Hols Sigurds

Apburtais loks

Sigurds Hols Apburtais loks

Romāns

.

,, 4703000000-147 1Л. н M60ĪU1)—84 121-84

Pirmā daļa. TĀLU ZIEMEĻU MEŽOS

..

CIEMS

Ziemeļciems, kā visi to sauca, atradās pavisam savrup — tālu ziemeļu mežos.

Cauri ciemam negāja nekāds braucamais ceļš, nekad nebija gājis un nekad ari neies. Tādi ceļi bija citās vietas — tie acīmredzot tur bijuši vienmēr. Turpretī šajā nomalē nekā tāda nevajag. Jā, bet kā tad citur būvē jaunus ceļus, viens otrs ierunājās. Kas nu vēl nebūs, ko tik tie ļaudis neizdomā! Pastardiena, liekas, nav vairs tālu, pietiek tikai paraudzīties apkārt un ieklausīties, kas noliek. Ari daudzi Heuges^1 draugi, kā viņi sevi dēvēja, nemaz nešaubījās, ka pastardiena drīz būs klāt.

Nu nē, šeit braucamo ceļu? Tas kungs jau gan zināja, ko dara, izraudzīdams šim ciemam tik nomaļu vietu: visapkārt tam jūdžu jūdzēm stiepās meži, un ar ārpasauli to savienoja tikai šaura jātnieku taciņa, kas vijās pāri kalniem un gar upi. Un tā bija labi. Uz savu kapu īstajā laikā paspēt varēja ari pa šādu taciņu.

Nepacietīgie — jo tādi cilvēki atradās arī šeit — nebeidza vien prātot par ceļa būvēšanu. Bet ko tad šis ciems iesāktu ar ceļu? Ļaudīm jau nav ratu. Un ko tad vigi darītu ar ratiem? Nav taču ceļa.

Vasarā ļaudis gāja kājām, kad vajadzēja kur nokļūt. Ja ceļš bija tāls, viņi jāja vai arī cēlās ar laivu pāri ezeram. Ja bija kas jāved, tad noderēja zirgs un segli; tā tas bija nolikts no dieva. Bet nebija jau arī nekā daudz, ko vest. Laiku pa laikam vajadzēja dabūt līķi zem zemes, un tad zirgs kļuva slapjš, vilkdams šļūci ar zārku.

Ziemā bija savādāk: tad varēja braukt ar ragavām tāpat kā citos ciemos. Tādējādi visādai vešanai labāk bija gaidīt ziemu.

Cieti nomīdīta taka vijās un līkumoja cauri ciemam, iegriezdamās gandrīz visās lielākajās mājās un šķērsodama pagalma zālienu; no tās atzarojās sīkākas taciņas, kas veda pāri kalniem un cauri nelieliem mežiem uz būd-nieku istabām un tālākajām sētām. Un starp sētām, starp istabām, no sētas uz istabu, no istabas uz istabu gāja vēl citādi celiņi. Daži bija nomīdīti un paplati, citi šauri, maz staigāti un gandrīz aizauguši ar zāli. Tam bija tik daudz dažādu iemeslu. Varbūt reiz vienā sētā bija izmests vārds par kaimiņu vai arī par šo vai to citās sētās. To varēja izmest dusmās un naidā, dzērumā vai gluži vienkārši neapdomībā. Iespējams, ka vārds nemaz netika izteikts, bet bija radies pats no sevis, kaut kur gaisā, vecenēm uz mēles, pa ceļam no vienām mājām uz otrām. Tāds vārds it kā gulēja zemē un brieda, dzina asnus un saknes, pamazām auga, sāka ziedēt qn laist ērkšķus. Šādā ciemā nekas sevišķs nenotika, tādēļ neradās lāga iespēja kaut ko aizmirst. Un, kad pagāja laiks — tas varēja būt pēc daudziem gadiem —, kādreizējais apvainotais labprāt izspēlēja joku arī no savas puses. Un tas, kurš tagad tika aizskarts, jau sen bija aizmirsis savu izmesto vārdu, bet šo pāridarījumu atcerējās. Lūk, kādēļ taciņa starp divām sētām vai būdnieku istabām varēja aizaugt ar zāli.

Pa taku, kas veda cauri ciemam, reti kāds jāja. Tikai šad tad tur parādījās kāds gājējs — visbiežāk kāda večiņa, kas atradās ciema apgādībā un kūju rokā vilkās no vienām mājām uz otrām, vai arī kāda būdnieka sieva, kam ubadzes tarba pār muguru. No kalnu ganībām vai uz tām retumis gāja kāds vīrs, vezdams pavadā zirgu ar nastu seglos. Vēl retāk aizdipinaja kāds zirgs ar jātnieku mugurā.

Ļaudis, strādādami uz lauka takas malā, tad atlieca muguru un blenza — blenza ilgi un pamatīgi — un pēc tam redzēto pārrunāja. Šāds notikums iespiedās atmiņā un padarīja dienu neparastu. Kas bija gājējs, uz kurieni viņš devās? Tie, kuri bija tālāk no takas, skatīdamies pret sauli, lika plaukstu virs acīm, lai labāk varētu saredzēt. Zirgu viņi vienmēr sazīmēja kaut vai tūkstoš elkoņu^2 attālumā. Cilvēkus no tāda attāluma sazīmēt bija grūtāk. Viņi ilgi spriedelēja, līdz visi bija vienis prātis.

Tādā veidā ciema (audis vienmēr zināja, kas iet pa taku.

To, kas notiek tuvākos vai tālākos kaimiņos, ļaudis uzzināja citādā veidā. Būdnieki stāstīja, kalpones stāstīja, kādu mazumu paši varēja saredzēt caur logu rūtīm un ziņas laist tālāk. Ļaunākajā gadījumā varēja slepus nogulties aiz sētas vai arī mēģināt kaut ko izokšķerēt nakts laikā.

Ja notika kaut kas svarīgs, ziņa aplidoja ciemu vienā vai divās dienās. Tad pa takām mēdza iet cītīgi jo cītīgi — pa tām, kuras nebija pārāk aizaugušas, — un sievas steidzās ar adīkli no mājas uz māju, līdz bija apstaigāti tuvākie un tālākie kaimiņi. Tad viņas griezās atpaka). Ziņas tālāk nesa būdnieki, kuru istabas atradās pie ciema robežas.

Visbiežāk tādā veidā izplatījās vēstis par dažādām nelaimēm. Vai arī par šo un to, kas ir pretrunā ar pieklājības likumiem, ar tikumiem un paražām. Tas gan gadījās retāk. Patiesībā pat |oti reti. Sājā ziņā ciemā tika ieturēta stingra kārtība. Ikviens jau no bērna kājas zināja, ko prasa šejienes tikumi un paražas, ko prasa pieklājība. Un simtiem acu sekoja ikkuram no agra rīta līdz vēlam vakaram, pareizāk sakot, kā dienu, tā nakti un raudzījās, lai visi turētos pie vecajiem, labajiem likumiem. Ļoti maz gadījās tādu, kam būtu vēlēšanās un drosme stāties tiem pretī.

Lai gan gadījās arī tā. Arī šeit, tāpat kā citur, atradās dīvaiņi, kas negribēja vai nevarēja uzvesties tā kā pārējie. Par tiem tad gāja valodas — vēl vairāk nekā par citiem. Ja par viņiem bija ko pazoboties, tad vēl varēja paciest. Cilvēkiem patīk jautrība, un viņi arī šo to piedod, ja vien ir par ko pasmieties. Sliktāk, ja par šiem dīvaiņiem pat smiekli nenāk — ja viņi visā nopietnībā atšķiras no citiem ļaudīm. Tad neviens nevarēja palikt vienaldzīgs — šādas dīvainības jau pie laba gala neved. Tādi cilvēki visbiežāk palika vieni paši. Un raugi — bieži izrādījās, ka atšķirības, kas tos vērta par savādniekiem, pieņēmās spēkā, līdz kādā dienā tie galīgi izkūkoja prātu un tos vajadzēja vest projām uz Kerstafera Berga pagrabu, ja vien piederīgie, kuru mājā dzīvoja plānprātiņš, nevēlējās to paturēt mājās.

Un var gan teikt, ka ciemam šis Kerstafers nesa svētību. Agrāk plānprātiņi mētājās katrs savās mājās, pie kurām viņi piederēja, pie galda cūkojās ar ēdienu, kliedza un auroja, baidīja vecos ļaudis un bērnus un darīja vēl daudz ko tādu, ko Šeit labāk nepieminēt. Tagad vismaz viņi visi bija savākti vienkopus. Tas jau laikam bija kaut kas tāds, ko sauc par progresu. Un Kerstafers — tas jau par šo iestādījumu saņēma krietnu naudiņu.

Bet viņš, Kerstafers, taču taisīja naudu, kur vien varēdams.

Kopš seniem laikiem šai ciemā bijuši daudzi plānprātiņi. Kopš seniem laikiem — tas varbūt ir par stipru teikts, taču vairākās paaudzēs gan. Vecie ļaudis, kuri atcerējās sirmgalvju valodas no savām jaunības dienām, varēja pastāstīt, ka agrāk šeit muļķīšu neesot bijis vairāk kā citur. Nē, nē, tagad jau viņu saradies krietni daudz, bet kādreiz gan bijis mazāk. Tātad skaidrs, ka kaut kas jauns bijis par nelaimes cēloni. Kas īsti, to nevar zināt. Daži domāja, ka vainīgs ir lielais, tumšais mežs. Nav nemaz ko brīnīties, ka Opijā tik daudz plānprātiņu, kā ļaudis runāja. Šīs mājas guļ tieši Melnā kalna pakājē.

Mežs taču bijis šeit vienmēr.

Citiem šķita, ka ļaunums ceļas no pastāvīgās radinieku saprecēšanās. Runā, tas esot aizliegts ar likumu. Agrākos laikos — tad tas bija aizliegts. Bet ko tas dod, ja kaut kas aizliegts mūsdienās? Ja divi radagabali bija viens uz otru metuši grēcīgus skatienus, viņiem tikai vajadzēja griezties pie karaļa, lai dabūtu atļauju mesties kopā. Tas maksāja pāris dālderu, un nelikumīgais kļuva par likumīgu. Vai no tā varēja rasties kas cits kā vienīgi nelaime? Tos, kuri rīkojās, kā tik ienāk prātā, senāk lika pie kauna staba vai arī sēdināja uz buka^3. Tagad gan tas viss ir aizmirsts, baznīcas kalnā vairs neatradīsi ne kauna stabu, ne citus parmācīšSnas rīkus.

Tā runāja daži sirmgalvji. Citi, kuri varbūt bija tikpat veci un tikpat gudri, domāja savādāk. Vajadzētu gan priecāties, viņi teica, ka šeit, ciemā, nekas nemainās tik* strauji kā tur, lielajā pasaulē, kur itin nekas vairs nestāv uz vietas.

Dzirdēja arī šādas domas: kā šai ciemā ir tagad, tā bijis vienmēr un ari būs vienmēr. Jaunie ir neapdomīgi, bet, gadiem izritot, tie kļūst vecāki un prātīgāki. Nabagie ir nabadzīgi un tādi arī paliks. Lielās mājas vienmēr ir piederējušas tiem, kuriem tās pieder tagad, vai arī viņu dzimtai.

Daudzas lielās mājas ne reizi vien pārgājušas citas dzimtas īpašumā, bet tas neko nemaina.

Mēs dzīvojam grēcīgā pasaulē, un cilvēks ir vājš. Tādēļ vienkāršas gudrības tikmēr jādzen galvā, līdz ļaudis tās zina pat miegā.

Vīram no labas dzimtas ir kauns piedzīvot bērnu ar būdnieka meitu. To vēl var aizmirst. Turpretī, ja viņš šo meitu apprecēs, to neaizmirsīs nekad.

Ir kauns pelnīt naudu negodīgā ceļā. Bet ieliec šo naudu podā, un tur tā arī paliks.

Taču ne jau viss ir tik vienkārši.

Ļoti svarīgi ir celties no labas dzimtas.

Ja jaunākais dēls kļūst par būdnieku tai pašā ciemā, ļaudis kādu laiku atceras, ka šajā būdnieka sētā dzīvo cilvēki no labas dzimtas. Bet aiziet viena paaudze un vēl viena — un tas jau pagaist ļaužu atmiņā.

Gadi brāžas pāri šim ciemam tāpat kā citiem, bet neatnes gandrīz nekādas pārmaiņas. Ciems guļ, kur gulējis, un ir tāds pats kā agrāk. Bet vai tad kādreiz tas nebija citādāks? Reiz taču zemi nolīda. Kas to darīja? Vai kāds ārpus likuma pasludinātais? Varbūt sākumā tur bija tikai vasaras ganības un ganu būdiņas? Kuru zemes gabalu nolīda pirmo?

To nezināja neviens. Reiz tas bija noticis, taču tik ļoti, ļoti sen. Iespējams, vēl pirms ļaudis tapa kristīgi. Jā, droši vien, jo bēniņos pie Nūrbija stāvēja vairākas dīvainas figūras, jādomā, pagānu darinājumi. Uz vienas no tām stāv rakstīts: svētais Halvards.

Tikai retumis kāds no ši ciema devās pasaulē, bet vēl retāk uz šejieni kāds atnāca. Ciems bija kļuvis par savru-pīgu pasauli. Un šejienes ļaudis — pavisam savrupīgi, no paaudzes paaudzē precēdamies tikai savā starpā, ka* mēr vien pastāv ciems. Ienācējs no ārpasaules, kaut reizi redzējis cieminiekus, viņos visos samanīja kopējas iezīmes, raksturīgas tikai viņiem.

Kas bija šis viņiem visiem kopējais? Varbūt kaut kas neparasts uzacīs? Vai vaigu kaulos? Vai ap muti? Nebija tik viegli to pateikt. Varbūt kāda smagnējība un drūmums? Nē, ne jau tas, cieminieki smējās bieži un no laba prāta. Tomēr laikam jāpieņem, ka tas bija kaut kas nomācošs, kas izzuda tikai tajā brīdi, kad viņi smējās, kad viņi ļaunā priekā smējās par citu muļķību un vieglprātību. Mirkli vēlāk šī nomāktība atkal atgriezās un apņēma viņus tāpat kā tumšais mežs. Vai arī kā pelēkās, apmākušās vēlā rudens dienas, kad tumšā, aukstā ziema jau pie durvīm.

Ko lai dara garajos ziemas vakaros? Par ko lai domā un sapņo, par ko lai runā? Nu protams — par to, ko dara citi. Par labo? Bet labā te tik rnaz. Par ļauno? Ļaunuma gan te ir pārpārēm, ak, augstais dievs!

Notikumu te gauži maz. Pareizāk sakot, to apgalvoja tie, kas pabija ārpus Ziemeļciema. Turpretī to mazumu, kas notika, visi ievēroja, pamatīgi apsprieda un ilgi neaizmirsa. Iespējams, ka tādēļ visus pāridarījumus un arī to, ko par tādiem varēja uzskatīt, ilgi atcerējās un tik reti piedeva. Un var arī būt, ka tādēļ tik daudz taciņas ciemā bija aizaugušas ar zāli.

Lai jau ārciemniēki runā, ka Ziemeļciems ir atpalicis! Jā, var jau būt, ja runa ir par ceļiem un ko tamlīdzīgu, 'ioties ciema ļaudīm gāja secen ar šiem ceļiem saistītā samaitāšana, kā to ar pilnām tiesībām varētu nosaukt. Te nav nekādu krogu, nekādu iebraucamo vietu ar kāršu spēli un meitām. Tādam, kurš gribēja nodoties Šādiem priekiem, vajadzēja tos meklēt kaut kur citur.

Jā. Maz ]aužu no šejienes dodas projām. Vēl mazāk uz šejieni pārceļas. Ļaudis atceras trīs četras reizes, kad ciema puisis atvedis sievu no citurienes. Un labāk, ia arī šis trīs četras reizes nebūtu bijušas. Jā, var jau teikt, ka

Rennevai Ulstā nav nekādas vainas. Vecais Ola Ulstā vi-idā ziņā neapgalvoja pretējo, kamēr bija dzīvs. Viņš gan tik maz runāja, šis Ola Ulstā!

Bet uz viņa kapa vēl nebija lāgā izaugusi zāle, kad Ren-ueva atkal apprecējās. Turklāt ar īstu svešinieku. Lūk, kā tas notika.

HANSS NŪRBIJS UN VIŅA DRAUGI

Tūkstoš astoņi simti astoņpadsmitā gada divdesmit otrā aprīlī cienījamā atraitne Renneva Larsa meita Ulstā no Ziemeļciema apprecējās ar Hovardu Jermuna dēlu Viļānu, draudzes mācītāja Pedera Laurentiusa Tūrmaņa muižas pārvaldnieku. Daudzi ciema ļaudis šo dienu labi iegaumēja, Kāzas svinēja Ulstādē veselas trīs dienas, un nevienas ciema mājās sen nebija salūgts tik daudz viesu. Šādas kāzas ļaudis parasti atceras gadiem ilgi, tās ir kā ceļa stabi pelēkā lielceļa malā. Jā, tas un tas notika gadu pēc kāzām Ulstādē, cieminieki mēdza runāt.

Bet šeit slēpās vēl kaut kas. Daudzas ciema sievas no šī brīža sāka skaitīt uz pirkstiem. Ja jau tāda turīga atraitne kā Renneva apprecējās ar svešinieku, kuram pat mājas nepieder, tad gan tur ir kāds iemesls.

Viņas, šīs sievas, tik mierīgi sēdēja uz krēsliem un soliem gar sienām. Sēdēja tik mierīgi, bet vērīgās acis šaudījās uz visām pusēm un visu novēroja.

Par šīm kāzām klīda valodas jau nedēļām iepriekš. Dažādas valodas.

Sīs sievas nemaz nebija tik pārsteigtas kā muļķīgie vīri, ka Renneva bija atradusi svešinieku. Galu galā Renneva pati jau arī nav vietējā, tiesa, viņa nav ieradusies no tālienes, bet tepat no galvenās draudzes.

Taču viņas jaunais vīrs — tas gan bija īsts svešinieks. Atnācis no tālienes. Kā jau sena paruna saka, trollis trolli sajūt pat aiz kalna ...

Traki iznāca ar Olu Ulstā, ka viņš gribēja būt tik liels un gudrs un meklēja sievu ārpus ciema. Kā runāja, viņam vajadzēja apmierināties ar to, ko viņam atvēlēja fabrikas īpašnieks; bet tas vēl nav galvenais. Mantinieku, ko Ola tik ļoti bija gribējis, viņš ar šo augstprātīgo sievišķi tā arī nepiedzīvoja. Runāja jau arī, ka no Olas esot liela brēka, bet maza vilna. Un tā viņš ne no šā, ne no tā atrada nāvi savos labākajos gados — augstu kalnos mežā viņatn saspieda krūšukurvi krītoša priede, un viņu vajadzēja vilkt mājās ar šļūci kā tādu baļķi. Un nebija nemaz teikts, ka šoreiz veiksies labāk. Tagad Ulstādē ir divi atnācēji, un jaunais vīrs, ko Renneva bija atradusi, nebija nekas vairāk kā zellis, kas agrāk strādājis mācītājmuižā. Neviens īsti nezināja, no kurienes viņš ieradies, tāpat nebija nekādu ziņu par viņa dzimtu. It kā no Telemarkas. Tas ir kaut kur tālu rietumu pusē, gandrīz vai pie pašas Anglijas. Un viņa brālis, kas te slamstās apkārt... Vai tiešām viņi ir brāļi? Tam taču nav nekāda pierādījuma, vienīgi tas, ka viņi abi runā tajā dīvainajā valodā, it kā dziedātu, ja kāds viņiem ko jautā. Vai tad tā runā cilvēki? Nē, tas nevar būt uz labu, nekādi ne. Nekā cita jau nevarēja gaidīt no tādas kā Renneva, kura daudzus gadus atdevās fabrikas īpašniekam, kamēr viņam apnika un viņš tai iedeva vilkapasi. Bet Renneva jau nebija mācāma, un viņa sev tūlīt pagādāja augstprāti Olu Ulstā ...

Acis sekoja Rennevai un Hovardam, kad viņi dejoja garām.

Rennevai vēl nekā nevar redzēt. Vēl nevar, nē. Vislabāk sākt skaitīt uz pirkstiem no šīs dienas, tik tiešām tā.

Vīri teica* «hm», «mmm», «jāa», «tjā»... Nadzīgs zellis šis Hovards, nav vārdam vietas. Pirmajā kāzu vakarā viņš dejojot grieza tādus riņķus — nebija daudz šejienes puišu, kas tos varēja atkārtot. Un Renneva ir sievišķis uz goda, tiesa kas tiesa. Viņa taču būtu varējusi atrast sev vīru tepat ciemā —- te taču bija tik daudz brīvu atraitņu, kam piederēja māja, mežs un viss cits.

Pamazām izklīst viesi pēc trīs dienu ilgas kāzošanas. Pirmie no lielajām kāzām Ulstādē,. kā jau varēja domāt, devās mājās tie, kuri dzīvo vistālāk, un tas notika ap desmitiem vakarā. Sievas uzsēdās zirgiem mugurā, vīri saņēma zirgus aiz iemauktiem.

Pēdējie palika tuvākie kaimiņi, kas dzīvoja uz dienvidiem gar ceļu — Nūrbijā, Flātebijā, Strēmā un Nūrsetē. Viņi visi gāja kājām, nebija jau tālu jāiet, un viņi atstāja kāzu namu ap diviem naktī.

Jaunlaulātie, Renneva Ulstā un viņas jaunais vīrs, šis svešinieks Hovards Jermuna dēls, gandrīz visu laiku stā vēja uz sliekšņa un atvadījās no visiem.

Jebkurš varētu teikt, ka viņš tiešām labi iekārtojies, šis jaunā mācītāja puisis jeb muižas pārvaldnieks, kā viņu nu sauc. Viskrāšņākā sieva visā ciemā un piedevām vēl majas, kuras pieder pie labākajām. Nu jā, viņa tēvam tur tālumā arī esot mājas. Uzskatot viņu, ir ko acis pamielot — tik tiešām skaists puisis.

Seši pēdējie viesi devās pa nakts melnumu uz dienvidu pusi. Četri vīri un divas sievas. Anne Nūrbija gulēja uz gultas jau vienpadsmito gadu, un Guru Strēma gaidīja mazuli un turējās pie mājas.

Iedami cauri Nūrbija pagalmam, viņi apstājās pateikt arlabunakti, un Nūrbijs lūdza visus tris virus iekšā, lai izrautu vēl pa mēriņam.

Nūrbijam bija tāds ieradums, ka, reiz sācis dzert, viņš vairs nevarēja apstāties.

Sievas bilda pretī, jo viņas zināja Hansa Nūrbija ceļakājas mēriņus.

Tomēr viņas ilgi nepretojās, jo labi zināja, kas ir Nūrbijs. Viņš bija viens ņo ciema bagātākajiem un varenākajiem vīriem. Varbūt pat visbagātākais un visvarenākais. Nez tam viņš visu atcerējās un ar viņu bija grūti tikt galā.

Vīri uzreiz piekrita viņa priekšlikumam. Nūrbijam bija labs brandvīns. Iepriekš Nūrbijs bija pačukstējis diviem no viņiem — Olām Nūrsetam un Annersam Flātebijam: pagaidiet vien, gan jūs redzēsiet, ka šonakt man uz āķa uzķersies zivtiņa! Viņiem šķita, ka saprot, par ko ir rUna __ Nūrbijs uzpirka mežu baronam Rūsenkrancam, un trešajam vīram — Šennem Strēmam piederēja liels un labs mežs. Dīvaini, ka Nūrbijs nebija to no viņa izmānījis jau agrāk, jo Šenne bija lētticīgs un muļķīgs — viņš mājās cauru dienu čīgāja vijoli un vispār nevarēja pārspļaut pār lūpu.

Nūrbijs tik pateica Šennem:

— Nāc līdzi iekšā un paraudini vijoli!

Ar to pietika. Šennem iemirdzējās acis, un viņš uz vietas sekoja Nūrbijam kā suns.

Viņš bija no tiem, šis Nūrbijs, kam viss iet no rokas. Mājas viņš mantot nevarēja, jo bija otrais dēls. Viņa vecākais brālis ņēma bēdīgu galu. Reiz viņš, aizbraucis uz Nēsi, tur noklausījās sludinātāju Hansu Nīlsenu Heugi. Pēc tam viņš staigāja apkārt un stāstīja, ka visi cilvēki esot brāļi. Bet ar to vien vēl nepietika: viņš rīkojas ta, it kā tiešām visam tam ticētu. Viņš uzcēla jaunu saimes istabu, kur kalpi un būdnieki varēja pabūt vaļasbrīžos;

šai istabai viņš nopirka pat jaunu, dārgu krāsni. Viņš staigāja pa saviem laukiem, dziedādams psalmus. Skaitīja lūgšanas kopā ar kalpiem. Nu jā, to nu vēl varētu: bija arī citi Ileuges draugi, kuri rīkojās_ tāpat, un daudzi domāja, ka tas ir to vērts. Taču viņš, Ēriks Nūrbijs, noturēja lūgšanas darba, laikā. Tā tas ilgi nevarēja iet. Tad viņš saderinājās ar bodnieka meitu un pēc tam saviem bodniekiem pielika divus šiliņus pie algas. Tad nu arī visiem kļuva skaidrs, ka viņš nav vairs pie pilna prāta, un Hanss panāca, ka māte parakstīja papīru — Ēriks ir plānprātīgs. Viņu aizveda pie Kerstafera Berga, kurš tādus pieņēma. Kopš tā laika viņš sēž pagrabā Berga mājās.

Tā Hanss tika pie mājām — jo māte, parakstījusi papīru, palika uz gultas. Viņa vairs nepiecēlās un drīz vien nomira.

Pēc gada Hansam piederēja jau divas mājas. Viņš apprecēja kaimiņa Heuges vienīgo meitu Anni. Heugem bija laba saimniecība un tiesības zvejot ezerā un kalnos iegūt rūdu. Sai meitai bija mazliet šķība gūža un greiza mute, par skaistuli viņu saukt nevarēja, bet viņa bija klusa un laba sieviete. Gadu pēc kāzām viņai piedzima meita un viņa gandrīz izlaida garu. Vecmāte sacīja: vēl viens bērns viņai būs par nāvi. Bet te viņa kļūdījās, jo pēc gada Anne dzemdēja dēlu un nenomira, tikai kopš tās dienas palika uz gultas. Hanss toreiz sacīja dusmīgajai vecmātei: ja viņa nevar izveseļoties, lai guļ vien, mēs bez pūlēm varam viņu izmitināt, sevišķi tagad, kad viņa izpildījusi savu pienākumu un pagādājusi mājām mantinieku.

Pēc pāris gadiem nomira abi Annes vecāki, un Nūrbi-jam palika divas ciema labākās mājas. Un, kā stāv rakstīts, kam ir, tam taps dots — drīz pēc tam viņš kļuva par mežu uzpircēju pašam baronam Rūsenkrancam, kam piederēja neaptveramas meža platības, neskaitāmas raktuves un zāģētavas un tik daudz māju, ka pat nebija iespējams tās nosaukt, — viņu uzskatīja par bagātāko vīru visā valstī. Un Hanss Nūrbijs viņa bagātību nemazināja. Arī barons nepadarīja nabagāku Hansu Nūrbiju.

Savus bērnus viņš mīlēja tāpat kā visu, kas viņam piederēja, Visvairāk gan dēlu, tas tiesa. Runāja, ka zēns viņam nozīmē vairāk nekā kumode, kurā glabājās visa viņa nauda. Zēnam pašlaik bija desmit gadu, un rādījās, ka viņš būs līdzīgs savam tēvam. Būdnieki to sacīja un nopūtās.

Kā jau minēts, šim stiprajam vīram bija viena vājība: ja viņš reiz sāka plostot — bērēs, kāzās vai kādos citos rodos —, tad tam nebija ne gala, ne malas. It kā viņā biitu pamodies kāds cits cilvēks, kurš negribēja iet pie miera. Viņš varēja turēt diennakti pēc diennakts: miega viņam daudz nevajadzēja, toties brandvīna un kompānijas nekad nebija gana. Viņš nekādi nevarēja rimties, nespēja saprast, ka svētki beigušies un sākusies atkal pelēkā ikdiena. Kad viņam uznāca tāds trakums, viņš dzerot nokausēja visus pudelesbrāļus: kād viena kompānija bija zem galda, tika saukta cita. Pie tam vairākas reizes gadījās pat tā, ka viņš, šis bagātais saimnieks, lūgtin lūdzās, lai lielajā istabā sanāktu bodnieki un sadzertu ar viņu brandvīnu.

Plostošana beidzās tikai tad, kad viņu, smagu un stīvu kā ragu, nešūs aiznesa uz gultu. Dzeršana ilga veselu nedēļu, līdz viņš nonāca tik tālu. Pēc tam viņš daudzas dienas palika gultā.

Kad viņš beidzot atkal tika uz kājām, viņš bija tik ļauns un nikns, ka bija gatavs rīt naglas. Tādās reizēs visprātīgākais turēties no viņa tālāk. Sevišķi bodniekiem — turēties tālāk, uzmest kūkumu, sarauties maziņiem, nebilst pretī ne vārda, uz mūžīgiem laikiem aizmirst, ka viņi sēdējuši pie saimnieka galda, saskandinājuši ar viņu, dzēruši pat konjaku, klausījušies viņa plātīšanos un melīgos solījumus, varbūt pat jutuši sev ap kaklu saimnieka rokas.

Bet viņš tos sameklēja. Pat ja viņi bija paslēpušies siena pantā — viņš tos atrada, un tad tie nolādēja to dienu, kad bija dzimuši, un to dienu, kad kļuva par bodniekiem Nūrbijā, un to dienu, kad viņi sēdēja lielajā istabā un dzēra kopā ar savu saimnieku.

Piedevām bodniekiem nemaz nepatika naktī sēdēt lielajā, drūmajā istabā. Vai tur spokojās? Laikam jau ne vairāk kā citur. Ikviens Nūrbijas bodnieks bija dzirdējis veco saimnieci vai kādu citu staigājam aiz sienas, nopūšamies un raudam. Un viens otrs bija piedzīvojis vēl ko ļaunāku: Nūrbijs sēž un sarunājas ar kaut ko neredzamu, lādas, raud, diedelē un lūdzas. Nabaga bodniekam pār muguru skrēja aukstas tirpas, klausoties, ka saimnieks tirgojas ar pašu velnu, pārdodams tam savu dvēseli.

Lielajā istabā bija tumšs un auksts, kad tajā ienāca šie četri vīri. Nūrbijs tūlīt iegāja virtuvē un pamodināja kalponi — tur vienmēr gulēja kalpone —, lai bulu pie rokas, ja slimajai saimniecei kambari kaut kas notiktu. Annei bija atlicis pavisam maz, ko dzīvot, — to zināja visi.

Kalpone ienāca bāla un pārbijusies, viņa uzlika uz galda sveci, aizkurināja krāsni tin atnesa no pagraba alu. Nūrbijs pats staigāja šurp un turp, atnesa degvīnu un glāzītes, sameklēja tabaku un pīpes. Pa to laiku viņa trīs draugi apsēdās katrs savā krēslā ap milzīgo priedes galdu.

Annerss Flātebijs, mazs un viegls, sarkaniem matiem un smailu degunu, sēdēja galda vienā galā. Cierna ļaudis bija iesaukuši viņu par Lapsu. Viņš to zināja un neļaunojās, viņš par šo iesauku pat priecājās. Par ļaunu tas nenāks, viņš domāja. Pašlaik viņš, sarāvies savā krēslā, vairāk nekā jebkad līdzinājās vajātai lapsai.

Viņš sēdēja un ar skatienu sekoja Nūrbijam, kurš ņēma ārā glāzītes un pudeles no lielā, brūnā stūra skapja Un prātā viņam ienāca doma par kādu citu skapi — brūno kumodi kambarī — un par papīru, kas tur atradās.

Annerss Flātebijs bija Nūrbijam parādā simt dālderu. Viņš bija parādā jau piecus gadus nn neredzēja iespēju to atmaksāt arī Šajā gadā.

Tie viņu smagi nospieda, šie simt dālderi.

Nē, Nūrbijs viņam parādu vēl neprasa atpakaļ. Pēdējā gada laikā viņš ne reizes nav par to ierunājies.

Tornēr Annersu šīs domas neatstāj. Tās vajā viņu dienu un nakti. Viņš domā tāpat kā agrāk: «Paldies dievam! Nūrbijs ir mans draugs. Labs draugs. Viņš nevēl man nekā ļauna.»

Bet jau pēc mirkļa viņam ienāca prātā, kā viņš labprāt gribētu redzēt to papīru kumodē, kuru viņš dzērumā parakstīja. Gribētu pats savām acīm redzēt, ka tur nav rak stīts nekas tāds, ko Nūrbijs varētu izmantot, lai izliktu viņu no mājām.

Viņš nemaz nebija domājis lūgt simt dālderus. Viņam vajadzēja tikai divdesmit piecus. Viņš jau tā nedējām ilgi neuzdrošinājās un šaubījās, pirms devās pie Nūrbija. Grūti bija pirmie vārdi. Annersam kā akmens novēlās no sirds, kad Nūrbijs atnesa pudeli un viņam ielēja; tad ari viņš iedzēra vairāk, nekā vajadzēja. Nūrbijs apgalvoja, ka divdesmit pieci dālderi nav nekāda summa priekš tāda vīra kā Annerss. Simt dālderi — pavisam cita lieta, un Annerss bija ar mieru. Un, kas stāvēja rakstīts tajā papīrā, ko viņš vēlu vakarā parakstīja, to viņš nevarētu n.iteikt, pat ja no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. Jā, tur (>Ija simt dālderi — ar burtiem un cipariem. Bet tur bija rakstīts vēl kaut kas. Ja vien viņš zinātu, kas istil

— Pārējais neko nenozīmē, — teica Nūrbijs. — Mums ar baronu ir tikai tāda forma.

«Mums ar baronu», «Mums ar baronu». Vienmēr tikai «Mums ar baronu». īsts ķēmrausis šis Nūrbijs! Padara sevi par apsmieklu visa ciema acīs.

Būtu viņš labāk ļāvis lensmanim paņemt zirgu, govi un kazul

Varbūt palūgt to papīru un iemest aci? Nē, tas nav iespējams. Kamēr rokā nav nauda.

Viņš zināja, ka nebūs viņam nekāda prieka, nebūs īsti priecīgu dienu, kamēr neuzmetīs Nūrbijam naudu uz galda. Tikai kad vēl tas būs ...

Galda otrā galā sēdēja Ola Nūrsets, liels un smagnējs; viņa bārda un mati bija tumšāki nekā pārējiem šī ciema

vīriem.

Miegains no ēdiena, alus un degvīna — viņš sēdēja un, sekodams ar acīm Nūrbijam, nevarēja saprast, kāpēc vienmēr viņu pārņem nepatīkama jutoņa, līdzko viņš ienāk šajā istabā. Tam it kā nebūtu nekāda iemesla. Laba istaba, lai gan istaba Nūrsetē nemaz nav sliktāka. Tik liela jau gan tā nav. Bet šī ir pat pārāk liela, tagad naktī gandrīz neredz, ka sienas ir nokvēpušas, — un jāatzīstas, ka cilvēkam gandrīz vai uznāk bailes no tumsas, sēžot šajā istabā.

Bet Nūrbiju jau nekāda tumsa nebaida. Te viņš staigā šurp un turp tik plecīgs un resns kā muca un tik apmierināts, it kā viņam vienam te viss piederētu. Starp citu, pieder jau arī. Tāpat kā viņa tēvam pirms viņa un tēvatēvam vēl pirms tam, un tā tik tālu pagātnē, cik vien var atcerēties. Un visi viņi ir viena kaluma. Viņš pats bija dzirdējis vecus ļaudis runājam: «Jā, Hanss Nūrbijs — viņš ir izspļauts vecaistēvs. Labi atceros veco Hansu — tikpat drukns un spēcīgs kā jaunais Nūrbijs. Un tāpat nebija ar pliku roku ņemams. Un arī viņa vecaistēvs bija tāds pats ...»

Bet tad Nūrsetam ienāca prātā doma, kuru viņš mēģināja atvairīt, ar roku pārbraucot pār seju.

Olas Nūrseta vectēvs bija būdnieka dēls, pie tam vēl svešinieks. Viņš, būdams kalējs, atnāca uz ciemu un dabūja panīkušu būdnieka sētu Nūrseta mājās, viņš prata ne vien «mūsu tēvs debesīs», bet kaut ko vairāk arī. Saimnieka meitai viņš uztaisīja bērnu, un viss beidzās ar to, ka dabūja visu godību — mājas un mežu, sievu un bērnu...

Bet tas bija ļoti sen. Viss ir aizmirsts.

Lai gan cieminiekiem atmiņa ir laba, šad tad viņi tīšuprāt kaut ko aizmirst.

— Nu, iebaudiet kaut ko, vīri! Uz jūsu veselību! — Nūrbijs teica. Viņš beidzot sēdēja savā saimnieka vietā.

— Senne, tev arī jādzer!

Jo Senne, kas sēdēja tieši pretī Hansam Nūrbijam, bija paņēmis vijoli un visu citu aizmirsis. Matu šķipsna viņam krita pār pieri, viņš sēdēja un trinkšķināja stīgas, pielika ausi un klausījās, tad trinkšķināja atkal. Sī Ērika vijole gan bija varena! Ēriks vijoli sargāja kā savu bērnu. Uz šīs vijoles bija spēlēti daudzi jautri danči, pirms Ēriks kļuva pārlieku dievbijīgs un sajuka prātā.

Viņi dzēra visi. Tad, kā pienākas, noklepojās un pēc paraduma noteica: tas tik ir viens labs un stiprs brand-vīns!

Un tā bij$ patiestba. Nūrbijs mājās turēja tikai labus un stiprus dzērienus. -

Pēc brītiņa istabā kļuva it kā klusāks. Un tad caur kambara durvīm bija dzirdams, ka sieva Anne pāris reižu skaļi ievaidas. Šķita, ka viņai tuvojas pēdējā stundiņa — runāja, ka Annei trūkstot elpas. Laukā trīs reizes iekliedzās pūce: uhu, uhu, uhūū! Trīs vīri nodrebēja un saskatījās. Bet Nūrbijs cietā balsī teica:

— Nē, vīri, ja jau svētki, tad dzeram!

Un viņi atkal ķērās pie glāzītēm. Tiklīdz viņi bija izdzēruši, Nūrbijs piepildīja glāzītes no jauna. Viņš bija viesmīlīgs mājastēvs.

Annerss Flātebijs domās pārlika, ka šovakar viņš Nūrbijam neglaimos. Tas jau viņam bija kļuvis par paradumu. No kurienes šis paradums? Bet viņš jau pats gan zināja. Tā bija kā sava veida iemaksa par parādu. Lai gan tā bija pēdējā muļķība. Nūrbijs viņu par to nicināja, un citi mazpamazītēm sāka nojaust, ka viņam ar Nūrbiju ir kādas sevišķas attiecības.

Jā, glaimošana bija kļuvusi par paradumu. Viņa mute sacīja glaimus, viņam pašam negribot, un viņš šos vārdus nespēja apturēt. Viņš izturējās kā būdnieks un vergs. Jā, tik tiešām kar vergs. Viņš juta, ka vaigi sāk svilt aiz kauna un niknuma.

«Vairāk nekādu glaimu!» viņš domāja. Bet viņa domas bija smagas un bezcerīgas — gluži kā dzērāja tukšie solījumi pēc kārtīga plosta. Viņš atkal domāja: «Vairāk nekādu glaimu!» Bet pats saprata, ka, līdzko biis izdevība, atkal glaimos. Viņš citādi nevarēja. Nurbijs gan par šiem glaimiem viņu nicināja, taču bija pieradis tos saņemt. Un viņam tie bija nepieciešami. Viņam to pietrūka, ja viņš tos nedzirdēja, izbrīnījies raudzījās uz Annersu Flātebiju, domādams: «Nu, kas būs?» Un viņam ienāks prātā papīrs kumodē...

Tādēj Flātebijs nebija spējīgs rīkoties citādi kā vienīgi glaimot un lišķēt, viņš zināja, ka Nūrbijs atceras to papīru.

«Vairāk nekādu glaimu!» domāja Annerss Flātebijs un dzirdēja sevi sakām:

—- Ir nu gan tev lepna istaba, draugs! Ko tu saki, Nūrset?

Viņš tūlīt rūgti nožēloja šos vārdus. Viņš bija sēdējis šajā istabā neskaitāmas reizes un katru reizi runājis vienu un to pašu. Bet, ja viņš bija iesācis, vajadzēja arī turpināt:

— Cik tad elkoņu gara tava istaba, Mans?

Tagad viņš nožēloja vēl vairāk. Jo arī šo jautājumu viņš bija uzdevis tik bieži — tik bieži, ka to jau varēja uztvert kā apvainojumu.

— Katrā malā divpadsmit elkoņu, — atbildēja Nūrbijs, paskatīdamies viņā ar vieglu, tikko jaušamu izsmieklu. Likās, ka viņš teiktu: «Runā vien, runā, Anners!»

Tad atkal sekoja «uz veselību», «nē, bet šis brandvīns gan ir...». Un «tev arī jādzer ar mums, Senne!».

Jo Senne atkal sēdēja un darbojās ap vijoli, to skaņodams.

Ola Nūrsets dzēra un klusēja. Viņam vienmēr vajadzēja iesildīties jaunā vietā, pat ja viņam jau iepriekš bija degvīns galvā. Viņš sēdēja, skatīdamies lielajā, tumšajā istabā, un domāja par savu vectēvu.

Dīvaini, ka tāds sen aizmirsts sīkums varēja rādīt cilvēkā tādu nedrošības sajūtu. Viņš pats droši vien bija vienīgais, kas to atcerējās.

Annerss Flātebijs juta, ka viņam pēc iespējas ātrāk vajadzētu vērst pār labu teiktos vārdus.

Iesitis sev pa cisku, viņš teica:

— Nē, bet tu gan, Hans, šovakar Kerstaferam Bergam tur Ulstādē atbildēji, ka labāk nevarēja!

Tā bija taisnība — Nūrbija vārdi bija izraisījuši smieklu šalti.

Flātebijs, jūsmīgi smaidīdams, runāja tālāk:

— Tu, Nūrset, biji aizgājis aiz mājas — tas bija stundu pirms mūsu aiziešanas. Un tu, Senne, — tu stāvēji tur pie spēlmaņa. Tad nāk Kerstafers, jau diezgan piemeties, un meklē kašķi, un saka Nūrbijam, tikai lai aizdotu dusmas, pats saproti:

«Pastāsti nu, Hans, — kad tu domā ņemt uz mājām savu brāli, nu, Ēriku?» viņš saka. «Šķiet, nu jau būtu laiks viņam sākt Nūrbijā saimniekot.»

«Mēs Nūrbijā ķertos nevācam,» — tā viņam Hanss.

Bet tad Kerstaferam sanāk dusmas:

«Ak Ēriks ir ķerts? Viņš taču nav vairāk ķerts par mani.»

«Tad nu gan viņš ir galīgi ķerts!» atcērt Nūrbijs.

Flātebijs izplūda skaļos smieklos, bet tūlīt arī ievēroja, ka smejas viens pats. Viņš uzmeta mirkli pārējiem un redzēja, ka tie skatās uz Nūrbiju. Tad viņš palūkojās uz Nūrbiju pašu un saprata, ka to viņam vajadzēja pieminēt mazāk par visu pasaulē. Jo Nūrbijs nevarēja ciest, ja kāds pieminēja viņa vājprātīgo brāli.

Hanss Nūrbijs savilka grimasi un teica:

— Liec Kerstaferam mieru! Viņš vismaz ir labs saimnieks.

Annerss Flātebijs pavisam sakņupa vienkoka krēslā. Sarāvies gluži maziņš pārāk lielajā krēslā, viņš atgādināja lapsu, kas iekritusi lamatās un veltīgi pūlējusies izrauties, bet nu līdz nāvei nogurusi guļ un pazemīgi gaida to, kas nāks.

Tomēr nenāca nekas, neviens pret viņu nevērsās. Nūrbijs iegrima savos parastajos spriedelējumos par godīgo, lētticīgo zemnieku, kuru izsūc un aplaupa visi pēc kārtas: gan fogts, gan tiesnesis, gan lensmanis, gan mācītājs, gan ķesteris, gan bīskaps, gan amtmanis, kā arī pilsētnieki, kuri cauru gadu staigā apkārt dārgās drānās un nevienu vienīgu dienu nav strādājuši derīgu darbu, bet ir pārpārēm privileģēti un krāpj ārā godīga zemnieka sūri grūti pelnītos šiliņus.

Pārējie sēdēja pie galda, sametusies kūkumā; to viņi bija klausījušies atliku likām jau agrāk, tas bija Hansa jājamais zirdziņš. Dīvaini tikai, ka tāds vīrs kā viņš ir ar mieru kalpot baronam. Par pārējo viņi piekrita Hansam bez vārda runas.

Piepeši ierunājās Ola Nūrsets:

— Visi šie velna atnācēji! Viņu dēļ zemniekam drīz vairs nebūs kur dēties, lai gan viņš nav darījis nekā ļauna, vienīgi dzīvojis savā sētā no paaudzes paaudzē simtiem gadu.

Viņš apklusa un sarauca pieri. Kāpēc gan viņš atkal par to runāja?

Protams, tās bija viņa domas. Viņš šo jautājumu izjuta vēl asāk nekā citi. Lai gan bieži vien vēlējās sev nokost mēli, kad bija izteicis šādus vārdus, — un tad pārējo acīs redzēja vai arī iedomājās redzam, ka atkal bija viņiem atgādinājis to, ko viņiem vajadzēja aizmirst. Daudzkārt viņš bija sev teicis: nekad vairs nerunā par to! Turi muti ciet, klusē! Bet nākošo reizi viņam šie vārdi atkal izspruka pār lūpām. It kā pret paša gribu.

Vairākas reizes viņš bija lasījis Nūrbija acīs: būdnieka dēls[

Nūrsets sēdēja un domāja, ko viņam vajadzētu teikt vai darīt, lai no Nūrbija acīm uz visiem laikiem izzustu šis nievājošais skatiens. Viņš, Nūrsets, vismaz neaicināja savus būdniekus lielajā istabā uz plostošanu.

Tiesa kas tiesa, šoreiz neizskatījās, ka Nūrbijs būtu dzirdējis viņa vārdus. Viņš vēl joprojām runāja par savu godīgo zemnieku. Iekarsis viņš pārliecās pāri galdam.

— Tagad jūs dzirdēsiet! — viņš sacīja.

Un viņš pagriezās pret Senni, kas sēdēja, glāstīdams un trinkšķinādams vijoli.

— Klausies arī tu, Senne! Jo tas, ko es tagad teikšu, skar mūs visus.

Viņi saausījās. Senne nolika vijoli un piesēdās pie galda, noglauda matus no pieres, un viņa skatiens it kā pievērsās šai pasaulei. Un tad Nūrbijs sāka stāstīt par to, ko viņš sauca par jauno uzbrukumu zemniekam.

Jā, var jau uzskatīt tās par tenkām, lai gan tā gluži vis nav, tur slēpjas kaut kas vairāk. Tas ir plāns, kā viņi paši saka, kurš vēl nav kļuvis par likumu, bet agrāk vai vēlāk kļūs. To visu Nūrbijs bija dzirdējis no paša barona. Un barons — tas nevienam nav noslēpums —- prata būt stingrs un ass, ja vajadzēja pastāvēt uz savām tiesībām.

Bet citādi viņš zemniekiem vēlēja labu. Būs bagāti zemnieki, būs bagāti muižnieki un laimīga Norvēģija; būs nabadzīgi zemnieki, būs izmocīta un nelaimīga Norvēģija — tie ir barona vārdi. Bet šis plāns — tas gan iet par tālu, tā domā arī barorts.

Nu, tā. Viņi droši vien ir dzirdējuši, ka ar to, ko sauc par valsts finansēm, iet galīgi uz leju. Un tas nozīmē, ka lielie vīri pilsētā tik tālu nolaiduši valsts kasi, ka nu vairs nav naudas, tikai vieni parādi. Sudraba nodoklis^4 nekā daudz nepalīdz. Tagad viņi sēž pilsētā un kasa pakaušus, visi šie augstie kungi, un nezina, no kurienes ņemt naudu. Un ir jau skaidrs, ka vislielākie un visbagātākie — tie savu sudrabu paslēpuši tāpat kā līdz šim. Tam neviens „ klāt netiek.

Un tad nu viņi sadomājuši konfiscēt. Ko konfiscēt? Nu, protams, nabaga zemnieka mežu. Lētticīgajam, godīgajam zemniekam atkal jāmaksā skāde — tas jau nav nekas jauns.

Katram zemniekam, kuram pieder mežs, būs jāatdod visa tā meža platība, kas pārsniedz piecus tūkstošus molu^5. Bez jebkādas atlīdzības. Un, ja mežs pieder vairākām mājām kopā, pārsniedzot. piecus tūkstošus molu katrai no tām, tad šīm mājām kopā būs jāatdod liekā platība. Bez jebkādas atlīdzības. Atņemtais mežs tiks izsludināts par kroņa īpašumu, tas piederēs valstij. Bet valsts jau ar mežu nevar noņemties, tādēļ to pārdos tiem, kas var samaksāt. Bet tiem, kas gribēs pirkt, — tiem jā-maksā sudrabā. Nav slikti izdomāts — šādā veidā droši vien sudrabs atkal uzpeldēs! Ja arī zemnieks noies pa burbuli, kāda tur daļa lielajiem kungiem pilsētā!

Viņi visi klausījās, acis iepletuši. Nu gan tīri vai gals būs klāt...

Annersam Flātebijam piederēja daļa milzīgā Flātebijas

meža — tur katram iznāca seši tūkstoši molu. Nūrsetam piederēja septiņi tūkstoši. Viņi sēdēja un rēķināja, cik nu labi prazdami.

Visvairāk ģīmis izstiepās Sennem. Viņš bija no tiem, kas ļoti ņēma pie sirds, ja viņam tika nodarīta netaisnība. Un viņš galīgi neprata sevi aizsargāt.

Nūrbijs runāja tālāk.

Pagaidām tikai retais zināja, ka šāds likums tiek gatavots. Bet, kad šīs ziņas izplatīsies, kas tad notiks! Tad zemnieki, kuriem meža platība pārsniedz piecus tūkstošus molu, bariem vien metīsies pie muižniekiem, zāģētavu īpašniekiem un patroniem, lai pārdotu savu mežu, kamēr vēl nav par vēlu. Jo lielos bagātniekus ar viņu privilēģijām jau likums neskar — vai tad kāds ir dzirdējis, ka vārna vārnai būtu izknābusi aci?

Tad sāksies īsta diedelēšana — mīļais, labais muižnie-ciņ, vai tu varētu būt tik laipns un nopirkt, no manis mazdrusciņ meža? Tikai trīs tūkstošus molu, tikai divus tūkstošus — tos tu dabūsi gandrīz par velti.

Gandrīz par velti, jā! Meža cenas kritīsies gandrīz līdz nullei. Bet zemniekiem jāpārdod tā vai tā, jo citādi viņi vispār nekā nesaņems. Un kritīsies arī kokmateriālu cenas: tagad zāģētavu īpašnieki ilgu laiku varēs iztikt ar to, ko dod viņu pašu meži. Agrāk zemnieks bija nospiests uz ceļiem, taču tagad viņu noliks uz lāpstiņām ...

Nūrbijs apklusa, ievilka elpu un tūlīt atkal piepildīja glāzītes. No kambara atskanēja vaidi, Anne krāca un svilpa. Tur apgāzās krēsls, un cauri sienai bija dzirdama kalpones balss: — Nu, vai tā ir labāk? — Flātebijs un Nūrsets nemierīgi trinās krēslā. Bet Senne — tas droši vien nekā nebija dzirdējis, viņš tikai sēdēja un blenza Nūrbijā — blenza ar vaļēju muti, it kā savā priekšā redzētu elli un pašu nelabo. Hanss Nūrbijs pie sievas vaidiem bija sen pieradis; viņš runāja savu runājamo.

Pats viņš bija izdomājies gan šā, gan tā. Pašlaik viņam skaitījās deviņi tūkstoši molu. Par laimi, tieši pieci tūkstoši piederēja Nūrbijas, bet četri — Heuges mājām. Un ja viņš Heuges mežu norakstītu mazajam Polam — barons domā, ka tas iešot cauri..,

Viņš uzmeta ašu skatienu Flātebijam un Nūrsetam un piecēlās.

— Hm. Derētu izlocīt kājas, — viņš teica.

Viņi sekoja Hansam abi divi. Senne palika sēžam, viņš it kā gribēja celties, tomēr nepiecēlās. Viņš jutās pārāk nevarīgs ceļos. Nūrbijs viņa glāzītē bija lējis sevišķi cītīgi.

Austrumu pamalē jau ausa diena. Viņi stāvēja, atbalstījušies pret mājas sienu, Flātebijs un Nūrsets. Kājas nebija īsti drošas. Aukstais gaiss līdzēja. Nūrbijs stāvēja blakām, viņš nekur neatbalstījās. Degvīns uz viņu neiedar-

bojās kā uz citiem kristīgajiem. Bet viņš bija nosvīdis un noslaucīja pieri ar roku.

Ūla Nūrsets grīļodamies piegāja pie Hansa un, uzlicis rokas viņam uz pleciem, atbalstījās pret viņu.

— Vai tiešām tas viss ir taisnība?

Nūrbijs atkal pārlaida roku pāri sejai, it kā viņš kaut ko gribētu aizslaucīt projām. Tad viņš nopūtās un sausi atteica:

— Taisnība, kas par taisnību! Es taču teicu, ka tās ir tenkas.

Viņš smaidīja savu tikko jaušamo smaidu. Vienā rāvienā pār Nūrsetu nāca it kā apskaidrība, par ko viņš vēlāk stāstīja Flātebijam. Viņš pēkšņi atcerējās, ko Hanss pirms ieiešanas istabā bija sacījis:

«Man šķiet, ka šovakar man uz āķa uzķersies zivtiņa.»

Nu kā tad! Šennel Sis Senne, kas tur tupēja uz septiņiem tūkstošiem molu meža, kurus viņam nebija prāta ne kārtīgi izlietot, ne arī pārdot. Tagad Nūrbijs mērķēja uz šiem diviem tūkstošiem — viņš taču no visas apkārtnes zemniekiem uzpirka mežu barbnam.

— Hans, tu gatavais velns! — Nūrsets tikai norūca. Un Flātebijam tāpat atvērās acis kā Nūrsetam, un viņa rūķa balss atskanēja kaut kur no mājas sienas:

— Hans, tu gatavais velns!

Tas bija īsts atvieglojums. Tātad tie nebija viņi, pēc kuriem Nūrbijs šonakt bija tīkojis, likdams lietā visas savas viltības. Tagad viņi varēja tikai klausīties un priecāties par to, ka viņš saliec Senni ragā. Neviens nevarēja sacensties ar Nūrbiju, ja vajadzēja padarīt meža pārdevēju mīkstu.

Savā priekā Nūrsets un Flātebijs nezināja, kur dēties, viņi klupa Nūrbijam klāt katrs no savas puses.

— Hans, tu velns gatavais!

Viņi metās Nūrbijam ap kaklu, viņi blieza viņam pa muguru.

— Hans, tu velns gatavais!

Savā neprātīgajā priekā Nūrsets apstājās un nolaida ūdeni uz Nūrbija bikšu staras. Grīļodamies viņš žestikulēja ar brīvo roku.

— Hans, tu velns gatavais!

Nūrbijs arī bija krietni piemeties, bet stāvēja taisns kā stabs. Tomēr viņš nejuta, ka viņam viena kurpe kļuvusi slapja.

Tad viņi devās iekšā.

Senne jau bija diezgan mīksts. Likās, ka acis gandrīz izvalbījušās no dobumiem. Viņš tvēra katru Nurbija vārdu, it kā tie nāktu no dieva.

«Nav jau nekāds brīnums,» — tā domāja Nūrsets un arī Flātebijs. Jo, kad Nūrbijs melo, lai noslēgtu izdevīgu darījumu, tad viņš melo tā, ka pats sāk šiem meliem ticēt. Lai velns paliek par stenderi, bet Flātebijs un Nūrsets taču paši bija gatavi visam noticēt.

Nu tik sākās īstie joki. Sēdi mierīgi, turi muti un skaties, kā Nūrbijs ķer Senni uz āķa, palaiž auklu vajīgāk un atkal pavelk. Sājā ziņā Nūrbijam nebija līdzinieka.

Vēlāk viņi bieži atcerējās, ka otru tik jautru nakti viņi visā savā garajā mūžā nebija pieredzējuši.

Sennem nebija nekādas jēgas ne par zemi, ne par mežu. To viņš pats zināja un bija ar to samierinājies. «Gan jau kaut kā tikšu galā,» viņš mēdza sacīt. «Manam tēvam nebija lielāka sajēga, tomēr tāpat vien viņš dzīvoja.» Tā bija taisnība. Kad Senne bija nobaidīts kā pašlaik, tad viņam dūša saskrēja papēžos, jo viņš labi zināja, ka neprot nekā cita kā vienīgi spēlēt vijoli. Bet ar vijoli saimniecību vadīt nav iespējams — to viņš arī saprata. Tik daudz prāta viņam bija.

Beidzot Senne nonāca tik tālu, ka sāka lūgšus lūgties.

— Izdari to manis dēļ, Hans, — viņš dīca, — tu esi vienīgais, uz ko es varu paļauties! Man nav labāka drauga par tevi.

Nūrbijs izlikās, it kā viņam tas nāktos ļoti grūti.

— Tjā, — viņš noteica. — Mjā.

Viņš it kā mēģināja izvairīties un izlocīties, un novirzīt sarunu uz citu pusi, bet Senne neatstājās. Runā, ka arī odze guļot mierīgi un it kā piespiežot cielaviņu ielēkt tai tieši mutē. Tā tas bija arī ar Senni.

— Tu taču zini, Senne, tās ir vienīgi runas, — teica Nūrbijs.

Lai tās runas vai kādas, bet Senne grib pārdot mežu.

— Nu ja, bet tieši augstāko cenu nevaru tev piesolīt, saproti pats, — Nūrbijs sacīja. — Es to daru uz savū paša atbildību, ne jau barona uzdevumā. Tāpat tev zināms arī tas, ka šis vīrs ar dālderiem nemētājas.

Abi pārējie sekoja sarunai. Viņi bija iereibuši un notikušo vēlāk katrs iztulkoja savādāk.

Bet vienu viņi atcerējās abi: tieši pirms saules lēkta Nūrbijs un Senne parakstīja kontraktu «par meža pārdošanu, kas pieder Sennem Tostena dēlam Strēmam un atrodas starp Lerfalsbekenes strautu un Ziemeļu Tvillinga upi — 2000 ar vārdiem — divu tūkstošu molu platībā, man, Hansam Pāvela dēlam Nūrbijam, par summu — 200 ar vārdiem — diviem simtiem dālderu, no kuriem pirmā puse samaksājama skaidrā naudā, otrā — gada laikā, skaitot no šīs dienas».

Viņi rūpīgi un glīti parakstīja savus vārdus, un Nūrbijs jau izmaksāja Sennem simt dālderus, kad istabā iedrāzās kalpone bāla kā nāve.

— Annei slikti! — viņa dabūja pār lūpām. — Viņa laikam mirst!

Nūrbijs strauji piecēlās no sola un sekoja kalponei. Viņš kambarī pabija kādu brīdi, un viņf no turienes dzirdēja krācienus, vaidus un nopūtas. Kaut kas nokrita uz grīdas. Uzlēca saule un iespīdēja istabā pa abiem austrumpuses logiem, tās stari krita uz galdu, pudelēm un glāzēm, alus paltīm, izkaisītajiem tabakas pelniem un vijoli visa šī jucekļa vidū. Viņi abi, Flātebijs un Nūr-sets, jutās visai draņķīgi, it kā samalti. «Kāds pretīgs sīkulis!» domāja Nūrsets, skatīdamies uz Annersu Flāte-biju, uz rudajiem bārdas rugājiem, kurus apspīdēja saule, uz viņa sarkanajām, it kā izvārītajām acīm.

«Čigāns kas čigāns,» domāja Flātebijs, vērojot Nūrseta tumšos matus, neskūto, izspūrušo un melno bārdu.

Senne dzīvoja pats savā pasaulē: viņš blenza tukšumā ar neko neredzošām acīm, murminādams kaut ko citiem nesaprotamu un burzīdams saujā dālderu zīmes.

Nūrbijs atkal ienāca tikpat skaidrs kā iepriekšējā vakarā, lai gan viņš bija dzēris cauru nakti līdzīgi pārējiem.

— Nebija nekas sevišķs. Anne sāka smakt nost, — viņš teica. Tad viņš piegāja pie durvīm un pasauca kalponi: — Tagad mums, jāapslacī pirkums. Krāsns arī izdzisusi.

Kad kalpone atgriezās ar malku, viņš pavēlēja:

— Uzliec kafijkannu! Šodien mēs dzersim kafiju. Un uztaisi kārtīgas brokastis! Dod mums siļķi! Un žāvētu speķi! Uzcep arī cūkgaļas šķēles! Bet ātri! Anne pagaidām iztiks bez tevis.

Pēc brokastīm viņi sāka spēlēt kārtis. To ierosināja Flātebijs, jo viņam nedeva miera tie simt dālderi Sennes kabatā.

Ja Sennem būtu kaut_ mazdrusciņ jēgas, viņš tagad ietu mājās. Tik un tā nebūs viegli sievai pastāstīt, ko viņš izdarījis. Bet viņam, šķiet, bija zudušas pēdējās prāta paliekas. Viņš palika sēžam un darīja to, ko viņam lika.

Pie kārtīm viņi nosēdēja vairākas stundas, un Senne paspēlēja pirmos piecdesmit dālderus, tad Niīrbijs teica, ka vajag taisit pārtraukumu. Viņi juta — šie abi pārējie —, ka viņš nevēlas Šenni pavisam izputināt. Un bija jau labi tāpat. Annerss Flātebijs, kas kāršu spolē bija varen nadzīgs, tagad sēdēja ar četrdesmit dālderiem kabatā, kuri viņam nebija atnākot, un sāka pamazām skaitīt uz pirkstiem — tie simt dālderi, kurus viņš bija parādā, vairs nelikās tik nereāli liela summa. Pēkšņi viņam uznaca vēlēšanās pateikt Nūrbijam acīs, ko viņš patiesībā domā.

Senne sēdēja, sakņupis krēslā, — mati viņam krita acīs, nogurušajā sejā netīras svītras, acis zem uztūkušajiem plakstiem kā šauras spraugas. Varbūt viņš sāka saprast, kas ar viņu šonakt bija noticis. Divi tūkstoši molu meža — un divi simti dālderu, nē, simt piecdesmit.

Hanss Niīrbijs izgāja pagalmā — uz mirkli, viņš teica. Pārējie trīs pa to laiku gribēja mazliet nosnausties — Flātebijs krēslā, Nūrsets otrā galā pie galda, bet Senne visā garumā izstiepās gultā, kura stāvēja kaktā.

Nūrbijs gribēja pārlūkot, vai ļaudis strādā, vai tie šodien nedomā tikt vieglāk cauri. Viss bija, kā nākas, ļaudis pazina Nūrbiju, un viņš bija apmierināts ar to, ko redzēja.

Arī viņam bija apsārtušas acis. Nemazgātajā sejā dzelteni, cieti bārdas rugāji. Nē, nekādā ziņā viņam nav svētdienīgs izskats. Viņš jutās izgulējies, možs un jautrs. Degvīns viņam nekaitēja, ja vien nedzēra ilgāk par piecām sešām dienām.

Ienācis istabā, viņš varēja pastāstīt, ka redzējis Ho-vardu, līgavaini no Telemarkas, aizjājam garām kopā ar savu brāli Jermunu — vai kā viņu tur sauca. Liekas, viņš gribēja brālim parādīt taisnāko ceļu caur mežu uz galveno draudzi un palīdzēt atrast lielceļu.

Annerss Flātebijs pamodās vienkoka krēslā. Viņš bija sapņojis, kā pateicis Nūrbijam visu patiesību acīs, un tūlīt izbijās — viņš taču nebūs miegā runājis? Nē, Nūrbijs izskatījās pavisam miermīlīgs. Un bez tam viņš tikko bija ienācis pa durvīm.

Bet Hovards, šis jaunais kungs, — pēkšņi Flātebijs briesmīgi saniknojās uz šo svešinieku, kas bija atnācis un iespiedies viņu dzīvē.

— Viņš jau esot prasmīgs zemkopis, šis Hovards, — Annerss teica. — Runā, viņš esot gājis skolā un mācījies. Kāzās mācītājs stāstīja, ka zemes kopšanā Hovards būšot mums it kā tāds misionārs.

Viņš nicīgi nospraustajās.

— Runā, ka viņš ēsot veikls aršanā. Ar dzelzs arklu kas ņemot cauri melnzemi līdz pat mālam. Bet laikam viņam vislabāk vedas art meitiešiem starp ciskām. Citādi nekad nebūtu dabūjis Rennevu!

— Šādi ienācēji... — bilda Nūrsets, bet tūlīt aprāvās.

Hansam Nūrbijam pēkšņi šķita, ka nav labi aprunāt

cilvēku, pie kura viņš nesen viesojies, — un nemūžam ar tādu vīru kā Annersu Flātebiju.

— Zemi viņš apstrādāt prot, kā nu ne, — teica Nūrbijs. — Es kāzās par to runāju ar mācītāju un ar zirgu tirgotāju Brūf 1 āteiiu, kurš arī bija starp viesiem. Viņš ir mācījies pie virsskolotāja Sverdrupa Kongsbergā, un tas nemaz neizklausās tik (auni. Fabrikas īpašnieks teica, ka zemkopībā šis Sverdrups ir lielākais gudrinieks visā valstī, tā ka te mums visiem būs ko pamācīties.

Annerss Flātebijs sakņupa krēslā un sarāvās tik maziņš kā īsts lapsa. Velns parāvis, atkal viņš izrunājies aplami Nūrbijs, ja viņam bija sariebts, spēja tā nomelnot cilvēkus kā neviens cits, bet viņš varēja izlikties tik svēts kā mācītājs, ja uznāca vēlēšanās, — tas nozīmēja, ka viņam nepatika sarunu biedrs.

Ak, ja kāds varētu šim veprim tā iezvelt, ka cietais pauris ietriektos māgā!

Viņš zināja, ka tāda diena nekad nepienāks. Tāls, tāls ir ce|š no tiem četrdesmit dālderiem viņa kabatā līdz situ tam — un vēl ar procentiem! — ko viņš Nūrbijam parādā

Viņš pazemīgi atbildēja, ka Nūrbijam, kā parasti, taisnība.

Viņam kļuva tik nelāgi ap dūšu, ka nekas cits neatlika kā vienīgi atkal saritināties vienkoka krēslā un tūlīt laisties miegā.

Istabas kaktā gultā krāca Senne. Galda galā sēdēja Nūrsets un mierīgi gulēja, piespiedis vaigu pie galda.

Hanss Nūrbijs pārlaida skatienu saviem trim viesiem Aina nebija nekāda pievilcīgā — vīriem vairākas dienas neskūta bārda, paši nemazgājušies, nesukājušies.

Nu ja, arī viņš pats nav mazgājies, arī bārdas rugāji gandrīz vai duras rokā.

Derētu nogulēties arī viņam kādu stundiņu.

Viņš aizgāja līdz gultai un nolikās blakus Sennem.

Saules stari slīpi krita pa logu istabā, sašķeldami sasmakušo gaisu gaišās strēlēs.

HOVARDS JERMUNA DĒLS MEŽĀ REDZ PARADĪBU

Lēni, soli pa solim, Hovards Jermuna dēls jāja cauri mežam uz ziemeļiem, atpakaļ uz svešo ciemu, kurā viņam būs jāpavada viss atlikušais mūžs.

Aizas dienvidpusē viņš pateica ardievas Jermunam, sa-vam brālim. Arī uz visu mūžu.

Viņa losais zirdziņš, kurš Hovardam bija līdzi no Te-lemarkas, uzmanīgi dipināja pa slikto ceļu.

Sēdēdams seglos, viņš bija tik dziļi iegrimis domās, ka p mdrīz neredzēja, kur jāja zirgs.

Viņš domāja par savu brāli Jermunu, no kura viņš bija pirms stundas atvadījies. Tik dīvaina sajūta — šķirties no sava vienīgā brāļa, zinot, ka viņi šajā dzīvē vairs neredzēsies.

Viņš domāja par tēvu un māti, kuri tur, mājās, gaidīja un kurus viņš arī nekad vairs neredzēs. Viņš domāja par fūni, kura viņa dēļ bija metusies^ūdenskritumā.

Jā, viņš domāja, aiz viņa paliek tik pelni un atpakaļceļa vairs nav — tāpat kā vīram no Morgedāles, kas, stāvēdams bezdibeņa malā, skatījās uz savu sētu, kur sadega sieva un bērni, lopi un visa iedzīve. Viņam atlika tikai pagriezt visam muguru, kā to bija darījis vīrs no Morgedāles, un meklēt jaunu vietu, jaunu ciemu. Un līdzīgi šim vīram, ja vien pietiktu spēka, sacīt, ka vecās vietas un vecā ciema nav un nekad nav bijis.

Jaunu vietu, jaunu ciemu viņš bija atradis. Sievu viņš bija atradis un arī mājas.

Viņš domāja par to, kā tas viss bija gadījies — viņš atsauca atmiņā notikumus citu pēc cita —, jo gribēja noskaidrot, vai tā bija vēlējies viņš pats vai citi vai ari tas viss bija nācis pats no sevis. Viņš par to bija domājis jau agrāk neskaitāmas reizes, domājis pārlieku daudz. Bet viss velti, it kā viņš skrietu ar pieri klints sienā. Arī šoreiz viņš nekā neizdomāja. Protams, viņš šad un tad būtu varējis rīkoties citādi, ja vien būtu pavisam cits cilvēks. To pašu varētu teikt arī par Rennevu un Tūni.

Tad laikam viņu uz šejieni būs atvedis liktenis.

Ļaudis tik daudz runāja par likteni. Daudziem šķita, ka tam ir sava jēga. Viņš pats nekad nebija radis kādu sevišķu jēgu tajās norisēs, ar ko bija saistīts viņš vai arī citi, kurus viņš pazina. Nē, lai liktenim tiešām būtu kāda jēga, lai būtu jēga tam, kas ar cilvēku notiek, cilvēkam šis liktenis pašam jāvada, nereti pagriežot tam muguru un virzot uz turieni, kurp tas nemaz patiesībā negrib..!

Viņš iztēlojās, kā Jermuns pēc kādas nedē|as pārradīsies mājās. Hovards viņu redzēja un arī dzirdēja. Viņš pal jādams iesmējās. Viņš nemaz tik daudz nezināja šajā pa] saulē, bet par Jermunu viņš zināja gandrīz visu.

Māte stāv durvīs. Tēvs sēž istabā uz sola — viņš nepieceļas, lai sagaidītu to, kurš bija devies šādā uzdevumā.

Bet māte sagaida. Viņa citādi nevar. Tomēr arī viņa uzreiz nesāk izjautāt. Vispirms Jermunam jāpabaro zirgs, jaienāk istabā, jāpārģērbjas, jāpaēd. Un tad, pagriezusi viņam muguru, sabakstījusi pavardā ogles, viņa pajautā:!

— Nu, kā tad klājas Hovardam?

Jo Hovards ir viņas dēls, viņas mīļākais dēls — se-ļ višķi tagad, kad viņš dzimtajā ciemā sevi apkaunojis.

Jermuns atbildēs sausi un vienaldzīgi, ievilcis pāris dūmu no savas pīpes:

— Nu, Hovardam klājas labi. Tagad viņam lielas, lepnas mājas un skaista sieva.

Viņš vēl pāris reižu ievelk dūmus. Un, it kā viņam būtu nodarīta pārestība, neapmierināts saka:

— Hovards jau vienmēr nokritīs uz kājām ...

Vēl viens dūms.

— Mājas ir trīs reizes lielākas par Viļānu. Un septiņi tūkstoši molu meža.

Vecais mazliet pagriež galvu. Māte — viņa jau labu brīdi kā iztaisnojusi muguru. Un nu klusi un mazliet bailīgi viņa saka:

— Tad jau var cerēt, ka viss būs labi.

Uz to neviens neatbild. Viņus vēl dedzina kauns, un Jermunu pārņem arī citādas jūtas. Māte jsāk uzmanīgi izprašņāt par Rennevu ...

Hovards iesēdās seglos staltāk.

Renneva ...

Vai notikušais bija uz labu vai Jaunu, viņš nezināja. Nezināja arī to, vai viņam patīk jaunās mājas vai ne un kā viņam ies jaunajā ciemā.

Bet tagad, iepazinis Rennevu, viņš skaidri zināja tikai to, ka nevēlas sev citu likteni, ja arī viņu gaidītu pats nelabais ar nokaitētām knaiblēm rokā, kad viņa ceļš būs galā.

Vai viņš Rennevu ir iepazinis?

Vai tas uz labu? Nē, viņš to nezināja. Taču viņš zināja ko citu: cilvēki ne vienmēr sev grib labu. Viņi rīkojas tā, jo citādi nevar. Un kopš tās dienas, kad viņš satika Ren-rievu, arī viņš nevarēja citādi.

Viņam ienāca prātā, ka viņa bija tā gribējusi, pirms viņš pats to apzinājās. Viņam kļuva neomulīgi, un viņš šo domu atmeta.

Savu dzimtu es nekad vairs neredzēšu, viņš domāja. Telemarku arī neredzēšu. Vai nu gribu vai ne, uz šejieni esmu atnācis un te man jāpaliek.

Dziļi nogrimis domās, viņš nebēdāja par to, kurp jāja.

Losais zirdziņš tecēja bez skubināšanas, viegli un uzmanīgi, kā jau fjordu zirgam pienākas. Maziem solīšiem, droši un viegli kā jauna meiča. Viņš apgāja purvainās vietas, lēca pāri milzīgām saknēm, meklēja ceļu ar savām gudrajām acīm, bez mitas klanīdams galvu, it kā runādams pats ar sevi.

Viņš jāja garām vecai, pussabrukušai būdai, kura atradās ceļa malā pašā meža vidū. Pie durvīm stāvēja ubadze ar bērnu uz rokas. Nebildusi ne vārda, viņa pastiepa roku. Atmodies no savām domām, Hovards paskatījās uz viņu.

Viņš redzēja seju, pelēkbālu aiz bada, nemazgātu, izmocītu, līdz nāvei nogurušu, bezcerīgu. Tāda viņa tur stāvēja — šķita, ka viņai aiz muguras ir nedēļas, mēneši, gadi, pavadīti smagā darbā un trūkumā. Uzmetis viņai mirkli, viņš sastapa skatienu, tik melnu kā nakts, dziļu kā izžuvusi aka, — un šo acu izteiksme viņam kaut ko atgādināja... tāda izteiksme acīs bija... Viņa stāvēja nekustīgi, vienās skrandās, roku viņa stīvi turēja gaisā, necerēdama kaut ko saņemt, taču nespēja šo roku nolaist.

Spriežot pēc visa, tā bija būdnieka sieva. Viņa droši vien devās uz dienvidiem, uz galveno draudzi, lai ubagojot pāris dienu tur izdzīvotu. Un nu mājās pie putras bļodas viņas vieta bija tukša, un tur bērnu varēja kaut kā uzturēt pie dzīvības.

-Bērns sēdēja uz viņas saliektās rokas pelēkbāls, šķita, ka dzīvība viņā tik tikko turas. Sejā viņš līdzinājās vecai, sažuvušai vecenei. Mazajam varēja dot gadu vai divus — nav iespējams noteikt vecumu tādiem bērniem, kas badi-nāti jau kopš pašas dzimšanas. Tik daudz spēka vēl mazulim bija, lai viņš varētu klusi činkstēt un īdēt; par brēkšanu te vairs nevarēja būt ne runas.

Būdas mazajā lodziņā (viena no abām rūtīm bija izsista un aizbāzta ar lupatu) viņš samanīja kādu ēnu kus-

tamies. Iatad kāds tur bija un skatījās uz viņiem: droši vien, izdzirdot zirga pakavu dipoņu, šis spoks tika sūtīts ārā uz ceļa.

Hovards atpogāja seglu somu, steidzīgi drebošām rokām izņēma savu ēdamo un atdeva ubadzei — šķita, ka svarīgs ir katrs mirklis.

Roka to sagrāba, pirksti kā zvēra nagi iecirtās ēdienā, melnajās acīs pazibēja kaut kas līdzīgs dzīvībai. Un tad piepeši viņa palaida vaļā bērnu, kas krītot nobūkšķēja pret zemi, viņa sametās kūkumā un klupa virsū ēdienam, plēsa un koda plāceni, gaļu un sieru, kamēr mazulis gulēja aizmirsts ceļmalā, īdēdams mazliet skaļāk nekā iepriekš.

Hovards jāja tālāk. Viņš dzirdēja, kā aizcērtas durvis un spiedzīga sievietes balss sāk nikni pamparēt.

Bet tagad viņš zināja, ko viņam bija atgādinājusi šī ubadze. Nē, ne jau Tūni — katrā ziņā ne viņu pašu, bet sapni par Tūni, ko viņš bija redzējis kāzu naktī. Līdz šim brīdim viņš šo sapni bija piemirsis.

Viņš bija sapņojis par Tūni, tā nebija Tūne, tomēr šķita, tā bija viņa. Viņš redzēja sapnī sašautu briedi augstu fjellos. Briedis-Tūne — tie abi bija saplūduši vienā būtnē — gulēja ar šāviena sadragātu mugurkaulu, nespēdams pakustēties. Ap vaļējo rētu mudžēt mudžēja mušas un dunduri. Viņa nekā neteica, šī Tūne sapnī, tikai raudzījās viņā ar melnajām acīm, ar vajāta zvēra skatienu, kad tas samierinājies ar likteni un zaudējis katru cerību.

Viņa sapnī nekā nesacīja, tikai skatījās viņā un paņēma viņa nazi — šo savu mantojumu viņš bija devis viņai par ķīlu, — paņēma nazi un pārgrieza sev rīkli slaidā vēzienā, galva atkrita atpakaļ, un straumēm sāka šļākties asinis.

Savāds sapnis. Tūne taču nepadarīja sev galu tādā veidā. Viņa metās ūdenskritumā. Metās ūdenskritumā kādā aukstā vakarā marta beigās, dienu pēc tam, kad bija saņēmusi viņa vēstuli. Ielēca zaļajā, ledainajā ūdenī — brr! Bet nazi — to viņa nebija aizmirsusi — aiznesa vecajam skolotājam Juna'm.

— Vai tu varētu parūpēties, lai Hovards saņem atpakaļ šo te ...

Tad viņa aizgāja kalnos un ielēca ūdenskritumā.

Hovards pataustīja sānus. Nazis karājās turpat, nodilušajā ādas makstī.

Tas bija tas pats nazis, ar kuru viņš pārgrieza rīkli kādam sašautam briedim. Pirms daudziem gadiem.

Renneva viņu pamodināja, kad viņš bija nosapņojis šo sapni. Viņa jautāja:

«Tu miegā tā vaidēji, tev laikam rādījās ļauns sapnis?»

Viņš tikai atbildēja, ka droši vien neērti gulējis, laikam nolicies ne uz tiem sāniem. Tas bija agrā rītā pēc otrās kāzu nakts, svīda jau gaisma. Viņš juta Rennevas skatienu, nemierīgu un pētošu. Bet viņa vairāk nekā neteica.

Ar varu viņš aizdzina šīs domas un sāka domāt par ubadzi. Viņš zināja — šajā grūtajā pavasara laikā desmitiem tādu kā viņa klaiņo pa visu valsti. Tās ir sievas no bodnieku sētām, kur pilnu vēderu paēst nevar ne ziemu, ne vasaru. Bieži vīrs tecināja brandvīnu no tām pašām niecīgajām miežu atliekām, kas viņiem vēl bija, — tas gan sniedza pavisam īsus prieka brīžus. Dažreiz viņam izdodas kādu kvartu pārdot — kvartu par sešiem šiliņiem —, un tad bodnieka istabā parādās nauda. Bet tad izrādījās, ka vairāk nav ne miežu sējai, ne miltu, ko likt katlā. Tad sievai vajag doties uz ciemu, bet vīram pie saimnieka, saliektu muguru un gandrīz uz ceļiem izlūgties maizes kumosu un kādu sauju graudu sēklai.

Gadījās, ka viņš prasīto dabūja pēc kārtīgas lamu vārdu straumes un garām pamācībām. Gadījās arī, ka viņš saņēma tikai lamas, nekā cita. Jo bieži vien saimnieks pats bija savus miežus izlietojis vai iztecinājis degvīnā...

Kā saimnieki, tā bodnieki bija pasākuši pastāvīgi dzert degvīnu, kad ziemas aukstumā veda uz fabriku ogles un rūdu ...

Un pēkšņi viņš redzēja it kā parādību un saprata, ka šeit viņam jārod dzīves piepildījums.

Viņš nezināja, kāda jēga bijusi tam, ka liktenis atvedis viņu uz šejieni. Toties zināja, ka ļaunākajā gadījumā gatavs šim liktenim spītēt un griezt to uz citu pusi vai vismaz pamēģināt.

«Tagad es zinu, kur man jāpieliek plecs,» viņš domāja.

Viņš juta sevī plūstam spēcīgā straumē parādības un ieceres, un nodomus, it kā tas viss būtu viņā ilgi krājies un krājies, atdurdamies pret kādu aizsprostu, bet pamazām pieņēmies spēkā un šo aizsprostu pārrāvis, un tagad visi atbrīvotie sapņi, parādības, ieceres cits caur citu mutuļu mutuļiem brāzās viņam pāri.

Šis ciems ...

Izsalkušie būdnieki salīkušām mugurām un stūrgalvīgie, pašapmierinātie saimnieki, gan augstprātīgi, bet patie-sībā bija gandrīz vai nabagi...

Viņš šajā ciemā bija nodzīvojis tikai īsu laiku un par to zināja visai maz vai gandrīz nekā. Tomēr viņam pēkšņi šķita, ka šo ciemu pazīst kā piecus pirkstus, ka neviens to tik labi nepazīst kā viņš.

Tur tas gulēja, šis ciems, nomaļš un vientuļš, jūdzēm plašu mežu ielokā — un mazpamazām nonāca Kristiāni-jas bagātnieku rokās, un zemnieki tur nekā nevarēja līdzēt, jā, viņi to pat neapjauta.

Lielajiem muižniekiem, kuri dzīvo galvaspilsētā, jau tagad pieder puse no šejienes mežiem; drīz vien viņu īpašumā nonāks visas trīs ceturtdaļas. Vienīgi viņiem bija tiesības zāģēt baļķus dēļos. Viņi uzpirka mežu no zemniekiem par tādu cenu, kas viņiem bija pieņemama, un pirka no viņiem baļķus, kas vēl auga mežā, un arī tikai par pieņemamu cenu. Zemniekiem nebija tiesību ierīkot zāģētavas — pat ne uz savas zemes un arī ne pašu vajadzībām, vienīgi tad, ja viņi apņemas zāģēt tikai sliktus dēļus ar neapdarinātām malām. Brusas un plankas zemniekiem zāģēt bija aizliegts. Jo tas viss taču varētu pārvērsties naudā.

Protams, tas bija kauns un negods. Bet tāds bija likums. Likumus radījuši bagātnieki, lai varētu kļūt vēl bagātāki.

Tur projām galvenajā draudzē atrodas fabrika. Tā kausē dzelzi, brūvē alu, gatavo krāsnis, tecīlas, izkaptis, cirvjus un pārdod pa visu valsti, bet fabrikai savukārt vajadzīga rūda un ogles, šejienes zemniekiem pienākas sagādāt rūdu un kokogles. Rūdu, ko viņi iegūst nelielajās raktuvēs apkārtējo kalnu nogāzēs, viņi ved uz fabriku, saņemdami nieka šiliņus, kamēr viņiem liekas, ka tas atmaksājas. Šiliņus visbiežāk viņi turpat pa ceļam nodzer, nomoka zirgus, mēsli paliek turpat uz ceļa, meži tiek izcirsti ...

Tur nekā nevarēja līdzēt — fabrikai bija privilēģijas un nauda, un vara, bet pār zemniekiem valdīja lensmanis.

Taču ne likums, ne vara, ne privilēģijas nevarēja liegt zemniekiem iemācīties sapratīgi lietot zemi.

Un to Hovards varēja viņiem iemācīt.

Uzreiz visām viņa agrāķajām mūža gaitām bija radusies sakarība un jēga. Tas, ko viņš līdz šim bija uzskatījis par nejaušu un juceklīgu, tagad it kā kārtojās, nostājās savās vietās, ieguva nozīmi. Tas gads, kad viņš apmaldījās Drangedālē, satika meiteni un vadīja viņas tēva saimniecību, kurš, būdams piekalts pie gultas, bija izburtojis cauri «Norvēģu lauksaimniecības krājumus». Trīs gadi pie mācītāja Tūrmaņa, pusgads pie virsskolo-tāja Sverdrupa Kongsbergā — velti izšķiesti gadi — tā viņš bija domājis līdz šim, bet' vai tad šos gadus vajadzēja nožēlot? Viņš nebija ieguvis ne mantu, ne zeltu, bet bija kaut ko iemācījies, patiešām iemācījies, ko nozīmē zemkopība un kāda tā varētu kļūt. Tas pusgads, kad viņš bija strādājis par namdari un galdnieku Borrē, un laiks, ko viņš bija pavadījis smēdē pie Stiprā Kristiāna Nēdre-Eikerē, — tas viss tagad lieti noderēs. Jā, viņš atcerējās arī vasaras, kad viņš fjellos ganīja kazas un kopā ar Monsu Brūflātenu pārdzina zirgus no vienām ganībām uz otrām, — viss kārtojās pareizā secībā, un izrādījās, ka viņš bija iemācījies itin visu, kas vajadzīgs zemniekam, viņam bija nojēga par zemi un mežu, mājām un darbarīkiem, zirgu un lopu turēšanu. Viņš zināja — šajā apvidū nebija neviena, kas tik labi pārzinātu visas šīs lietas kā viņš, arī ne mācītājs Tūrrnanis.

Zemkopībai tur, lielajā pasaulē, bija pienākuši jauni laiki; visā Norvēģijā tikai nedaudzi bija iemācījušies jaunās gudrības; viņš pats bija starp tiem, kuri bija pārņēmuši zināšanas no šiem nedaudzajiem — tas viss strāvoja viņa smadzenēs 'aizgūtnēm kā parādības, nepaspēdamas ietērpties domās.

Un tagad viņš bija šeit.

«Tam taču ir sava jēga!» viņš domāja.

Tik dīvaini bija šādas domas izteikt vārdos. Viņš apskatījās apkārt samulsis, gandrīz vai izbijies. Visapkārt bija kluss, neredzēja neviena cilvēka.

Viņš bija gana iepazinies ar šejienes saimniekošanas veidu, lai nonāktu pie secinājuma: lietpratīgi apstrādājot zemi, ražu varētu vismaz dubultot, ja ne vairāk. Tagad ciems bija iegrimis nabadzībā, savu bagātību tas atdeva citiem, bet zemnieki bija līdz acīm parādos, būdnieki cieta badu, un viņu sievas gāja ubagot uz citiem ciemiem. Taču tas varēja kļūt par bagātu ciemu, kur nevienam netrūktu, ko ēst.

Tas viss zemniekiem bija pa spēkam, tikai viņi to neapjauta.

Viscaur te valdīja atpalicība; cieminieki strādā pēc veciem paņēmieniem tāpat kā pirms simt, divsimt un trīssimt gadiem. Zemi viņi urķē ar koka arklu un sēj tās pašas draņķīgākās auzas un tos pašus netīros miežus tajos pašos laukos no gada gadā, līdz vairs nav vērts kaisīt graudus zemē. Tomēr viņi kaut kā dzīvo; Katru trešo gadu raža nepadodas, un katru devīto nāk īsta neraža; tad viņi cieš badu, daži nomirst, pēc tam mirst daudzi, bet pārējie kaut kā izkuļas, ir vēl vārgāki, bet muižniekiem un fabrikantiem kabatas tiek pilnākas. Un tā tas iet.

Katru sesto nedēļu mācītājs stāvēja kancelē un mēģināja viņiem kaut ko iemācīt; viņš runāja vairāk par kartupeļiem un ziemas rudziem nekā par debesim un elli. Viņi snauda un neko nedzirdēja, viņi nesaprata arī mācītāja dāņu valodu^6. Viss palika pa vecam.

Starp citu, viņi arī negribēja saprast. Runāt ar viņiem ir tas pats, kas runāt ar sienu. «Jā, jā,» viņi teica. «Jā, protams.» — «Jā, mācītāja vārdi ir ko vērts.»

Bet aiz muguras viņi ķiķina un saka cits citam pāris vārdiņu. Šeit augšā viņi nebija mācāmi, kā nņgalināt ar vārdiem.

Te viņiem noteikti -būs jāpapūlas. Jāstumj un jāvelk. Visādi jāmānās, nevis jādraud vai jābiedē. Nekādā ziņā nedrīkst iebiedēt.

No šejienes zemniekiem viņš nevienu nepazina. Kā tad nu nepazina! Viņš pazina viņus kā savu kabatu. Viņu dvēselē nav neviena vismelnākā stūrīša, kuru viņš nepazītu, turklāt labāk nekā viņi paši.

Viņi bija lepni, patvarīgi un spītīgi. Bet bailīgi. Un lēnīgi. Vai cik lēnīgi...

Viņiem bija bailes no visa nepazīstamā, visa jaunā gluži kā no paša velna, pat vairāk, jo velnu viņi kā nekā pazīst.

Arī citās vietās cilvēki dzīvoja tāpat — taču šeit bija vēl sliktāk, jo Ziemeļciems atradās tik nomaļus un bija tik ļoti atpalicis. To šejienieši it kā zināja, tomēr nevēlējās saprast; tā kā viņi nebija par sevi īsti pārliecināti, tad viņu pašpārliecinātība bija divtik liela.

Nē, runāt ar viņiem Hovards neies.

Sākumā viņi pasmiesies. Paskatīsies, pavīpsnās un teiks cits citam parastos vārdiņus. Veci kaimiņi, kas bija tik tuvi, ka taka starp viņu mājām bija aizaugusi, atradīs atkal ceļu viens pie otra kopējā priekā par šo neprāti svešinieku, kurš pilsētā bija iemācījies apstrādāt zemi un kurš ticēja, ka kaut ko var darīt citādi, nekā tas jau darīts tūkstošiem reižu.

Viņi bieži izies uz lauka, lai kopīgi papriecātos par to visu. Daudzas aizaugušas taciņas atkal tiks iestaigātas, jā, tā nu tas būs!

Bet viņiem nāksies arī pabrīnīties. Viņi sāks vērīgi ieskatīties un ieklausīties, un tā tiks no jauna iestaigātas arī daudzas aizaugušas taciņas, kad ved uz Ulstādi — tomēr ne līdz pašām mājām, bet tikai līdz žogam.

Viņi pārlieksies pār žogu un skatīsies, un vēlāk ar saviem parastajiem vārdiņiem jautās — jautās citiem, ne jau viņam pašam. Un pēc tam mājās viņi staigās pa istabu šurp un turp un domās — viņi jau nav sliktāki. Un tad, pēc kāda laika, kad raža Ulstādes tīrumos ar katru gadu kļūs bagātāka, bet viņējā, kā vienmēr, būs tāda pati, viņus sāks grauzt skaudība — viņi nemaz tik labi nav.

Nu viņus grauž skaudība. Viņi smejas un saka cits citam vārdiņus, bet skaudība grauž viņus arvien niknāk un niknāk, jo šim trakgalvim tiešām ražas aug augumā un viņa būdniekiem dzīve kļūst labāka, viņš mazāk izcērt savu mežu, nemaz neciešot trūkumu, jā, un vēl pilna klēts un arvien vairāk naudas lādes dibenā, kā ļaudis zina stāstīt.

Iet pie viņa? Izprašņāt? Mācīties? Nekādā ziņā, jo arī Pērs un Pols, un Ola, un Hanss uzskata to zem.sava goda ...

Bet pienāks tāds vakars, kad pirmais no viņiem nemanīts pārnāks pār pagalmu un atradīsies Ulstādes istabā. Piešķiebis galvu, viņš sāks izprašhāt. Uzmanīgi jo uzmanīgi kā Nikodēms^7 naktī. Tomēr viņš nebūs bijis pietiekami piesardzīgs. Viens viņu būs redzējis, otrs būs par viņu dzirdējis, trešais būs kā redzējis, tā dzirdējis, un ceturtajam sametīsies tādas bailes palikt muļķos, ka viņš galīgi aizelsies ieradīsies gaišā dienas laikā.

Izprašņāt? Mācīties? Jā, kāpēc gan ne? Ja jau Pērs un Pols, un Ola, un Hanss neuzskatīja to zem sava goda...

Hovards sēdēja seglos un smaidīja. Līdz tādam brīdim droši vien paies savi pieci seši gadi, ja šejienieši ir tādi paši kā citur...

Bet svešinieks viņš paliks viņiem līdz mūža galam. Jāšaubās, vai te viņam būs kāds draugs. Varbūt viņa dēlam, ja viņam tāds būs...

Viņš nopūtās un, pamodies kā no sapņa, aplaida skatienu'apkārt. Tik skaista dienai Dzidrs pavasaris, skaidrs kā sudrabs.

Viņš piejāja pie lielas lāmas, kurā atspoguļojās debesis un koki, bet māla slānis lāmas dibenā atspulgam* piešķīra dzeltenu nokrāsu. Losais paskatījās uz lāmu, palēnināja soli un redzēja, ka tā ir sekla. Zirga kājas sašķēla spoguļattēlu, un aiz viņiem palika tikai duļķaina, dzeltena peļķe.

«Jā,» viņš nodomāja, «tā mums bieži nāksies rīkoties — saduļķot mierīgas peļķes. Bet nebaidies, Losais, tās nav tik dziļas, kā izskatās.»

Viņi izbaidīja mednī, putns uzšāvās augšā un aizlidoja* varēja nojaust, cik mednis smags, jo sīkie zari vēl ilgi šūpojās. Eglē šmaukstināja vāvere, uzmanīgi lūkodamās viņā. Nospriedusi, ka jātnieks var būt bīstams, viņa vēlreiz nošmaukstinājās, tad kā bulta uzšāvās augstāk un ar slaidu lēcienu nolidoja uz' blakusegles zara.

«Jūs baidāties,» domāja Hovards, «baidāties kā... neteikšu, kas. Bet man taču nav ieroča, un es vēlu jums tikai labu, muļķīši.»

Ap sirdi kļuva vieglāk un vieglāk. Viss viņam likās tik vienkārši — tik vienkārši un skaidri. Vai viņš bija domājis* par pieciem sešiem gadiem? Droši vien nemaz tik daudz nevajadzēs. Četri pieci? Jo viņi taču nebija nekādi dumiķi, ja izdotos viņus ar kaut ko aizraut___

Taka aizvijās uz ziemeļiem garām platai aizai nogāzē. Tad tā pagriezās uz austrumiem un veda uz augšu, uz pašu kalna kori, un no turienes pēkšņi pavērās plašs skats. Šeit, pašā augstākajā vietā, varēja pārredzēt visu Ziemeļciemu.

Te viņš nolēma atpūsties. Pašam viņam vairs nekāda ēdamā nebija, bet Losajam mazliet auzu nenāktu par ļaunu. Viņš nokāpa no zirga, sadabūja auzu tarbu un uzmauca to zirgam kaklā. Pats viņš apsēdās takas malā, kur no zemes jau līda laukā pirmās māllēpes, un skatījās uz ciemu.

Bija skaidra diena aprīļa beigās. Šeit augšā, mežu apņemtajos ciemos, pavasaris atnāca vēlu, bet tagad tas bija klāt. Gaiss bija viegls un caurspīdīgs, un spožā gaisma griezās acīs. Visu ciemu tagad viņš redzēja tik skaidri kā nekad agrāk.

Mežā, no kura viņš bija izjājis, bija klusi un silti, tikai egles, kuru galotnes dunēja kā ērģeles, vēstīja par vējainu dienu. Šeit, klajā vietā, pūta skaudrs un auksts ziemelis, ass kā nazis, tas grieza cauri apģērbam. Hovards nodrebinājās. Un pēkšņi nežēlīgi un sāpīgi, it kā viņam kāds būtu iedūris ar īlenu, viņu sadzēla doma:

«Tev neizdosies!»

Tas nāca tik negaidīti, ka viņš sarāvās. Sī doma bija tik nežēlīga, ka viņam gribējās jautāt: no kurienes tā? Bet atbildi viņš jau zināja, pirms bija pajautājis. To viņam bija pateicis šis ciems.

Tas gulēja tur, lejā, vēja brāzmās, brūngani melns spožajā saules gaismā — netīras sniega joslas ziemeļu nogāzēs, liesi lauki, kuros pašlaik ļaudis ragavās veda mēslus pa kailo zemi. To jau vajadzēja izdarīt, kamēr sniegs vēl nebija nokusis, bet... bija tik daudz cita darāmā...

Tur tas gulēja, šis ciems, plašs un neslēpts kā liels, lēzens katls, kura augšējā malā gluži kā piedeguma kārta melnēja mežs un pašā dibenā vīdēja ezers ar izkurtējušu pavasara ledu kā bāli pelēkzaļu traipu. Sājā katlā bija spraugas un plaisas, pa kurām strauti un nelielas upītes tecēja uz ezeru. Gar upēm un strautiņiem auga tumšas egles, rūsgani bērzi un dzeltenīgas apses. Pa katla malām kā pūtītes bija izkaisītas mājas un māju grupas. Caurspīdīgajā, spožajā gaismā viss bija tik skaidri redzams, likās tik tuvs, it kā grauztu acis.

Un tad viņš ievēroja, kā ciems stāvēja, cīnīdamies pret auksto vēju. Egles šūpoties gan šūpojās, bet turējās stingri un palika stāvam, kur stāvējušas. Mājas, šķības un greizas, pelēkas aiz vecuma, izskatījās kā pietupušās, pagriezušas plato dibenu pret ziemeļvēju; tās bija it kā ieaugušas zemē un nekustējās. Šķita, ka tās saka vējam: tu domā, ka vari mūs sakustināt? Nu nē, tu esi svešinieks, īsts klaidonis, un mums par tevi nospļauties. Mēs stāvam tur, kur esam stāvējušas, un sēžam, kur sēdējušas. Pirms mums te stāvēja citas mājas, tādas pašas kā mēs, stāvēja, līdz sapuva. Un pirms tām te stāvēja vēl citas.

Jau tūkstoš gadu neesam izkustējušās no šīs vietas. Taisies, ka tieci! Svešinieki mums nav atnesuši nekā cita kā vien māņus un nekrietnības. Bet mūs neviens neizkustinās!

Starp mājām staigāja ļaudis. Viņš tos redzēja pavisam skaidri, lai gan tie bija vairāku simtu elkoņu' attālumā. Redzēja, kā viņi saliecas ceļos, lēni pagriežas un dara savu darbu ar tādām pašām lēnām kustībām, kā visu mūžu darījuši — no tā laika, kopš šīs kustības iemācījās no vecajiem, kas savukārt no tiem, kuri bija veci viņu jaunības laikos. Un paši viņi tāpat reiz mācīs savus bērnus, kuri arī kļūs veci un mācīs to pašu tālāk. Pārmaiņas? Bet tā strādāja mans tēvs un mans vectēvs, un vectēva tēvs, un vectēva vectēvs — un dzīvoja! Man šķiet, tas pats noderēs arī manam dēlam un dēladēlam.

Lēni un uzmanīgi, stūrgalvīgi un aizdomīgi pret visu un visiem — viņi te staigāja — šis dzīves veids ir pazīstams, tas ir vecs un gadu gadiem pārbaudīts.

Tik tiešārn, šajā katlā vārīja vecu putru un tikai vecu putru.

«Nu, mēs vēl redzēsim!» nodomāja Hovards. Viņš piecēlās, paņēma auzu tarbu, uzkāpa zirgā un jāja lejup uz ciemu. Drūmās domas viņš atkal atvairīja; droši vien tās uzmācās tādēļ, ka viņu sapūta aukstais vējš. Bet, jājot cauri daudziem pagalmiem un no jauna ieraugot, cik mājas nolaistas, viņam atkal uzmācās grūtsirdība. Viņam būs jānoiet garš ceļš. Garš, garš ceļš.

Viņš neko nevarēja darīt, bet sirds sažņaudzās tāpat kā toreiz rudenī, kad viņš viens pats pirmo reizi iejāja šajā ciemā. Bija tā, it kā kāda balss viņam teiktu: tu iejāj kalnā, kalnā.[8] Dziļāk un dziļāk un 'nekad atpakaļ. Iekšā un iekšā un vairs nekad ārā. Kalnā, kalnā, pie milžiem un rūķiem ...

Iegrimis šajās domās, viņš jāja cauri plašajam Nūrbija pagalmam. Te izskatījās mazliet labāk nekā citur, un viņš nodomāja: «Nūrbijs taču liekas saimniecisks vīrs, varbūt viņš man kaut drusciņ palīdzēs ...»

Pārjājis pāri gandrīz visam pagalmam, viņš izdzirda saucam savu vārdu. Tas bija Hanss Nūrbijs pats, kurš stāvēja uz lieveņa un aicināja viņu iekšā.

NĀVE NŪRBIJĀ

Hanss Nūrbijs izskatījās briesmīgs. Nemazgājies un nesukājies, ar dzeltenbrūniem, izspūrušiem bārdas rugājiem uz zoda, kas atgādināja adatu spilventiņu. Acis bija sarkanas, ar pietūkušiem plakstiem; viegli varēja noprast, ka viņš kopš atgriešanās mājās visu laiku bija dzēris.

No mājas skanēja smiekli un saucieni — viņš nebija plostojis viens.

Bet dīvainā kārtā Nūrbijs izskatījās gluži skaidrs. Skatiens bija ass un vērīgs, varbūt mazliet aizdomīgs.

— Redzēju, ka tu jāj garām, — viņš teica. Viņš runāja mazliet caur degunu. — Un tad es iedomājos, ka tu varētu ienākt un iedzert kādu glāzīti. Mēs nolēmām vēl mazliet palīksmoties.

Hovards jau gribēja atbildēt, ka viņu gaida mājās, tomēr atturējās — viņš ciematā bija jaunatnācējs, un sākumā labāk pretī neturēties.

Viņš Nūrbijam pateicās, piesēja Loso un devās iekšā.

Ieiedams istabā, viņš neviļus atkāpās soli atpakaļ. Telpa nebija vēdināta, un gaiss bija smags un sasmacis, pilns ar nepatīkamu vīriešu smaku. Bez tam viens no vīriem bija pievēmis grīdu tur, pašā kaktā.

Trīs vīri sēdēja pie galda, ēda speķa pankūkas un dzēra alu, izlaistīdami to pa galdu, auroja un smējās. Hovards kāzās bija ar viņiem runājis, bet tagad tik tikko viņus pazina — viņi izskatījās daudz vairāk noguruši un nošņurkuši nekā Nūrbijs pats. Visi trīs bija galīgi pilnā. Viņi sagaidīja Hovardu skaļiem saucieniem, bet tūlīt atkal viņu aizmirsa. Viens no viņiem —viņu laikam sauca par An-nersu Flātebiju — bez mitas atkārtoja vienu un to pašu, runādams ar Senni Strēmu — vai kā viņu tur sauca:

— Priecājies, tu, Šenne! Es labprāt pārdotu pusi no savas dvēseles par divsimt dālderiem, jā, to es darītu! Priecājies! Es labprāt pārdotu pusi savas dvēseles...

Senne sēdēja, atbalstījis seju pret galdu, un neatbildēja. Vienreiz gan viņš pacēla galvu un muļķīgi pasmaidīja, bet viņa seja bija netīra un saraudāta, un bija skaidri redzams, ka viņš nekā nesaprot, ko viņam saka. Trešais, Nūrsets, sēdēja kluss un melns, un niknu seju, kas nekļuva laipnāka pat tad, kad viņš smējās.

Hanss Nūrbijs pasauca kalponi un pieprasīja vēl pankūkas.

— Bet vispirms tev jāiedzer čarkal — viņš sacīja Ho-vardam. — Labs degvīns. Sie pārējie — tie jau vairs ne saprot, ko viņi dzer.

Viņš piegāja pie skapja pēc pudeles un glāzītes. īsts konjaks! Viņam trīcēja roka, un konjaks lija pāri, un tā Hovards nemaz nedabūja to kārtīgi nogaršot.

— Uz tavu veselību, un paldies par cienastu kāzās! — uzsauca Nūrbijs. — Tās bija lieliskas kāzas, lielākas par šīm te pēdējos gados nav rīkotas. Bet Renneva jau arī nav no nabagajām!

Un atkal Hovards ievēroja auksto, aizdomu pilno skatienu. Viņš domāja: tas ir viens no maniem tuvākajiem kaimiņiem. No viņa ir jāuzmanās.

Uz galda gulēja vijole — starp pudelēm, glāzēm un alus paltīm. Hovards nespēja skatīties, ka tā tur guļ, un viņš to paņēma rokā. Tā bija laba vijole.

— Kur tev šī vijole parasti karājas? — viņš jautāja.

— Vijole? — brīnījās Nūrbijs. — Jā, es par to biju aizmirsis... Tas bijā Senne, kas... Jā, vijolei jākarājas tur. — Viņš parādīja vietu, un Hovards to pakāra pie sienas. Brīnums, ka vijole nemaz nebija notraipīta.

— Paldies tev, — sacīja Nūrbijs.

Drīz vien kalpone atkal ienesa pankūkas. Nūrbijs apsēdās un paņēma gabaliņu, kā viņš pats teica, bet apēda lielāko tiesu.

Hovards, lai gan bija ļoti izsalcis, galīgi zaudēja apetīti. Izdzirdīs aiz sienas vaidus, viņš pagrieza galvu.

— Tā ir tikai Anne, — Nūrbijs paskaidroja. — Viņai ir grūti elpot, reizēm viņa smok nost... gu| jau vienpadsmit gadu ... Nav vērta pat šķipsnas sāls, ko liek pie putras. Dzīvē jau gan nevar gaidīt tikai veiksmes vien.

Hanss Nūrbijs sāka runāt ar Hovardu. Varēja redzēt, ka viņš nav piedzēries tā kā pārējie, un tādēļ Hovardam šķita, ka viņš ir skaidrā. Tomēr arī Nūrbijam šad tad pinās mēle un viņš runāja par to, ko būtu labāk bijis paturēt pie sevis.

Saruna par Anni kaut kādā veidā uzvedināja Nūrbiju uz domām par mežu.

— Mežs — tā ir bagātība! — viņš teica. — Barons uri es... barons un es... Nopirkt lēti, es gribēju sacīt. Un turēties pie tā! Un pārdot dārgi! Bet labāk nekad nepārdot! Jā, es jūtu, ka tu domā te augšā pie mums uzpirkt mežu. Jo tu esi prātīgs vīrs. Manis dēļ pērc vien, tikai ne-

Ktājies man ceļā. Sis te Annerss un šis Senne — tie ir mani cērpjamie jēriņi. Tu taču varētu pamēģināt ar Nur-setu, ja tev ir vēlēšanās.

Viņš runāja par šiem trijiem, nemaz nepieklusinādarns balsi,’ it kā viņu tur nemaz nebūtu. Bet viņi jau arī nekā nedzirdēja.

— Ar ko tev noslēgts līgums? — viņš jautāja, asi skatīdamies Hovardā. — Ar muižnieku Ankeru?

Uz visiem jautājumiem Hovards atbildēja izvairīgi un kaut kā izlocījās. Lai domātu par meža pirkšanu, ciemā jānodzīvo ilgāks laiks. Un sacensties meža pirkšanā ar Nūrbiju ir pēdējais, ko viņš gribētu darīt.

Nūrbijs ar atbildi bija apmierināts un sāka runāt par to, vai Hovards pazīstot Bruflātenu — šo zirgu tirgotāju, kurš arī bija kāzās.

Abi pārējie vēl joprojām uzjautrinājās par Senni, atkal un atkal atkārtodami vienas un tās pašas frāzes.

Hanss Nūrbijs ievēroja, ka Hovards skatās uz viņiem, un teica:

— Neliecies par viņiem ne zinis! Par tādiem sīkiem ļautiņiem.

Hovards atkal sķatījās uz durvīm un šoreiz visā nopietnībā.

Bet bija kaut kas tāds, kas viņu atturēja. Viņu pārņēma it kā pazīstama sajūta, vēl skaudrāka nekā jebkad agrāk.

Sēdot šeit, viņam uzmācās riebums līdz pat kaulu smadzenēm un viņš vēlējās tikai vienu — ātrāk no šejienes pazust. Bet tieši tādēļ viņš nevarēja tā vienkārši celties un iet projām, jo tad tie citi varētu nojaust aiziešanas iemeslu un apvainoties.

Viņš gan saprata, ka šie trīs vīri ir tādā stāvoklī, ka viņiem tas būtu vienalga, pēc piecām minūtēm viņi jau būtu to aizmirsuši, un ceturtais, Hanss Nūrbijs, droši vien domātu: viņš nevarēja paciest šos trīs.

Jā, iespējams. Bet Nūrbija acīs visu laiku vīdēja tādas aizdomas, ka viņš nevarēja piecelties un aiziet.

Un tā viņš palika sēžam un atbildēja «nu ja», «jā, protams», «varbūt tiešām», un visu laiku gaidīja izdevību, kad varēs piecelties un sacīt: «Tev nu liels paldies, un tagad man laiks doties projām.»

Bet pēkšņi Annersam Flātebijam it kā atvērās acis. Viņš nosēdās krēslā taisni.

— Skatieties, re, kur, kā teica mācītājs, mūsu misionārsl — viņš vervelēja caur degunu.

Un tūlīt pat ķildīgā garā turpināja:

— Ak tā, tev laikam šķiet, ka mēs neprotam zemi apstrādāt, ko? Tu mums parādīsi, ko esi tai skolā iemācījies, vai ne?

Hovards mierīgi atbildēja, ka viņš te gan nedomājot būt nekāds misionārs, nē, nekādā ziņā. Viņš tikai vēloties mazliet pacelt Ulstādi.

Annerss atbildi nesaprata, tikai atkal un atkal ņēmās atkārtot jautājumu. Un, jo vairāk viņš to atkārtoja, jo likās, cik tas smieklīgi, ka šitāds svešinieks, šitāds pienapuika atnāk uz šejieni mācīt viņiem zemi apstrādāt. Viņš sāka smieties arvien skaļāk un skaļāk un vairs nekādi nespēja apstāties.

— Mācītājs teica: misionārs/ Misionārsl — viņš smējās. — Ha-ha-ha!

Hovards nodomāja: tagad būs vēl grūtāk aiziet.

Nūrsets, drūms un ļauns, sēdēja galda otrā galā. Viņam šķita, ka arī viņam vajadzētu iejaukties.

— Svešinieki mums te augšā nav vajadzīgi, — viņš noburkšķēja.

Hovards viņiem nekā neatbildēja.*

Bet Hanss Nūrbijs bija ieklausījies viņa vārdos par Ulstādi: _

— Ak tev šķiet, ka Ulstādē slikti saimnieko? Var jau būt, jo Ola vairāk domāja par mežu.

Hovards nemaz nebija gribējis par to runāt, katrā ziņā ne jau šajā brīdī un šajā vietā. Bet tagad šķita, ka klusums it kā atdzīvojas un top ļauns, piestrāvo istabu un mēmi kliedz viņam ausī: «Saki kaut ko!»

Tad viņš Nūrbijam atbildēja, bet pārējie vēl joprojām mala savu maļamo. Un, pirms vēl pats apjauta, viņš sarunāja to, ko nemaz nevajadzēja.

Viņš dzirdēja sevi sakām: ja ar laiku zemkopība dos lielākus ienākumus, būs iespējams mazliet uzlabot arī būdnieku dzīves apstākļus. Šeit būdnieki saņem četrus šiliņus dienā, bet daudzās sētās galvenajā ciemā viņiem maksā sešus. Kāpēc samierināties ar sešiem? Ja būdnie-kiem labāk maksās, viņi arī strādās labāk.

Viņš nebija gribējis nekā tamlīdzīga stāstīt. Bet, ja stāstīt bija sācis, tad vajadzēja pavisam citādi. Viņš pats it kā nemaz neatradās šeit, viņa domas lidoja kaut kur tālumā. Ar viņu notika tas dīvainais, kas reizēm notiek

ar visiem: viņš gribēja iet, taču palika, viņš negribēja runāt, taču sarunāja par daudz.

Annerss Flātebijs bija tā piedzēries, ka gandrīz nedzirdēja, ko viņam saka. Bet brīžiem viņa galvā it kā atvērās durtiņas, un viņš pēkšņi dzirdēja. Un šāda vai tāda iemesla dē| viņš dzirdēja, ko Hovards teica par bodniekiem, un tas viņam likās neticami smieklīgi.

— Ak tā! Viņš grib no bodniekiem iztaisīt bagātniekus! — viņš sauca. Un sāka atkal smieties, uzmeties uz galda, viņš kratījās smieklos un nespēja rimties. Viņš mēģināja atdarināt Hovarda balsi:

— Mēs maksāsim bodniekiem vairāk naudas, un tad viņi mums ari vairāk strādās!

Un atkal smējās tā, ka pār vaigiem sāka birt asaras.

— Nē, sen man nav bijis tik jautri, cik var atcerēties, — ha-ha-ha! — visādā ziņā kopš pagājušās nakts! Ha-ha-ha!

Smiekli pielipa. Senne smējās, pats nezinādams, par ko. . Nūrsets smējās, jā, un pat Nūrbijs — viņš gan laikam vairāk par šiem pārējiem, kuri tur sēdēja, cits citu bukņī-dami, slaucīdami asaras; gribēdami mitēties, bet no jauna izplūzdami smieklos.

Nūrbijs saņēma sevi rokās. Uzsitis Hovardam uz pleca, viņš teica:

— Esi sveicināts mūsu ciemā! Bet to par bodniekiem tu gan met ārā no galvas uz visiem laikiem! Tas varbūt der citur, tikai ne pie mums.

Un viņš atkal smējās kopā ar citiem.

Pēkšņi istabā iedrāzās kalpone, viņas seja bija krīta bālumā.

— Hans, Hans! Nāc ātril Anne smok nost, tā vēl nav bijis! Viņa ...

Hanss Nūrbijs piecēlās un aizskrēja uz virtuvi.

Pārējie vēl joprojām ļāvās smiekliem, slaucīja asaras un smējās atkal.

Pamazām smiekli norima.

Senne apklusa pirmais, viņš izbrīnījies paraudzījās apkārt, it kā nupat būtu pamodies, tad viņš nolika galvu uz rokām un tūlīt aizmiga. Arī Annerss paskatījās apkārt: kur tad palika Hanss?

Nūrsets sēdēja un naidīgi blenza tāpat kā iepriekš.

— Sie svešinieki... — viņš noteica,

Hanss Nūrbijs ilgi neatgriezās. Hovards piecēlās un sāka staigāt pa istabu, viņš gribēja būt tālāk no pārējiem.

No kambara viņš sadzirdēja kalpones raudas un puisēna balsi: — Māmiņ!

Brīdi bija klusums. Tie trīs pie galda gulēja.

Tad Hovards atkal sadzirdēja kalpones un zēna žēlabainās vaimanas un saucienus «māmiņ, māmiņ!».

Un sirdi plosošas raudas.

Pagāja vēl kāds brīdis. Tad ienāca Hanss Nūrbijs. Viņš bija bāls, un šķita, ka tagad viņš ir pavisam atskurbis.

— Anne nupat nomira, — viņš teica.

Hovards nezināja, ko teikt. Un, kamēr viņš apmulsis tā stāvēja, ar Hansu Nūrbiju notika kas ērmīgs.

— Veselu gadu par vēlu! — viņš murmināja vairāk sev pašam nekā citiem.

Viņš blenza ar savādu skatienu, ko Hovards nekādi nevarēja iztulkot, bet tik daudz varēja nojaust, ka viņā lēni ceļas dusmu vilnis — druknais augums kļuva vēl druknāks, vaibsti asāki. Tas tomēr nevilkās ilgi. Hovards redzēja, ka viņš saņem sevi rokās.

— Palīdzi man dabūt viņus ārā, Hovard, — viņš teica. *— Lai tenterē uz mājām.

Viņi piegāja pie šiem trijiem, kuri gulēja pie galda, un ņēmās tos purināt.

— Ejiet mājās! •— teica Hanss Nūrbijs. — Anne nomirusi.

Bija gandrīz neiespējami atgriezt viņos sajēgu. Viņiem Šķita, ka ir agrs rīts, un viņi murmināja, ka vēl grib * drusku pagulēt.

— Ejiet nu mājās! Anne nomirusi!

Nūrbijs šos vārdus atkārtoja vēlreiz un vēlreiz.

Beidzot izdevās viņus atmodināt. Bet viņi nezināja, kur atrodas, un to, ka jāiet projām, viņi nekādi nevarēja saprast. Anne? Vai tad Anne dzen viņus ārā pa durvīm? Tas taču nemaz neizskatās pēc Annes!

— Ielaid mani pie Annes! — šļupstēja Flātebijs. — Viņa jau ilav -no tām, kas vīriem nenovēlētu kādu čarku!

No kambara visu laiku skanēja bērna raudas.

. Beidzot izdevās viņus dabūt ārā pagalmā. Bet viņi nekā neapjēdza, mīdījās turpat uz vietas un gvelza visādas muļķības. Viens no viņiem — tas bija Senne — bez mitas smējās.

— Paliec sveiks, Hovard! — teica Nūrbijs. — Es labāk aizslēgšu durvis.

Pirms aizjāšanas Hovards vēl redzēja šos trīs vīrus, kas klupdami krizdami turpat vien griezās cits ap citu un, sizdami sev pa ceļiem, muļķīgi smējās.

MĀJUP UZ ULSTĀDI

Metās jau vakars, kad Hovards izjāja.no Nūrbija pagalma. Aiz muguras vēl bija dzirdama piedzērušo aurošana un smiekli. Viņam priekšā gulēja klusais ciems, pa kreisi ezers, aiz tā tumšās kalnu nogāzes, un visam pāri pletās vakara debesis. Saule ietinās sarkanā plīvurā, kā tas mēdz būt pēc vējainas dienas. Pret rietu vējš bija gandrīz norimis, šad tad vēl kāds pūtiens padzenāja putekļus un sausās lapas. Cilvēkus neredzēja ne uz lauka, ne pagalmā, ne arī uz ceļa. Dienas darbi bija beigušies.

Kad Nūrbiju žogs palika aiz muguras, saule norietēja. Atlidoja negaidīta vēja brāzma; viss ciems pēkšņi nobār lēja, it kā izlaizdams garu pēdējā elpas vilcienā.

Hovardam sažņaudzās sirds tāpat kā toreiz rudenī, kad viņš ieradās šeit pirmo reizi. Ciems stāvēja viņam pretī kā siena, kurā atliek tikai skriet iekšā ar galvu.

«Jā, bet Renneva un es ...» viņam ienāca prātā.

Tomēr viņi abi ar Rennevu šobrīd -likās tik mazi un ciems tik liels, tik stiprs un nesatricināms. Kā kalns. Viņš atkal dzirdēja kādu balsi sakām tāpat kā toreiz:

«Tu iejāj kalnā, kalnā ...»

Egļu audzē aiz Nūrbija mājām viņš apstādināja zirgu.

Piepeši viņam iešāvās prātā nelaimi vēstoša doma: atvadoties viņš nebija pasacījis ne vārda savam brālim Jermunam. Vēl jau varēja griezties atpakaļ un viņu panākt: Losais bija nasks, varbūt viņi satiktos vēl šovakar, ja ne šovakar, tad rīt jau katrā ziņā — brālis nebija nekāds veiklais jātnieks un zirgu nedzina, bez tam viņš zināja, kur Jermuns pārlaidīs nakti.

Viņš jātu brālim pakaļ un viņu apstādinātu vai uzmodinātu, ja būtu apgūlies, un sacītu ...

Viņš sacītu ...

«Nodod sveicienus mātei,» viņš teiktu. «Nodod sveicienus mātei un pasaki, ka es domāju par viņu. Saki viņai, ka es nebūt negribēju pievilt Tūni, bet vairāk neko paskaidrot nevaru. Mātei vajadzētu satikt Rennevu — to

tu neaizmirsti viņai pateikt. Ja viņa Rennevu ieraudzītu, viņa visu saprastu. Nē, ne jau visu, jo... te ir kaut kas tāds, ko nevar saprast neviena sieviete. Es nedzinos ne pēc bagātības, ne pēc mājām, pasaki viņai to. Es gribēju turēt savu solījumu, bet viss iznāca citādi. Neaizmirsti to pateikti Par māti es domāju ik dienas, — vai varēsi visu atcerēties?

Un sveicini tēvu. Saki viņam: ja viņam smagi domāt par mani, tad lai vispār nedomā, gan jau galā tikšu. Bet, ja viņš tomēr nevar nedomāt, tad saki, ka man te būs labi. Otrreiz es sevi neapkaunošu. Pasaki to viņam.

Un tu pats, Jermun, neturi uz mani pārlieku |aunu prātu par to, ka es esmu ieguvis lielākas mājas nekā tu. Daudz labprātāk es ņemtu mūsu pašu mājas ar visiem pakalniem un akmeņiem nekā šīs bagātās mājas svešumā. Bet iznācis tā, ka es nevaru dabūt Viļānu, tāpat kā tu nevari dabūt galdnieka darbnīcu, ko tu visus šos gadus esi tā kārojis.

Ja tu varētu aizmirst visus mūsu strīdus pēdējā laikā un atcerēties to, cik jautri mums bija kopā vēl pirms tam, kad kļuvu pieaudzis un stiprāks par tevi un tu sāki dusmoties un pūsties un negribēji ar mani vairs runāti

Ardievu, Jermun, mēs vairs nekad neredzēsimies...»

Viņš jau bija pagriezis zirgu. Bet tad grieza to atkal atpakaļ. Viss par vēlu, un tam jau arī nebija nekādas nozīmes. Kas izdarīts — izdarīts, kas noticis — noticis. Un viņš labi zināja, ka to, ko viņš nupat bija domājis, viņš nebūtu spējis dabūt pār lūpām. Nevienu vienīgu vārdu. Un, ja arī viņš kaut ko teiktu, tikpat tas neko nelīdzētu, Jermuns apveltītu viņu ar ilgu, naidīgu skatienu, sakniebtu lūpas un sacītu: «Ak tā, nelietis, vēl mēģinās taisnotiesl Ar lielām, lepnām mājām, skaistu sievu un naudu lādes dibenā viņam par maz — vēl viņam vajag svētā gaismu, vai ne? Rauj, ko tik māk, nav jau pirmā redze!»

Viņš Jermunam bija pateicis visu, ko varēja pateikt.

«Dzīvo vesels!» viņš bija teicis. «Dzīvo vesels un sveicini tēvu un māti!»

Vairāk ko teikt nebija.

Viņš saraustīja pavadu un jāja tālāk uz ziemeļiem.

Kreisajā pusē jau sāka iezīmēties Ulstādes māju aprises. Tieši ziemeļos pāri augstajiem, kailajiem bērzu vainagiem pacēlās baznīcas tornis.

Viņš apstādināja zirgu krustcelēs pie Ulstādes pagrieziena — augstā pakalnā virs ezera; visas saimniecības ēkas aiz vecuma bija pelēkas, garā dzīvojamā ēka tumša, vakara debesis blāzmoja visās logu rūtīs. Lieliskas mājas... No zirga muguras viņam' bija redzamas arī Berga mājas, kas atradās uz ziemeļrietumiem no Ulstādes un piederēja Kerstaferam Bergam. Viņš savā pagrabā turēja prātā jukušos. Paēduši vakariņas, tie pašlaik nāca ārā pa virtuves durvīm — tie bija tie rāmākie, kuri cauru dienu bija strādājuši uz lauka. Tagad viņus no virtuves dzina atpakaļ uz pagrabu pie pārējiem. Kad šie nabagi kāpa lejup smirdošajā pagrabā pie citiem bezcerīgajiem, pats Kerstafers stāvēja pie mājas stūra ar pletni rokā, skaitīdams viņus.

Hovards skubināja Loso tālāk, nogriezdamies pa veco ceļu. Cik paaudžu gan nav šo ceļu mērījušas gan jāšus, gan kājām — tik ilgi, līdz ceļš tika iemīdīts dziļi zemē! Tagad tas līdzinājās platam grāvim "divu žogu starpā. Melns k-aķis kā nikna bulta metās pāri ceļam. Brr! Viņš jau tam netic, bet...

Koka galotnē sēdēja tumšs putns un ķērca. Kas tas? Vai krauklis? Šeit, austruņios, kraukļi redzami visai reti. Ļaudis runā, ka krauklis pareģojot karu.

Meža ielokā pa labi iekliedzās pūce. Tā gan šovakar agri izgājusi medībās. Jādams uz rietumiem, viņš soli pa solim tuvojās Ulstādei. Tiešām brīnums, bet šovakar viņam visur rādās ļaunas zīmes kā vecai vecenei.

No Kerstafera pagraba atskanēja pazīstamā gaudošana — kāds plānprātiņš vienmēr tā kliedza uz laika maiņu.

Hovards domāja: tam visam nav nekādas nozīmes, ja vien Renneva stāvētu uz lieveņa, kad es nogriezīšos ap mājas stūri, — ja vien Renneva stāvētu uz lieveņa.

Renneva uz lieveņa nestāvēja.

Plašais pagalms bija tukšs kā izmiris; visas kāzu dienas tas bija pilnum pilns cilvēkiem — vīriešiem un sievietēm —, kas čalodami rosījās, valdīja smiekli un jautrība. Tagad viss bija kluss. Lejā pie siena šķūņa Martins Grīna jauca nost steliņģus, kas bija ierīkoti ciemiņu zirgiem. Pārējie ļaudis dienas darbus bija jau beiguši. Mārtiņš pēdējos pāris gadus bija bijis it kā priekšstrādnieks un tāpēc juta zināmu atbildību. So darbu viņš gribēja pabeigt vēl pirms tumsas iestāšanās. Viņš uzmanīgi apgājās ar katru dēli un naglas kārtīgi salika kastītē. Ierau-

dzijis jājam Hovardu, viņš greizi paskatījās un nomur« mināja kaut ko par lielajām kāzām, pēc kurām šajā vistukšākajā pavasara laikā jau tā niecīgie lopbarības krā-• jmni vēl vairāk sarukuši.

Martins bija būdnieks un atraitnis' Viņam nekādā ziņā nebija pa prātam jaunais saimnieks, kurš droši vien gatavojās izmest viņu no šīs vietas, atņemt viņam varu un atgrūst atpakaļ būdnieku kārtā.

Martins, varētu teikt, vēl bija vīrs labākajos gados — ap gadiem četrdesmit. Bet mugura viņam jau bija sametusies kūkumā kā jau būdniekam, kājas cilājās būdnieka gausajā solī, viņa kustības bija tikpat lēnas, kādas liekas gadalaiku maiņas-sliktā gadā; bez tam viņam, kā jau vecam vīram, degungalā vienmēr bija pile. Tā varēja tur karāties stundām, jo straujāk kustēties viņš nespēja.

Pašlaik viņš slaucīja kopā zirgu mēslus pie nojauktajiem steliņģiem, murminādams, ka jāglābj, kas vēl glābjams, — govis droši vien priecāšoties par zirgu mēsliem — arī viņām, lūk, kaut kas atlēkšot no kāzām.

Martina izturēšanās atkal uzvedināja Hovardu uz pārdomām. Viņš ieveda stallī Loso un ielika tam redelēs sienu — uz lieveņa vēl joprojām nebija Rennevas —, un, iegrimis domās, pāri pagalmam devās uz istabu. Priekšnamā neviena nebija, un arī to viņš uzskatīja par ļaunu zrtni, tomēr šo pieņēmumu tūlīt pat atmeta, jo viņu nodarbināja pavisam kas cits. Un, domādams par to, viņš uzreiz devās pa labi lielajā istabā, nevis uz virtuvi, kur droši vien viņu gaidīja maltīte.

Lielā istaba bija tukša. Tā bija sakārtota un izmazgāta, bet vēl arvien te oda pēc tabakas, alus, degvīna un cilvēku izgarojumiem: viņi bija sēdējuši cieši kopā un vairākas dienas pēc kārtas sadancojušies vienos sviedros. Hovards piegāja pie loga un mēģināja to atvērt, bet tas izrādījās aiznaglots. Starp citu, to jau viņš bija gaidījis.

Viņš sāka staigāt pa lupatu celiņu no loga līdz krāsnij un atkal atpakaļ. Krāsns nebija kurināta, un istabā bija auksts, bet viņš to nemanīja.

Beidzot viņš apstājās pie loga un skatījās pagalmā ar neko neredzošām acīm.

Metās krēsla. Lopu meita iznāca no kūts ar pēdējiem piena spaiņiem — katru savā rokā. Virtuvē šķindēja trauki un katli, bet skaņas nāca it kā no tālienes. Pie siena šķūņa Martins darbus bija pabeidzis, un pagalmā vairs nevienu neredzēja.

Visu māju bija pārņēmis savāds klusums, kā tas bieži notiek pēc lielām viesībām. Klusums mājā, klusums pagalmā, kas bija tukšs un pamests, tik liels un tuksnesīgs vakara krēslā. (

Vējš atkal bija pieņēmies. Tas brāzās pāri pagalmam, sagrāba un sapurināja mājas stūri, virpuļoja pērnajās lapās, kas gulēja grāvi un gar ēku sienām, un dejoja ar tām ēnu deju — pacēla brūnās lapas, kas bija_ tik vieglas kā ziedlapiņas, gaisā, trieca tās atkal zemē, savērpa grīstē, ļāva tām nolidot gandrīz līdz zemei, dzina tās pa ceļu, iesvieda atkal grāvī, saķēra un atkal pasvieda gaisā... Lapas varbūt domāja, ka viņās atgriezusies dzf-viba. Kad vējš tās mētāja pret mājas sienu, bija dzirdama sausa un nedzīva čaboņa.

Klusums.

Bet pēkšņi vecā, klusā māja it kā atdzīvojās.

Vējš ieķērās mājas stūros, sadrebināja sienas, spalgi iesvilpās aukstajā krāsnī, murmināja durvju spraugas un atslēgas caurumā.

Tas šalca, tas čukstēja.

Kāzas un viss pārējais — viss’ bija garām un pēkšņi tik tālā pagātnē. Bet atmiņas par tām vēl bija dzīvas kā valodu un smieklu atbalss, bāla un netverama, kā ziemassvētku zvaniņu atbalsis pirms tik daudziem, daudziem gadiem.

Viegli čīkstēja grīdas dēļi, tikko dzirdami ievaidējās lielā māja, sienas klusināti dūca, atbalsojot viņa soļus vai arī atsaucoties uz vēja grūdieniem ārpusē, istabā atskanēja nopūtas un čuksti: «Bija, bija. Kas- būs? Būs, būs...»

Istabā plīvoja ēnas — pagātnes ēnas, nākotnes ēnas. Vientulības, tukšuma, neziņas ēnas.

Ēnas spraucās ārā no sienām, senas aizgājušo gadu ēnas. Tās čukstēja klusu, gandrīz nedzirdami...

Kāds stāv pie loga. Hovards. Hovards — kas tas ir? Māju jaunais saimnieks. Ho, ho, Hovards! Jaunais vīrs. Mēs esam vecie saimnieki. Mēs sēžam sienās, mēs čīkstam, mēs staigājam pa māju, mēs šalcam un čabam durvju spraugās, mēs esam tie, kas bija, un tie, kas būs. Māju jaunais saimnieks? Ho, ho, ho! Ho, ho, ho! Tu esi — bet mēs bijām, mēs bijām, mēs bijām, un mēs būsim, mēs būsim, mēs būsim. Skrip-skrip. Bija, būs. Hovards. Kas ir Hovards? Ho, ho, ho! Bija, būs. Bija, būs...

Ēnas istabā kļūst lielākas un sabiedē, Nāk vēl citas.

Hovard, vai tu atceries mani? Jā, māt, jā, tēv, es atceros. Jā, jā, Tūne, es atceros.

Vai tu vēl dusmojies uz mani, Tūne?

Ha-ha-ha! Ha-ha-ha! Jā — čukst kāda balss. Nē — tā čukst. No neaizbāztās loga spraugas sāka vilkt vējš, cauri durvju šķirbai skanēja žēli svilpieni. Ak jā. Ak nē. Nezinu, nezinu.

Nopūta, tik viegla kā ēnas nopūta. Tu esi aizmirsts. Aizmirsts. Tu esi aizmirsts.

Hovards stāvēja pie loga ar muguru pret istabu, ar muguru pret ēnām un skatījās laukā ar acīm, kuras nekā neredzēja. Skatījās uz mirušajām lapām, kas uz ce|a dejoja ēnu deju. Tu esi aizmirsts. Aizmirsts.

Durvis atvērās. Ienāca Renneva.

— Mīļais, ko tu stāvi te aukstumā? Es tīrīju un kārtoju augšējās istabas. Nemaz nezināju, ka tu esi mājās, kamēr Martins man nepateica. Iesim nu virtuvē, dabūsi vakariņas.

Viņa nāca tuvāk. Viņa smaidīja. Tumšie mati kļuva vēl tumšāki. Baltie zobi mirdzēja.

— Labi, ka tu atkal esi mājās, — viņa klusu teica.

No viņas plūda siltums, kad Hovards viņu apskāva, —

viņa bija dzīvs cilvēks, nevis pagātnes vai nākotnes ēna.

Viņa iesmējās.

— Nu ko tu tā! Sajauksi man matus. Nē, vai tu esi traks? — viņa čukstēja un atgrūda viņu no sevis, bet tad atkal pieglaudās. Silts augunfts, augstas krūtis, kas cilājas arvien straujāk. Viņas elpa smaržoja tik svaigi kā lāceņu purvs vasaras beigās.

Viņa atkal pasmaidīja, bet tad smaids apdzisa, viņa kļuvā nopietna, atlieca galvu atpakaļ, un Hovards savās rokās juta visu viņas auguma smagumu — vēl mirklis, un viņa apvija rokas viņam ap kaklu. Hovard, Hovard!

Viņa čukstēja:

— Nē, nē, tu esi traks! Var taču kāds ienākt! Nē, nē, nē, mēs nevaram ... šeit...

Pēc brītiņa viņa it kā kaunēdamās čukstēja:

— Mēs varam uziet viesistabā — tur neviens nenāks.

Renneva elpoja rāmi un vienmērīgi. Viņa bija aizmigusi. Hovards gulēja viņai blakus. Nomodā. Laukā bija zils vakars.

Pērno lapu ēnu deja bija beigusies, un no istabas bija izgaisušas čukstošās balsis. Mierpilns spēks un mierpilna paļāvība pildīja viņu kā dziesma, kad viņš tā gulēja un lūkojās uz Rennevu. Kāda cita balss runaja viņa it kā dzeju vai senu parunu.

Kas izdarīts — izdarīts, kas noticis — noticis. Ne tu, ne arī kāds cits nevar likt laikam apstāties un pagriezt to atpakaļ. Ja tevi piemeklējusi nelaime un bēdas un tu esi kaunā likts — liec tos plecos un nes.

Tu esi atnācis uz svešu ciemu pie cilvēkiem, kurus tu nepazīsti. Tad tev ar viņiem jāiepazīstas. Tu esi ieprecējies mājās un apņēmis sievu, kuru tu vēl nepazīsti — pagaidām. Bet viens ir skaidrs — viņai ir vairāk varas pār tevi nekā jebkurai citai sievietei, kuras tev piederējušas.

Nu tu esi šeit. Vai esi iemānīts kalnā? Varbūt. Nu arī tu esi tur. Bet tad padari to par brīnišķīgu — par visjaukāko kalnu pasaulē.

Te bija mājas, kas gaidīja vienīgi uz tevi.

«Tās ir labas mājas, bet tām vajadzīgs arkls...»

Tā bija teikusi Renneva, kad viņš pirmo reizi bija šeit, kad viņš pirmo reizi...

Vai viņš ir aizmidzis vai nomodā? It kā miegā, it kā nomodā. Viņš jūt, ka atkal mācas virsū domas, kuras viņš šodien jau bija domājis.

Ražas Ulstādē kļūst arvien bagātākas. Viņiem ir citas šķirnes govis, kuras dod vairāk piena. Mežu neizcērt, tas var mierīgi augt. Ragavas ziemā ved graudus uz pilsētu. Arvien vairāk ciema ļaužu nāk pie Hovarda pēc padoma, arvien vairāk un vairāk nāk, pieliektām galvām nāk pēc padoma.

Ražas kļūst bagātākas arī citās sētās. Rodas labības, kartupeļu, ābolu, kāpostu un burkānu pārpalikums. Ko ar to visu darīt? Vest uz pilsētu. Pa ziemu? Nē, rudenī, vasarā, ar ratiem. Bet nav taču ceļa. Ceļš jābūvē. Bet kas to darīs? Būvēsim mēs paši. Saimnieki, būdnieki, visi... Smīnēšana un nicīgi vārdi... Jā, vairāk pūles tas prasīs, bet tas ir to vērts. Vēlāk viss atmaksāsies. Būdnie-kiem būs vairāk darba, trūks darbaroku, vajadzēs pielikt pie algas. Ļaudis groza galvas, tikai groza galvas. Manā jaunībā, viņi sauc. Manā jaunībā... manā jaunībā... Darba visiem pietiek. Par to labāk maksā. Pa ceļiem vairs neklīst ļaudis ar ubagu tarbām kaklā, būdnieki atliec

muguru, un viņiem Šķiet, ka saimnieks dod par maz, un prasa kādus šiliņus klāt pie dienas naudas, tāpat kā maksā,citur, tuvāk pie pilsētas. Vai tik netuvojas pastardiena,* kā stāv rakstīts; stāvi mums. klāt, ak, kungs, bodnieki sāk kaut ko prasīti Manā jaunībā,,, manā jaunībā .

Saimnieks rūc un lamājas, un sit dūri uz galda. Viss sabrucis, bija taču tik labi, tas jaunais, kam viņš tik ilgi, visiem spēkiem atspēries, pretojās, — tas lēni krājās un krājās un gūlās tik jauki kaudzē lādes dibenā — viņa lādes dibenā —, bet nu nāk šie netīrie cūkas, šie nelietīgie, nešķīstie būdnieki, un grib dalīties — dalīties pelņā! Kam, pie joda, var būt prieks no tādas pejņas, ja to nevar paturēt tikai sev vien?

Bet galu galā šiliņi tomēr jāliek galdā. Varbūt viņš par to gremzīsies visu atlikušo mūžu. Bet kādam citam drīz sāks likties — tik tiešām viņš to skaidri atceras —, ka viņš pats bija tas, kas gāja pie bodniekiem un sacīja; «Mēs tagad krietni nopelnam, vīri, tāpēc sadalīsim godīgi — jūs esat labi pastrādājuši, tāpēc dabūsiet kādu šiliņu klāt pie algas ...»

Tāds reiz būs šis ciems, tas pats, tomēr pavisam nepazīstams. Daudzās vietās jaunas mājas. Gandrīz visur bodniekiem jaunas istabas. Dzelteni labības lauki un kārtīgi pagalmi. Braucamais ce|š, kas līkumo no sētas uz sētu paceldamies pāri kalniem, ved ārā no ciema. Un rati — ar riteņiem! — katrā sētā. Ļaudīm, kas iet pa ceļu, ir taisnas muguras un priecīgas sejas. «Kas tu tāds esi, ka tev tik taisna mugura?» jautā svešinieks, jādams caur ciemu. «Vai es? Esmu bodnieks un eju pie darba.» Viņš jautā citam: «Un kas tu tāds esi, ka tev tik taisna mugura un priecīga seja?» — «Ak es? Esmu bodnieks un nāku no darba, eju pie sievas un bērniem.» Bet kas tad to visu ir panācis? Ak, visi kopā, bet visvairāk kāds atnācējs, kuru sauca par Hovardu, vīrs, kas bija sevi apkaunojis savā dzimtajā ciemā

— Mosties taču! — sacīja Renneva-; viņa stāvēja pie gultas ar sveci rokā. Uz galda atradās paplāte.

— Uznesu tev ēst, — viņa teica. — Sagatavoju īstu svētku mielastu, lai nu tā būtu, Ikdiena dieva vārdā lai sākas rit

LOPU MEITA

Un tā sākās jaunā ikdiena.

Hovards gara acīm skatīja jaunas mājas, jaunu ciemu, auglīgus laukus un pļavas, mežu, kurš tiek saudzēts, zemniekus, kuri ir apmierināti, būdniekus, kam taisnas muguras ...

Lieliskas un vienkāršas ainas.

Bet tas, pie kā viņam tagad vajadzēja ķerties, nebija ne jauks, ne lielisks. Tā bija tumšā, netīrā lopu kūts. Un te viņš, var sacīt, cieta sakāvi.

Visas saimniecības ēkas Ulstādē bija vecas un pelēkas, daudzas bija pavisam šķības un tuvu sabrukšanai, neparocīgas un nemākulīgi celtas pirms daudziem, daudziem gadiem, jo ļaudis tā bija būvējuši kopš vēl senākiem laikiem. Bet vissliktākā bija kūts. Tā bija veca un sašķiebusies, bez pagraba un bez pamatiem, iegrimusi gandrīz līdz pusei zemē. Kūts bija tumša un mitra ar mazu, pavisam aizaugušu lodziņu. Telpa daudzajām govīm bija pārāk maza, tomēr tai bija tā priekšrocība, ka lopiņiem kaut cik saglabājās siltums, kad tiem šādā agrā pavasarī nācās dzīvot gandrīz badā. Mēslu lūka atradās ļoti augstu sienā — it kā ar nolūku, lai kūti tīrīt būtu pēc iespējas grūtāk. Ja gadījās slinka lopu meita kā šī te, tad gandrīz visi mēsli arī palika turpat. Kājas grima līdz potītēm mēslos — kā vecajos, tā jaunajos. Šur un tur, kur vien bija ienācis prātā, bija piesistas vistu laktas, kurām cilvēks, ienācis kūtī, neizbēgami uzgrūdās virsū. Vistas bija vecas un kārnas kā spoki, dēja reti vai nedēja vispār. Toties viņas bieži un labprāt laida uz galvas cilvēkiem, kuri staigāja zem laktām.

Kūtsaugšā gulēja kalpones. Tur bija tumšs, gaiss mitrs un neveselīgs. Bet te nebija iespējams neko mainīt — to Hovards droši zināja. Tur augšā bija silti un labi un kalpones bija prom no saimnieku acīm, noteicējas pašas par sevi.

No kalponēm arī virtuvē un istabās nāca kūts smaka, bet ar šo ļaunumu vajadzēja samierināties. Tā bija vecos laikos, tā bija tagad un būs arī uz priekšu.

Hovards nolēma ķerties pie kūts tīrīšanas.

Vispirms viņš norobežoja atsevišķa kaktu vistām. Pēc tam ierīkoja mēslu lūku zemāk sienā. Tad bija jāizmēž un jāizmazgā kūts. Viņš lūdza lopu meitu palīgā.

Lopu meita Berte bija liela, resna un drūma, lēnīga un mūžīgi neapmierināta, netīra un nevīžīga. Berte vienmēr oda pēc mēsliem. Viņa nemīlēja ne kūti, ne lopus, un Hovards nevarēja vien nobrīnīties par to, cik bieži lopu meitas nevar ciest lopus. Berte ar govīm apgājās, it kā tās būtu viņas ienaidnieki, kuriem viņa gribēja atmaksāt par dažu labu slepenu pāridarījumu. Govīm no viņas bija bail. Reti yiņa gāja tām garām, tās neiedunkājusi vai tām neiespērusi. Visām govīm viņa bija izdomājusi neglītas iesaukas.

Viņa nekad kārtīgi neizmēza no kūts mēslus — tas esot vīriešu darbs, viņa sacīja un pasvieda nost to lielumu, kas sakrājies aiz govs, un arī tikai reizi dienā. Aizgaldos viņa diezin vai vispār ar savu lāpstu bija bijusi.

Arī slaukt viņa neprata. Kad tas bija jādara, viņa nolika pie govs ķebli un apsēdās, un kurpes pilnīgi iegrimā šķidrajos govju mēslos. Tad viņa govij spēcīgi iebelza ar plaukstu. Nu, kas būs! Vai griezīsies?

Tad viņa sāka slaukt, raustīdama pupus pārāk stipri un darīdama govīm sāpes. Govis viņai par to atmaksāja — tās spēra un sita ar asti, mēģināja trāpīt sejā vai pat slaucenē. Tādās rerzēs viņa gāza ar dūri tieši govij pa vēderu, kurš bija no vienas vietas' aplipis sakaltušu mēslu pikučiem, ka nemaz nevarēja noteikt spalvas krāsu.

Tā tas bija ar visu, kam vien viņa ķērās klāt. Viņa bija slinka, ļoti maz ko prata un to pašu mazumiņu, ko prata, darīja aplam.

Un Hovards gribēja viņu iemācīt strādāt.

Pirmajā aizgaldā gulēja veca ubadze. Viņu sauca Māri, un viņa it kā piederēja pie Ulstādes. Renneva stāstīja, ka Māri piecus gadus te strādājusi par lopu meitu. Pēc tam izgājusi tepat pie kāda būdnieka par sievu; tā kā vīrs sajucis prātā un ciems viņu ievietojis pagrabā pie Kersta-fera Berga —viņš gan pēc gada nomiris —, viņa atkal strādājusi par lopu meitu, līdz kļuvusi pārāk veca. Tagad viņa dzīvoja kūtī. Piecelties viņa gandrīz vairs nevarēja, visu laiku viņa pavadīja guļot šajā pirmajā aizgaldā.

No viņas guļvietas salmiem nāca briesmīga smaka — to jau varēja gaidīt — virca no blakusaizgalda sūcās arī viņas salmos. Hovards pasauca palīgā kalponi no istabas — Berte atteicās, tas neesot viņas darbs —, un vecenīte tika nomazgāta un pārģērbta.' Tad Hovards nolika uz grīdas dēļus un paklāja jaunus salmus. Vecā neteica ne vārda un ļāva darīt ar sevi, ko vien viņi grib. Tikai tad, kad Hovards pajautaja,_ vai viņa negribētu pārcelties uz istabu, viņa sāka runāt. Ne, viņai labi tepat, .kopa ar lopiem. Lopi ir labi, viņi nekad nepievils un nenodos.

Kad viņi bija beiguši, atnāca Renneva. Viņa iesmējāsi

— Kā tu esi uzcirtusiesl Māri, vai tik tu negaidi preciniekus?

Tūlīt viņa atkal aizgāja*.

Ar Māri viss bija vienkārši. Grūtāk bija mācīt lopu meitu Bērti.

Viņš, kā jau teikts, lūdza viņu palīdzēt iztīrīt kūti, mēģināja viņai iestāstīt, kādēļ kūtij jābūt tīrai.

— Tas nemaz neprasa tik daudz darba, ja vien pastāvīgi uztur kūtī tīrību. Tev vajadzētu redzēt, kāda izskatās kūts virsskolotāja Sverdrupa mājās Kongsbergā — tīra kā istaba, un govis tik spožas, ka var tajās spoguļoties! Saproti, tādā kūtī ir prieks strādāt...

Bet Berte stāvēja klusu, stūrgalvīga un drūma. Joki im izskaidrošana — viss velti. Hovards tīrīja aizgaldus, viņa stāvēja tāpat. Viņas sejā varēja lasīt: liela netaisnība viņai tiek nodarīta.

Jau no pirmā acumirkļa viņa bija uzskatījusi par apvainojumu, ka Hovards jaucas viņas darbā. Viņa klausījās paskaidrojumos ar skābu ģīmi un, murminādama kaut ko zem deguna, vēroja viņa darbu ar naidīgu skatienu.

Vienīgais, ko varēja redzēt viņas trulajā sejā, — vie-' nīgais, ko viņa saprata: ja kūtī visu gribēs darīt pēc Ho-varda prāta, viņai noteikti būs vairāk jāstrādā.

Kamēr Hovards mēza kūti, viņa klusēja. Bet, kad viņš lielajā katlā sāka sildīt ūdeni un skaidroja, ka tagad viņi kūti izmazgāšot, viņa vairs nevarēja novaldīties, bija. pārpārēm sašutusi un aiz niknuma piepūtās.

— Ak tad mazgāsim kūti? Varbūt arī govis?

— Nē, govis gan nemazgāsim, tam nav jēgas. Taču nokasīt gan vajadzētu, lai dabūtu nost to lielumu. Lai govīm kaut spalva būtu tīra, kad viņas dabū tik maz ēst, ka vairs pat īdēt nav spēka.

Sākumā Berte no apvainojuma vai zaudēja valodu. Tad viņa apgriezās un gāja taisni uz istabu, un stāstīja visiem, kas vien gribēja klausīties, ka šis jaunais saimnieks gan esot jucis — viņš gribot nomazgāt visas govis un iesiet tām ragos lentītes.

Hovards to uzņēma mierīgi. Viņš izmazgāja kūti, cik vien labi varēja. Viņš sameistaroja Bertei kasīkli, lai viņa varētu notīrīt govis. Drošības labad pirmoreiz notīrīja govis pats. Viņš domāja, ka pamazām viss nokārtosies. Mazpamazām; kad viņa redzēs, ko nozīmē tīra un sakopta kūts, viņa būs priecīga un ar patiku darīs savu darbu.

Bet tā vis nenotika.

Iegājis kūtī pēc pāris dienām, viņš redzēja, ka viss ir gandrīz tāpat kā iepriekš. Govis nebija tīrītas vismaz divas dienas, sāni tām atkal bija vienos mēslu pikučos.

Viņš neteica nekā, atkal iztīrīja kūti un noskrāpēja govis. Jāapbruņojas ar pacietību — viņa taču vienreiz to iemācīsies, šī Berte.

Bet Berte negribēja mācīties un nebija pacietīga. Viņa sacēla degunu gaisā, kad vien Hovards gāja viņai garām. Spēcīgi atbalstījusies pret zemi ar baļķiem līdzīgajām resnajām kājām, viņa tur stāvēja kā neieņemams cietoksnis govju mēslu bruņās un nevēlējās padoties.

Lai kāds mācītu viņai kopt govis un kūti — to viņa darījusi visu mūžu! Un vēl šitāds... šitāds... viņai trūka vārdu, bet ar skatienu un grimasēm, ar niķīga zirga izteiksmi acīs, ar plecu naidīgu raustīšanu, ar kāju spārdīšanu, ar roku nicinošu mētāšanu, ar īsiem, ļauniem smiekliem un niknu kunkstēšanu viņa žēlojās debesīm un stāstīja pasaulei par viņai nodarīto netaisnību. Viņa bija spītīga kā ēzeļmāte un cieta kā mūris, viņu nebija iespējams izkustināt no vietas, vajadzēja mest viņai apkārt likumu un izlikties viņu neredzam. Hovards gāja uz kūti katru dienu, mēza mēslus, kopa govis un ņēmās kā īsts lopu puisis. Govis skatījās uz viņu laipnām acīm, laipni īdēja, viņu ieraugot, un neapmierināti māva, kad viņš gāja projām.

Tomēr nelīdzēja nekas. Tieši otrādi — tiklīdz Berte saprata, ka jaunā kārtība kūtī nav tikai jaunā saimnieka nejauša izdoma, bet nežēlīga īstenība, tad arī viņa pa īstam iecirtās. Ieraudzījuši Hovardu, viņa it kā sacēlās pakaļkājās, pārgrieza acis un lēkšiem vien metās projām. Viņa negribēja. Lai tik nebūtu kaut kas jāmācās no jauna, viņa bija gatava darīt vienalga ko — ja vairs nebūs kur sprukt, nebūs citas izvēles, viņa labāk ielēks ezerā, lai gan ūdeni viņa pagalam nevarēja ciest. Un viņa devās tieši pie Rennevas un teica: ja jau tas, ko viņa darot, neesot labi diezgan, viņa varot aiziet. Kaut šo pašu dienu! Atpakaļ uz mājām.

Mājas, pareizāk sakot, maza, nožēlojama būdnieku istaba pašā ciema ziemeļu galā, un divi veci vecīši, tēvs un matē, kas tur dzīvoja gandrīz vai badā ar četriem mazu* ļiem, kurus meitas viņiem bija pagādājušas, ari Berte bija atstājusi vienu. Ja Berte tagad ierastos mājās, šajā tumšajā, šaurajā, pussatrunējušajā būdiņā, katram tiktu vēl mazāk putras, bērni kļūtu vēl caurspīdīgāki un to sejiņas vēl zilganākas. Jā, viņa varēja iet mājās. Aiz apvainojuma viņai pietūka seja un viņā izplūda skaļās raudās, viņa piesauca debesis un zemi par lieciniekiem, kāda nedzirdēta pārestība viņai nodarīta, tādu vēl neviens nav piedzīvojis; dauzīdama kājas pret zemi, tā ka uz grīdas palika mēslu pikuči, viņa kliedza: — Tā ir zaimošana! Viņš grib, lai govis būtu tīrākas par cilvēkiem! Nekad! Tas nenotiks! Viņai nav ko mācīties no šī saimnieka, kurš runā tādā valodā, no kuras viņa pusi nesaprot. Viņa var aiziet! Tūlīt uz vietas!

Renneva pasmējās un sāka viņu mierināt, noglaudīja, apsēdināja uz krēsla. Tad Berte uzgāzās ar krūtīm uz galda — viņas kurpēs nošļakstēja — un tā raudāja, ka uz virtuves galda palika peļķe.

Tomēr mazpamazām vjņa nomierinājās. «Renneva mani saprata,» viņa vēlāk stāstīja citiem, «bet viņa jau arī nevarēja citādi kā vien turēt vīra kanti, ja jau reiz tā ir viņu starpā noticis.»

Berte nekādi nevarēja saprast, ko Renneva bija šai vīrietī atradusi. Un droši vien te lieta nav tīra — vispirms taču jāpaklausās, kā vīrišķis runā, iekams laiž viņu pie sevis gultā!

Berte mājas ļaudīm nepatika, viņa bija laiska, mūžīgi saskābusi un stūrgalvīga, nekad negribēja citiem palīdzēt. Bet, kad viņa tā saniknojās, tad arī pārējiem sāka likties, ka jaunais saimnieks pret viņu bijis netaisns. Tādēļ der no viņa piesargāties, turēties tālāk, kur vien var, nepakļauties, neļaut uzkundzēties, bet tas jādara uzmanīgi, lai viņam nebūtu kur piesieties. Vienmēr jātur acis vaļā. Droši vien te nekādi joki nebūs, nē, nekādā ziņā!

Renneva to visu dzirdēja un vēl labāk saprata. Viņa sacīja Hovardam:

— Liec Bertei mieru! Viņa ir slinka un dumja un daudz neatšķiras no cūkas. Bet labas lopu meitas nemaz nevar tik viegli atrast, iepriekšējā bija vēl sliktāka. Un Bertei ir tomēr viena laba īpašība — viņa taupa sienu.

Tā bija taisnība. Berte lopus gandrīz vai mērdēja badā, pati par to priecādamās. Varēja vai prātu zaudēt, klausoties izsalkušo govju maurošanā. Hovards to nemaz nevarēja izturēt. Šķūnī siena pietika tikai zirgiem. Caurām dienām ļaudis cirta smalkus bērzu un kārklu zarus, lai lopiņiem būtu vismaz ko gremot. Visām govīm karājās āda un kauli bija tā izspiedušies, ka uz tiem gandrīz varēja sadurties. Dažas vecākās govis nemaz nevarēja noturēties kājās, un pirms slaukšanas viņas dabūja augšā tikai Bertes kāju spērieni.

• Kad Hovards kūtī bija izkarojies veselu nedēļu, viņš saprata, ka kaut kas ir jādara.

RENNEVA UN HOVARDS

— Man liekas, tev nevajadzētu spēlēt, kad citi klausās, — Renneva teica kādu vakaru, kad viņi bija iegājuši kambarī.

Pēc Telemarkas paraduma viņš pāris vakarus bija virtuvē spēlējis vijoli. Kalpu zēns Larss un jaunākā kalpone bija pat nodejojuši springdanci. Jā, un pat Kjersti, divpadsmitgadīgā Rennevas audžumeita, citādi bikla kā stir-niņa, bija uzdrošinājusies plānvidū uzdejot.

Renneva paskaidroja tuvāk:

— Man patīk klausīties, kad tu spēlē, jā, un arī citiem. Bet šejienes ļaudis ir lieli savādnieki. Spēlēt var būd-nieks, jauns puisis, pat saimnieka dēls. Bet saimnieks — viņš it kā ir pārāk pieaudzis tamlīdzīgām izpriecām. Tāda šeit ir ieraža. Un vislabāk ir sekot ieražām, ja ar ļaudīm grib sadzīvot mierā.

— Es domāju, būs labāk, ja sākumā mēs tā nesteigsimies, ka mēs nenobiedējam strādniekus ar pārāk lieliem pārkārtojumiem, '— viņa teica kādu citu reizi. — Viņi ir pieraduši pie visa vecā. Un veco viņi prot, bet jauno ne. Un tas viņus aizvaino, ja tu uzreiz gribi izdarīt pārāk lielus pārkārtojumus. It kā viņi neprastu savu darbu. Ja tu pārāk steigsies, ies tāpat kā ar lopu meitu Bērti.

Renneva to sacīja, vēlēdama viņam tikai labu, — to viņš labi saprata. Varbūt viņš tiešām bijis pārāk nepacietīgs. Droši vien nevajag aizmirst, ka viņš ir jaunatnācējs un svešinieks.

Jā, viņa pūles kūtī cieta sakāvi. Vai arī kaut ko līdzīgu sakāvei. Viņš lopu meitai nekā neiemācīja. Iejaucās Renneva un nokārtoja tā, ka Berte palika. Ieraugot Hovardu, viņa sāka rukšķēt un kunkstēt kā slima cūka, bet viņš Ber-tei bija tukšs gaiss — slikts gaiss, tomēr gaiss. Viņa samierinājās ar to, ka viņš uzturējās kūtī, mēzdams mēslus, tīrīdams govis un darīdams citus darbus. Bet pati viņa strādāja tāpat kā agrāk. Palika spēkā viņas teiktais — ja ar viņas darbu ir apmierināti, viss labi, ja ne, viņa ies projām!

Ilgi tā nevarēja turpināties. Hovardam bija arī citi darbi, viņš nevarēja katru dienu kopt tikai govis. Viņš un Renneva norunāja nogaidīt. Drīz būs pavasaris un govis laidīs ganos, pēc tam nāks vasara un viss būs citādi.

Uz rudens pusi viņi ieviesīs citu kārtību.

Tālab Hovardam un Rennevai iznāca, daudz runāt par saimniecību. Un viņš atklāja — un bija ļoti izbrīnījies, to atklādams, — ka Renneva nemaz tik ļoti netiecas pēc pārmaiņām, kā viņš to visu laiku bija domājis. Un viņa arī nemaz tik ļoti nevēlējās kaut ko no jauna apgūt.

— Vai tad,tas ir tik nepieciešams? — viņa jautāja. Vai arī: — Kāpēc mums tā būtu jāsteidzas? Ulstādē ir taču gājis labi arī agrāk, strādājot pa vecam.

Gadījās, ka strīdos viņa pieminēja arī sava mirušā vīra vārdu. Ola gan tik daudz nerūpējās par zemi, var teikt — viņš vairāk domāja par mežu. Bet viņš bija pieredzējis vīrs un domāja, ka ...

Viņa gribēja turēties pie vecajiem paradumiem, pie visa, kas bija pārņemts no senākajiem laikiem.

Ne jau vienmēr tādēļ, ka viņa uzskatītu to visu par pareizu. Bieži viņa ļoti labi saprata, cik tas aplam. Tomēr labāk turēties pie vecām ieražām, ja vien tās pavisam neieved strupceļā. Tad netiek saērcināti ļaudis, un vēlāk visu var darīt pēc sava prāta.

Bieži viņa smējās un zobojās par to, ko pati darīja un ar ko samierinājās. Bet joprojām rīkojās tāpat.

Tā katru ceturtdienas vakaru siena šķūnī nolika putras bļodu mājas garam, un tā bija tikauviena no šādām ieražām. Vakarā pirms pirmā maija-uz kūts durvīm ar darvu uzvilka krustu. Renneva labi zināja, ka putru apēd kaķi, peles un žurkas, un nemaz nedomāja ticēt tām troļļu vecenēm, kas pirmā maija naktī lido pāri kūts jumtam uz Bloksbjergu. Bet tādi nu bija vecie paradumi.

Nē, viņa pati nemaz visam vecajam tā neticēja. Viņš drīz gan saprata, ka bija arī izņēmumi. Bija vesela virkne vecu ieražu — biežumis senseni un akli aizspriedumi —, pret kuriem viņa izturējās ar lielu nopietnību. Un pamazām viņš uzzināja, ka to visu viņai iemācījusi māte, iemācījis tēvs. Vairāk gan tēvs. Tie nebija tikai ieradumi, pie kuriem turējās ar smaidu. Viņa uzskatīja, ka tā jābūt un ka tā ir pareizi. Pārliecināt viņu par pretējo nebija viegli — pat tad, kad, pateicoties Hovarda pūlēm, viņa ar savu gudro galvu saprata, cik bezjēdzīga ir viņas rīcība. Pāris dienu viņa darīja pēc Hovarda prāta, pēc tam atkal atgriezās pie vecas ieražas. Māte darīja tāpat, viņa teica. Vai arī: tēvs domāja tā.

Un tā nu iznāca, ka viņa pretojās ļoti daudziem Hovarda priekšlikumiem. Tā nav pieņemts, tā nedarīja māte, tā nedarīja tēvs.

Kādu dienu Hovards sacīja:

— Tu esi tik Joti pārvērtusies. Kad mēs iepazināmies, bija pavisam citādi. Tu klausījies mācītājā un gribēji arī savā saimniecībā ko jaunu ...

— Kad es ar tevi iepazinos? — viņa atkārtoja jautājumu. — Tas jau nebija šeit. Tas bija pa kāzām Mil-lonā, kad vīri tev sastājās apkārt un gribēja sagrābt, taču tu viņiem pārlēci pāri. Vai atceries?

Jā, tiesa gan. Bet vēlāk, kad iestājās rudens, viņš atnāca uz šejieni. Viņa pati lūdza, gribēja parādīt viņam saimniecību un uzklausīt viņa priekšlikumus dažādiem jaunievedumiem, jo viņa taču pati saprata, ka visa saimniekošana te pārāk novecojusi.

Viņa apstājās un, piemiegusi acis, paskatījās viņā. Un tad izgrūda it kā gaisā:

— Nē, tie vīrieši — tie gan ir dumji..,

Tā tas .bija pa dienu. Turpretī naktī bija citādi. Naktī, kad viņi gulēja kambarī divi vien. Laukā aiz loga stāvēja nakts un raudzījās viņos. Uzpūta vējš un iešalcās vecajās ābelēs, kas auga dārzā, un tad atkal pierima, lai dotos pie miera. Viņi gulēja kaili zem siltās zvērādas. Viņa vienmēr gulēja kaila, piespiedusies viņam ar vingro augumu, gludo ādu, kuru tik patīkami glāstīt, un krūtīm, kuras tik tvirtas kā jaunai meitenei; kam varētu nākt'prātā, ka viņa ir precēta sieva ar bērnu — pagaidām gan bērna vēl nav.

Viņas rokas... kā viņa spēja saglabāt tik mīkstas rokas, lai gan daudz strādāja? Viņa spēlēja ar savām rokām — uzskaņoja viņu, izvilināja toni, vēl vienu, līdz viņā skanēja un trīsēja melodija, — viņa bija lociņš, viņš — vijole. Brīžam viņam šķita, ka vajadzētu būt otrādi. Lai nu būtu kā būdams, ap viņiem skanēja mūzika, viņam tā bija gluži jauna, šīs melodijas bija brīnumainas, tās cēlās augstāk un augstāk, reibināja un biedēja viņu, tās bija mežonīgas un skumīgas, senas, ļotf senas, nekad nedzirdētas. Tās visas skanēja kaut kam vienam, bet nelīdzinājās cita citai. Tās stāstīja par dzīvību, par mīlestību un nāvi. Vienmēr par nāvi. Tās bija mežonīgas, it kā nākušas no melnā meža, no melnās nakts. Tās bija skumīgas, bet varbūt ne? Reizēm raudāja viņa. Reizēm raudāja viņš. Viņam pēc tam šķita, ka šo melodiju viņš varētu nospēlēt uz vijoles. Viņš bija jau reiz mēģinājis, bet toreiz bija diena, un viss bija citādi. Un viņš īsti nevarēja to atcerēties — katrā ziņā ne tik labi, lai varētu nospēlēt, jo tā bija netverama kā sapnis. Viņam likās, ja viņš vakarā sēdētu viens, ja viņš būtu kaut kur tālu projām un domātu par Rennevu, tad varbūt varētu šo melodiju atcerēties un nospēlēt. Jā. Jo patiesībā viņš to zināja jau agrāk, bija dzirdējis‘bērnībā, varbūt sapņojis par to... vai ta bija vai ne? Viņš to nezināja. Viņš varētu to nospēlēt naktī vienatnē vai ari tur augšā, kalnos, mežā.

Jā, naktī bija citādi. Nekas nesarežģījās, viss bija skaidrs, un viņi tik labi viens otru saprata. Viņi bija ar mieru viens otram piekāpties, nekas cits nav vajadzīgs. Hovards saprot, ka viņa tur godā visu veco, jo -ļaudīm tas ir kaut kas dārgs. Un arī pats viņš nemaz nevēlas šīs paražas lauzt, drīzāk jau otrādi. Un Renneva saprot, kā viņam niez pirksti, skatoties, ka viss iet šķībi un greizi, ka tiek izniekots laiks un velti izšķērdēti spēki. Viņa piekrita vīram: arī viņa gara acīm redz jaunas mājas, jaunas ēkas, kur dzīvo priecīgi cilvēki...

Tad atkal atnāca diena un atkal atnesa pārmaiņas. Vis-pirmajā kārtā — citāda bija viņa pati.

Viņš to redzēja, brīnījās par to un saprata: viņš Rennevu nepazīst.

Gadījās, ka viņš atgādināja viņai pašas teiktos vārdus. Bet tad viņa varēja atbildēt:

«Tas taču bija naktī!»

* Vai arī:

«Naktī var taču sarunāt diezin ko ...»

Agrāk viņš, satiekoties ar sievietēm, bija guvis tikai vienpusīgu pieredzi. Kad viņš bija kopā ar meiteni, tā kusa kā vasks viņa rokās vai izplūda asarās. Pabijis kopā ar meiteni vairākas reizes, viņš bija iepazinis viņu kā tēva māju ganības.

Ar Rennevu bija citādi. Viņa kvēloja. Līdz pat baltkvēlei. Bet nākošajā rītā, kad bija atvēsusi, viņa atkal

bija tikpat cieta. Varbūt vēl cietāka? Jā, kādreiz šķita, ka viņa meklē strīdu vai arī ka viņa šādās rīta stundās viņu ienīst.

Meitenes, kuras viņš bija pazinis agrāk, atgādināja viņam ganības tēva mājās, kur bija pazīstams katrs celms un katrs akmens, turpretī Renneva viņam atgādināja — un viņš to nevarēja izskaidrot — lielos, melnos mežus visapkārt ciemam. Viņš pa tiem ir staigājis un mazliet iepazinis tos. Iepazinis? Viņš varētu staigāt pa šiem mežiem visu mūžu un tik un tā viegli apmaldīties vai iznākt ārā tādā vietā, kuru nekad agrāk acis nav skatījušas, tā ka tikai varētu stāvēt un brīnīties.

Viņš nepazina Rennevu. Bet viņam saļodzījās ceļi, kad viņa tuvojās.

Un viņa? Viņš zināja, ka arī Renneva viņu nepazīst. Katrā ziņā ne ļīdz galam. (Tu jau arī pats sevi nepazīsti, viņš pie sevis nodomāja.) Bet viņam likās, it kā viņa nemaz nevēlējās viņu iepazīt. Viņa meklēja kaut ko citu. Vai varbūt Renneva jau pazina viņu? Iepazinusi viņu, nemaz.pēc tā netiekdamās? Viņa sēž it kā kalna galā, un viņai priekšā viņš — kā uz delnas, viņai tikai vajag uzmest acis, lai redzētu visu, kas redzams.

Viņš to nezina. Tomēr vienu gan viņš zintf! Viņš nav vienīgais, kam ļimst ceļi, kad viņi abi nejauši satiekas; to var izlasīt viņas acīs.

Lai tad tā arī notiek — viņam jāiet dziļāk šajā mežā, kurā pazaudējis taku. Bija par vēlu saukt māti, kā viņš to darīja bērnībā, kad bija ganībās apmaldījies. Jāiet tālāk. Kaut viņš arī desmitkārt zinātu, ka pats nelabais sēž kaktā un gaida savu stundu.

Jā. Naktī viss bija vienkārši. Dienā dažkārt viņiem klājās grūti.

Dažreiz bija otrādi.

Dienā gāja labi. Viņš metās darbā. Ap viņu nedrīkstēja valdīt miers, nedrīkstēja valdīt klusums un apmierinātība. Simtiem darbu ir veicami, darbs dzen darbu.

Nepagāja nemaz ilgs laiks, iekams māju ļaudis sāka čukstēties, ka jaunais saimnieks būdniekiem ir kā dieva sods, no ausmas līdz rietam ļaudīm nav no viņa miera, viņš vienlaikus paspēj būt daudzās vietās — un nekas, ko viņi dara, viņam nav īsti pa prātam. Viņš staigā apkārt un visur bāž savu degunu — gribot iemācīt viņiem

visu pēc jauniem paņēmieniem, kas esot daudz labāki nekā vecie, iedomājieties tikai! Vecie — tie jau nekā nezinot. Vecie — tie tikai vakar piedzimuši. Bet viņš, šis jaunais kucēns, — viņš ir tik vecs un gudrs kā pasaule. Jā, jā, jauna slota tīri slauka. Tas nu ir skaidrs.

Un viņš ir tik nepacietīgs, viņš gribētu, lai viņi vienā rāvienā visu iemācītos. Pats viņš metas darbā ar zobiem un nagiem, it kā gribētu uz līdzenas vietas kļūt bagāts ar to mazumiņu, ko var padarīt savām rokām. Viņš taču izdomājis jaunus, paņēmienus. Bet šis zellis taču bagātībā nav iedzīvojies ar savām rokām! Viņš runā par dzelzs arklu un dziļo aršanu. Jā, jā, tiesa gan. Bet viņa paša arkls gan nav no dzelzs, nē! Tomēr viņš ar labi un dziļi!

Tā savā starpā bodnieki ķiķināja, smējās un runāja — ar apbrīnu, dusmām un nicinājumu.

Hovards šo to manīja un teica pats sev: «Tev jābrauc lēnāk!»

Renneva šīs runas dzirdēja biežāk un labāk tās izprata. Tāpēc viņa lūdza Hovardu būt mīkstākam pret bodniekiem.

— Atceries arī to, ka Martinām, pirmajam no bodniekiem, kā es viņu saucu, ir grūti aizmirst, ka viņš tagad vairs nepieder pie saimniekiem.

Jā, iet jau grūti. Dienu vēl varēja iztikt.

Ļaunāk bija naktīs.

Bija dažādas naktis: te labākas, te sliktākas. Kad viņi, Renneva un Hovafds, bija pavadījuši kādu no savām kaismīgajām naktīm, viņš dažkārt aizmiga uzreiz, iegrima kaut kur dziļi, dziļi nebūtībā līdz pat rītam. Tad viņš atmodās žirgts un mundrs kā senās dienās, tūlīt lēca ārā no gultas un ģērbdamies dziedāja.

Bija arī citādas naktis. Viņiem kopā bija bijis tik labi, un pēc tam Renneva, atraisījusies no viņa skāvieniem, aizmiga, un viņš klausījās viņas mierīgajos, laimīgajos elpas vilcienos, ko viņš tik labi pazina. Bet pats viņš nevarēja aizmigt, viņš gulēja un skatījās tumsā. No tumsas iznira dažādi tēli, un viņš ierakās ar.seju spilvenā, lai nebūtu tie jāredz, — līdz atkal vajadzēja pagriezties, .lai varētu paelpot.

Šādās naktīs viņš priecājās, ka tuvojas vasara, kad naktis kļūst īsākas un dienas garākas.

Bija vēl Jaunākas naktis. Viņš gulēja, bet atpūtas nebija. Viņš sapņoja, ka rāpjas augstā, augstā kalnā, iet pa līdzenumu bez ceļa, grimstot smiltīs līdz ceļiem, pa purvu, kas iesūc sevī viņa kājas un velk un velk viņu uz leju. Taču tās nemaz nebija smiltis, un tas nemaz nebija purvs, viņš sapnī to zināja, bet kājas viņam stieg kaunā un nelaimē, viņš brien pa pelēku postu, pa postu, grēkiem un bēdām, viņš to sapnī zināja un gribēja tikt ārā, mēģināja atmosties, tomēr nevarēja. Kaut kas spieda viņu uz leju, miegā, purvā... Viņš nesa uz muguras kaut ko smagu, kas spieda plecus; viņš apjauta, ka šī nasta būs jānes līdz mūža galam.

Brīžiem viņš sapņoja, ka iet cauri cilvēku pūlim. Likās, ka tas notiek baznīcas kalnā dzimtajā ciemā, lai gan tur nav tādu smilšu un tādu purvu. Visapkārt bija cilvēki — un visi tikai stāvēja un skatījās uz viņu, bet viņš tik iet apkārt un apkārt, grimdams smiltīs un muklājā. Neviens nek-ā nesaka, tikai stāv un skatās. Bet viņš — viņš nevar ne ar vienu parunāt, nespēj pat pacelt acis. Klusums. Nerunā ne viņi, ne viņš. Bet tad iedams viņš dzirdēja ieskā* namies kādu vārdu, kādu dziesmu.

«... Nogājis no ceļa ...» skanēja ausīs.

Dažreiz Renneva viņu modināja.

— Tu miegā tā vaidēji, — viņa teica. — Droši vien biji beērti apgūlies.

Un pustumsā viņš redzēja sev pievērstu Rennevas skatienu. Pētošu. Varbūt baiļpilnu? Varbūt ziņkārīgu? Var jau būt.

Vai viņa to zināja?

Vai kāds to zina?

Viņš atcerējās, ka otrās kāzu dienas vakarā Renneva bija sēdējusi labu brīdi kopā ar viņa brāli, devīgi liedama degvīnu.

Vai viņa to zināja? Viņa par to nebija bildusi ne vārda, bet atkal un atkal viņam šķita, ka viņa zina. Un viņš juta, ka to, tikai to viņam ir grūti piedot — to, ka viņa zina.

Uzgriez muguru, nedomā par to, un viss izzudīs! Tā viņš darīja arī agrāk, un tas līdzēja.

Kad viņam bija darba pilnas rokas, kad viņš strādāja un domāja par jauniem aarbiem, kad darbs dzina darbu, domas lika mieru, tās neradās, viņš no tām atbrīvojās, viņš tās aizmirsa.

Jā, pa dienu visbiežāk gāja labi.

Ulstāde atradās uz zemesraga, kas ietiecās ezerā. Abpus mājām uz ezeru tecēja pa upītei, kuras drīzāk gan varēja saukt par strautiem. Aiz ziemeļu strauta sākās stāva nogāze, un tur bija Berga mājas. Aiz dienvidu strauta, kurš bija mazliet platāks, pletās līdzenie Nūrbijas lauki. Uz austrumiem no Ulstādes virs ceļa un vēl augstāk — līdz pat mežam bija izvietojušās Engena mājas. To saimnieks Hanss, Ileuges piekritējs, bija iemantojis taisna cilvēka iesauku.

Taka no Ulstādes uz Berga mājām, kur Kerstafers turēja prātā jukušos, vijās līkločiem. Vispirms tā gāja uz austrumiem, pietuvodamās ciema ceļam, kurš veda uz ziemeļiem līdz pašai baznīcai, tad nogriezās uz rietumiem, uz leju līdz pat strautam, kurš iezīmēja māju robežas, pāri vecajam koka tiltam un tad kāpa kalnā uz Berga mājām. Attālums' starp abām mājām putna lidojumā bija tikai piecsimt sešsimt elkoņu, bet, ejot pa šo taku, ceļš bija vairāk nekā divreiz garāks. Bija arī vēl mazāka taciņa, tad vajadzēja iet pāri Ulstādes pagalmam un laukiem, pēc tam uz leju līdz tiltiņam, kurš bija salikts no trim baļķiem un veda pāri strautam trīs četrus elkoņus lejpus tilta. Pa šo taciņu gāja Kerstafers, ja viņam bija jāsteidzas, bet jāsteidzas viņam bija ļoti bieži. Hovards viņu reizumis bija sastapis, kad viņš gāja caur Ulstādes pagalmu. Viņš Kerstaferu pazina kopš kāzām, un pēc paraduma viņiem vajadzēja apstāties un pārmīt dažus vārdus. Bet Kerstafers neapstājās, nepadeva labdienu, bet, nikni palūrējis uz Hovardu, aizgāja garām — garš un izkāmējis, netīri pelēkiem matiem, šauru seju un ērgļa degunu, īsi apcirptu, pelēku bārdu un pārāk tuvu novietotām, jaunām acīm, virs kurām auga biezi uzacu kumšķi. Viņš mazliet piekliboja — kāds jukušais reiz bija pārlauzis viņam kāju, tā ļaudis runāja —, tomēr tika uz priekšu ļoti ātri.

Viņš nesveicināja ne tikai Hovardu — vispār nesveicināja nevienu. Hovards bija redzējis viņu baznīcas kalnā — neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, viņš gāja cauri ļaužu pūlim, un cilvēki pašķīrās, it kā baidīdamies apdedzināties. Viņš atgādināja nazi, kas iet cauri sviestam.

Kad Hovards vairākas reizes bija saticis Kerstaferu pagalmā, Renneva viņam sacīja:

— Sargies no Kerstafera — viņam uz tevi zobs. Viņš trīs četras reizes nāca pie manis precībās, kad staigāju atraitnēs, esmu to jau tev stāstījusi. Viņam gan vairāk vajadzēja māju nekā mani pašu — to es labi zināju. Tad atnāci tu, un viņam šķiet, ka tu esi viņam nozadzis kā mani, tā Ulstādi. Viņam tāda daba: ja viņš kaut ko iekāro, tad pamazām sāk skaitīt to par savu īpašumu. Es tev par to varētu vēl daudz pastāstīt. Bet tev jāpiesar-gās no viņa — viņš to nekad neaizmirsīs!

Nākošajā dienā, kad Hovards, izmēzis kūti, ar skrāpi tīrīja govi, vecā Māri pēkšņi'sāka runāt.

— Tu mīli lopiņus, — viņa sacīja, — un tāpat tu neaizmirsti arī vecas vecenes. Tas kungs debesīs tev to atmaksās.

— Viņam, nabagam, taču tik daudz cita, ko darīt, — teica Hovards.

— «Un kas vienu no šiem vismazākajiem dzirdinās, tam sava alga nezudīs ...» stāv rakstīts svētajos rakstos. Viņš to saka par bērniem un lopiem, un veciem ļaudīin. Es pati esmu līdz tam aizdomājusies, gulēdama te šos trīs gadus. Un viņš neaizmirsīs tos vārdus, kurus ir sacījis, — tas kungs. Hm! Viņš neaizmirsīs arī Kersta-feru Bergu un to, kā viņš apietas ar garā vājajiem. Nāks tā diena, kad viņš teiks garā vājajiem: «Mani nabadziņi, nāciet pie manas labās rokas, kur valda prieks un līksmība,» viņš teiks. Bet tad viņš sacīs Kerstaferam: «Un tu, Kerstafer Berg, — tu nāc pie manas kreisās rokas, kur būs raudāšana un zobu trīcēšana,» viņš sacīs. «Jo par visu to, ko tu esi nodarījis nabaga garā vājajiem, es tev atdarīšu.»

— Tu gan labi zini bībeli! — sacīja Hovards.

— Jā, — viņa ar lepnumu atbildēja.

Viņas vīrs daudzus gadus pēc kārtas baznīcā mina ērģeļu plēšas. Viņam, nabaga kumpainim, tā patika visāda mūzika! Un tolaik katru svētdienu, kad bija dievkalpojums, viņai vajadzēja sēdēt augšā pie ērģelēm un skatīties, lai viņu pagalam nepiedzirda, jo vīriem bija lielum lielie prieki, ja vecais sāka tik aplam mīt plēšas, ka ērģeles pēkšņi nelabi iebaurojās, kad tām vajadzēja skanēt klusi jo klusi. Jā, šejienes baznīcā ir ērģeles, viņš jau būs redzējis. Cik viņa zināja, daudzām baznīcām nemaz nav ērģeļu. Sīs ērģeles baznīcai dāvāja Kerstafera Berga tēvs, vecais Ēriks, kuru saukāja arī par Velnu; viņš bija ieņēmis galvā, ka tādējādi varēšot atpirkties no elles, kur viņam pēc visiem likumiem vajadzēja nonākt — to zināja visi un arī viņš pats. Lai nu kā, bet tas ir patiess notikums; kaut arī stāsts par veco Ēriku, kurš vairs nav starp dzīvajiem. Tomēr Hovardam vajadzētu to dzirdēt. Jo zemniekam savi kaimiņi jāpazīst un daudzi ir tādās domās, ka vecais Ēriks ir iemājojis Kerstaferā.

Un viņa stāstīja.

Bija tik savādi raudzīties uz Māri un klausīties viņas stāstījumā. Viņas vecā, grumbainā seja bija ārdēta saulē un vējā, tā drīzāk bija dzeltena nekā brūna, kāda mēdz būt veciem, pie miera aizgājušiem cilvēkiem.

Runājot viņa neskatījās uz Hovardu, un balss skanēja stiepti un dziedoši — varējļa noprast, ka šo notikumu viņa stāstījusi neskaitāmas reizes daudziem cilvēkiem un vienmēr ar tiem pašiem vārdiem.

Atausa atmiņā Telemarka — arī tur |audis zināja tādus nostāstus.

Māri stāstīja par Ēriku:

— Sis Ēriks ciema iedzīvotājiem bija kā sodība daudzus jo daudzus gadus. Galvenokārt jau bodniekiem un citiem sīkiem ļautiņiem.

Viņš aizdeva naudu. Visbiežāk nabadzīgajiem. Aizdevis vienu dālderi tukšajā pavasara laikā, kad daudziem vajadzēja naudas sēklu pirkšanai, viņš ap ziemassvētkiem prasīja atpakaļ veselus divus.

Divas dienas pirms ziemassvētkiem viņš platās ragavās apbraukāja parādniekus, ievākdams savas ziemassvētku nodevas, kā ļaudis tās sauca. Ja kāds nebija spējīgs samaksāt, tad Ērikam padoms nebija tālu jāmeklē. Viņš izcēla kūtij durvis, ielika ragavās un aizveda par ķīlu uz Berga mājām.

Nabaga ļautiņi pa šiliņam vien sagrabināja vajadzīgo naudu, kluburoja uz Berga mājām un maksāja ragā. Bet kūts durvis viņiem nācās stiept mājās uz muguras ...

Vecais mācītājs, kas te bija vēl pirms tā, kurš nāca pirms Tūrmaņa kunga, bija valdonīgs vīrs. Viņš prata vainīgos strostēt. Viņš, stāvēdams kancelē, vis nerunāja par kartupeļiem un ziemas rudziem. Nē, viņš runāja par sātanu un viņa darbiem un par mūžīgo uguni ellē, tā ka baznīcā bija pat jūtama gruzduma smaka.

Kādu ziemu pakārās divi Ērika Berga bodnieki. Pēc pāris nedēļām viņš pats saslima un domāja, ka nupat pēdēja stundiņa klāt. Tad vecais mācītājs viņu apciemoja; viņš bija nozvērējies, ka visām savas draudzes baznīcām sagādās ērģeles un ka maksās tie lielākie grēcinieki.

Galvenajā draudzē par ērģelēm bija samaksājusi fabrika, citur, kā runāja, — barojis Rūsenkrancs. Bet te ērģeļu vēl joprojām nebija.

Kā īsti mācītājs iebaidīja Ēriku, viegli var iedomāties. Taču iebaidīts viņš bija. Jo ērģeles nopirka. Runā, ka par tām viņš samaksājis vairākus simtus dālderu. Un izdarījis to aplam īsā laikā, jo gribējis tās dzirdēt pats savās bērēs.

Uz bērēm gan nācās 'gaidīt vēl ilgi. Ēriks drīz izveseļojās. Kerstafers bija pārgaidījies: vēl arvien viņš nevarēja kļūt par saimnieku, jo Ēriks neparko negribēja atdot mājas dēlam un nonākt viņa maizē.

Kādu pavasari — drīz pēc tam, kad viņš bija nopircis baznīcai ērģeles, — Ēriks brauca uz ezera rietumu krastu malt miežus. Tur bija ļoti labas dzirnavas, cauru gadu tajās bija ūdens.

Gan uz dzirnavām, gan arī mājup viņš brauca pa ledu. Bet dzirnavās viņš bija pavadījis vairākas dienas, un pa šo laiku saule bija kārtīgi pakausējusi ledu.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad viņa pajūgs tuvojās krastam lejpus Berga mājām. Mazliet uz dienvidiem no tās vietas ezerā ietek strauts — tu jau zini, to sauc par Robežstrautu, — teica Māri.

— Sis strauts laikam ledu bija izskalojis. Kad zirgs bija vairs tikai simt elkoņu no_krasta, ledus ielūza un zirgs ar visu vezumu un pašu Ēriku ievēlās ūdenī.

Tai brīdī Kerstafers un divi būdnieki virtuvē ēda vakariņas. Izdzirduši ledus brakšķēšanu un Ērika kliedzienus, abi būdnieki metās palīgā, paķēruši līdzi dēļus un virves. Bet Kerstafers — viņš palika stāvam uz lieveņa.

«Tas ir tēvs!» viņš teica. «Pēc balss pazīstu. Ne pirkstiņa nepakustināšu. Velns jau savējos nelaimē neatstās!»

Un neatstāja jau arī — bet varbūt notika citādi. Lai nu bija, kā bija, bet Ēriks tika krastā. Miltus gan pazaudēja, taču ...

Ērikam nāca ausīs, ko bija sacījis Kerstafers, stāvēdams uz lieveņa. Dīvaini gan — viņš nemaz nebija dusmīgs. Viņš tikai smiedamies noteica:

«Mēs ar Kerstaferu labi saderam kopā.»

Bet vasarā viņš atļāva Kerstaferam izbūvēt pagrabu un savākt tur plānprātiņus.

«Jāļauj viņam nopelnīt drusku naudas,» vecais teica. «Tad viņš man |aus nodzīvot manas dienas.»

Kad nāca, kā viņu tur sauc, valsts bankrots, Ērikam bija pilna lāde ar papīra dālderiem. Jā, viņam visvairāk bija papīra naudas, jo tādu vieglāk dabūt nekā sudrabu. Un, kad viņš padzirdēja, ka tagad katrs dālderis būs vērts tikai pāris šiliņu, viņš kļuva tik nikns, ka paņēma visus savus dālderus — runāja, ka to viņam bijis vairāki tūkstoši, — un iemeta tos pavardā, un sadedzināja visus kā vienu.

Nākošajā dienā, kad viņš sēdēja un rēķināja, cik daudz viņš zaudējis — ne tikai dālderus, ko viņam atņēma valsts, bet arī visus šiliņus, kurus viņš bija sadedzinājis, — tad viņš tā satraucās, ka viņu ķēra trieka un pēc divām dienām viņš bija pagalam.

Bet pēdējā brīdī viņš vēl kaut ko atcerējās: viņš paņēma kvīti par ērģelēm un turēja to rokā — turēja tik cieši, ka nevienam neizdevās to izņemt no pirkstiem, kad viņš gulēja miris.

Viņš bija to sagrābis, gluži tāpat kā pūce sagrābj kaķēnu. Tā kvīts nonāca līdzi viņam kapā. Skaidrs, ka viņš bija nodomājis to vicināt pa gaisu, nonākot visuvarenā troņa priekšā. Un ērģeles pirmo reizi tika spēlētas viņa bērēs — ar tādu noteikumu viņš tās bija pircis. Un skanēja tik skaisti, ka cilvēki sēdēja un raudāja, lai gan bija priecīgi, ka viņš beidzot nomiris. Bet, vai viņš ar to kvīti nonāca debesīs, to nevar tik viegli pateikt. Tagad viņš spokojas Berga mājās. Ceturtdienas vakaros viņš stāv lejpus tilta un apstādina zirgus, ja kāds jāj tur garām.

Māri paskatījās uz Hovardu.

— Iegaumē labi! — viņa teica. — Berga mājas un pirmām kārtām pats saimnieks visiem jedzen bailes. Neviens negribēja uz ceļa satikt veco Ēriku pēc tumsas iestāšanās, un to pašu var teikt arī par Kerstaferu. Un arī pa dienu neviens labprāt caur Berga mājām neiet. Viena daļa plānprātīgo, tie mierīgākie, strādā Berga laukos bieži vien tālu prom no mājām un dodas mājās, kad viņus zvans sauc pusdienās; tātad viņus var arī satikt uz ceļa. Un tas nevienam nepatīk. Bez tam tur arī spokojas divas mirušas vecenes, kuras, kā ļaudis stāsta, staigājot apkārt, cirzdamas durvis un žēli vaidēdamas! «Nesit mani, Ērik! Nesit mani, Kerstafer!»

Tāpēc ir iznācis tā, ka ļaudis gan dienā, gan vakarā labprātāk iet gar būdnieku istabām, mērojot līkumaino un divreiz garāko ceļu gar mežmalu, ja viņiem vajag nonākt ciema ziemeļpusē. .

Berga mājās neturas neviena kalpone — plānprātiņu, kā arī visa cita dēļ.

Nē, tā vis nav, arī no plānprātiņiem ir savs labums. Daži no_ viņiem dikti smalki sajūt laika maiņu — viņi gaudo kā pūces vai vilki. Tā viņi izglābuši daudzus vezumus siena un ne vienu vien labības statiņu.

Māri gulēja un domāja droši vien par šo un par to.

— Kad vecais Ēriks nomira, Kerstafers vai beidzās nost, — Māri stāstīja tālāk. v— Šķita, ka viņam kļuvis vēl sliktāk nekā agrāk, kad tēvs bija dzīvs. «Viņš paspēja mani izputināt, pirms velns viņu parāva,» Kerstafers gaudās. Viņš droši vien domāja par dārgajām ērģelēm, par sadedzinātajiem dālderiem ...

Bet nepagāja nemaz tik ilgs laiks, kad Kerstafers atkal tika pie naudas. Viņš ierīkoja pagrabā vēl vienu telpu un paņēma vēl vairāk plānprātiņu. Un tad viņš parūpējās par to, lai viņa rokās nonāktu nabagi. Nabagiem domātie milti stāvēja viņa klētī. Blakus miltu maisam viņš nolika arī maisu ar zāģu skaidām. Kad nabagie nāca pēc miltiem, daudziem šķita, ka viņš kulītē ieber tikpat daudz skaidu, cik miltu. Bet maksu viņš prasīja, protams, kā par tīriem miltiem.

Tu netici? — jautāja Māri un paskatījās uz augšu. — Es pati esmu tos miltus ņēmusi — tajā gadā, kad Larss bija uz gultas, pirms viņu aizveda uz Kerstafera pagrabu.

Ilgi jau tā nevarēja iet. Reiz kāds nabagais, aplaidis līkumu, iegriezās pie Hansa Nūrbija un parādīja šos miltus viņam. Nūrbijs tad saskaitās pa īstam. «Kaut kas tik zemisks pat man nevarētu ienākt prātā!» viņš teica. Nūr-bijs devās pie mācītāja un izstāstīja visu. Mācītājs — tas vēl bija iepriekšējais — iztaisīja kontroli, kā viņš to sauca, Kerstafera klētī blakus miltu maisam atrada maisu ar zāģu skaidām. Nākošajā gadā par nabagiem gādāja Hanss Nūrbijs. Taču kopš tā laika starp Nūrbija un Berga mājām nav nekādas satiksmes ...

Hanss Nūrbijs? Jā, tas ir tavs otrs kaimiņš. Ļoti ciets vīrs, daži runā, ka viņš nelietis. Bet viņš nemaz nav tik slikts, protams, ja nerunā par viņa tirgošanos ar mežu. Viņš par sīkumiem nevienu ap stūri neapved.

«Neesmu nekāds Kerstafers, nepalikšu jau par zagli nieka divpadsmit šiliņu dēj,» reiz viņš sacījis. Tas nāca Kerstaferam ausīs. No tās reizes viņi ir vēl naidīgāki viens pret otru. Bet, ja tev klāsies labi un mežu tev nenāksies pārdot, tad Hanss tev var kļūt par labu kaimiņu — kā to saprot šajā ciemā.

— Tu esi sadraudzējies ar Māri, cik saprotu, — teica Renneva. — Tas nav tas sliktākais, ko esi izdarījis. Viņa daudz ko zina. Zina daudz vairāk nekā tēvreizi, kā ļaudis runā. Daudzi nāk pie viņas pēc padoma. Viņa mazliet pieprot arī buršanu, to jau neviens viņai neliedz. Pirms pāris gadiem viņa man izglāba divas govis — bija ieēdušas kādu mērdēkli... Viņa bija ļoti laba lopu meita un večiņa bez kādas vainas. Zēl, ka viņas vīrs sajuka. Vairāk par gadu viņš sēdēja Berga pagrabā, iekams nomira. Un man liekas, Kerstafers pret jukušajiem neizturas pārāk maigi. It kā viņš cilvēkiem gribētu par kaut ko atmaksāt — tikai nav zināms, par ko...

PĒC SIENA UZ KALNU GANĪBĀM

Ļaudis bija cerējuši uz agru pavasari. Visās kūtīs stāvēja izsalkuši lopi, maurodami un blēdami, ka vai ausis plīst pušu.

Bet neizskatījās, ka šīs cerības varētu piepildīties. Pēdējā aprīļa dienā uznāca liels putenis, un turpmākajās dienās pieturējās tāds sals kā februārī. «Nabaga lopiņi!» runāja ļaudis; visapkārt mājām viņi cirta zarus un skujas, izmērcēja tos verdošā kadiķu novārījumā, sajauca ar zirgu mēsliem un deva lopiem. Govis kaut kā lejā to dabūja, tikai liela labuma nebija — daudzas vairs neturējās uz kājām. Govis bija novājējušas — kauli un'āda, un tām tikai pietika spēka īdēt. Tās norāva pienu, lopu meita slauca gandrīz tikai ieraduma pēc.

Tur augšā, Ulstādes kalnu ganībās, kā Renneva zināja, vēl bija palikuši pāris vezumu siena. Iznāca, ka Hovar-dam vajadzēja ņemt līdzi vienu vīru, doties uz turieni ar diviem zirgiem un sienu atvest mājās.

— Es tev iesaku ņemt līdzi Junu, — teica Renneva. — Viņš varbūt palaiž muti, bet ir krietns puisis, ne tāds kā tie būdnieki.

Ulstādē bija pieci būdnieki — Martins Grīna, kurš pēdējos trīs gadus, kamēr neieradās Hovards, bija staigājis priekšstrādniekos, tālāk Tjestels Injerdingens, Edvarts Bakens, Āmuns Brotens — Amuns Badainis, kā viņu citi saukaja, un Pērs Brenna. Bija vēl divas budnieku vietas: viena stāvēja tukša, bet otrā — Hūkenā dzīvoja Juns, pēc iesaukas Juns Šāvējs, tomēr viņu neuzskatīja par budnieku. Visas šīs bodnieku istabas atradās austrumpusē, meža malā.

Renneva žēlojās, ka pēdējā laikā viņiem ar bodniekiem neveicoties. Bet kuram gan šajos laikos veicas? Vislielākā jēga no Martina, viņš gan ir lēns, bet citādi labs diezgan, ja viņam ļauj visu darīt pēc. viņa prāta. Tjestels ir vecs un nodzīts kā zirgs — pāri palikuši tikai kauli un āda, un piliens zem deguna; viņš gan bija savu laiku nokalpojis un vadīja savas pēdējās dienas — to ikviens varēja saprast.

Edvarts bija lielībnieks un nebija nekur īsti liekams. Amuns bija spēku briedumā, taču briesmīgs slaists, Ho* vārds droši vien ir to ievērojis. Un Pērs — laipns kā saulīte, bet tik neveiklām rokām un tik dumjš, ka viņš arī noticētu, ja viņam teiktu, ka rīt saule lēks rietumos.

«Tik tiešām?» Pērs vienmēr pārjautā un svēti notic teiktajam.

Protams, līdzi jāņem Juns.

Juns uz šejieni bija pārnācis no ziemeļiem — no galvenās draudzes kādā vasarā pirms desmit gadiem. Tieši tad Ulstādē būvēja stalli un siena šķūni, un viņš tur piepalīdzēja namdara darbos. Vēlāk viņam par mājvietu ierādīja Hūkenu, jo viņš prata dažādus amatus. Noma bija divi dālderi gadā, un pēc norunas viņam šos divus dālderus vajadzēja nopelnīt, strādājot par bodnieka algu vai arī izgatavojot dažādus priekšmetus un rīkus. Pārējā laikā, kad bija vajadzīgs, viņam bija jāstrādā dienas darbs par divkāršu bodnieka algu vai arī par trīskāršu — amatrvieka darbs. Tomēr līdz šim viņš nebija strādājis bodnieka darbu nevienu dienu. Nomu viņš maksāja ar medņiem un zivīm, dažreiz ar kādu aļņa plecu.

Juns^mežā jutās kā zivs ūdenī un tik tiešām bija vislabākais ceļabiedrs. Bez tam viņš ir jautrs zellis, stāstīja Renneva.

Jau no paša sākuma Hovards izšķīrās par Junu.

Nē, Juns nebija nekāds bodnieks. Viņš arī pēc tāda neizskatījās. Viņš bija gara auguma un kalsnējs, taisnu muguru, kuplām uzacīm, tumšbrūniem matiem, aukstām, zilām acīm; sejā vīdēja kaut kas no vanaga — uzreiz varēja pateikt, ka viņš ir mednieks, un viņš tiešām tāds bija ar sirdi un dvēseli.

Par visu vairāk viņam patika makšķerēt meža ezeros un upēs. Ulstādes laukos viņš strādāja tikai karstākajā darba laikā, bet pēc tam — tikai_ tad, kad pats vēlējās.

Hūkenā viņš dzīvoja viens mazā istabiņa, kas bija nokvēpusi tik melna kā skurstenis. Viņš teica, ka viņam tur patīkot. Sīkajā zemes pleķītī viņš rušinājās, cik maz vien varēdams, un no lopiem turēja tikai vāju cūku, pāris vēl vairāk izkāmējušu kazu un pusmežonīgu, pūkainu kaķi.

Kad viņš uz ilgāku laiku aizgāja medībās vai zvejā, viņa nožēlojamos lopiņus apkopa kaimiņa Amuna Brotena sieva; Āmuns ar to samierinājās, kā (audis runāja, viņš baidījās saiet ar Junu ragos. Junam nebija nekā no būd-nieku bailīgās, piesardzīgās izturēšanās, viņš raudzījās cilvēkiem tieši acīs un runāja to, ko domāja. Ja viņš bija iedzēris, kautiņos no viņa vajadzēja piesargāties. Viņam bija jau krietni pāri trīsdesmit. Runāja, ka jaunībā viņam esot bijusi dēka ar saimnieka meitu galvenajā draudzē — viņa gaidījusi bērnu, bet viņš nevarējis dabūt šo meiteni par sievu, jo bijis tikai būdnieks.

Tik daudz Hovards zināja par savu ceļabiedru, jā, arī vēl to, ka viņam pilna galva dažādiem nostāstiem un ka viņš ir ļoti māņticīgs.

Viņi paņēma līdzi pārtiku divām dienām, ragavās ielika arī šaujamos — šauteni un skrošu bisi: pēc sniegputeņa pie ciema robežām bija parādījušies vilki. Bars bija atnācis pat uz ezeru — vilku gaudošana visus ceļagājējus bija iebaidījusi tuvākajās mājās. Tur augšā, kalnos, viņi cerēja nākt baram uz pēdām. Bez tam vajadzēja paskatīties arī pēc kāda medņa. Svētdien mācītājs Tūrmanis gatavojās apciemot Ulstādi, ja vien ce|š būs labs un nepasliktināsies laika apstākļi.

Hovardam somā bija degvīna pudele. To viņam iedeva Renneva.

— Paņem līdzi, — viņa teica. — Juns ir jauks puisis, un viņš ļoti daudz zina. Viņš tev varēs šo to pastāstīt, ko tev būtu derīgi zināt par šejieni un šejieniešiem, bet viņam jāatraisa mēle.

Sniegs pašā ciemā bija jau gandrīz nokusis, taču mežā tā vēl bija ļoti daudz. Hovardam ragavās bija līdzi slēpes, un viņš tās pielika, kad žogs bija aiz muguras un zirgiem kļuva aizvien grūtāk vilkt. Juns bija paņēmis

līdzi sniega kurpes. Pielicis tās zirgiem pie kājām un pēc tam arī sev, Juns ar interesi apskatīja Hovarda slēpes.

— Redz, kā, — viņš teica. — Tev ir slēpes. Vienreiz ziemā Finskūgenē — rudeni dzenot alni, biju nonācis tik tālu — es satiku lapu zēnu, kurš bija ļoti veikls uz slēpēm. Laidās lejup pa nogāzi tā, ka aiz viņa sacēlās vesels sniega virpulis. Tik ātri kā putns. Es nodomāju, ka vajadzētu arī man kur sadabūt slēpju pāri un mēģināt iemācīties ar tām braukt. Bet tu jau zini — ieražas un paradumi, un tā tālāk. Varbūt tiešām pamēģināt?

Vēl dzīvodams pie mācītāja, Hovards uzzināja, ka šajā novadā ļaudis slēpo ļoti reti vai vispār nemaz neslēpo. Viņš jautāja Junam, kāpēc tas tā.

Hm. Juns to vis īsti nezināja. Pārradies mājās no Finskūgenes, viņš aizgāja pie sava vectēva, jo atcerējās, ka reiz redzējis viņam uz bēniņiem slēpju pāri. Un atrada arī. Vectēvam vēl atmiņā bija tie laiki, kad slēpes tikušas lietotas. Bet tās gan izskatījās citādas nekā Hovardam — viena bija gara un šaura, otra īsa un plata, un apvilkta ar ādu, lai, kāpjot kalnā, varētu atsperties, vectēvs zināja stāstīt.

Kādēļ šeit slēpes vairs nelieto?

Tjā, pēc vectēva domām, slēpes sfkuši lietot, vai vajag vai nevajag. Toreiz slēpoja galvenokārt jaunie — pieaugušie un vecie turējās pie sniega kurpēm. Tas bija drošāk, turklāt vectēvs uzskatīja, ka arī cienīgāk. Viņš bija kļuvis pārāk dievbijīgs pēdējos gados. Lasīja svētos rakstus arī nedēļas vidū.

Juns gāja, plati likdams sniega kurpēs autās kājas — it kā staigātu ar skalu groziem pie kājām. Bija jau taisnība — viņa gaita kļuva lēnāka un cienīgāka. Hovards viegli slēpoja blakus.

Jā, bet vissvarīgākais iemesls, kādēļ šejienieši atteicās no slēpēm, pēc Juna vectēva domām, bija tas, ka jaunie ar tām pārlieku aizrāvās. Ziemā viņi vairs nedarīja nekādu derīgu darbu, tikai caurām dienām brauca no kalniem ar slēpēm. Un tā tas nevarēja turpināties — tas nu bija skaidrs kā diena. Jo stāv rakstīts, ka «sviedriem vaigā tev būs savu maizi ēst».

Juns nicinājumā un riebumā nosprauslojās.

Viņi gāja pret kalnu jau stundas ceturksni. Pēkšņi atspīdēja gaisma, un viņi iznāca klajumā. Viņi gāja garām vārtiem, kas atradās liela, iežogota lauka lejpusē. Ceļš gaja gar žoga ārpusi. Vispār pašu ceļu nemaz nevarēja

redzēt, jo neviens nebija pa to braucis kopš sniegputeņa. Lauki bija dienvidu pusē, un sniegs no tiem bija nokusis. Augstu, augstu, gandrīz pie pašas debesu malas, vīdēja dažas pelēkas mājas.

Šīs bija Lī mājas, vienas no lielākajām un bagātakajam ciemā. Juns stāstīja, ka šīs mājas te neesot vienīgās. Bez tam gar mežmalu izkaisītas piecas sešas būdnieku istabas un lejpus nelielā mežiņa vēl dažas nelielas saimniecības. Iznākot gandrīz vesels ciems.

Savā ziņā Lī mājas ir labākās visā apkārtne, domāja Juns. Laba zeme, saimniecība plaša, bet ne tikai tas vien. Ziemā, kad aukstums un migla nolaižas līdzenumā ap ezeru, Lī mājās vēl arvien spīd saule: migla ir zemāk. Tādēļ šeit augšā ziemas ir daudz siltākas nekā apakšā, ciemā, zeme tik dziļi nesasalst, pavasaris atnāk divas nedēļas agrāk. Sīm mājām pieder arī plašs mežs, un saimnieks Hēgne varētu būt apmierināts.

Bet viņš apmierināts nebija, nē, nekādā ziņā.

Juns vēroja Hovardu ar savu aso vanaga skatienu. Šoreiz skatienā varēja samanīt jautrību.

Ļaudis stāsta kādu notikumu par Hēgni. Varbūt Ho-vards jau to ir dzirdējis?

Nē.

Juns iesmējās.

Kāpdami augšup, viņi jau bija nonākuši līdz pašām mājām. Tās bija kārtīgi sabūvētas apkārt plašam pagalmam.

Hovards ievēroja kaut ko dīvainu: taciņa apkārt plašajam, līdzenajam pagalmam veidoja noslēgtu loku. To bija zālienā ieminis kāds cilvēks vai dzīvnieks, un tā bija dziļi iegrauzusies melnajā zemē.

— Tas ir Hēgnes loks! — teica Juns.

Viņi devās pāri pagalmam. Aiz loga rūtīm pazibēja kāda seja un tūlīt pazuda.

— Viņš sēž istabā un glūņā, — teica Juns. — Redzēju viņu pagalmā, kad mēs pienācām pie vārtiem, bet tad viņš mūs izdzirda un ielavījās iekšā. Tā viņš dara vienmēr, ja ierauga kādu nākam pa ceļu. Runā, ka viņš sēžot ar bisi rokā, kamēr ļaudis paejot garām.

Parasti viņš^ lielākoties uzturoties pagalmā, — Juns stāstīja tālāk. — Ziemā pats tīrot sniegu, lai iznāktu lielais loks. Pa šo loku viņš arī staigā kā piesiets zirgs. Pavasarī un rudenī. Bet vasarā parasti sēž zālienā pie lieveņa. Pēdējos gados viņš neuzdrošinās iet ārā no pagalma.

Viņam pēc patiesības būtu jāsēž Kerstafera pagrabā, šim Hēgnem. Jo tur sēdēja daudzi, kuriem bija krietni gaišāks prāts. Bet viņš ir saimnieks un nevienam nekā slikta nedara, tiesa kas tiesa. Kopā ar Edvartu Skūgetiu, savu ilggadējo priekšstrādnieku, viņš labi vada saimniecību, nekā nevar teikt. Un, patiesību sakot, pie Kerstafera viņu neaizvilktu arī ar četriem zirgiem. Jo Kerstafera dēj cēlusies viņa nelaime .,.

To visu atcerējies, Juns iesmējās. Be.t tūlīt atkal apklusa. Viņi bija pagājuši garām mājām, ceļš nogriezās mazliet pa labi un veda pāri plašam līdzenumam, pēc tam atkal ielocījās mežā drusku vairāk uz ziemeļiem. Spīdēja saule, sniegs bija nokusis, un zeme bija kaila. Liela, atklāta lauka vidū plašā lokā gulēja milzīgi akmeņi.

— Apstāsimies drusku, — sacīja Juns. — Sie akmeņi stāsta, ka vecum vecos laikos te bijis tings^9. Lī mājas tolaik, kā runā, bijušas tā kā līdzīgas karaļa pilij. Tur tālāk augšā arī bijušas vairākas mājas. Tā droši vien arī ir, jo no šejienes uz augšu dziļā kārtā tālu aizstiepjas laba. zeme. Acīmredzot tur kaut kas notika. Bet tagad, Hovard, pagriezies atpakaļ un paskaties!

Hovards apgriezās. Lejā viņš ieraudzīja Lī mājas, bet vēl zemāk, vēl zem meža joslas, pa kuru viņi bija braukuši, parādījās liela daļa ciema — Nūrbija, Flātebija un Strēma pa kreisi, Ulstāde un Berga māja tieši apakšā, baznīca mazliet tuvāk, taču vairāk uz ziemeļiem un En^9 gēna vēl tuvāk meža malai. Uz ziemeļiem no baznīcas viņš redzēja Mū mājas. Tur dzīvoja 4as milzīgais vīrs ar pelēko bārdu, kuram vārdā bija Arnuns. Viņi bija satikušies kāzās, un Hovardam viņš bija ļoti iepaticies. Par viņu gan runāja, ka viņš esot savu sievu nogrūdis no siena panta un viņa lauzusi kaklu, bet viņš pats tagad dzīvojot ar vienu no savām kalponēm. Tās droši vien bija tenkas. Vairākās vietās redzēja gaisā ceļamies dūmus, kas nāca no būdnieku istabām. Pašas istabas redzamas nebija, tās slēpās aiz meža.

— Tu, Hovard, esi nonācis nelabā vietā, — Juns teica. — No šejienes, kur mēs stāvam, redzamas septiņas mājas, ieskaitot Lī mājas, un tur dzīvo četri slepkavas, jā, jā, es tev saku, ka viņi mīt šajās mājās. Senni Strēmu un

Annersu Flātebiju es neskaitu, viņi uz kaut ko tādu nav spējīgi. Bet Nūrbijs — jā, eszinu, ka tu biji pie viņa, kad nomira Anne, un tā bija lēna slepkavība, lai ko teiktu lensmanis. Un Kerstafers — divi būdnieki pakārās viņa tēva, bet viens viņa paša dē|. Tad ņemsim vēl plānprātiņu, kuru viņš aizveda atpakaļ uz Sannu, jo tie bija aizmirsuši par viņu samaksāt, un iemeta viņu sniega kaudzē turpat pagalmā, un viņš nosala, — un, beidzot, otrs prātā jukušais, kuru viņš nosita siena šķūnī.

Un vēl Hanss Engens, viens no Heuges draugiem un tā tālāk, bet viņš savam dēlam izpēris ārā visu prātu, tā ka viņš staigā apkārt kā tāds muļķītis — jā, tu vēl neesi viņu redzējis. Bet es tās visas uzskatu par slepkavībām. Un vēl Amuns Mū, par viņu es tev pastāstīšu vēlāk vakarā, ja gribēsi klausīties.

Hm. Es tiešām nezinu, vai tu būsi pietiekoši stiprs, lai tiktu galā ar šādiem kaimiņiem, kas tev dzīvo visapkārt.

— Tu sevišķi nemīli Kerstaferu, kā es noprotu, — teica Hovards.

— Kerstaferu? Vai tad viņš nav labs? Viņš taču ir tik bagāts! Un ar katru gadu kļūst vēl bagātāks. Māri man lūdza tev pastāstīt visu, ko es zinu, — daudz no tā esmu dzirdējis no viņas pašas. «Labāk lai Hovards dabū zināt, kādas velnišķības ir viņam visapkārt,» Māri man sacīja.

Un Juns paraudzījās Hovardā ar savu aso, vērīgo skatienu.

— Bet nu gan mums jādodas ceļā, ja gribam laikā nonākt galā.

Viņi atkal iegāja mežā.

— Kas tā bija par nelaimi, kurā Kerstafers iegrūda Hēgni? — Hovards vēlējās zināt.

Bet juns tikai izdvesa — cst! — un apklusināja viņu ar rokas mājienu. Viņi bija nonākuši īstā mūžamežā. Gar labo pusi takai slējās stāva klints siena, bet kreisajā pusē apakšā tecēja upe. Juns neizdvesa ne skaņas, kamēr viņi gāja garām augstajai, stāvajai klintij. Kad tā bija aiz muguras, viņš it kā atviegloti uzelpoja. Pieliecies Hovar-dam tuvāk, viņš teica: — Sājā klintī dzīvo tas, ar ko es negribētu satikties. Mēs to saucam par Zilās klints veci.

Hovards gribēja par šo veci dzirdēt kaut ko vairāk. Bet Juns paskātījās atpakaļ un papurināja galvu.

— Nav vērts te vairāk runāt, — viņš klusinātā balsī sacīja. — Te apkārt ir tik daudzi, kuri redz un dzird, kaut arī mēs viņus neredzam.

Viņi klusēdami brauca vairākas stundas, lidz nonāca kalnu ganībās.

Te bija atklāta vieta. Četras piecas apmetnes stāvēja ap kārt nelielam ezeriņam. Pēc sniegputeņa visu klāja viegls, pūkains sniegs. Krustām šķērsām pāri ganībām gāja lapsu pēdas; vilku pēdas viņi nebija redzējuši, ne nāk dami šurp, ne arī pašlaik. Samiedzis acis, Juns vīlies skatījās pāri sniegotajam laukam.

— Jā, pelēcis ir tik viltīgs: mēs vēl nebijām izbraukuši, bet viņš jau zināja, ka esam ceļā.

Vecā būdiņa, pelēka un zema, bija ganību vidū. Lejā pie vārtiem bija redzama vasaras kūts un neliels siena šķūnis.

Pļavā sniegs bija saplacis un vietām jau galīgi nokusis, bet tieši pie žoga tas vēl sniedzās līdz ceļiem. Juns kratīja galvu:

— Būs vēls pavasaris, jā gan!

Būdā bija auksts un mitrs. Oda pēc kvēpiem — ziemā te bija dzīvojuši meža cirtēji. Juns devās iekšā pirmais un izdarīja kaut ko dīvainu — nosvieda zemē tērauda nazi vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Tu pielabini troļļus, — sacīja Hovards.

Juns neatbildēja uzreiz. Pēc brīža viņš teica:-

— Gribēju redzēt, vai mēs kādu neesam iztraucējuši.

— Vai tu tici kaut kam tādam?

Juns asi atcirta:

— Ja tu būtu izstaigājis mežu mežus tāpat kā es, tu arī sāktu daudz kam ticēti

Viņi norāva no vērbalķa ādas, uzkāpa uz jumta un noņēma no skursteņa plakano akmeni. Pēc tam iekurināja pavardu — turpat stūrī krietnā kaudzē bija sakrautas tāsis, skali un bērza malkas pagales. Tad viņi nolika zirgus, uzklādami tiem segas — Šķirbainajā vasaras kūtī vilka aukstums —, atnesa no strauta ūdeni — zirgiem un sev pašiem — un kārtīgi pabaroja zirgus ar līdzpaņemto sienu; šo ganību sienu jau varēja dot tikai govīm.

Tikuši ar to galā, viņi iekrāva ragavās visu sienu, kas atradās šķūnī, — iznāca divi vezumi. Tad viņi varēja doties atpakaļ uz būdu, vērt vaļā somu ar ēdamo un iedzert kādu mēriņu.

Renneva bija iedevusi līdzi pat kulīti ar kafiju.

Mazajā būdiņā drīz kļuva silti un patīkami. Uguns pavardā jautri sprēgāja, apspīdēdama galdu, trīs gultas un baļķu sienas, kurās ar nazi bija iegriezts tūkstošiem burtu: savus vārdus te bija atstājuši galvenokārt jauni puiši, sestdienas vakaros viesojoties pie lopu meitām, bet viņi jau nebija vienīgie.

— Iegriez ari tu savus burtus, — ierosināja Juns. — Tu tagad esi te saimnieks, kurš pirmo reizi uznācis augšā ganībās. Es domāju, kad mēs aizbrauksim, tiem, kas te dzīvos, tas būs īsti pa prātam.

Un Hovards paklausīgi iegrieza baļķu siena trīs burtus: H. J. V.

— Ak tu vēl lieto savu puiša vardu? — brīnījās Juns. — Viņi tevi tagad dēvē par jauno Ulstā. «Vai Rennevas jaunais Ulstā ir ko vērts?» viņi taujā. Un ko tad tu pats domā? Vai esi ko vērts?

Tovakar Juns pastāstīja viņam par Zilās klints veci, par Hēgni Lī un arī mazliet par Kerstaferu un Amunu Mu, lai, kā viņš izteicās, mērs būtu pilns un arī tāpēc, ka vecā Māri viņam to bija lūgusi.

— Zilās klints vecis bija vislielākais milzis šaipus ezera. Gāja valodas, ka viens esot vēl lielāks kaut kur rietumu mežos, bet par to Juns nekā tuvāk neprata pateikt.

Ikviens no vecajiem vīriem, protams, Zilās klints veci bija redzējis savām acīm, bet viņi jau prata turēt mēli aiz zobiem. Par piemēru, vecais Annerss Flātebijs kļuva pavisam jocīgs uz vairākiem gadiem, kad reiz rudenī bija nonācis šajā mežā, bet stāstīt viņš nestāstīja itin nekā.

Vienreiz no kalnu ganībām veselu nedēļu pazuda meitene, vīri izmeklējās riņķī un apkārt — viss veltīgi. Pārradusies mājās, viņa nekā paskaidrot nevarēja. Kad ziema jau gāja uz beigām, viņai piedzima bērns, kurš bija izspļauts trollis. Tās gan notika pirms daudziem, daudziem gadiem, kad vēl Māri nebija piedzimusi.

Tomēr necik sen gadījās tā, ka vienam pienapuikam no Langsetes, saimnieka vecākajam dēlam, varen iegribējās paskatīties uz Zilās klints veča purnu, kā viņš pats teica. Un paskatījās arī — par to es tev tūlīt stāstīšu. Paņēmis līdzi dažus puišus, viņš devies augšā uz mežu — tas noticis ceturtdienas vakarā tā ap vasaras vidu. Nebijis ne īsti tumšs, ne īsti gaišs. Šis kucēns — viņu sauca par Sē-renu •— sācis klaigāt: «Ei tu, ja tev pietiek dūšas, lien laukā un parādies!» Taču, kā tu pats vari nojaust, milzis nerādījies. Tad šis Sērens kļuvis vēl drošāks — kāpjot augšā, viņš iedzēris pāris čarku —, piegājis cieši klāt klints sienai un, krietni atvēzējies, ietriecis akmeni klintī, trāpīdams lielajā alā, pa kuru, kā domā ļaudis, milzis iet iekšā savā mājā. «Paskatīsimies, vai būšu tevi pamodinājis!» viņš teicis.

Jā, pamodinājis viņš esot gan. No tās vietas klintī, kur viņš trāpījis, sākuši birt akmeņi, aizķēruši vēl citus, un tad, dārdēdama kā pērkons, gāzusies lejā vesela akmeņu gūzma, kā stāsta tie, kuri bijuši kopā ar Sērenu. Un tad no šī akmeņu biruma viens kā linga nācis lejā un Sērenam tieši pierē iekšā. Ar to pašu arī viņš sabrucis.

Tie citi — tie likuši kājas pār pleciem un, atpakaļ neskatīdamies, laidušies projām uz ciemu, ko nagi nes. Otrā dienā ļaudis gājuši uz mežu pakaļ Sērenam. Tur jau viņš arī gulējis. Bet sievas, kas līķi apmazgājušas, zinājušas stāstīt, ka Sērenam visa miesa bijusi dzeltenos un zilos plankumos, it kā viņu ar milzīgām dūrēm būtu sitis kāds vīrs. Kopš tā laika neviens vairs nav mēģinājis saukt Zilās klints veci...

Hm. Jā, tādas tās lietas. Uz tavu veselību! Nē, bet tas tik ir labs un stiprs brandvīns!

— Un tagad par Hēgni, — Hovards viņam atgādināja, kad bija pagājusi kāda stunda un izdzerti vēl pāris mēriņu.

— Labi, labi. Man likās, Māri jau tev par viņu ir pastāstījusi. Kad tas noticis, manis te vēl nebija. Bet katrs vārds, ko teikšu, ir tīra patiesība, jo es to visu esmu dzirdējis no Māri un viņa gan zina visu, kas noticis ciemā mūsu laikos un arī pirms tam.

Tagad Hēgne ir jau vīrs gados. Droši vien tikpat vecs, cik Kerstafers Bergs, tā ap gadiem piecdesmit vai vairāk. Bet šis gadījums ar viņu noticis tais laikos, kad abi vēl bijuši jauni puiši. Toreiz Berga mājās saimniekojis Kerstafera tēvs vecais Ēriks, aplam bargs pret saviem ļaudīm. Runā, ka toreiz Kerstafers esot bijis jautrs un patīkams puisis. Viņš vēl nebijis tāds vientuļnieks, drū-miķis un cilvēku mocītājs, par kādu kļuva vēlāk, nebijis tik briesmīgi traks pēc naudas un zemes, un meža. Tajos gados par Kalna velnu saukāja viņa tēvu — veco Ēriku — un neviens nevarējis paredzēt, ka Kerstafers kopā ar māju, naudu un mežu mantos arī šo palamu.

Kerstafers tais jaunajos gados bijis liels velnadzinējs un smējējs, kas izdomājis visvisādus pekstiņus un arī to joku, ko viņš izspēlējis ar Hēgni.

Viņi bijuši it kā draugi, Hēgne un Kerstafers. Vismaz Hēgne pats tā domājis. Viņš bijis tik lētticīgs. Ja kaut kas lēcies, šis tūlīt bijis projām pie Kerstafera pēc padoma.

Visbiežāk runa bijusi par meitenēm. Hēgnem viņas briesmīgi patikušas, bet viņš bijis tik bikls, ka baidījies ar viņam pat uzsākt valodas. Tādās reizēs viņš tūlīt devies pie Kerstafera izkratīt sirdi. Bet Kerstafers to izklāstījis visam ciemam. Jā, ciema ļaudīm tad bijis gan ko smieties.

Un tā kādu vasaru Hēgne ieskatījies viena meiča, kas viņa mājās grābusi sienu. Viņa dzīvojusi mazā būdiņā netālu no Lī mājām. Viņa esot cēlusies no nabadzīgas ģimenes, beļ ne no būdniekiem, bijusi skaista un jautra.

Hēgne atkal meklējis Kerstaferu, -lai prasītu padomu. Viņš bijis iemīlējies līdz ausīm, taču parunāt ar skuķi pietrūcis dūšas.

«Nav ko gari runāt, krīti virsū!» teicis Kerstafers. šos vārdus vēl tagad atkārto ciemā, kopš Kerstafers tos izteicis. Viegli iedomāties, ka Hēgnem no tā nekas neiznāca. Viņš bijis tik bailīgs. Tomēr mazpamazām viņš iededzies arvien vairāk un vairāk. Un beidzot nospriedis, ka grib šo meiteni precēt, ja vien šī pie viņa nāktu. Viņam licies, skaistāku un labāku sievu viņam nedabūt. Tēvs un māte Hēgnem tolaik jau esot miruši, un viņš pats sev bijis kungs. Un tad Hēgne gājis pie Kerstafera un jautājis, vai viņš nevarētu būt par precinieku, kas ietu runāt ar meiteni un viņas vecākiem.

«Jā, kāpēc gan ne,» atbildējis Kerstafers.

Un devies pie meitenes un runājis ar viņu ilgi un dikti. Bet ne jau par Hēgni, kur nu! Meiča bijusi skaista un jautra, un runāšana beigusies ar to, ka Kerstafers gulējis ar viņu. Un, kad tā kādu laiku esot gājis, tad meiča iemīlējusies Kerstaferā kā žurka sierā un klausījusies viņa vārdos, lai ko viņš gvelztu, it kā viņš būtu bijis pats dievs.

Tad arī Kerstafers uzsācis sarunu ar Hēgni.

«Patiesībā,» viņš teicis, gulēdams viņai blakus, «man vajadzēja aizrunāt tevi citam puisim.»

Bet meiča tikai nicīgi nosprauslojusies. Jo viņa gribējusi tikai Kerstaferu —■ nevienu citu kā tikai Kerstaferu, tikai Kerstaferu arvien vairāk un vairāk. Viņa esot tīri vai jukusi prātā un redzējusi sevi jau Berga saimnieces godā.

Tajā laikā Kerstaferam atausis atmiņā kāds sens stāsts par to, kas reiz noticis Ringerīkē. Un tad viņam ienākusi prātā kāda doma.

Un viņš devies pie Hēgnes. Nevarot sacīt, ka meitene īsti gribot, bet neesot arī tā, ka viņa nepavisam negribot.

Un, ja vien viņš, Hēgne, darīšot visu, kā Kerstafers sakot, tad gan viss nokārtošoties tā, ka galā būšot kāzas.

Hēgne bijis tik priecīgs, ka bijis ar mieru stāvēt vai uz galvas.

«Tu esi vislabākais draugs, kāds vien pasaulē bijis,» viņš teicis. «Bet kas man tagad jādara?» viņš jautājis.

«Jābrūvē alus, jācep un jāvāra, jāgādā goda drēbes sev pašam un balta kleita brūtei. Pārējo izdarīšu es pats,» teicis Kerstafers.

Un Hēgne nu tik ņēmies vārīt un brūvēt un saucis šurp skroderi un kurpnieku. Pats viņš braucis uz pilsētu un pircis degvīnu, zīda drānas un vēl šo to citu. Nauda jau netikusi taupīta, pats saproti.

Kāzu priekšvakarā sākuši nākt ļaudis ar dāvanām. Viņi nesuši dāvanas un smējušies, atdevuši tās un ķiķinājuši, un mājupcejā smējušies, līdz zemei locīdamies. Jo Kerstafers esot pastāstījis pa labi un pa kreisi, ko viņš nolēmis darīt. Vienīgais, kurš nekā nenojautis, bijis pats Hēgne. Viņš bijis tik vientiesīgs, šis Hēgne.

Un atnākusi kāzu diena. Sanācis milzums viesu. Visi gribējuši redzēt, kas notiks.

. Galdi bijuši uzklāti, tie bijuši pilni dažādiem ēdieniem un dzērieniem.

Hēgne sēdējis galējā kambarī.

«Paliec vien tepat, kamēr atvedīšu brūti,» viņam sacījis Kerstafers. «Viņa ir mazliet stūrgalvīga, bet gan jau galā tiksim. Mēs viņu izgreznosim vecajā mājā. Saposīsim tavu loso ķēvi — un uz baznīcu prom.»

To sacīdams, viņš nemelojis. Jo Hēgnem bijusi laba losa ķēve. Un Kerstafers esot izdomājis ietērpt šo ķēvi līgavas rotā.

īstajā laikā Kerstafers ar dažiem citiem ievilcis ķēvi vecajā mājā un izgreznojis kā brūti. Meiča arī piepalīdzējusi. Tad Kerstafers uzvedis ķēvi uz lieveņa un cauri priekšnamam lielajā istabā iekšā.

Tad viņš pasaucis Hēgni.

«Nāc nu, Hēgne! Brūte gaida,» viņš saucis.

Un Hēgne iznācis pa durvīm.

Juns pieklusa un iedzēra malciņu.

— Un tālāk? — jautāja Hovards.

Juns pavērās viņā un tad atsāka stāstu:

— Hm. Jā. Vienam otram sācis likties, ka nemaz nav tik smieklīgi, kā viņi cerējuši. Jo viņš, šis Hēgne, nesacījis nekā un ari nekā nedarījis. Viņš tikai mierīgi stāvējis un klusējis, līgi, ilgi. Un, ja arī viņš būtu ko teicis, neviens tik un tā nebūtu dzirdējis. Jo visi tik mežonīgi smējušies, saproti pats. Bet, kad smiekli pamazām apklusuši, viņš pārlaidis skatienu istabai,-paskatījies uz katru, kas tur stāvējis. Un vienam otram kļuvis tīri šķebīgi ap dušu.

«Jā, jā. Jā, jā,» Hēgne beidzot sacījis. Pēc tam apgriezies un fegājis atpakaļ kambarī, un neviens viņu todien vairs neesot redzējis.

Lielajā istabā kļuvis pavisam klusu, jo vairs nebijis par ko smieties.

Un beigu beigās ļaudīm cits nekas neatlicis ka lasīt kopā savas dāvanas un posties katram uz savu māju. Ta beigušās Hēgnes Lī kāzas.

Juns palika sēžot, sevī smaidīdams.

— Un tālāk?

— Hm. Jā. Kopš tās dienas viņš kļuvis pavisam savāds, kā jau teicu. Skaisto loso ķēvi viņš nākošajā diena nošāvis — no tā jau vien var spriest, cik jucis viņš bija. Un pats nekad pie ciema ļaudīm vairs savu kāju nespēris.

Pirmajos gados viņš vēl staigājis pa mežu un saviem laukiem. Bet pamazām no meža viņš sācis baidīties. «Cilvēki stāv aiz priežu stumbriem un smejas par mani,» viņš teicis Edvartam, savam priekšstrādniekam. «Nē taču, tur nav neviena,» Edvarts viņam atbildējis. Viņš, šis Edvarts, ir ļoti vientiesīgs vīrs. Tomēr Hēgne mežā vairs neiet.

Kādu laiku viņš vēl apstaigājis savus laukus, vislabprātāk pusdienlaikā, kad neviens tur nestrādājis. Taču arī tas nevilcies ilgi. Viņam sācis likties, ka ciema ļaudis glūn aiz žoga un smejas. Un pēdējos gados viņš staigā tikai pa pagalma zālāju riņķī vien, riņķī vien, ziema, pavasaris vai rudens, kā piesiets zirgs. Kā jau teicu, pa vasaru viņš sēž zālītē pie lieveņa.

Jā, tā tas ir. Loks ar gadiem kļūst arvien mazāks. Bet tā jau ir ar daudziem cilvēkiem.

— Un meiča? — vaicāja Hovards.

— Meiča? Tā arī viņa pie vīra netika. Droši vien ļaudis domāja, ka šis notikums viņu arī aptraipījis. Un, ka tu dzirdēji, viņa jau gribēja tikai Kerstaferu, bet kur nu tādai skuķei viņu dabūt! Kerstafers — viņš taču apprecēja naudu.

Kad pagāja laiks un viņš tika pie naudas, viņš sāka sist savu veceni, tāpat kā vecais Ēriks sita savējo.

Viņa vienu ziemu nomira ar plaušu karsoni, Kerstafera sieva. Runā, ka viņa Berga mājās spokojas, vaidēdama un žēlastību lūgdama.

Brīdi valdīja klusums.

— Vai šis notikums ar Hēgni tev liekas smieklīgs? — gribēja zināt Hovards.

Juns pašķielēja uz viņu pāri savam vanaga degunam.

— Ja bagātnieks izjoko bagātnieku, man šķiet, ka tas ir smieklīgi, — viņš asi sacīja. — Bet zini, — viņš domīgi teica brīdi vēlāk. — Es gan to neciestu. Ja ar mani kāds tā gribētu izrīkoties, tad gan es ņemtu rokā nazi.

Viņi piemeta pavardā malku, nolika tuvāk ādas, lai tās labāk izžūtu un sasiltu, un izgāja ārā. Nakts bija klusa un zvaigžņota, un spoži spīdēja mēness. Aiz žoga viņi izdzirda zaķi, taču pēc brīža pret mēnesi ierējās lapsa, un zaķis apklusa. Mazliet tālāk bija dzirdama vēl kāda balss — tas bija ūpja kliedziens.

«Nevar zināt, vai zaķītis vēl ieraudzīs austam dienu,» domāja Juns. «Sie divi laikam gan pratīs viņu atrast.»

Bija dzirdams, ka vasaras kūtī zirgi mīņājas un gremo sienu; šīs skaņas nomierināja.

Viņi atgriezās siltajā būdā un atkal iemeta pa glāzītei.

— Arī šajā būdā reiz kaut kas notika, — pēkšņi sacīja Juns.

— Kas tad?

— Bija kāda ganu meita. Viņa pakārās tur pie tās sijas. Viņa gaidija bērnu no sava saimnieka — tas bija vecais Ola Ulstā — vectēvs tam Olām, ar ko bija precējusies Renneva. Bet tas bija sen, kā tu saproti.

Atkal valdīja klusums.

— Vai viņa te spokojas? — jautāja Hovards.

Juns īsi iesmējās.

— Nē, kur nu, nabaga būdnieku meitene — viņa nespokojas. Viņa mierīgi gu], kur aprakta.

Cita lieta ar tādu bagātnieku kā veco Ēriku Bergu, Ker-stafera tēvu. Drīz būs desmit gadi, kopš viņš miris, bet vēl joprojām ceturtdienas vakaros viņš stāv Berga māju ceļgalā un aptur zirgus, ja kāds jāj garām. Bet to jau vecā Māri tev ir stāstījusi.

Lai nu kā, bet ļaudis ceturtdienas vakaros ISbāk dodas pa apkārtceļu, kas ir divtik garš. Un Andreass, tava kaimiņa Hansa Engena vectēvs, — viņam bija tik briesmīgi nešpetna vecene, ka viņš kādu dienu ņēma un nošāvās, mi par viņu runā, ka reizi gadā vienu vakaru viņš atnāk 11/ virtuvi Engenā. Un tad ņemas sist traukus, kas tik gadās pa rokai, jo tā viņš mēdza darīt, kad plēsās ar sievu.

Un Kārene, vecā Nūrbijas saimniece, — viņa raud un v iimanā Nūrbijas tumšajos kaktos, jo viņa parakstīja papīru, kas deva Hansam tiesības aizvest Ēriku, viņas vecāko dēlu, uz Kerstafera Berga pagrabu. Pats es to neesmu dzirdējis, jo, kā runā, balss viņai pavisam klusa.

♦ Ērik! Ērik!» viņa čukst tik tikko dzirdami un raud kaut kur tālu, tālu. Kad Nūrbijs to dzirdot, viņš ķeroties pie brandvīna, izdzerot piecas vai desmit glāzes, kamēr vairs neturoties uz kājām. Lai gan tam es lāgā neticu. Hanss Nūrbijs ir stiprāks vīrs, nekā dažs labs domā...

Juns bija solījis pastāstīt arī.par Kerstaferu un diviem plānprātiņiem, un Hovards viņam to atgādināja.

— Labs ir. Nav jau nekas sevišķs, bet zināt der.

Tas noticis pēc tam, kad Juns pārcēlies uz ciemu, — viņš redzējis visu vai pats savām acīm un varot likt galvu ķīlā, ka tā tiešām noticis.

No Sannu mājām, kas atrodas ezera rietumu krastā, uz Kerstafera pagrabu aizvests viens no saimnieka dēliem, jo šķitis, ka mājās turēt viņu nav iespējams. Bet tad viņi aizmirsuši par viņu samaksāt. Kerstafers aizlaidis viņiem vēsti, taču viņi atkal aizmirsuši. Tad Kerstafers piesējis plānprātiņu pie kamanām un aizvedis pār ezera ledu atpakaļ uz Sannu mājām, pagalmā izvēlis viņu no ragavām un atstājis tur guļam skrandainajās drēbēs.

Laukā bijusi īsta spelgoņa — tuvojās ziemassvētki —, un gadījies tā, ka neviens neesot pamanījis Kerstaferu iebraucam pagalmā. Pagājusi vesela stunda, iekams viņi ieraudzījuši sniegā skrandu kaudzi. Tad Sannu saimnieks ņēmis zirgu un vedis dēlu atpakaļ uz Berga mājām, un šoreiz viņam bijusi līdzi nauda. Bet tas nabadziņain bijis par daudz, lai kāds viņš bijis, un drīz vien viņš nomiris. No tās reizes ļaudis ielāgojuši, ka Kerstaferam maksāt vajag tieši noteiktajā dienā . ♦.

Un tad otra reize ...

Berga sētā stāvējušas tukšas trīs būdnieku istabas, lai gan ciemā samērā grūti atrast jumtu virs galvas. Ļaudis domājuši, ka labāk staigāt pa ceļu ar ubaga tarbu kaklā nekā būt par būdnieku Berga sētā. Tomēr Kerstaferam zeme bijusi apstrādāta — viņš licis pie darba mierīgākos plānprātiņus. Pats viņš ar pletni rokā viņus uzraudzījis. Un pats viņš bijis labs saimnieks un mācējis zemes darbus. «Ka neaizbēg? Ka mani plānprātiņi neaizbēg?» viņš mēdzis jautāt. «Nevar būt ne runas. Visā ciemā nav neviena tik labi izdresēta suņa kā mani plānprātiņi.» Tomēr vienreiz viņš pārrēķinājies. Viņš paņēmis vienu plānprātiņu līdzi uz riju, jo vajadzējis kult miežus. Viņi tur bijuši divi vien. Brīdi viņi mierīgi strādājuši. Bet tad plānprātiņš pacēlis spriguli un tā gāzis Kerstaferam pa apakšstilbu, ka kauls pušu gan. Taču Kerstafers jau nav nekāds puika — ar visu pārlauzto kāju viņš uz sitienu atbildējis ar sitienu, kamēr trāpījis pretiniekam pa galvu un tas palicis guļam. Un Kerstafers tik zvetējis ar spriguli, kamēr nav bijis drošs, ka zellis izlaidis garu. Kopš tās dienas viņš trakajiem vairs nedevis rokā ne cirvi, ne citu bīstamu rīku.

Kopš tā laika viņš ar kreiso kāju pieklibo. Un, vai tas ir šī gadījuma dēļ vai ne, viņu tagad saukā par Velnu tāpat kā tēvu.

Vai varētu teikt, ka Kerstaferā nav itin nekā laba? Nē, to teikt vis nevar. Es esmu redzējis, kā viņš drupina rokā zemes piku, liek pie deguna. Un tad viņš, lai cik dīvaini, izskatās pat labsirdīgs. Viņš zemi mīl, šis Kerstafers.

Esmu tev sastāstījis tik daudz dažādu cūcību, ka šovakar pietiks, — teica Juns. — Hansu Engenu atstāsim citai reizei, tagad esmu gan nopelnījis mēriņu.

Mazliet vēlāk viņš tomēr ņēmās stāstīt par Amunu Mū.

— Bet ar Amunu ir pavisam citādi nekā ar šiem pārējiem vīriem, — apgalvoja Juns. — Daži domā, ka viņš nositis savu sievu, citi vispār nezina, ko domāt. Bet Amuns — jeb Lielais Amuns, kā viņu iesaukuši, — ir kārtīgs vīrs, kā es tev saku, un, ja arī viņš būtu nožmiedzis to ļauno, pretīgo veceni, tad iemesls jau nu būs bijis!

Viņam, Ainunam, neesot veicies ar sievu. Kā runā, viņa sieva jaunībā esot bijusi īsta skaistule, bet, gadiem ritot, kļuvusi par kaulainu, skopu, kašķīgu un niknu veceni. Bērnus viņa neesot dzemdējusi, jo bijusi neauglīga, kā to saka. Pamazām Amuns pagādājis sev bērnu vai pat divus ārpus mājas — turpat būdnieku istabās, par to jau sievišķi trin mēles, un tas kļuvis zināms arī citās mājās. Amuna sieva no" tā, kā saka, labāka nekļuvusi.

Tajā laikā, par kuru es tev stāstu, Amuns gulējis ar vienu no mājas kalponēm — jādomā, ka to viņš dara vēl šobaltdien, — viņa esot neparasti skaista, apaļa un jauka meita. Viņiem ir pat dēls, un daudzi brīnās, kāpēc viņi neprecas, ja jau reiz tā iznācis. Bet, man šķiet, es iemeslu zinu ...

Ja, tagad par veceni. Reiz kādu vakaru — pirms vairāk nekā sešiem gadiem — Āmuns siena šķūni kaut ko meistarojis. Tad nākusi tā velna vecene un uzkāpusi uz tilta, lai sauktu viņu vakariņās.

Bet tas bijis kā likums, ka katra vārda galā viņa Amunu ķircinājusi. Šoreiz laikam vadzis lūzis. Nezinu, kas tur īsti noticis, taču runā, ka Amuns viņu esot tā pagrūdis, ka viņa uz galvas nonākusi no tilta zemē un lauzusi sprandu. Āmuns stāsta kaut ko citu: tilta gals bijis apledojis, viņa paslīdējusi un nokritusi lejā. Bijis aprīļa vidus, uz tilta gala tiešām bijis ledus. Daudziem par šo notikumu bijušas savas domas, bet neviens iekšā nejaucies. Taču gadījies tā, ka tajā brīdī siena pantā bijis paslēpies kāda bodnieka dēlēns. Viņš zinājis, kurā vietā dēj vistas, un gribējis pazagties olas, tiklīdz Amuns aizies vakariņās. Taču viņš bijis tāds muļķis, ka sācis visiem klāstīt, ko redzējis vai arī ko teicās redzējis. Sākušās tādas tenkas, ka ieradies lensmanis un ņēmies taujāt un izprašņāt. Tomēr viņš neko nepanācis.

«Parādiet man to kucēnu!» sacījis Amuns. Un, kad zēns ienācis tīri bāls no bailēm, jā, un kad Amuns uz viņu paskatījies, — lieta bijusi darīta. Zēns nekad neesot slēpies siena pantā, neesot nekā redzējis un vismazāk domājis zagt olas.

Tā nu tas bijis.

Kopš tā laika viņš mierīgi dzīvo ar savu meiču, šis Amuns. Viņa neguļ virtuvē, bet kambarī, kur dzīvojusi niknā vecene.

Un viņa dēlam jau pieci gadi. Viņš guļ kambarī pie Amuna!

No tā nevienam nekāds ļaunums neceļas. Lai gan ir viens otrs, kuram šķiet, ka tas par traku. Tā runā pa lielākai daļai Heuges draugi. Kādu dienu_ Hanss Engens devies uz Mū mājām, lai parunātu ar Amunu par viņa grēkpilno dzīvi, kā viņš droši vien teicis. Āmuns nekā neatbildējis, viņš tikai piecēlies kājās, uzmetis mirkli, un Hanss vienā stiepienā bijis laukā no istabas un no pagalma.

Vecā Māri domā, ka kaut ko nojauš. Amuna sieva piederēja pie tādu ļaužu slakas, kuri pēc nāves vēl veselus septiņus gadus spokojas un dara nelietības. Tagad paga-

juši seši gadi, kopš viņa apbedīta, šī vecene. Pats Āmuns jau nav no bailīgajiem, taču viņš droši vien negrib, lai nelaiķe kaitētu viņa meičai.

Viņš guļ ar šo meiču? Jā gan, tomēr vecenei nebija par to liela bēda, arī tad, kad viņa bija dzīva. Bet to, lai skaistā meiča.kļūtu Mū mājās par saimnieci, — to gan vecene nepieļautu. Tādās domās ir Māri.

Pagaidīsim gadu, tad droši vien Mū mājās dzers kāzas ...

Hovards acīmredzot bija iedzēris drusku par daudz. Viņš īsti neatcerējās, ko beigās bija ar Junu runājis, bet kaut ko jau nu atcerējās. Viņš it kā atjēdzās, kad sajuta Juna izbrīnīto skatienu: viņš jautāja pats sev, ko gan atkal bija sarunājis.

— Ak tā, tu tātad gribi palīdzēt visam ciemam! — sacīja Juns. — Ja tu gribētu pacelt Ulstādi, to es saprastu, bet visu ciemu? Par tādiem cilvēkiem stāv rakstīts bī-belē, kā esmu dzirdējis. Taču redzēt redzu pirmo reizi mūžā!

Jā, viņš bija sarunājis lieku. Droši vien tādēļ, ka nebija vairs iespējams vienam pašam nest šīs smagās domas dienu no dienas ...

— Un astoņus šiliņus dienā-būdniekiem?

— Tas varētu būt vienīgi tālā nākotnē! — Hovards aizstāvējās. — Ja viss ietu labi, protams ...

— Hm! Ak tu gribi palīdzēt citiem? — Juns vēlreiz uz viņu izbrīnījies paskatījās. — Palīdzēt arī šiem utainajiem, nešķīstajiem būdniekiem?

Es tev gribu ko teikt. Esi piesardzīgs un nestāsti to nevienam! Vai tu esi redzējis vārnu sapulci? Riņķī apkārt sēž simtiem vārnu, un vidū sēž viena, kura ir citāda. Un, kad šīs simt vārnas diezgan ilgi ir skatījušās uz šo vienu, tad viņas metas tai virsū un saknābj to simt gabalos.

Esi piesardzīgs, es tev saku. Ja nebūsi piesardzīgs, viņi tevi saķers un ieliks Kerstafera pagrabā. Ja viņiem būs tā vara.

Bet tagad gan līdīsim zem ādas, mums taču rīt vēl jānomedī kāds putns!

FABRIKAS ĪPAŠNIEKS

No rietumiem Ulstādei tuvojās divi jātnieki — fabrikas īpašnieks no galvenās draudzes un viņa skrīveris. Sājā gadalaikā viņi mēdza apbraukāt ciemus, lai noslēgtu nākošajai ziemai līgumus par ogļu dedzināšanu, ogļu un rūdas piegādi fabrikai.

Renneva stāvēja uz lieveņa un viņus sagaidīja — stalta, augstām krūtīm, tumšbrūniem, spīdīgiem matiem. Viņas melno tērpu uz krūtīm greznoja sudraba sakta, bet kurpes — sudraba sprādzes. Fabrikas īpašnieks neviļus jautāja sev, vai Renneva tā ģērbjas katru dienu vai arī viņa jau iztālēm redzējusi viņus jājam.

Kalpu zēns Larss saņēma viesu zirgus.

Pēc brīža Renneva ar fabrikas īpašnieku jau sēdēja lielajā istabā; skrīveris bija palicis virtuvē. Rūca iekurinātā krāsns,un kalpone ienāca ar kafiju. Renneva piegāja pie skapja un izņēma konjaku — viņa atcerējās, ka fabrikas īpašnieks to labprāt dzer pie kafijas.

Mazliet parunājis par šo, par to, viņš ķērās pie lietas. Viņš labprāt vēlējās uzzināt, vai viņš varētu rēķināties ar to, ka fabrika nākošziem saņemtu vairāk ogļu un rūdas — tas nozīmē, ka būtu arī jādedzina vairāk ogļu. Jo viņš gribot fabriku paplašināt.

— Man likās, ka fabrika tā vien nīkuļo, — teica Renneva.

Pēdējos gados tiešām tā bija. Bet tagad viņi bija sapratuši, viņš un viņa partneri, ka fabriku nevar citādi dabūt uz kājām, kā vienīgi to nedaudz paplašinot. Tad viņiem vajag būt drošiem par to, ka saņems pietiekoši daudz izejvielu. Sājā apkārtnē nesen atrasta laba rūda, kā Renneva droši vien zina. Starp citu, arī Ulstādes mežā, ja atmiņa neviļ.

Jā, taisnība gan. Bet tā rūda — tā nemaz nav tik laba, kā viņi sākumā bija cerējuši. Tā domā Juns, kurš* bija viens no atradējiem, un par to liecina vēl arī tas, ka tik maz maksā.

— Hovards, mans vīrs, aizbrauca uz Kalnu ganībām un šodien pārvedīs mājā sienu, — viņa teica. — Starp citu, kopā ar Junu. Gaidām viņus drīz pārbraucam. Parunā ar Hovardu un varbūt arī ar Junu. Bet man gan šķiet, ka Hovards ne sevišķi gribēs uzņemties vadāt vēl vairāk rūdas, nekā mums tas uzlikts par pienākumu. Esam par to runājuši, un viņš domā, ka par šādu darbu maz maksā.

— Viņš droši vien saklausījies tevī, — sacīja fabrikas īpašnieks. — Bet tagad būs tā, ka par rūdu, ko piegādās papildus, arī vairāk maksās.

Fabrikas īpašnieks bija mierīgs liela auguma vīrs ar aukstām, zilām acīm. Nekāds jauneklis viņš vairs ne-

bija, acīmredzot viņam tuvojās piecdesmit. Fabriku viņš vadīja jau desmit gadus. i

— Jā, protams, labāk pagaidīsim Hovardu, — viņš piekrita. — Starp citu, ļoti savādi, ka neesmu viņu līdz šim saticis, lai gan dzirdējis par viņu pēdējā laikā esmu daudz; viņš esot atklāts un ļoti darbīgs vīrs, un mācītājam viņa ļoti pietrūkstot.

Istabā brīdi valdīja klusums. Viņi abi mērīja viens otru skatieniem.

Klusumu pārtrauca fabrikas īpašnieks.

— Jums abiem tas gan ātri gāja, tev un Hovardam, — viņš sacīja. — Starp citu, esmu dzirdējis, ka uz tevi metis acis arī viens otrs no šejieniešiem. Un nav jau arī'ko brīnīties, — viņš piemetināja, it kā runādams vairāk ar sevi.

— Nu, ko nozīmē ātri? Es jau gan pirms gada sapratu, uz kurieni tas velk. Kad viņu pirmoreiz ieraudzīju, ja

v gribi zināt.

— Un vai tad viņam pašam tur sakāms nebija nekas? •

Ap viņa lūpām rotājās tikko jaušams smīns. Mierīgās

acis vērās Rennevā.

Renneva nesmaidīja. Viņa paskatījās viņā, piemiegusi acis.

— Kā nu ne — Hovardam pieder pēdējais vārds, kad runa ir par sievietēm, — un arī citādā ziņā. Kad tu viņu redzēsi, tad sapratīsi, ka viņš nav no tādiem, kas gāzīsies garšļaukus ar pirmo, kas patrāpās.

— Tu jau arī neesi no tādām, Rennev.

Likās, viņa šos vārdus nedzirdēja, jo atbilde nesekoja.

Viņa sēdēja, it kā nevarēdama izšķirties, sacīt vēl kaut ko vai ne. Viņa vēl joprojām nenolaida ņo viesa piemiegtās acis.

Brīdi pagaidījusi, viņa teica:

— Pie mums uz ziemeļiem viņš atnāca pagājušo rudeni, lai man pamācītu, kā pa jaunam apstrādāt zemi-. Biju viņu satikusi jau iepriekš, un tā biju es, kas viņu ataicināja šurp.

— Nu, un?

— Un tad mēs visu izlēmām. Notika kaut kas tāds, kas visu izšķīra — gan man, gan viņam, esmu par to pārliecināta.

Acis viņai iemirdzējās.

Vai viņa mēģināja viņu sāpināt?

Klusums. Viņš raudzījās viņā ar mierīgu skatienu.

— Tad droši vien viņš ir tas īstais, — viņš teica. — Tu, Rennev, vienmēr esi bijusi gudra.

Viņa saprata, ka pateikusi to, ko nevajadzēja, pateikusi pārāk daudz. Vainīgas bija viņa neciešami mierīgās acis. Tās jau varēja sadusmot pat akmeni.

— Tā nav tiesa, — viņa teica. — Es nezināju, ko daru, sasaistīdamās ar tevi. Bet tev der zināt, ka tu neesi vienīgais, kurš, gulēdams ar meiteni, var viņu izvest no prāta, tā ka viņa domā tikai par vienu. Hovards ir ne mazāk vīrišķīgs.

fabrikas īpašnieks sēdēja nekustēdamies un vēl arvien mierīgi skatījās viņā.

— Un, tad tā lieta bija darīta, — viņš teica.

— Vienā ziņā'— jā. Bet otrā — ne.

Viņa bija saņēmusi sevi rokās un zināja, ko runā.

Viņa brīdi pagaidīja.

— Hovardam vīrišķības ir daudz vairāk, nekā tev jebkad tās bijis. Bet no otras puses... Jā, tu viņu drīz satiksi, un es varu tev-visu pastāstīt. Tu jau pats redzēsi. Viņš ir stiprs, bet viņš ir arī vājš. Viņam ir viens trūkums — vai kā lai to nosauc — viņam ir tik daudz sapņu un dažādu plānu. Tā bieži ir ar vājiem cilvēkiem, saproti pats. Vai arī ar ļoti jauniem.

— Arī es reiz biju tāds, — teica fabrikas īpašnieks.

— Jā. Bet ar gadiem tas tev pārgāja. Tādēļ tu to ievēro citos cilvēkos. Un neesmu droša par to, vai šādi cilvēki tev pa prātam. Viņiem ir kaut kas no tā, ko tu pats esi pazaudējis.

— Cik Hovardam gadu? — jautāja fabrikas īpašnieks.

— Divdesmit astoņi.

Viņš pie sevis domāja: Rennevai ir trīsdesmit četri. Bet tam nav nozīmes. Nebūs nozīmes vēl daudzus gadus.

Viņa redzēja, ko viņš domā. Un sacīja asā balsī:

— Citiem tur nav nekādas daļas!

Atkal viņš raudzījās viņā ar savu mierīgo skatienu, bet šoreiz tas Viņu neskāra — viņa bija iegrimusi sevī.

— Viņš sapņo šeit, ciemā, paveikt lielus darbus. 3ajā ciemā! Par to ir ko padomāt un ne vienreiz vien.

Acis viņai vairs nebija piemiegtas. Gandrīz varēja domāt, ka viņa prasa šim vīram padomu.

Bet viņš nesacīja nekā.

— Un vēl bija kaut kas, — viņa piebilda. — Tur, Te-lemarkā, viņam bija meitene. Es neko par viņu nezināju, kad... kad tas ar mums notika. Bet pamazam es sāku

just, ka viņš kaut ko slēpj. Viņam bija |oti grūti, jo taf meitenei bija devis vārdu.

— Vai viņš tev to pastāstīja?

— Nē. Es gandrīz nekā nezināju līdz pat kāzām, kad runāju ar viņa brāli.

Kad šai meitenei nāca ausīs, ka mēs ar Hovardu precēsimies, viņa ielēca ūdenskritumā.

Renneva smaidīja.

Viņš paskatījās viņā.

— Tu esi nežēlīga, Rennev.

• Viņa iedegās:

— Protams! Nežēlīgs kļūst ikviens, kurš bijis saistīts ar tevi, nav vārdam vietas!

Atkal iestājās klusums, ilgāks nekā iepriekš.

Šoreiz sarunu atsāka Renneva:

— Hovards ļoti dārgu tur savu godu — ar tevi pat nav ko salīdzināt. Un viņam šķiet, ka viņš dzimtajā ciemā sevi apkaunojis.

— Vai viņš ar tevi par to ir runājis?

— Nē. Kaut ko es uzzināju no viņa brāļa, un kaut ko es nojautu pati — gan pēc šā, gan pēc tā.

Klusums.

— Tā ka tu vari priecāties, ka Ulstādē nemaz viss neiet tik gludi! — teica Renneva.

Fabrikas īpašnieks neteica nekā. Viņš neskatījās uz Rennevu.

— Bet ja viņš tik augstu tur savu godu, kā tu saki, — viesis atsāka, — un ja viņš meitenei bija devis vārdu, jo vīra vārds savu reizi var būt dārgāks par dzīvību ..,

Renneva klusēja.

Viņš paraudzījās viņai acīs.

— Tu viņam teici, ka gaidi bērnu?

Viņa neatbildēja, un viņš saprata, ka uzminējis.

Renneva par katru cenu bija vēlējusies izsist šo mierīgo vīru no līdzsvara, un tagad tas viņai bija izdevies. Viņš piecēlās un pāris reižu pārsoļoja pār istabu, smagi elpodams. Viņa seja vairs nebija mierīga.

— Viss atkārtojas! — viņš beidzot sacīja.

Viņa pielēca no krēsla.

— Nē, nekā taiiļlīdzīga!

Viņa iesmējās.

— Kas nekādi neizdevās tev, varbūt izdevās Hovar-daml

— Tas, kas neizdevās ne man, ne Olām Ulstā, — viņš piebilda.

— Nu, kaut vai tā!

Viņš atkal bija atguvis mieru un viņas balsī dzirdēja vai arī domāja dzirdam vēlēšanos viņam iedzelt.

Viņš piegāja pie krēsla un apsēdās.

— Rennev, — viņš teica. — Mēs abi zinām, kas tu esi par cilvēku. Ja tu kaut ko stipri vēlies, tev šķiet, ka.tava vēlēšanās piepildīsies. Tikai dzīve ne vienmēr ir tik vēlīga.

— Bet gadas arī, ka dzīve ir labai — viņa iesaucās.

— J[a Hovards tiešām ir tāds, kā tu saki, tad ir bīstami viņu turēt par nerru. Es negribu teikt, ka viņš tevi varētu nogalināt, taču tu vari kaut ko nogalināt viņā.

Viņa atkal bija piemiegusi acis, un tajās spīdēja Jaunas dzirkstis.

— Es viņu par nerru neesmu turējusi! Un arī neturu!

Viņš neteica nekā, un viņa pamazām.nomierinājās. Bet

viņas acis vēl joprojām bija šauras jo šauras.

— Es sacīju tev, ka Hovards nav vājāks par tevi, — viņa teica. — Taču viņš vairāk uzticas cilvēkiem. Paskaties tikai viņam acīs, un tu sapratīsi. Un tas mani aizkustina. Nē, es viņu neturu par nerru! Un, ja viņš ir vājš, kā tu saki, tad man būs spēks priekš diviem.

— Tev taisnība, Rennev, — piekrita fabrikas īpašnieks.

Atkal iestājās klusums. Šķita, ka abi izteikuši visu, ko

vēlējušies.

— Tu taču paliksi šeit pa nakti? — Renneva pēc brīža jautāja pavisam citā balsī — mierīgi un pieklājīgi.

— Jā, paldies, ja tev nekas nav pretī, — viņš atbildēja.

Viņš pirmoreiz iesmējās un jokodamies turpināja:

— Ceru, ka tu man neieliksi gultā odzi.

Viņa pasmējās, rādīdama baltus zobus.

— Vari būt drošs, — viņa teica. — Pavasaris vēl pārāk agrs, un odzes vēl nav izlīdušas.

Ārā bija dzirdami ilkšu zvaniņi, un divas ragavas, sliecēm čīkstot, iebrauca pagalmā.

Renneva lūdza uz mirkli'atvainot: viņai bija jāsteidzas uz virtuvi.

Fabrikas īpašnieks piegāja pie loga un paskatījās pagalmā.

Ragavas bija apstājušās pie kūts. Abi viri stāvēja viens otram blakus. Viņi bija vienā augumā.

Juns bija garš vīrs. Otrs tātad bija Hovards.

Hovards paņēma milzīgu klēpi siena un nesa uz kūti. Bridi viņš nebija redzams.

Kalpu zēns izskrēja no virtuves un metās pie viņiem. Viņš kaut ko sāka viņiem stāstīt. Hovards acīmredzot lika viņam sanest sienu, pārmija dažus vārdus ar Junu un, paņēmis kaut ko no ragavām, nāca uz istabu.

Uz pleca viņam bija divas bises. Pār otru plecu, kā likās, viņš nesa divus medņus.

Viņš gāja neparasti viegli, mīkstiem, atsperīgiem soļiem, arī šobrīd, nesot smago nastu.

Fabrikas īpašniekam pēkšņi iekrita prātā: vai man arī kādreiz bija tik viegla gaita?

Priekšnamā ieskanējās Hovarda runa Telemarkas izloksnē: tur viņu gaidīja Renneva.

. — Divi-skaisti medņi! — sacīja Hovards. — Būs ko uzcienāt mācītāju. Juns nošāva vienu — tas būs par nomu. Atpakaļceļā mēs mazliet aizkavējāmies, jo sākām dzīt lācim pēdas, bet nekas neiznāca — sniegs pārāk biezs.

Renneva kaut ko teica klusinātā balsī, un Hovards viņai tikpat klusi atbildēja.

Pēc brīža ienāca Renneva ar galdautu un sāka klāt galdu.

— Hovards iegāja kambarī mazliet sakārtoties, — viņa paskaidroja.

Pagāja krietns brīdis, līdz parādījās Hovards — tikko kā noskuvies, tīri nomazgājies, tīrā kreklā un svētdienas apģērbā. Fabrikas īpašnieks redzēja, ka Hovards vēl arvien valkā savu Telemarkas apģērbu. Vai par spīti? Šejienieši tam uzreiz pievērš uzmanību.

Viņš varēja Hovardu apskatīt tuvāk.

Viņš bija jauns, gara auguma un neparasti labi noaudzis. Mati bija tumšblondi, seja kalsena ar augstiem vaigu kauliem kā daždien fjellu ļaudīm. Seju neparastu darīja dziļi iegrimušās, tumšzilās acis, kuras apēnoja biezas un tumšas uzacis — tumšākas par. matiem. Sīs uzacis, kuras stiepās slīpi uz deniņiem, sejai piešķīra asu un pat nežēlīgu izteiksmi, bet mute liecināja par kaut ko citu — tā bija kustīga un laipna, parasti slēpdama lūpu kaktiņos smaidu. Vai vāja rakstura cilvēks? Var jau būt, lai gan drīzāk ļoti jauns, jaunāks par divdesmit astoņiem gadiem.

Un acis? Par tām šobrīd nekā nevarēja pateikt — Ho-vards taču skatījās uz vīrieša cilvēku. Bet skatiens bija atklāts un godīgs, un viņš raudzījās sarunu biedram tieši acīs.

Kā viņam klāsies šajā ciemā? To grūti paredzēt. Tas būs atkarīgs no tik daudziem apstākļiem.

Tagad, kad bija atgriezies Hovards, Renneva bija nomierinājusies. Fabrikas īpašnieks pie sevis nosmīnēja, cik ļoti Renneva lepojas ar vīra izskatu.

Pēc šejienes paradumiem Renneva viņus apkalpoja, pati nemaz neapsēzdamās pie galda. Viņa deva viņiem garšīgu alu — ne jau pašbrūvēto, bet fabrikas — un labu degvīnu. Klusībā smaidīdams, viesis ievēroja, ka Renneva atceras viņa mīļākos ēdienus.

Vēlāk, kad Renneva, atgriezusies no virtuves, apsēdās malā ar adīkli, fabrikas īpašnieks sāka runāt par darba lietām.

Hovards atbildēja «hm» un «mja», bet īstu «jā» neteica.

Šāda rūdas vadāšana slikti atmaksājoties, viņi ar Ren-nevu jau esot to pārrunājuši. Ja tas nebūtu uzlikts par pienākumu, tad viņš nemaz ...

Bez tam viņi Ulstādē šogad turot tikai četrus zirgus, un tas ir pamaz. Divi zirgi gandrīz visu ziemu nodarbināti pie baļķu vešanas, trešais esot jājamzirgs, kuru viņš negribot nomocīt smagos darbos.

Fabrikas īpašnieks paskaidroja, ka par rūdu, ko vedīs papildus, varēšot saņemt mazliet vairāk naudas, bet Hovards tomēr nekā nesolīja. Viņš vēl padomāšot.

Viesis nekā neuzspieda. Viņi taču varot pie šī jautājuma atgriezties. Ja Hovards braukšot uz galveno draudzi vai nu pavasarī, vai vasarā, lai iegriežoties fabrikā. Viņi izmēģinot dažādus jauninājumus, lai vēlāk tos ieviestu zemkopībā; ar to Hovardam būšot noderīgi iepa-zities — no Tūrmaņa kunga viņš esot nopratis, ka Hovards par to interesējoties.

Renneva it kā sastinga, bet nesacīja nekā.

Pēc tam viņi runāja par šo un par to, kamēr pienāca laiks doties pie miera.

Viesu istaba bija plaša, gulta mīksta, un tajā odzes nebija.

Otrā dienā pēc brokastīm fabrikas īpašnieks devās tālāk. Nekāds līgums netika noslēgts.

FABRIKĀ UN SMĒDĒ

Nākamajā dienā pēc fabrikas īpašnieka apciemojuma Renneva jutās tik sagurusi, ka vajadzēja likties gultā. Viņa pati domāja, ka ir mazliet saaukstējusies, lai gan viņas kaite pēc saaukstēšanās neizskatījās: visu laiku viņa mocījās ar šķebīgu dušu. Vai Hovards nevarētu būt tik labs un pagaidām pārgulēt viesu istabā? Būdama tik savārgusi, viņa labprāt paliktu kambarī viena. Hovards gan piedāvājās viņai kaut ko palīdzēt, bet viņa ar vieglu smaidu šo palīdzību atraidīja. Ja sieviete guļot slimības gultā, vīrieši tikai maisoties pa kājām.

Tas bija trešdien. Arī ceturtdien un piektdien viņa palika gultā, sestdien bija jau uz kājām, mazliet bālāka un klusāka nekā parasti, taču tīri žirgta.

— Pāris dienu vēl vajadzētu pagulēt, — viņa teica, — bet šodien taču atbrauks mācītājs, un man darba pilnas rokas.

Un tiešām pēcpusdienā ieradās draudzes mācītājs Tūr* manis. Pēc paraduma viņš apmetās Ulstādē. Ķesteris, kurš dzīvoja netālu no baznīcas, par to tikai priecājās: māja viņam maza un astoņas mutes barojamas.

Ulu Vīkenu, jauno muižas priekšstrādnieku, mācītājs bija paņēmis līdzi it kā par miesassargu. Olām pie segliem karājās bise, jo pēc sniegputeņa šur tur gar ceļiem bija redzēti vilki.

Mācītājs lēni un ar grūtībām kāpa nost no zirga. Pēdējā laikā viņš bija kļuvis gluži stīvs un izskatījās pavisam novecojis, lai gan viņam bija tikai pāri piecdesmit. Acis viņam priekā iemirdzējās, kad viņš uz lieveņa ieraudzīja Rennevu un Hovardu.

Mācītājs, kā parasti, bija mīlīgs un valodīgs. Un Renneva prata būt laba namamāte. Daudz derīga šajā ziņā viņa bija iemācījusies fabrikā pavadītajos gados — to nu nevarēja noliegt.

Visvairāk mācītājs runāja par to, cik slikti šajā apkārtnē zemnieki apstrādā zemi: tas bija viņa jājamzirdziņš. Un šeit, Ziemeļciemā, atpalicība bija vēl lielāka nekā galvenajā draudzē.

— Cik jauki, mīļo Hovard, ka tu esi atnācis uz šejieni gluži kā misionārs, lai darītu labus darbus! — viņš teica.

Hovards nodrebēja.

Jau krēsloja, kad mācītājs ar Hovardu lēnā solī izgāja

apskatīt laukus. Mācītājam acis vēl bija itin gaišas, un tagad bija viņa kārta nodrebināties.

— Cik nolaistsl Cik briesmigi nolaists! — viņš vairākas reizes sašutumā atkārtoja.

Bet, kad viņi nonāca pie plašās, pārpurvotās pļavas un Hovards sāka skaidrot, ko te bija iecerējis darīt, mācītājs atplauka.

— Tik liels lauksl — viņš iesaucās. — Ja vien zeme nebūs skāba, tu varēsi skaitīt to par savu vislabāko zemesgabalu, mīļo Hovard.

Pagājušajā rudenī, kad Hovards bija šeit ieradies, lai dotu Rennevai padomus zemes apsaimniekošanā, viņš te dziļi zemē bija iedzinis pāris mietu. Nākošo reizi šeit viesojoties —-iespējams, ka tas būtu vasarā, — viņš mietus izvilktu un pārbaudītu augsnes skābumu.

Hovards gribēja mietus pakustināt, bet tie bija cieši iesaluši zemē, kā jau to varēja gaidīt.

Mācītājs ieinteresēts viņu vēroja.

— Tas man liek domāt par šo pavisam mistisko pretošanos dažādiem uzlabojumiem, kādu mēs šeit ik uz soļa sastopam.

Un tieši tie, kuriem šie jauninājumi visvairāk nāktu par labu, visniknāk tiem pretojas. No kurienes šāda stūrgalvība? Tas varbūt atkarīgs no tautas domāšanas veida: cilvēki nav spējīgi uztvert jaunas idejas.

Paskaties uz šiem mietiem, kas iedurti zemē, un tu vēlies tos izvilkt, jo tie tev traucē. Tu ķeries tiem klāt un jūti, ka tie nekādi nenāk laukā un tu esi bezspēcīgs. Lipīgā purva zeme tos saspiež no visām pusēm un neparko nelaiž vaļā, it kā pazemes spēki tūkstoš pirkstiem šos mietus turētu ciet. Ja vēlies mietus atbrīvot, tev priekšā stāv sūrs, grūts darbs — nosusināt visu purvu, krustām šķērsām izrakt grāvjus liekā ūdens novadīšanai. Un tad pēkšņi kādu dienu tu pieej un ar pavisam vieglu rāvienu mietus izvelc: purvs tos palaidis vaļā. Pārvērties ir arī pats purvs — tas vairs nav nekāds purvs, bet auglīga zeme, kas gaida arklu ...

Jā, tā tas ir, — priecīgi nobeidza mācītājs. — So līdzību es izmantošu sprediķī. Citiem vārdiem, mums vajadzīga apgaismošana un vēlreiz apgaismošana ...

Mācītājs devās agri pie miera — kā parasti pirms dievkalpojuma.

Tomēr nākošajā dienā savā sprediķī viņš nerunāja par purva mietiem. Viņš izvēlējās līdzību «Sējējs izgāja sēt».

Jo drīzā laikā bija jāsākas pavasara sējai. Un viņš drāti* dzei skaidroja, kā zemniekam graudi jākaisa zemē, lai tos desmitkārt dabūtu atpakaļ.

Viņam izdevās sprediķī iepīt gan novadgrāvjus, gan augu seku, gan arī kartupeļu stādīšanu — viņš bija atklājis, ka šejienes smilšainā zeme ir sevišķi piemērota šim augam, kas stādāms cilvēku labā un dievam par godu.

Zemnieki sēdēja un klausījās vai arī izlikās klausāmies. Daudziem bija paģiras, viens no viņiem skaļi krāca. Bet mācītājs Tūrmanis jau pie tā visa bija pieradis. Vajag tikai sēt un sēt, pat ja vairums sēklu krīt akmeņainā zemē.

Pēdējā rindā sēdēja Heuges piekritēji, visu laiku nodūruši galvas. Tikai dažreiz, kad mācītājs aizmirsies sāka pārāk daudz runāt par augu sekas un zemes mēslošanas svētību, viņi pārmija skatienus un lēni šūpoja galvas.

Pavasaris kavējās, taču tad atnāca kā dziedādams. Saulainas dienas mijās ar lietusgāzēm, zeme atkusa, pļavas sazaļoja. Maijs jau bija pie durvīm, pēc četrpadsmit dienām vai, vēlākais, trim nedēļām vajadzēja sākt pavasara sēju. Nu darbs dzina darbu, Hovards saņēmās — viņš zināja, ka ilgāk atlikt nevar, — un ķērās pie darbarīku apskates un kārtošanas. Pie viena viņš iegriezās klētī, lai pārbaudītu apcirkņus.

Bija tieši tā, kā viņš domājis, nenieka labāk. Darbarīki bija tādi, kādus viņš tos atcerējās no rudens, — tie nederēja nekam citam kā vienīgi plīts kurināšanai: Bija vajadzīgas dakšas, lāpstas, dažādi kapļi, arkls un ecēšas. Bet vēl nepieciešamāki bija graudi sēklai. To nožēlojamo graudu maisījumu, kas pildīja Ulstādes apcirkņus, varēja samalt vasaras uzturam, tomēr sēklai tāds nebija lietojams.

Viņam vajadzēja āboliņa sēklu, kartupeļus stādīšanai, dažādas sēklas dārzam. Kur vien skaties, visur rēgojas tikai izdevumi. Viņš rēķināja un rēķināja, beidzot nāca pie slēdziena, ka tikai šajos sākotnējos izdevumos vien aizies visi viņa ietaupījumi līdz pat pēdējam šiliņam. Un arī tad viņš nebija īsti drošs, ka varēs tikt cauri.

Bez tam nauda jau būs vajadzīga arī pēc tam. Un viņš labi zināja, cik dārgi jāmaksā, ja notiek kas negaidīts un lādes dibenā nav atlikts neviens dālderis.

Tātad nāksies prasīt Rennevai. Viņš juta, ka viņa šo to bija ietaupījusi.

Bet viņam aplam negribējās prasīt. Tādēļ jau viņš arī tik ilgi bija vilcinājies.

Pāris dienu viņš staigāja apkārt, nekādi nevarēdams saņemties. Beidzot, saskaities pats uz sevi, viņš pasauca Rennevu sānis un klāja vaļā savu vajadzību.

Un iznāca tieši tā, kā viņš bija domājis vai, pareizāk sakot, kā viņš bija baidījies.

Viņa īsti nesaprotot, kāpēc ar visiem jaunievedumiem tā jāsteidzoties. Darbarīkus! Nu, viņa jau visu to lāgā nezinot, taču darbarīki Ulstādē esot tikpat labi kā citās mājās, ja ne vēl labāki. Novecojuši? Bet tie taču esot kalpojuši arī agrāk, tādi tie esot, tādi tie bijuši vienmēr... Dzelzs kapļus, lāpstas, arklus un ecēšas? Nu, viņa jau visu to lāgā nezinot, vai tad neesot dzirdēta veca gudrība, ka pārāk daudz dzelzs, likta zemē, varot to saindēt?

— Jā, jā, — viņš teica un juta, ka zaudē pacietību, tāpēc mēģināja runāt mierīgi, — tik tiešām tā saka veca gudrība. Tikpat veca un tikpat pareiza kā tā, kura māca, ka zeme ir plakana.

Viņa atkal atkārtoja, ka visu tā lāgā nezinot, tomēr... Un sēklas labība? Tā labība, kas Ulstādes apcirkņos, taču nākot no viņu pašu laukiem, un tā tas bijis, cik tālu vien sniedzoties atmiņa un vēl tālāk. Pat 1809. un 1812. gadā, kad graudus nebijis iespējams nopirkt ne par kādu naudu, Ola parūpējies par sēklas labību, kā viņš Rennevai bija stāstījis, jo tas bija vēl pirms viņas... Var jau būt, ka viņš, Ola, pārāk daudz neesot domājis par zemi un saimniecību, viņam vairāk rūpējis mežs, nu tas viss, kas saistīts ar kokiem. Jā, un mežā viņš arī dabūja galu — kādu dienu viņam virsū uzgāzās resna priede, kā viņa jau bija stāstījusi, bet par to, lai sēkla vienmēr būtu apcirkņos diviem gadiem uz priekšu, viņš gādājis allaž, kā tas parasts šajās mājās. Tā ka ...

— Šiem graudiem ir tieši tā nelaime, ka tie ir veci, Hovards mēģināja viņai ieskaidrot. Veci un slikti. Un netīri. Mieži sajaukti ar auzām, tādēļ slikti gan mieži, gan auzas. Noderīgi vienīgi plāceņiem. Tāpat kā ar Ulstādes govīm. Arī veca šķirne. Vai arī daudzu gadu gaitā sakrustojušās vairākas vecas šķirnes. Sīs govis dautfz ēd — ja vispār ir ko ēst — un dod maz piena. Arī gaļas necik neiznāk. Bet ieviest jaunu šķirni — tas prasa ilgu laiku, un viņš to saprot, lai gan viņa domā, ka viņš ar to visu

pārliecīgi steidzas. Bez tam toreiz, kad viņš rudenī uz šejieni atnāca, viņa visam piekrita ...

Viņa iesmējās, palūkodamās viņā no sāniem.

Jā, viņam droši vien taisnība, viņa teica. Un no jauna iesmējās vai, pareizāk sakot, pasmaidīja pati sevī. Atkal paskatījās viņā un skatienu tūlīt novērsa; pret savu paša gribu viņu pārņēma tāda sajūta, it kā viņš būtu bērnišķīgs un muļķīgs kā mazs zēns, kas nesaprot kaut ko ļoti vienkāršu un acīmredzamu, un viņa te sēž un uzjautrinās.

Viņa kļuva nopietna.

Jā, viņam droši vien taisnība, viņa atkārtoja. Skaidrs, ka vajag darīt to, ko viņš uzskata par vajadzīgu. Viņa tikai grib teikt, ka nevajadzētu steigties un censties celt to, ko nevarēs nest. Viņa domā par izdevumiem. Ja ari viņiem Ulstādē ejot samērā labi — un viņiem tā iet, cik viņa saprot, — tad tomēr ar skaidru naudu esot pagrūti. Kāds simtiņš dālderu viņai vienmēr esot atlikts. Un dzīve viņai mācījusi, ka nekad nedrīkst izdot pēdējo dālderi vienmēr saimniecībā var gadīties kas negaidīts. Un viņa gan nevarot sacīt, ka viņai būtu liels prieks no^īs naudas šķirties. Bet, ja jau viņš tik ļoti gribot ko uzsākt, viņa pusi varētu dot...

— Nē, — viņš teica. Ja tā, tad lai paliek. Tad jau ar šo to ^var pagaidīt līdz nākošajam pavasarim. Viņš devās projām, juzdams dīvainu sarūgtinājumu. Ja viņš nezinātu, ka viņai tomēr ir nauda un ka viņa negrib to izdot...

Viņš šo domu atvairīja, apsēdās un sāka rēķināt vēlreiz. Arklu viņš varēja aizņemties no mācītājmuižas. Laimīgā kārtā šeit, mežu ielokā, pavasaris atnāk nedēļu vēlāk nekā lielajos līdzenumos galvenajā draudzē. Mācītājmuižā viņiem bija di^i arkli, un lielāko daļu lauku viņi bija aparuši rudenī. Labību viņš izsēs tikai tik daudz,-lai būtu sēkla nākošajam pavasarim. Bet ecēšas nāksies pirkt Kristiānijā, un tā ir liela nauda.

Pēkšņi viņš saprata, kas viņam jādara Protams, bija taisnība, ka nav liela prieka nonākt naudas grūtībās, jo tas var maksāt ļoti dārgi. Tomēr svarīgākais ir tas, ko viņš iecerējis ...

Otrā dienā viņš apsegloja Loso un pateica Rermevai, ka aizjāj uz vairākām dienām, varbūt iegriezīsies arī pilsētā. Viņam iedeva līdzi pārtiku, un viņš devās ceļā.

Viņš nekā nestāstīja, kas viņam pilsētā darāms, un viņam šķita, ka Renneva stāv un ilgi noskatās viņam pakaļ.

Bija saulaina un dzidra pavasara diena. Ciems likās gaišs un mīlīgs, pat mežs neizskatījās melns kā parasti. Pavasaris bija atnācis arī apkārtnes pārējās mājās, visur veda mēslus; ezera krastā kaudzēs bija sakrauti ba]ķi — tie gaidīja brīdi, kad tos ievels ūdenī. Bija atlidojuši dažādi gājputni, uz māju jumtiem savu pavasara dziesmu dziedāja strazdi, kādā pagalmā Hovards ieraudzīja tipinām divas cielaviņas.

Vispirms viņš iegriezās fabrikā.

Viņš saprata, ka tomēr vajadzēs ziemā vēl papildus pārvadāt rūdu. Un būs jālūdz rokasnauda ecēšu pirkšanai.

Pie viena viņš parunās par sēklas labību un āboliņa sēklu — jā, varbūt ierunāties arī par jaunu lopu šķirni. Viņiem fabrikā bija neliela paraugsaimniecība. Tik daud? viņš zināja.

Viņš satika fabrikas īpašnieku labā garastāvoklī. Ho-varda piedāvājums par rūdas papildu piegādi viņu iepriecināja. Un tos piecdesmit dālderus — tos Hovards varot saņemt uzreiz. Protams, jaunievedumi saimniecībā vienmēr prasa zināmus izdevumus. Labības sēklu un āboliņa sēklas? Jā, to varēs.

Kad Hovards vēl ierunājās par naudu, ka viņam šoreiz jāapmierinās ar maisu miežu sēklu un kulīti āboliņa sēklu, fabrikas īpašnieks iepleta acis — to Hovards uzreiz ievēroja.

— Ak tā, — viņš noteica. — Man šķita, ka Ulstādē naudas papilnam... — Bet tad viņš aprāvās. — Tā jau nav mana darīšana, — viņš piebilda. Brīdi palicis mierīgi sēžam, viņš it kā taustīja Hovardu ar acīm, iesānis uz viņu skatīdamies. Un varēja redzēt, ka viņam kjūst arvien priecīgāk ap sirdi.

— Ar to naudu nav jau nemaz tik traki, — viņš atkal atsāka, — ja pieder tādas mājas kā Ulstāde un tāda sieva kā Renneva — un arī par pašu Hovardu no mācītāja muižas ir vislabākās atsauksmes — tādi ļaudis var dabūt to, ko sauc par kredītu. To vienmēr var nokārtot. Fabrikai pastāvīgi vajadzīgas kokogles un kokmateriāli. Ja Ho-vardam nav nekas pretī, viņi tūlīt var vienoties. Arī kontraktu parakstīt un pie tā paša, ja viņam vajadzīga lielāka rokasnauda, arī tas nav nekas neiespējams. Viņš ļoti labi saprot, cik daudz naudas vajag, ja uzsāk kaut ko jaunu...

Kad Hovards atstāja fabriku, viņam kabatā bija par piecdesmit dālderiem vairāk, viņš bija noslēdzis līgumu

par kokmateriālu un kokogļu piegādi, sarunājis maisu miežu, maisu rudzu un āboliņa sēklas, cik būs nepieciešams. Bez tam vēl viņi bija vienojušies, ka uz rudens pusi viņš varēs dabūt divas telītes un varbūt arī bullēnu, ja iznāks ...

Viņš bija noslēdzis izdevīgu darījumu un varēja priecāties. Bet viņš nepriecājās. Nemaz nepriecājās. Viņš nesaprata, kāpēc. Fabrikas īpašnieks bija prašņājis par Ren-nevu. Vairākas reizes. Jā, viņa taču pāris gadu bijusi viņam par saimniecības vadītāju, tā ka tur nekā dīvaina nav. Tomēr viņš bija izskatījies tik savāds. Un kāpēc viņš tā nopriecājās, izdzirdis, ka viņiem maz skaidras naudas? Un kāpēc vēlāk viņš bija tik labā garastāvoklī? It kā viņš par kaut ko būtu priecājies?

Arī mācītāja muižā, tikko viņš izteica savu vajadzību, viņam uzreiz bija ar mieru palīdzēt. Viņam var aizdot arklu un arī ratus braucienam uz Kristiāniju. Un, protams, maisu kartupeļu.

Marēna Sofijas kundze iznāca un lūdza nodot sveicienus Rennevai. Nākošreiz, kad tur ziemeļos būšot dievkalpojums, viņa gribot arī pati braukt līdzi, viņa nevarot aizmirst kriņģeli, kuru dabūjusi nogaršot pa kāzām Ulstādē.

Līses jaunkundze nemaz nerādījās.

Piektajā dienā Hovards atgriezās mācītājmuižā ar ecēšām ratos. Viņš norunāja ar mācītāju, ka Ola aizbrauks uz fabriku pēc labības un āboliņa sēklām, bet pēc tam to visu kopā ar ecēšām, arklu, kartupeļiem un citām pilsētā nopirktām mantām nogādās Ulstādē. Hovards gribēja atsūtīt cilvēku, taču mācītājs atteicās, jo tas gan esot tas mazākais, ko viņš varot darīt tāda zemkopības misionāra labā, kāds esot Hovards. Viņš sev atstāja tikai kādu nelielu sainīti, ko nevienam nerādīja un piesēja Losajam pie segliem. Tur bija drāna kleitai un vēl dažādi sīkumi Rennevai.

To pašu vakaru viņš jau bija mājās. Renneva stāvēja pagalmā un viņu sagaidīja.

Nu viss bija sagādāts — arkls un ecēšas, labība un āboliņš, sēklas sakņu dārzam un vēl šis tas.

Bet vēl viņam trūka lāpstu, dakšu un kapļu. Hovards devās uz smēdi — jā, tur dzelzs, cik uziet.

Jau nākošajā dienā viņš bija smēdē kopā ar Junu, kurš bija mācījies par kalēju, un abi strādāja no rīta līdz va^10 karam.

Tas bija patīkams darbs. Viņam ienāca prātā, ka pēdējā laikā nezin kāpēc viņš bija staigājis apkārt, galvu nokāris. Smēdes brīnumaini stiprajā gaisā visas skumjas pārgāja. Viņš dziedāja, sizdams ar āmuru pa sarkani nokaitēto dzelzi un šķildams dzirksteles.

Viņš dziedāja visādas dziesmas, kādas vien ienāca prātā.

— Zirgs mans brašais stallī dižā,

Prieks to redzēt, varat ticēt —

Zelta pakavus viņš cilā,

Gaiši zilas ausis spicē.[10]

Vai arī šo dziesmu, kas viņam tā patika: '

— Tālu uz ziemejiem devos reiz Rudzīšus mājās vest.

Piecpadsmit staigules nopirku,

Rudzus, lūk, aizmirsu es.

Bet visbiežāk viņš dziedāja dziesmu par Vīlemani un zilo klintij

— Un Vīlemanis tad kāpa šķirnei! pilns ilgu,

Bet dzeguze to aizkūkoja.

Ved viņu tālum tālais ceļš uz klinti zilgo.

Un rasa krita.

Un klājās sarma balta.

Ved viņu tālum tālais cejš uz klinti zilgo,

Bet dūkanbērais paklupa pret šiku smilgu.

Viņš zelta ragu tvēra — skaņas plūda tāli,

Bet bruņinieks pats paklupa pret vārpuzāli.

«Man rietu neredzēt, nedz rīta ausmu,

Kad nakts, kad diena, nebūs man ne jausmas.

Aiz muguras viss palicis, viss dzisis,

Un ved uz nekurieni ceļi visi.

Nakts melniem spārniem pāri klājas,

Nekad man neatgriezties dzimtās mājās.»

Juns stāvēja un mina plēšas, bet ik pa brīdim skrēja pie laktas skatīties, kā veicas Hovardam. Viņš bija apķē-rigs zellis un gribēja iemācīties šo jautro un aizraujošo darbu.

duns arī sāka dungot Hovarda dziesmas.

— Tur gan ir jaukas dziesmas, tai tavā Telemarkā, — viņš teica. — Mēģināšu iemācīties.

Nepagāja nemaz ilgs laiks, kamēr viņš šīs dziesmas prata nodziedāt, tikai viņam īsti nevedās ar Telemarkas izloksni. Smēdē viņi strādāja gandrīz nedēļu.

Kādu dienu vaļējās smēdes durvis aizēnoja kāds tumšs stāvs un tur parādījās lēnīga, uz sāniem piešķiebta galva. Ienācējs bija Hovarda tuvākais kaimiņš austrumu pusē — Hanss Efigens, Heuges piekritējs, ciema taisnais vīrs, kā viņu sauca, un ne jau tikai aiz draudzības viņu tā dēvēja. Hovards atcerējās viņu no kāzām — viņš bija atnācis tikai pirmajā dienā. Viņam sejā bija it kā netīras asaru pēdas, ko viņš lējis par pasaules ļaunumu. Pussoli aiz viņa nāca viņa astoņpadsmitgadīgais dēls, arī tāpat piešķiebis galvu, bet netīro svītru viņa sejā bija mazāk. Zēns atkārtoja visu, ko darīja tēvs. Ja tēvs spēra soli uz priekšu, dēls darīja to pašu, viņš spēra soli atpakaļ, ja to bija spēris tēvs.

Vecā Māri bija Hovardam stāstījusi par Hansu. Labs zemnieks, sevišķi pēc tam, kad bija kļuvis par Heuges piekritēju — šie ļaudis palīdz cits citam un cits citu māca Bet nekāds jautrais sarunu biedrs viņš nav. Un īsta nelaime, ja kādam ir tāds tēvs kā viņš. Kad viņa dēls, mazais Hanss, bērnībā izdarīja kādu nerātnību, Hanss pasauca dēlu, paskaidroja, kāpēc tā darīt ir slikti, un beigās sacīja: «Padomā par to līdz sestdienai.»

Sestdien viņš aizveda zēnu uz malkas šķūni un briesmīgi viņu pēra, bieži līdz asinīm. Visās kaimiņu mājās bija dzirdami nabaga puisēna kliedzieni.

Dēls bija tā iebiedēts, ka kļuvis par sava tēva biklu ēnu.

— Dievs palīdzi — sacīja Hanss. — Kā dzirdu, jūs te skaisti dziedat. Tas ir labi. Es arī bieži dziedu, kā nu protu. Mēs nedrīkstam Viņu aizmirst ne pie darba, ne atpūtā. Hm. Bet tos psalmus, kurus tu dziedāji, es nekad neesmu dzirdējis, šo melodiju ...

— Tas bija Telemarkas psalms, — teica Hovards.

Juns, stāvēdams kaktā un pūzdams plēšas, skaļi iesmējās. Heuges piekritējs to pamanīja, taču izlikās nemanām.

Viņš negribēja apvainoties, un iet projām, jo bija pārāk ziņkārīgs, gribēja redzēt, ko viņi te īsti dara.

Ak tā, te taisa dzelzs lāpstas un dakšas, un kapļus. Izskatās tīri jauki. Bet vai nebūs pārāk smagi?

— Vajadzēs pielikt spēku, — teica Hovards. — Kā stāv rakstīts: «Ar sviedriem vaigā tev būs savu maizi ēst.»

Jā, tā gan, tā gan. Bet viņš savā vientiesībā visu laiku bija domājis, ka tik daudz dzelzs var saindēt zemi.

— Paskatīsimies, — sacīja Hovards. — Tajās vietās, kur sākuši lietot dzelzs arklus, ecēšas, lāpstas un kapļus, nekas tāds neesot vis manīts.

Droši vien, droši vien. Tur galvaspilsētā — un ari citās lielās pilsētās — viņi jau zina labāk nekā mēs te augšā, kur ļaudis savā vientiesībā strādā veco ieražu garā.

Hovards nekā neatbildēja, un Heuges piekritējs, vēlreiz aplaidis skatienu apkārt smēdei, gāja savu ceļu — tikpat lēnīgs, ar piešķiebtu galvu.

— Tu man varētu iemācīt šo psalmu, kad tev būs brītiņš laika, — viņš teica aiziedams. Muļķis viņš nebija. Ja tikai viņš visu laiku neizskatītos tik lēnīgs, nu izspļauts Jēzus.

— Ka tevi nelabais!

Juns nospļāvās.

Un staigā tāds apkārt, galvu piešķiebis, un saukā sevi par svēto. Ar tādu pusdullu zeņķi, kas visur viņam velkas pa pēdām. Tēvs ar siksnu izpēris dēlam visu prātu — jau kopš tā laika, kad zēns vēl lāgā staigāt neprata. Viņš novedis dēlu tiktāl, ka jaunais Hanss staigā tēvam pakaļ kā ēna. Izņemot tās reizes, kad viņš, nolīdis viens pats malā, mēģina pakārties. Juns pats ir bijis klāt un pēdējo reizi pārgriezis cilpu. Velns, ne cilvēks! Tad jau Kerstafers labāks ...

Iznāca gandrīz tā, it kā viņi būtu piesaukuši nelabo. Nepagāja ne minūte, kad durvju spraugā parādījās Ker-stafera šaurais, niknais ģīmis ar izspūrušajiem, sirmajiem matiem.

Arī šoreiz viņš nesasveicinājās. Viņam gribētos paskatīties, ko šie te darot. Ak šitā? Dzelzs lāpstas un kapļi? Bet vai tad dzelzs nesaindēšot zemi?

«Jā,» domāja Hovards, «šo jautājumu gan nebūs iespējams tik ātri aizmirst. Nākošie būs būdnieki, kas to uzdos, — tie, kuriem nav prātā vienīgi zobošanās.»

Saņēmis atbildi, Kerstafers aizgāja neatsveicinājies.

Renneva šajās dienās staigāja apkārt tāda kā satraukta. Viņa nejautāja, ko viņi tur īsti dara, — izprašņāt viņa nebija paradusi. Bet viņa atrada iemeslu vairākas reizes iegriezties smēdē, atnesdama ēdamo. Un tad viņa arī nevarēja atturēties nepārlaidusi visapkārt skatienu.

Viņu kaut kas nomāca.

— Redzi, tu esi arī īsts kalējs, — viņa teica. — To es nemaz nezināju. Tad jau man būs izdevies vēl labāks pirkums, nekā domāju ...

— Kur nu īsts... šādas draņķīgas lāpstas jau es protu izkalt, kamēr būs iespēja nopirkt kārtīgas.

Ak tā. Un vai viņš domājot izkalt arī ecēšas un arklu? Jo viņai liekoties, ka tos dālderus ...

Bet Hovards atbildēja, ka ecēšas un arklu gan viņš netaisoties kalt, nē, kur nu tosl Tas viņam neesot pa spēkam — viņš par to esot drošs. Un ecēšas viņš jau pilsētā esot nopircis, arklu aizņemšoties mācītājmuižā. Pēc pāris dienām viņam to visu atvedīšot ar laivu Ola Vīkens. So naudu viņš ietaupījis. Bet ietaupīta nauda ir tikpat kā nopelnīta, kā viņš dzirdējis ļaudis runājam.

Viņš tagad par katru cenu gribēja izvairīties no tā, ka Renneva viņam piedāvātu naudu. Kāpēc — to viņš pats nevarēja pateikt.

— Redzēju, ka šodien pie smēdes bija atnācis Ķersta-fers, — Renneva vakarā stāstīja. — Un saku tev vēlreiz, tāpat kā esmu teikusi agrāk, ka labāk tev no viņa piesargāties, jo viņš tev laba nevēl. Viņam šķiet, ka tu viņam esi nocēlis Ulstādi, jā, par to jau mēs esam runājuši.

Viņa iesmējās.

— Kamēr sēdēju atraitnēs, mani pāris reižu apciemoja Hanss Engens. Tolaik arī viņš bija atraitnis.

Hanss centās iegalvot, ka tas bijis it kā liktenis, it kā dieva pirksts, ka Ola mežā uzlaidis sev virsū koku. Tas kungs esot redzējis, ka abas šīs mājas saderot kopā.

Un šodien viņa pie smēdes bija redzējusi Kerstaferu slēpjamies aiz kokiem, lai nogaidītu, kamēr aiziet Hanss.

Jo šo vīru viņš ienīda visvairāk par visiem, šo Hansu Engenu. Hansa dēļ viņš reiz bija piedzīvojis kauna pilnu sakāvi...

Jā, viņa jau bija stāstījusi, ka Kerstaferam, ja viņš bija ilgāku laiku iekārojis kādu zemes gabalu, drīz sāka rādīties, ka viņarn tas patiešām pieder. Un tā notika ar Engena ganību stūri, kurš tieši robežojās ar Kerstafera ganībām. Viņš, šis Kerstafers, pārcēla atpakaļ žogu, un

tas taču bija ļoti liels darbs, un to viņš paveica pa nakti. Gandrīz vai sametās žēl, ka visas šīs pulēs bijušas veltīgas.

Ar naudu un draudēšanu viņš bija piedabūjis vienu no saviem bodniekiem sniegt nepareizu liecību. Viņš bija rēķinājies ar to, ka Hanss, būdams tik dievbijīgs, lāgā neievēros to, kas notiek apkārtējā pasaulē.

— Bet Hansa dievbijība nekad tik tālu nav sniegusies, — piebilda Renneva.

Un Kerstaferam izgāja plāni. Pārāk daudzi cieminieki atcerējās, kur visu laiku bija stāvējis žogs, un tur jau bija palikušas arī pēdas. Nabaga bodniekam pie tiesas visa dūša saskrēja papēžos, kad viņā ar acīm ieurbās Hanss Engens, šis taisnais vīrs, un bodnieks sāka stostīties un stomīties un beigās šņukstēdams un raudādams dabūja pār lūpām, ka nekā neatceroties. Tiesa Kerstaferam piespieda pārlikt žogu atpakaļ vecajā vietā.

Runā, ka šis notikums graužot Kerstaferu kā parāds — vairākas reizes viņš pa naktīm esot mīdījis kājām Hansa lauku.

Tā runā.

Un Kerstafers Hovardu ienīst tikai mazdrusciņ, turpretī Hansu viņš ienīst daudz vairāk.

Kerstafers ienīst arī Nūrbiju, kurš kļuva par nabagu aizbildni, nevis viņš, Kerstafers.

Un tas jau, tā sakot, nemaz nav tik slikti, ja šo naidu var kaut kā sadalīt. Jo šis naids priekš viena vien cilvēka ir pārāk liels ,..

PAVASARA SĒJA

Kādu vakaru Hovards sacīja Rennevai:

— Tu pārāk daudz strādā, vai pušu raujies. Tev taču ir divas kalpones. Es jau daudz no tā nesaprotu, bet esmu dzirdējis, ka sievietēm tavā stāvoklī vairāk jāsaudzē sevi.

Renneva uzreiz neatbildēja. Tad viņa atbildēja nevērīgi — varbūt pārāk nevērīgi:

— Nu, tā iemesla dēļ man vairs sevi jāsaudzē nav. Un nav nemaz tik slikti, ja ir kur pielikt roku. Darbs neļauj vaļu domām, vismaz tagad.

Hovardam šķita, ka viņš zaudē pamatu zem kājām. Viņš brīdi pagaidīja, bet Renneva vairāk nekā nesacīja.

Tad viņš jautāja?

— Ko tu teici, Rennev?

Viņa Hovardam uzsmaidīja:-

— Vai tad tu nekā nesaprati, kad es toreiz pāris dienu paliku uz gultas? šoreiz mums bērna nebūs, Hovard. Tā jau gadās. Turklāt bieži vien.

Tas nāca tik pēkšņi, tik negaidīti. Hovards stāvēja it kā apstulbis, apdullis pēc asa, briesmīga sitiena. Caur smadzenēm brāzās milzum daudz domu, tik daudz,., ka viņš tām netika līdzi. Tēva mājas... Veltīgi... Tūne ūdenskritumā ... Telemarkā apkaunojis sevi... Kāzas ... Un nu ... Nabaga Renneva ... un es .,.

— Bet... — viņš izdvesa un apklusa. —* Bet...

Renneva pienāca viņam klāt. Piespiedās pie viņa, pieglauda galvu viņam pie krūtīm, un viņš juta, ka viņa raud, ka viņa elsās trīs.

Tā bija pirmā reize, kopš Hovards viņu pazina, kad viņa raudāja dienā.

Neveikli un bezpalīdzīgi viņš glaudīja viņai matus.

Viņš nekad nebija varējis izturēt sieviešu asaras.

— Nu, Rennev ... Rennev ...

Bet viņš joprojām jutās kā apdullis. Domas brāzās un brāzās, tomēr viņš tās nespēja notvert.

Pamazām viņa nomierinājās. Viņa Hovardam viegli noglāstīja pakausi, un viņš juta — un brīnījās par to —, ka Šajā glāstā bija bailes un mulsums...

Beidzot viņa atbrīvoja Hovardu no saviem skāvieniem, noslaucīja acis un apsēdās uz krēsla vistumšākajā istabas stūri.

— Tu man sacīji — kad vēl nezināji, kas noticis, — ka man šajā laikā sevi vajagot saudzēt. Man šķiet, ka tur vis nebūs īstais iemesls, ka es nebūtu bijusi pietiekami uzmanīga. Man šķiet, tas bija kaut kas no manis neatkarīgs...

Mēs, sievietes, esam dīvaini radījumi — jā, to tu gan zini...

Atceries, pie mums iegriezās fabrikas īpašnieks. Nebiju redzējusi viņu ilgāku laiku. Es divus gadus biju pie viņa par kalponi, tu jau zini, un pēc tarn vēl divus par saimniecības vadītāju. Daudzējādā ziņā tas bija labs laiks, lai gan viegli nebija — ne jau vienmēr bija tik vienkārši tikt ar viņu galā un arī ar viņa viesiem, es domāju, tik jaunai meitenei kā man ...

Viņa ierašanās mani mazliet satrauca. Tevis nebija mājas — nē, nē, viņš man nenāca ne tuvu, viņš jau nav tāds, precējies cilvēks, viņam ir tris gadus vecs puisītis...

Bet tik un tā es biju nedaudz uzbudināta. Un nākošajā dienā — tad tas gadījās ...

Nē, nevar jau īsti pateikt, vai tieši tur tā vaina. Varbūt tāds liktenis ...

Pēc brīža, mēģinādama izspiest žēlu smaidu, viņa teica:

— Mums nekas cits neatliek, Hovard, kā sākt visu no gala...

«...nabaga Renneva,» viņš domāja, «nabaga Ren-neva ...»

Tomēr vēl arvien viņš jutās tā, it kā viņu būtu apdullinājis kāds sitiens.

Tas notika vakarā pirms pavasara sējas.

Otrā rītā Hovards sliktā jutoņā — viņš nakti gandrīz nebija aizvēris acu — no savas vietas galda galā vēroja būdniekus, kuri bija sasēdušies pie brokastīm.

Pēc Juna laikam vislabāk izskatās Martins. Bet viņš sēdēja noslēgts un neapmierināts — kā nu ne, atstādināts no priekšstrādniekiem. To varēja lasīt viņa sejā. Tie citi — nu, varbūt šorīt viss viņam rādās melnās krāsās, taču...

Tpū, uz tādiem riebjas pat skatīties! Izkāmējuši un izspūruši, jau no paša rīta noguruši un tik netīri, ka pasarg’ dievs! Un viņš pārāk labi zināja, kas notiek pie viņiem mājās. Vecene, tik netīra, ka no viņas mēsli birst, nesakopusies valkājas apkārt augu dienu tajās pašās skrandās, ar kurām pa nakti gulējusi smirdošajā gultā. Kad vīrs pārnāk mājās drusku vairāk noguris nekā no rīta, viņam šis tas vēl jāpadara sētā, pirms viņš atgriežas cūku kūtij līdzīgajā miteklī pie savas īdzīgās, ķildīgās un smulīgās vecenes un pie visiem tiem izsalkušajiem, aurojošajiem bērniem, starp kuriem ir gan viņa paša atvases, gan arī mazuļi, kurus diezin ar ko sadzīvojušas viņa meitas; pabijušas laiciņu mājās, viņas pēc iespējas ātrāk atkal nozuda — devās atpakaļ uz ciemu, uz tām mājām, kur kalpojušas. Tur viņas gulēja uz kūtsaugšas vai arī kalpu istabā kopā ar puišiem. Un nenācās jau nemaz tik grūti sadzīvot kādu brēkuli, ja jau reiz jaunavība bija zaudēta un lielais kauns aiz muguras. Kā teica tā meitene? Nabagam jau arī gribas mazdrusciņ prieka, sevišķi ziemā, kad naktis garas un gaisma dārga.

lll

Viņa varēja vēl piemetināt: un vasarā, kad asinis straujāk pulsē dzīslās un katrs krūmiņš aicina.

Jā, bēdīga, bēdīga bija budnieku dzīve.

Un tam nav ne gala, ne malas. Tas, kurš par budnieku piedzimis, arī paliks budnieks un pēc viņa arī viņa bērni. Un tiem vajadzēs locīt muguru grūtā darbā, gandrīz vai uzreiz, kad tie iemācās kājām staigāt,

Un vēlāk meitas dabūja bērnus un dēli sadzīvoja bērnus ar citām bodnieku meitām, un pēc kāda laika bodnieka sētā viss atkal sākās no gala.

Vai bija kāds brīnums, ja viņi bija noguruši, īdzīgi un gaužām lēni kustējās?

Bet,,, bet kopā ar šiem cilvēkiem viņam nāksies strādāt pa jaunam, izdarīt dažādas pārmaiņas saimniecībā.

Viņš mēģināja šiem ļaudīm kaut ko iemācīt, cik nu bija viņa spēkos. Ak, kungs augstais!

Sliktākais bija tas, ka nomāktajā garastāvoklī, kas viņam uznāca pēc vakarējās sarunas ar Rennevu, viņš atkal bija kļuvis it kā gaišreģis tāpat kā jau dažas reizes iepriekš. Viņš redzēja, ko viņi domā, viņam nemaz nevajadzēja nākt tuvāk, lai saprastu, ko viņi runā.

Bet tādēļ jau nemaz nebija jākļust par gaišreģi.

Kopā ar viņiem Hovards bija pavadījis pāris mēnešu un sāka viņus iepazīt. Šejienes bodniekiem piemita kāda īpašība — viņi bija kā zuši, kas nepārtraukti slīd ārā no rokām.

Ļoti reti viņi skatījās acīs, viņi vienmēr bija nodūruši acis, vai arī skatiens slīdēja kaut kur sāņus. Ļoti reti viņi sacīja «nē» — tā nu tas bija —, bet viņi nekad neteica c/Ā*, lai varētu pārliecināties, ka viņi tiešām tā domā.

Vai viņš Šos budniekus pazīst? Viņš jau sen bija pamanījis, ka bodnieki pazīst viņu vai vismaz domā, ka pazist un pie tam labāk, nekā viņam izdevies iepazīt viņus. Kad Hovarda nav klāt, tie kulsta mēles, it kā tur viņu pret gaismu, groza gan šā, gan tā, svārsta rokā, liek uz zoba

Visu to jauno, ar ko viņš pārradies, — jauno arklu, jaunās ecēšas, jaunās lāpstas un kapļus, jaunās sēklas, kartupeļus, jauno aršanas veidu un lauka noecēšanu, — to viņi it kā pieņem klusi un mierīgi, it kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Viņi nesaka «nē» un nesaka «jā», bet pie sevis nomurmina «ak tā», «nu ja», «nu jā», «protams».

Tomēr viņu balsi jaušams kas cits.

Laiku pa laikam viņiem tomēr neizdodas sevi apvaldīt. Martins, bijušais priekšstrādnieks, uzstājas kā barvedis. Hovardam nekad nebija izdevies uztvert viņa skatienu. Tikai šad tad, strauji pagriezies, viņš īsu mirkli ieraudzīja viņa acis. Un tās nekādā ziņā nebija labsirdīgas. Tīri žēl šī nabaga velna — viņš palicis atraitņos ar diviem puņķainiem bērniem savā draņķīgajā būdā: Viņš droši vien bija lolojis lielas cerības uz to priekšstrādnieka vietu. Bet tagad visas cerības vējā. Ja viņš biitu kā cilvēks, varētu viņa labā kaut ko darīt. Taču viņš kļuva naidīgs. Ņēmās kūdīt citus bodniekus, kuri sāka kustēties vēl lēnāk, izlikties vēl dumjāki, nekā bija patiesībā, ja runa bija par kādu jaunievedumu vai ko neparastāku.

Reizēm Martins grib citiem bodniekiem parādīt, kas viņš par vīru.

Ak tā. Ak vajag art dziļāk. Nu ja, protams. Vecie ļaudis — tie ara tik dziļi, cik dziļi bija trūdzeme. Bet tas bija aplam. Jāar dziļāk. Nu jā, kā tad. Nu, tie vecie — tie jau zināja tikai to, ko paši bija pieredzējuši. Viņi nekad nekur nebija mācījušies. Ne pilsētā, ne pie mācītāja, ne rietumu novados, kur ļaudis visu saprot daudz labāk. Nu padomā, arī grāmatās tas ir aprakstīts...

Dzelzs arkls un ecēšas? Ak tā. Un kaplis un lāpsta arī no dzelzs? Nu protams. Dzelzs rīki jau uzreiz daudz smagāki. Tomēr kopš seniem laikiem ļaudis domāja, ka dzelzs saindē zemi.

Nē, nē. Skaidra lieta, pilsētnieki — tie jau zina labāk. Iemācīties zemi kopt var tikai pilsētā, tiesa kas tiesa.

To visu viņš nepateica vienā reizē, saprotams, jo tas labi nebeigtos. Izmeta pa teikumam vien — un tā visas ' četrpadsmit dienas, kamēr vien tīrumos ilga pavasara sēja. Un vislabprātāk tādās reizēs, kad bodnieki stāvēja bariņā un visi varēja dzirdēt.

Bodnieki*nebilda ne vārda, kad Martins dārdināja. Bet katru teikumu pavadīja klusa jautrība.

Jā, Hovards labi pazina šo klusējošo, jautro kori. Viņš to bija ievērojis pa vakariem virtuvē, kur viņi sēdēja katrs pie sava darba. Renneva kaut ko viņam jautāja, un viņš atbildēdams iekarsa, tad viņa jautāja vēl un vēl, it kā labsirdīgi un aiz ziņkāres, bet tai pašā laikā it kā pa jokam, ar smaidu, ar dzēlīgu piezīmi — jā, jā, tā nu tas ir, no vecā, ierastā vairs nekas rj.av derīgs.

«Manu karstgalvīt!» runāja viņas labsirdīgais smaids, viņa neko ļaunu nedomāja. Bet tie pārējie — tie ievēroja

pavisam ko citu; viņiem šķita, ka saprot viņas vārdu dziļāko jēgu. Rennevu viņi pazina un viņai uzticējās; viņa bija bijusi saimniece jau vairākus gadus, bija iemantojusi viņu cieņu. Hovardu viņi vēl nepazina un arī nezināja, vai viņš jāciena vai ne. Viņš vēl nav īsts saimnieks, bez tam atnācis no citurienes.

Martins nereti sēdēja virtuvē bodnieku pulkā. Sēdēja viņi visi, un pamazām viņiem kļuva skaidrs, kā uz Hovardu jāskatās: protams, kā uz svešinieku, kas ciemā ieradies nelūgts un kas saimnieces gultā nopelnījis sev mājas un zemi. Bodnieki — tie gan savu vietu zina, viņiem neatmaksājas teikt «nē», tomēr viņi jau nav vergi, tādēļ nesaka arī «jā». Martins ir drošāks, viņš nāk priekšā un reizēm tik nevainīgi pasaka — gandrīz kā pati saimniece: «Jā, jā, pilsētā jau viņi vislabāk prot zemi apstrādāt ...»

Klusa jautrība. Bet kalpu istabā un citās istabās, un uz lauka, kur viņš nebija klāt, šī jautrība nemaz tik klusa nelikās, nē, nepavisam ne.

Un kā bija ar viņu darbaprieku? Un ar spēju un vēlēšanos saprast to, ko viņš skaidro, kad viņi pamazām bija nākuši pie slēdziena, ka viņš ir tikai tāds pēkšņi uzradies klaidonis un bezprātis?

Pat ja bodnieki visiem spēkiem censtos saprast viņu, būtu ko nopūlēties. Cik grūti tas bija nācies mācītājmuižā pagājušo gadu, kaut arī bija tik uzticams un dedzīgs palīgs kā Ola! Bet te? Vai tad Martinu var salīdzināt ar Olu?

Hovardu laiku pa laikam pārņēma tāds niknums, ka viņš gribēja doties barā iekšā, grūstīt viņus pa labi un pa kreisi, ņemt aiz apkakles un kratīt, līdz viņi zaudētu prātu un pēc tam atkal to atgūtu un saprastu, ka viņi kā nabaga grēcinieki stāv tā kunga priekšā. Nolādētie bodnieki ...

Bet tad viņš atcerējās, kas viņi tādi. Nožēlojami nešķīsteņi. Dzimuši nabadzībā un uzauguši skrandās, mokās un trūkumā, badināti vēl ļaunāk nekā pavasarī lopi, nolemti vergošanai un smagam darbam saimnieka laukos no agra rīta līdz vēlam vakaram par nelielu atalgojumu vai pavisam bez tā. Skrandas priekšā un pakaļā, posts un nabadzība no šūpuļa līdz kapam ...

Un tad nāk vlņšL šis gatavais klaidonis, ierodas pie viņiem ciemā un — galdiņ, klājies! — iegrozās labākajās mājās, sāk komandēt un rīkot, plīdamies viņiem virsū, lai

strādājot vairāk un labājc. Nu lai jau viņi ir dumji, par kādiem viņus tur, un lai cik maza jēga būtu no tā, ko viņi visā mūžā, sākot no bērna kājas, iemācījušies un viņu vecāki pirms viņiem, un vecvecāki vēl senāk, bet tik dumji tomēr viņi nav, lai nesaprastu šādu patiesību: tas jaunais, ko šis svešinieks vienā rāvienā te grib ieviest, — tas viss prasīs vairāk darba un arī vairāk saprašanas nekā viss vecais, pie kura viņi bija pieraduši. Un kas viņiem par to būs?

Nebūs ne šiliņa!

«Nu», «protams», viņi saka, «jā, jā».

Hovards pats ar dzelzs arklu noara pāris vagu, lai būd-niekiem parādītu, kā tas darāms. Skaties: ja trūdzemes siānis plāns, laid arklu sekli. Bet, ja tas ir biezs, tad arī dzen vagu, cik dziji vien var.

«Nabaga nešķīsteņi,» viņš domāja, kad beidzot bija viņus pielicis pie aršanas. Bet tik un tā viņu gremza niknums.

Ja viņam būtu kaut viens cilvēks, ar ko parunāti Viņu pārņēma ilgas pēc mācītājmuižas Olas — viņš bija nesteidzīgs, drošs un uzticīgs. Pēc Olas, ar kuru varēja vajadzības gadījumā parunāt vai arī kopā paklusēt, ja tā bija labāk.

Bet — gods kam gods —, ja pie darba ķērās Juns, tad tā lieta gāja. Viņi taču kopā bija kaluši jaunos darbarīkus.

— Ak tev šī lāpsta nav laba diezgan? — viņš varēja pajautāt Martinām. — Nāc šurp, ja jau tu esi tik švaks pulveris un nevari noturēt dzelzs lāpstu! Se, ņem atpakaļ savu koceni!

Un viņš pameta Martinām viņa veco koka lāpstu.

Tad brīdi bija klusums. Viņš zināja: ja sāks kašķēties ar Junu, tas viens pats samizos diyus uzreiz.

Un piedevām Juns bija savējais.

Vai savējais? Nē, viņi gan zināja, ja tā labi padomāja, ka Juns no viņiem atrodas tikpat tālu kā mēness. Viņš runāja, ko gribēja, un darīja to, kas bija izdevīgi. Viņš bija tāds, par kādu neviens būdnieks pat nesapņoja kļūt, un — kā to saka — brīvs virs.

Bet Juns bija tikai viens no sešiem. Un viņš jau nenāca strādāt katru dienu. Tā pašā pavasara sējas vidū viņš pazuda mežā un šāva medņus: labāku laiku medībām nevarēja vēlēties.

Ritēja pavasara sēja. Jā gan.

Taču sliktākais bija tas,’ka bodniekiem savā ziņā bija taisnība. Vai arī viņi izdarīja tā, lai taisnība būtu viņiem Gadu no gada paaudžu paaudzēs slikti apstrādājot zemi, tā bija kļuvusi pavisam liesa un trūdzemes kārtiņa plāna jo plāna, un nemaz nevajadzēja tik dziļi art, kad arkls jau uzmeta virspusē smilti un mālu. Vismaz daudzās vietās. Un Hovards, kurš lauku vēl tik labi nepazina, nevarēja iepriekš brīdināt: «Uzmanīgāk! Te laid sekli,» — vai: «Te lai arkls iet dziļi.» Un bodnieki, kuri pazina zemesgabalu kā savus piecus pirkstus, tais vietās, kur trūdzemes kārtiņa bija plāna, laida arklu, cik dziļi vien spēja, ļaudami ,arklam iegriezties mālā un uzmest to virspusē; nu bija briesmīgs skats, un viņi rādīja ar pirk stiem klusā priekā: jā, te lauks uzarts pēc jaunās mo des — trūdzeme apakšā, māls virsū — tāpat kā mācītāj muižā un rietumu novados, un pilsētai

Laiku pa laikam, kad viņam pārliecīgi mācās virsū dažādas domas — par Rennevu un sevi pašu, par bērnu uti visu pārējo, un piedevām vēl par bodniekiem, — tad gadījās, ka viņš tā metās darbā, it kā gribētu zemei par kaut ko atriebties. Un gadījās, ka tādās reizēs Juns viņu apstādināja.

— Hei! — Juns iesaucās. — Ne tik strauji! Bodnieki vēl nodomās, ka tu viņus dzen, bet tik ātri strādāt viņi nespēj, pat ja gribētu. Tevi kaut kas nomāc, es to jūtu. Saņem taču sevi rokār*!

Pavasara sēju kaut kā nobeidza. Laukus uzara par dziļu, kur zeme bija liesa, bet par seklu, kur trūdzemes slānis bija biezs. Un slikti noecēja — Hovards visur vienlaikus nevarēja būt klāt —, miežu tīrumam mēsli bija uzvesti tikai vietvietām.

Jāgaida līdz rudenim — tad sēs ziemas rudzus.

Par kartupeļu lauku gan varēja priecāties.

Viņš ievēroja, ka pamazām aprima zobgalības par jaunajiem darbarīkiem.

Tie, kuri dzelzs lāpstu un dzelzs kapli bija lietojuši vienu dienu, arī otrā dienā klusībā paņēma tos pašus rīkus. Nevajag jau tūlīt domāt, ka viņi bija kļūdījušies, zobodamies par šiem jaunajiem darbarīkiem jau iepriekš, — tas būtu tālu no patiesības. Vai, ja viņi bija kļūdījušies, tad nebija taisnība arī šim svešiniekam, nē, nekādā ziņā. Sī jaunā lāpsta bija smaga kā nelaime, un tā saģiftēja zemi — nu, kā gan citādi, to jau ļaudis zināja vecos laikos. Bet tā jau nebija viņu zeme; nu, var

gan sacīt, ka ar jauno lāpstu darbs vedas labāk — var strādāt pavisam mierīgi un izdarīt tikpat daudz, cik pārējie ar vecajiem koka rīkiem. Un ja jau šis Hovards galu galā grib saģiftēt savu zemi...

— Kas jums tur notiek? — kādu dienu vaicāja Ren-neva, kad sēja jau gāja uz beigām. — Būdnieki staigā, purpinādami, ka tu esot viņiem apsolījis astoņus šiliņus dienā — un tā taču ir divkārša dienas alga — un ka tu nemaz nedomājot viņiem pielikt pie algas, tā esot tikai tāda ēsma uz āķa, lai viņi strādādami līstu no ādas ārā.

— Astoņus šiliņus... — Hovards sākumā nekā nesaprata. Bet drīz viņam kļuva skaidrs.

•— Nu ja. Tas droši vien būs Juns. Mēs toreiz sēdējām tur augšā, kalnu ganībās, un runājām par dzīvi. Beigās es droši vien kaut ko sarunāju par to, ka ar laiku ražas būs lielākas ...

Viņi pasauca Junu un iztaujāja viņu. Lai cik dīvaini, bet viņš samulsa.

— Es biju tik neapdomīgs un izpļāpājos Amunam, — viņš atzinās. — Drīzāk jau tādēļ, lai pasmietos par tevi, Hovard, lai parādītu, kas tu par dīvainu putnu. Bet viņi to sapratuši pavisam citādi — tas nu ir skaidrs.

Tur vairāk nekas nebija darāms.

Jā, pavasara sēju viņi kaut kā pabeidza. Bet pēc tam Hovards jutās tik pārguris kā pēc daudzām negulētām naktīm. Viņš kaut ko pārdomāja, tad paņēma līdzi somā ēdamo un devās uz mežu. Viņu vilktin vilka kaut kur projām, tālu no cilvēkiem. Lai nebūtu neviens jāredz, lai vairākas dienas pēc kārtas nebūtu ne ar vienu jarunā. Par ieganstu viņš minēja to, ka lapsa apciemojusi kāda būd-nieka vistu kūti un saplēsusi dažas noplukušas vistas.

PURVAINA PĻAVA

Pēc piecām dienām Hovards atgriezās no kalnu ganībām, juzdamies atkal kā cilvēks. Katru dienu viņš bija klejojis pa lielajiem mežiem, visvairāk tajā pusē, kur, pēc viņa domām, atradās Ulstādes mežs, bet bija aizklīdis arī tālāk. Viņš bija uzkāpis kalnos, raudzījies lejup uz mežiem, kas jūdzēm tālu stiepās visapkārt, un juties tik niecīgs kā knislis. Kad viņš pēc mežā pavadītas dienas

atgriezās būdiņā un nomazgājās saltajā strauta ūdenī, viņu pārņēma tāda sajūta, it kā viņš mājās, Telemarkā, nupat būtu izpeldējies ezerā.

Vakaros sēdēdams būdiņā, kur pavardā ar dzeltenu liesmu dega sveķainas priežu saknes un visapkārt klusu šalca mežs, viņš saprata, ko nozīmē justies drošībā, bet tai pašā laikā viņam uzmācās arī bailes, jo visapkārt valdīja tāds diženums.

Iedams lejup pa ganību ceļu ar divām lapsu ādām, kas bija piesietas pie somas, viņš zināja, ka tagad jāķeras klāt purvainajai pļavai.

Sī pļava zināmā mērā bija Hovarda lielais atklājums, ko viņš izdarīja rudenī. Toreiz viņš šo pļavu bija rūpīgi aplūkojis vairākas dienas, bet tagad par to zināja vēl vairāk. Viņš pļavā bija iedzinis mietus divu elkoņu dziļumā un tagad pārliecinājies, ka zeme ir laba un nav pārāk skāba. Divu elkoņu dziļumā mieti atdūrās pret kaut ko cietu, un viņš domāja, ka tur ir zilais māls — vēl jo labāk.

Pļava atradās viszemākajā vietā netālu no ezera ar nelielu slīpumu rietumu pusē. Tā bija liela, vismaz desmit, piecpadsmit molu platībā. Pļava bija purvaina, tādēļ — un tas bija Hovarda atklājums — ka pašā malā, starp pļavu un ezeru, paslēpusies zem velēnas, gāja zema klints šķautne. Tā arī neļava ūdenim brīvi notecēt. Sīs klints mugura citur bija redzama, bet šeit tā bija nobēgusi pazemē. Hovards domāja, ka pļavas nosusināšanai pāris vietās nāksies klinti uzspridzināt un ierīkot dažus slēgtus grāvjus. Pārējo izdarīs laiks.

Pēcpusdienā, atgriezies no ganībām, viņš vēlreiz pārstaigāja pļavu. Viss bija skaidrs.

Daži sprādzieni un daži grāvji — un šis nelietojamais purvs kļūs par labāko tīrumu visā Ulstādē. Pulveri spridzināšanai viņš bija nopircis Kristiānijā. Viņš devās uz smēdi un izkala urbi. Lāpstas jau viņam bija.

Viņš aizsūtīja pēc Juna un trim bodniekiem — Pēra, Edvarta un Āmuna. Ar kalpa zēnu Larsu un viņu pašu kopā sanāca seši vīri, un ar tiem pietiks. Martina skābo ģīmi viņš šoreiz nevēlējās redzēt, un Tjestels bija pārāk vecs. Viņš tagad veselas četrpadsmit dienas varēja domāt tikai par šo pļavu. Renneva smaidīja, redzēdama, cik ļoti viņš iededzies. Un pats viņš saprata, ka visu laiku pret Rennevu bija jutis rūgtumu vairāku iemeslu dēļ, bet nu tas bija kā ar roku atņemts.

Nākošā rītā viņi ķērās pie darba.

Sākumā viņi’ paraka vairākās vietās, lai droši noteiktu, pa kurieni iet klints. Drīz viņi to zināja un saprata arī, ka klinti vajadzēs uzspridzināt tikai vienā vietā — un dambis, tā sakot, tiks pārrauts.

Bet Hovards bija izdomājis vēl kaut ko, tā dēļ tik ļoti priecājās par šo darbu. Viņš mēģinās paveikt to, ko pat virsskolotājs Sverdrups neuzdrošinājās pamēģināt, — viņš ierīkos slēgtus grāvjus, kuru dibenu un malas izliks ar plakaniem akmeņiem un vidu piepildīs ar apaļiem akmeņiem, tad pārklās ar zemi, tā ka neviens neredzēs, ka tur bijis grāvis. Tādā veidā var ietaupīt zemi — viņš dzirdējis, ka citās valstīs, piemēram, Francijā, šādus slēgtus grāvjus ierīko jau simtiem gadu, tikai šeit neviens tādus vēl nebija redzējis. Bet tagad arī Norvēģijā būs tādi grāvji.

Strādājot kopā ar būdniekiem, viņš domās skaidri redzēja: pēc pāris gadiem šajā pļavā būs rudzu lauks ar tik gariem stiebriem un lielām vārpām, ka, iegājis tajā, pazudīsi. Kā šie īdzīgie kaimiņi tad staipīs kaklus, viņi pieliks plaukstu virs acīm, lai saule netraucē skatīties, un nevarēs acis atrauti Un nāks būdnieki, jo tad viņus vairs tik ļoti neplosīs šaubas. Varbūt viņu cietajos pauros pat ienāks doma, ka arī viņiem kaut kas atkritīs, ja Hovards uzlabos saimniecību Ulstādē.

Tad viņi apsēdās atpūsties.

Hovards silti paraudzījās uz šiem trim būdniekiem, kuri vienaldzīgi sēdēja, iegrimuši sevī. Viņš atcerojas, ka viņam reiz virsskolotājs Sverdrups bija lasījis priekšā kādu sāgu, ko sarakstījis Snore Sturlasons. Sāga stāstīja par kādu vīru, kuru sauca par Erlingu Skjalgsonu. Tur stāvēja rakstīts, ka viņš aizveda savus vergus uz lauka strādāt un noteica, cik viņiem dienā jāpadara. Ja viņi padarīja vairāk, par to saņēma algu sudrabā. Un, kad nopelnīja tik daudz sudraba, cik vērts vergs, viņi kļuva par brīviem vīriem.

Tas Erlings Skjalgsons gan bija gudrinieks! Ja Hovards spētu viņam līdzināties!

Kad Hovards Ulstādē visu pārveidos, tad viņam un art būdniekiem paliks brīvs laiks. Kur viņi liks šo brīvo laiku? Jā, ziemeļu pusē ir neliels ūdenskritums. Tagad tur stāv dzirnavas. Bet-tur jau varētu ierīkot zāģētavu — pašu vajadzībām. Cik Ulstādē ēku vien būtu jālabo, par būdnieku istabām nemaz nerunājotl

Varbūt kāds no viņiem arī sapratīs, ka labību un kartupeļus var audzēt arī būdnieku zemē?

— Nu, vīri, ķeramies atkal pie darbal Hovarda balsī skanēja tāds prieks, ka bodnieki pagrieza galvu, paskatījās uz viņu un lēnām rausās kājās. šis Hovards laikam domā, ka tā strādāt ir liels prieks. Nu ja, ja jau cilvēks strādā pats uz savas zemes un savai bagātībai...

Rakšana vedās labāk, nekā viņi bija iedrošinājušies cerēt. Otrajā dienā jau nogranda pirmais sprādziens. Tūlīt no Berga pagraba atskanēja gaudošana — droši vien kāds plānprātiņš bija pārbijies no lielā trokšņa.

Un nebija nemaz ilgi jāgaida, kad viņiem blakus jau stāvēja viens no kaimiņiem — Hanss Engens, Heuges piekritējs. Viņš stāvēja lēnīgs un piešķiebtu galvu un dēls soli aiz viņa. Dievs palīdz! Ko viņi darot, ka te dārdot kā pērkona laikā. Ak tā, viņi grib nosusināt šo pļavu! Hm. Jā. Slavējams darbs, nav ko teikt. Hm. Bet, ja visaugstākajam būtu licies, ka pļava jānosusina, tad taču viņš nebūtu tur ceļā nolicis klinti? Hm.

Hovards pacietīgi atbildēja, ka, cik nu viņš atceroties, bībelē esot rakstīts: «ja tavā labā acs tev ir par kavēkli, tad ņem un izrauj to». Sī klints mugura viņam bija par kavēkli, un viņš to izrāva no zemes ar lielu sprādzienu.

Ak tā. Jā, jā. Hm. Par to aci jāsaprot mazdrusciņ citādi, bet... ir prieks, ka Hovards tik labi zina svētos rakstus. Tas, kas tos lasa, vienmēr atbildi atradīs — tā tas ir. Hanss uz savu jautājumu bija saņēmis atbildi, tomēr palikām stāvam.

Hm. Ja jau viņš ir atnācis... Tā jaunā sēklas labība, ko Hovards fabrikā nopircis, kā runā, gan esot labāka par to, kas te, ciemā, sēta gadu gadiem.

Tad Hovards sacīja, ka varbūt nemaz neesot daudz labāka, tikai labāk sašķirota — mieži par sevi un auzas par sevi —, un Hanss lēnprātīgi atteica, ka laikam jau tā esot gan. Bet viņš esot dzirdējis, ka labība ir tāda, kādu to vēlas tas kungs — ja viņš vēlas’ miežus, tad iznāk mieži, ja vēlas auzas, iznāk auzas. Un, ja viņš grib sajaukt miežus ar auzām, tad tā arī ir. Visbiežāk mieži ir sajaukti ar auzām.

Par kartupeļiem viņš arī nav īsti drošs. Jā, viņš ir dzirdējis, ko stāsta mācītājs, kā nu ne. Taču viņš nav manī-

jis, ka par šo augu būtu runāts blbelē. Un ir taču tā, Hovardam jāpiekrīt, ka dieva vārds ir ce]azvaigzne gan garīgās, gan laicīgās lietās.

Hovards, kurš nebija veltīgi pavadījis vairākus gadus mācītājmuižā, atbildēja, ka bībelē kartupeļi tiešām netiekot pieminēti. Bet tur netiek pieminēti ne ziemas rudzi, cik viņš zina, ne arī auzas. Toties tur stāv rakstīts, ka cilvēkam jāapstrādā zeme un jāliek tai sev kalpot. Bībelē nekas nav rakstīts par kartupeļiem — droši vien tādēļ, ka tie Jūdejā neauga. Tur neauga arī lācenes un brūklenes, tāpēc arī netika pieminētas bībelē. Bet tās taču ir labas ogas. Hanss tikai piekrizdams locīja galvu. Un tad viņš steidzīgi sāka izprašņāt Hovardu par kartupeļiem; cik daudz kartupeļu izaug zemē, vai tie ir labi ēšanai un lopu barošanai un cik maksā mērs kartupeļu. Hanss aizgāja, dziļi domās iegrimis, dēls_ viņam pakaļ — soli aiz viņa. Un tad divi būdnieki — Amuns un Pērs — ieģrūž viens otram sānos: vai redzēji, kā šis vīrs no Telemarkas dabūja virsroku? Paveries, paveries, redz, Hansam galva nu vēl šķībāka!

Hovards redzēja, ka pirmo reizi būdnieki ir viņa pusē. Viens no viņiem smiedamies rādīja uz rietumiem — uz alkšņu audzi. Tur, pa pusei paslēpies krūmos, stāvēja Kers’tafers Bergs, pielicis plaukstu virs acīm, un glūnēja. Viņu briesmīgi mocīja ziņkārība, bet viņš nevarēja piespiest sevi nākt klāt, jo te tikko bija stāvējis Hanss.

Viņi raka grāvi tālāk aiz. klints, tuvodamies pļavas ziemeļgalam. Tur viņi atdūrās pret milzīgu, apaļu akmeni, kurš bija paslēpies zem velēnām, un īsti nezināja, ko ar to iesākt. Atstāt akmeni turpat nekādi nevarēja, jo tad grāvis būtu jārok ar līkumu. Varēja izurbt tajā caurumu un uzspridzināt, taču tas prasītu vairāku stundu darba; varētu pamēģināt pakustināt to ar lauzni un bomjiem, bet arī tur vajadzīgs laiks, ja viņiem tas vispār pa spēkam. Lai paceltu šo akmeni, vajadzīgi trīs četri vīri.

Tad kādam ienāca prātā: pasauksim Monsu Mīru.

Hovards bija redzējis Monsu divas trīs reizes, bija par viņu tik daudz dzirdējis no Rennevas, Māri un Juna, ka pazina šo vīru caur un cauri.

Monss bija būdnieks Berga mājās. Viņš bija īsts milzenis, ļoti labsirdīgs, kā jau visi liela auguma cilvēki, un

tik stiprs, ka, pēc viņa domām, visas ķildas un visi kautiņi bija tikai tāda bērnu spēle. Runāja, ka viņš pats nevarot pierast pie sava lielā spēka un pastāvīgi brīnoties, vai tas nākot no dieva vai velna. Bet par savu spēku viņš bija laimīgs. Reizi pa reizei viņš devās pastaigā cauri ciemam. Tad |audis viņam labprāt deva iespēju savu lielo spēku parādīt, daļēji tādēļ, ka viņš to labprāt vēlējās, daļēji tādēļ, ka arī paši gribēja paskatīties, lai pēc tam kādu laiku būtu par ko runāt. Beigās viņam vienmēr iedeva ēst. Un ēda viņš par četriem.

Kerstafers, kura labā viņš strādāja, saviem bodniekiem deva dienas darbu. Viņš vienmēr deva ļoti daudz darba un, ja viņi netika galā, tad draudēja izmest viņus ārā. Un tie nebija vis tukši draudi — viņš ar saviem bodniekiem slēdza līgumu tikai uz vienu gadu. Dažus no viņiem viņš tiešām bija aizdzinis.

Monss nebija pārāk nasks. Un Kerstafers, kurš bija spiests viņam maksāt divtik un arī barot divreiz vairāk katrā ēdienreizē, deva viņam arī divreiz vairāk darba. Kaut arī darbs bija iedots grūts, bieži gadījās tā, ka Monss to veica agrāk par noteikto laiku. Tad Kerstafers ne vien Monsam, bet arī pārējiem deva vairāk darba. Bet tā tas ilgi nevarēja turpināties, un viss beidzās ar to, ka Monss tik un tā pabeidza darbu agrāk, apsēdās pagalmā un sāka tēst cirvim kātu, taisīt slotas, meistarot alus muciņu vai ko citu — viņam bija zelta rokas. Ja Kerstafers to ieraudzīja, viņš metās ārā pagalmā, lamādamies pilnā kaklā.

Monss sēdēja un skatījās, ka mazais vīriņš nāk arvien tuvāk un tuvāk, un mēģināja saklausīt, ko viņš saka, bet tas viņam neizdevās, jo viņa vienīgais trūkums bija tas, ka viņš slikti dzirdēja. Kad Kerstafers bija vairs tikai simt elkoņu tālu, Monss labprāt cēlās kājās un gāja saimniekam pretī — viņš droši vien uzskatīja: tā ir kauna lieta, ka šim vīram, kuram piederēja mājas un viss cits, vajadzēja visu ceļu skriet.

Kerstafers tad apstājās, vēl arvien lamādamies. Monss gāja tālāk, negāja ātri, bet smagnēji — tieši tā varētu kustēties kalns. Kerstafers sāka kāpties atpakaļ, vēl arvien lamādamies. Monss mierīgi nāca viņam tuvāk. Beidzot Kerstafers apgriezās un metās bēgt, bez mitas lamādamies. Monss slāja viņam pa pēdām, līdz Kerstafers pagriezās uz māju pusi. Tad Monss saprata, ka saimnieks

no viņa nekā negrib, griezās atpakaļ un devās pie savas alus mučeles.

Kerstafers iebrāzās istabā un, ja viņam ceļā gadījās pusaudzis dēls, tad sadeva tarn pa ādu. Citkārt viņš dēlu nesita, pat lepojās ar viņu. «Man šķiet, mans mazais Ēriks ir īsts velnēns,» viņš mēdza sacīt, «vēl sliktāks par mani.»

Sajās reizēs dēls visu pacieta un piedevām vēl smējās.

Vai dzīt Monsu projām? Tas Kerstaferam nenāca ne prātā. Viņš zināja, ka tādu bodnieku viņš nekad neatradīs.

No pļavas, kur viņi stāvēja, varēja redzēt, ka Monss sēž pagalmā un taisa jaunu slotu. Jynu aizsūtīja pakaļ Monsam. Tikmēr Hovards iegāja virtuvē un teica:

— Sagatavojiet vairāk, ko ēsti Pusdienās būs Monss.

Monss līgodamies tuvojās. Brīnums, ka tiltiņš viņu

izturēja — viņš bija trīs baļķu resnumā.

Vispirms bija vajadzīgs neliels ievads — trīs bodnieki cits caur citu ņēmās pārstāstīt Monsa varoņdarbu. Vai atceries, ka toreiz pie Nūrbijas tu palīdi apakšā niķīgajam zirgam un to pacēli gaisā? Zirgs tā pārbijās, ka pēc tam kļuva tik mierīgs kā jērs... Vai atceries?

Monss pacietīgi klausījās šajos slavinājumos. Bija jau arī patīkami tos dzirdēt.

Tad viņš aizgāja un apskatīja akmeni.

— Man šķiet, tas ir pārlieku smags,— teica Hovards. — Mēs ar Junu mēģinājām to izkustināt, bet tas stāv kā kalns.

Monss nekā neatbildēja. Viņš saņēma akmeni ar abām rokām un to sakustināja. Tad viņš nolika kājas katru savā pusē akmenim un sagrāba to ciešāk.

Tas gāja lēni. Akmens pacēlās, bet tai pašā laikā Monss drusku iegrima zemē. Akmens apakšgalā bija smails un lielāks, nekā viņi bija domājuši. Monss turēja to rokās. Tad viņš paspēra dažus soļus — pavisam lēni. Ar katru soli viņa platās kājas grima zemē. Viņš nesa akmeni tik uzmanīgi, it kā nestu milzīga putna olu. Divi soļi... četri... astoņi. Klāt pļavas mala, un akmens ar dobju dunoņu nokrīt zālē. Smailais gals dziļi ieduras zemē. Monss pāris reižu noelšas, paliek stāvam un brīdi skatās uz akmeni. Pārējie klusē. Viņi nemaz netic savām acīm — tur taču bija vajadzīgs četru vīru spēks, lai paceltu tādu akmeni.

Monss ir nedaudz sasārtis. Viņš vēlreiz paskatās uz akmeni.

— Bet man gan ir spēks! — viņš saka priecīgs un izbrīnījies.

Pēc tam vīri gāja ēst. Galdā bija putra, speķis un plāceņi — tas viss Monsam gāja pie dūšas.

Pienāca jūnijs. Ciems sazaļoja. Putni dziedāja caurām dienām un naktīm, taisīja ligzdas un lidinājās te augstu, te zemu, ķerdami knišļus un mušas. Viņi dziedāja krūmos un jaunaudzē pie pļavas. Putni lidoja tieši virs galvas, un varēja just viņu spārnu vēdas: no zemes taču līda ārā tārpi un visādi kāpuriņi, kad viņi raka. Ik reizes, kad atskanēja sprādziens, putni izbiedēti apklusa, bet tikai uz mirkli; tieši tik mirklīga bija viņu atmiņa. Tad viņi atkal sāka dziedāt.

Saule jau bija uzlēkusi, kad viņi pulksten sešos rītā sāka strādāt, un tā vēl joprojām spīdēja, kad viņi pulksten astoņos vakarā noguruši devās mājās. Edvarts paskatījās gaisā, kur bezdelīgas kā melnas bultas šaudījās pret bālajām debesīm. Viņš teica:

— Bezdelīgas lido augstu. Pieturēsies labs laiks. Pērs arī varēja noteikt to pēc savas ģikts: tā viņu nemocīja. Sī labā laika jau bija gandrīz pārpārēm — tīrumiem un kartupeļu laukam vajadzēja lietu. Tiesa, viss jau auga un zaļoja, bet sena paruna saka: pirms svētā Hansa dienas lietus nekad nevarot būt par daudz.

Kad viņi gāja uz virtuvi vakariņās, strazds ceļmalas krūmos vīteroja:

— Redzi, redzi! Paskaties vien! Pļavā rok grāvjusl

Cits strazds atbildēja:

— Mums rok sliekas!

Un pirmais atkal dziedāja:

— Un tādēļ lai rok, un tādēļ lai rok!

Larss ar ilgu pilnām acīm noskatījās uz Berga māju pusi, kur dzīvoja viņa meitene, un sacīja:

— Ak, ja vasara būtu cauru gadu!

Darbs gāja savu gaitu diendienā. Pēc trīs dienām viņi beidza spridzināt, izraka vienu grāvi šķērsām pāri pļavai un ķērās pie trim pārējiem grāvjiem, kuriem jāiet gareniski.

Sājā vietā kādreiz bijis ezera dibens. Pusotra — divu elkoņu dziļumā viņi uzdūrās zilajam mālam. Grāvja dibenu un malas viņi izlika ar akmeņiem, pasu grāvi piepildīja apaļiem akmeņiem no tuvējās kaudzes, tiem uzlika plakanas akmens plāksnes un pašā virsū uzbēra zemi. Tagad ūdenim bija kur notecēt. Tas sāka tecēt vienmērīgi un droši uz vaļējo grāvi pašā lejpusē. No turienes ūdens plūda pa izspridzināto vietu un tālāk pa slēgto grāvi. Beidzot šo ūdeni uzņēma mazā upīte, kura tecēja starp Ulstādi un Nūrbiju.

Darbs bija pabeigts; seši vīri bija strādājuši desmit dienas. Klāt jau bija svētā Hansa diena, kad no visām mājām ļaudis dzīs govis uz kalnu ganībām.

Un pēc tam būs īsta vasara.

VASARA

Renneva, Hovards un Kjersti arī devās pārējiem līdzi uz kalnu ganībām un palika tur vairākas dienas. Vasarā visiem pietika guļvietas; Renneva un Hovards gulēja mazajā siena šķūnītī uz egļu zariem un ādām.

Renneva skatījās, lai viss tiktu izdarīts, kā nākas. Vēlāk lopu meita un kalpone tiks galā vienas pašas. Hovards kūtiņai un būdai mazliet pielaboja jumtu, saraka sveķainas priežu saknes pavardam, sanesa un sakrāva kaudzē sausu malku — tur pietiks vai pusei vasaras —, parasti ganu meitas to darīja pašas. Pat lopu meita atmaiga, kad redzēja Hovardu tā rosāmies.

Vakari bija gari un gaiši kā palsa diena, gaiss tik tīrs, ka bija patīkami to elpot. Ikviens zināja, ka kalnu ganībās var tikt vaļā no visādām kaitēm.

Sēdēdami uz lielā akmens pie durvīm, viņi mierīgi sarunājās līdz pat pusnaktij. Te augšā varēja ātrāk izgulēties nekā ciemā.

No rītiem ap ezeru kāpa zilu dūmu strūklas. Klusajā gaisā balsis aizskanēja tālu jo'tālu. Govis priecīgi māva cita caur citu. Viens otrs mazs bullēns kārpīja ar priekškājām zemi un mauroja, it kā gribēdams izlikties par lielu bulli. Sājā balsu jucenī bija dzirdamas arī suņa rejas — uz Nūrbijas ganībām bija paņemts līdzi kucēns, kurš visur gribēja būt klāt.

Tagad šeit, kalnu ganībās, kopā sanāca gandrīz vai vesels ciems.

Govis pamazām atkopās, un viņām atkal sāka spīdēt spalva. Rītos viņas visas rindā iznāca pa vārtiņiem un gāja uz mežu, bet vakaros tāpat atgriezās mājās. Vien-

mēr pa priekšu gāja govs ar zvaniņu kaklā. Cik dīvaini — nekad viņa divreiz neveda govis pa vienu un to pašu taku — laikam pa nakti bija izdomājusi, uz kuru pusi iet.

Gadījās, ka pavasaros vai rudeņos te uzklīda lāči, bet ganu meitas no viņiem nebaidījās. Sen nebija dzirdēts, ka lācis būtu uzbrucis lopiem — tiklīdz ķepainis sajuta dūmu smaržu un izdzirdēja cilvēku balsis, tas parasti iegāja dziļāk mežā. Tur, dziļi meža biezokņos, tas droši vien pārtika no skudrām, kameņu ligzdām, pelēm un dažādām saknēm, līdz jūlija beigās ienācās mellenes.

Pavadījuši ganībās piecas jaukas dienas, visi trīs devās atpakaļ uz ciemu. Kjersti, Rennevas pameitai, jūnija sākumā palika divpadsmit gadi. Nākošajā vasarā, kad viņai būs trīspadsmit, viņai atļaus pavadīt ganībās pusmēnesi. Tad viņa iemācīsies kult sviestu, siet sieru un cept ganību plāceņus — gardāko ēdienu pasaulē...

Apakšā — ciemā bija gandrīz tikpat mierīgi kā kalnu ganībās, jā, varbūt pat mierīgāk. Ulstādē viena kalpone tika galā ar cūkām, vistām un divām govīm, kuras bija paturētas mājās. Aitas izlaida mežā, kazas ganījās turpat pļavā un vakaros pašas atgriezās mājās. Būdnieki sēdēja savās istabās, no vīriešiem mājās bija tikai Hovards un Larss. Zvans, kas parasti saimi sauca pusdienās, tagad klusēja — gan Ulstādē, gan citās sētās. Pagalms aizauga ar zāli tāpat kā taciņas starp mājām.

Hovards tin Larss noņēmās ar dažādiem sīkiem, bet vajadzīgiem darbiem — pielaboja žogus, skaldīja malku, kārtoja siena šķūni, lai, siena laikam sākoties, par to vairs nebūtu nekādu rūpju. Šķūnī viņi atrada vistu, kas bija tur paslēpusies un perēja; vistu viņi neaiztika.

Jau pa dienu ciemā valdīja klusums, bet pret vakaru viss it kā pavisam pierima: varēja pat dzirdēt, ko ļaudis runāja ezera otrā krastā.

— Visas zīmes rāda, ka būs laba vasara, — kāds sacīja.

— Jā, un mieži labi padevušies.

Tā tas arī bija.

Gaisā jautās kāda pavisam viegla vēsma, uzvilnīja tālas, rimtas balsis, āboliņa un medus smarža, pelašķu, mežrozīšu un simtiem citu puķu aromāts, arī dūņu smārds no ezera krasta; visas šīs smaržas, saplūdušas kopā, kā ziedoša pļava viegli plīvoja gaisā un vēstīja, ka atnākusi vasara.

Klāt bija jūlijs. Pēc desmit dienām vajadzēja sākties siena pļaujai. Šķita, ka tā jau tepat gaida aiz kalna. Un visa apkārtne tad atdzīvosies. Visapkārt griezīgi atbalsosies izkapšu trīšana, vīri pļaus garā virknē cits aiz cita, un zāle mīksti gulsies sulīgos vālos. Pagaidām gan no rīta līdz vakaram ciemā valdīja klusums, un pat attālas suņa rejas, liekas, pavisam neiederējās apkārtējā mierā.

Ļaudis centās runāt klusināti, ne tā, kā paraduši. Putni vairs tā nedziedāja, bet caurām dienām, lidojot te augstu, te zemu, ķēra mušas un knišļus saviem ēdelīgajiem bērniem. Droši vien starp citiem putniem gadījās arī pa dze-guzēnam; dzeguze pati vairs nebija dzirdama — tā bija aizlidojusi uz dienvidiem, lai bauditu brīvo dzīvi tāpat kā lidz šim.

Pēc vakariņām Hovards gāja uz ezeru likt tīklus. Kjer-sti labprāt devās viņam līdzi, jo viņai patika braukt ar laivu, bez tam viņa zināja labākās zivju vietas.

Beidzot Hovardam bija izdevies ar meiteni sadraudzēties. Sākumā no tā nekas nebija iznācis. Reizēs, kad meitēnu satika, viņš laipni ar viņu parunāja — tāds viņam bija paradums. Bet pagāja dienas, kad Hovards nemaz viņu neredzēja. Viņa bija bikla un bailīga kā zvērēns; tieva un izstīdzējusi viņa aizslīdēja projām kā ēna, pirms viņš paspēja pagriezties uz viņas pusi. Laiku pa laikam viņš manīja, ka skuķēns viņu novēro, kad domāja, ka Hovards viņu neredz; viņa vēroja viņu ar interesi vai ziņkārību — viņš īsti to nesaprata, bet nepiegrieza tam lielu uzmanību. Ja viņa skatiens nejauši iemaldījās tādā tumšā stūrī, kur sakņupuši sēdēja Kjersti, viņš sastapa meitenes lielās acis, kuras viņa tūlīt pat nodūra, it kā pieķerta kādā nedarbā. Reižu reizēm, kad viņš strādāja siena šķūnī vai stallī, viņš manīja, ka gar šķirbaino sienu kāds aizslīd. Kad viņš, dungodams kādu dziesmu, šķūnī skaldīja malku, nereti saules starus sienas spraugā aizklāja ēna un viņš ārpusē dzirdēja noknikšķam zarus — Kjersti bija klusu piezagusies pie šķūņa sienas un, klausīdamās viņa dziesmā, bija nejauši uzkāpusi uz sausa zara.

— Nāc iekšā, iemācīšu tev šo dziesmu, — viņš teica. Tomēr viņa vienā rāvienā bija pazudusi.

Tā pagāja pirmās pāris nedēļas. Bet no tās dienas, kad viņš kūtī bija apkopis veco Māri, viss kļuva citādi. Viņi satikās kūtī pie Māri guļvietas, un meitenes bailes un biklums pazuda kā vēja nesti. Viņa runāja un jautāja,

smējās un runāja atkal. Un tā bija arī vēlāk. Tikai pamātes Rennevas klātbūtnē Kjersti bija tikpat klusa kā agrāk. '

Rennevai bija vērīgas acis, un drīz vien viņa pamanīja šīs pārmaiņas.

— Cik labi, ka Hovards ar Kjersti sadraudzējušies! — viņa teica. Ar Kjersti jau nemaz nav tik vienkārši — to viņa zināja no pieredzes.

— Tev, kā jau vīrietim, ir vieglāk, — viņa pasmējās.

Tajās vietās, kuras bija parādījusi Kjersti, Hovards

ielika sešus tīklus. Tad viņš sēdās pie airiem un viņi devās mājup. Pēc saules rieta ezers it kā pamira, krāsas izbalēja un p|avu un mežu atspulgi ūdenī kļuva vēl blāvāki. Kjersti sēdēja laivas pakaļgalā klusa, domās iegrimusi un brīžiem ļāva pirkstiem vilkt svītru ūdenī, un sīki vilnīši sāka ņirbēt, atgādinādami nespodru, pelēku zīdu.

No laipas pa aizaugušo taciņu viņi devās augšup. Rasainajā zālē viņiem palika slapjas kurpes. Bezdelīgas bija prom, tagad viņiem tieši virs galvas lidinājās sikspārņi, vakarā bija viņu kārta ķert mušas. Sikspārņi slīdēja klusi jo klusi — gluži kā putnu ēnas.

Kjersti mazliet atpalika, jo viņa gribēja saplūkt puķes. Hovards zināja, ka šīs puķes viņa ieliks ūdenī un no rīta aiznesīs vecajai Māri. Tās būs apvītušas — jo pļavu puķes jau ātri vīst —, bet dāvana paliek dāvana.

Uz lieveņa sēdēja Renneva un gaidīja. Viņš ievēroja, kā viņa sarāvās, kad viņš parādījās aiz šķūņa stūra. Viņa piecēlās un panācās viņam pretī pa pagalmu — un viņš juta, cik saldi un smagi dzīslās iepulsējās asinis.

Viņi apstājās blakus un paskatījās apkārt. Kjersti pagāja viņiem garām un iegāja istabā. Viss bija tik kluss. Vēls jūlija vakars, vasara.

Renneva pāris reižu dziļi nopūtās. Tad pagriezās pret viņu:

— Jau vēls. Iesim iekšā.

DZIMTAS NAZIS

Tajā dienā, kad Renneva, Kjersti un Hovards atgriezās no kalnu ganībām, viņam gandrīz vai nebija laika paēst. Viņš bez kavēšanās gribēja apskatīt savu pļavu. Viņš to uzskatīja gandrīz vai par savu bērnu. Neviena cita bērna jau nebija, tā kā ...

Bet p|ava nemaz neizskatījās tāda, kādu viņš to bija vēlējies redzēt. Viņam likās — tā ir tieši tāda pati kā agrāk._ Varbūt mazlietiņ sausāka, taču ... ūdens uz no-vadgrāvi netek. Tas bija sauss.

Hovards sev jautāja, vai tik viņš nav kļūdījies, ierīkodams slēgtos grāvjus. Varbūt akmeņi tā sakrituši, ka* ūdens nekur netiek? Bet šo domu viņš uzreiz atmeta — viņš taču pats visu laiku bija klāt un varēja apgalvot, ka grāvji kārtībā.

Vēlreiz viņš pārstaigāja pļavu un pārbaudīja slīpumu — jā, ūdenim vajadzēja noplūst.

Taču tas neplūda projām. Un pļava bija tikpat slapja. Gandrīz tikpat slapja.

Vai ūdens tik spītīgi turējās šajā purvainajā zemē?

Viņš zināja, ka ir pārāk nepacietīgs. Pagaidi vēl mazliet, viņš klusībā teica. Tāda pļava, kas bijusi purvaina tūkstoš gadu, nekļūst sausa dažās dienās. Paies nedēļas un mēneši, līdz kaut kas mainīsies.

Pamazām viņš sevi pārliecināja, gandrīz jau sāka domāt, ka viss kārtībā. Ūdenim jādod laiks. Ap pļaujas laiku paskatīsimies... Viņš pats piespieda sevi divas nedēļas nerādīties pļavā — līdz siena laikam. Tomēr domāt viņš domāja katru mīļu dienu un lauzīja galvu, vai tik kaut kur nav pieļauta kļūda. Nē, tas nav iespējams.

Tad bija klāt siena laiks, un vēl divas nedēļas Hovar-dani bija darba pilnas rokas.

Ap pļaujas laiku, viņš klusībā nolēma. Bet tik ilgi viņš gaidīt nespēja. Augusta sākumā ar sienu viņi bija tikuši galā. Darbi bija pabeigti jau krietni pirms"vakariņām. Sievietes virtuvē vārīja krējuma putru, un viņš nogāja pagrabā pēc alus un degvīna. Tad viņš vairs ilgāk nevarēja-nociesties un gāja uz pļavu.

Pļava bija tikpat slapja. Gandrīz tikpat slapja. Vienīgā sausā vieta bija lielais novadgrāvis. Viss bija tāpat kā pirms mēneša.

Viņš vairs nekā nesaprata.

Pārnācis mājās, viņš ievēroja, ka divi būdnieki šad tad zagšus uz viņu paskatās. Tie bija Martins un Edvarts.

Arī pie vakariņu galda viņš sajuta šo abu būdnieku šaudīgos mirkļus. Tiklīdz viņš paskatījās, viņi nodūra acis un sejas kļuva nopietnas un neizdibināmas. Bet viņu acīs vīdēja ļauns prieks — to gan viņš pamanīja, pirms būdnieki acis pavērsa sāņus.

Nu ja. Viņi būs bijuši pļavā un zināja, ka arī viņš tur bijis. Un priecājās, ka darbs bijis veltīgs. Pavisam vienkārši.

Bet kāpēc viņi paslepus tā uzlūko viņu, tie divi? Un kā bija ar pārējiem?

Viņš pārlaida acis galdam. Tur sēdēja Amuns un Pērs. Viņš pārlieku labi zināja, cik uz viņiem var paļauties. Un tur bija Juns, mednieks. Uz viņu paļauties varēja, pareizāk sakot, tādā nozīmē, ka Hovards zināja: Junam nospļauties gan par saimnieku, viņa pļavu un visiem viņa plāniem, gan par saskābušajiem būdniekiem. Viņš gribēja doties uz meža ezeru ķert zivis, šis Juns.

Nākošajā rītā Hovards atkal bija pļavā. Arī šoreiz bodnieki palika mājās: pēc siena pļaujas šo to vajadzēja piekārtot.

Pļavā viss bija pa vecam. Un izskaidrojumu viņš vēl aizvien atrast nevarēja. Pļavai jau vajadzēja būt sausai. Vismaz ūdenim bija jātek uz novadgrāvi.

Bet ūdens netecēja.

Mājās viņš atkal ievēroja, ka Martins un Edvarts liek kopā galvas. Tas nu viņam nepatika. Piegājis pie Juna, Hovards pasauca viņu līdzi uz pļavu.

— Varbūt tu sapratīsi labāk par mani, — viņš teica.

Juna seja uzreiz kļuva noslēgta. Klusēdams viņš sekoja Hovardam.

Abi kopā viņi pārgāja pār pļavu. Taču viņš jau pats to visu bija redzējis: pļava tikpat slapja, ūdens netek, un izskaidrojuma nav.

— Vai tu ko saproti, Jun?

— Hm. Nē... — Juns pakasīja pakausi. — Sie tavi slēgtie grāvji būs aizsērējuši.

Viņš to pateica nevērīgi, pat pārāk nevērīgi. Hovards palika stāvam — un pēkšņi viņam kā zvīņas nokrita no acīm. Neteicis Junam vairs ne vārda, viņš devās tieši pie Martina un Edvarta.

— Apskatīsim tos slēgtos grāvjus. Paņemiet kapļus un lāpstas un nāciet līdzi.

Viņš paskatījās viņos un ieraudzīja to, ko bija gaidījis, — Martina brūnā seja viegli nobālēja.

Viņi nāca līdzi. Viņi gan nesteidzās, šie divi. Hovards nostūma Edvartu sānis.

— Ej un palīdzi Martinām, es te tikšu galā viens.

Juns sadrūmis ņēmās ap trešo grāvi,

Hovards aizrakās līdz akmens plāksnēm, kas pārklāja grāvi.

Viņš uzreiz ieraudzīja, ka augšējās plāksnes ņemtas nost un vēlāk šā tā noliktas atpakaļ.

Viņš tās pacēla.

Grāvis bija aizmūrēts. Apaļie akmeņi salipināti ar zilo mālu, un izveidojusies mūra siena, kas nelaiž cauri ne pilienu ūdens.

Viņš paraka vēl — kādu elkoni tālāk — arī tur grāvis bija aizmūrēts tādā pašā veidā, un arī tur grāvja augšpusē krājās ūdens.

Pāris cirtienu ar lāpstu, un ūdens straumes kā no pavasara strauta plūda uz novadgrāvi.

Hovards aizkusa. Tad izslējās taisni: Martins un Edvarts vēl nebija nonākuši līdz virsējām akmens plāksnēm. Viņi izlikās, it kā nekā nebūtu redzējuši.

Beidzot parādījās plakanie akmeņi, un viņi nevainīgi paskatījās Hovardā.

— Paceliet akmeņus!

Viņi cēla arī — lēni un-īdzīgi.

— Nē, vai tu esi kaut ko tādu- redzējis — cik daudz mālu te sagājis iekšā!

Martins pavērās augšup nevainīgu skatienu, pat pārāk nevainīgu. Ielūkojoties grāvī, kļuva pavisam skaidrs, kas noticis. Augšējie plakanie akmeņi bija nevērīgi samesti virsā, bet akmeņu starpās ļoti rūpīgi sasmērēts māls, dažās vietās pat varēja redzēt pēdas, ko atstājusi mūrnieka ķelle.

Martins atkal bija atguvis sirdsmieru. Droši vien domāja: neviens nevar pierādīt, ka tas mūsu darbs. Viņš uzmeta mirkli Hovardam, bet nevarēja noturēties iepriekš zīmīgi nepalūkojies Edvartā. Un tad tikpat nevainīgā balsī bilda:

— Tie nu gan ir brīnumi, cik ātri grāvis aizsērējis!

Un gandrīz nemanāmi nosmīnēja uz Edvarta pusi.

Tad Hovards sita.

Sitiens. iznāca spēcīgāks, nekā viņš bija gribējis, — Martins nogāzās zemē un palika guļam, bet Hovards pēkšņi atradās viņam virsū.

— Ei, jūs tur!

Kliedza Jutis. Viņš bija sēdējis uz lielā, apaļā Monsa akmens, kā to tagad sauca. Hovards pacēla galvu un ieraudzīja, ka, pats to nemaz neapzinādamies, bija izvilcis nazi un pacēlis dūrienam.

Tad viņš palaida vaļā Martinu, piecēlās un ielika nazi makstī. Pagriezās pret to otro, pret Edvartu.

— Vai tu ar tur pieliki savu roku?

Edvartam vairs nemaz nebija prātā smīkņāt. Iedegušo seju klāja pelēcīgs bālums, un viņš stostījās:

— Es tikai vienu ... tos citus Martins viens pats ..,

Tpū! Tas bija Juns, kas, sēdēdams mierīgi uz akmens, izspļāva zelējamo tabaku.

— Kad jūs to izdarījāt? — Hovards gribēja zināt.

— Tas bija tais pāris naktīs, kamēr Hovards bija augšā — ganībās. Martins atnāca un kādu vakaru sacīja ...

Juns kārtīgi nošņaucās. Edvarts bija tā iebaidīts, ka arī tagad stāvēja drebēdams un stostīdamies. Bet tik daudz no viņa varēja saprast, ka tas bijis pirms laba mēneša.

Tātad tikai dažas dienas pēc tam, kad darbs bija pabeigts.

— Mēs tik gribējām pajokot, — sacīja Edvarts.

Martins lēni. piecēlās sēdus. Viņš paberzēja zodu, pāris

reižu izspļāva asinis — droši vien bija iekodis sev mēlē. Viņš neizskatījās daudz priecīgāks, kad piecēlies kājās, nopurināja no drēbēm smiltis un mālus.

— Ejiet atpa’ka] uz māju un tūlīt pie darba! — pavēlēja Hovards un piebilda tikpat nikns:

— Es darītu pareizi, ja uzlaistu tev kaklā lensmani.

Abi būdnieki aizslāja. Hovards palika un tā vien gribēja iekost sev mēlē. Kārtīgs zemnieks jau nu gan nesauca uzreiz lensmani, ja iznāca nesaprašanās ar būdnie-kiem. Pašam jātiek galā.

Juns vēl tāpat sēdēja uz akmens. Viņš skatīj-ās Ho-vardā mierīgām acīm. Bet Hovardu joprojām plosīja dusmas. Viņš strauji pagriezās pret Junu:

— Vai tu to zināji?

Juns nikni attrauca:

— Uz šo jautājumu man nav jāatbild!

— Kāpēc tu man to nepateici?

Juns piecēlās. Viņš dzedri pavērās Hovardā.

— Nu tad pateikšu arī. Jo man nospļauties kā par tevi, tā par tavu pļavu. Tā nav mana pļava, un tie nav mani grāvji. Bet vispār, — viņam niknums bija jau pārgājis, — es uzskatu, ka tā bija tīrā cūcība no Martina un Edvarta puses. Un es gribēju tev izstāstīt. Taču domāju, ja tu esi īsts vīrs, tad jau tiksi galā pats. Bet atceries — man par visu nospļauties!

Hovards iesmējās.

— Tie ir patiesi vārdi. Varbūt tomēr vari man kaut ko paskaidrot? Es saprotu, ka bodniekam nav nekāda prieka par šiem četriem nožēlojamiem šiliņiem strādāt vairāk. Bet kāpēc viņš ceļas augšā pa naktīm un strādā stundām ilgi, lai iznīcinātu savu darbu?

Juns skatījās tālumā.

— To droši vien viņi nav izzīduši paši no sava pirksta, — viņš noteica. — Un nav nemaz teikts, ka viņi to darījuši gluži par velti.

Hovards un Juns saveda kārtībā visus trīs grāvjus un uzbēra tiem atkal virsū zemi. Tikko darbs bija paveikts, viņi dzirdēja, kā ūdens plūst uz novadgrāvi.

Hovards iegrima domās. Brīdi viņš atradās kaut kur tālu, tālu. Tad viņš jautāja, vai Juns netaisoties uz zveju.

Jā, taisoties gan. Rīt no rīta. Ņemšot līdzi pāris tīklu, sāli un mučeli — jāsasālot un jāžāvējot zivis ziemai.

— Ja labi maksāsi, pārdošu arī tev, — viņš teica.

Jā, jā. Bet Hovardain jau nebija zivis prātā...

Viņš atkal stāvēja, nebilzdams ne vārda. Likās, viņš kaut ko grib izlemt.

— Vai tu varētu man drusciņ atnākt līdzi uz smēdi? — viņš jautāja.

Pēc tam viņš paskaidroja tuvāk.

— Ar šo nazi jau divas reizes gandrīz esmu nogalinājis cilvēkus. Pirmo reizi manas māsas kāzās Telemarkā. Toreiz mani ar spēku vajadzēja atvilkt nost no tā nabaga, kas jau gulēja zemē. Otro reizi tu pats redzēji — pirms stundas. Trešā reize .var beigties sliktāk. Esmu nodomājis no šī naža izkalt izkapti, lai tas neiegrūž nevienu nelaimē.

Viņš nepieminēja Tūni, kura viņam atsūtīja atpakaļ nazi, pirms metās ūdenskritumā.

— Līdz slepkavībai jau tu šodien nenonāci, lai gan tālu vairs nebija, — teica Juns. — Es redzēju tavu seju, kad tu atvēzējies ar nazi. VarbūMiešām labāk to pārkait izkaptī, jā, ja vien tajā ir “tāds ļauns spēks.

Kad viņi iegāja smēdē un sasildīja ēzi, Juns palika stāvam, skatīdamies uz n^zi.

— Brīnišķīgs nazis! — viņš teica. — Un lielāks nekā parastie. Gandrīz vai grēks un kauns tam ķerties klāt.,.

Esmu dzirdējis, kā var dabūt laukā burvestību. Nazis jāieliek traukā ar svētītu ūdeni, jāiet uz baznīcu un jānoliek uz altāra — un tā trīs ceturtdienas vakarus pēc kārtas. Bet tas jādara vienam pašam. Un ne jau katrs uzdrīkstēsies. Nazis ir tiešām lielisks.

— Tas arī nav nekāds parastais nazis, — sacīja Ho-vards. — Vai redzi šo spalu? Tas ir vecs zobena rokturis. Un asmens griež uz abām pusēm, tas atgādina dunci, tomēr ir par to platāks.

Tas ir mūsu dzimtas nazis. Tas ir zilgans, kā tu redzi, un tik ass, ka var ar to skūt bārdu, ja vien vēlies.

Un viņš pastāstīja Junam šī naža vēsturi. Reiz tas bija zobens un piederēja viņa ciltstēvam, kādam nežēlastībā kritušam bruņiniekam, kurš meklēja patvērumu Telemarkā.

Hovards noskaitīja arī drūmo pantu, ko vecā ragana viņam bija murminājusi māsas kāzās:

— Tavs dzimtas nazis ir zelta vērts Kā Grāne, tavs rumaks straujais.

Bet cel to droši, tas pieder tev,

Kaut lemts tad krist grūtā kaujā.

Un beigās Hovards piebilda:

— Nav jau gluži tā, ka es tam ticētu, taču... Reizēm tomēr šķiet, ka nazī ir kāds spēks.

Hm. Juns arī bija iegrimis domās.

— Jā, ar tādām lietām nedrīkst jokot. Un arī šajā senajā pantā jūtams spēks. Es to, ņemtu vērā. Bet ja jau šajā nazī ir ļauna vara, tad tas nekā nelīdzēs, ja tu to pārkaisi izkaptī. Katrā ziņā tad kādam jānoskaita lūgšana.

«Es taču tādām burvībām neticu!» domāja Hovards, taču sevī dzirdēja kādu balsi: kāpēc tad tu nazi gribi pārkait izkaptī?

— Arī man bija tāds mantojums, — teica Juns. — Tas gan nebija nazis, bet gredzens ...

Mana māte veselu gadu strādāja par kalponi Zviedrijā. Tur viņa arī mani ieņēma. Mans tēvs bija kāds zviedru kapteinis, māte man pateica arī viņa vārdu. Viņš bija kaut kāds fons. Kad māte pateica, ka drīz ieradīšos es, viņš mātei iedeva gredzenu un dālderus, šis kapteinis, un viņa devās mājup. Tad viņa apprecējās ar to, ko ļaudis sauc par manu tēvu. Viņam arī tika dālderi.

Bet gredzenu — to māte iedeva man. Es gan drīz vien to dzērumā pazaudēju ..

Ak tā. Arī Juris nav no vienkāršiem ļaudīm. Droši vien visi cilvēki ir dižciltīgi. Ja vien tāds bijis Ādams.

Hovards nocirta izkapts asmenim galiņu.

— No tā es sev uztaisīšu nazi, — viņš teica.

Kad darbs bija pabeigts, Juns izkaptij pārmeta krustu.

— So izkapti es likšu pie sirds. Ar to tik būs laba pļaušanai

Tikko izkapts bija gatava, Hovards izdarīto nožēloja.

Dzimtas nazi — vienīgo mantojumu, kas viņam piederēja, — viņš bija pārkalis par izkapti, it kā viņš būtu zaķpastala būdnieks.

Un viņam jau arī nebija tiesību to darīt. Sis nazis piederēja visai dzimtai. Tas tikai bija nodots viņam glabāšanā.

Slepkavība — vai tad viņš tiešām ticēja, ka nazī ir tāda ļauna vara? Droši vien ticēja, ja jau izdarīja tādu muļķību.

Viņa vectēvs ar šo nazi nogalināja cilvēku — tas gan tiesa. Bet pret viņu apsūdzību neierosināja,' jo viņš to bija izdarījis aizstāvēdamies: kāzās viņam uzbruka divi vīri, un viens palika guļam ...

Hovards noglabāja rokturi — veco zobena spalu. Tas laikam bija no dzelzs, izgreznots smalkiem zelta pavedieniem. Ja jau gribēs, gan viņš atkal izkapti pārkais par nazi.

Bet to viņš izdarīs viens pats. Juns ir pārāk māņticīgs.

ANTONS

Kādā lietainā vakarā augusta'sākumā Ulstādē ieradās nelūgts viesis. Tas bija Antons Mosamīra, jaunākais kalps mācītājmuižā.

Bija svabadāks laiks — lielie lauku darbi bija apdarīti, un virtuvē sēdēja tikai mājnieki — Renneva, Hovards, Kjersti, kalpa zēns Larss un viena kalpone. Otra kalpone un lopu meita bija vēl augšā — ganībās.

Augusts tikko bija iesācies, bet laiks bija tumšs un auksts, un viņi bija iekurinājuši pavardu un aizdedzinājuši arī skalus, kas meta plīvu, dzeltenu gaismu pār lielo virtuvi*

Antons bija izmircis caurcaurēm, mati pielipuši pie galvas, no drēbēm pi.lēja ūdens, it kā viņš būtu iekritis-ezerā, bet zem krēsla, kur viņš sēdēja ar cepuri klēpī, krājās pe|ķe. Viņa smailais deguns, uz priekšu izvirzītie zobi un šaudīgais skatiens atgādināja pusnoslīkušu žurku. Tomēr viņā bija dzīvība — skatiens bez mitas lēkāja šurp un turp, it kā viņš ar acīm gribētu kaut ko nozagt.

Hovards nemaz nepriecājās, viņu ieraugot, — viņš pārāk labi šo zelli pazina. Antons bija nepatīkams cilvēks, īsts mutesbajārs, un darbā no viņa lielas jēgas nebija, pie tam viņu nevarēja saukt par godīgu. Tagad droši vien padzīts no mācītājmuižas. Tā nu ieradies IHstādē, domādams, ka te viņanv-pavīdēs kāda cerība.

Visi uz viņu skatījās — Larss ar neslēptu izbrīnu gaišajā, vasaras raibumiem klātajā sejā, kalpone — vienaldzīgi — viņā jau nekā īpaša ar nebija. Kjersti klusi sēdēja savā kaktā. Rennevas sejas izteiksme bija Neizdibināma.

Viņi jau sēdās pie vakariņu galda, un Renneva aicināja arī Antonu. Viņš nelikās divreiz lūgties un pamatīgi ieturējās ar miežu putru un rūgušpienu.

Pēc tam viņš palika sēžam un nekādi nevarēja saņemties, lai pateiktu, kas viņam uz sirds. Tas nemaz neizskatījās pēc Antona, un Hovards paraudzījās viņā vērīgāk. Bet viņš redzēja tikai to, ko bija jau nojautis, — Antons iepīts kādģ nelāgā notikumā un baidās runāt.

Kad virtuvē bija palikuši tikai Hovards un Renneva, tad viņš izmocīja, ka mācītājmuižā vairs nestrādājot un labprāt vēlētos palikt Ulstādē, ja vien viņam atrastos darbs.

Kāpēc tad viņš no mācītāja aizgājis?

— Nu, —• viņš sastomījās, — vainīgs tas jaunais kapelāns, kurš visur sienas klāt. — Sis kapelāns apsūdzējis viņu par to, it kā viņš pavadījis nakti kopā ar istabeni, kura guļ virtuvē, bet tā jau nav tiesa. Viņš tikai vienu vienīgu reizi brītiņu pasēdējis uz meitenes gultas malas. Un mācītāja madāma — tā tur kapelāna kauti, kopš viņš saderinājies ar Līses jaunkundzi, viņam jau vienmer bus taisnība*, it kā viņa vārdi nāktu no paša dieva.

Tas Hovardam’ bija jaunums, un viņš iegrima domās. Ak tā, tad viņa tomēr būs dabūjusi vīru, nabaga Līse ... Jaunais kapelāns nekāds skaistulis nebija, tomēr... viņš prata labi sprediķot un sajēdza arī kaut ko. no zemkopības ...

Hovards bija pazaudējis Antona stāsta pavedienu, tam gan nebija nekādas nozīmes. Droši vien viņš nekaunīgi meloja.

Mīļu prātu viņš būtu izsviedis Antonu pa durvīm, bet to gan viņš pašlaik negribēja, jo nabags bija tik nožēlojams, ka izdzenpt viņš spārdītu kājām gu|ošo.

Beigu beigās Antonam iedeva maisu un aizsūtīja gulēt uz šķūni. Par visu pārējo nolēma aprunāties nākošajā dienā.

Nākdams no šķūņa, Hovards vēlreiz visu pārdomāja. Viens bija skaidrs: par to nevarēja būt ne runas. Pilnīgi pietiek ar Larsu — rudmataino, vasarraibumaino puisi: viņš bija kustīgs, apķērīgs, un viņam varēja uzticēties. Bet būtu arī grēks Antonu, aizraidīt — skaidrs kā diena, ka viņam nebija kur iet.

Tad viņam ienāca kaut kas prātā. Mežmalā pie pašas austrumu robežās viņiem bija brīva būdnieku istaba; to sauca par Kleivu. Tā bija vissliktākā vieta visā Ulstādē: istaba bija tuvu sabrukšanai,, un niecīgajā zemes pleķītī auga tikai zirgskābenes. Tur pagaidām varētu Antonu ielaist, tā sacīt, izmēģināt līdz vasaras beigām.

Hovards par šo domu sajūsmināts nebija, bet... Viņš aprunājās ar Rennevu, kad viņi abi bija iegājuši kambarī.

Renneva arī īst-i nezināja, ko darīt. Viņai šķita, ka viņš ir īsts dienaszaglis, viņa mazliet bija dzirdējusi par Antona ģimeni, un tas nebija nekas labs. Viņi dzīvoja purvmalā, tālu prom, galvenajā draudzē. Jājot uz mācītājmuižu, kreisajā pusē pie meža bija redzama maza būdiņa. Varbūt Hovards ir ievērojis? Tur bieži uzturējās čigāni un tamlīdzīgi ļautiņi. Viņa mātei ir garnadzes slava, un to pašu var teikt arī par viņas bērniem. Antonu viņa nepazina, taču tagad viņai radies iespaids, ka viņš prot daudz runāt, bet maz darīt.

Sie vārdi bija tik trāpīgi, ka Hovards pasmaidīja.

— Jā, vēl kas, — piemetināja Renneva, — ir viegli ielaist tādu putnu būdnieka istabā, bet nemaz nebūs tik viegli viņu no turienes dabūt ārā. Protams, var jau atrast iemeslu un viņu izsviest likuma vārdā. Ko gan teiktu ļaudis? Un būdnieki kļūtu vēl aizdomīgāki — viņi un Antons taču nāk no vienas zirņu pāksts — to jau tu pats saproti. Tātad ja ņem Antonu ...

Bet, ja ļautu viņam apmesties Kleivā, tā sakot, izmēģināšanai, kā ierosināja Hovards, kamēr noskaidrosies, kas īsti noticis mācītājmuižā, tad laikam gan nebūtu tik traki...

— Tev pašai jāizlemj, — sacīja Hovards, — es gan vēlētos, lai tu viņu izmitinātu vismaz tikmēr, kamēr mēs uzzinām kaut ko vairāk.

Hovards jutās atvieglots. Vai patiešām? Kāda balss viņam sacīja* to tev vēl nāksies nožēlot.

Un tā nākošajā dienā Antons pārvācās uz Kleivu. Hovards gāja viņam līdzi un palīdzēja sanaglot gultu un galdu. Viņš vēl dabūja salmu maisu gulēšanai, vecu kažokādu, kā arī dažus čuguna traukus un katlus. Hovards saprata, ka Antonam būtu jāiedod arī ēdamais un kāds drēbes gabals, jo viņam acīmredzot piederēja tikai tas, kas mugurā.

Antonam darbs Ulstādē atradās, un viņš pārsteidzoši ātri iedzīvojās. Muti viņš ciet neturēja — viņš smējās, lielījās, kaitināja citus būdniekus un visu zināja daudz labāk par viņiem, jo nāca taču no mācītājmuižas un bija mācījies pie mācītāja un pie paša Hovarda. Viņš lēkāja kā vāvere un bija visur citur, tikai ne tur, kur viņam bija ierādīts darbs*

Viņam te patika. No viņa mutes straumēm plūda neķītri nostāsti. Būdnieki uzjautrinājās, bet šad tad meta slepenus skatienus uz Hovardu: redziet nu, kādus strādniekus šeit savācis jaunais saimnieks ...

Pagāja nedēļa. Un pienāca tā svētdiena, kad ciema baznīcā vajadzēja noturēt dievkalpojumu. Ieradās pats mācītājs Tūrmanis nesteidzīgā Olas Vikena pavadībā* mācītājs viens pats nekad šo vientulīgo ceļū nemēroja.

Šoreiz mācītājs pārnakšņoja pie ķestera — šo vietu viņš arī negribēja pavisam atstāt novārtā, bet pēc sprediķa ieradās Ulstādē uz pusdienām. Mācītājam Ulstādē patika.

Izjūdzot zirgus, Hovards jautāja Olām, kas mācītājmuižā ar Antonu atgadījies.

— Ak, droši vien kaut ko nočiepis no klēts, — Ola vienaldzīgi atteica. Ola nekad nebija varējis Antonu ciest.

Pēc pusdienām, kamēr Renneva rosījās pa virtuvi, Hovards mācītājam pajautāja par Antonu. Vai viņš ticis padzīts?

Ko, vai tad Antons atnācis uz šejieni? Mācītājs k|uva kluss un domīgs. Hm. Hm. Hovards beidzot bija spiests pajautāt tieši — bez aplinkiem. Hm. Jā. Nu ja. Mācītājs bezpalīdzīgi raudzījās Hovardā.

Marēna Sofijas kundze jau labu laiku bija ievērojusi, ka klēti apciemo zaglis. Kādu vakaru viņa pieķēra Antonu nozieguma vietā kopā ar istabeni, kura gulēja virtuvē. Viņi stāvēja uz klēts trepēm, un rokās viņiem bija šķiņķis, jēra ciska un vesela kaudze plāceņu...

Antons visu noliedza, viņš teica, ka tāpat vien gājis garām... Bet Marēna Sofijas kundze abus uz vietas atlaida. Un ir pietiekams pamats nabaga Antonu turēt aizdomās, ka viņam ir sakars ar to zādzību, ko izdarīja bars čigānu pagājušo rudeni. īr taču pierādīts, ka šie čigāni pavadījuši vakaru Antona mātes mājā, kur tajā pašā laikā bijis arī Antons, turklāt liecinieki redzējuši šo čigānu ta-boru ceļā uz dienvidiem un Antons sēdējis pirmajos ratos. Antons no savas puses stūrgalvīgi noliedza jebkuru sakaru ar šo zādzību un apgalvoja, ka čigānu ratos esot pabraucis tikai mazu gabaliņu. Kad tabors apmeti'es pus-jūdzi no mācītājmuižas, Antons kājām devies atpakaļ.

Kā mācītājs ieteiktu Hovardain rīkoties?

Jā... Nē... Tūrmaņa kungs galīgi samulsa. Ja jārunā taisnība, tad viņš, mācītājs, bija vairāk noskaņots parādīt žēlsirdību cerībā, ka tās bailes, kuras nabaga Antons pārdzīvoja, būs viņam pietiekams brīdinājums. Bet — būsim atklāti — Marēna Sofijas kundze par to negribēja ne dzirdēt. Un tādēļ... jā... nē... Ja tu, manu mīļo Hovard, esi ar mieru uzņemties risku, kas nenoliedzami saistīts ar to, ka mājās uzturēsies neuzticama persona...

Jādams mājās, mācītājs bija nogrimis dziļās domās.

Nākošajā dienā Hovards devās augšā uz Kleivu un atrada Antonu sildāmies saulītē. No istabas nāca kafijas smarža — kur gan viņš to bija ņēmis?

Antons tūlīt pat izplūda asarās, kad uzzināja, ka Hovards runājis ar mācītāju, un steidzās pastāstīt pavisam ko citu.

Bija iznācis tā, ka pagājušo reizi viņš nebija izteicis visu taisnību, kad bija stāstījis par istabeni: patiesībā starp viņiem kaut kas bija. Bet tikai tādēļ, ka viņš ir pārāk labs un viņam nākas ļoti grūti pateikt «nē» vārdu.

Un tajā vakarā viņš bija iegājis virtuvē, kad visi jau bija likušies pie miera, taču istabenes virtuvē nebijis. Tad viņš gājis laukā, tā sakot, viņu meklēt. Un atradis viņu uz klēts trepēm ar šķiņķi, jēra cisku un plāceņiem rokā.

Antons tā iekarsa, ka aizmirsa visas raudas.

— Es biju tā pārbijies] «Nes atpakaļ!» es viņai teicu. Bet tūlīt pat klāt bija ari mācītāja madāma. Viņa droši vien kaut kur bija paslēpusies!

— Kāpēc tu to nepastāstīji uzreiz? — jautāja Hovards.

Antons atkal sāka birdināt asaras.

—• Man nebija dūšas, — viņš stāstīja, — domāju, man jau neticēs. Kas tad tu, Anton, tāds esi, lai Hovards tev ticētu vairāk nekā tādiem lepniem kungiem kā mācītājam un viņa madāmai?

— Tu taču zināji, ka es jautāšu mācītājam.

— Jā, bet man bija bailes domāt tik tālu uz priekšu.

Turklāt — Antons manāmi atplauka — pats mācītājs

nemaz nebija tik drošs savā gara. Jā, jā, kad tā labi padomā, iznāk gan tā, ka mācītājs visvairāk ticēja pašam Antonam. Bet Tūrmaņa kungs — ko. viņš, nabags, var iesākt, ja madāma kaut ko ieņēmusi galvā, — to jau zināja arī Hovards...

— Un katrs mans vārds, ko es tev saku, ir tikpat patiesīgs, cik patiesīga ir mana cerēšana uz mūžīgo svētlai-mību, — svinīgi nobeidza Antons.

Hovards domāja: «Arī tie ir meli.»

Bet neteica nekā.

Antons skatījās Hovardā saraudātām acīm, pārbijies, bezpalīdzīgs, tomēr, kā vienmēr, viņa šaudīgajā skatienā kaut kas slēpās. Bailes un viltība, satraukums un slepena, tramīga cerība: varbūt izdosies?

— Un kā ar tiem čigāniem, kuri pagājušo rudeni mācītājmuižā nozaga mucu ar sāli? — jautāja Hovards.

Antons tikai atvairījās ar abām rokām.

Vienas tenkas un muļķības! Kulbā viņš pabraucies tikai gabaliņu, jo bijis ļoti tālu jāiet — viņš ciemojies pie mātes, kura bijusi savārgusi. Bet, kad čigāni sākuši celt ta-boru, viņš devies projām un gājis bez apstājas līdz pat mācītājmuižai.

— Ak tā? — brīnījās Hovards. — Bet man tu toreiz stāstīji, kad biju pārjājis no pilsētas, ka tu atgriezies mācītājmuižā tikai ap brokastlaiku, kad zādzība bija jau sen notikusi...

— Ak jā... nē... — Antons samulsa, taču tikai mirkli. — Es paliku pie vienas pazīstamas meitas, — viņš teica.

Hovards domāja: «Ja tu tur esi iejaukts, tevi jātriec pie visiem velniem. Tas taču Olām gandrīz maksāja dzīvību ...»

— Viens ir skaidrs, — teica Hovards. — Ja es tevi padzīšu, tev atliks vienīgi doties ceļā ar nabaga tarbu mugurā. Vai tu to .saproti?

— Jā, — Antons čukstus atbildēja.

Tad Hovards viņam sacīja — vēl asāk, nekā bija gri-« bējis, — ka ne jau viņš šo jautājumu izlemšot. Tas attiecoties arī uz Rennevu, un viņai būšot pēdējais vārds.

— Pagaidi tepatl — Hovards teica. — Man šķiet, ka nekas neiznāks.

Kad Renneva to visu dzirdēja, viņai spriedums bija gatavs. Ja šis slīmests palaiž nagus, viņš jātriec ratā, pie tam labāk šodien nekā rīt.

Viņa bija tik iecirtīga, ka atgādināja mācītāja madāmu. Tieši tādēļ viņš sāka Antonu aizstāvēt vēl vairāk, nekā bija gribējis.

— Marēnai Sofijas kundzei ne vienmēr šādās reizēs ir taisnība. Viņa ir pārāk strauja un ne sevišķi labi pazīst cilvēkus.

Un viņš pastāstīja notikumu par čigāniem un sāls mucu.

Reiz septembra naktī čigānu bars no mācītājmuižas klēts nozaga mucu ar sāli. Mācītāja kundze turēja aizdomās kalpa zēnu Olu un viņam gandrīz tieši acīs pateica, ka viņš ir zaglis, — pateica to Olām, kurš ir visgodīgākais un taisnīgākais cilvēks, kādu vien Hovards šajā novadā saticis.

Bet tad viss noskaidrojās.

— Es atradu Olu siena šķūnī, — stāstīja Hovards. — Viņš sēdēja ar striķa galu rokā un skatījās augšup uz siju. Man vajadzēja saukt viņu trīs reizes, līdz viņš mani izdzirdēja.

— Es tikai gribu teikt, — Hovards runāja tālāk, — ka Marēnai Sofijas kundzei nav lielāku pierādījumu pret Antonu kā toreiz pret Olu.

Taču pats viņš domāja: «Pret Olu? Kā tad var salīdzināt Olu ar Antonu?»

Bet viņš negribēja vai arī nevarēja padoties.

Viņš Rennevai nepastāstīja visu, ko bija uzzinājis un kas skaidri norādīja uz Antona sakaru ar čigāniem.

Renneva brīdi klusēja.

— Vai tad tu domā, ka Antons ir tikpat nevainīgs kā toreiz Ola? —* viņa jautāja.

— Nu nēl — iesaucās Hovards. — Man šķiet, ka viņš ir tā nobijies, ka būs melns un maziņš. Ja viņš vēl kaut ko pastrādās, mēs viņu uz līdzenas vietas no šejienes izmetīsim.

Beigu beigās Renneva padevās:

— Lai tad tas Antons ari te paliek līdz vasaras beigām — lai tomēr pamēģina! Tad jau tālāk redzēs. Pa šo laiku taču acis no pieres neizzags.

Tā kā mēs tagad visu zinām, — viņa turpināja, — tad mums jārēķinās ar to, ka mājās būs garnadzis.

Hovards šo domu gribēja atvairīt.

— Vasara taču nav. mūžīga, — viņš teica. — Tā jau iet uz beigām.

Hovards devās pie Antona, kas joprojām turpat sildījās saulītē, bet bija it kā sarāvies krietni mazāks.

'— Renneva atvēl tev pagaidām palikt, — viņš teica. — Bet tikai pagaidām. Un liec aiz auss: tu viņu ap stūri neapvedīsi, viņa ir daudz acīgāka par mācītāja madāmu — tas tev jāņem vērā!

— Tik tiešām, es būšu melns un maziņš, — teica Antons, un viņa mutē šie vārdi skanēja tik dīvaini, ka Hovards apstājās un cieši paraudzījās viņā.

Un atkal viņam iešāvās prātā: «To tev vēl nāksies nožēlot!

Kādas muļķības!» viņš mēģināja atvairīt šo domu. «Kādu jaunumu var nodarīt tas nabaga Antons?»

Tiesa gan — viņš bija ievērojis, ka Antons ienīst tos cilvēkus, kas viņam palīdzējuši. Viņš tiem atbildēja vismaz ar ļaunu aprunāšanu, ja citādi nevarēja. Droši vien viņu urdīja lepnības gars, un viņam likās apkaunojoši saņemt no kāda palīdzību.

Taču palīdzība viņam vienmēr bija vajadzīga kā ēst.

Par laimi, viņam piemita spēja visu ātri aizmirst — bija taču pārāk grūti staigāt apkārt ar pilnu galvu. Kad bija pagājis laiks, viņš palīdzību jau bija aizmirsis, pāri bija palicis tikai neskaidrs naidīgums.

Un vēl pēc laiciņa — aizmirsts bija viss līdz pēdējam. Nē, nevarēja vis teikt, ka viņš bija jaunpieminīgs.

Vai viņš varēja nodarīt ļaunumu Hovardam? Nē, ko niekus, viņš taču nav bīstams.

Iedams mājup no Kleivas, Hovards nevarēja vien nobrīnīties par sevi. Kāpēc viņš tā pūlējās, lai palīdzētu šim nožēlojamam cilvēkam, kuru viņš pat ciest nevarēja?

Un tūlīt pat rada atbildi. ‘

Viņš Antonu necieta, taču saprata viņa nožēlojamo stāvokli. Un tādēļ, varētu pat teikt, bija drošs par viņu gandrīz kā par draugu — Antons vis nelīdzinājās šiem būd-niekiem, par kuriem viņš zināja tik to — viņi iegrūstu viņam mugurā dunci, ja vien uzdrošinātos.

Tā Antons apmetās Kleivā. Un, kā izrādījās, rūpēm nebija gala. Pēc dažām dienām Kleivā ieradās padzīvojusi sieviete. Tā esot Antona māsa, viņa palikšot Kleivā un saimniekošot. Neizskatījās, ka viņš būtu spējīgs pagādāt sev kādu citu meitieti, lai gan bez mitas lielījās un deldēja mēli, sarunādams visādas neķītrības.

No Ulstādes viņi aizņēmās kazu, un Hovards palīdzēja savest kārtībā mazo kūtiņu, lai kaza ziemā nenosaltu.

Ar to vēl palīdzēšana nebeidzās, jo viņiem nepiederēja ne naglas gals. Viņiem, tā sacīt, bija vajadzīgi tikai šādi tādi sīkumi: vēl viena āda, vēl daži trauki un katli, siļķe un plācenis, veca kleita šai māsai...

Visdīvainākais bija tas, ka Antons centās kā nekad agrāk. Viņš pat pievaldīja savu muti, sevišķi tad, kad virtuvē bija Renneva.

No Rennevas viņš baidījās. Bet Rennevai viņš klanījās, it kā viņa būtu karaliene un viņš tās kalps. Viņš kļuva gandrīz vai gaišreģis, vienā mirklī pameta darbu, lai tikai pakalpotu Rennevai — sastieptu malku, sanestu no akas ūdeni, palīdzētu nolikt virtuvē veļas grozu vai nonestu no bēniņiem un saliktu veco veļas rulli...

Renneva smējās, bet viņai tas patika. Tuvojoties ziemai, Renneva sacīja Hovardam:

— Es domāju, lai viņš paliek. Viņš jau nav sliktāks par tiem pārējiem.

Bet pirms tam vēl šis tas notika.

AUGUSTA VAKARS

Kādu rītu pirms brokastīm virtuvē iedrāzās Larss. Rudie mati bija sacēlušies stāvus: ja gadījās kas nopietns, viņš vienmēr ar rokām ņēmās tos bužināt.

— Hovard, tavā kartupeļu laukā bijuši zagļi un nelieši! — viņš sauca.

Hovards gāja viņam līdzi,.. Un tik tiešām — tur bija saimniekojuši īsti neģēļi.

No visiem Hovarda jaunievedumiem kartupeļu lauks bija padevies vislabāk. Zeme te gan bija smilšaina, bet lauks bija dienvidu pusē, un Hovards pats bija sekojis visiem darbiem. Laksti bija auguši, ka prieks redzēt, un pašlaik ziedēja. Taču kādam tas nebija paticis. Gandrīz ceturtajā daļā lauka laksti bija izrauti no zemes un izmētāti. Tas, kas to bija darījis, droši vien bija gribējis vēl lielāku postu, taču laikam ticis iztraucēts.

— Liekas, es viņu iztraucēju, — teica Larss. — Vai viņus. Jo viņi bija divi — es dzirdēju viņus runājam. Es gāju garām...

Bet te Larss sastostījās. Tik daudz kļuva skaidrs, ka viņš bija vadījis uz mājām savu meiteni — Ūlīne strādāja par kalponi pie Bergiem. Mājup ejot, pārgājis pāri mazajam tiltiņam, viņš bija dzirdējis, ka divi klusu sarunājas. Tomēr viņi, izdzirdējuši Larsa tuvošanos, lika kājas pār pleciem un skrēja uz lielā tilta pusi.

— Tādēļ es pašā rīta agrumā gāju apskatīt kartupeļu lauku, — viņš teica. — Gribēju redzēt, ko viņi tur nakts melnumā sadarījuši.

Hovardam no niknuma satumsa acis.'Viņš zināja, uz kuru krīt aizdomas. Viņš devās uz istabu un pastāstīja Rennevai par notikušo.

Viņa neteica ne vārda, tikai stāvēja un raudzījās viņā. Un viņš saprata, ka viņi abi domā par vienu un to pašu cilvēku.

Tā bija gara diena.

Pēc brokastīm Hovards ar spaini un kapli devās uz kartupeļu lauku. Viņš salasīja pilnu spaini ar sīkajiem kartupelīšiem, bet būtu bijušas vairākas mucas. Tomēr lielākos kartupeļus varēja likt galdā: kopā ar sviestu un siļķi iznāktu īsts cienasts.

Viņi norunāja, ka šovakar vakariņās būs kartupeļi.

Sākumā bodnieki raudzījās uz kartupeļiem ar aizdomām — vai tik šis Hovards netaisās viņus noindēt? Taču, redzēdami, ka Hovards arī pa.ts ēd kartupeļus, sekoja viņa piemēram. Pēc vakariņām lielajā bļodā vairs nebija neviena kartupeļa.

Tā viņi vismaz uzzināja, ka šis jaunais, bīstamais augs labi garšo. Bet te būtu izaugušas veselas divas mucas

kartupeļu — viņiem ganītas šķita pārāk dārgs prieks. Daudz lētāk iznāktu visiem celt priekšā parastos ēdienus.

Vakarā Hovards sagatavojās iet sargāt lauku. Viņš silti saģērbās, jo naktis bija vēsas un ļoti iespējams, ka gaidīt nāksies ilgi.

Pēcpusdienā viņš bija nocirtis sev resnu bērza rungu. Vairāk gan domājams, ka nelietis šovakar nenāks. Ja nu viņš aiz niknuma prātu zaudējis un tomēr ierodas, tad dabūs tā pa kaklu, ka vēl ilgi atcerēsies.

Hovards devās uz kartupeļu lauku tikai tad, kad bija pavisam tumšs. Bija augusta beigas, tādēļ satumsa diezgan agri, nakts bija bez mēnesnīcas un laiks apmācies.

Tikai Renneva zināja, kas viņam padomā, — pašreiz ar mājas ļaudīm labāk runāt pēc iespējas mazāk.

Viņš sēdēja un gaidīja veselu stundu un vēl vienu. Visās mājās vakariņas jau sen paēstas. Šoreiz laikam neviens nenāks. Bet Hovards bija nolēmis sēdēt slēptuvē līdz dziļai naktij.

Ja nelietis bija tas, kuru viņš turēja aizdomās, tad muļķis viņš nebija nekādā ziņā. Varbūt viņš tieši domā, ka pirmo nakti viņu neviens te negaidīs.

Un pēkšņi — tā ap pulksten vienpadsmitiem — viņš zālē izdzirda uzmanīgus soļus. Un viņam šķita, ka redz kādu ēnu.

Divas ēnas.

Viņš gaidīja, līdz izdzirdēja, ka viņi rauj lakstus. Tad lēca augšā un metās ļaundariem virsū. Viņš droši vien kaut ko arī kliedza, taču vēlāk vairs neatcerējās, ko.

Viņš tagad redzēja divus skrienam — katrs metās uz savu pusi. Hovards dzinās pakaļ vienam un gandrīz jau to panāca, bet nevarēja ātri paskriet. Viņš nolādēja savu muļķīgo iedomu savilkt virsū tik daudz smagu drēbju. Viņam šķita, ka neskaidrā ēna, kas skrēja pa priekšu, mazliet pievelk kāju. Bēglis skrēja uz tiltiņa pusi.

Hovards viņu bija gandrīz sasniedzis. Viņš atvēzēja resno bērza rungu un gāza no' visa spēka. Runga trāpīja vīram pa kreiso plecu, ņn Hovards dzirdēja nobrakšķam kaulus, atskanēja vaids, un vīrs nogāzās zemē. Tai pašā brīdī Hovardam aizķērās kāja aiz kādas saknes vai kā cita, un arī viņš nostiepās zemē visā garumā. Kad viņš piecēlās kājās, ēnas.bija pazudušas. Likās, ka augšā pie tiltiņa dzirdama zaru un lapu čaboņa. Bija jau par vēlu kaut ko iesākt.

Hovards devās uz mājām pie Rennevas.' Viņa nebija aizgājusi gulēt un gaidīja viņu. Viņš pastāstīja, kas bija noticis.

— Viņi bija divi. Vienam es iezvēlu ar rungu. Man liekas, viņš to ilgi atcerēsies — šķita, ka nokrakšķ kauli. Es trāpīju viņam pa kreiso plecu.

— Vai redzēji, kas viņš bija?

— Nē. Liekas — nevaru gan apgalvot —, viņš pievelk kreiso kāju.

Lai kā bija, bet nākošajā dienā viņi uzzināja, ka Ker-stafers vakarvakarā nokritis no siena panta un satriecis kreiso plecu. Ļoti smagi, kā runā, un esot pat aizdomas, ka lauzts kauls. Vēl pēc pāris dienām kļuva zināms, ka Kerstaferam iet pavisam plāni. Plecā iesēdusies tik stipra sāpe, ka ne dienu, ne nakti nav iespējams acis aizvērt.

Hovards un Larss norunāja, ka puisis sargās kartupeļu lauku, un viņam iedeva rungu.

— Man gan šķiet, ka runga tev nebūs vajadzīga, — Hovards teica. — Varu derēt, ka tagad ilgāku laiku būs miers.

Un tā arī bija. Kartupeļu lauku vairs neviens nepostīja.

Pagāja vēl dažas dienas. Plecs bija sācis pūžņot. Ciemā paklīda valodas, ka divi Berga būdnieki aizveduši Kerstaferu uz cietoksni, kur esot feldšeris — vai kā viņu tur sauc. Šis feldšeris, protams, esot vācietis, piedalījies karā un redzējis visādas vainas.

Vispirms viņi bija atveduši vecu veceni—pūšļotāju, un viņa domāja, ka plecs izmežģīts, taču sāpes bija tik lielas,. ķa rokai pat ne piedurties nevarēja. Beigās Kersta-fers sāka murgot. Tad Monss Mīra aiznesa viņu uz laivu. Viņi pārbrauca pāri ezeram, pēc tam no mazās upītes nonāca lielajā un, airēdami pa upi uz augšu, drīz vien sasniedza cietoksni. Ar laivu vajadzēja irties četras jūdzes turp, četras atpakaļ, un viņiem ceļā pagāja trīs dienas. Kerstafers palika cietoksnī kopā ar savu septiņpadsmit gadus veco dēlu. Būdnieki vēlāk stāstīja, ka feldšeris esot ilgi grozījis galvu, kad apskatījis slimo plecu. Nekad mūžā viņš neesot redzējis, ka, nokrītot no siena panta, varot tā sabendēt plecu.

Par šo notikumu daudz tika pārspriests, kad ļaudis sanāca kopā.

Pagāja vēl pāris dienu. Kādu pēcpusdienu Ulstādē ieradās rets viesis. Tas bija Monss Mīra, kurš ielīgoja pagalmā. *

— Man, tā teikt, ir pavisam neparasts uzdevums, — viņš sacīja. — Lieta tāda, ka vienam plānprātiņam ļoti gribas uz tevi paskatīties, Hovard. Viņš gan ir no trakākajiem, bet visgudrākais no viņiem visiem. Viņš ir arī gaišreģis — to mēs Berga mājās visi zinām. Un viens no tiem, kas gaudo pirms laika maiņas. Un, kā jau teicu, augu dienu viņš ma| vienu un to pašu, ka gribot tevi redzēt. «Es gribu redzēt Hovardu! Gribu redzēt to siena pantu, kas uzgāzās Kerstaferam uz pleca!» viņš skandina.

Pārējie plānprātiņi no tā kļūst tik nemierīgi, tāpēc es domāju, ka tu varbūt varētu atnākt uz Berga mājām...

Hovards gāja viņam līdzi.

— Tagad pagrabā izskatās drusciņ sliktāk nekā parasti, kad mājās vecais, — teica Monss, kad viņi jau stāvēja pagalmā. — Kerstafers liek tiem mierīgākajiem strādāt uz lauka, kā jau tu zini; pats viņš ar pletni rokā viņus labprāt uzmana. Tad pagrabā ir tukšāks, un mēs šad tad tur arī sakopjam. Bet tagad mājās nav neviena, kas varētu uzņemties atbildību un izlaistu viņus ārā, jo vienīgi Kerstafers spēj tikt ar viņiem galā. Tā ka tagad viņi sēž aiz slēgtām durvīm, apmētādami cits citu ar putru un mēsliem. Es tevi brīdinu: tas nav nekāds jaukais skats, tādēļ nocietini sirdi jau iepriekš.

Tur tiešām izskatījās briesmīgi. Viņi sēdēja tumšajā pagrabā gar sienām. Neatverot durvis, pretī jau sitās tāda smaka, ka elpa aizcirtās. Tur apakšā valdīja tumsa un bija dzirdama dzelžu žvadzēšana. Kā Hovards jau bija agrāk dzirdējis, daži no viņiem bija piekalti pie sienas.

— Mēs esam izmēģinājušies ar virvēm, — skaidroja Monss. — Bet viņi tās sagrauž ...

Tieši pretī durvīm sēdēja kāds vīrs, ģērbies maisos un skrandās. Blakus viņam bija trauks ar ēdienu. Viņš uzmeta pāris mirkļu šiem diviem ienācējiem, un Hovards bija pārsteigts — tik caururbjošas un gudras acis viņš vēl nebija redzējis. Šis vīrs klusi sēdēja šajā pustumsā un smirdoņā un tikai vērās Hovardā, it kā ar skatienu gribētu viņu caurdurt. Pārējie tikai kaut ko murmulēja un bezjēdzīgi smējās, slaucīja grīdu ar rokām un bēra sev virsū netīrumus, kā jau plānprātiņi. Tikai šis viens sēdēja mierīgi.

— Viņš no visiem ir tas bīstamākais, — sacīja Monss. — Pat Kerstafers no viņa baidās.

Vēl ilgi Hovards sajuta šo acu skatienu, lai kur viņš bija. Un vēlāk, pirms, laika maiņas izdzirdot pazīstamo gaudošanu, viņam atkal šis acis parādījās.

Kerstafers gan ir stiprs virsi Visi šie plānprātiņi mitinājās zem viņa — katru dienu, visu mūžu. Un likās, viņam tas pat prieku sagādā.

— Reiz pirms vairākiem gadiem Kerstaferam šķita, ka ir grēks turēt šo lielo, spēcīgo vīru bez darba — no viņa neesot nekāda labuma. Un Kerstafers kādu dienu atlaida viņu no ķēdes, jā, viņš mani arī bija paņēmis līdzi. Tiklīdz viņam bija noņemtas važas, viņš ar savām lielajām rokām Kerstaferam pie rīkles klāt, un man vajadzēja pielikt spēku, lai dabūtu viņu nost. Pēc tam Kerstafers veselu nedēļu tikai čukstus varēja parunāt.

Un kopš tā laika viņš tā sēž.

Jukušais uzmeta Monsam spēju skatienu.

— Tu stāvi klusul — viņš ieteicās spēcīgā un skaistā balsī. Tad atkal pievērsa fascinējošo, it kā spīdīgo skatienu Hovardam.

— Tu esi uzsācis cīniņu ar pašu nelabo, — viņš mierīgi teica spēcīgajā, skaistajā balsī. — Lai tas kungs tev palīdz, ja vien var!

Tad ar saķēdētajām rokām viņš parādīja tādu kā zīmi. It kā teikdams, ka viņi var iet.

Viņš vairs uz viņiem neskatījās.

Viņi devās projām.

Viss ciems zināja, ka Kerstafers bija mēģinājis postīt Hovarda kartupeļu lauku un par to bija saņēmis tādu belzienu pa plecu, ka kauli vien nobrakšķējuši.

Bet neviens jau viņu daudz nežēloja; ļoti reti gadījās, ka cieminieki bēdājās par cita nelaimi.

«Tātad tu esi tas. siena pants, kas uzgāzās virsū Kerstaferam,» viens otrs sacīja Hovardam.

Daži mēģināja 'Hovardu iesaukt par Siena pantu, kā stāstīja Larss. Bet šī iesauka nepielipa, jo nebija diez cik asprātīga.

SVEICIENS NO TONES

Kādu priekšpusdienu Ulstādes pagalmā iejāja svešinieks. Viņš bija jauns, vienos gados ar Hovardu, un pēc viņa valodas varēja spriest, ka viņš nāk no rietumu no-

vadiem. Viņš teica, ka esot zirgu tirgotāja Monsa Brūflā-tena palīgs. Viņi esot dzinuši zirgus no kaimiņu ciema trīs jūdzes pa mežu un pēc tam došoties tālāk uz dienvidiem — uz galvaspilsētas pusi, bet pēc tam uz austru-miem — uz Zviedri-ju. Brūflātens sūtot sveicienus un lūdzot, vai Hovardam nebūtu kāda pļava vai ganības, kur vajētu paganīt zirgus divas trīs dienas. Viņiem esot divdesmit divi zirgi. Pats Brūflātens un otrs palīgs ar zirgiem būšot klāt pēc pāris stundām un gribot kaut kur tepat apmesties.

Hovards lūdza svešinieku mazliet pagaidīt, šādus jautājumus viņš nekad neizlēma iepriekš neapspriedies ar Rennevu. Viņš jautāja Rennevai, vai viņa atceroties Monsu Brūflātenu, to zirgu mijēju, kurš nelūgts ieradās viņu kāzās ar sešiem zirgiem un, pirms kazas bija nodzertas, visus zirgus turpat arī pārdeva.

— Atceries, viņš bija klibs, ar vienu aci un nešķīsteņa degunu. Pāris vasaru es dzinu zirgus kopā ar viņu; mēs bijām nodomājuši turēties kopā vēl vienu gadu, bet tad ar tevi izlēmām... Netālu aiz ganībām ir tāda atklāta pļava, un tur pašlaik neganās ne govis, ne zirgi, tā ka es domāju ...

Renneva labi atcerējās Brūflātenu, kurš viņai tīri labi patika. Tajā pļavā jau viņus var laist. Tur taču paliks zirgu .mēsli un nākošajā gadā labāk augs zāle.

Viņa tikai gribētu zināt, vai Brūflātens tikmēr apmetīšoties Ulstādē.

Hovardam šķita, ka ne, jo Brūflātens mēdza naktsmājas sarunāt jau labu laiku iepriekš, un Hovards bija ar to apmierināts, jo katru reizi, kad Brūflātens pārdeva zirgus, viņš rīkoja naktsdzīres..

— Kad ieradās zirgu tirgotājs, mājās sākās gandrīz vai svētki, — teica Renneva. — Nāk kas nākdams, drusciņ iedzer, ikviens tiek apkrāpts— izņemot pašu zirgu mijēju —, bet gandrīz visi vēlāk ir apmierināti. Tik dumji ir mūsu zemnieki.

Hovards domāja, ka Brūflātens neesot no sliktākajiem. Pats Monss mēdza sacīt, ka slikts tas zirgu mijējs, kas jau pirmajā reizē tik prasti šmaucas, ka otru reizi viņam vairs nav vērts braukt tirgoties. Bet taisnība bija arī tā, ka viņš nopelnīja naudu, vienalga, vai zirgus pārdeva vai pirka.

«Labi, ka šī pļava ir diezgan tālu no mājas,» domāja Renneva. «Droši vien troksnis būs dzirdams tik un tā.»

Tik tiešām, pēc pāris stundām Brūflātens bija klāt Hovards viņam parādīja pļavu, un Brūflātens palika apmierināts — pļava bija plaša un atklāta, atradās pašā Ulstādes vidu, diezgan tālu no ceļa. Nē, paldies, viņš apmetīsies pie Amuna Mū ...

Hovards atcerējās, ka tie abi kāzās bija varen sadraudzējušies.

Renneva un Hovards aizgāja pie Brūflātena jau tās pašas dienas pievakarē. Brūflātens bija pārdevis divus zirgus — kā parasti, pirmajā vakarā; dzīvāka tirdzniecība gāja vaļā otrajā un trešajā dienā, kad ne viens vien bija izraudzījis sev tīkamu un labu zirgu un visapkārt sākās liela rosība.

Brūflātens sasveicinājās ar Rennevu, it kā viņi būtu veci un tuvi paziņas. Viņš beidzot gribot Rennevu uzcienāt — smalkā sudraba blašķē viņam esot konjaks.

— 2ēl, ka es tevi sastapu tik vēlu, Rennevl — viņš teica. — Reiz arī es biju skaists puisis, jā gan!

Brūflātens izskatījās kā allaž: gluži skaidrā prātā viņš nebija, bet nevarēja arī teikt, ka viņš būtu galīgi piedzēries. Garastāvoklis viņam bija labs — tirgošanās bija gājusi no rokas visu vasaru no Telemarkas līdz pat zemienei fjorda rietumkrastā. Viņi bija nonākuši līdz Hedemar-kai ziemeļos, bija pirkuši un pārdevuši. Pārējos zirgus viņi domāja pārdot Zviedrijā, Smolandē, kur vienmēr veicās ar smagiem vezumniekiem.

Skaists puisis? Ja Brūffātens tāds bija, tad kopš tā laika daudz ūdeņu aiztecējis. Viņam nebija vienas acs — to jaunībā izbadījis bullis. Bet tā otrā milzum daudz skatījusi. Viņam visuzkrītošākais bija deguns, liels un kum-pains, pārklāts ar sarkanu dzīsliņu tīklu — atmiņai par neskaitāmām magariču glāzītēm pēc veiksmīgiem darījumiem. šim lielajām degunam bija tik velnišķīgi viltīgs izskats, ka patiešām nevarēja saprast, kā zemnieki no Brūflātena iedrošinās zirgus pirkt.

Šoreiz viņam bija līdzi divi palīgi un vēl viena sieviete — pretēji visiem paradumiem. Viņa bija tikko apprecējusies ar vienu no šiem puišiem; viņiem piederēja mājas, kur viņi ^gatavojās apmesties uz pastāvīgu dzīvi, bet vispirms viņa bija vēlējusies mazliet apskatīt Norvēģiju. «Pēc tam būs tikai bērni un autiņi!» viņa teikusi. Saprātīga sieviete — viņa pārdeva zirgus tikpat labi kā jebkurš vīrietis.

— Viņa ir no Telemarkas, — sacīja Brūflātens, — taču ne no tava ciema. Tā ka viņa nepazīst ne tevi, ne tavējos. Es nesen biju tavā ciemā — pagaidi, ļauj atcerē-tiesl — tā ap svētā Hansa dienu. Man ir līdzi pat vēstule no turienes skolotāja Juna — viņš . lūdza to nodot tev.

Jā, un vēl kas — Jermuns, tavs tēvs, saslima ar plaušu kaiti un pavasarī nomira, trīs četrās dienās ar viņu bija cauri. Par to droši vien raksta Juns savā vēstulē.

Jā, jā. Viņš vairs nebija nekāds jauneklis, tavs tēvs Jermuns. Viņam nāca jau pāri sešdesmit, cik atceros.

Un Brūflātens izvilka vēstuli — tā bija vienā no viņa biezajiem kabatportfeļiem.

Un pat tagad, šajā bēdu brīdī, kad Monss savai sejai piešķīra vislīdzjūtīgāko izteiksmi, kaut kur viņa skatiena dzīlēs slēpās kaut kas viltīgs vai blēdīgs: nu, paskatīsimies, paskatīsimies, kā Hovards šo vēsti uzņems! Jo Ho-vards ar tēvu nekad nebija īsti sapratušies, arī pirms notikuma ar Tūni. Jermuns bija ciets un nelokāms vīrs, un viņam šķita, ka Hovards visu uzņem pārāk vieglprātīgi. Un tēvs savus uzskatus arī nekad neslēpa.

Vēl bija tik gaišs, ka Hovardam izdevās vēstuli izlasīt. Šoreiz tā bija īsa. Juns nebija no tiem, kas aizmirstu Tūni.

Cienītajam Hovardam Jermuna dēlam.

Es ķeros pie spalvas, lai Tev paziņotu, ka Tavs tēvs Jermuns 13. jūnijā saslima ar karsoni un pēc 4 dienu ciešanām nesamaņā un ar lielu drudzi 17. jūnijā nomira. Tavai mātei tas bija smags trieciens, un viņa klusēdama sēž viena pati istabā. Bēres bija lielas, jo Tu zini, ka Tavs tēvs bija ciemā labi ieredzēts virs un viņam nebija neviena ienaidnieka.

Tavs brālis Jermuns, kā ļaudis runā, nodomājis precēties. Meiteni sauc par Mariju, un viņa ir no Grāves. Bet to Tu varbūt jau zini.

Tava māte Tev sūta sveicienus un liek pateikt, ka viņa par Tevi bieži domā un aizlūdz par Tevi.

Juns Tollefsens, skolotājs.

Hovards izlasīja vēstuli divas reizes, Brūflātens stāvēja un skatījās.

Pēc tam Hovards gribēja pasaukt Rennevu un iet mājās — viņam vairs nebija nekāda prieka te palikt. Bet tik vienkārši to nevarēja izdarīt.

Izrādījās, ka visiem zemniekiem, kuri te bija sanākuši, gribas ar viņu sadzert. Hansam Nūrbijam, Āmunam Mū,

Annersam Flātebijam un daudziem citiem, kurus viņš gan« drīz nepazina. Visi viņi gribēja runāt par Kerstaferu.

— Nu gan tu esi sagādājis sev draugu! — kāds vīrs noteica.

Hovards sacīja, ka viņš gan lāgā neticot, ka Kerstafers gribējis izpostīt viņa kartupeļu lauku. Bijis taču tik tumšs kā maisā. Un tā bijusi tikai ēna, kam viņš gāzis — un trāpījis, un tas arī viss.

Viņš nojauta, ka atbildējis pareizi.

— Mēs taču Kerstaferu pazīstam, — runāja kāds cits. — Un tas.bija tik dīvaini, ka viņš nokrita no siena panta tieši tajā vakarā.

Iznāca iebaudīt pārāk daudz. Hovards strauji tukšoja glāzes, lai ātrāk tiktu no viņiem vaļā. Viņam šovakar nepatika atrasties šo priecīgo, iereibušo ļaužu pulkā.

Kalpa zēns Larss stāvēja vesela bariņa vidū. Viņam arī bija ticis mazliet par daudz. Un ne jau tikai mazliet.

Beidzot viņi devās mājās. Satumsa agri.

— Monss atveda man no mājām vēstuli, — teica Hovards. Viņš turēja Rennevu pie rokas, lai viņa tumsā ne-pakluptu.

— Ak tā. Pastāsti!

— Tēvs miris. Jau kopš diviem mēnešiem.

— Vai, kādas tev bēdas! Tu viņu mīlēji?

— Viņš taču bija mans tēvs. Viņš gan bija pavisam citāds nekā es. Varbūt pārāk stingrs. Viņam šķita, ka es esmu vieglprātīgs. Un viss, ko vien darīju, — viss viņam

'likās aplam. Un savā ziņā viņam varbūt bija taisnība. Bet...

— Es to labi saprotu, — teica Renneva.*— Man pašai bija stingrs tēvs. Tomēr, kad viņš nomira, man bija ļoti žēl.

Hovards apstājās.

— Vai kāds nāk mums no muguras?

Taču Renneva nekā nedzirdēja.

— Apsēdīsimies brītiņu virtuvē, — viņa teica. — Man liekas, tev būtu jāpastāsta par tēvu. Varam iedegt sveci vai labāk divas.

Hovards sēdēja pie virtuves galda, uz kura dega divas sveces. Renneva apsēdās mazliet nostāk. Viņš neskatījās uz Rennevu, bet raudzījās kaut kur tālumā un stāstīja vairāk pats sev nekā viņai. Tomēr Hovards runāja ar viņu, tikai ar viņu.

— Tev taisnība, — viņš teica. — Dīvaina sajūta, ka esi zaudējis tēvu. Kopš astoņpadsmit gadu vecuma es patiesībā neesmu varējis ar viņu no sirds parunāt, tomēr tik un tā viņš bija tas, kas mani sargāja, atrazdamies it kā starp mani un dievu to kungu. Bet nu šī sarga vairs nav.

Bieži gadījās, ka mēs ar tēvu labi nesatikām arī agrāk. Mēs bijām atšķirīgi. Pavasarī kāzās tu redzēji Jer-munu, manu brāli. Viņš līdzinās tēvam, man šķiet, tu manīji. Tēvs bija tumšs un drukns, un nopietns — tāds kā brālis. Es turpretī izskatos pēc mātes. Un vecie ļaudis teica, ka tieši es visvairāk līdzinoties senajai Viļānu dzimtai. Un tas jau nemaz nav tik dīvaini, jo arī māte nāca no šīs dzimtas.

Pusaudža gados es varbūt biju pārāk nepakļāvīgs. Nepakļāvīgāks par brāli Jermunu un arī nepakļāvīgāks par tēvu. Tēvs uzskatīja, ka esmu nepastāvīgs, un atklāti pateica to. Bet nekad nekas slikts nenotika, jo māte nepieļāva strīdus.

— Jā, varu iedomāties, — teica Renneva un pasmaidīja.

— Un vēl bija vectēvs. Viņam bija jauks raksturs; un viņiem abiem ar tēvu nekad nebija daudz,, ko runāt. Kad vectēvs gulēja uz nāves gultas — jā, tieši tajā dienā viņš nomira —, viņš mani lika pasaukt. Un tad viņš man iedeva dzimtas nazi, kā mēs to saucam. Tas bija visdārgākais, kas mums piederēja, un šo nazi pēc taisnības vajadzēja pārmantot tēvam. Bet vectēvs to atdeva man, jo man īstajā vietā bija dzimumzīmīte, kā viņš sacīja.

— Tā, kas tev tieši zem sirds? — jautāja Renneva.

— Jā, tā pati. Runā, ka nežēlastībā kritušajam bruņiniekam, no kura mēs esam cēlušies, arī bijusi šāda dzimumzīmīte, kas tur radusies no kādas burvības. Tās, protams, ir blēņas un vecu sievu tenkas. Taču nazi es dabūju. Un tēvam tas visai nepatika.

Kas tad man, es taču būtu varējis nazi tēvam atdot! Bet viņš bija tik aizvainots, ka nekādā ziņā to nebūtu pieņēmis — to es zināju droši. Kopš tā laika mēs vairs nevarējām saprasties.

— Kāpēc šis nazis ir tik vērtīgs?

— Tās, protams, ir tīrās pasakas. Runā, ka šis nazis reiz bijis zobens un piederējis nežēlastībā kritušajam bruņiniekam, kurš meklējis patvērumu mūsu ielejā. Viņš esot mūsu ciltstēvs. Karaļa.vīri viņu atrada un sodīja ar nāvi pie Brunkebergas baznīcas — nevis ar cirvi, bet ar zobenu, jo viņš bija dižciltīgs. Runāt jau^runā visādi. Atceries veco dziesmu, kuru es tev dziedāju par Vilemani un Signi? Sī dziesma esot par šo bruņinieku. Tas gan nevar būt, jo tur ir runa pavisam par kaut ko citu.

" Viņš nodungoja pirmo pantu:

— Pie mātes Vllemanis nu steidzās naigi.

«Dēls, kādēļ klusē, kādēļ bāli vaigi?»

Bet dzeguze to aizkūkoja.

Un rasa krita.

Un klājās sarma balta.

Atceries — viņš jāj uz Zilo Klinti, lai atrastu un atbrīvotu savu māsu. Bet viņu pa$u sagūsta kalnā, viņš visu aizmirst un savu māsu vairs nepazīst. Pēc daudziem gadiem viņš izdzird baznīcas zvanu skaņas, atgūst atmiņu, izglābj māsu un pašu viņu nogalina trolliene.

— Es atceros, — teica Renneva. — Tik savāda dziesmai Tikai man šķita, ka dziesma ir pavisam par ko citu, nekā tu man stāstīji.

— Man arī tā liekas.

Brīdi valdīja klusums.

— Cik muļķīgi! — sacīja Hovards it kā sevī. — Nevēlētos nekā cita kā vienīgi atdot tēvam šo nazi.

Viņa balss aizlūza.

Renneva sēdēja klusa un raudzījās viņā. Viņa zināja, ka viņš atrodas tālu prom — Telemarkā.

Pēc mirkļa viņa sacīja:

— Iesim pie miera, Hovard. Tu sirdi esi mazliet atvieglojis.

— Varbūt, — viņš nomurmināja. Viņam bija smaga un dīvaina sajūta. Droši vien viņš pārāk daudz iedzēris...

— Liecies gulēt, — viņš sacīja. — Es vel iziešu pie zirgiem. Redzēju, ka Larss tur augšā bija krietni sameties, varbūt tagad guļ kādā grāvī.

Bija tumša rudens nakts, kad viņš gāja pāri pagalmam uz stalli. Viņš vēl joprojām bija stāstījuma varā.

— Es nemaz neesmu tik vieglprātīgs, kā tev likās, tēv, — viņš tumsā sacīja.

Bet neviens viņam neatbildēja.

Viņš atvēra staļļa durvis.

No turienes atskanēja parasta zviegšana.

Viņš paņēma divus spaiņus un divos paņēmienos ar tiem. sanesa ūdeni. Kad viņš gribēja zirgiem redelēs salikt sienu, izrādījās, ka Larss aizmirsis sienu sanest. Lielais grozs bija tukšs. Tas bija loti liels, savīts no kārklu klūgām, ar divām lencēm, kas arī tāpat bija vītas no klūgām. Kad to kārtīgi piebāza ar sienu, tad pacelt varēja tikai krietns vīrs. Hovards uzmeta kurvi plecos un devās uz siena šķūni. Tur valdīja akla tumsa, bet viņš tāpat zināja, kurp iet.

Pēkšņi viņam likās, ka sienaugšā kaut kas nočab. Viņš apstājās. Klusums. Droši vien kaķis. Tiklīdz viņš bija piebāzis pilnu grozu ar sienu un gribēja to celt plecos, viņš izdzirda:

— ... Hovard ...

Iespējams, ka balss skanēja tepat no sienaugšas, varbūt arī no tālienes — balss bija klusa, tikko dzirdama.

Dīvainā kārtā viņam šķita, ka tā ir Tūne. Viņš taču pazina viņas balsi.

Viņš palika stāvam kā sastindzis.

— Es esmu Tūne, — vārdi skanēja klusu, klusu, it kā viegla dvesma.

Viņam šķita, ka mati ceļas stāvus. Uz pieres izspiedās auksti sviedri.

—'"Vai tā esi tu, Tūne? — viņš izmocīja.

Viņam atbildēja salti smiekli, bet arī tie nāca it kā no citas pasaules, it kā no tāliem mežiem un klajumiem. Tie nebija smiekli, kādus viņš atcerējās.

— Ko tu vēlies, Tūne?

Atbildes nebija. Taču likās, it kā viņam ausīs žēli un klusi gaudo tāls vējš, kuru drīzāk sajūti, nevis dzirdi aukstās, zvaigžņotās ziemas naktīs.

— Kā tev iet, Tūne?

Klusums. Tad atkal saltie smiekli kaut kur tālu, tālu. Un tad nāca atbilde, tik klusa; viņš gan nebija pārliecināts, ka to dzirdējis:

— Tu zini, kur es tagad esmu.

Vairāk viņš nekā nedzirdēja un nekā neteica. Viņš pats nezināja, cik ilgi tur bija stāvējis, laikam jau labu laiku, jo viņš juta, ka ir nosalis.

Paņēmis smago grozu, viņš uzsvieda to plecos un gāja ārā no šķūņa — lēni, lēni kā toreiz zēna gados, kad baidījās no tumsas un pieaugušie viņu par to izsmēja; tumšā naktī viņš tad gāja laukā un piespieda sevi nebaidīties, un vienmēr viņam šķita, ka dzird aiz muguras soļus, bet saņēma visus spēkus un atpakaļ neskatījās.

Stallī bija silti. Zirgi atkal iezviedzās. Viņš lēni un rūpīgi sadalīja sienu, paplikšķināja zirgiem pa kaklu un pēc tam, aizslēdzis staļļa durvis, lēniem soļiem devās pāri pagalmam uz istabu.

Virtuvē bija tumšs kā akā un smaržoja pēc dedzinātām svecēm. Viņš zināja, ka pavardā zem pelniem vēl kvēlo ogles. Paņēmis pāris biezāku skalu, viņš uzpūta pavardā uguni, aizdedzināja tos un iesprauda skalturos.

Ausīs viņam dūca — droši vien tādēļ, ka bija pārāk daudz iedzerts.

Pielicis ausi pie kambara durvīm, viņš pārliecinājās, ka Renneva aizmigusi.

Tad viņš apsēdās pie platā virtuves galda. Ar acīm, kuras nekā neredzēja, viņš skatījās kaut kur tālumā.

Nākošajā rītā viņam viss rādījās citādā gaismā.

Varbūt tas bija Brūfļātena joks? Uz to viņš būtu spējīgs, un meitene, ko viņš paņēmis līdzi, nākusi no Tele-markas.

Tā varēja būt viņa.

Varēja ... varēja ...

Brūflātens bija dzinis līdzīgus jokus jau agrāk, Ho-vards pats reizēm bija viņam palīdzējis.

Bet kā viņi varēja zināt, ka viņš ies uz šķūni pēc siena?

Varbūt tas viss viņam bija tikai licies? Viņš taču bija krietni iedzēris. Viss tikai iedomas?

Varbūt, bet varbūt arī ne.

Jo vairāk viņš par to domāja, jo guva stingrāku pārliecību, ka to izdarījis Brūflātens. Tomēr gluži tik drošs viņš par to nebija, lai sāktu runāt.

Šoreiz viņš ar Brūflātenu runāt vairs nevēlējās. Viņš apsegloja Loso, lai dotos augšā — uz ganībām. Vajadzēja atvest sviestu un sieru.

Losajam, vedot sienu, bija noberzta mugura — tā bija šī muļķīgā Edvarta vaina. Tādēļ viņam vajadzēja palikt stallī.

Renneva bija. mazliet izbrīnījusies. Vai tad Hovards vairs neaizies pie Brūfļātena? Kā viņa bija nopratusi! viņš bija domājis nopirkt kādu zirgu.

Jā, tā jau gan viņš bija domājis. Bet viņš bija labi apskatījis visus Monsa zirgus, un šoreiz neviens viņam nebija īsti paticis.

— Kā jau es tev tiku stāstījis,-es pāris vasaru, pavadīju kopā ar Monsu, un kopš tā laika mazliet pazīstu zirgus, tā ka no viņa šoreiz nepirkšu. Brūflātens taču apgalvo, ka laiku pa laikam viņš aprunājoties ar dievu. Un, ja viņš kādu zirgu esot pārdevis bez krāpšanas, tad tas kungs kļūstot dusmīgs un iesaucoties: «Mons! Esmu tevi radījis par zirgu mijēju vai neesmu?»

Lai jau nu zirgs paliek nepirkts!

Izdzirdējusi, ka Hovards taisās uz kalnu ganībām, Kjersti lūgtin lūdzās, lai -viņu ņemot līdzi. Renneva bija labā omā -un atļāva viņai palikt tur augšā līdz pašām beigām: jau pēc nedēļas visi dosies lejup, atpakaļ uz ciemu.

Pirms Hovards devās ceļa, viņš lūdza Rennevai, lai pasaka Brūflātenam, ja viņš nāktu samaksāt par pļavu, ka šoreiz nekas jāmaksā neesot, tā esot atvadu dāvana no Hovarda.

Ganībās dažādu darbu bija ne mazums, un Hovards posās mājup tikai pret vakaru. Viņš veda uz Ulstādi veselu saišķi ar forelēm, ko bija saķēris ganību ezerā.

Mājās viņš pārradās vēlu. No pļavas skanēja balsis, zirgu zviegšana un pakavu dipoņa.

Viņš Rennevai uz oglēm izcepa* foreles.

— Lai tu nesēdētu un neilgotos pēc Monsa Brūflātena. Mums pašiem būs viesības, — viņš teica.

Monss tiešām bija ieradies maksāt par pļāvu. Saņēmis sveicienu no Hovarda, viņš tikai pateica paldies un devās projām:

Nākošajā dienā Hovards gāja uz mežu, lai sagatavotu ziemai bērza malku. Paņēmis līdzi ēdamo, viņš tur palika līdz pat vakaram.

No rīta zirgu baru dzina tālāk. Renneva un Hovards, stāvēdami kambarī pie loga, redzēja viņus dodamies ceļā. Brūflātens atvadīties nenāca — viņš bija apķērīgs vīrs un, ja vien gribēja, ātri visu saprata.

Viņi saskaitīja astoņpadsmit zirgus. Tātad četri bija pārdoti. Bet pēc tam izrādījās, ka viņi vēl trīs piepirkuši klāt, tātad pavisam kopā bija pārdoti septiņi. Un parasti viņš par katru zifgu nopelnīja ne mazāk par desmit dālderiem, kā pats atzinās.

Šoreiz — kā ļaudis vēlāk stāstīja — viņš bija pārdevis divus zirgus, kuri grauž sili, pāris zirgu ar citām vainām, kādam pircējam iesmērējis zirgu, kurš bija akls ar vienu aci, bet pārējiem zirgiem nekas nekaitēja.

Nākošā apmešanās vieta bija galvenās draudzes aus-trumu stūris, kur atradās Rennevas dzimtās mājas. Ren-neva bija lūgusi nodot māsai sveicienus, ja Brūflātens viņu satiktu. Viņa bija ieprecējusies kādās bagātās mājās.

Laiks ritēja, un Hovards sāka pavisam cieši ticēt, ka joku toreiz šķūni ar viņu izspēlējis Brūflātens. Bet viņš tomēr šo to nesaprata un pirmām kārtām to, ka sākumā bija pazinis Tūnes balsi. Tad viņam atkal uzmācās šaubas, kuras pieņēmās spēkā, kad tumšajos rudens vakaros viņam vajadzēja iet uz šķūni pēc siena.

Kopš seniem laikiem bija iegājies, ka lopu meita, rudens un ziemas vakaros iedama uz kūti ar spaini katrā rokā, mutē turēja aizdegtu skalu. Iet šķūnī ar tādu atklātu uguni Hovards bija aizliedzis. Reiz rudenī, aizbraucis uz pilsētu, viņš bija nopircis lukturi, līdzīgu tam, kāds bija mācītājmuižā. Bet Ulstādē lietoja kausētus taukus, nevis trānu, un gaismiņa bija pavisam vāja. Taču lukturis bija kā tāds ceļabiedrs.

MĀSA

Ik gadus pirms lielajiem ražas novākšanas darbiem Renneva devās uz galveno draudzi, lai pāris dienu paciemotos pie saviem piederīgiem. Šoreiz viņa gribēja ņemt līdzi arī Hovardu. Viņi varēja apmesties pie māsas, kurai piederēja lielas mājas. Tāda noruna bija jau sen.

Hovardam nebija liela prieka doties šajā ceļojumā tieši tagad: viņam šķita', ka Ulstādē ir tik daudz nepadarītu -darbu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka kalpa zēns Larss bija saņēmis vēsti par tēva saslimšanu un viņam vajadzēja braukt uz mājām. Larss bija otrs dēls kādā nelielā sētā ciema ziemeļu galā.

Bet tajā pašā dienā, kad Brūflātens bija devies ceļā, tika saņemta vēl kāda ziņa, kuru varēja saukt par labu: Kerstaferam cietoksnī jāpaliekot uz gultas vēl pāris nedēļu.

Un tad Hovards an devās Rennevai līdzi. Viņš lūdza pasaukt Antonu un uzdeva viņam rūpēties par zirgiem, kā arī pa vakariem uzmanīt kartupeļu lauku.

Savā prātā viņš gan domāja, ka pašlaik kartupeļu laukam vairs briesmas nedraud, kad Kerstafers guļ slims vairāku jūdžu attālumā, tomēr aizbraucot sajuta tādu kā nemieru.

Vislabprātāk viņš būtu jājis ar Loso, bet tam vēl nebija sadzijusi nobrāztā mugura, tādēļ to vajadzēja atstāt mierā vēl pāris dienu.

Ap pusdienlaiku viņi nonāca galā, un viņus sagaidīja Rennevas māsa un viņas vīrs. Viņi dzīvoja labās mājās, un tās sauca Mū. Hovards te dažas reizes bija’iegriezies jau agrāk, bet māsu gan neatcerējās — viņa nebija no tām, kuras ievēro. Viņas vīrs bija mierīgs un kluss. Viņš reti bija mājās. Viņiem bija divi-pusaudži —zēns un meitene —, kuri bija tik bikli un nerunīgi kā apdauzīti. Viņi vairāk līdzinājās tēvam.

Pēcpusdienā Renneva, Hovards un Hanss Mū aizgāja uz Hokenstādi, Rennevas tēva mājām, kas atradās turpat kaimiņos. Tur saimniekoja vecākais brālis Hokens. Viņi gribēja agri paēst vakariņas, jo Hokens un Hanss bija nolēmuši aiziet pie Hansa Brūflātena, kurš bija apmeties dažas mājas tālāk. Rennevas māsa — viņu sauca par Randi — negāja līdzi. Viņa pēdējā laikā nejūtoties sevišķi labi, nevarot saprast, kas īsti par vainu — spiežot krūtīs ,un arī klepus mokot —, viņa labāk palikšot mājās.

Hokens bija liela auguma mierīgs vīrs gaišākiem matiem nekā Rennevai. Viņa sieva bija gaišmataina un jautra, un viņu trīs bērni — divas meitenes un zēns, arī pusaudža gados, — nebūt nebija bikli un klusi, tieši otrādi — viņi līdzinājās mātei — bija smaidīgi un runīgi. Tie bija patīkami ļaudis. Hovardam patika arī mājas; tās atradās pie upes un bija mazliet lielākas par Ulstādi. Bet ne brālim, ne māsai nebija itin nekā no tā spožuma, kas piemita Rennevai.

Pēc vakariņām, kad abi vīri aizgāja apskatīt zirgus, Renneva un Hovards atgriezās Mū mājās. Tā viņiem bija gara diena, uh viņi agri devās pie miera.

Otrajā dienā pēc pusdienas Renneva taisījās apciemot savu bērnības draudzeni. Hovardu viņa atstāja mierā.

— Viņa nav no jautrajām, šī Māri, — Renneva teica. — Un nav arī labi apprecējusies. Viņa būs gaužām sarūgtināta, ja uzzinās, ka, būdama šeit, austrumu nostūrī, neesmu iegriezusies pie viņas. Tu, Hovard, tikmēr atpūties un apskati saimniecību.

Tā Hovards palika viens un gandrīz līdz vakaram staigāja pa Mū mājām.

Hanss devās pie Brūflātena vēlreiz: iepriekšējā vakarā viņš bija noskatījis sev bēru ķēvi.

Mājas bija labas, un viss tika uzturēts kārtībā, bet te saimniekoja pa vecam. Viņš redzēja, ka šeit viņam nav gandrīz ko mācīties, un beigās iegāja istabā pie Randi, Rennevas māsas.

Kalpone uzklāja vakariņu galdu. Randi klusēdama sēdēja uz krēsla. Bērni uzturējās virtuvē.

Vēlāk Randi lika kalponei uznest no pagraba alu. Pati viņa nedzēra nemaz, bet bez mitas skubināja Hovardu. Šķita, ka viņu kaut kas nospiež. Viņa it kā ar acīm iztaustīja Hovardu, tad skatiens aizklīda sāņus, drīz atkal atgriezdamies pie viņa. Jā, viņai bija kaut kas uz sirds, ko vajadzēja izteikt.

Viņš paskatījās uz Randi uzmanīgāk. Viņa it kā līdzinājās Rennevai, taču viņām abām patiesībā nebija nekā kopēja. Viņš zināja, ka Randi ir pāris gadus vecāka par Rennevu. Randi bija gaišāki mati, mazāks un druknāks augums. Tāda pusizbalējusi, it kā visu laiku augusi ēnā. Hovardam nepatika Randi. Un viņš juta arī to, ka šī sieviete netur pārāk labu prātu uz savu skaisto māsu.

— Cik. dīvaini, — Randi sacīja, — ka Hovards tagad tik tālu projām no dzimtajām vietām, ciemā, kur, kā viņa dzirdējusi, viss ir pavisam citādi, nekā viņš pieradis. Un ieprecējies Ziemeļciemā, šajā tālajā, nomajajā kaktā, kā to varētu nosaukt. Renneva gan šādam apzīmējumam nepiekrīt, taču ...

Renneva nekad neatzīstas, ja viņai kaut kas nav, kā vajag. Bet nerunā arī nekā lieka. Viņa ņes savu nastu un nekad nesūdzas. Nu ja, tagad jau viņai vairs nav par ko sūdzēties. Visi ir vienis prātis, ka kopš jaunības dienām Rennev.a nav izskatījusies tik priecīga, tik starojoša kā tagad.

Iespējams, ka bērnībā un agrā jaunībā viņa tika mazliet izlutināta. Tas var tā būt.

— Mēs visi nēsājām viņu uz rokām — kā māte, tā tēvs, nemaz nerunājot par Hokenu un mani. Viņa mūsu mājās bija kā saules stariņš. Mēs, visa ģimene, viņu tik loti mīlējām! Caurām dienām tik skanēja: Rennev, Ren-nev!

Randi izslaucīja acu kaktiņus ar svētdienas priekšauta stūrīti.

— Vēlāk gan viņai nācās daudz ko izturēt, mūsu Rennevai. Bet viņa jau nekad par to nerunā ... Nē, Rennevai turpmākā dzīve nebija vis rožu dārzs, nē, nē.

Randi bija tikko kā apprecējusies, kad pēkšņi saslima tēvs un tūlīt pēc tam arī nomira. Toreiz Renneva vēl nebija precējusies, nabaga meitene. Viņa būtu varējusi palikt un dzīvot mājās, bet apprecējās Hokens un...

Viņa, kas nākusi no tik labām mājām, bija spiesta doties projām un kalpot citieml

Četrus gadus viņa sabija fabrikā pie tās īpašnieka. Pirmos divus gadus par vienkāršu istabeni, bet pēdējos divus —» par saimniecības vadītāju. Jā, tā tas bija.

*Taču tur viņai nemaz tik viegli negāja. Un es pati cik reižu klusībā nodomāju: kāpēc tu, Rennev, nenāc pie manis un neizkrati sirdi? Tu zini, ka milu tevi vairāk nekā pati sevi! Bet nē!

Atkal viņa berzēja acu kaktiņus ar priekšauta stūri.

V-iņa brīdi apklusa, un Hovards nodomāja:- «Un tagad tas nāks.»

Randi tūlīt atkal sāka stāstīt:

— Toreiz fabrikas īpašnieks bija atraitnis. Tāds labs cilvēks. Sieva viņam nomira ar karsoni, bērnu viņam nebija. Varbūt vaina bija sievai vai arī.., Nē,'viņam gan ne, jo vēlāk, kad viņš apprecējās otrreiz, viņiem piedzima puisītis...

Randi nodūra acis un kautrīgi skatījās grīdā.

— Runāja, ka Renneva un fabrikas īpašnieks esot slepeni saderinājušies. Renneva gan nestāstīja ne pušplēsta vārdiņa, bet tas nebūtu bijis nekas neiespējams vai neticams. Skaistākas meitas par Rennevu nebija visā ciemā. Un ja vēl padomā par senčiem ...

Randi paskatījās augšup, Hovards pret savu gribu viņu apbrīnoja. Viņai piemita spēja raudzīties sarunu biedrā ar tik nevainīgām zilām acim, it kā tur neslēptos nekāda slepena doma.

— Fabrikas īpašnieka vectēvs gan bija vienkāršs zemnieks, kas uzpirka mežu, taču mūsu senči ir dižciltīgi, ja paskatāmies četras piecas paaudzes atpakaļ.

Ar nožēlu Hovards atcerējās, ka bija stāstījis Rennevai par saviem senčiem — par nežēlastībā kritušo bruņinieku, par Vilemani un Signi, dzimtas nazi, par visu. Viņš pats, Juns un Randi — visi bija dižciltīgi... Renneva gan nekad ar to nelielījās. Jebkurā kārtīgā zemnieku dzimtā stāstīja leģendas, vai nu tajās bija patiesība, vai meli. Visbiežāk laikam gan meli. Viņš pats gan nav nekādu bruņinieku redzējis.

Hovardu pārņēma kauns, lai gan klusībā gribējās smieties.

Randi atkal lūkojās grīdā.

Lai nu kā, bet nekāds pāris no fabrikas īpašnieka un Rennevas neiznāca. Randi domāja, ka pirms precēšanās

viņš gribēja dabūt kādus pierādījumus, taču Renneva, kura bija labi un stingri audzināta, sacīja: «Vispirms precies!»

Tolaik viņai gāja grūti — to varēja redzēt. Un nav jau ari nabaga sievietēm tik viegli saprast, kā tādās reizēs lab^k rīkoties.

Viņa atkal paskatījās augšup ar to pašu zilo acu skatienu, kurā nebija nevienas slēptas domas. Hovards nodomāja: «Nu, tagad es zināšu, kāda Randi ir patiesībā.»

Randi atkal nolaida acis.

Pēc četriem gadiem Renneva apprecējās ar Olu Ulstā, kurš bija atraitnis pašos spēka gados un kuram bija mei*. tina — to jau Hovards pazīst. Bet Ola ļoti gribēja mantinieku ...

Fabrikas īpašnieks otrreiz apprecējās tikai pēc diviem gadiem. Viņš sēroja — tā katrā ziņā domāja daudzi...

Taču iznāca tā, ka Ulstādē mantinieks neradās un neradās. Visvairāk Renneva pati par to bēdājās. Jo Ola bija lielisks cilvēks un Renneva nekad neapmierinājās ar ma zutniņu... Viņa staigāja pie pūšļotājām, bet nekas nelīdzēja. Droši vien tas tā bija. nolikts, ka nekad nevar būt viss, ari Rennevai ne — tas kungs viņu jau tā bija bagātīgi apveltījis: skaistākā meitene visā ciemā, kad viņa vēl staigāja neprecējusies, un skaistākā sieva Ziemeļciemā tagad ...

Un tādēļ viņa, Randi, ir tik priecīga, tik priecīga, ka Rennevai atkal iet labi. Hovards ir īstais vīrs Rennevai — par to neviens nešaubās. Un ja vien pienāks gaidītais brīdis...

Renneva taču tā mīlētu bērnus, ja viņai pašai būtu savi...

Viņa atkal vērās Hovardā ar savām zilajām, atklātajām acīm.

Hovards mierīgi atbildēja, ka viņiem noteikti viss būšot labi.

Viņš piespieda sevi savaldīties un neteikt vairāk nekā.

Viņa vērīgi skatījās Hovardā.

Ja nu tā būtu! Viņa liekot tik lielas cerības. Jo viņa, kura tā mīl savu māsu ...

Hovards gribēja celties un iet, tomēr nespēja. Viņš jutās kā sasaistīts, it kā šī māsa, kura tā mīl, tā mīl Ren-nevu, nelaistu viņu vaļā. Tā mīl, tā mīl... Viņa to beigās atkārtoja vairākas reizes un atkal berzēja acu kaktiņus ar priekšauta stūri.

r№2

«Nu nē,» viņš domāja. «Tev nemūžam neizdosies sēt naidu starp Rennevu un mani — pat tādai odzei kā tev ne.»

Un tad viņš iztēlē redzēja fabrikas īpašnieku vispirms Ulstādes istabā — viņa mierīgo skatienu, kas vērsās no Rennevas uz Hovardu, no Hovarda uz Rennevu. Pēc tam — viņa kantorī, kad viņš bija tik lieliskā omā, izdzir-dis, ka Rennevai nepietiek dālderu nieka' ecēšu iegādei...

Kopš tā brīža pār fabrikas īpašnieka lūpām nekad vairs nenāca ne vārdiņš. Kredīts un āboliņa sēklas, un sēklas labība, un solījums sagādāt teli un bullēnu...

«Uzmanies!» viņš sacīja pats sev. «Uzmanies no tā, ko tu uzskati par savu gaišreģi; tās ir tikai aizdomas, nē, vairāk nekas cits. Bez tam nepamatotas.»

Nē, šai velna vecenei nekas neizdosies. Viņš bija drošs, ka viņa āriene šīs domas neizpauž.

Pēc tam viņi runāja par šo un to. Sī māsa droši vien bija pārliecināta, ka sēklu izsējusi un tagad jāgaida, līdz tā sadīgs ...

Nekas nebūs!

— Ak tā, — viņš teica, — ak tu tā saki?

Renneva pārradās pašā vakarā un sacīja, ka viņai bijis garlaicīgi. Jāatzīst, viņai labāk vedas sarunas ar vīriešiem. Bet Māri vīrs nebija mājās — viņš bija aizgājis skatīties Brūflātena zirgus.

Hovards domāja; «Ja arī tu mani esi pievīlusi — tam es negribu un nevaru ticēt —, tad man tik jāatceras šī tava māsa, un es tevi mīlēšu tā kā nekad.»

Pēc brīža mājās pārnāca māju saimnieks kopā ar Ho-.. kenu. Hanss bija nopircis zirgu. Hovardam tas noteikti esot jāredz.

Zirgs nebija no sliktākajiem. Bet arī ne no labākajiem. Hovards to bija kaut kur redzējis — ak tā, vai tad Amuns Mū būtu pārdevis savu brūno ķēvi Brūflātenam? Vai arī iemainījis to. Ja Hanss aizgājis tieši pie Amuna, droši vien būtu to dabūjis par saviem desmit dālderiem lētāk. Bet nebija jau nekādas jēgas to stāstīt. Viņš sacīja, ka zirgs ir labs.

Viņš nevarēja saprast, kāda iemesla dēļ Amuns no tā šķīries.

Hanss bija lepns un priecīgs. Viņš bija mazliet iemetis, taču gribēja vēl sadzert ar Hovardu par labo pirkumu.

Bija jau pavisam vēls, kad viņi devās pie miera.

Hovards gulēja nemierīgi. Patiesībā viņš negulēja gandrīz nemaz: viņam šķita, ka viņš visu laiku ir nomodā.

Viņš bija istabā kopā ar odzi. Tā locījās un sacīja: «Es-s'tā mīlu ... es-s tā mīlu ...»

Un iedzēla.

Bet viņš tikai smējās, atsvieda to atpakaļ, sašķaidīja odzes galvu ar papēdi un teica:

«Nē, nekā nebūs! Priekš tam vajadzīga daudz lielāka odze ... daudz lielāka odze ...»

Viņš juta/ka inde sāk iedarboties, kļuva grūti elpot, un viņam uzmācās nelabums.

Viņš atmodās un jutās tik nelādzīgi — tās laikam bija paģiras. Pagriezies uz otriem sāniem, viņš domāja: «Labāk brīdi palikt nomodā — gribu tikt vajā no šī sapņa.»

Viņi abi pārradušies mājās. Tomēr kaut kas ir noticis ... Ulstādē noticis kaut kas slikts,.. Nevajadzēja palaist Larsu ... Ķaut kas slikts Ulstādē ,..

Viņš vairākas reizes pamodās, piecēlās gultā sēdus un mēģināja no. šī nelabā sapņa atbrīvoties. Bet, tiklīdz viņš piemiga, tas atkal bija klāt.

Hovards piecēlās, kad tik tikko svīda gaisma. Viņš vairs nevarēja izturēt. Lai gan viņi bija domājuši paciemoties te vēl dažas dienas un iegriezties arī mācītājmuižā, viņš zināja, ka neradīs miera, jo Ulstādē noticis kas ļauns.

Viņš pamodināja Rennevu un sacīja, ka prāts viņam tik nemierīgs, droši vien mājās kaut kas noticis.

— Tu mūžīgi ar saviem sapņiem! — teica Renneva un iesmējās.

Bet viņa n-eko vairāk neteica. Pāris reižu viņa bija pārliecinājusies, ka Hovardam izrādījusies taisnība.

— Vismaz ieej virtuvē un kaut ko uzkod, — viņa teica. — Māsu un viņas Hansu. nemodināsim — man liekas, viņam šodien nebūs tik viegli pamosties. Es tikai pastāstīšu, kāpēc tu devies projām.

Viņi bija atjājuši ar abiem brūnajiem zirgiem. Bērais, ar kuru jāja viņš, bija labs zirgs* tikai drusku smagnējs.

Kaut kas noticis... Kāpēc viņu māca muļķīgas aizdomas par gaišredzību? Tās ir tikai aizdomas.

Droši vien kaut kas atgadījies ar kartupeļu lauku — viņš nekā cita nevarēja iedomāties. Tad jau tas nebija Kerstafers ...

Viņš laida Bēro ātros rikšos.

Jādams viņš domāja par Rennevas māsu.

Ko tad nu viņa tik traku pateica? Tikai muļķības un vecu sievu tenkas. Māsu greizsirdība. Nekas briesmīgs.

Viņš sāka Bēro dzīt ātrāk. Kaut kas noticis.

Kāpēc viņš tā domā? Vai tad Randi ļaunā un muļķīgā pļāpāšana viņu tā ietekmē? Neko sevišķu taču viņa nepateica ...

Bet nelaime jau nenāk viena, un Ulstādē kaut kas noticis ...

Droši vien Antons nav nosargājis kartupeļu lauku. Tad gan viņš jādzen projām — šodien pat...

Jādams viņš pat ceļa neredzēja. Bērais bija vienās putās,'kad viņš ap brokastlaiku iegriezās Ulstādes pagalmā

Trīs Četri būdnieki stāvēja bariņā pie staļļa durvīm. Budnieki? Bet šajās dienās taču viņiem netika ierādīts nekāds darbs.

Viņi bija tā aizņemti, ka Hovarda ierašanos nemaz neievēroja. Viņš nolēca no zirga. Tai pašā brīdī viņš izdzirda Losā balsi — ne jau tādu, kādu bija paradis dzirdēt, — tas bija mežonīgs zirga rēciens. Stallī kaut kas dunēja un gāzās, iekliedzās kāds vīrs, nodimdēja belzienš pa staļļa sienu, kaut kas rībēja un krita.

VIENTULĪBA

— Losais, manu zirdziņ! — sauca Hovards.

Atrāvis durvis, viņš ieskrēja stallī.

Losais bija vienās asinīs. Viņš bija sagriezts ar nazi. Viens dziļš grieziens rēgojās sānos, otrs kreisajā pakaļkājā. Zirgs trīcēja kā apšu lapa. Viņš bija sagāzis steliņģa starpsienu.

Tieši aiz Losā, atmests pret sienu, gulēja Martins. Viņam bija sadragāts krūšu kurvis, un varēja redzēt, ka katrs elpas vilciens sagādā sāpes. Viņš bija pie pilnas apziņas un veltīja Hovardam savādu, dziļu skatienu. Tas bija bez naida — it kā atvadas. Tūlīt viņam no mutes izšļācās asinis, viņš izstiepās un izlaida garu. Losais, sajutis asins smaku, atkal triecās ar pakaviem sien'ā, ka visapkārt norībēja.

— Losais, zirdziņ manu! — Hovards iegāja blakusste-liņģī, tā ka Losais viņu redzēja, saķēra viņu aiz krēpēm un kādu brīdi maigi glaudīja. — Nu, nu, Losais, nabaga zirdziņ!

Zirgs pamazām nomierinājās.

Par laimi, stalli bija daudz vietas: steliņģi bija ierīkoti sešiem zirgiem, lai gan šobrīd.viņiem bija tikai četri, no kuriem divi nebija stallī. Tur vēl bija vecais Bēris. Pārbiedēts līdz nāvei, viņš trīcēja vidējā steliņģī un spraus-lāja, sizdams pakavus pret zemi.

— Losais, Losais, manu zirdziņ!

Hovardam izdevās ievest Loso tālāk stallī, blakus vecajam Bērim. Ejot garām Martina līķim, zirgs rāvās nost* cik vien tālu varēdams, sāka atkal drebēt un krākt, it kā sajuzdams vilku vai lāci.

Hovards piesēja Loso. Vecais Bēris, pārliecies pāri šķērssienai, ar purnu aizskāra Losajam kaklu.

Hovards izgāja no staļļa.

— Martins ir miris. Nāciet man palīgā iznest viņu ārāl

Divi vīri iegāja stallī, un abi zirgi atkal iekrācās.

Pa trijiem viņi Martinu pacēla, nolika tuvāk durvīm, iztaisnoja ķermeni. Hovards aizspieda viņam acis. Pārējo izdarīs vēlāk.

Kad viņi iznāca no staļļa, Edvarts paspēra soli uz priekšu. Viņam bija pāršķiebta seja un mežonīgs skatiens.

— Tu biji tas, kas nosita Martinu! Es dzirdēju, ka tu sitil

Pārējie neapņēmībā palika stāvot. Hovards pats bija tik pārsteigts, ka nevarēja izteikt ne vārda. Viņi taču visi bija turpat stāvējuši un dzirdējuši, ka Losais sasper Maitinu un ka no spēriena nodun siena.

Bet Edvarts atkal iekliedzās ar putām lūpu kaktiņos:

— Es dzirdēju, ka tu siti!

Droši vien viņš bija dzirdējis Losā pēdējo spērienu.

Tad piebiedrojās arī pārējie trīs:

— Jā, mēs dzirdējām, ka tu siti!

— Slepkavai — kliedza Edvarts.

Un ari pārējie, arvien vairāk sevi uzkurinādami, sauca:

— Jā, jā! Slepkavai Slepkava!

Hovards stāvēja un skatījās te uz vienu, te uz otru. Viņš.neticēja pats āvām ausīm.

Bērais stāvēja drusciņ tālāk. Viņš bija mierīgs zirgs. Sākumā viņš bija spicējis ausis, bet tagad nomierinājies ēda zāli.

Uz lieveņa bija iznākusi istabene — viņa stāvēja un blenza ar vaļēju muti. Kād būdnieki otrreiz iekliedzās slepkava, viņa skaļi iespiedzās un metās atpakaļ istabā.

Hovards gatavojās aizstāvēties — tagad varēja notikt viss kas. Vienam stāvēt pretī četriem vīriem nāktos diezgan grūti. Bet tas, ko viņš bija gaidījis, nenotika. Edvarts piepeši iesaucās:

— Mēs iesim pie lensmaņa!

Un citi piebalsoja:

— Jā, jā, mēs iesim pie lensmaņa!

Tai pašā brīdī viņiem pieskrēja klāt istabene ar lielu paunu rokā.

— Es nepalikšu zem viena jumta ar slepkavu! — viņa sauca, izvalbījusi acis, un piebiedrojās bodniekiem, kas, iedami cieši kopā, devās projām pāri pagalmam.

Hovards palika viens.

Viņš stāvēja un domāja, pats nezinādams, ko. Viņš atgriezās īstenībā, kad Bērais sāka berzēt galvu gar viņa plecu.

— Jā, Bērīt, vispirms tiksim galā ar tevi. Bet es domāju, stallī tevi pagaidām nevedīsim.

Viņš zirgu padzirdīja un, noņēmis seglus, piesēja aiz mājas.

Tad viņš gāja uz virtuvi. Viņš saprata, ka jāmēģina nomazgāt Losajam ievainotos sānus.

Tukšajā virtuvē uz galda stāvēja brokastu pārpalikumi — putra, plāceņi un rūgušpiens. Lielais katls, kurš karājās uz āķa pie sienas, bija pilns ar ūdeni. Tas bija tīrs ūdens, pie tam vēl remdens. Viņš nocēla katlu no kvēlojošajām oglēm, paņēma pāris dvieļu un saslapināja. Tad viņš gāja uz stalli.

Losais bija nomierinājies un iezviedzās, kad ienāca Hovards. Rētas gandrīz vairs neasiņoja.

Laipni sarunādamies ar zirgu, viņš uzmanīgi apmazgāja ievainojuma vietas ar slapjajiem, siltajiem dvieļiem.

Šķita, ka Losajam tas patīk.

Tad viņš abus zirgus padzirdīja un iedeva viņiem sienu. Losais dabūja arī pāris sauju auzu.

Ļaunākais bija garām. Losais sāka ēst auzas. Pārdomājis Hovards iedeva auzas arī vecajam Bērim.

Arī Bēris iezviedzās un sāka ēst.

Te valdīja tāds miers, it kā nekas ļauns nebūtu noticis.

Piecus elkoņus tālāk gulēja Martina līķis.

Hovards domāja, ka tagad- jāķeras pie citiem darbiem. Abas mājās atstātās govis droši vien vēl kūtī, arī cūkas diezin vai pabarotas.

Viņš iegāja kūtī. Māri gulēja savā vietā.

— Vai govis izslauktas?

— Jā. Kalpone tās padzirdījusi un iedevusi mazliet siena. Bet cūkas gan neesot barotas.

• Starp citu, no- cūku kūts atskanēja neapmierināta urkšķēšana.

— Vai tu dzirdēji, kas notika, Māri?

— Jā, gandrīz visu, — atbildēja Māri, — un arī sapratu gandrīz visu.

— Martins mēģināja sakropļot Loso — viņš tam divreiz iecirta ar nazi, un zirgs bija vienās asinīs, kad es ieskrēju. Tad Losais mežonīgā niknumā apgāza šķērssienu un trieca Martinu pret sienu.

— Jā, es dzirdēju, — teica Māri. — Tas ir slikti.

Hovards nekā neteica.

— Vai tu esi ēdusi, Māri? — viņš jautāja.

Nē, viņa ēdusi nebija.

— Putra ir krietni padzisusi, — viņš sacīja. — Vai tu tādu gribi?

Jā, Māri gribēja gan. Hovards atnesa viņai ēdienu.

Abas govis stāvēja tukšajā kūtī, ilgodamās pēc kalnu ganībām. Viņš veda tās projām.

— Es drīz atnākšu, — viņš sacīja.

Tagad vajadzēja pabarot cūkas. Viņš uzsildīja ūdeni ar samazgām, sagatavoja pāris spaiņu cūkēdiena un ielēja silē. Tikmēr pagāja pusstunda. Šī diena būs gara.

Vai bija vēl kaut kas darāms?

Viņš atcerējās, ka jāpab'aro un jāpadzirda vistas, un tūlīt to arī izdarīja.

Viņam pašam arī vajadzētu paēst, taču ost negribējās.

Viņš atkal iegāja pie vecās Māri.

— Tu teici, ka esot dzirdējusi gandrīz visu, — viņš teica. Pirms manas atgriešanās kaut kas bija noticis. Kad es iejāju pagalmā, četri būdnieki stāvēja pie staļļa. Martins, kā es to sapratu vēlāk, jau bija stallī. Divu — Juna un Antona tur nebija.

— Ak tā? — brīnījās Māri. — Man likās, ka es dzirdēju Antona balsi. Bet tas bija pirms tavas atnākšanas. Varbūt viņš tevi ieraudzīja un laidās projām.

— Vai tu dzirdēji, par ko viņi runāja?

— Ne jau visu, tomēr viņi nevarēja vienoties. Viens no viņiem sacīja: «Nē, tas gan būs par traku,» — vai kaut ko tamlīdzīgu.

— Man liekas, es tagad varu visu iedomāties, — teica Hovards. — Martins bija iegājis stallī. Losais stāvēja ma-

Iējā steliņģī, pa kreisi no durvīm/ Lai zirgam iedurtu ar nazi, Martinām vajadzēja pāriet kreisajā pusē, bet Lo-sais atradās starp viņu un durvīm. Martins, šķiet, bija zaudējis jēgu, jo acīmredzot nesaprata, cik tas viss bīstami. Kad Losais nogāza starpsienu, Martins mēģināja tikt ārā, taču nepaspēja, un zirgs viņu saspēra. Iejājot pagalmā, es dzirdēju spērienu un troksni, ar kādu Martins tika triekts pret sienu.

— Es arī dzirdēju, — teica Māri.

— Losais bija ielauzis viņam krūšukurvi. Viņš vēl bija dzīvs, kad es iegāju stallī, un pie pilnas apziņas. Viņš paskatījās uz mani, bet parunāt nevarēja. Tūlīt viņam no mutes sāka plūst asinis, un viņš nomira. Briesmīga nāve. Viņš nosmaka un noasiņoja. Ja vien es spētu saprast,..

— Es visu laiku kaut ko gaidīju, — teica Māri. — Nē, ne jau kaut ko tādu... Ja Kerstafers būtu vesels un dzīvotu mājās, man liktos, ka pie tā visa vainīgs viņš. Taču Kerstafers guļ slims ar salauztu plecu, daudzu jūdžu tālumā. Runā, ka nekāda labuma viņam nebūšot.

Viņa brīdi padomāja, rūpīgi izmeklēdama vārdus.

— Hovard, tu daudz ko nezini. Sis Martins bija ieskatījis Rennevu to divu gadu laikā, kad bija priekšstrādnieks. Dievs vien zina, par ko viņš bija sapņojis — iespējams, ka par mājām un sievu.

Viņš nebija īsti prātīgs, būtu jel sajēdzis, ka yiņš taču Rennevai par vīru neder. Bet tad ieradies tu un paņēmi kā mājas, tā sievu, un viņam atkal vajadzēja atgriezties pie būdniekiem. To viņš nespēja pārdzīvot — tā es domāju. Es ievēroju, ka viņā kaut kas. it kā salūza. Tomēr, ka viņš spējīgs uz tādu neprātu, tam nekad es nebūtu ticējusi. Griezt dzīvam zirgam ...

Jā, starp citu, vai tu Loso apkopi?

Hovards pastāstīja, ka viņš apmazgājis brūces ar remdenu ūdeni. Tās vairs neasiņojot.

— Tev vajadzētu-savārīt ceļmallapas un likt virsū brūcēm. Tās labi palīdz; ja vien nazis nav bijis saindēts, tad pāris dienās karstums būs kā ar roku atņemts un brūces sadzīs.

— Bet pārējie būdnieki? Viņi taču dzirdēja tikpat labi kā es, kas stallī notika. Tomēr ...

Viņš apsēdās turpat kūtī netālu no Māri un iegrima domās.

— To es nekādi nevaru saprast. Turklāt kā viņi varēja pieļaut, ka Martins sadur zirgu, kurš viņam nekā ļauna nav darījis? Losais taču ir tik jauks un mīlīgs zirgs, tu jau zini.

Arī es netieku gudra, — teica Māri. — Bet viņi gsn strīdējās. Viens no viņiem sacīja, ka tas esot par traku. Tas bija nabaga Tjestels, kas to teica.

Māri paraudzījās Hovardā ar tādu skatienu, kas pateica vairāk nekā vārdi: tu pret saviem bodniekiem esi izturējies nepareizi.

Tā droši vien ir taisnība, taču pats viņš nesaprata, kur šī kļūda slēpjas.

— Es šiem bodniekiem nekad neesmu vēlējis ļauna, — viņš teica, — taču laikam gan viņi domāja, ka es viņus pārliecīgi izdzenu. I domāt nedomāju viņus izdzīt, nē, pekad, bet viņiem tā varēja likties, jo pats es strādāju veicīgāk, nekā viņi raduši.

Vēl kas. Pavasarī mēs abi ar Junu bijām augšā — kalnu ganībās ...

Un Hovards pastāstīja Mārī, ko viņš bija teicis? ja saimniecību paceltu, tad varētu bodniekiem maksāt divtik daudz.

— Es to biju domājis darīt pēc vairākiem gadiem, — viņš sacīja. — Un es sapratu arī to, ka par tādām lietām iepriekš jāaprunājas ar citiem zemniekiem, jo viņi taču varētu ņemt rungu un aizdzīt mani projām.

Es nebiju domājis to pieminēt ne ar pušplēstu vārdu. Bet es un Juns mazliet iedzērām, un tā vārds pa vārdam ...

Bet vismuļķīgākais bija tas, ka Juns par to bija izpļāpājies Amunam, kā viņš pats atzinās. Un tas savukārt tiem citiem, un bodnieki iedomājās, ka es tik izmetu viņiem ēsmu, lai viņi vairāk strādātu ...

— Bodnieks nav pieradis pie labdarības tas tev jāsaprot,— teica Māri, raudzīdamās viņā ar savām vecajām, gudrajām acīm.

Viņa apklusa un skatījās kaut kur projām. Tad viņa atkal pievērsa skatienu Hovardam.

— Vai tad tu tiešām domā pielikt bodniekiem algu?

<— Jā, agrāk to es gribēju. Es biju domājis — pēc kāda

laika, kad radīsies tāda iespēja.

Viņa pavērās Hovardā ar tik maigu skatienu, kādu māte veltī bērnam.

— Hovard, tu esi vēl lielāks muļķis, nekā es domāju!

Viņa atkal apklusa un raudzījās tālumā,

— Tagad, kad tu man visu izstāstīji, es sāku kaut ko saprast, bet ne visu.

Tu esi svešinieks, kas ātri ticis pie varas un goda, un tas kaut ko nozīmē ...

— Un tad es nositu Martinu un pārbaidīju Edvartu, kad viņi bija aizmūrējuši manus grāvjus! — iesaucās Hovards. — To tu droši vien ari esi dzirdējusi.

— Jā, ari tas kaut ko izskaidro. Tomēr...

Viņa atkal uz mirkli apklusa. Tad piepeši teica:

— Tagad es atceros Martina atbildi, kad Tjestels teica, ka tas esot par traku. «Par to būs tikai soda nauda!» sacīja Martins. «Un Kerstafers apņemas to samaksāt.»

Tātad tas ir Kerstafera pirksts. Viņi to droši vien bija norunājuši jau agrāk — jā, vai tu zini, ka tas bija Martins, kas gāja līdzi Kerstaferam postīt tavu kartupeļu lauku?

Hovardam tas bija ienācis prātā, tomēr īsti drošs viņš par to nebija.

Māri palocīja galvu.

— Kerstafers viņus uzkūdīja — viņš, kurš ar bodniekiem apietas tik slikti kā neviens cits visā ciemā. Būdnieks ir dumjš — to tu tagad zini.

Šimbrīžam viss bija izrunāts. Viņš izgāja pagalmā, iegriezās stallī un parunāja ar zirgiem, ieskatījās cūkkūtī, pēc tam devās uz virtuvi un atkal uzlika sildīt ūdeni, sa^ rāva ceļmallapas un savārīja tās, tad no jauna gāja uz stalli un iezieda Losajam- brūces. Ap Martinu, sem viņa zoda un pie kakla, kur bija sakrājušās sarecējušas asinis, sāka laidelēties mušas.

Piepeši viņš kaut ko atcerējāsmn pats brīnījās, kā visu laiku nebija par to iedomājies.

Viņš devās apskatīt kartupeļu lauku.

Tas nebija aiztikts.

Tad viņš atkal.stāvēja tukšajā virtuvē.

Laiks ritēja tik gausi. Paies kādas četras stundas, līdz būdnieki nonāks pie lensmaņa. Tad — kamēr viņi visu pastāstīs — un atpakaļceļā atkal četras stundas. Pirms vakariņām viņi diezin vai pārradīsies.

Viņš nezināja, kur likties. Ulstāde likās tik klusa kā izmirusi. Viņš apsēdās uz lieveņa.

Droši vien viņš bija iesnaudies un nu piepeši -uztrūkās, izdzirdīs soļus jau diezgan tuvu. Viņš pacēla galvu un nesaprata, vai tas sapnis vai īstenība, jo to, kas tur nāca, viņš neatcerējās agrāk redzējis, turklāt nācējs izskatījās kā trollis vai mājas gars, lai gan arī tos viņš nekad re-dzējis nebija. Tas bija pavecs, sīks un savītis vīriņš pa-pliku galvu un mazām, sasarkušām acīm.

Pēkšņi Hovardam kļuva skaidrs —■ tas nevarēja būt neviens cits kā Hēgne Lī. Vai tikai netuvojās pasaules gals? Hēgne pirmoreiz divdesmit piecu gadu laikā iznācis no savām mājām.

Bet viņam ienāca prātā Vēl cita doma, un tā viņu ķēra kā zibens» ļaudis tagad staigāja no sētas uz sētu, stāstīdami par notikušo, sagrozīdami visu pēc sava prāta, ar ļaunu prieku vai sašutumu, vai visticamāk gan šā, gan tā ...

Viņš piecēlās un gāja vīram pretī.

— Vai tu esi Hēgne Lī?

— Tu mani nekad neesi redzējis, — sacīja Hēgne, — taču es dzirdēju par to, kas te šodien noticis, tādēļ nolēmu nākt šurp.

Viņš brīdi palika stāvam. Tad sacīja — vairāk sev nekā Hovardami

— Sis ciems salauž visus.

Pēc brītiņa vēl piebilda*

— Vai nu pats mīdi kājām, vai arī tevi samīdīs — tā nu tas ir.

Viņš atkal apklusa.

— Tas ir Kerstafera pirksts. Tu taču saproti?

Hovards viņam piekrita, bet nekādi nespēja saprast, kā

tas iespējams. Viņš, Kerstafers, gulēja slims tālu projām ...

Hēgne ar ciešu pārliecību sacīja»

— Kerstafers visu dabū gatavu.

Un tad viņš iesmējās sīkiem veca vīra smiekliem*

— Bet tu viņu gan kārtīgi pamieloji ar rungu!

Brītiņu pārlicis, viņš pēkšņi atdzīvojās un jautāja»

— Un kā klājas zirdziņam?

Hovards atbildēja, ka, pēc viņa domām, viss būšot labi. Esot gan divi dziļi naža dūrieni, taču ...

•— Un būdnieki aizgāja pie lensmaņa?

— Jā. Lai gan es nekā nesaprotu. Martinu nospēra zirgs. Krūšukurvis pavisam plakans — tas jau uzreiz redzams.

Hēgne klusēja.

— Pasaules ļaunums! — viņš vienīgi noteica.

Vairāk Hēgnern arī nebija ko teikt. Hovards piedāvāja

ienākt iekšā un iedzert kādu glāzīti — neko citu viņš pie-

dāvāt nevarot, jo šobrīd mājās esot viens pats. Bet Hēgne atteicās, viņš nekā negribot.

— Un ir arī pārāk agrs, — viņš nomurmināja.

Viss bija izrunāts. Hēgne pagriezās uz iešanu, un Ho-vards gāja viņu pavadīt. Viņš aizvadīja Hēgni līdz pašam Lī māju žogam.

Tad Hēgne pateica kaut ko neiedomājamu:

— Ja tev iznāk iet tē garām, iegriezies pie manis, —

viņš teica.

Pārnācis mājās, Hovards apskatīja lopus, parunāja ar Luso, uzcepa gaļu un izvārīja putru Māri un pārmija ar viņu dažus vārdus — šoreiz par dažādiem sīkumiem.

Tad Hovards atkal apsēdās uz lieveņa. Viņš nebija ilgi sēdējis, kad atkal izdzirda soļus.

Šoreiz viņš ieraudzīja varena auguma bārdainu vīru — pašu Amunu Mū.

— Esi gan tu iekritis ķezā, — Amuns sacīja. — Vai zirgs izķepurosies?

Jā, Hovards cer.

— Es apmazgāju viņam sānus ar ceļmallapu novārījumu, ■— viņš paskaidroja.

— Hm. Tu tātad esi prasījis padomu vecajai Māri. Viņa tādas lietas saprot.

Un tavi būdnieki aizvilkušies pie lensmaņa?

Jā, tā nu tas ir.

— Jā, bēdu dienas, cik es noprotu, — teica Amuns. —- Hm. Tu laikam parādījies pagalmā, kad Martins stallī mušīja tavu zirgu, vai ne?

— Jā, tieši tā.

— Tad tu skrēji uz stalli, meties virsū Martinām, šis nogāzās zirgam zem kājām, un tas pārbīlī Martinu samīdīja. Jā, tā es paskaidrotu tavā vietā. Četru būdnieku liecībām nav liela spēka, jo uz viņiem jau kritīs aizdomas par līdzdalību, un uz to jau nemaz tik labi neskatās. Nē, šādās lietās vajag tikai saglabāt mieru, tad viņiem nekas neiznāks.

Tikai pēc brīža Hovards. sapratas Amunam patiešām šķiet, ka Martinu nogalinājis viņš.

Cik īsos vārdos vien varēdams, viņš Amunam pastāstīja, kā viss bija noticis.

— Viņš, man liekas, nomira no tā, ka nevarēja vairs paelpot. Un beigās viņam pa muti izplūda asinis — droši vien ribas bija iedūrušās plaušās.

— Hm. Jā. — Amuns brīdi domāja. — Jā, šāds. paskaidrojums jau skan labāk.

Viņš Hovardam neticēja —* tas bija skaidrs. Ko tad lai gaida no citiem cieminiekiem?

— Ja Martins būtu stāvējis kājās, kad es iegāju stalli, * tad gan nezinu, ko es būtu darījis, — sacīja Hovards — Bet Losais jau bija ar' viņu rēķinus noslēdzis, fā ir patiesība. Martins gu( turpat stallī. Varbūt, tu palīdzēsi aiznest viņu uz siena šķūni?

Labs ir.

Viņi iegāja stallī. Zirgi atkal satraucās, sajuzdami svešinieku, bet Hovards ar laipniem vārdiem viņus no mierināja.

Atnuns apskatīja Losā ievainojumus.

— To gan viņš labi izdomājis, Tagad šķiet, ka brūces sadzīs.

Viņi pacēla līķi un aiznesa uz šķūni. Kad viņi to bija nolikuši, Amuns noliecās pār to, kas reiz bija bijis Mārtiņš, un pacēla kreklu.

— Te gan ir ko redzēt, — viņš nomurmināja.

Viņš izslējās taisns. Varēja redzēt, cik viņš pārsteigts

— Bet tu taču runā taisnību, puis... Tas tik ir spēriens! Uz krūtīm labi redzamas pakavu pēdas — abas blakām — un pakavu radzes, tās iespiedušās visdziļāk. Tātad bijis spēriens, nevis sitiens. Tas nu ir skaidrs.

— Tev tā liekas, taču es to zinu skaidri, — teica Hovards. — Bet ko, pēc tavām domām, sacīs būdnieki? Viņi savos melos aizgājuši tik tālu, ka atkāpties vairs nevar. Viņi taču var teikt — un apzvērēt, ja būs vajadzīgs, — ka redzējuši, kā es nogāžu Martinu zirgam zem kājām! Un ka pēc tam es pats sadūru savu zirgu, lai varētu teikt, ka to darījis Martins ..,

— Nu nē, tas nekad neies cauri, — teica Amuns. — Kur tas redzēts, ka zemnieks sadur savu labāko zirgu? Tam taču neviens neticēsi

-— Gan jāu ticēs, — sacīja Hovards. — Es taču esmu svešinieks.

— Tas jau nu gan.

Amuns tiešām kļuva domīgs.

— Un vēl kaut kas. Ļaudis nāk pie manis un saka paldies, ka esmu salauzis Kerstaferam kreiso plecu kartupeļu laukā. Es taču pats nezinu, kam īsti trāpīju, jo tovakar bija tik tumšs kā akā. Bet nevajag nemaz tik daudz, lai visu apgrieztu kājām gaisā:- mani var uzskatīt

par bīstamu varmāku, kurš brūk virsū neaizsargātiem cilvēkiem. Un sāks žēlot Kerstaferu: viņš; nabags, sēž ar skalos iesietu plecu un ir gandrīz kroplis. Un tas, kurš izdarījis ko tādu; ir spējīgs izdarīt vēl ko citu. Labi vēl, ka Māri pa vaļējām kūts durvīm dzirdējusi, kā tur viss noticis.

— Tev viss rādās pārāk melnās krāsās, — sacīja Āmuns. — Es no savas puses esmu ar mieru pie tiesas liecināt, ka tās ir pakavu zīmes, kas palikušas no spēriena. Ja vien tiks ierosināta lieta. Bet nedomāju vis.

«Un ļaudis arī tevi pašu uzskata par slepkavu,» Ho-vards nodomāja.

Amuns iegrima domās. Šķita, ka viņam viss kļuvis vienaldzīgs, kopš viņš pārliecinājies, ka Hovards tiešām nav nobeidzis Mārtiņu.

— Dzirdēju, ka tavai medību sugas kucei atskrējuši kucēni, — teica Hovards, pavadīdams Amunu, patiesībā tikai tādēļ, lai būtu par ko runāt. — Vai tu varētu man vienu pārdot? Labāk sunīti, ja iespējams.

— To jau var, — teica Amuns un tūlīt smiedamies piebilda: — Kerstafera tuvākajam kaimiņam suns tiešām ir vajadzīgsl

Viņš pagriezās pret Hovardu.

— Tev jau pašam arī tā šķiet, ka nekādas lietas nebūs, — viņš teica.

— To jau redzēs, — atbildēja Hovards.

Bet pats nodomāja: «Lieta jau nu būs gan. Un vēl kādai»

Tikai pēc tam, kad pats to Amunam bija pateicis, Hovards sāka īsti apjēgt, cik viņa stāvoklis smags.

Arī tas ir tiesa, kā jau viņš pats bija teicis, ka būdnieki savos melos tiktāl sapinušies, ka atpakaļceļa vairs nav.

Bet, cik tālu viņi ies, ko viņi samelsīs, neviens nezināja. Tas bija atkarīgs no viņu viltības vai muļķības. Muļķi melojot vienmēr pārcenšas. Tik briesmīgi, ka viņiem neviens netic. Viņš cerēja tieši uz to.

Bet kā pierādīt, ka pakavu pēdas radušās no sitiena, nevis no tā, ka zirgs viņu samīdījis? Cilvēki taču redz to, ko vēlas redzēt.

Tam gan neviens neticēs, ka zemnieks pats sadurtu ar nazi savu zirgu.

Viņi drīzāk domās, ka to izdarījis Martins, atriebdamies par sitienu purvainajā pļavā. Tad ierodas Hovards, pieķer viņu nozieguma vietā un notriec zirgam zem kājām.

Varbūt nosauks to par slepkavību; bet bez iepriekšēja nodoma. Ari diezgan ļauni. Var iztaisīt lielas lietas tieši tādēļ, ka viņš ir svešinieks. Sasauks lieciniekus no visām malām.

Viņam pār muguru pārskrēja aukstas tirpas.

Liecinieki no mājām. Töne, kas ielēca ūdenskritumā Tiesā viņi uzvandīs pēdējo sīkumu.

Kerstafera plecs... pašlaik cieminieki par to smējās un uzjautrinājās, bet ļaužu valodas ir mainīgas — to viņš labi zināja.

Hovards, šis blēdis un varmāka, kur sper kāju, tur līķi un kautiņi. ♦.

«. 1, Kā vainu pastiprinošu apstākli tiesa ņem vērā arī to, ka apsūdzētais ari agrāk ...»

Hovards juta,, ka viņam gandrīz vienalga, ko par viņu domā un runā cieminieki. Bet ja viņš tiks vēlreiz apkaunots dzimtajā pusē — nē, par to viņš nemaz nespēja domāt.

Viņš iegāja virtuvē un uzlika sildīt ūdeni. Pēc tam viņš parakņājās savā seglu somā un izņēma bārdasnazi. Viņš kārtīgi nomazgājās, noskuvās un uzvilka tīru kreklu. Ja lensmanis atnāks un viņu saņems ciet, tad viņš vismaz pieklājīgi izskatīsies.

Pulkstenis bija četri. Agrāk par trim četrām stundām viņi nepārradīsies.

Izgājis uz lieveņa, viņš pamanīja, ka joprojām tur rokā bārdasnazi.

Laiks bija apmācies, bet silts, gandrīz kā pašā vasaras vidū.

Viņš jutās gaužām noguris, un par to arī nebija ko brīnīties — naktī viņš ļoti maz gulējis un visu dienu nebija ēdis ne kumosa Vajadzēja kaut. ko pameklēt virtuves skapī. Taču, iedomājoties par ēdienu, viņu pārņēma nelabums.

Viņš bija noguris, bet varbūt tas nebija nogurums? Viņam Šķita, ka viņš it kā peld gaisā un kājas nemaz neskar zemi.

Nu gan viņš nekad vairs neredzēs Telemarku.

Sī doma viņam bija ienākusi prātā jau agrāk. Kad tā pilnā spēkā mācās viņam virsū, viņu pārņēma tik neizsakāmi dīvaina sajūta. Viņš sēž istabā pie silta pavarda, telpu apgaismo skalu uguns, ir - tik labi, tik mierīgi un droši, tomēr piepeši istabas sienas vairs nav un viņš raugās ārā melnā naktī.

Pēdējā laikā šī doma viņam nebija ienākusi prātā. Un ne jau vienmēr tā atstāj tik dziļu iespaidu. Kad darba pilnas rokas, kad darbi šķīrās — reizēm labāk, reizēm sliktāk —, tad sirds bija tik pilna prieka kā vasaras diena. Bet bija ari citādas dienas — viņš nezināja, no kurienes tās rodas. Tad viņš piepeši juta, ka pūš auksts vējš un visapkārt viņam ir tumsa.

Šobrīd, kad viņš sēdēja uz lieveņa, šī doma viņu satrieca daudz nežēlīgāk.

Netālu no kūts atradās apaļš paugurs, un no tā pavērās skats uz ezeru. Ļaudis runāja, ka tas esot sens kapu kalns un ka tur aprakts kuģis. Uz paugura auga liels, vecs bērzs.

Vakaros viņš bieži tur mēdza sēdēt. Un, skatīdamies uz ezeru, viņš iedomājās, ka sēž uz paugura dzimtajā ciemā netālu no mājām. Šis paugurs bija tāds pats un arī bērzs tāds pats kā Telemarkā. Apkārtne gan te bija līdzenāka, bet ezera krasti bija tikpat stāvi, un arī apkārtējie kalni viņam atgādināja mājas. Gadījās, ka viņš paņēma līdzi vijoli. Viņš viens pats vēlu vakarā tur sēdēja, kad visi jau -bija devušies pie miera un nekur neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, taču viņš mazliet patrinkšķināja vijoli tā pavisam klusi, lai neviens — ne mājinieki, ne kaimiņi — to nedzirdētu.

Viņš aizgāja uz šo pauguru, apsēdās un raudzījās uz ezeru.

Tad atvēza bārdasnazi un paskatījās uz to — viņš īsti nevarēja pateikt, kas notika.

Viņam šķita, it kā viņš ar šo nazi pārgriež sev rīkli slaids grieziens no vienas auss līdz otrai. Bet dīvaini bija tas, ka viņš nejuta nekādas sāpes un tūlīt nomira. Viņš izgaisa un redzēja, ka ķermenis paliek guļam zālainajā pakalnā ar lielu, vaļēju rētu pie kakla.

Viņam bija pavisam vienaldzīgi redzēt savu līķi. Asinis vairs netecēja.

VTņš mierīgi peld pa gaisu un jūtas dīvaini atbrīvots. Un tad viņš saprot, ka dodas uz mājām, uz Telemarku. Pēdējais apciemojums, viņš domā.

Pacēlies augstāk gaisā, viņš pagriezās uz dienvidrietumiem.

Vilis lidoja augstu, kā lido dzērves, un ātrums arvien pieauga. Ceļš bija garš, un līdz vakaram viņš gribēja nonākt galā.

Viņš lidoja pāri plašajiem ciemiem un apakšā redzēja dzeltenas druvas un. zaļas pļavas. Tie bija sveši ciemi, un viņš pacēlās augstāk un lidoja vēl ātrāk. Viņš redzēja pāris pilsētu tur apakšā pa kreisi, bet neapstājās, jo tās nebija viņa pilsētas. Viņš lidoja pāri Vegaršhejas lielajiem, tumšajiem mežiem, pa kuriem viņš un Brūflā-tens bija vasara dzinuši zirgus. Viņš atcerējās, cik mežā bija vēsi un patīkami un kā tur smaržoja sveķi un virši, bet šoreiz viņš te nekavējās. Tad viņš lidoja jau virs Te-lemarkas. Viņš tur apakšā pazina katru vietu, jo bija ciemojies gandrīz visās mājās. Viņš nolaidās zemāk un tālāk lidoja lēni. Un skatījās ik uz druvu, ik zaļu pļavu, it kā visu to redzētu pēdējo reizi. Viņam viss likās tik skaists. Un tad viņš atcerējās, ka tā tiešām ir pēdējā reize. Viņu pārņēma skumjas, viņš nodomāja, ka tur jau nekā nevar darīt.

Tagad viņš lidoja virs dzimtā ciema. Viņam šķita, ka tas ir no visiem visskaistākais.

Te viņš atcerējās katru sētu, katru pagalmu, katru druvu un žogu. Viņš nolaidās vēl zemāk, gandrīz skāra koku galotnes. Laukā bija maz cilvēku, bija iestājies vakars. Nokrita rasa, un viņš sajuta zeltaino vārpu smaržu. Arī šeit drīz novāks ražu.

Un viņš jau stāv uz lieveņa tēva mājās.

Bet durvis ir ciet, un viņš saprot, ka ir vēls.

Sākumā viņš nezināja, ko iesākt, taču tad atcerējās, ka ir taču miris. Un devās iekšā pa slēgtām durvīm.

Istabā stāvēja māte. Viņa ļoti priecājās, viņu ieraugot.

Viņam bija žēl pateikt to, kas noteikti viņai bija jāpasaka, viņš bija spiests to darīt.

«Esmu miris, māt!» viņš teica. «Es pats sevi nokāvu, māt.»

Tad viņa sāka raudāt, un viņš zināja, ka māte raud tādēļ, ka bija viņu ļoti mīlējusi.

Viņš saprata, ka ir nosalis gluži stīvs, nemaz to nejuzdams. Tagad viņš sasila un bija tik sāpīgi, bet tik labi.

Viņš priecājās, ka māte raud,, lai gan grēks priecāties par mātes bēdām, tomēr viņš bija tik priecīgs, ka sāka raudāt arī pats.

No šīs raudāšanas viņš pamodās un piecēlās sēdus turpat za|ajā pakalnā — joprojām ar vaļēju bārdasnazi labajā rokā. Un viņš saprata, cik ļoti grib dzīvot.

Dīvaini — viņš nemaz nebija apzinājies, ka vēlas sev atņemt dzīvību.

Bet šajā bridi viņš izdzirda vīriešu balsis, kas skanēja kaut kur netālu no mājas. Droši vien šīs balsis viņš bija miegā dzirdējis un tās bija viņu uzmodinājušas.

Pagalmam tuvojās pieci vīri. Četri no tiem bija bodnieki. Piekto Hovards uzreiz nepazina, bet viņš redzēja, ka tas nav bodnieks.

Viņš pieceļas, salocīja bārdasnazi un iebāza jakas kabatā.

Piektais virs nāca kādu soli pārējiem pa priekšu. Hovards tagad viņu pazina — pāris reižu bija viņu redzējis pie baznīcas. Viņu sauca Hanss Ūlsens Tomters, viņš bija Heuges piekritējs un dzīvoja ciemata dienvidu pusē pie ceļa. Hovards bija viņu ievērojis, jo viņš bija tik kluss un lēnīgs.

— Te es nāku ar taviem bodniekiem, Hovard, — Hanss sacīja. — Velns viņus bija kārdinājis, un viņi bija sākuši staigāt ļaunus ceļus. Bet tas kungs man palīdzēja vest viņus pie prāta. Mēs būtu te bijuši jau agrāk, taču kopīgi skaitījām lūgšanas. Viņi nožēlo savus grēkus un no sirds lūdz tev piedošanu.

Viņš paskatījās debesīs un teica — un dīvainā kārtā tas neizskatījās ne liekulīgi, ne muļķīgi;

— Lai slavēts tas kungs, kas ļaunu vērš par labu!

Edvarts, kuram vienmēr bija ļoti grūti klusēt, arī paskatījās augšup, paspēra solj uz priekšu un teica;

— Mēs esam redzējuši patiesību un atraduši dievul

PĻAUJA

Nākošās dienas vakarā pagalmā iejāja Renneva un svainis Hanss Mū. Valodas par notikušo bija sasniegušas Mū mājas tai pašā dienā ap pusdienlaiku. Viņi vēl nezināja, ka viss beidzies labi — jo tā jau varēja sacīt.

Hovards saprata, ka nekad vēl nebija redzējis Rennevu tik saniknotu.

Kalponei, kura, stāvēdama uz lieveņa, bija saukusi slepkava un kura tagad staigāja raudādama pa virtuvi

šurp un turp, Renneva veltīja tikai vienu teikumu: — Arā

no mājas!

Bodniekus viņa arī gribēja triekt projām. Viņi bija lauzuši visus līgumus un norunas — lai vācas pie velna, kaut arī viņu vietas paliktu tukšas uz vairākiem gadiem!

Hanss un Hovards mēģināja viņu vest pie prāta, bet veltīgi. Kad Hovards sacīja, ka viņi ir pārvērtušies un kļuvuši dievbijīgi — Antons stāstīja, ka viņi mājā-savā istabā dziedot psalmus, — Renneva vienīgi’atbildēja — šāda pārvērtībā neesot ne plika graša vērta. Ko tad viņi citu varot iesākt? Lai meklējot vien bodnieku vietu pie dieva tā kunga!

Tad Hanss mierīgi piebilda, ka vajagot taču padomāt arī par pļaujas laiku, be*t viņa tikai nospurdza. Lai viņi pazūd, kaut arī raža sapūtu uz lauka!

Sākumā viņi Rennevu pārliecināt nespēja. Antonu, kurš šoreiz nebija izdarījis nekā Jauna un kurš dīvaini staigāja apkārt, pārbijies līdz nāvei, aizsūtīja pie bodniekiem, lai nekavējoties sauktu viņus šurp.

Un tad viņi nāca, uzmetuši vēl lielāku kūkumu mugurā, vēl vairāk saliekušies cejos nekā parasti.

Runāja Renneva. Bodnieki bija nosēdināti ap virtuves galdu, uz kura šoreiz nebija ēdiena, un Renneva viņiem teica, ka pēc visa tā, ko viņi pastrādājuši, Hovardam un viņai esot pilnas tiesības uz karstām pēdām triekt viņus ratā un neviens zemnieks visā ciemā nesniegšot viņiem palīdzīgu roku.

Kad Edvarts mēģināja runāt par dievu, Renneva viņu apklusināja:

— Turi muti! Man pretīgi tevī klausīties!

Viņus izglāba nabaga Tjestels.

Par brīnumu, viņš nebija pievērsts jaunajai ticībai. Un Hovards ievēroja, ka tie citi raida viņam aukstus skatienus — kādēļ tas tā, to neviens nevarēja pateikt. Viņš arī sēdēja pie galda nedaudz tālāk no citiem.

Pēkšņi viņam izlauzās pār lūpām:,

— Es jau no paša sākuma zināju, ka tas par traku! Un tagad man būs jāguļas kapā ar visu kaunul

Renneva skatījās viņā labu brīdi. Varēja just, ka pamazām viņa nomierinās.

— Tu vari palikt, Tjestel, — viņa teica, —tu vienmēr esi bijis labāks par citiem. Bet jūs, — viņa skatījās uz visiem pēc kārtas, un, Rennevas skatiena dzelti, viņi saruka pavisam maziņi, — pec visam tiesībām jādzen projām jau rītdien pat. Taču jums ir sievas un bērni. Un iegaumējiet — ti>, Edvart, un tu, Āmun, un tu, Pēr, — ka nākošo reizi, ja būs tāda nākošā reize, jūs izlidosiet no šejienes, pirms būsiet izskaitījuši līdz trīs. Varat iet.

Viņi klusu izš|ūca no virtuves.

Tas droši vien bija labākais atrisinājums. Tomēr Ho-v^ards jutās, it kā viņam par to visu nebūtu nekādas daļas. Kad viņš paskatījās uz būdniekiem, viņš nejuta ne naidu, ne dusmas, viņš bija it kā galīgi iztukšots. Viņam gan šķita, ka būtu labi viņus kādu laiku neredzēt.

Bet tas neizdevās — pēc pāris dienām sākās pļauja.

Hovards saprata, ka pēdējo dienu notikumi uz viņu atstājuši smagu iespaidu.

Tas, kas bija noticis pie Hansa Olsena Tomtera un bija viņu izglābis, tagad šķita īsts brīnums. Viņš tagad bieži nāca uz domām, ka atmaksa jau neizpaliks.

Viņš bija pārliecināts, ka drīz nāks arī citas velnišķības un tieši tad, kad viņš to vismazāk gaidīs.

Tenkas un dažādas ziņas turpmākajās dienās sasniedza Ulstādi no visdažādākajām pusēm. Pamazām viņi varēja izsekorbūdnieku gaitām no sētas uz sētu līdz pat Hansam Ūlsenam.

Būdnieki iegriezās katrās mājās, pastāstīja savu stāstāmo un dabūja pa degvīna mēriņam. Sākumā degvīns viņiem bija vajadzīgs tādēļ, ka viņiem bija bailes, taču vēlāk viņi dzēra tādēļ, ka bija radusies droša dūša.

Kad būdnieki ieradās pie Tomtera, viņi jau bija krietni ieskurbuši. Ik mājā viņi savu stāstu ar kaut ko papildināja un paši ticēja tam, ko stāstīja.

Jā, noticis tā, ka Hovards, līdzko ienācis pagalmā, brucis Martinām virsu, nogāzis viņu zemē, kā jau to bija darījis vienreiz, ievilcis viņu stallf, nometis zirgam pie kājām, bet pats sadūris savu zirgu ar nazi, lai būtu kāds attaisnojums.

Runātājs bija Edvarts. Tas bija viņš, kas bija runājis visu laiku.

— Nu gan tu, Edvart, melo, -— Hanss sacīja savā mierīgajā balsī un skatījās viņā ar savām laipnajām acīm. — Neviens zemnieks pats nesadurs savu zirgu.

Ar to arī viss sagāja grīstē. Viņi nebija visu labi pārdomājuši.

Renneva teica:

— Labi, ka. mūsu būdnieki ir tādi muļķi. Būtu viņi bijuši gudrāki, varēja iziet pavisam greizi.

Pavisam greizi? Pat viņa nesaprata, cik tuvu bija nelaime.

Izskatījās gan tā, ka Hovardam neviens atmaksāt netaisījās, vismaz uzreiz ne. Likās, it kā ļaunums būtu sevi iztukšojis. Vairāk nekas slikts nenotika. Bez kādiem starpgadījumiem viņi pārdzina lopus mājās no kalnu ganībām. Pļauja Ulstādē ritēja kā parasti. Viņiem veicās ar laiku, un raža bija laba. Kartupeļi bija padevušies labāk, nekā bija cerēts: kopā sanāca astoņas mucas.

Izbrīnu radīja vienīgi tas, ka Hovardam par visu to nebija nekāda prieka.

Būdnieki bija pazemīgi kā jēri un pamazām mēģināja atkal nodibināt labas attiecības ar Rennevu un Hovardu. Viņu jaunā ticība tiešām likās noturīga — viņi kļuva par īstiem Heuges piekritējiem, un viņiem vajadzēja bieži apmeklēt dievkalpojumus. Varbūt viņi to darīja no tīras sirds, bet varbūt tikai izlikās.

Vismaz tādās domās bija Juns.

— Ja šādiem plikadīdām neiznāk pēc viņu prāta, — viņš teica, — tad viņi visā nopietnībā ņemas to nožēlot. Taču tādiem ļautiņiem nožēla izpaužas bailībā — tā tas ir.

Kerstafers bija atgriezies mājās, bet viņš vairs nebija tāds kā agrāk. Plecs bija skalos, roku viņš .gandrīz nevarēja pakustināt, mugura salīkusi, un pats vēl vairāk izkāmējis.

Viņš ārā gandrīz nerādījās un iecēla Monsu Mīru par priekšstrādnieku.

Cauri Ulstādes pagalmam viņš vairs nekad negāja.

Hanss Nūrbijs teica:

— Tīri žēl tā Kerstafera, nav ko runāt. Bet es tā isti viņu žēlošu tikai tad, kad viņš būs beigts.

Losais atkopās* Viņam palika tikai divas garas rētas — tas bija viss.

Taču viņš bija pārvērties. Viņš kļuva tramīgs, tiklīdz stallī ienāca viens no četriem būdniekiem vai Antons. Viņu

' *

apseglot varēja tikai Hovards un Juns, citus viņš klāt nelaida.

Laikam jau taisnība vien ir vecajai Māri, kura teicās dzirdējusi pie staļļa ari Antona balsi.

Kādu vakaru Ulstādē ieradās Āmuns Mū. Viņam bija līdzi medību suņa kucēns.

Viņš par to nekādu samaksu negribēja.

— Tā būs maza dāvana no šī ciema, — viņš teica. — Līdz šim tu esi pieredzējis tikai nekrietnības, šajā ciemā, protams.

Kucēnam Ulstādē patika. Visvairāk viņš pieķērās Ren-tievai, Hovardam un Junam, it kā viņš saostu, ka Juns ir mednieks. Viņš tuntuļoja riņķī — mīksts un pūkains —, ņēma zobos visu, kas tik gadījās pa tvērienam, .un drais-kuļojās pa grīdu kā cilvēkbērns.

Rennevai un Hovardam neuzbruka jaunas nelaimes no ārpuses, tomēr ar viņiem notika kaut kas tāds, kas sakņojās viņos pašos. Varbūt nebūtu ari vērts par to runāt, bet...

HOVARDS UN RENNEVA

Oktobra beigās Ulstādē ieradās kāds vīrs no fabrikas, vezdams sev līdzi telīti un bullēnu. Tie abi bija tīrasiņu — no sarkanās zviedru šķirnes.*

Hovards saprata, ka ilgāk vairs nevar vilcināties* ka tūlīt jārunā ar Rennevu par govīm.

Bet Šī saruna bija vēl grūtāka, nekā viņš bija domājis.

Viņš ieteica pārdot vai nokaut trīs četras govis, jo barības tik tikko pietiks pārpalikušajām. Bija īstas mocības klausīties izsalkušo lopu māvienus, kad pavasarī trūka barības.

Jā, viņš jau bija iedomājies, ka būs sīva cīņa. Kopš seniem laikiem zemnieki uzskatīja par godu turēt daudz govju, lai arī pavasarī no viņām bija palikuši tikai kauli un āda un viņas pienu deva ļoti maz vai vispār nedeva.

Viņš nebija gaidījis, ka Rennevu viņa priekšlikums tik ļoti saniknos.

— Dari savu darāmo, kā tik pats vēlies, bet nejaucies manās darīšanāsl — viņa, acīm zvērojot, izgrūda. — Manā gultā tu esi nopelnījis Ulstādi, nevis varu istabā un kūtī — vismaz pagaidām ne.

Hovards sastinga. Bridi raudzījies Renneva, viņš'sacīja:

— Kopš tā brīža, kad tu mūsu kāzās tā pasteidzies sadzert ar manu brāli, tev gan kļuva skaidrs, ka man nenāca ne prātā gultā pelnīt tevi un tavas mājas. Taču cilvēks daudz ko izdara, nemaz nepadomādams. Un gadās, ka viņa vietā domā citi — es atstāšu nepateiktu, vai tas nāk viņam par labu vai ne. Bet to gan es tev varu sacīt — ja tu tā vēlies, es varu iet savu ceļu kaut vai šodien pat, ņemot līdzi tikai to, kas man bija atnākot. Un man liekas, man ies tikpat labi kā tad, ja es paliktu- te. Vari izvēlēties.

Renneva klusēja, smagi elpodama. Viņas sejā mainījās krāsa. Tad viņa teica, un viņas balss bija pavisam mierīga:

— Es domāju, mums abiem labāk aizmirst visu, ko mēs viens otram nupat teicām.

Viņš atbildēja:

— Ja tu varēsi aizmirst, ļoti labi. Es varēšu. Bet, ja nevari, tad liec to lādes dibenā, kur tevglabājas viss pārējais, lai es varu darīt tāpat.

. To pateicis, viņš apgriezās uz papēža un izgāja pa durvīm.

Pēc tam ilgi viņi runāja tikai par pašu nepieciešamāko. Bet kādu nakti viņa piezagās pie viņa tikpat kvēla kā agrāk, tikpat maiga kā agrāk, lūdza piedošanu, sacīja viņam tādus vārdus, ko viņam nebija teicis neviens... Un viņš' padevās.

Nākošajā dienā viņa bija tāda pati kā agrāk — mierīga un pašpārliecināta. Viņš atcerējās Rennevas vārdus, kurus viņa bija teikusi vairākkārt: cilvēkam jāprot labi atcerēties un ātri aizmirst. _

Viņ« to spēja. Viņa bija strīdu aizmirsusi. Tas nozīmēja, ka viņa to bija noiikusi lādes dibenā. Bet viņš tā nevarēja. Viņš bija no tiem, kuriem jādomā un jādomā. Un viņš saprata, ko tas nozīmē: no viņiem abiem stiprākā bija viņa.

Viņi vairs par lopiem nerunāja. Viņš zināja, ka Renneva nekad nepiekāpsies.

īsi pirms ziemassvētkiem viņš turpat ciemā nopirka piecus vezumus siena un pārveda mājās. Tur aizgāja gandrīz visi viņa nožēlojamie dālderi, bet nekā nevarēja darīt — viņš nevēlējās Ulstādē dzirdēt izsalkušu lopu maurošanu.

Citādi viss it kā gāja pa vecam — tā vismaz izskatījās. Tagad viņi bija mazliet uzmanīgāki sarunās.

Bet kaut kas bija noticis.

Viņš ievēroja — kā sīkumos, tā arī lielākās lietās —, ka viņš vairs nav tāds kā agrāk.

Pēc izskaidrošanās ar bodniekiem Renneva vairs par Hovarda darbu nezobojās. Šķita, ka beidzot viņa sapratusi: kaut kam tiešām jābūt, ja jau tik daudzi mēģina viņu traucēt.

Jā, nu viņa atkal bija atsākusi prasīt viņam padomu — gandrīz tāpat kā tad, kad viņš pirms gada pirmo reizi šeit ieradās.

Tikai viņā dedzība bija pamodusies, kad viņu jau bija pārņēmusi vienaldzība.

Divkāršot ražu? Jā, to jau varēja un pat vēl vairāk. Kam tad viņš strādā? Rennevas un sevis paša labā? Viņiem taču šajās labajās mājās jau tāpat visa pietiek.

Pēc strīda Renneva, liekas, bija vēl kvēlāka un pieglaudīgāka nekā agrāk, kad viņi vakaros palika vieni. Dienas bija kļuvušas-īsas, ārā metās tumšs, pirms viņi devās pie miera. Bet vai viņiem abiem kopā bija tikpat labi kā agrāk? Arī tagad viņi gulēja kaili zem siltajām ādām. Viņa pieglaudās viņam ar savu vijīgo augumu: patīkami bija pieskarties viņas ādai, krūtis tvirtas kā jaunai meitenei — kurš gan varētu ticēt, ka viņa bija gaidījusi bērnu, tomēr bērna viņai nebijat nebija, neb.ija...

Bet prātā bija kāda doma, kas sīca kā mazs knislītis. Viņš to mēģināja atvairīt — viņš to nepieļaus, ka māsai izdotos saindēt viņu ...

Viņš jau par to bija domājis arī pats.

Bieži viņš naktīs ilgi nevarēja aizmigt. Renneva gulēja blakus ūn mierīgi elpoja.

Viņi vairs nekad nerunāja par bērnu, kas viņiem būtu varējis būt, bet nebija.

Pa dienu viņam apkārt sīca kāds cits knislītis tikpat smalkā balstiņā. Vai tas vispār bija cits? Taču kāds viņam pačukstēja, ka tas ir tas pats knislītis.

Tas sīca visu laiku, tik smalki, ka gandrīz nevarēja dzirdēt.

Knislītis sīcas •

«Hovards bija guvis jaunu ticību, kas deva viņam prieku. Viņš devās projām no mājām, lai mācītu cilvēkiem šo jauno ticību un visu to, ko tā nesa līdzi, un lai padarītu viņus mazliet laimīgākus, nekā viņi bijuši agrāk. Tomēr neviens nevēlējās viņā klausīties, un neviens nekā negribēja no viņa mācīties, un viens otrs stāvēja viņam ceļā, un viņam nekas neiznāca. Tad viņš kļuva ar sevi neapmierināts, un neapmierināts cilvēks nevar citus darīt laimīgus. Beidzot viņš aizmirsa, no kurienes nācis un kāpēc nācis, atteicās no savas ticības un kļuva tāds kā citi. Un tad viss gāja tik labi, tik labi, un viņam lādes dibenā bija dālderi un uz galda sudraba svečturi. Un drīz pēc tam viņš saprata, ka viņš ir iegājis kalnā, iegājis kalnā, iegājis kalnā un viss sudrabs ir vārnu mēsli, maize — govju plāceņi, bet vīns — bu||u mīzali...»

Knislis sīca tik smalki, tik smalki, ka gandrīz nevarēja dzirdēt.

Un viņš jau arī nedzirdēja šo sīkšanu pārāk bieži. Tikai šad tad, kad viņš naktī gulēja, nespēdams aizmigt, vai arī dienā, kad viņš bija viens, kad bija iegrimis domās, bet neko nedomāja. Citkārt viņš to nedzirdēja.

Un bija vēl kaut kas, un tas viņu nomāca gan dienu,

gan vakaros. Viņš nevarēja iet pāri pagalmam vai apstaigāt laukus, domādams: tās ir manas mājas. Tās bija svešas mājas un svešs pagalms. Laiku pa laikam viņam šķita, it kā nepazīstamas acis glūn viņam pakausī* «Kas tu tāds esi?»

Līdzīga jutoņa viņu bija pārņēmusi arī agrāk, visu laiku, kopš viņš dzīvoja Ulstādē. Bet šoruden šī sajūta bija pieņēmusies spēkā.

Viņš zināja, ka ar laiku tas pāries. Tas pāries, kad ciemā viņš kļūs labāk pazīstams. Kad viņš labāk iepazīs šīs mājas — katru zemes stūrīti, katru lopiņu kūtī, katru cilvēku, kurš te strādā.

Taču tas viss prasīs krietnu laika sprīdi.

Viņam apkārt bija it kā noslēdzies loks, un viņš īsti nezināja, kur tas sākas un kur tas beidzas — laiku pa laikam viņš nonāca atpakaļ tai pašā vietā gluži kā cilvēks, kas nomaldījies mežā.

Ar Rennevu viņš par to nekad nerunāja.

Pamazām sakrājās ļoti daudz tāda, par ko viņš ar Rennevu runāt nevarēja.

Gāja nedēļas un vērtās mēnešos, un Hovards ievēroja, ka starp viņu un Rennevu viss nepateiktais izaug kā siena.

Pirmām kārtām tas viss, par ko nerunāja viņš, — kopa sanāca daudz, un viss vai lielākā daļa piedereja pagātnei — par Tūni, par viņu pašu un Telemarku, par savu kaunu dzimtajā ciemā. Viss, ko viņš par šim lietam domāja, viņam bija jāpatur sevī.

Tālāk nāca tas viss, par ko viņš nevarēja Rennevai jautāt. Par fabrikas īpašnieku? Aizliegts. Vai viņa zināja, ka viņai nevar būt bērni? Aizliegts, aizliegts — un varbūt tā pat nebija taisnība. Taisnība tomēr bija, ka vēl joprojām viņiem bērnu nebija.

Beidzot nāca tas viss, par ko, nerunāja viņa. Vai tas bija daudz vai maz — viņš to nezināja. Droši vien ne pārāk maz un laikam jau tas, par ko viņš jautāt nedrīkstēja. Bet Renneva bija stipra un varēja to izturēt.

Laiku pa laikam viņš redzēja, ka šis klusēšanas mūris aug arvien augstāks, ka tajā krājas un krājas akmeņi un ieguļas katrs savā vietā. Varbūt drīz šis mūris būs tik augsts, ka viņi vairs viens otru nevarēs saredzēt, un tik biezs, ka vairs nevarēs sadzirdēt viens otra balsi; viņi paliks stāvam vientuļi katrs savā pusē: Rennev, kur tu esi? HoVard, kur tu esi?

Vai Rennevai bija līdzīga sajūta, to viņš nezināja. Tas bija viens no tiem jautājumiem, par kuriem viņš runāt nespēja.

IET GADI

Laiks ritēja.

Nedēļas vērtās mēnešos un' mēneši gados, un attiecības ar būdniekiem atkal iegāja vecajās sliedēs. Tie četri bija kļuvuši mierīgāki un arī strādāja mazdrusciņ labāk nekā agrāk. Droši vien aiz bailēm, bet varbūt tāpēc, ka vairs nebija Martina, kurš viņus kūdīja. Cauras ziemas, kad mājās pēc kulšanas nekā sevišķa nebija, ko darīt, būd-nieki vadāja uz fabriku ogles un rūdu par parasto dienas algu. Izrādījās, ka no viņu jaunās ticības arī ir savs labums: viņi vairs nepiedzērās, laikam baidīdamies no citiem Heuges piekritējiem.

Uz pavasara pusi Hovards ne tikai bija sedzis savu parādu, bet arī saņēmis simt dālderu tīras peļņas.

Tajā ziemā Hovards un Juns bieži gāja uz mežu. Juns pazina Ulstādes mežu kā savu kabatu un palīdzēja Ho* vardam atrast labus kokus plostojamas upes tuvumā — tā koku pārvadāšana iznāca lētāka un arī peļņa lielāka.. Fabrika, kurai piederēja lieta zāģētava, ņēma pretī visus kokmateriālus, kādus tik varēja piegādāt.

Kādu dienu pašā vasaras sākumā Ulstādē ielīgoja Monss Mira. Kā zināms, Kerstafers saderēja būdniekus tikai uz gadu, lai lafiak varētu viņus savaldīt. Tagad tas viņam pašam nāca par ļaunus Monss, viņa labākais strādnieks, bija nolēmis fet projām un iegriezies apjautā- 1 ties, vai viņš nevarētu palikt par bodnieku Ulstādē un pārcelties uz Grīnu, kurā bija dzīvojis Martins un -kura ' visu ziemu bija stāvējusi tukša.

Tas bija ļoti parocīgi, jo istaba atradās tieši blakām AAonsa līdzšinējai dzīvesvietai, vajadzēja tikai pāriet pāri } strautam.

«— Man Berga mājās vaira nepatīk tā kā agrāk, — sacīja Monss. Tad viņš vēl piebilda, ka Kerstafers gan ļ laikam vairs nekad nebūšot īsti gudrs — viņš sēžot kambarī un skaļā balsī pats ar sevi runājot, lādēdamies un so dīdāmies caurām dienām.

Piesardzības dēļ Hovards un Renneva aizgāja pie Hansa Nūrbija un jautāja, vai Monsam esot tiesības pārvākties. Jā, Monsam tādas esot. Nūrbijs viņiem vēl pastāstīja, ka Kerstafers līdzīgā kārtā zaudējis jau divus būdniekus. Bet Kerstafers neko nav mācījies — tas labi zināms.

Un Hovards un Renneva pieņēma Monsa piedāvājumu. Viņi bija pārliecināti, ka vēl lielāku naidu uz viņiem Kerstafers neturēs.

Tagad, kad Ulstādē bija Monss, arī Juns tur ieradās biežāk nekā agrāk, lai redzētu, kā Monss pielieto savu spēku, un viņi par abiem divkārt aizstāja Martinu.

Aprīļa beigās, īsi pirms Rennevas un Hovarda kāzu gadadienas, Amuns Mū apprecēja savu skaisto un gudro kalponi. Ļaudīm šķita, ka viņi bija pārāk ilgi vilcinājušies ar kāzām — zēnam jau seši gadi. Bet tikai nedaudzi zināja to, ko Hovardam bija stāstījis Juns: vecā saimniece piederēja pie tiem, kuriem ir spēja spokoties un darīt ļaunu veselus septiņus gadus pēc jiāves, taču ne ilgāk.

Tās bija labas un jautras kāzas, bet ilga tikai vienu dienu.

Renneva un Hovards naktī jāja mājup, Renneva apstādināja zirgu, kad viņi uz ceļa bija palikuši vieni paši, un pieglaudās viņam pie krūtīm.

— Mēs esam precējušies jau veselu gadu, — viņa teica, — un esam viens otru pazinuši gandrīz divus. -Bet vēl joprojām ir tikpat labi.

Par sevi Hovards to teikt vis nevarēja. Tomēr viņš priecājās par Rennevu,

Atkal gāja nedēļas un mēneši. Viss bija tāpat kā agrāk vai gandrīz tāpat. Pats viņš bija tāds pats kā agrāk. Vai gandrīz tāds pats. Un arī Renneva.

Par bērniem viņi vairs nerunāja. Klusībā viņš gan kādu pārmaiņu bija ievērojis. Bija tā, it kā viņš būtu kaut ko zaudējis. Zaudējis tādu kā ticību vai sapni — ko īsti, to vi.ņš nevarēja ietērpt vārdos.

Jo tālāk pagātnē aizgāja tā garā diena, kad viņš vienatnē sēdēja un gaidīja lensmani, jo skaidrāk viņš apjauta visu notikumu savstarpējo sakarību. Iespējams, ka viņš bija kļuvis gudrāks, bet priecīgāks nekādā ziņā ne.

Viņš bija zaudējis ticību tam, ka spēs kaut ko paveikt. Vai arī sapni, par to, ka darīs cieminiekiem labu.

Tas gan neattiecās uz Ulstādi; viņš zināja pavisam labi, kas viņam jādara šajās mājās. Ja kaut kas nevei-. cās, ja nāca neraža, trūka naudas vai kas cits, tad darbi gāja uz priekšu lēnāk, nekas vairāk.

Runa bija pavisam par kaut ko citu. Viņam bija bērnišķīgs sapnis — padarīt šo ciemu labāku un laimīgāku —, jā, viņš pat bija sapņojis padarīt būdniekus par brīviem cilvēkiem. Viņš bija domājis: ja to nevar paveikt mācītājs, kurš ir svešinieks, tad varbūt tas izdosies kādam no savējiem ...

Tagad viņš zināja, ka viņš nav viens no savējiem un tāds arī nekad nebūs. Pirmām kārtām viņš bija atnācējs. Vēl vairāk. Viņš saprata vienu — un bija pavisam neticami, cik daudz var pēkšņi saprast, ja dzīve tā iegriežas, — ja notiktu brīnums un viens no savējiem ieteiktu pārējiem kaut ko jaunu, pilnīgi pretēju tam, ko viņi diendienā, gadu gadā darījuši un domājuši, tad šajā pašā acumirklī viņi šo cilvēku par savējo vairs neuzskatītu.

Vislielākais cietpauris pasaulē droši vien ir zemnieks, vēl vienīgi laukakmeni nevar izkustināt no vietas.

Un doma padarīt būdniekus par brīviem vīriem ...

Tas bija visbērnišķīgākais no visiem viņa sapņiem — to jau nu viņš saprata. Pārāk ilgi viņi bija dzīvojuši suņa dzīvi. Dod bodniekam cilvēka cienīgus apstākļus, varbūt viņa mazdēladēlam pēc simt gadiem mugura būs mazlieī taisnāka.

Viņam nekas neiznāca ar apkārtējiem zemniekiem, vi ņam nekas neiznāca ar bodniekiem. Ja viņš būtu 'gudrāks un viltīgāks, tad varbūt viņam atļautu uzlabot savu saimniecību — tas arī viss.

Sapnis izsapņots. Bet viss pa vecam vai gandrīz pa vecam.

Sapnis — tas ir kaut kas tik vārs, kaut kas tik viegls un tik netverams kā vēsma, tas dzīvo mūsu iedomās, tas nav nekas. IJn, ja arī sapnis izgaist, viss taču paliek pa vecam — zeme un mežs, lauki un pļavas. Saule lec un riet tāpat kā agrāk, darbs iet savu gaitu tāpat kā agrāk, un ari ēdienreizēm un atpūtas brīžiem savs laiks.

Viņš to atkārtoja sevī neskaitāmas reizes, bet labuma nebija gandrīz nekāda. Viņš brīnījās, jo viņam vēl joprojām šķita, ka viss ir mainījies.

Nedēļas, mēneši un gadi...

Pēc trim gadiem ražas Ulstādē palielinājās divas reizes. Viņš ar to bija apmierināts, taču pārāk daudz nedomāja par to — viņš zināja, ka ar laiku raža pieaugs arī trīs reizes.

Tai pašā vasarā kādreizējā purvainajā pļavā rudzi izauga gandrīz cilvēka augumā. Sad un tad viņš uz turieni aizgāja — viņš mīlēja šo lauku. Mācītājs Tūrmanis, vecs un lēnīgs, ar pūlēm viņam tika līdzi, priecājās vairāk nekā viņš pats.

Ziemeļciemā pēdējā laikā ļaudis visvairāk runāja par bēdīgo notikumu ar Hansu Engenu, kuru nodūra paša dēls. Nekāda lieta ierosināta netika, jo dēls bija pilnīgi zaudējis prātu un viņu vajadzēja pieķēdēt pie sienas Ker« stafera Berga pagrabā.

«Tā jau likās, uz to pusi jau gāja,» runāja cieminieki. Bet neviens gan nebija varējis iedomāties, ka notiks tieši tā.

Mājas nopirka Hanss Nūrbijs — tur bija arī mazliet meža. Atraitne saņēma labu mūža maizi un palika dzīvot

turpat. Hanss atrada izveicīgu priekšstrādnieku — Larsu, kurš bija mācījies Ulstadē. Viņš bija apprecējies un pārvācās uz Nurbiju ar visu ģimeni.

Annerss Flatebijs bija spiests pārdot Hansam Nūrbijam pusi māju un pusi meža, jo bija notecējis termiņš parādam: simt dālderi pa šo., laiku bija pārvērtušies par diviem simtiem.

Kopš tā laika Flātebijs kļuva mazliet dīvains.

Taču viss bija pa vecam.

Laiku pa laikam Hovards apciemoja Hēgni Lī, un Hēgne viņu laipni uzņēma. Acīmredzot Hēgni iepriecināja tas, ka bija kāds, ar ko parunāt. Nekā daudz jau viņš pateikt nevarēja: ja viņā klausījās kā dziedātājputnā, tad viņam bija tikai divas vienkāršas melodijas. Viena bija Sis ciems ir nežēlīgs, bet otra — Kersiafers ir ļauns. Hēgne varbūt nebija īsti gudrs, bet viņu nevarēja turēt arī par jukušu. Viņš bija pārliecināts, ka visi ciema ļaudis par viņu smejas, un tas bija diezgan tuvu patiesībai. Viņam šķita, ka tam ļaunumam, kas notiek šajā pasaules daļā, vaininieks ir Kerstafers. Te viņš mazliet kļūdījās. Pats Kerstafers gan domāja, ka viņš paspēj pārāk maz.

Hēgne pieķērās Hovardam un uzticējās viņam, pirmkārt, jau tādēļ, ka viņš bija atnācējs, un, otrkārt, tādēļ, ka viņš bija Kerstaferam salauzis plecu.

Reiz viņš pat ielūdza ciemos Rennevu.

— Viņa arī ir atnācēja, — viņš sacīja.

Bet visdīvainākais bija tas, ka reiz pašā ziemassvētku vakarā viņš ierādās Ulstādē. Viņam patika Ulstādē, viņš atplauka un smējās savus smalkos veca vīra smieklus.

Sājā ziemassvētku vakarā spoži spīdēja mēness, taču Hovards pavadīja viņu līdz pašiem vārtiņiem, kas veda iekšā Lī mājās.

— Nabaga virsi — teica Renneva. — Viņš pret to dumjo meiču būtu bijis tik labs — to var iedomāties.

Kucēns, kuru nosauca par Trulsu, izauga un kļuva par labu medību suni. Hovards un Juns katru rudeni ņēma līdzi suni medībās un parasti nošāva vienu vai divus aļņus. Medījumu viņi sadalīja vienādi: Hovardam bija suns, bet Juns bija labāks mednieks.

Doties uz niežu ar suni un bisi — vai ko^ jaukāku va- ļ rēja vēlēties! Te gan nebija to plašumu, kādi pavēras Te-Jemarkas fjel 1os, taču mežs bija liels, mūžīgi nemainīgs, un augstajos koku vainagos skanēja: «Es esmu brīvs!»

.

— Pēdējos gados tu esi tāds kā pieklusis, — Renneva \ reiz sacīja.

Viņš atbildēja, ka droši vien šajā ciemā esot kaut ko iemācījies; šejienieši nevienu lieku vārdu nerunā.

— Tu vairāk nekad pie darba nedziedi, — kādu citu reizi teica Kjersti.

— Vai tad tā tiešām ir? — viņš jautāja, mazliet izbrīnījies. Bet viņš jau arī pats zināja, ka sen pagājis tas laiks, kad viņš pie darba dziedāja.

Otrā daļa APBURTAIS LOKS

.

LĀCIS

Bija vasara, augusta sākums, un Hovards kalnu ganībās p|āva sienu. Ulstādē jau darbi bija padarīti, un viņš labprāt uzturējās šo nedēļu augšā mežo9, kur valdīja miers un viss bija citādi.

Kjersti, Rennevas pameitai, pavasarī palika divdesmit viens gads, un ari viņa pašlaik bija tepat un palīdzēja kopt lopus. Hovards te gribēja pakavēties arī cita iemesla dēļ. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem šajā apkaimē bija uzklīdis lācis, kas uzbruka lopiem. Mežā atrada saplosītas aitas, bet pirms nedēļām divām notika tā, ka līdz nāvei pārbiedētais ganāmpulks, skaļi maurodams, joņu joņiem atdrāzās mājās. Izrādījās, ka pavisam netālu no ganībām lācis bija saplosījis gadu vecu teli, kas piederēja Nūrbija ganāmpulkam. Nūrbijs atsūtīja uz ganībām vīru ar bisi un suni; viņi tagad gaidīja, kad atkal parādīsies lācis. Viņš gan vēl nebija nevienu reizi izšāvis, jo pagaidām lācis bija pavīdējis tikai kādas pusjūdzes attālumā austrumu pusē.

Hovards arī bija paņēmis līdzi bisi. Viņš cerēja lāci nošaut, bet līdz šim nebija manījis svaigas pēdas. Iespējams, ka lācis aizgājis uz austrumiem dziļāk mežā.

Tajā vakarā Hovards pļāva sienu mājiņas tuvumā. Saule rietēja, krita rasa, un izkapts koda lieliski. Jāatzīst, ka šī izkapts labi ņēma visādu zāli, tā bija tā pati izkapts, kuru viņš bija izkalis no naža.

Hovards bieži bija domājis no jauna pārkait izkapti par nazi un pielikt tam īsto rokturi. Bet viņš nekad līdz tam netika. Šī izkapts bija neparasti laba un derēja gan zālei, gan labībai. Agrākā naža vietā viņš sev bija izkalis jaunu, līdzīgu, bija pat pielicis tam veco zobena rokturi, taču viņš to vienmēr uzskatīja par viltojumu un, tiklīdz būs izdevība, gribēja ...

Bet tagad izkapts viegli grieza mīksto ganību zāli. Visapkārt valdīja tāds klusums, ka viņš otrpus ezera dzirdēja sarunājamies divas meitenes. Pļaudams aiz mājas, viņš kūti nevarēja redzēt, lai gan sadzirdēja govju zvaniņu šķindu, kurš bija kaklā barvedei, un Kjersti dziesmu. Slaukdama govis, viņa dziedāja vienu no tām dziesmām, kuras Hovards viņai bija iemācījis pirms daudziem gadiem.

Kjersti dziedāja:

— Un Vīlemanis tad kāpa šķimelī pilns ilgu,

Bet dzeguze to aizkūkoja.

Ved viņu talum talais ceļš uz klinti zilgo.

Un rasa krita.

Un klājās sarma balta.

Kjersti tagad ir liela meita, labi noaugusi. Diezgan nerunīga, bet tas jau nemaz nav tik slikti. Skaista meitene. Gaišbrūniem matiem un lielām acīm, kuras bija tumši zilas, dažbrīd izskatījās gandrīz melnas — laikam uzacu dēļ, kas bija tumšākas par matiem. Kjersti un Rennevai ir līdzīgas acis, lai gan viņas nav rada, taču Kjersti acis ir lielākas un brīžam it kā izstaro gaismu. Viņa vēl bija pārāk tieva, tomēr redzams, ka ir jau pieaugusi.

Savu zēnu viņa vēl nebija atradusi, un vienā ziņā tas bija labi, jo apprecoties viņa iegūtu mantošanas tiesības uz mājām.

Viņa sēdēja un dziedāja:

— Viņš zelta ragu tvēra — skaņas plūda tāli,

Bet dzeguze to aizkūkoja.

Un bruņinieks pats paklupa pret vārpuzāli.

Un rasa krita.

Un klājās sarma balta.

Visapkārt valdīja tāds miers kā svētdienas vakarā. Bet piepeši, vienā acumirklī, viss pārvērtās. Iebaurojās bullis, govis sāka maut un žvadzināt ķēdes, atskanēja kliedzieni, spiedzieni un rībēšana, un Hovardam šķita, ka viņš skaidri dzird lāča rēcienu.

Viņš metās skriešus ap mājas stūri un projām uz kūti. Lacis stāvēja vaļējās kūts durvīs un gribēja tikt iekšā, bet ceļu tam aizšķērsoja Kjersti, gaiņādama zvēru ar slotu:

— Tiš! Vai iesi projāml

Un viss turpmākais noritēja zibenīgi, Hovards redzēja un dzirdēja visu uzreiz — govis, kuras piesietas mauroja un raustīja ķēdes, bulli un pāris govju, kuri norāvušies šaudījās pa kūti, bet viņiem nebija kur bēgt, jo vaļējās durvis veda tieši lāča rīklē; viņš dzirdēja lopu meitas spiegšanu, kas bija iebēgusi istabā, atstādama durvis līdz kājai vaļā, Nūrbijas suņa nikno riešanu, kurš vienā stie-pienā bija šurpu un taisījās ķerties lācim kājās, rēcošo lāci, kas pacēla labo ķepu pret Kjersti, kura atgaiņājās ar slotaskātu:

— Tiš! Projām!

Ne jau meitene interesēja lāci — viņš acīmredzot kūtī sajuta govju smaku, bet Kjersti viņam stāvēja ceļā: tūlīt viņš vilks ar ķepu ...

— Hei! — iekliedzās Hovards un metās pie lāča.

Lācis saniknots pagriezās pret Hovardu. Ierēcies vēl

briesmīgāk, viņš saslējās divkājās — šis milzīgais zvērs pacēla priekšķepas.

Hovards redzēja atplesto rīkli un sajuta meža zvēra sīvo dvaku; viņam rokā bija izkapts, un viņš to turēja, tāpat kā pirms brīža pļaujot zāli; nebija laika apdomāties, viņš tik atvēzējās un iegrūda asmeni lācim sānos. Tai brīdī viņš domāja: «Tās ir beigas.» Bet baiļu viņš nejuta — gluži vienkārši nepaguva.

Izkapts asmens trāpīja lācim sānos, atdūrās pret kaut ko mīkstu, kaut ko līdzīgu maisam, un dūrās zvēra ķermenī arvien dziļāk un dziļāk.

Lācis bija pacēlis labo ķepu, lai sistu Hovardam, taču sitiens Hovardu nesasniedza, jo lācis vairs nekā neredzēja; zvērs savicināja abas ķepas un nogāzās uz purna zemē, kritienā izraudams Hovardam no rokām izkapti.

Saļimušais lācis tā raustījās, ka pa gaisu lidoja smiltis un virši. Pēdējais rēciens izskanēja kā vaids, un lācis apklusa. Hovards neuzdrošinājās ticēt savām acīm, bet tur šis lācis gulēja, un asinis straumēm tecēja zemē. Viņš laikam bija trāpījis tieši sirdī. Hovards dzirdēja kliedzienus un saucienus no kaimiņu ganībām un redzēja skrienam šurp vīru ar bisi; suns lēkāja ap lāci un ķērās tam pie kājām, bet lācis gulēja nekustīgs. Tas bija beigts.

Hovards nemaz skaidri neapjauta, kā tas viss noticis — tas bija kā sapnis. Kjersti viņam apkrita ap kaklu, drebēdama kā apšu lapa, viņš meiteni glaudīja un mierināja. Tad viņa sāka raudāt. Hovards ļāva viņai izraudāties, un pēc laiciņa viņa paskatījās viņā mirdzošām acīm un teica:

— Man bija tādas bailes!

Vēl brītiņu viņi stāvēja tāpat, bet tad meitenes vaigos sakāpa sārtums, viņa nolaida rokas un novērsās. Viņa nevarēja nostāvēt un apsēdās zemē.

— Kājas mani netur, — viņa sacīja, neskatīdamās Ho-vardā, un mēģināja pasmaidīt.

Hovards stāvēja kā sastindzis, it kā atrastos kaut kur dīvaini tālu. Tālu, tālu projām. Pamazām viņš atgriezās īstenībā. Lācis gulēja zemē, Kjersti sēdēja tepat, Nūrbija suns rēja un koda lācim kājās, no kūts vēl joprojām bija dzirdams troksnis un maurošana: lopi vēl nebija nomierinājušies. Tie bija maurojuši visu laiku, viņš tikai nebija dzirdējis. Taču viņš arvien atradās kaut kur tālu no šejienes, viņš kaut ko dzirdēja, — bet kas tad tas? Baznīcas zvanu skaņas. Viņam šķita, ka skaidri dzird baznīcas zvanus. Viņš brīnījās un nosprieda, ka tās ir tikai iedomas. Kas tad zvana piektdienas vakarā, taču, ja arī zvanītu, sadzirdēt taču nevarētu — attālums pa mežu vesela jūdze ... Viņš pārlaida plaukstu pār pieri un sajuta savādu vājumu ceļos. Viņš iegāja kūtī, un lopi, viņu ieraudzījuši, sāka pamazām nomierināties.

Kad viņš iznāca no kūts, bija jau sapulcējušies ļaudis no citām kalnu ganībām. Pirmais bija ieradies Ole Bro-tens, Nūrbijas būdnieks ar bisi rokā. Tūlīt pēc tam — pusaugu zēns no Flātebijas. Pa vienam vai diviem no katrām ganībām, un kopā salasījās vesels bariņš. Nūrbija suns palaida vaļā lāci un lēkāja ap saimnieku, it kā gribēdams parādīt, cik lielu zvēru viņš nomedījis.

Ļaudis runāja cits caur citu.

Ulstādes lopu meita, kura bija iznākusi no mājiņas, plātījās ar rokām un pilnām mutēm stāstīja:

— Man piena spainis bija pilns līdz malām, jānes

iekšā, bet pēkšņi lācis... es atjēdzos... guļu gultā, viņš tur ārā stāv ar atplestu rīkli... Es neko vairs neatceros...

Hovards pasauca palīgā Oli, un viņi par abiem aizvilka smago zvēru tālāk, jo, uzpūšot vējam, lopi atkal sajustu zvēra sīvo smaku un kļūtu nemierīgi. Bet vispirms Hovards no lāča izvilka izkapti. Lācis krītot bija asmeni saliecis, un tas bija palicis turpat, kur iedūries. Lai asmeni atkal iztaisnotu, būs vajadzīgs laiks. Pašlaik Hovards apmierinājās ar to, ka rūpīgi noslaucīja no tērauda asmens katru sīkāko asinspilienu — no asinīm viegli rodas rūsa.

Pārējie gāja Hovardam un Olem līdzi un, sastājušies apkārt, skatījās, kā viņi dīrā lāci. Apkārtstāvētāji tērgāļa neapnikuši, it kā jebkurš no viņiem lāci būtu nogalinājis kailām rokām. Lopu meita arī nemitējās ar savu stāstāmo:

— Man jau otrs spainis bija līdz malām pilns, jānes iekšā. Dzirdēju tādu kā būkšķi, un pēdējā govs kļuva tāda nemierīga. Tad laikam lācis pārlēca pāri žogam. Kad iznāku no kūts ar spaini rokā, viņš tur stāv — liels kā māja, atpletis rīkli. Nometu spaini, piens izlija, un tas laikam mani izglāba. Neatceros vairāk nekā, es atjēdzos vienīgi gultā ...

Nodīrāt tik milzīgu lāci nav nekāds joks. Ļaužu pulciņš pamazām kļuva retāks. Hovards norunāja ar pusaudzi zēnu, ka viņš, kolīdz no rīta aizies uz ciemu, tūlīt sūtīs šurp Ulstādes jauno kalpu Annersu ar zirgu un šļūci.

— Un lai Annerss paņem līdzi arī izkapti, — teica Hovards.

Jo Hovards atcerējās, ka viņam pašam nākošajā dienā jāatgriežas ciemā ar visu lāci.

Dīrādami lielo zvēru, viņi labāk nekā agrāk varēja redzēt, kā bija gājusi izkapts. Cauri biezajam kažokam, starp ribām, tieši sirdī un tad tai cauri.

— Pavisam neticami, — Ūle lāgu lāgiem atkārtoja. — Man liekas, tas kungs gan no tevis acu nenolaiž. Tīrie debesu brīnumi, nekas vairāk. No tūkstoš gadījumiem tāds var būt tikai viens.

Hovards arī pats brīnījās par neticamo veiksmi, ka izkapts bija iedūrusies tieši īstajā vietā, ne drusku pa labi, ne pa kreisi. Kur tagad atrastos viņš pats, ja asmens būtu iedūries lācim ribā?

>

— Tas nu gan ir pamatīgs ķepainis! — Ole teica.

— Man šķiet, tikpat liels kā tas, kuru es nošāvu pie Flā-tebijas pirms divpadsmit gadiem.

Tā bija taisnība. Hovards bija dzirdējis no Juna, ka Ole reiz patiešām nošāvis plēsīgu lāci. Kopš tā laika Ole tiek dēvēts par Mednieku, un vienīgais, par ko šajā dzīvē Ole lepojas, ir šī iesauka un šis varoņdarbs. Bet vispār viņš bija godavīrs.

Uzmanīgi nodīrājuši lāci, viņi pārmeta ādu pār kārti, lai žūst, sadalīja liemeni un atnesa traukus iekšām, un visu nederīgo izsvieda mežā aiz žoga.

— Lapsa un cauna pa nakti to notiesās, — teica Ole.

— Bet, ja mēs pārējo paslēpsim pie mājiņas sienas, apklāsim ar eg)u skujām un uzliksim vēl virsū kādu akmeni, tad tas būs pilnīgā drošībā, jo neviens zvērs nenāks tik tuvu cilvēku miteklim.

Viņi aizgāja uz strautu un nomazgājās. Pēc tam Hovards vēlreiz iegāja kūtī.

Lopi bija nomierinājušies, dažas govis stāvēja un gremoja, pārējās bija apgūlušās. Govis tādus notikumus nespēj ilgi atcerēties.

Atnāca lopu meita un stāstīja, ka viņa un Kjersti pašlaik vārot krējuma putru. Lai arī Ule nākot iekšā. Jo arī Ūlem esot savi nopelni pie lāča.

Hovards ieveda Oli istabā, bet pats tūlīt iznaca ārā, izdauzīja izkapti taisnu un ķērās atkal pie pļaušanas. Viņš drebēja pie visām miesām un pašlaik vēl nespēja iedomāties, ka varētu mierīgi nosēdēt pie galda.

Vēzēdams izkapti, viņš pēkšņi pārsteigumā izdzirdēja pats savu dziedāšanu. Tas bija tik sen, kad viņš pēdējo reizi pļaudams dziedāja. Droši vien pagājuši daudzi gadi.

Viņš dziedāja pēdējo pantu par Vīlemani un Signi. Bet panta vidū viņš apklusa un ieklausījās: «Kas nu atkal?» Vēlreiz viņam likās, ka skaidri dzird baznīcas zvanuL

Viņu sauca iekšā uz krējuma putru un plāceņiem. Ēdēji smējās, runādami cits caur citu. Šādu putru, gan nevarot dēvēt par pļaujas putru kā parasti, bet par izkapts putru gan ...

Hovards uz ganībam bija paņēmis līdzi pudeli un tagad to lika galdā. Viņš bija lolojis klusu cerību šeit iedzert par nogalināto lāci. Un tieši tā arī bija noticis ...

Hovards, Ole un lopu meita tukšoja glāzītes. Tikai Kjersti nedzēra.

— Man jau tā griežas galva, — viņa sacīja.

Viņa sēdēja pie galda pavisam klusa, it kā kaut kur tālu projām, reižu reizēm paskatījās uz Hovardu, taču uzreiz pietvīka, un skatiens aizslīdēja sāņus.

Un nebija jau arī nekāds brīnums, ka Kjersti bija tā nogrimusi, domās. Tik jauniņa, pirms pāris stundām bija stāvējusi kūts durvis, sizdama ar slotu milzīgam lācim...

Ole jau kuro reizi viņiem stāstīja, kā toreiz Flātebijas tuvumā nošāvis lāci, kurš plosījis lopus. Oles nošautais lācis tagad izrādījās vēl mazliet lielāks. Droši vien izdzerto degvīna glāzīšu dēļ...

Bet Ole, protams, gribēja teikt, ka tūlīt pēc tā lāča, ko nogalējis viņš, šis bija vislielākais, ko viņš redzējis.

Tad pienāca laiks celties no galda. Kad Hovards izgāja pavadīt Oli, pār koku galotnēm bija nolaidusies tumša augusta nakts. Netālu viņi dzirdēja ierejamies lapsu.

— Viņa jau saodusi, — Ole teica, — pēc brīža viņa būs klāt un paņems savu daļu. Tomēr cauna ieradīsies vēl pirms viņas ...

Kad Hovards iegāja iekšā, abas meitenes jau bija apgūlušās. Pats viņš ielīda trešajā gultā. Viņš sajuta briesmīgu nogurumu.

«Tā nu gan bija diena!» viņš domāja. Bet tas bija viss, ko viņš domāja. Laižoties miegā, viņam šķita, ka vēlreiz līdz ausīm nonāk it kā tālas baznīcas zvanu skaņas.

Un tad, pēc kāda laika, kurš pienāks pavisam drīz, viņš domās: «Tu, kas gandrīz noticēji ļaužu vārdiem, ka tas kungs nenolaižot no tevis acu! Tu, kurš staigāji apkārt, prātodams par savu gaišredzību! Tomēr tu neuzklausīji brīdinājumu, kad dzirdēji baznīcu zvanām. Tu biji visu aizmirsis!»

Biji aizmirsis, ka toreiz, jaunības gados, kad tu un Tūne pirmo reizi viens otru ieraudzījāt, — tad bija svētdiena un dievkalpojuma laiks un baznīcā zvanīja.

Bet viņš zināja, ka nekas nebūtu līdzēts, ja arī viņš brīdinājumu būtu uzklausījis. Tas bija viņa liktenis, kā veci ļaudis runā, un viņš tur nekā nebūtu varējis grozīt.

Nākošā dienā ap pusdienlaiku ganībās ieradās Annerss ar zirgu un šļūci. Viņš bijis prātīgs un paņēmis mierīgāko un stiprāko zirgu — jauno Bēri. Tagad gan viņš vairs nebija jauns — viņam bija vairāk par divpadsmit gadiem, un vecais Bēris jau sen bija miris —, bet par jauno

Bēri viņu sauca vēl joprojām un sauks, kamēr vien viņš dzīvos.

Pagāja vesela stunda, kamēr vedamo kārtīgi nolika uz šļūces un nostiprināja ar virvēm, lai nekas nenokristu. Ieraudzījis lāča ādu, jaunais Bēris nosprauslojās: droši vien kāds viņa sencis bija sastapis lāci mežā. Bet tad viņš nomierinājās, droši vien saprazdams, ka šis lācis ir beigts.

Kad Hovards brauca projām, visi bija sanākuši viņu pavadīt. Kjersti viena pati stāvēja savrup. Viņa tik vienreiz pamāja un tūlīt pat iegāja mājiņā.

Visu ceļu Hovards dziedāja. Vai tas bija pret šī ciema likumiem un paražām? Bija taču pēdējais laiks šādu paražu ieviest. Šejienieši taču arī bija cilvēki, ne tikai miesa un kauli.

Vēlā pēcpusdienā viņš brauca garām Lī mājām un iegriezās sasveicināties. Hēgne iznāca pagalmā un kādu bridi klusēdams skatījās.

— Tie tik ir brīnumi! — viņš noteica.

Viņš nebija no tiem, kas prot daudz un skaisti runāt, bet viņš sauca Hovardam no muguras, lai kādu vakaru iegriežoties pastāstīt ko tuvāk.

Ticis ārā no meža, Hovards ieraudzīja uz taciņām daudz ļaužu. Un tikai pamazām viņš sāka saprast, ka cilvēki iznākuši no mājām apsveikt vīru, kurš ar izkapti nogalinājis lāci, un pārliecināties, vai tā ir patiesība, vai vezumā tiešām ir lācis.

Hanss Nūrbijs bija iznācis uz ceļa vistālāk. Viņš ilgi stāvēja, pētīdams biezo lāčādu.

Beidzot viņš atkārtoja gandrīz to pašu, ko iepriekšējā vakarā bija teicis Ole:

— Jā, jā, man šķiet, tas kungs gan no tevis acu nenolaiž, Hovard.

Nūrbijs pagriezās un gāja lejup kopā ar Hovardu.

Iedami lēnām pa ceļu lejup, viņi sveicināja gan vienu, gan otru cieminieku, gan brīžam pat veselus ļaužu bariņus. No mājām, likās, iznākusi vai puse ciema, lai redzētu brīnumu: ar izkapti nogalinātu lāci. Bet neviens viņus neapstādināja un neizprašņāja, jo ļaudis juta pret Nūrbiju pārāk dziļu bijību.

Taču Nūrbijam pašam Hovards visu sīki izstāstīja. Noklausījies šo notikumu no sākuma līdz galam, Nūrbijs vēlreiz atkārtoja to, ko bija teicis jau iepriekš: skaidrs, ka tas kungs no Hovarda nenolaiž acis.

Hanss pavadīja viņu līdz pat Ulstādes ceļa pagriezienam. Gandrīz visu ce|a otru pusi Nūrbijs klusēja, un varēja domāt, ka viņam uz mājām nav sevišķi jāsteidzas.

Pirms gadiem sešiem Nūrbijs bija otrreiz apprecējies. Galvenajā draudzē viņš bija atradis kādu atraitni bez bērniem, bet ar mājām un mežu. Viņa pārcēlās uz šejieni. Ļaudis gan runāja, ka šis bija vienīgais meža pirkums, kad Nūrbijs tika apkrāpts. Vecene bija kā īsts trollis, asa kā bārdasnazis, kādas nereti kļūst sievietes, kurām nav bērnu. «Nē, mēs taču nedomājam par Ren-nevu, pats saproti,» ļaudis piebilda, kad par to bija runājuši ar Hovardu. Viņa bija žultaina un alkatīga un slikti izturējās pret Hansa bērniem, cik nu uzdrīkstējās. Nūrbijs bija un palika kungs savā mājā. Bet viņam mājās vairs nebija miera. Negadījās nemaz tik reti, kad viņš vakaros ieradās Ulstādē tāpat vien pasēdēt.

Renneva stāvēja pagalmā.

Viņa bija tērpusies svētdienas drēbēs, kas bija rotātas ar sudraba saktām, un apāvusi kurpes ar sudraba sprādzēm.

Viņa sniedza viņam roku, it kā viņš būtu pārradies no tāla ceļa. Tad viņa apstājās un brīdi skatījās uz lāča ādu.

— No tās iznāks laba kamanu sega, — viņa teica.

Ar mirdzošām acīm viņa vērās Hovardā.

Acis runāja bez vārdiem: «Hovard! Ak, Hovard!»

MĀKOŅI SAVELKAS

Jau pirmajā vakarā Renneva un Hovards izcepa uz oglēm lāča sirdi un abi kopā to notiesāja. Pēc veca ticējuma tā dodot spēku, drosmi un gudrību. Tas gan nebija nekāds garšīgais ēdiens, un šķita, ka jākošļā kurpes zole.

— Tagad tu esi mans lācis, — Renneva smaidīdama teica. Bet tūlīt pat kļuva nopietna, nobālēja un pieglaudās viņam.

— Mans lācis, — un mīlu tevi vēl vairāk nekā agrāk, — viņa čukstēja, piespiedusies viņam pie sejas.

Hansam Olsenam Tomteram, Ileuges piekritējam, kurš reiz bija atgriezis būdniekus Ulstādē, turpat netālu no mājām piederēja neliela miecētava. No lāča ādas viņš izgatavoja labu kamanu segu.

— Lai tā jums atnes svētībul — viņš teica, atdodams segu Hovardam.

Viņš bija no tiem cilvēkiem, kuru mutē šādi vārdi neskan ne liekulīgi, ne smieklīgi.

Pārgājis uz ikdienišķāku valodu, viņš vēl piebilda*

— Man liekas, tā ir lielākā lāčāda, kādu esmu redzējis. Bija nu gan vajadzīga dūša, lai tādam zvēram skrietu virsū ar izkapti.

— Nebija jau laika baidīties, — Hovards tikai noteica. Tad Hanss trešo reizi pateica frāzi, kuru Hovards jau

bija divas reizes dzirdējis-

— Ka tu pats paliki dzīvs, tas ir īsts brīnums. Man tā vien šķiet, ka tas kungs no tevis nenolaiž acis.

Hovardam šī frāze patika arvien mazāk un mazāk. Viņš labi zināja, ka tam, no kura tas kungs nenolaiž acis, nav lielas izredzes tikt sveikā cauri.

Kad Hovards lēniem soļiem jāja mājup, pārsviedis smago, milzīgo lāčādu jaunajam Bērim pār muguru, zirgs vairs nesprauslāja, jo āda vairs neoda pēc dzīva lāča. Viņš uzmanīgi vēroja laukus gan pa labi, gan pa kreisi.

Vai zemnieki apkārtējās mājās bija kaut ko mācījušies, skatīdamies, kā viņš šajos gados saimniekojis Ulstādē?

Gan jā, gan nē. Nebija veicies tik labi, kā viņš reiz bija sapņojis. Nē, nekādā ziņā. Bet nebija jau arī gājis gluži tik slikti, kā viņš bija baidījies toreiz, visu garo dienu viens pats sēdēdams un gaidīdams lensmani.

Ļaudis bija ievērojuši Ulstādes āboliņa laukus — tie krietni atšķīrās no citiem —, un nebija tik maz to zemnieku, kuri bija nopirkuši vai dabūjuši āboliņa sēklas no Hovarda. Viens otrs bija iegādājies arī tīrus sēklas miežus; viņi pamazām sāka saprast, ka tīri mieži ir labāki nekā tas nožēlojamais graudu maisījums, kādu viņi bija sējuši agrāk.

Bet nekā vairāk viņi nebija sapratuši. Par rudziem viņiem nebija .nekādas jēgas, un nelīdzēja arī Ulstādes rudzu lauks, kurš sniedzās cilvēka augumā. Nekā viņi nesaprata arī no augu sekas, kas ir visa pamatu pamats.

Bija pašas augusta beigas, un Hovards redzēja skaistus, zaļus lakstus daudzos kartupeļu laukos abās pusēs ceļam.

Jā, tas tiesa, ļaudis bija sākuši audzēt kartupeļus. Un tas, protams, bija labi. Bet tam par iemeslu nebija ne mācītāja Tūrmaņa sprediķi, ne arī Hovarda labais piemērs. Kauns teikt, taču iemesls slēpās jaunajā likumā, kas atkal ļāva tecināt degvīnu no pašu produktiem; degvīna tecināšanas nodoklis bija jāmaksā visiem, vai nu viņi tecināja degvīnu vai ne. Un'tad šejienes zemniekiem nāca saprašana par kartupeļiem ,..

Šķita, ka Hovards otru reizi pārdzīvo medusmēnesi. Renneva pieglauzdamās viņam bija sacījusi, ka Hovards ir viņas lācis, viņas vīrs, kuru viņa mīl vēl vairāk nekā agrāk.

Viņa bija kā uguns. Likās, pēkšņi viņa bija kļuvusi neremdināma, it kā viņu stundas būtu skaitītas un viņa šajā īsajā atlikušajā laikā nespētu visu izbaudīt.

Renneva viņu aizrāva .līdzi, arī viņš pats kļuva nevaldāms trakgalvis, tomēr viņu sāka mocīt šaubas. Reižu reizēm Hovardam sāka likties, ka viņa un tāpat viņas kaislība kļuvusi viņam sveša, un viņam pat metās bail.

Sad tad — pa lielākai daļai dienā — viņš pats sev jautāja, vai tik Renneva ir īsti vesela. Viņa bija kļuvusi ļoti nesavaldīga pret kalponēm — kā nekad agrāk.

Viņa varēja būt neiecietīga arī citkārt.

Neko darīt, Hovardam it bieži nācās stāstīt, kā viņš ar izkapti nogalinājis lāci, — vismaz tais reizēs, kad cilvēki, kas ieradās ciemos, to nebija dzirdējuši. Stāstot viņš pieminēja arī Kjersti, kura bija stāvējusi kūts durvīs, sizdama lācim ar slotu pa purnu, it kā tas būtu suns. Bet, kad viņš to stāstīja trešo reizi, Renneva viņu asi pārtrauca:

— Viņa taču tur stāvēja tikai vienu acumirkli! — Renneva teica. — Tu jau turpat tuvumā pļāvi un tūlīt skrēji uz kūti.

Pēc tam Hovards gadījumu ar lāci stāstīja ļoti nelabprāt. Un labi jau arī, ka tā, — tādi stāsti taču ātri apnīk.

Augusta otrajā pusē Hovards devās uz kalnu ganībām, lai atvestu sviestu un sieru. Viņš jāja ar to pašu veco Loso, kuram vēl' arvien kreisajos sānos bija redzamas divas garas rētas.

Ziedēja virši, un viss mežs smaržoja_ pēc medus, pēc saulē sakarsušiem sveķiem, pēc gatavām mellenēm un lācenēm.

Te augšā cilvēku apņēma brīvības sajūta, viss bija tik mierīgs, tik tīrs, gaiss tik spirgts kā avots, pasaules rūpes tik tālu.

Hovardam gribējās te palikt kaut pāris dienu. Bet nebija iemesla. Zemniekam jātaupa laiks — pēc astoņām, desmit dienām sāksies pļauja.

Kjersti — vai viņa tiešām pa šīm pāris nedēļām būtu mainījusies, kļuvusi it kā pieaugusi?

Iespējams, ka tās bija tikai viņa iedomas. Bet varbūt ari nebija. Nesen viņš ganībās palika pa nakti — bija paņēmis līdzi pāris tīklu, un Kjersti vakarā palīdzēja viņam tos izlikt: pie strauta ietekas ezerā piesieta pie pāļa stāvēja veca plakandibene. Otrā rītā, kad viņi ar Kjersti tīklus izvilka, izrādījās, ka tajā ir kādas desmit lieliskas foreles.

Kjersti visu laiku klusēja.

Renneva domāja, ka viņam nav nekādas vajadzības ganībās palikt pa nakti, ja jau turp un atpakaļ var tikt vienā dienā, taču viņa atmaiga, ieraudzījusi skaistās foreles.

Uz kalnu ganībām vairāk neiznāca aiziet.

Un Hovards aicināja Junu līdzi uz tālo austrumpuses mežu pēc lācenēm — šis klejojums ilgtu vairākas dienas. Šogad lāceņu esot neparasti daudz, un nu tās ienākušās.

Vienmēr bija ļoti patīkami doties uz mežu kopā ar Junu. Būdams mednieks un zvejnieks, viņš zināja ļoti daudz nostāstu, ne tikai par Zilās Klints veci.

Mājās viņi pārradās, salasījuši tik daudz lāceņu, ka tikko varēja panest. Un Renneva, kura nelabprāt viņus bija palaidusi, ļoti priecājās par bagātīgo guvumu. Juns savas ogas atdeva kopējam galdam. Šopavasar viņš bija atnesis jau četrus medņus, tādējādi nokārtodams nomu visam gadam, pie viena nopelnīdams arī tabaku.

Tad pienāca diena, kad no kalnu ganībām dzina mājās lopus.

Nebija nekādu šaubu — Kjersti tiešām bija mainījusies. Viņa bija uzplaukusi, uzziedējusi kā puķe; mati mirdzēja, vaigi sārtojās, viņa bija pieaugusi jaunava. Ari viņas izturēšanās bija citāda. Šķita, ka viņa kļuvusi jautrāka, ari nopietnāka. Kad viņa lūkojās Hovardā ar savām lie* lajām acīm, viņa likās neparasti skaista. Jā, šīs ganībās pavadītās nedējas bija nākušas viņai par labu.

Bet Rennevas attiecības ar Kjersti bija pasliktinājušās. Renneva viņu neapsveica ar atgriešanos mājās, un arī Kjersti nekā neteica Rennevai.

Nākošajā dienā sākās pļauja.

Pēdējos gados Kjersti bija strādājusi uz lauka. Viņa vienmēr bija vākusi Hovarda pļāvumu. Viņš bija meiteni iemācijis, un viņa, pati būdama naska un veicīga, veikli jo veikli sēja kūlīšus. Bet šogad Renneva viņu paturēja virtuvē un uz lauku aizsūtīja jaunāko kalponi.

Rennevas netīksme pret Kjersti bija sevišķi jūtama vakaros. Aizgāja pat tik tālu, ka Hovards bieži vien vēlējās, lai būdnieki un pārējie ļaudis virtuvē paliktu pēc iespējas ilgāk, jo Renneva citu klātbūtnē sevi apvaldīja. Un viņš pats pieķēra sevi, ka laiku pa laikam uzsāk sarunas par tādiem jautājumiem, kādus nebija nekādas vajadzības cilāt.

Šoruden Kjersti pievērsa lielāku uzmanību savam apģērbam — droši vien aiz tā vienkāršā iemesla, ka tagad bija pieaugusi meiča. Vakaros viņa palīdzēja kūtī, jo gribēja kļūt par mācītu lopu meitu. Pārnākusi no kūts, viņa parasti gāja augšā uz savu istabu nomazgāties un pārģērbties, lai, kā viņa pati teica, tiktu vaļā no kūts smakas.

Rennevai, kura pati vienmēr staigāja labi ģērbusies un prasīja tīrību arī no visiem apkārtējiem, Kjersti akurātība aizdeva dusmas.

— Atkal tu tur augšā ņemies ar pucēšanos, — viņa teica, — šovakar taču viesi nenāks!

Un Kjersti iecirtās. Ikviens varēja lasīt viņas domas: ja jau es ar slotu noturējos pretī lācim, tad man nenāk ne prātā padoties vecai, niknai sievai.

Varbūt viņa nemaz tā nedomāja? Varbūt tā domāja Hovards? Tad bija vēl ļaunāk. Bet viņam jau pašam arī šķita, ka strīdu vaininiece ir Renneva.

Kļuva pavisam neciešami, kad viņi virtuvē palika trijatā.

Attiecības ar katru dienu vēl jo vairāk pasliktinājās. Kad Renneva aizskāra Kjersti, meitene — pretēji vecajām, labajām paražām — atcirta kaut ko pretī, un Renneva, aiz niknuma nobālējusi, vairs nesaprata, ko runā.

Parasti Kjersti pēc iespējas agrāk devās augšā uz savu istabu un gāja gulēt — jo viņai jau nebija nekā cita, ko darīt, — un viņš un Renneva palika sēžam virtuvē. Sēdēja klusēdami, jo nemaz nebija tik viegli atrast, par ko runāt. Parasti beidzās ar to, ka Hovards gāja uz stalli — to viņi bija pārbūvējuši un tagad turēja vairāk zirgu —, lai gan zināja, ka pilnīgi var pa|auties uz Annersu, kurš zirgus ļoti mīlēja.

Kādu vakaru Renneva ieminējās, ka pirms dažām dienām pie viņas ieradies līgavainis lūgt Kjersti roku — ar visiem preciniekiem, kā pieklājas.

Kjersti jautāja, kurš tad tas varējis būt.

Izrādījās, ka tas bijis pavecs atraitnis no galvenās draudzes, vārdā Jūliuss Heugoms.

Kjersti izplūda skaļos smieklos.

— Sis vecais muļķis! — viņa iesaucās.

Negaidītā niknumā Renneva viņai tūlīt jautāja, ko tad viņa īsti iedomājoties. Līgavaiņi jau nemētājoties apkārt kā čiekuri zem eglēm.

Kjersti tikai smējās, bet Renneva kļuva vēl niknāka. Tā beidzās šis vakars.

Hovardu pārņēma dīvaina sajūta. Viņš nekā daudz pār Šo Jūliusu nezināja, bet to gan bija dzirdējis, ka viņš esot muļķis. Vai nu tik lielā steigā vajadzētu izprecināt Kjersti, kurai iziet pie vīra būtu vēl gandrīz par agru? Un kāds no tā labums Rennevai? Kad Kjersti apprecēsies, viņa saņems mantojuma tiesības uz Ulstādi.

Nākošajā dienā, kad Hovards šķūnī skaldīja malku, pēkšņi tur parādījās Kjersti. Viņi sen nebija tikušies divi vien.

— Es tev, Hovard, saku, — runāja Kjersti, — parūpējies, lai tā Jūliusa lieta tiek izbeigta. Citādi es aizbēgšu no ciema.

Un viņa bija projām.

Hovardam bija grūti saprast, ka Renneva to tiešām būtu domājusi nopietni. Bet viņš vakarā tomēr aizgāja pie Hansa Nūrbija, kurš bija Kjersti krusttēvs un aizbildnis.

Nūrbijs tikai pasmējās:

— Ak Jūliuss? — Viņš iesvilpās. — Vecs muļķis, kuram nav pat kārtīgu māju — Heugomā viņš dzīvo kopā ar savu brāli — vecpuisi, kurš tur īstais saimnieks, bet Jūliuss ir atraitnis, un viņam ir dēls ...

Un Kjersti, skaista meitene, viena no labākajām līgavām šajā ciemā, Ulstādes mantiniece, nē, vai zini... Nē, Renneva gan nav īsti prātīga!

Sie vārdi ķēra Hovardu kā zibens. Nav īsti prātīga? Pēdējā laikā viņam pašam nereti nāca prātā līdzīgas domas. Jo pāris reižu Renneva tiešām bija izturējusies pret Kjersti tā, it kā būtu zaudējusi sajēgu.

Taču Hovards šo domu atvairīja. Tad iešāvās prātā kas cits: varbūt Nūrbijs lūkoja saprecināt Kjersti un Polu, savu dēlu? Abi bija vienos gados.

Tā nu gan būtu tirgošanās — Hanss droši vien gribētu dabūt zem savas tupeles visu Ulstādi, kuru Renneva nekādā ziņā nebūtu ar mieru izlaist no rokām.

Arī šo domu viņš atmeta. Neviena meitene visā ciemā Nūrbijas Polam nebija laba diezgan. Kjersti arī ne.

Beigās Nūrbijs solīja parunāt ar Rennevu. Droši vien to viņš arī izdarīja, jo Jūliuss vairs netika pieminēts, lai gan Renneva vienmēr atrada daudz tāda, ko varēja mest Kjersti sejā, lai viņu sāpinātu.

Kādu vakaru Renneva iecirta Kjersti pļauku. Tas notika tik mirklīgi. Hovards nekā nebija manījis, pēc viņa domām, Kjersti nebija bildusi ne vārda, kad pēkšņi noskanēja pļauka. Hovards pielēca kājās. Abas sievietes stāvēja viena pretī otrai: Renneva bāla, bet Kjersti ar sarkani svilstošu vaigu. Neviena no viņām nerunāja, viņu skatieni krustodamies šķīla zibeņus. Tad Kjersti, tāpat klusēdama, gāja augšā uz savu istabu.

Hovards brīdi nogaidīja.

— Vai Kjersti tev kaut ko izdarīja? — viņš jautāja.

Nepaskatījusies viņā, Renneva attrauca:

— Un tu vēl man jautā!

— Jā, es tev jautāju. Vismaz es nekā nemanīju.

— Tu? Tu jau nekad nekā nemani!

Tajā naktī viņš redzēja sapni. Tas bija drūms, viņš gan nebija piegriezis tam vērību, kad redzēja to pirmo reizi.

Viņš sapņoja, ka lāču māte, pacēlusi ķetnas pār Kjersti, gatavojas sist. Hovards atvēzējās ar izkapti un cērt, un lāču māte sabrūk, — nē, tā nav izkapts, tas ir nazis, dzimtas mantojums, un tā nemaz nav lāču māte, bet Renneva ... vai tā nav Kjersti? Vai arī...

Atmodies viņš ilgi nevarēja atgūties, pats nesaprazdams, kādēļ. Viņš laikam nebija tā īsti atmodies. Bet kāpēc viņš sapnī redzēja lāču māti? Viņš taču ar izkapti bija nogalinājis īstu lāci, lai gan tas nebija pacēlies div-kājās, kad saslējās pret Kjersti. «Kādas blēņas!» viņš pusmiegā nodomāja.

Gadījās, ka arī Renneva slikti gulēja, kad beidzot bija iemigusi. Viga pa miegam tā vaidēja, ka pati pamodas. Ja nepamodās, tad Hovards viņu pamodināja.

— Vai tu redzēji sliktu sapni, Rennev? Tu miegā tā vaidēji.

— Jā, — viņa atbildēja. — Jā, ļoti sliktu. Hs redzēju...

— Viņa mani nogalinās! — Renneva reiz pamodusies sacīja. Bet vairāk par to nebilda ne vārda. Viņa pieglaudās Hovardam, piespiedusi galvu viņam pie kakla. Pamazām viņa nomierinājās un, uzlikusi galvu uz Hovarda rokas, beidzot iegrima miegā.

Pēc brīža viņš atbrīvoja roku — tā bija pavisam notirpusi. No miega nebija ne vēsts. Gribot negribot viņam mācās virsū domas, un tās nebija patīkamas.

Pāris reižu, kad viņiem kopā bija bijis ļoti labi, Renneva, kaut gan Hovards nebija neko jautājis, sacīja:

— Jā, es biju pret Kjersti netaisna. Meitene jau nav vainīga... Saņemšu sevi rokās... jānāk taču pie prāta, ja tāds cilvēkam dots.

Tas viņam atgādināja Rennevu, kāda viņa bija agrāk, un viņš nodomāja: «Paldies dievam!»

Bet nākošajā vakarā bija tikpat slikti, ja ne vēl sliktāk.

Un tad atkal viņam parādījās šis sapnis. Katru reizi tas bija mazliet citāds. Vienmēr viņš redzēja milzīgu lāču māti, kura stāvēja pretī Kjersti vai pretī Tūnei. Viņš zināja, ka sapnī viņas abas pāriet viena otrā. Un lāču māte pacēla ķepu sitienam, viņš atvēzējās ar izkapti vai nazi.

Beigās viņš sāka no šī sapņa baidīties un mēģināja palikt nomodā, lai tas viņam nerādītos.

Bija vēl cits sapnis, kurš arī šajā laikā'* viņu mocīja. Tas saaudās kopā ar sapni par lāču māti, un sākumā viņš nesaprata, kāpēc, tas tā. Atmodies no šī otrā sapņa, viņš arī jutās ļoti smagi.

Viņš sapņoja par kādu gadījumu tūkstoš astoņi simti četrpadsmitā gada karā. Dīvaini, ka tas viņam rādās sapņos pēc tik daudziem gadiem. Un tieši šī notikuma dēļ viņu izsauca visas ierindas priekšā un iecēla par kaprāli.

Tajā vasaras dienā viņš gāja pa mežu izlūkos un ieskrēja krūtīs tieši trim zviedru zaldātiem, kuriem bija tie paši nolūki. Likās, beigas ir, bet liktenis lēma citādi. Šautene viņam bija pielādēta; arī zviedriem bija pielādētas šautenes. Taču nomērķēšanai bija vajadzīgs laiks. Un

Hovards darīja to, kas prasīja mazāk laika — iegrūda durkli pirmajam zviedram krūtīs. Durklis iedūrās tieši sirdī, un pretinieks palika guļam. Otrais zviedrs metās bēgt, bet trešais, uzskatījis to visu par kādu burvību, nometa šauteni un pacēla rokas.

Zviedrs, kuram durklis iedūrās sirdī, nokrita uz mutes viršos un vēl brīdi raustījās, līdz nomira. Hovardam uznāca nelabums, un, nogādājis zviedru līdz norvēģu līnijai, viņš pagāja malā un izvēmās.

Kad lācis gulēja zemē un raustījās, tā ka virši un smiltis gāja pa gaisu, Hovardam arī kļuva nelabi, taču viņš nesaprata, kāpēc. Tagad viņš to saprata.

Pēc notikuma ar zviedru zaldātu viņš nekad vairs nespēja piedalīties lopu kaušanā, ne lielu, ne mazu. Reiz viņš bija mēģinājis, bet, kad govs sāka raustīties, viņu pārņēma nelabums — viņš nolieca galvu starp ceļiem un vēma kā mazs zēns.

Kad mācītājmuižā par to uzzināja, ļaudis sāka viņu zobot. Te, Ulstādē, kur viņš pats bija noteicējs, viņš aicināja miesnieku, taču pats devās uz mežu vai kur citur, līdz viss bija galā.

Brīnums, ka viņš spēja panest medības. Tās viņam nekādas galvassāpes nesagādāja, sevišķi, kad medīja lielākus zvērus. Jo viņš zināja, ka šiem zvēriem ir vēl iespēja paglābties.

Notikums ar trim zviedru zaldātiem un kapteiņa Rūsen-vinges atsauksmes savā ziņā bija par iemeslu tam, ka viņu Telemarkā pieņēma darbā pie mācītāja Tūrmaņa. Un tas savukārt bija par iemeslu, ka viņš brauca līdzi mācītājam uz Ziemeļciemu, aizbrauca no Tūnes, iepazinās ar Rennevu, pievīla Tūni un kļuva par slepkavu vai vismaz uzskatīja sevi par tādu... Viss satinās it kā dīvainā krāsu kamolā, kura krāsas varēja atšķirt tikai vietvietām. Viņam likās, ja vien viņš spētu saskatīt šo krāsu rakstu, tad varbūt varētu arī pavērst savu likteni. Nebija ne mazāko šaubu, ka tagad viss gāja šķībi un greizi.

Viņam nepatika tie sapņi, kuri rādījās atkal un atkal, it kā brīdinādami viņu. Un viņam nepatika tās domas, kuras uzmācās naktī un, gribēdamas, lai viņš tās saprot, čukstēja: «Vai tad tu nesaproti? ...»

Viņš kaut ko saprata, bet ne jau visu, un tas viņu sa-* trauca,

Tā pienāca septembris. Viņi novāca labību, kartupeļus, un dzīve ritēja savu parasto ritējumu. Bija bagāts gads, un, pēc Hovarda aprēķiniem, raža bija palielinājusies trīs reizes salīdzinājumā ar pirmo vasaru, kad viņš te bija atnācis... Bet par to viņam nekāda lielā prieka nebija.

Rennevas un Kjersti savstarpējās attiecības kļuva arvien sliktākas. Un naktī divatā ar Hovardu Renneva bija tik nepacietīga un neremdināma, ka reizēm viņas rokās viņš zaudēja spēkus. Tādos brīžos viņa izmisumā vaimanāja:

— Es tev esmu apnikusi! Es jau to zināju!

Un viņi abi pazemojās. Viņa diedelēja un lūdzās, lai viņš nāk, un viņam vajadzēja domāt par citu sievieti, lai spētu viņu remdināt, — tieši par to sievieti, kurai viņš nekad mūžā nedrīkstētu veltīt tādas domas.

Viņš saprata, ka tas ilgi tā nevar iet. Viņš domāja un domāja, tomēr ne pie kā nenonāca.

Septembris jau gāja uz beigām, un mājās viss šķita netīkams; viņš vairāk uzturējās stallī un šķūnī, ja uz lauka vairs nekas nebija darāms.

Kādu sestdienas pēcpusdienu, kad viņš bija malkas šķūnī, viņam likās, ka atradis izeju.

Ja nu viņš parunātu ar Tūrmaņa kungu un kundzi un viņi piekristu pieņemt Kjersti, lai viņa iemācītos vadīt saimniecību vai ko tamlīdzīgu? Arī citi rīkojās tāpat; Hansa Nūrbija meita vienu ziemu bija pavadījusi pie paša barona Rūsenkranca. Runāja, ka tur viņa esot pat saderinājusies, bet Nūrbijs tam visam pārvilcis svītru, jo neesot vēlējies par znotu kantora žurku. Un meitene tagad staigāja apkārt saraudātām, sarkanām acīm ...

Nav jau teikts, ka tā varētu gadīties arī ar Kjersti. Starp citu, pašlaik mācītājmuižā, kā viņam bija zināms, neviena piemērota vīrieša nebija. Lai gan jauni puiši un jaunas meitas vienmēr atradīs, kurā iemīlēties ...

Mu|ķīgi bija vienīgi tas, ka mācītājs Tūrmanis šoruden jutās stipri savārdzis — viņš gulēja uz gultas ar astmu un vēl kādu kaiti — un kapelānam Peusa kungam vajadzēja pārņemt dievkalpojumus. Viņš jau pirms vairākiem gadiem bija apprecējis Līses jaunkundzi, bet negribēja meklēt patstāvīgu vietu, jo mācītājs bija tik slims.

Nākošajā dienā Peusa kungs atbrauca uz Ziemeļciemu, lai noturētu svētdienas dievkalpojumu, un Hovards jau iepriekš aprunājās ar viņu. Bet saņēma atbildi, ka Tūr-maņa kungs tiešām jūtoties ļoti slikti, guļot caurām dienām un runājot tikai ar kundzi.

Hovardam ienāca prātā: varbūt aizbraukt uz fabriku un parunāt ar fabrikas īpašnieku ...

Bet, tiklīdz šī doma ienāca prātā, tūlīt viņš to atvairīja. Tas nekādā ziņā nebija iespējams. Drīzāk viņš šinīs dienās aizjās uz mācītājmuižu un parunās ar Marēnu Sofijas kundzi.

Viņam jāaprunājas ar Rennevu, lai gan Hovards zināja, ka viņa piekritīs.

Bet vispirms ar Kjersti. Viņš taču nevarēja sūtīt viņu projām, ja viņa pati nevēlēsies.

Slikti bija tikai tas, ka Kjersti atkal bija pasākusi no viņa vairīties, tāpat kā bija darījusi pirmajā laikā pēc viņa ierašanās Ulstādē. Viņš nekad vairs nebija palicis ar viņu divatā. «Ja tagad būtu bijusi Māri!» viņš domāja.

Bet Māri bija mirusi jau kopš vairākiem gadiem.

Un tā tas gāja, līdz kādu dienu viss bija par vēlu.

ZIBENS SPĒRIENS

Kādu vakaru, kad bija paēstas vakariņas, Hovards sēdēja virtuvē un drāza cirvim kātu. Renneva stāvēja pie pavarda un nupat kā bija aizdedzinājusi sveķainos skalus. Kjersti bija kūtī kopā ar lopu meitu, jo vienai no sarkanajām sugas govīm kuru katru brīdi vajadzēja atnesties.

Hovards izlēma šovakar pat aprunāties ar abām, jo ilgāk gaidīt vairs nevarēja. Un, ja viņas piekritīs, viņš rīt no paša rīta jās uz mācītājmuižu runāt ar Marēnu Sofijas kundzi un arī ar Tūrmaņa kungu, ja vien tas būs iespējams. Viņi abi pazina Kjersti no pašas bērnības un zināja, ka viņa ir laba meitene.

Kjersti tūlīt atgriezās no kūts. Viņa pastāstīja, ka Da-grūsai atskrējis teliņš un ka viss ir labi.

Hovards nopriecājās un piecēlās no krēsla, jo pirms sarunas ar abām sievietēm vēl gribēja apskatīt teliņu. Tajā mirklī Renneva pateica meitenei kaut ko asu, un viņa atšķirībā no citām reizēm Rennevai tikpat asi atbildēja. Hovards nedzirdēja, ko Kjersti pasacīja, bet to gan viņš manīja, ka Renneva pārskaitusies līdz nepazīšanai. Tālākais norisinājās tik ātri kā sapnī. Renneva, kura nupat bija drāzusi skalus, spēji pagriezās pret Kjersti, atvēzē-

jusies ar lielo virtuves nazi. Hovards pietrūkās kājās un ieraudzīja, ka Kjersti žigli kā vāverīte atlec sānis un zvērojošām acīm nostājas pie sola, kreisajā rokā sagrābusi gaļas dēlīti, bet labajā — otru virtuves nazi. «Nu gan abas kļuvušas pavisam trakas,» Hovardam izskrēja caur smadzenēm. Viņš strauji pacēla cirvja kātu, gribēdams uztvert dūrienu, lai no kuras puses tas nāktu, Renneva acīmredzot domāja, ka Hovards grib viņai mesties virsū, un strauji atlēca atpakaļ, ar muguru uzgrūzdamās tieši virsū asajam dzelzs kāsim, kas bija iestiprināts mūrī virs pavarda. Viņa iekliedzās un visā augumā smagi nogāzās atmuguriski, ar galvu atsizdamās pret pavarda mūri, ka nobrīkšķēja vien. Viņa palika nekustīgi guļam. Hovards noliecās un redzēja, ka viņas acis ir ciet. Droši vien viņa bija zaudējusi samaņu. Vairākas reizes viņš sauca viņu vārdā, taču viņa neatbildēja.

Beidzot viņš apjēdza, kas darāms. Viņš lika Kjersti, kura stāvēja kā sastingusi, aizdedzināt pāris sveču, ienest tās kambarī un atklāt gultu. Tad viņš Rennevu pacēla no grīdas — viņa bija smaga —, ielika gultā un izģērba. Viņa elpoja, lai gan šķita kā mirusi, viņa nemaz vairs nelīdzinājās agrākajai žiglajai un kustīgajai Rennevai. Acis viņai bija ciet, viņas elpa bija smaga un nevienmērīga.

Jostasvietā, kur viņai bija iedūries dzelzs kāsis, pletās liels, tumšs zilums, bet asinis netecēja. Pakausis, ar kuru viņa bija atsitusies pret mūri, mazliet asiņoja. Hovards izmazgāja ievainojumu — tas nebija diez cik liels — un apsēja viņai ap galvu slapju dvieli. Ar otru dvieli viņš pārklāja spilvenu, lai tas nenotraipītos ar asinīm. Viņai droši vien ļoti sāpēs galva, kad viņa nāks pie samaņas.

Kad viņš pieskārās ievainotajai vietai, viņa pāris reižu ievaidējās, lai gan visu laiku bija nesamaņā.

— Kas viņai ir? — čukstēja Kjersti. Viņa bija bāla un joprojām drebēja — viņa droši vien apzinājās, ka bija atradusies par mata tiesu no naža dūriena.

— Es pats lāgā nezinu, — atbildēja Hovards. — Man šķiet, ka viņa atlēca atpakaļ un ietrieca mugurā kāsi, viņa dabūja kaut ko līdzīgu raganas dūrienam. Tas bija tik sāpīgi, ka viņa iekliedzās, krita atmuguriski un sadauzīja galvu pret mūri, tu jau zini. Tas bija briesmīgs trieciens, un no tā viņa zaudēja samaņu. Tomēr vēl kas — man šķiet, ka viņa ir kā paralizēta. Rokas gan ne, bet

viss augums un kājas. Augums šķiet it kā... jā, it kā bez dzīvības.

Viņš apsēdās pie gultas. Kjersti palika stāvam. Viņa nekā cita nespēja. Hovardam beigās vajadzēja pavisam stingri viņai pateikt, lai viņa iet augšā gulēt.

— Tu taču nekā nevari palīdzēt, Kjersti. Un es pats arī ne, es jau tev teicu. Es varu tikai te sēdēt un gaidīt, kamēr viņa nāks pie samaņas — tas taču nevarētu būt pārāk ilgi. Ja būsi vajadzīga, es tevi pasaukšu.

Kjersti aizgāja, un Hovards apsēdās pie Rennevas gultas.

Tā bija gara nakts. Renneva elpoja nevienmērīgi, laiku pa laikam viegli iekrākdamās. Bet gulēja tik klusi, it kā būtu bez dzīvības. Uz rīta pusi Hovards drusku iesnaudās krēslā, taču tūlīt atkal uztrūkās, piecēlās un uzvārīja sev kafiju. Šais garajās stundās nekas cits nenotika.

Kad virtuvē no rīta ienāca kalpones, Hovards pastāstīja viņām par notikušo — ne jau par strīdu un ne jau par nazi, bet to, ka Rennevai bija paslīdējusi kāja, viņa bija uzdūrusies uz dzelzs kāša, zaudējusi līdzsvaru un krītot sadauzījusi galvu pret pavarda mūri. Viņš aizsūtīja jaunāko kalponi uz Tepena mājām pēc Marēnas, kuru dēvēja par līķu apstāvētāju, bet Hovardam šis apzīmējums šķita pārāk nejauks, un viņš Marēnu nosauca par slimnieku kopēju. Ma#rēnai vajadzēja palūgt, lai viņa nāk šurp pēc iespējas ātrāk; Hovards zināja, ka viņai jābūt mājās, jo ciemā šobrīd nebija neviena smaga slimnieka.

Marēna ieradās, un Hovards viņai pastāstīja to visu, ko jau zināja kalpones.

Viņš cerēja, ka Marēna, kura bija redzējusi tik daudzus slimniekus, varbūt spēs ko līdzēt. Taču, kad viņa bija Rennevu apskatījusi, pataustījusi zilumu uz muguras un ar pirkstu galiem viegli pieskārusies pakausim, viņa tikai grozīja galvu.

— Viņa saņēmusi pamatīgu triecienu! — Marēna sacīja, taustīdama tumšo zilumu, ap kuru bija stiprs satū-kums. — Man tā vien liekas, viņai paralizēta visa apakšdaļa. Rokas — ar tām viss kārtībā, tās viņa var kustināt. Tu saki, viņa stipri iekliedzās, kad uzgrūdās kāsim? Droši vien viņa dabūjusi raganas dūrienu vai vēl ko ļaunāku. No tā cilvēks var palikt paralizēts uz visu mūžu — esmu to pieredzējusi. Nogāzties atmuguriski un vēl galvu sadauzīt... es baidos par visļaunāko. Guļ bez samaņas divpadsmit stundas? Vai tiešām? Tomēr norīt viņa var —

to es redzu. Cita padoma man nav kā vienīgi izlūgties palīdzību no tā kunga un cerēt uz viņu. Es gribētu lūgt tasīti ar ūdeni un vēl kādu lielāku trauku ar ūdeni un lupatu, ja gadījumā viņa sāk svīst. Vai vēmusi viņa nav? Ak nav? Tiešām brīnums.

Viņa vēlreiz uzmanīgi pataustīja pakausi. Renneva ievaidējās, bet acis neatdarīja.

— Viņa tā sadauzījusi pakausi, ka pat kauls cietis, — tā man liekas. Baidos, ka tik galvā nav asinsizplūdums. Tad ir bēdīgi. Un man nemaz nepatīk, ka viņa nenāk pie samaņas. Divpadsmit stundas — tas nav nekāds joks. Taču, kā jau teicu, mums atliek tikai gaidīt.

Tā bija bezgalīgi gara diena. Neviens Ulstādē nestrādāja, izņemot Annersu. Bet vēsts par nelaimi izplatījās ātri, un visi būdnieki cits pēc cita nāca šurp, lai uzzinātu kaut ko sīkāk.

Juns bija mežā: aizņēmies Trulsu, viņš lenca alni.

Viņi sēdēja pie virtuves galda un ēda, neviens nebilda ne vārda. Kjersti bija bāla un noraudājusies, arī viņa klusēja.

Pēcpusdienā Hovards nolikās viesu istabā kādu stundiņu pagulēt. Vakarā viņš un Kjersti brīdi sēdēja virtuvē, taču nerunāja ne vārda. Kjersti izvārīja Marēnai kafiju un apsmērēja ar sviestu plāceni. Tad viņa gāja gulēt. Ja vien Marēna dabūja kafiju, viņai nebija grūti iztikt bez miega arī divas trīs naktis.

Hovards brīdi pasēdēja, lai gan saprata, ka tam nav nekādas nozīmes. Aiziedams uz viesu istabu gulēt, viņš lūdza Marēnu viņu pasaukt, ja kaut kas notiek.

Bet Marēna viņu nemodināja, un rīts atnāca bez kādām pārmaiņām.

Nākošajā dienā Hovards uzturējās virtuvē vai arī sēdēja kambarī pie Rennevas, kamēr Marēna pāris stundu atpūtās. Lūpas Rennevai bija sasprēgājušas un sausas, un laiku pa laikam viņš tās noslaucīja ar slapju dvieli — tas bija viss, ko viņš varēja darīt.

Vēlu vakarā — Kjersti jau bija aizgājusi gulēt — Marēna ienāca pie viņa virtuvē.

— Liekas, kļūst mazliet labāk, — Marēna teica. — Viņa sāk murmināt kādus vārdus, tomēr saprast nevar nekā.

Hovards gāja viņai līdzi kambarī.

Renneva gulēja un kaut ko runāja — nesaprotami, nesakarīgi. Tikai paretam varēja uztvert kādu vārdu.

— Lācisl — viņa negaidot sacīja. Pēc tam atkal kaut ko murmināja.

— Nolādētā Kjerstil — viņa piepeši iesaucās pavisam skaidri. Nākošajā mirkli bija dzirdami tikai nesaprotami vārdi.

Tūlīt pat viņa skaidrā balsī jautāja;

— Hovard, kur tu esi?

— Es esmu te, Rennev. Es, Hovards, esmu te un sēžu pie tavas gultas.

Bet Renneva viņu nedzirdēja — par to nebija nekādu šaubu.

Pēc brīža Marēna teica:

— Man liekas, viņa guļ. Un, ja tas patiešām tā ir, tad var cerēt, ka viņa atveseļosies. Tu vari iet gulēt, es sev izvārīšu vēl kādu tasi kafijas. Un Kjersti sagatavojusi arī ko uzkost. Tiklīdz kaut kas mainīsies, es tevi pasaukšu.

Tajā naktī vairs nekas nenotika. Renneva pie samaņas nenāca. Otrā dienā ap pusdienlaiku — Hovards sēdēja virtuvē — Marēna viņu pasauca.

— Viņa nākusi pie samaņas! — Marēna čukstēja. —- Tomēr man šķiet, ka tās ir beigas.

Renneva bija pie pilnas apziņas, lai gan bija nogurusi, tik ļoti nogurusi.

Arī Marēna ienāca, ja kaut ko ievajadzētos. Bet nevajadzēja nekā.

Renneva gulēja, salikusi rokas virs segas. Ar labo roku viņa mēģināja aizsniegt Hovardu, taču nespēja. Hovards pats saņēma viņas roku savējā. Renneva viņam uzsmaidīja, un Hovards redzēja, ka viņas sejā pamazām zūd asie vaibsti un pēdējo nedēļu sāpīgā izteiksme. It kā varena, neredzama roka, noglāstīdama viņai seju, būtu izlīdzinājusi tajā katru vissīkāko grumbiņu. Dažos mirkļos viņa kļuva par daudziem gadiem jaunāka. Tas bija kā ceļojums laikā; viņš atkal skatīja viņas seju, kāda tā bija pirms gadiem desmit, kad pirmo reizi viņu satika. Viņam šķita, ka dodas šajā ceļojumā kopā ar Rennevu, arī viņš kļūst jaunāks un bezrūpīgāks, viss līdzšinējais ļaunums zudis, tagad viss būs labi...

Viņš noglaudīja viņai matus.

— Rennev!

Viņa pavērās viņā un pasmaidīja.

— Hovard ... — viņa izdvesa.

Un tad viņas acis kļuva blāvas.

ULSTĀDE BEZ RENNEVAS

Rennevas pēkšņā nāve visus Ulstādes iemītniekus it kā apstulboja. Virtuvē bija kluss, kalpones staigāja apkārt saraudātām acīm. Ļaudis nekā nerunāja, ja nu tikai kāds pajautāja, kā vienu vai otru darbu darījusi Renneva.

Pirmajās dienās, kā jau parasts pirms bērēm, gan bija daudz dažādu darbu un liela steiga.

Un uz bērēm sanāca ļaudis no visa novada, nemaz nerunājot par radiniekiem, kuri sēdēja pavisam klusi. Tās nebija jautras bēres. Pirmām kārtām jau tāpēc, ka Ho-vards pats bija drūms kā lietus mākonis. Bez tam cilvēki ļoti nožēloja šo nāvi. Renneva nekad nebija sevišķi tiekusies pēc draugiem. Tagad izrādījās, ka to viņai ir krietni daudz.

Pēc bērēm māja izlikās tukša un klusa — kā pamesta. Renneva bija bijusi visas mājas dvēsele. Viņas vairs nebija, viņas vieta bija tukša, un visi apklusa.

Divas dienas pēc bērēm Hovards devās pie kādas atraitnes, vārdā Guru, kura dzīvoja Krukenē — nelielā mājiņā pavisam netālu. Viņas vīrs bija strādājis par galdnieku un ratiņu virpotāju, bet bija agri nomiris. Kopš tā laika Guru nopelnīja sev maizi, auzdama vadmalu un pusvilnas audumu apkārtējo māju vajadzībām. Visnepieciešamāko savai iztikai viņa izaudzēja tais pāris niecīgajos lauciņos, kuri viņai piederēja.

Guru istabā vienmēr viss spīdēja un laistījās. Pati viņa katru dienu bija nomazgājusies un sasukājusies, visi trauki pie sienas un uz sola bija tīri un nospodrināti, bet grīda allaž bija izkaisīta smalki sagrieztiem paegļu zariņiem.

«Pie Guru vienmēr svētki,» ļaudis mēdza sacīt, «un stelles klaudz no rīta līdz vakaram.»

Hovards bija apmeklējis Guru jau kādreiz agrāk. Tagad viņš bija ieradies pajautāt, vai viņa nebūtu ar mieru pārcelties uz Ulstādi.

— Jo ir jau tā, — viņš sacīja, — ka viegli var nonākt ļaužu valodās, ja vientuļš vīrietis, turklāt vēl pajauns, dzīvo vienā mājā ar tādu pieaugušu meiteni kā Kjersti. — Viņš esot labi apskatījies visapkārt un izvēlējies Guru. Vai viņa varētu tagad pārcelties uz Ulstādi, parūpēties par Kjersti — meitene gan drīz došoties projām kaut ko pamācīties, ja radīšoties iespēja, — un, cik nu tas būs Guru spēkos, stāties Rennevas vietā? Viņai būšot laba

istaba otrajā stāvā, kura visu laiku stāvējusi tukša, bet kuru esot viegli savest kārtībā, un vispār viņa varēšot iekārtoties pēc sava prāta.

Guru uzreiz nedeva atbildi. Kā viņa teica, tas esot godpilns piedāvājums. Tas nebūšot viegli. Jo pārņemt saimniecību pēc Rennevas neesot nekāds joks.

Hovards nosauca algu — viņš bija domājis maksāt trīsreiz vairāk nekā vecākajai kalponei.

Guru izlikās, kā to prasa pieklājība, ka algai nemaz nebūtu tik liela nozīme. Galvenais ir atbildība ... Bija pagājuši tik daudzi gadi, kopš viņa bija saimniekojusi lielās mājās ...

Viņa bija saimnieka meita un nejāva nevienam to aizmirst.

— Par tavu māju un zemi mēs parūpēsimies, — teica Hovards. — Bet savas stelles — tās ņem līdzi, tad nebūs nekādas bēdas. Tev jau aušana patīk, un vienmēr taču paliks kāds brīvs brīdis kā starp siena pļauju un ražas novākšanu, tā arī citos klusākos mēnešos.

— Tu taču esi viens apdomīgs vīrs, Hovard, — viņa teica. — Un pēc tā, ko tu man beigās piedāvāji, es gandrīz gribētu sacīt «jā».

Tā Guru pārcēlās uz Ulstādi. Stelles viņa paņēma līdzi un tūlīt sāka aust pusvilnas audumu.

Guru uzreiz pieķērās Kjersti un meitene viņai arī.

— Bet viena kalpone tev jālaiž projām, Hovard, — Guru teica. — Darba tagad mazāk nekā Rennevas laikā, un no manis jau arī būs kāds labums.

Hovards uzteica vietu vecākajai kalponei — viņa staigāja ceturtajā mēnesī, un viņas mīļotais bija būdnieks kādās citās mājās.

Guru bija darbīga un izveicīga. Mazpamazām Ulstādē atkal kļuva patīkamāk. Būdnieki savā starpā sprieda: ja kāds aiziet no dzīves, viss rit savu gaitu — tā runā veci ļaudis.

Kādu dienu pie Hovarda atnāca Juns un teica:

— Nav nekādas jēgas tā staigāt un bēdāties no rīta līdz vakaram. Iesim labāk uz mežu medīt aļņus.

Hovards šo priekšlikumu uzņēma kā īstu atvieglojumu un piekrita.

Medību suni Trulsu viņi paņēma līdzi.

Otru nakti viņi pavadīja Ulstādes kalnu ganībās. Iepriekšējā dienā viņi bija gājuši pa a|ņa pēdām, bet tas bija pārpeldējis ezeru neizbrienamā vietā un aizbēdzis.

Hovardam bija līdzi pudele degvīna: viņš zināja, ka Junam tas garšo. Bez tam viņš cerēja, ka varēs iedzert arī uz veiksmīgām medībām.

— Uz medībām degvīns līdzi jāņem, — sacīja Juns.

— Degvīns atraisa mēli, un tas tieši vajadzīgs. Sājā ciemā visam mutēm priekšā atslēga, vienīgi Tad ne, kad viņi, sabāzuši kopā galvas, ņemas citus aprunāt.

No šī teikuma Hovards saprata, ka Junam ir kaut kas uz sirds.

Gadu gaitā Juns bija kļuvis par to vīru, uz kuru Ho-vārds paļāvās visvairāk. Juns bija mazliet novecojis, arī sirmums vīdēja matos. Bet viņš vēl arvien bija tas pats dūšīgais meža cirtējs un tas pats veiklais mednieks. Un bija arī pļāpīgs, kā bija teikusi Renneva pirms desmit gadiem. Taču vienu Hovards zināja droši: Juns aiz muguras ļaunu vārdu nebilda, drīzāk pateica acīs visu, ko domāja.

Sājā vakarā Juns vispirms runāja par Kerstaferu.

— Tev šoruden bija prātā citas domas, — viņš teica,

— tā ka tu droši vien neesi dzirdējis, kas noticis ciemā. Notikumu jau nav daudz, bet... vai esi dzirdējis, ka Kerstafers nopircis mežu?

Nē, Hovards to nebija dzirdējis.

Tik tiešām — Kerstafers nopircis mežu divu tūkstošu molu platībā. Par sešiem simtiem dālderu, ne vairāk, ne mazāk, un skaidra nauda galdā. Laba cena, nav vārdam vietas. Kokmateriālu cenas gan pēdējā laikā cēlušās, tomēr ...

Mežu viņam pārdevis Senne Strems. Tagad šis Senne sēž ar palikušajiem trim tūkstošiem molu. Un pienāks diena, kad viņam nebūs arī māju.

Droši vien Senne pats to nemaz tik ļoti pie sirds neņem. Viņam taču bēda tikai par vijoli. Bet sieva un bērni — tas ir pavisam kas cits —, ja jau esi bijis tāds muļķis un tos sagādājis ...

— Jā, tev šai ziņā paveicies, — Hovards neapdomīgi pateica:

— Jā, es nu esmu īsts laimes luteklis, — Juns sacīja ar tādu rūgtumu, ka Hovards sarāvās.

Pagāja labs brīdis, iekams Juns atsāka runāt par meža pārdošanu.

— Sī meža pārdošana notika bez Nūrbija ziņas. Runā, ka Strēma vecene esot zvērējusi: lai arī viņiem būšot jā-staigājot ar ubaga tarbu kaklā, Hanss Nūrbijs vairs Strēma mežu neredzēšot. Jo Nūrbijs pirms gadiem divpadsmit esot Senni bezkaunīgi apkrāpis.

Bet kam gan būtu varējis ienākt prātā, ka Bergu Velns pirks mežu, kamēr vien tur var zagt? Lai gan Kerstafers jau bija neaprēķināms: izrādās, viņš ir spējīgs pat kaut ko godīgi nopirkt.

Starp citu, ļaudis runāja, ka Kerstafers, pirkdams mežu, bija gribējis, lai dēlam, mazajam Ērikam, būtu kur pielikt roku. Tāpat kā vecais Ēriks savā laikā ļāva Kerstaferam izbūvēt pagrabu un par samaksu turēt tur plānprātiņus. Lai zināmā mērā nodrošinātos pret varmācīgu nāvi — kā viņš bija teicis. Un Kerstafers var sacīt to pašu.

Juns brīdi klusēja.

— Viss atkārtojas, — Juns teica vairāk sev nekā Ho-vardam.

Kad piedzima mazais Ēriks, ļaudis smējās, ka nevarot gan saprast, kā Kerstafers, būdams tik skops, bijis ar mieru no sevis atdot tik daudz, lai iznāktu mazulis. Bet tagad viņi šo teicienu nedaudz pārveidojuši: Kerstafers no sevis nav nekā atdevis — viņš tikai noguldījis daļu sava ļaunuma uz procentiem ...

— Vai tu vari saprast, — pēkšņi iejautājās Juns, — ka Kerstafers nekad nav mēģinājis tavā sētā kaut ko nosvilināt — ne šķūni, ne stalli, ne arī ko citu? Viņš taču ir ārkārtīgi naidīgs pret tevi.

Hovards atbildēja — un tā bija patiesība —, ka viņš jau pats arī par to esot iedomājies. Bet Kerstafers jau nav muļķis un labi saprot, ka aizdomas tūlīt kristu uz viņu.

— Bez tam, — Hovards piebilda, — tu esi tik lieliski apmācījis Trulsu, ka mūsu mājās gan nebūtu viegli kaut ko aizdedzināt.

Naktīs, ja vien ziemā nebija briesmīgi auksts, viņi laida Trulsu laukā. Un Juns bija suni tā apmācījis, ka tas nekad negāja ārpus Ulstādes robežām, ļaudis bija likuši aiz auss, ka nakts laikā Ulstādei labāk mest apkārt līkumu.

Trulss gulēja uz grīdas netālu no pavarda. Viņam iemirdzējās acis, kad viņš izdzirda pieminam savu vārdu, bet tad viņš saprata, ka nevienam no viņa nekā nevajag, un atkal iemiga.

Arī Trulss pamazām kļuva vecs. Taču, sajutis, ka priekšā stāv aļņu medības, viņš kļuva tik jautrs kā mazs kucēns.

Bet ne jau par to Juns šovakar gribēja runāt — to Hovards saprata.

Viņi iedzēra vēl pa vienai glāzei, un Junam mēle atraisījās pavisam.

— Tu labi darīji, ka jau divas dienas pēc bērēm salīgi Guru, — viņš teica. — Ļaudis tenko vienā laidā par to, ka Renneva tik pēkšņi nomirusi — ka viņa nomirusi varmācīgā nāvē, kā viņi saka.

Hovards juta, ka sastingst.

— Sājā ciemā taču tenko par visu ko, — viņš teica, — tātad arī par Rennevas nāvi.

Juns uzreiz neatbildēja. Un, kad viņš ierunājās, varēja nojaust, ka viņš rūpīgi izvēlas vārdus.

— īsi pirms nāves vecā Māri kādu dienu ataicināja mani uz kūti, kur viņa gulēja. Tad viņa man teica: «Tu esi tukšgalvis un neesi daudz vērts. Bet tepat staigā vēl lielāks tukšgalvis, kurš ir daudz vairāk vērts, un viņam šad tad vajadzīgs padoms. Dod viņam padomu, ja tev pietiek prāta.»

Jā, tāda bija Māri.

Un ļauj man pateikt vēl kaut ko. Nav jau nekāds brīnums, ka ļaudis tenko. Viss ciems zināja, ka pēdējās nedēļās Rennevai un Kjersti nebija nekāda labā satikšana. Viņas nekad nav bijušas sevišķi draudzīgas — tu droši vien zini, un to zinām mēs visi (nē, Hovards gan to nav zinājis). Taču pēdējās nedēļās un, ja gribi zināt, kopš tās dienas, kad Kjersti atgriezās no ganībām, kur viņa iesita lācim ar slotaskātu, bija sliktāk par sliktu. Saki man, Hovard, vai tu tiešām esi tāds muļķis un nesaproti — un es tiešām par to baidos — vai arī neaptver, ka Renneva no dusmām kļuva vai zaļa, ka viņa nebija tā, kas stāvēja kūts durvīs un velēja lāci ar slotu?

Tās ir manas domas, bet citi domā vēl ļaunāk. Viņi domā par to, ko ir redzējuši vai dzirdējuši: Renneva pēdējās nedēļās bija galīgi pārvērtusies. Un-tad viņi domā tālāk: Rennevai jau bija starp četrdesmit un piecdesmit. Hovardam — starp trīsdesmit un četrdesmit...

— Map drīz būs četrdesmit, — teica Hovards. — Un Rennevai bija tikai drusku pāri četrdesmit.

— Jā, protams. Un Kjersti ir tikai divdesmit. Un viņa ir tik skaista meitene. Līgavaiņa viņai vēl nav.,.

— Viens bija, taču to viņa aizraidīja. Un es viņai piekrītu. Viņa pelnījusi labāku vīru par Jūliusu Heugomu. Viņai būs tāds vīrs, kuru viņa pati gribēs.

Juns atmeta ar roku.

— Kuru pati gribēs? To viņa nemūžam nedabūs. Bet nerunāsim par to. Es jautāju: vai tu saproti, ka tas var būt par iemeslu ļaužu tenkām?

Hovards juta, ka viņu pārņem dusmas.

— Jā, es saprotu, ka tas var būt par iemeslu ļaužu tenkām, — viņš teica. — Iemesls ļaužu tenkām var būt itin viss, ko šādā ciemā dara godīgi cilvēki. Jo šejienieši vienkārši nevar iedomāties, ka citi cilvēki būtu spējīgi godīgi uzvēsties. Vai tu atceries, Jun, būdnieki sagraizīja manu zirgu un gāja pie lensmaņa, lai apsūdzētu mani slepkavībā. Ja viņi nebūtu aizvilkušies pie Hansa Tom-tera, es būtu notiesāts par slepkavību. Un kāpēc tas tā? Jo reiz dzērumā es tev pastāstīju, ka vēlos dienā maksāt būdniekiem nevis četrus, bet astoņus šiliņus. Viņi uzskatīja to par blēdību, jo nevarēja iedomāties, ka viņiem kāds varētu vēlēt labu.

— Jā, es atceros gan, — Juns īgni atbildēja — viņam nebija pa prātam, ja kāds viņam to atgādina.

— Un vai tu atceries, kas notika pēc tam? Es maksāju būdniekiem četrus šiliņus tāpat kā agrāk, jo citi saimnieki nav ar mieru. Es salaboju viņu būdas un divas pat uzbūvēju no jauna. Būtu uzcēlis arī tev jaunu māju, ja vien tu būtu ļāvis. Un, kad būdnieki man pie šī darba palīdz, es viņiem maksāju pilnu dienas algu, nevis būdnieku algu.

Visi pārejie zemnieki tādēļ raugās uz mani pavisam šķībi. Vai tu domā, ka būdnieki pret mani izturas labāk?

— Varbūt, bet varbūt arī ne, — atteica Juns. — Tie, kam pietiek prāta, varbūt atceras to ar pateicības jūtām. Es tev vēl gribu ko pajautāt. Kāpēc tu vairs nesmejies? Esmu dzirdējis runājam, ka mācītājmuižā tu esot bijis priecīgs un jautrs — pirms ieradies šeit. Kāpēc tu tagad vairs nesmejies? Ciema ļaudis pelnījuši tikai to, lai tu par viņiem pasmietos.

— Tev taisnība, Jun. Nerunāsim vairs par to. Bet tā tas tiešām ir — šis ciems man laupījis visu jautrību.

Un pie viena es tev gribētu pateikt vēl ko. Vai zini, kurš man deva iespēju salabot būdnieku būdas? Tas biji tu, jo tu man palīdzēji mežā izvēlēties īstos kokus, par kuriem Ulstāde nopelnīja vairākus simtus dālderu. Tā ka tu vari uzskatīt, ja vēlies, ka būdnieku istabas esi salabojis tieši tu.

Juns kaut ko nomurmināja, taču bija skaidri redzams, ka viņam patīkami to dzirdēt.

Brīdi viņi sēdēja klusēdami.

— Ko tu domā darīt tālāk? — Juns pēkšņi iejautājās. — Ko es darītu, ja būtu tavos gados un ja man būtu nauda, to es zinu. Bet tu? Vai gribi tepat pavadīt visu mūžu?

— Nē!

Hovards pats nemaz nebija apjautis, cik viņš par to pārliecināts, pirms nebija šo vārdu izteicis. Tagad viņš zināja.

— Vienīgais, kas mani te saistīja, bija Renneva. Vai tu saproti? Tagad, kad viņa mirusi, es ciemam varu uzgriezt muguru. Esmu pacēlis saimniecību, bet vienmēr jau atradīsies kāds, kas to atkal nolaidīs. Lādes dibenā atrodas viens otrs dālderis, pagaidām vēl nevaru pateikt, cik pieder man.

Vai tu domā, ka es gribu palikt mājās, kuras, kā (audis runā, es esot nopelnījis gultā? Nekādā ziņā. Mājas pieder Kjersti, un viņa tur būs saimniece. Es gan neesmu nekāds muļķis — man jau arī no tā kaut kas pienākas, jo esmu Ulstādē ieguldījis desmit gadu darbu. Un, lai nu kā, mājas es nopirkt varēšu — tikai labi tālu no šejienes. Vēl es neesmu nekāds vecis — nē, es nedomāju par sievietēm, jo tas, kas pazinis Rennevu, nevar iedomāties sev citu sievu. Bet mājas ...

Un tad viņš pateica to, ko nebija gribējis teikt.

— Tu taču pazīsti Hēgni Lī? Tev liekas, ka viņš nav īsti prātīgs, vai ne? Hēgne ir pietiekoši prātīgs, tikai viņš cilvēkiem neuzticas. Viņš uzticas man un uzticējās Ren-nevai, jo mēs abi bijām atnācēji, kā viņš teica. Nedēļu pēc bērēm viņš atnāca pie manis tin jautāja, ko es tagad darīšot. Es taču negribēšot palikt Ulstādē, jo tās taču esot Kjersti mājas. Viņš, šis Hēgne, bija aizdomājies tik tālu — vai cits kāds spētu tik tālu aizdomāties? Visi taču pārliecināti, ka es pie šīm labajām mājām turēšos ar nagiem un zobiem, — viņi taču neko citu nevar iedomāties Un vai tu zini, ko Hēgne man piedāvāja? Atpirkt no viņa Li mājas. Labākās mājas visā ciemā — par tūkstoš dālderiem, protams, izmaksājot viņam arī kārtīgu summu mūža uzturam, Viņš būtu tik priecīgs, ja es piekristu...

Tūkstoš dālderu man ir. Un, ja es šīm mājām ķertos klāt, tās man gadā ienestu vairākus simtus ...

Es nesacīju «nē», jo negribēju viņu apbēdināt. Bet neteicu ari «jā». Un es šo piedāvājumu nepieņemšu — es gribu tikt projām no šejienes, turklāt labi tālu. Tur, kur man nekas neatgādinātu Rennevu.

Juns, paslēpis seju rokās, iešņukstējās.

— Sen neesmu tā priecājies, — viņš caur šņukstiem runāja, — kā tagad par taviem vārdiem. Es domāju, tev jāsaprot, ka tu, velns parāvis, esi vienīgais cilvēks šajā nolāpītajā ciemā, ko es cienu tagad, kad Renneva mirusi. Varu tev pateikt ari to, ka nekas mani tā nesarūgtinās kā tava aiziešana. Bet, lai velns mani dedzina elles liesmās, es tomēr ļoti priecājos, ka tu no šejienes tiksi projām, lai gan man tad nebūs neviena, ar ko parunāt un ar ko iet uz medībām.

Otrā rītā viņi pamodās ar lielām galvassāpēm.

Todien viņi nomedīja alni.

Kad viņi brauca ar medījumu mājās un pa ce|am apstājās mazliet atvilkt elpu un atpūtināt zirgus, Juns mierīgi, pat pārāk nevērīgi iejautājās:

— Vai pēdējā laikā tu esi sastapis Annersu Flātebiju?

Hovards bija pārsteigts:

— Annersu Flātebiju? Ar viņu neesmu runājis vairākus gadus. Vai viņš nav mazliet sajucis?

Viņš bija dzirdējis runājam, ka Annerss kļuvis pavisam dīvains kopš tās dienas, kad Nūrbijs no viņa izspiedis divtūkstoš molu meža un trešo daļu zemes. Flātebijs staigājot pa ceļu un skaļi runājot pats ar sevi — to zināja stāstīt ļaudis —, bez tam viņš redzot dīvainas parādības. Tas bija nācis ausīs ari Hovardam. Kādu ceturtdienas vakaru Annerss esot ieraudzījis uz Nūrbijas jumta jāteniski sēžam veco Ēriku Hansa Nūrbija izskatā. Ka tas ir pats nelabais, nevis Nūrbijs, Annerss esot sapratis no tā, ka ap sēdētāju plivinājušās dzeltenas un zaļas liesmu mēles.

— Mazliet sajucis? Jā gan. Bet, starp citu, runā, ka viņš tevi briesmīgi ienīstot.

— Mani? — Hovards brīnījās vēl vairāk. — Es taču viņu gandrīz nepazīstu.

— Jā, jā, taču savs izskaidrojums te ir. Viņa vecene bija aplam nikna, kad Annerss bija zaudējis trešo daļu zemes. Viņi abi tā plēšas, ka tas dzirdams jau uz ceļa.

Un ši Berte no rīta līdz vakaram cildina tikai tevi. Kāpēc viņas vīrs nevarot tā kā Hovards Ulstādē? Viņam taču no saimniecības nāk nauda!

Si'm Annersam nekad nav bijusi liela jēga par zemkopību. Bet, ka viņam līdz kaklam augām dienām klausīties tikai par tevi, to taču var saprast.

Viņš bez tam ievērojis, ka tu un Nūrbijs esat draugi — nesaprotu, kas tev var būt kopīgs ar šo bezjūtīgo badakāsi, bet viņš tevi sajūdz kopā ar Nūrbiju un lād tevi tāpat kā viņu. Jā, dažam pat šķiet, ka tevi viņš lād vēl vairāk. Tāpēc ka tu vēl esi svešinieks.

Tādēļ man kļuva pavisam savādi ap dūšu, kad dzirdēju viņu staigājam apkārt un lielāmies — vai kā to vēl varētu nosaukt —, ka viņš ar tevi šoruden esot runājis vairākas reizes. Tu ar viņu apspriežoties, viņš saka.

— Tās nu gan ir tīrās blēņas! — iesaucās Hovards. — Nu jau pagājuši vismaz gadi trīs, kopš neesmu ar viņu pārmijis ne vārda. Un ko gan lai es ar viņu runātu?

— Tu vienīgi jautā man un es — tev, — sacīja Juns.

Bet viņš izskatījās atvieglots.

— Tenkas paliek tenkas, — viņš beigās piebilda.

Kad Hovards atgriezās no meža, kambarī uz galda gulēja vēstule. To bija atgādājis ziņnesis no mācītājmuižas, paskaidroja Guru.

Vēstule bija no Telemarkas — no brāļa Jermuna. Rakstījis to bija skolotājs Peders Trunsens. Jermuns nekad nebija vēlējies iemācīties rakstīt, un vecais Juns droši vien nebija vairs starp dzīvajiem.

Vēstule īsos un skopos vārdos stāstīja par to, ka viņa māte, sabijusi neilgu laiku uz gultas, mirusi divdesmit septītajā augustā sava mūža septiņdesmitajā gadā.

Bija pagājuši jau divi mēneši. Viņš labi atcerējās šo dienu — tieši tad viņš brauca pie Hansa Ulsena Tomtera pēc kamanu segas, kas bija darināta no lāčādas. Viņš, kurš brīžiem uzskatīja sevi par gaišreģi, šajā dienā par māti nemaz nebija iedomājies. Viņa droši vien nomira mierīgi, kā jau no viņas to gaidīja. Viņa bija mirusi «aiz vecuma nespēka», kā stāvēja rakstīts vēstulē.

Viņš bija pārliecināts, ka māte bija domājusi par viņu šai pēdējā dienā, kamēr viņš pats jāja uz ziemeļiem, domādams par lāčādas pārklāju.

Tomēr tajā dienā viņam bija ienākusi prātā māte. Viņš atcerējās, ar kādu lielības garu bija domājis: šo lāčādu vajadzēja redzēt mātei!

Bet viņa tajā dienā bija aizņemta ar pavisam citām domām.

Vēstules beigās bija vēl dažas rindas, kuras Jermu-nam acīmredzot bija ļoti tuvu pie sirds:

Tavs brālis Jermutis lūdz pateikt, ka Tava māte atstājusi dažas lietas, kuras viņa velējās, lai Tu paņemtu par piemiņu. Te notiks jauna mantas pārdalīšana, un Tavs brālis lūdz pateikt, ka Tu saņemsi savu daļu, ja vēlēsies. Tev droši vien tie būs tikai sīkumi — to viņš lūdz Tev pateikt.

Tā. Jermuns arī tajā dienā parūpējies par sevi. Un Ho-vards — tas jau nu ir tik bagāts.

Hovards palika sēžam un skatījās tālumā.

Viņš jau sen bija meklējis iemeslu apciemot mati, redzēt viņu kaut vienu vienīgu reizi. Bet tagad bija par vēlu.

Viņš apzinājās, ka šai pasaulē kļuvis vēl vientuļāks.

Ienāca Kjersti.

— Vai kaut kas vārīgs, Hovard?

— Jā un nē. Mans brālis raksta, ka mirusi māte.

PIRMS MANTOJUMA DALĪŠANAS

Dienu pirms bērēm Hovards aizgāja pie Hansa Nūr-bija. Viņš jautāja, vai Hanss būtu ar mieru nākošajā dienā ierasties stundu pirms pārējiem bēriniekiem.

Kad Hanss atnāca, Hovards paņēma Rennevas atslēgu saišķi.

— Es visumā zinu, ko slēdz katra no šīm atslēgām, — viņš teica, — tās ir to atvilktņu un skapju atslēgas, kuri bija nepieciešami saimniecībā. Te ir tikai divas atslēgas, par kurām es neesmu pavisam pārliecināts, tomēr varu uzminēt, kam šīs atslēgas domātas. Sī lielā, pēc manām domām, slēdz Rennevas ceļojuma lādi, kura vienmēr atradās kambarī, -bet mazākā domāta tai atvilktnītei, kura ierīkota lādē. Es zinu, ka šai atvilktnītē viņa glabāja naudu saimniecības vajadzībām. Es šo lādi atvēris neesmu — ceru, ka tu man tici.

Redzi, viņai te vēl ir divas lādes, krietni lielākas. Bet es nevaru pateikt, kur ir atslēgas. Es gribētu, lai tu šīs abas atslēgas paglabā. Ieliksim tās aploksnē un aizzīmo* gosim, ja tev šķiet, ka tas vajadzīgs. Un kādu dienu mēs šis trīs lādes atvērsim, ja atradīsim atslēgas; man liekas, tās atrodas ceļojumu lādē. Mums nekur nav jāsteidzas, lai atslēgas glabājas pie tevis.

Tā arī notika.

Pagāja ilgs laiks, līdz viņi ķērās pie ceļojumu lādes. Kā Nūrbijam, tā Hovardam darba bija diezgan, un Ho-vardam šķita,, ka viņš gandrīz vai baidās šīs lādes atvērt. Tad tiešām būs visam beigas.

Tad kādu pēcpusdienu novembra sākumā atnāca Nūr-bijs. Viņam esot brīvs vakars, un viņš būtu ar mieru apskatīt lādes. ^ *

Nūrbijs izņēma no kabatas aizzīmogoto aploksni ar atslēgām. Viņi pasaucaNKjersti.

— Tev jābūt klāt, lai viss notiktu, kā pienākas,. — teica Nūrbijs. — Tu jau zini, tev ir mantošanas tiesības; un, kad tu apprecēsies, tev būs jāpārņem saimniecība.

Atslēga, gandrīz tik liela kā- šķūņa atslēga, derēja ceļojumu lādei. Hovards dažas reizes bija redzējis Rennevu to atveram un apmēram zināja, kas tur glabājas.

Lādē bija trīs četri lakati,, kurus Renneva seja, kad gāja uz baznīcu, divas lielas sudraba saktas, divi pāri kurpju ar sudraba sprādzēm un plata, melna ādas josta, izrotāta ar sudrabu. To visu Kjersti un Hovards bija daudzkārt redzējuši tāpat kā Hanss Nūrbijs. Viņi šīs mantas ierakstīja sarakstā un visi trīs apakšā parakstījās.

Lādes kreisajā pusē bija ierīkots nodalījums ar vāciņu un piekaramo atslēgu, un tajā, kā jau bija domājis Hovards, atradās Rennevas nauda ikdienas vajadzībām. Tur bija gan papīra nauda, gan daži sudraba dāl-deri, kā arī sudraba un vara sīknauda. So naudu Renneva tērēja sīkiem izdevumiem — kad nolīga sievas no citām mājām lielajām veļas dienām, kad maksāja par ikdienas apģērbu šūšanu sev un Kjersti — un citām vajadzībām.

Viņi visu ierakstīja sarakstā un parakstījās. Nodalījumā gulējā arī riņķis ar divām atslēgām, un viņiem šķita, ka šīs atslēgas derēs abām lādēm.

Lielākā atslēga slēdza mazāko lādi. To atvēruši, viņi ieraudzīja, ka tur atrodas sudrabs. Lādes dibenā bija rūpīgi sastādīts sudrablietu saraksts, kurā norādītas Rennevas pašas lietas un tās, kas pieder Ulstādei.

Viņiem vajadzēja tikai visu saskaitīt un dokumentā pievilkt krustiņu.

— Papīrs no fabrikas, — teica Nūrbijs.

Pie Rennevas personiskā īpašuma, kas atradās lādes vienā pusē, piederēja divpadsmit sudraba karotes, acīmredzot no Hokenstādes, divas lielas un dārgas saktas, trīs zelta gredzeni, trīs pāri kurpju ar sudraba sprādzēm, greznākas un dārgākas, nekā viņa parasti nēsāja, iedama uz baznīcu, pāris zelta aproču un divas jostas — vļena no tīra sudraba, otra ar sudraba izgreznojumiem.

— Tas maksā krietnu naudu, — sacīja Nūrbijs.

Lādes otrā nodalījumā atradās sudrablietas, kas piederēja IJlstādei. Visvērtīgākā bija sudraba krūze ar iegra-% vētu gadaskaitli un iniciāļiem, kā arī divi duči sudraba karošu.

— Vecas, bagātas mājas! — nomurmināja Nūrbijs. — Sī sudraba krūze ir loti veca, bet duci karošu pilsētā nopirka Ola Ulstā pēc veiksmīgas kokmateriālu pārdošanas. Viņam sudrabs patika. Es biju ar viņu kopā, kad viņš pirka šīs kardtes. Toreiz viņš nopirka arī aproci Ren-nevai.

— Te ir sudrabs par vairākiem simtiem dālderu! — sacīja Nūrbijs. — Kad bija sudraba nodoklis, viņi, kā es skatos, lieko nav nodevuši.

Ar sarakstu viņi bija tikuši galā; to daļu, kas attiecās uz Rennevu, — tā bija lielākā daļa — bija parakstījis lensmanis pirms piecpadsmit gadiem. Tas acīmredzot bija pirms precībām ar Olu Ulstā.

Visi trīs atkal parakstījās.

— Un tagad — pie lielās lādes! — teica Nūrbijs, kurš bija galvenais rīkotājs. — Droši vien derēs šī atslēga.

Sudraba krūzē bija saišķis ar divām atslēgām: viena bija liela, otra — maza.

Lādi atslēdza ar lielo atslēgu. Kam derēja mazā, to viņi vēl nezināja.

Atvēruši vāku, viņi juta, ka ož pēc kampara. Lādei bija divi nodalījumi. Lielākajā līdz pat augšai bija salikta? svētku drānas, bet pašā virsū zīda šalles, smalkākas un lepnākas par tām, • ko Renneva parasti nēsāja, iedama svētdienā uz baznīcu.

Mazākajā nodalījumā atradās šķirstiņš — tam derēja mazā atslēdziņa —, kurā arī bija grezni tērpi un rūpīgi sastādīts saraksts.

Tas sākās tā: '

Fašā apakšā — mana iesvētāmā kleita.

Pēc tam viss pārējais*

Kleita, ko man dāvināja tēvs, kad man palika divdesmit viens gads.

Kleita, kas nopirkta par manu pirmo algu fabrikā.

Drusku zemāk bija rakstīts:

Mana kāzu kleita, kad precējos ar Olu Hansa dēlu Ulstā 1814. gada 4. aprīli.

Un vēl tālāk:

Mana kāzu kleita, kad precējos ar Hovardu Jermuna dēlu Viļānu 1818. gada 22. apriti.

Sarakstā vēl bija daudz ierakstu — Rennevai ļoti patika skaisti tērpi, un viss bija rūpīgi pierakstīts, lielākoties gadaskaitlis un datums, kad tērps dāvināts vai pirkts. Bet bija arī izņēmumi. Trīs četras kleitas, kuras bija ierakstītas sarakstā un arī atradās lādē, bija bez gada, datuma un bez tuvākiem paskaidrojumiem, acīmredzot šīs kleitas bija iegādātas pirms apprecēšanās ar Olu Ulstā, droši vien tajos gados, kad Renneva strādāja fabrikā, un Hovards jutās tā, it kā viņš bāztu degunu tur, kur viņam nav nekāda darīšana.

Nūrbiju, kurš bija apglaudījis katru sudrablietu, it kā tā būtu mazs, mīļš bērns, sieviešu drēbes daudz neinteresēja, un, kā varēja noprast, viņš bija priecīgs, kad viņi tika ar šo lādi galā.

— Kjersti, tu saliec visu atpakaļ tāpat, kā bija, — viņš teica, — starp citu, kad viņa šīs drēbes vēdinājusi? Tās taču negulēja nekustinātas gadu pēc gada?

Kjersti zināja pastāstīt, ka viņa vienmēr palīdzējusi šīs drēbes vēdināt un tas noticis divreiz gadā, parasti tad, kad vīri bijuši mežā.

Tagad palika vairs tikai lielā lāde. Tai bija sarežģīta slēdzene: atslēgu vajadzēja griezt uz priekšu un atpakaļ vairākas reizes un zināmā veidā, pirms lādi varēja atvērt. Kad vāks bija vaļā, Nūrbijs paskaidroja:

— Vispirms divreiz pa labi, tad vienreiz pa kreisi un vienreiz atkal pa labi. Mums arī Nūrbijā ir tāda pati lāde.

Lādē atradās trīs audekla maisiņi, apzīmēti ar romiešu cipariem «II», «III» un «IV», bet zem tiem — smags roņādas maisiņš.

— Roņādas maisiņš droši vien ir visvecākais, — teica Nūrbijs. Un izrādījās, ka viņam taisnība.

Roņādas maisiņā atradās vēl viens audekla maisiņš, apzīmēts ar romiešu ciparu «I». Tur, satīti biezā papīrā, bija desmit stabiņi sudraba dālderu, kopā divi simti. Blakus aploksnē atradās biezs žūksnis ar dālderu banknotēm, kopā divi simti. Otrā aploksnē arī atradās divi simti. Kopā audekla maisiņā bija seši simti dālderu sudrabā un banknotēs.

Bez tam roņādas maisiņā atradās vēl kāds aprakstīts papīrs. Viņi redzēja, ka to rakstījis fabrikas īpašnieks. Bet parakstījuši liecinieki: Renneva, fabrikas īpašnieks un pārvaldnieks. Sis raksts bija sastādīts rudenī pirms sešiem gadiem.

Tas bija it kā testaments.

Ja es nomirstu pirms sava vira Hovarda Jermuna dēla, es gribu paziņot sekojošo.

Nauda, kura atrodas audekla■ maisiņā «l» (divi simti dālderu sudrabā un četri simti banknotēs), bija mans īpašums, pirms es apprecējos ar Olu Hansa dēlu Ulstā. Tie divi simti dālderu, kas atrodas audekla maisiņā, apzīmēta ar «7/», bija tā naudas summa, ko es saņēmu, dalot mantojumu, pirms manas otrreizējās precēšanās. Uzskatu, ka tā ir mana nauda, un vēlos, lai ši summa, kopā 800 dālderu (ar vārdiem — astoņi simti dālderu), visā pilnībā pārietu mana vira Hovarda Jermuna dēla īpašumā, ja likums to atļauj. Pretējā gadījumā mana vira Hovarda Jermuna dēla īpašumā pāriet tik daudz, cik atļauj likums. Bet bez mantojuma daļas viņam vēl jāsaņem divi simti dālderu, ko viņš iemaksājis Ulstādes saimniecībā, kad pirmajā mūsu laulības gadā iegādājās jaunus darbarīkus, sēklas labību, lopus utt.

Tālāk es vēlos, lai mans dzīvajos palikušais virs Ho-vards Jermuna dēls mantotu visu to sudrabu (atzīmētu atsevišķā sarakstā), kas ir mans personiskais īpašums.

Ja mans dzīvajos palikušais virs Hovards Jermuna dēls pēc manas nāves apprecas, tad šis testaments tiek anulēts, bet nauda un sudrabs tiek sadalīti līdzīgās daļās starp manu brāli Hokenu, māsu Randi un pameitu Kjersti.

Apakšā rakstīts ar Rennevas pašas roku:

Rakstīts fabrikā pēc mana diktāta 1821. gada 3. septembri un ir manis parakstīts.

Tālāk sekoja viņas vārds, kā arī fabrikas īpašnieka un pārvaldnieka apstiprinājums.

Apakšā Renneva pašrocīgi bija rakstījusi pielikumu, datētu ar 1827. gada 22. aprīli, tātad pagājušajā pavasarī s

-No tiem astoņi simti dālderiem, kuri atrodas audekla maisiņā ar atzīmi «III» un kuri ieņemti Ulstādes saimnie-cibā laikā no 1818. gada 22. aprīļa, daļa pieder manam virām Hovardani Jermuna dēlam — cik daudz, man nav zināms, bet to noteiks likums. Pārpalikums, pēc manas saprašanas, jāsadala starp mani un manu pameitu Kjer-sti. Es vēlos, ja likums to atļauj, ka visa mana daļa pēc manas nāves pāriet mana vira Hovarda Jermuna dēla īpašumā vai ari, ja tas nav iespējams, tad tik liela summa, cik atļauj likums.

• Hovards saprata: šis'testaments bija it kā atvainošanās par to, ka Renneva pirmo gadu pēc kāzām bija sēdējusi uz naudas, kad Hovardam tā vajadzēja arkla un ecēšu.

— Tas tik ir dokuments! — teica Nūrbijs. — Bet, vai tas ir derīgs pēc likuma, to-es nevaru pateikt. Viņai taču bija kāds testamenta izpildītājs, kuram, pēc manām domām, vajadzēja apakšā parakstīties.

Vispār man jārūpējas par to, lai Kjersti dabū visu, kas viņai pienākas.

Man gan jāsaka: Rennevai ir bijuši labi padomdevēji, ja jau viņai izdevās paglabāt naudu šajos grūtajos gados.

Droši vien viņš domāja par fabrikas īpašnieku, kā nojauta Hovards.

Nūrbijarn ienāca prātā vēl kāda doma:

— Vai tu zini, kāpēc Renneva rakstīja testamentu?

Hovards nevarēja nekā noteikta atbildēt.

— Renneva gan tovasar bija nopietni slima — viņa gulēja ar plaušu karsoni veselu mēnesi un bija pavisam vārga vēl vairākas nedēļas. Toreiz-viņa kādu laiku pūtās pie brāļa un māsas: Un laikam tad arī aizgāja pie fabrikas īpašnieka uzrakstīt šo papīru.

— Jā... jā... Droši vien tā būs. Vienīgais, kas nav skaidrs, ir tie trīssimt divdesmit dālderi ceturtajā audekla maisiņā — tur paskaidrojuma nav nekāda.

Hovards gan visu saprata, tomēr neteica nekā.

Kad Ulstāde ik gadus sāka ienest kārtīgu peļņu, kādu dienu pie viņa pienāca Renneva — tas bija pirms sešiem gadiem. Tā kā Kjersti apprecēdamās saņemšot Ulstādi mantojumā — un tas notikšot pēc gādieifi astoņiem, desmit —, tad viņai liekoties, ka viņiem ar Hovardu esot pilnīgas tiesības padomāt arī pašiem par sevi un par sava darba atalgojumu, jo viņi abi labi zinot, ka pēc mantojuma sadales viņiem nekas daudz nepienākšoties.

Pēc viņas ierosinājuma viņi aprēķināja sev algu — Rennevai četrdesmit dālderu gadā, ~ Hovardam — astoņdesmit, skaitot no tās dienas, kad viņi apprecējās.

Tā kopā iznāca Šie trīssimt divdesmit dālderu. Aigu par šo gadu Renneva vēl nebija atlikusi, jo to viņi apre ķināja pēc tam, kad Hovards saņēma naudu no fabrikas.

Hovardam pašam savā lādē bija tūkstoš piecsimt dāl deru. Ar šiem diviem simtiem viņš uz šejieni atnāca, sešsimt četrdesmit bija nopelnījis Ulstādē, pārējo viņš bija nopelnījis kā starpnieks fabrikas darījumos ar Ziemeļ-ciema zemniekiem.

So naudu viņš bija atstājis sev ar tīru sirdsapziņu Viņš to bija nopelnijis grūtā darbā. Ulstāde bija kļuvusi par labāko saimniecību visā ciemā, un tās vērtība bija pieaugusi vismaz divas reizes. Kjersti bija bagata, bet tas māju novērtējumā neatspoguļosies, to vērtība būs tieši tāda pati kā pirms desmit gadiem, kad notika iepriekšējā mantojuma sadale. Toreiz Ulstāde bija novērtēta par tūkstoš dālderiem. Ja viņš tagad Ulstādi nopirktu par trim tūkstošiem, tas noteikti atmaksātos — par to Hovards bija drošs.

Ar šo apskati viņi bija ņēmušies vairākas stundas, un metās jau vakars.

Guru ienāca un sacīja, ka istabā uzklāts galds.

— Es domāju, aicini arī Kjersti, — sacīja Nūrbijs.

— Izliksimies, ka mēs šovakar visi esam amatpersonas, un lai sieviete sēž pie galda. Vēl jo vairāk tādēļ, ka mēs te runāsim par mantojuma dalīšanu un tamlīdzīgām lietām.

> Kjersti sēdēja pie galda pavisam klusu un ēdienu gan-dnz neaiztika. Toties Nūrbijs ēda un runāja par trim.

— Jā, liela nauda, — viņš teica. — Kjersti ir bagāta, viņa būs labākā līgava visā ciemā, vai nu Rennevas testaments tiks atzīts vai ne. Un arī tu būsi bagāts, Hovard.

Bet pagaidām mums nekāda mantojuma dalīšana nav vajadzīga. Kjersti pagaidām nav tiesību to prasīt, jo viņa vēl nav izgājusi pie vīra, un tādēļ jāgaida arī man — aizbildnim. Pēc likuma — un likumu es labi zinu — tev, Hovard, ir tiesības saimniekot Ulstādē līdz tai dienai, kamēr Kjersti apprecēsies. Un labākās rokās Ulstāde nemaz nevar būt — to mēs visi zinām.

Pēc tam viņi runāja, ko darīs ar atslēgām un trim do- # kumentiem. Viņi vienojās, ka lādes jāaizslēdz tāpat kā iepriekš. Arī papīriem jāpaliek turpat, kur tie bijuši nolikti, bet Hovardam jāuzraksta kopija, kuru apstiprinās Nūrbijs, un šis papīrs glabāsies pie Nūrbija tāpat kā ceļojuma lādes atslēgas.

— Tad vēl paliek jautājums par to, vai tev, Hovard, vajadzīga nauda -ikdienas izdevumiem, — teica Nūrbijs.

— Nē, nauda man ir, — atbildēja Hovards, — Bez tarn man pienākas vēl nauda no» fabrikas. Mums norunāts, ka to varēsim saņemt decembrī.

Bet viņš pats domāja, ka fabrikas īpašnieks arī šoreiz lūgs pagarinājumu. Hovardam tur bija sakrājušies vairāki simti dālderu. Pēdējos četrus gadus fabrika atkal bija nonākusi grūtībās.

Guru novāca galdu un atnesa alu un konjaku. Nūrbijs runāja vienā gabalā.

Kad viņš vēlu vakarā aizgāja, Hovards atvēra durvis uz priekšnamu un durvis uz lieveni. Guru bija labi izkurinājusi krāsni, un gaiss bija smags arī no smēķēšanas, jo Nūrbijs nepārtraukti smēķēja savu garo pīpi.

Abu sveču liesmiņas caurvēja plīvoja.

Kjersti sēdēja gabaliņu no galda un skatījās Hovardā.

Šovakar šķita, ka viņas acis spīd vēl gaišāk nekā citkārt. Hovards atcerējās, ka pirmajā gadā, kad viņš bija uz šejieni atnācis, Kjersti vakaros sēdēja kaktiņā pie pavarda — sēdēja nekustīgi, nebilzdama ne vārda, bet 'acis raudzījās viņā katru reizi, kad viņam gadījās uz to pusi paskatīties.

Kad istaba bija pietiekami izvēdināta un viņš bija aizvēris ārdurvis, viņš izbrīnījās, redzot Kjersti vēl sēžam turpat. Viņa pasauca:

— Hovard ...

Viņas balss bija klusa, nāca it kā no tālienes, vai arī viņai bija nācies ļoti grūti šo vārdu izrunāt. Vienu mirkli Hovardam šķita, ka tādu balsi jau kādreiz dzirdējis.

— Jā?

— Tai vakarā... kad Renneva atvēzējās ar nazi... un sadauzīja galvu pret pavarda mūri...

Viņa tālāk netika.

— Jā, Kjersti...

Tālākais, ko Kjersti teica, skanēja tik klusu, ka Hovards tik tikko dzirdēja-.

— Kad viņa krita ... vai tu viņai iesiti?

Hovards no pārsteiguma brīdi zaudēja valodu.

'— Nē, Kjersti, es neiesitu. Es stāvēju ar cirvja kātu rokā, — vai tu neatceries? Ja es būtu viņai ar to iesitis, būtu palikušas pēdas. Bet tu taču biji tur klāt. Vai tad tu neatceries, kas notika?

— Nē, — viņa čukstēja. — Es redzēju, ka viņa atvēzē* jās ar nazi. Pēc tam es vairs nekā neatceros līdz tam brīdim, kad viņa gulēja zemē ar galvu uz pavarda mūra...

Hovards nevarēja vien nobrīnīties. Vai viņa tiešām bija aizmirsusi... Cilvēki ir dīvaini radījumi, tur nav ko teikt.

Viņš pats nav neko aizmirsis un atceras visu līdz pēdējam sīkumam, it kā tas viss butu acu priekšā, — kā Kjersti zibenīgi atlec atpakaļ, vairīdamās no fiaža dūriena, pagrābj no galda otru virtuves nazi, lai aizsargātos, ja būs vajadzīgs. Un tai pašā brīdi Hovards metas starpā, pacēlis cirvja kātu, gatavs uztvert naža dūrienu, vienalga, no kuras puses tas nāktu.

— Renneva varbūt domāja, ka es gribu viņai sist, — viņš teica. — Citādi es to nevaru izskaidrot...

Es pats nereti esmu domājis par to, kā mums gāja pēdējās nedēļās, kamēr Renneva vēl bija dzīva. Viņa bija tā. pārvērtusies, ka viņu nevarēja vairs pazīt. Man liekas, pēdējā laikā viņa nebija savā prātā. Un Juns, kurš nav nekāds muļķis, saka to pašu. Arī pēc viņa domām, Renneva vairs nebijusi agrākā, un Juns taču tika redzējis visai maz.

Ja viņa būtu bijusi agrākā Renneva, viņai nekad nebūtu ienācis prātā, ka es varētu viņai sist.

Bet viņam galvā iesīcās mazais knislītis: «Ak tā? Bet ko tu pēdējā laikā sapņoji?»

— Un droši vien tādēļ viņa atlēca atpakaļ, — Hovards teica, — un uzgrūdās ar muguru dzelzs kāsim... To taču tu atceries, ka mūrī bija iestiprināts dzelzs kāsis, uz kura karājās katls?

Kjersti vēl arvien Čukstēja, it kā istabā atrastos neredzami rēgi, kuri nedrīkstētu neko dzirdēt.

— Jā, atceros.

—- Katlā bija silts ūdehs, un Renneva, to nocēlusi no kāša, ķērās pie skaliem, — tu vēl nebiji ienākusi. Liekas, viņa gribēja kaut ko mazgāt. Atceries, vakaros viņa mēdza mazgāt bieži vien. Un tādēļ dzelzs kāsis stāvēja brīvs un iedūrās viņai mugurā, kad viņa lēca atpakaļ. Tā notika šī briesmīgā nelaime. No tūkstoš gadījumiem tāds ir viens ...

Bet viņam ausīs ieskanējās: izkapts caur ribām iegāja lācim tieši sirdī — no tūkstoš gadījumiem tāds ir viens...

Viņš turpināja:

— Kad viņai dzelzs kāsis iedūrās mugurā, briesmīgi

sapcja un mugura viņai bija tā ievainota, ka viss ķermenis bija paralizēts, vai kā to sauc. Viņa skaļi iekliedzās, zaudēja līdzsvaru — • tā tas izskatījās — un nogāzās atmuguriski visā garumā, nepaspēdama nekur pieķerties, atsizdamas ar pakausi pret pavarda mūri.

Vai tu atjēdzies šajā brīdī?

— Nē, — čukstēja KjerstL — Tad gan vēl ne. Es atjēdzos tad, kad Renneva tur gulēja un kad tu biji noliecies pie viņas un saciji: «Rennev .. .*

Bet man šķiet, ka tu viņas vārdu atkārtoji vairākas reizes.

Jā, tā bija taisnība. Viņš bija saucis viņu vārdā vismaz Četias piecas reizes, lidz saprata, ka viņa zaudējusi samaņu.

— Tad tu man lūdzi aizdedzināt divas sveces, pacēli viņu un ienesi kambarī, un es atsedzu gultu, bet tu viņu izģērbi — man likās, es nedrīkstu to redzēt —, un tu atkārtoji viņas vārdu atkal un atkal, tomēr viņa neatbildēja un pie samaņas nenāca ...

Es visu to atceros, bet tik un tā tas ir kā sapnis.,,

Hovards brīdi palika sēžam.

*— Tas nozīmē, — viņš teica, — ka visu šo laiku tu esi staigājusi apkārt tai pārliecībā, ka es esmu Rennevu nogalinājis. Un ko tu gan domāji, dzīvodama zem viena jumta ar slepkavu?

Viņa neatbildēja uzreiz. Bet, izdzirdējis viņas atbildi, viņš brīdi zaudēja valodu.

*— Es domāju, — viņa sacīja, un šoreiz viņa vairs ne* čukstēja, — ka tevis dēļ es ietu caur uguni.

Kad viņš atkal varēja parunāt, vispirms mēģināja visu pārvērst par joku.

— Ne, es nenogalināju Rennevu, — viņš teica. — Nelaime ir ļoti liela, tomēr gluži tik liela tā nav, tāpēc tev nevajadzēs iet caur uguni manis dēļ.

Renneva pati sevi’ nogalināja, nemaz negribēdama to. Vai arī nelaime glūnēja tepat kaut kur. Vai liktenis «-nē, es nezīdu.

Bet ko domāji tu, redzēdama, ka Renneva tur gu], — vai atceries?

Tagad viņa atkal čukstēja?

—* Vai, man bija tik bail.

Atkal viņam prātā iešāvās kādas atmiņas, taču viņš nespēja tās aptvert.

Viņš vairāk nekā nesacīja.

Viņa vēl nebija visu pateikusi. #

Viņa teica — un atkal runāja pavisam klusu:

— Laiku pa laikam man šis vakars ... rādās sapņos ,.. Un tā esmu es, kas tur stāv ar nazi. Un man ir tik bail!

Hovards klusēja.

Kjersti runāja tālāk, nu jau parastā balsī:

— Kāpēc tev šķiet, ka Renneva ... ka Renneva pēdējā laikā nebija isti savā prātā?

— Nu... — viņam negribējās par šo; jautājumu runāt, — daudzu iemeslu dēļ. Starp citu, arī tāpēc, ka viņa pavisam pēkšņi kļuva tik naidīga pret tevi. Runāšana nekā nelīdzēja.

Kjersti sēdēja, skatīdamās sveces liesmā. Viņas domas bija kaut kur tālu, tālu.

— Ak tā, — viņa teica. — Tas nemaz nebija tik pēkšņi. Un es labi saprotu, kāpēc viņa mani nīda. Tādēļ viņai nemaz nebija jābūt jukušai. Es viņu arī ienīdu!

Un viņa pavērās Hovardā, un viņas skatienā bija kaut kas līdzīgs stūrgalvībai vai triumfam.

— Kjersti! — sacīja Hovards. — Tā tu nedrīksti ne dcmāt, ne runāt. Es labi redzēju,-ka Renneva pēdējā laikā bija pret tevi netaisna. Bet viija ir mirusi. Atceries to, Kjersti!

— Labi, Hovard, — Kjersti paklausīgi atbildēja.

Iečīkstējās kāpnes. Guru nāca lejup, aptinusi ap pleciem

šalli. Viņa apstājās priekšnamā un caur atvērtajām durvīm ieskatījās istabā.

— Man likās, tu esi aizgājis pavadīt Nūrbiju, un es gribēju apskatīt krāsni, t- viņa teica.

— Nē, — atbildēja Hovards, *—■ es viņu tikai izlaidu pa durvīm. Pēc tam es istabu izvēdināju. Varbūt to tu dzirdēji? Rīt tev būs jāizvēdina labāk.

Kjersti piecēlās.un devās augšā pa kāpnēm.

— Nopūt sveces, Hovard, — teica Guru.

Viņš. Kjersti uzsmaidīja, un viņa to juta, pagriezās atpakaļ un atbildēja ar biklu smaidu.

BRĪDINĀJUMI

Hovards neatcerējās, ka pirms ziemassvētkiem kādreiz būtu bijušas tik tumšas dienas kā šogad. Tūlīt pēc bērēm uznāca kailsals — vairākas nedēļas agrāk nekā parasti—.

bet sniega nebija un nebija. Pēc kāda laika kļuva siltāks un sāka 1it. Tajās dienas, starp citu, Hovards un Juns mežā medija alni.

Bija silts un apmācies, un bieži lija. Dienas vidu bija tikpat tumšs kā vakarā. Cauru dienu viņi dedzināja skalus.

Ulstādes ļaudis staigāja cits citam garām, gandrīz nerunādami. Virtuvē pie galda valdīja klusums, ēdēji, galvas nodūruši, sēdēja vai arī ļāva skatieniem slīdēt* kaut kur sāņus. Vismaz tā tas bija brīžos, kad Hovards uz vienu otru paskatījās.

Pēc vakariņām būdnieki ne mirkli nekavējās un ātri metās ārā pa durvīm. Un gandrīz vai varēja noticēt, ka viņi ļoti ilgojas pēc mājām.

Pēc sarunas ar Jumi kalnu ganībās Hovards zināja vai vismaz uzskatīja, ka zināja, ko tas viss nozīmē. Pa ciemu klīda tenkas, auga augumā un vaislojās kā žurkas un peles savās alās. Sievas biežāk nekā agrāk gāja no mājas uz māju ar adīkli rokā, aizmirsa lopus ūn vīrus, un vakariņas tika gatavas krietni vēlāk, ļo viņām bija jātenko par tādām tumšām un neķītrām lietām.

«Vai tu esi dzirdējusi to, ko es esmu dzirdējusi.,.»

Kjersti staigāja bāla un bēdīga, droši vien arī viņai Šis tas bija nācis ausīs. Guru bija klusa un nomākta, viņa noteikti bija dzirdējusi vēl vairāk.

Juns šoruden biežāk piedalījās visos darbos — viņam pašlaik nekāda noteikta pienākuma nebija. Hovards zināja iemeslu: Juns kaut cik gribēja saturēt bodniekus grožos un vistrakākajiem aizbāzt muti.

Sad tad Juns palika sēžam, kad citi bija aizgājuši. Hovards parūpējās, lai arī Guru paliktu virtuvē; tā viņš, starp citu, darīja vienmēr, jo uzskatīja par gudrāku pēc iespējas mazāk atrasties vierīatnē ar Kjersti. Un šķita, ka arī Guru un Kjersti to labi saprot.

Juns bija tāds pats kā agrāk —* jokojās, smējās un stāstīja neticamus mednieku stāstus. Gadījās, ka viņam izdevās sasmīdināt arī Guru un Kjersti Tad Hovards gāja uz pagrabu un uznesa kannu alus. Tas, kurš stāvēja aiz loga un skatījās — un kāds tur noteikti bija, to viņi visi zināja —, gan varēja brīnīties, cik ļaudis šajā mājā jautri, lai gan vēl pirms pāris nedējām te bija iegriezusies nāve.

«Nu būs atkal par ko runāti» domāja Hovards. «Lai jau runā!»

Pirmajā adventes svētdienā baznīcā lasīja sprediķi. Ho-vards paņēma uz baznīcu līdzi Kjersti un Guru. Baznīcas priekšā viņš pamanīja, ka ļaudis pašķiras un ap viņiem kļūst tukšs, un viņš prātoja, var abas sievietes to ievērojušas. Šaubu gan nebija, jo sievietes kaut ko tādu sajūt tikpat smalki kā dzīvnieki.

Sprediķi lasīja kapelāns Peusa kungs. Šoreiz viņam bija līdzi Līse — viņi bija jau daudzus gadus kā precējušies.

Kad dievkalpojums bija beidzies, Hovards piegāja pie Peusa kunga apjautāties par Tūrmaņa kunga vēselību. Vēl joprojām esot slikti, viņš caurām dienām guļot uz gultas.

— Cik žēl! — sacīja Hovards un pēc brīža piemetināja: — Es ar viņu vēlētos aprunāties. Bet tad jau labāk pagaidīt.

Peusa kungs domāja, ka tiešām tā būs labāk.

Līse turējās drusku nomaļus. Viņa sasveicinājās, taču skatienu uz augšu vairs nepacēla.

Bija pagājuši jau gandrīz desmit gadi no tā laika, kad Hovards diendienā bija runājis ar Lisi un viņas māsu Anni Margrēti.

Šķita, ka tas viss bija noticis kādā citā dzīvē.

Pirmdien Hovards aizgāja uz šķūni, kur Juns ņēmās ap ziemassvētku malku. Juns nekad uz baznīcu negāja un nebija redzējis, kā ap viņiem rodas tukšums, jo baznīcēni atkāpās uz visām pusēm lielā lokā.

Viņš jautāja Junam, vai .ļaudis vēl aizvien tikpat daudz tenko.

— Tikpat daudz, — atbildēja Juns. Un te, kur viņi bija tikai divi vien, viņš nelikās ne jautrs, ne priecīgs.

Nemaz nelūgts, viņš vēl piemetināja:

— Es nekad nebiju domājis, ka šis ciems būs tik ļauns. Bet šoruden tieši tā ir iznācis. Ja ļaudīm ir par ko tenkot, tas var kļūt bīstami.

Viņš brīdi pagaidīja un tad runāja tālāk:

— Visļaunākais’ ir tas, ka es nevaru tikt gudrs, kurš visu laiku uzpūš uguni. Kāds noteikti to dara, un es domātu, ka tas ir Kerstafers. Taču viņš guļ uz gultas, un ar viņu, kā runā, ir pavisam bēdīgi...

Viņš atkal brīdi klusēja.

— Bet par ko tenkot it kā nebūtu nevienam, ciktāl es zinu, — teica Juns. — Ja nu vienīgi Marēnai Tepenei. Viņai diezin kāpēc ir zobs uz Kjersti, un viņa visiem stāsta,

ka Kjersti esot cieta un auksta, ka pār viņas lūpām neesot nācis neviens nožēlas vārds, kad Renneva nomirusi.

— Tā ir taisnība, — teica Hovards. — Kjersti jau tāda ir. Viņa noslēdzas sevi un nepieder pie tiem, kas visu izrāda uz ārpusi. Viņa noslēgusies sevī jau kopš rudens. Var taču redzēt, cik viņa nomākta pēc Rennevas nāves. Bet tas, kas grib ļaunu, visu iztulko pēc sava prāta.

Juns nekā neatbildēja.

Decembri beidzot uzkrita plāna sniega kārtiņa, tomēr ragavu ceļam pietika, un zemnieki sāka vadāt uz fabriku rūdu un ogles. Kādu dienu Hovards pats aizbrauca uz turieni pēc naudas, taču izrādījās tieši tā, kā viņš bija gaidījis, — viņš atgriezās mājās nevis ar naudu, bet ar papīru, jo arī šogad fabrikas īpašnieks lūdza pagarinājumu.

— Nevar jau noslēpt, Hovard, — viņš teica, — ka pēdējos gados fabrikai atkal radušās grūtības. Ja gada laikā nekas neuzlabosies, mēs būsim spiesti pieņemt barona Rūsenkranca priekšlikumu par jaunu aizdevumu, tas nozīmē, ka agrāk vai vēlāk viss nonāks viņa rokās, un tad mani šajā krēslā vairs neredzēsi.

Hovards labi zināja, ka reiz Rennevu un fabrikas īpašnieku saistījis kaut kas vairāk nekā draudzība. Bet tas bija sen pirms Hovarda iepazīšanās ar Rennevu, un fabrikas īpašnieks laikam gan nebija izturējies pret Rennevu slikti, jo citādi viņa nekad nebūtu griezusies pie viņa testamenta jautājumā. Lai kādj pagātnes notikumi, Hovar-dam Šis lielais, mierīgais vīrs likās ļoti patīkams.

— Cerēsim, ka viss būs labi! — teica Hovards. — Barons Rusenkrancs gan mūžam bijis skops, spriežot pēc tā mazumiņa, kas zināms man.

Barons pēdējos divos gados — ar Nūrbija starpniecību, tas bija skaidrs — pievācis divas mājas Zieme]ciemā un divus brīvus zemniekus padarījis par tādiem kā bodniekiem, kas dzīvoja no barona žēlastības.*

— Dzīvosim — redzēsim, — teica fabrikas īpašnieks. — Dažkārt jau laiki mainās.

Divas nedēļai pirms ziemassvētkiem Hovards, Juns ufi kalpa zēns Annerss brauca uz galvaspilsētu ar trim vezumiem. Tā vismaz bija kaut niecīga izklaidēšanās. Braucot mājup, Hovards jautāja, vai Juns esot izlēmis, ko darīšot ziemassvētku vakarā, ja neesot nekas padomā, lai nākot uz Ulstādi.

— Tā jau šoreiz nav nekāda jautrā vieta, tomēr.«, — Hovards piebilda.

Juns pateicās -par ielūgumu un sacīja, ka jautrības jau pietikšot, ja vien* atvēršot to muciņu, kas viņiem vezumā.

Un tā ari bija. Pat Kjersti smējās.

'Ziemassvētki Ulstādē pagāja klusu. Neviens viesos neatnāca, un arī viņi nekur netika ielūgti, izņemot pie Āmuna Mū, kurš savam trešajam bērnam svinēja kristības — šoreiz meitenei —, un Hovards bija krusttēvs. Kristības notika galvenajā baznīcā svētdienā starp ziemassvētkiem un Jaungadu; ārā lija lietus, un kristībām laik's bija ļoti piemērots. Uz galveno draudzi viņi brauca daudzos pajūgos. Hovardam bija līdzi Kjersti, un viņš kamanām bija pārklājis lāčādu.

Pēc kristībām viņi brauca tieši atpakaļ uz Mū mājām.

Āmuns bija tāds pats kā parasti. Sevišķi jautrs un galants viņš bija pret Kjerstj.

— Ja' šovakar būtu dejas, es uzlūgtu tevi uz pirmo deju, Kjersti, — viņš teica. — Ar skaistāko meiteni jādejo vispirms — tāds ir mans paradums. Un, ja es būtu divdesmit gadus jaunāks, nebūtu precējies un rūpju nomākts, tad gan nāktu uz Ulstādi precībās — tas ir kā liktsl Un nepavisam ne tavas naudas dēļ.

Kjersti uz brītiņu nedaudz atsila.

Pārējie viesi turējās tālāk, un Hovards un Kjersti drīz vien devās mājup.

Tas vēl neko nenozīmē, ka viņus nelūdza viesos. Kopš Renneva's nāves pagājuši tikai trīs mēneši.

Bet vai tiešām neko nenozīmē? Kaut nu tā būtu.

Otrajā jaungada dienā Ziemeļciemā atkal bija dievkalpojums un ieradās kapelāns. Tūrmaņa kungs vēl joprcT-jāra gulēja uz gultas, jau ceturto mēnesi. Peusa kungs, kā parasti, apmetās pie ķestera. Šoreiz Hovards uz baznīcu gāja viens, jo negribēja, ka Kjersti vēlreiz būtu jāstāv tukša laukuma vidū un visu acis vērstos uz viņu.

* Neviens pie viņa nepienāca parunāties — Amuna Mū te nebija —, bet Hovards jau bija pie tā pieradis.

Pēc dievkalpojuma, kad ļaudis jau lēnām izklīda, pie Hovarda pienāca Ola Vīkens, Peusa kunga kučieris.

—• Es nezinu, — viņš iesāka un apklusa. Arī Hovards palika stāvam.

— Man ar tevi, Hovard, būiu jāparunā.., tikai es nezinu ...

Viņš stāvēja turpat un Hovards arī, 1 īdz visi baznīcēni, kas devās pa šo ceļu, bija pagājuši garam.

Ola vēl bridi pagaidīja, pārliecinājies, ka viņi uz ceļa palikuši vieni. Tad viņš sāka runāt, bet vispirms uzmanīgi. palaba skatienu apkārt.

— Klīst nelabas runas par Renncvas pēkšņo nāvi.

Viņi lēnām gāja uz priekšu.

— To es zinu, —. teica Hovards, it kā atgainīdams kādu domu. — Tenkas jau nonākušas līdz galvenajai draudzei.

— Hin. Bet tās nav parastas ļaužu tenkas. Divas reizes jau te bijis lensmanis un runājis ar cilvēkiem. Ļaudis domā, ka runa ir par lietu.

Tas bija kaut kas jauns.

— Par lietu? — pārjautāja Hovards. — Lietu? Par ko tad?

Ola nodūra acis.

— Punā, ka notikšot izmeklēšana, vai Renneva mirusi dabiskā nāvē vai arī.,. jā, vai ari viņa nogalināta. Es tev tikai gribēju to pateikt.

— Bet tās ir vistīrākās muļķības, Ola. Renneva nokrita atmuguriski un satrieca pakausi pret mūri.

Ola vēl joprojām skatījās zemē.

— Tā jau ir, — viņš teica. — Tomēr lensmanis te bija, kā jau tev sacīju.

— Bet ko tad viņš te var uzzināt? Kjersti un es — mēs bijām vienīgie, kas atradās virtuvē kopā ar Rennevti... Un kaut ko zina arī Marēna Tepene, slimnieku kopēja. Viņa taču redzēja ...

Hovards apklusa. Jā, ko tad vispār Marēna redzēja?

Viņi bija apstājušies vietā, kur taka pagriezās uz U1 stādi.

— Marēna Tepene ir viena no tiem, pie kuriem bijis lensmanis, — teica Ola. — Nu jā, es tikai gribēju, lai tu to zinātu.

Hovards klusēja. Viņam vajadzēja kādu brīdi, lai saņemtos.

Visu laiku Ola nebija pacēlis skatienu uz Hovardu. Tagad viņš raudzījās Hovardam tieši acīs.

— Man šķiet, ka tev, Hovard, jātiek no tā visa projām, — viņš dedzīgi un pārliecinoši teica. — Olām bija bailes. — Ja tu atnāksi uz mācītājmuižu, es- tev palīdzēšu un neviens nezinās, uz kurieni tu esi aizbraucis.

— No Jaužu tenkām es nekur nebēgšu! — Hovards nikni iesaucās. Un tad laipnākā balsī piebilda:'— Un, ja tas, ko tu saki, ir taisnība, tad jau ari bēgt ir' par vēlu. Liels paldies tev, Ola, par taviem labajiem nodomiem.

Ola vairāk nekā neteica. .Viņš apgriezās un gaja atpakaļ uz ķestera mājām.

Hovards jutās it kā pieaudzis pie zemes. Ola! Pat Ola ir pārliecināts, ka es esmu nogalinājis Rennevu.

Mājās — Ulstādē viņu gaidīja pusdienās. Kjersti bija viņus redzējusi uz ce)a un,'kā jau sieviete, ziņkārīgi ievaicājās, ko Ola esot gribējis.

Hovards atbildēja, ka neesot nekas svarīgs, viņš parunāšot par to drusku vēlāk.

Viņš nevarēja norīt ne kumosa.

Hovardam iznāca parunāt ar Kjersti. vienīgi pēc vakariņām. Vispirms viņam vajadzēja visu pārdomāt.

Bet, lai varētu domāt, viņam bija vajadzīgs miers, viņš nevarēja izturēt Guru baiļpilno acu skatienu, kuras viņa nenovērsa no viņa. Hovards aizgāja uz stalli un nosēdēja vairākas stundas pie zirgiem.

Stallī valdīja miers. Zirgi gremoja sauso sienu un brīdi pa brīdim ar vieglu dunu pārcilāja kājas; šie trokšņi staļļa mieru vērta vēl dzi|āku.

Viņš uz zirgiem varēja paļauties. Viņi jau nebija cilvēki.

Viņš nedaudz nomierinājās, vismaz tiktāl, ka spēja sakopot domas. Bet nekādu izeju viņš neredzēja. Ja vēl būtu vasara...

Varbūt Kjersti viņš varētu palīdzēt. Ja jau |audis pilnīgi zaudējuši saprātu ...

Pēc vakariņām, kad Guru gatavojās palikt ar viņiem kopā virtuvē, viņš piegāja viņai klāt un klusu teica:-

— Guru, man drusku jāparunā ar Kjersti. Es mēģināšu dabūt viņu no šejienes projām. Viņai nevajadzētu palikt šo tenku apsēstajā mājā.

— Ja nu tu to varētu, Hovard! — Guru sacīja, un viņai acīs sakāpa asaras. Tad viņa ātri uzgāja augšā už savu istabu. Hovards un Kjersti palika vieni.

Viņi sēdēja un klusēja. Tad Hovards saņēmās:

— Tu, Kjersti, droši vien zini, ka pa ciemu klīst dažādas tenkas, — viņš teica.

— Jā, zinu gan.

I^jersti ieskatījās viņā.

— Un tās nav parastas ļaužu tenkas. Tās ir vēl ļaunākas. Ļaudis — es nezinu, kuri tie ir, noteikti tie jaunākie, — iztēlo visu tā, it kā Renneva nebūtu mirusi dabiskā nāvē, bet nogalināta un to esam darījuši mēs vai — pareizāk — es, — viņš izlaboja.

Kjersti paskatījās viņā.

— Es kaut ko tādu nojaušu, — viņa teica. — Cilvēki ir tik dīvaini...

— Tie, kuri man vēl labu — tādu nav daudz —, baidās nākt man klāt un pastāstīt visu to, ko dzirdējuši. Bet man šķiet, ļaudis staigā apkārt runādami, ka starp tevi un mani kaut kas esot un tas esot bijis par iemeslu Rennevas pārvērtībai. Un tas esot par iemeslu tam, ka mēs... ka es viņu esot nogalinājis.

Kjersti atkal paskatījās viņā.

— Hovard, tu taču pats teici, ka tu viņai neesi pieskāries, ka viņa pati ar muguru uzskrēja dzelzs kāsim un pēc tam krita un sasita galvu pret mūri...

— Es to saku, un tā ir patiesība. Bet ļaudīm tas-nav nekāds ļaunums. Viņiem vajag kaut ko ļaunāku. Tad viņi izdomā par tevi un mani.,.

Kjersti klusēja.

— Ka starp tevi un mani kaut kas... Vai viņi domā*, ka ...

— dā. Un, ja tā būtu taisnība, tad mūs sodītu. Stingri sodītu, man šķiet. To sauc par asinsgrēku.

Kjersti brīdi sēdēja klusēdama un tad sacīja:

— Asinsgrēks? Es zinu, kas tas ir. Tas ir tad, ja tuvi radinieki guļ kopā. Bet mēs taču neesam radinieki, vai ne, Hovard?

— Pēc likuma esam gan, Kjersti.

— Tad tas ir muļķīgs likums. Es taču nebiju arī rada Rennevai. Un neesmu arī tev. Es tevi nekad neesmu saukusi par tēvu. Pat Renneva padevās. Tu nekad man neesi bijis tēvs. Tu biji Hovards. Tu taču to manīji?

Pret savu gribu Hovardam bija jāpasmaida.

— Jā, manīju gan.

Viņš atkal kļuva nopietns.

— Vai tu sauci Rennevu par māti?

— Jā, jo viņa mani piespieda. Bet pati klusībā saucu tikai par Rennevu. Un, kad es kļuvu lielāka un viņa izturējās sliktāk nekā agrāk, tad es viņu klusībā saucu par nolādēto. Rennevu I

Klusums. Hovards domāja, ka Kjersti ir pārāk atklāta.

Piepeši Kjersti iejautājās:

— Hovard, kāpēc mēs nevaram kopā kaut kur aizbraukt — tālu, tālu projām?

Un turpināja savu domu tik atklāti kā bērns:

— Sis muļķīgais likums taču citās zemēs nebūs!

— Kjersti, es baidos, ka būs gan.

Kjersti atkal brītiņu pagaidīja.

— Bet, ja mēs aizbrauktu uz tādu vietu, kur neviens mus nepazīst, —* nevienam taču nekāds ļaunums no tā nebūtu?

Hovardam šķita, ka Kjersti pati īsti neaptver, ko runā.

— Baidos, ka mēs nekad nevarēsim aizbraukt tik tālu, ka mūs neatrastu, — viņš teica. — Ja gribēs atrast.

Viņam vajadzēja pagriezt sarunu uz citu pusi.

— Pagaidām mums jāapmierinās ar to, ka tu aizbrauksi projām, — viņš sacīja. — Tas, ka mēs abi dzīvojam zem viena jumta, dod iemeslu lielai tenkošanai. Tā man liekas.

Tādēļ rīt esmu'nolēmis aizbraukt pie fabrikas īpašnieka un pajautāt, vai tu varētu tur dabūt kādu darbu. Virtuvē vai par istabmeitu. Tu tur varēsi daudz ko iemācīties — • par to es esmu pārliecināts. Un |audīm arī būs mazāk ko runāt. Bet es nebraukšu, ja tu to negribēsi.

Viņš bija piecēlies kājās. Si saruna bija ievilkusies. Zināmā mērā pat pārāk ilgi.

Kjersti arī piecēlās.

— Tas no tevis būs tik tālu, Hovard!

— Es jau Šad tad aizbraukšu.

— Cik ilgi man tur būtu jāpaliek?

— īsti nezinu — varbūt kādu gadu.

Tad viņa pateica vārdus, kuri viņam kaut ko atgādināja.

— Veselu gadu — tik ilgi! Es nezinu, vai es spēšu tik ilgi...

Viņa raudzījās viņā ar to dīvaino skatienu, kuram nav nekādas izteiksmes, un šis skatiens caururba viņu. Viņš sapVata, ka viņa var būt neticami atklāta, bet ka bērns viņa vairs nav.

— Hovard... — viņa klusu sacīja, it kā. viņai būtu pārāk smagi elpot, — Hovard, vai tu mani mīli?

— Jā, tu taču zini, — viņš atbildēja izvairīgi, neskatīdamies viņai sejā.

— Tu labi zini, ko es domāju. Vai tu mīli mani?

— Jā, Kjersti, protams, mīlu.

— Ak!

Viņš juta viņas rokas apviļamies ap kaklu un viņas augumu piekļaujamies tik cieši klāt, it kā viņa vēlētos, lai viņu augumi saplūstu vienā veselumā.

— Tad tas man būs nieks. Varu dzīvot fabrikā kaut vai trīs gadus, ja tu tā vēlies!

Viņš domāja.. Tas kļūst bīstami! Un uzmanīgi atraisījās no viņas.

Viņa neteica nekā, kad viņš atgāja nost. Viņa skaļījās viņā ar zvaigžņu acīm un droši vien nejuta zemi zem kājām.

Viņš, juzdams vājumu ceļos, mēģināja to pārvērst par joku.

— Guru guļ un gaida, kad iečīkstēsies kāpnes, — viņš teica. — Mēs parunāsimies sīkāk rīt no rīta, pirms došos ceļā.

Viņa it kā pamodās.

— Jā, — viņa teica. — Jā, es iešu augšā. Arlabunakti, Hovard!

Viņš aizgāja uz stalli. Pie mierīgajiem zirgiem cilvēks var gūt mieru ari pats.

SARUNA AR FABRIKAS ĪPAŠNIEKU

Nākošajā dienā Hov^ards brauca uz fabriku. Spīdēja bāla ziemas saule, un sals pieņēmās, tāpēc viņš kamanās ielika lāčādas pārklāju. Viņš nezināja, ka šo pārklāju sedz pēdējo reizi. Tā kā bija gluds un labs ceļš, viņš iejūdza Loso, kurš bija kādu laiku stāvējis stallī un kuram nenāca par ļaunu izkustēties. Viņam ienāca prāfa, ka viņš šo ceļu bija mērojis neskaitāmas reizes visos gadalaikos, dažādos laika un braukšanas apstākļos. Šodien bija jauka ziemas diena, mājas un laukus klāja balta sniega sega, un ciems izskatījās neparasti gaišs. Eiet Ho-vards saprata, ka tik tumšs brauciens viņam vēl nekad nav stāvējis priekšā.

Jābēg projām — laikam nebija citas izejas. Jābēg projām ļaužu valodu dēļ.

Viņam neienāktu prātā tādas domas, ja vien zinātu, kurš ir viņa galvenais ienaidnieks. Bet tieši to viņš nezināja.

Fabrikas pagalmā stāvēja daudzas kamanas. Fabrikas īpašniekam bija viesi. Hovards te bija labi pazīstams, un vigu ieveda tajā spārnā, kur atrodas kantoris. Pēc brītiņa atnāca fabrikas īpašnieks.

Gadi un labā dzīve bija atstājuši viņā pēdas? viņš bija noziedis, gaišie mati aizvien vairāk it kā atkāpās no pieres, tādēļ piere bija kļuvusi it kā augstāka. Zem acīm bija parādījušies maisiņi, seja bija kļuvusi pārāk sārta un vaigi pārāk ap-aļi.

Kad viņi bija viens otram novēlējuši priecīgus ziemassvētkus un laimīgu Jauno gadu, tad Hovards, zinādams, ka fabrikas īpašniekam nav daudz laika, bez kavēšanās sāka runāt:

— Es atbraucu, lai lūgtu palīdzību pāris jautājumos.

— Jā, protams, — laipni sacīja fabrikas īpašnieks, — tu man esi izdarījis tik daudz pakalpojumu visus šos gadus, ka es būšu priecīgs, ja varēšu tev atdarīt.

Viņš paskatījās Hovardā vērīgāk.

— Tu neizskaties sevišķi priecīgs, Hovard. Jā, protams, nav jau nekāda iemesla, bet...

Par Rennevas nāvi viņi abi jau bija runājuši pirms ziemassvētkiem. Lai gan Hovards bija ievērojis, ka fabrikas īpašnieks negrib runāt par Rennevu vairāk, nekā tas nepieciešams.

— Man tiešām nav iemesla priecāties, — teica Hovards. — Man un Kjersti vairs nav glābiņa no ļaužu tenkām.

— Jā, es tam piekrītu. Ļaužu tenkas es pats esmu izbaudījis. No tenkām šādā ciemā nevar izbēgt neviens, kurš kaut cik izceļas pārējo vidū.

— Šoreiz tās nav tikai parastās tenkas, — teica Hovards. — Pie parastajām esmu pieradis — es taču esmu svešinieks, kā tu zini. Šoreiz ir ļaunāk. Cilvēki — es nezinu, kuri tieši, — izplata nevalodas, it kā Renneva neesot mirusi dabiskā nāvē, vai kā to saka. Ka es un Kjersti šā vai tā esot viņu nogalinājuši. Cilvēki, satiekoties ar mums, griež skatienus projām, ziemassvētkos mēs nekur netikām ielūgti. Nu jā, varbūt tādēļ, ka kopš Rennevas nāves pagājis tik īss laiks. Mums jau Šādi ielūgumi nav vajadzīgi...

Pie baznīcas es un Kjersti palikam divi vien, bet pēkšņi apkārt mums bija tukšs laukums. Mani tas daudz neskar. Taču Kjersti, kura ir ļoti jauna, gandrīz vēl bērns, ņem to ļoti pie sirds. Viņai ir vientuļi un skumji. Tādēļ — un tas ir mans pirmais lūgums — es vēlētos jautāt, vai viņai fabrikā neatrastos kāda vieta apmēram uz vienu gadu, kamēr viss apklusīs. Viņa varētu strādāt virtuvē vai par istabmeitu... Kjersti ir čakla, un viņa te arī kaut ko iemācītos.

Fabrikas īpašnieks sāka staigāt pa istabu.

— Tjā ... —. viņš teica. — Jā ... Esmu Kjersti redzējis pāris reižu, un viņa atstāj labas un izveicīgas meitenes iespaidu. Jā, droši vien man to izdosies nokārtot. Ari par to ļaudis sāks melst. Viņi taču tenko, par ko vien var,.. Es vispirms parunāšu ar sievu, bet varu tev teikt, ka viss būs kārtībā. Ja es tev neziņošu nekā .cita, tad ved viņu šurp pēc nedēļas. Alga nebūs lielāka .par parasto, ceru, ka tu piekritīsi.

Hovardš piekrita.

— Tas bija viens pakalpojums, — teica fabrikas īpašnieks — redzami atvieglots un labākā omā. — Un kāds būs otrs?

— Otrs laikam ir lielāks, — teica Hovards. — Lai gari es nezinu ...

Kjersti ir sasniegusi divdesmit viena gada vecumu. Pāris gadu šurp vai turp, un viņa atradīs puisi un apprecēsies. Pēc mūsu — zemnieku — ieskata, viņa ir .laba līgava. Un skaista meitene — tā domā vairākums. No tās dienas, kad viņa izies pie vīra, viņa saņems Ulstādi mantojumā. Tas nozīmē, ka man Ziemelciemā nav palikšanas. Un labāk par to domāt agrāk nekā vēlāk. Un es to pilnīgi saprotu. Ulstādē esmu izdarījis gandrīz visu, kas iespējams. Kāds cits to visu var pārņemt, nav nemaz tik grūti, sevišķi, ja es viņu vēl veselu gadu pamācītu. Bet, ja gadīsies saprātīgs, tad pat tas nebūs vajadzīgs. Es esmu apmācījis Junu, viņam pašam nemanot.

īsi sakot, pēc Rennevas nāves es Ziemeļciemā jūtos vēl sliktāk nekā Kjersti-. Es gribu doties no šejienes projām un pēc iespējas tālāk.

Fabrikas īpašnieks piekrītoši pamāja.

— Es saprotu.

— Esmu dzirdējis, — Hovards runāja tālāk, — ka fabrikai pieder pāris saimniecību arī otrpus robežas^11. Vu tur man būtu kāda vieta, to es nezinu, taču... Es domāju, ja [11]tev tur ir kāds pārvaldnieks, kurš gribētu pārcelties, tad arī no manas puses būtu tāda vēlēšanās. Varbūt viņš varētu kādu laiku pārvaldīt Ulstādi — tā es domāju —, bet es pārņemtu viņa darbu. Nē, es gan nezinu... Lsmu domājis ari par ko citu — par daudz ko citu. Man ir pietiekoši daudz naudas, lai varētu uzsākt tirdzniecību ar zirgiem, ja vien man būtu vēlēšanās, par ko gan es neesmu pārliecināts. Varētu nopirkt rnājas kaut kur citur ...

— Esmu dzirdējis tādas valodas, — teica fabrikas īpašnieks, — ka tu esot iepaticies tam vientuļniekam Hēgnem Lī un viņš tev piedāvājot atpirkt Lī mājas par tūkstoš dālderiem, pie viena apgādājot viņu ar iztiku līdz mūža galam. Vai tā ir taisnība?

— Jā, taisnība gan.

— Hovard, tas taču ir gandrīz par velti!

— Jā, es to zinu. Bet es vairs šajā ciemā nevēlos palikt, es jau teicu.

— Hm. Varu saprast. Starp mums runājot, arī man šis ciems liekas gaužām tumšs un drūms.

Eabrikas īpašnieks staigāja šurp un turp. Tad viņš apstājās pretī Hovardam.

— Droši vien būs labāk, ja mēs par visu to izrunāsi* mies pilnīgi atklāti, tā teikt, ar nesaudzīgu atklātību. Tev taisnība: šīs valodas, kas klīst, nav parastās ļaužu tenkas, bet kaut kas daudz bīstamāks, viens otrs apgalvo, ka tu vai Kjersti, vai jūs a’bi kopā esat uzbrukuši Rennevai, tā ka viņa nokritusi zemē, sadauzījusi galvu pret mūri un no tā mirusi.

— Es to zinu, — Hovards atbildēja pavisam mierīgi.

— Tad atbildi man uz vienu jautājumu, Hovard! Vai šajās tenkās ir kāds patiesības graudiņš?

— Nē. Rennevas nāve bija visīstākais nelaimes gadījums.-Viņa strauji atkāpās atpakaļ, un dzelzs kāsis iedūrās viņai mugurā; viņa zaudēja līdzsvaru un visā garumā nokrita atmuguriski zemē, sadauzot galvu pret pavarda mūri. Neviens no mums viņai nepieskārās. Ja mēs to būtu darījuši, tad taču būtu palikušas pēdas. Jau nākošā dienā mēs atsaucām slimnieku kopēju, kas viņu uzmanīja un apmazgāja tās pāris dienas, kamēr viņa vēl bija dzīva, un šī kopēja taču var liecināt, ka tamlīdzīgu pēdu nebija.

Fabrikas īpašnieks pētoši paskatījās Hovardā.

— Sī kopēja jau liecību ir nodevusi, — viņš teica. —Un man radies iespaids, ka viņa tur aizdomās Kjersti.

— Kjersti šajā .negadījumā ir tikpat nevainīga kā bērns mātes miesās! — Hovards iekarsa pirmo reizi visas sarunas laikā. — Ja mēs runājam par nelaimes iemeslu, tad diemžēl jāatzīst,~ ka tas slēpjas Rennevā pašā.

Renneva bija — kā lai to pasaka? — viņa šoruden bija pilnīgi pārvērtusies. Viņa ienīda Kjersti. Kāpēc — to viņa man nekad nepaskaidroja, bet kļuva arvien sliktāk un sliktāk. Pēdējā vakarā viņa pret Kjersti atvēzējās ar vir* tuves nazi. Es tobrīd turpat virtuvē apdarināju cirvim kātu. Es acumirklī pielēcu viņām klāt un pacēlu cirvja kātu, lai uztvertu dūrienu. Protams, to es izdarīju ļoti strauji, Renneva izbijās un atlēca soli atpakaļ. Viņa varbūt iedomājās, ka gribu viņai sist. Lai es sistu Rennevai! Ln tā viņai mugurā iedūrās dzelzs kāsis.

Fabrikas īpašnieks brīdi domāja.

— Jā, Renneva bija spējīga atvēzēties ar nazi, — viņš teica.

Tad viņš atkal pagriezās un raudzījās tieši Hovardā.

— Vai viņai bija kāds iemesls ienīst Kjersti?

— Cik saprotu, nebija. Šoruden viņa gan bija tik ļoti pārvērtusies, ka es pat brīžam sev jautāju, vai tik viņai nebija aptumšojies prāts.

Viņa gttlēja bez samaņas trīs dienas. Pašās beigās viņa atguva apziņu. Es sēdēju pie viņas gultas. Un redzēju, ka šis aptumsums, vai kā to varētu nosaukt, pamazām zuda, gaisa kā migla, seja izlīdzinājās, viņa paskatījās manī un pasmaidīja, un bija tāda pati kā toreiz, kad mēs iepazināmies. Viņa sāka runāt — pateica gan tikai manu vārdu — un nomira. To visu redzēja arī kopēja.

— Esmu to dzirdējis, — teica fabrikas īpašnieks.

— Viņa to izstāstījusi visam ciemam ūn vēl ārpus tā. Bet viņa — es domāju Rennevu —, pirms izrunāja tavu vārdu, pateica vēl kaut ko citu.

— Ko tad?

— Nolādētā Kjerstil Tā es esmu dzirdējis runājam.

— Tas taisnība, — teica Hovards. — Tad viņa vēl nebija nākusi pie samaņas. Viņa runāja ļoti daudz. Bet lielāko tiesu no teiktā mēs nesapratām.

— Hm, — fabrikas īpašnieks noteica un atkal staigāja šurp un turp. — Es atgriežos pie mūsu nesaudzīgi atklātās sarunas, Hovard, — viņš teica, — ciema ļaudis runā, ka Rennevai nemaz neesot aptumšojies prāts, kā tu saki, bet ka viņa vienkārši esot bijusi greizsirdīga uz Kjersti. Vai esi to dzirdējis?

Hovards brīdi klusēja.

— To dzirdējis neesmu, — viņš teica. — Taču es par to nebrīnos —- mani vairs nekādas tenkas pārsteigt nevar.

Bet, ja cilvēkiem ir taisnība un Renneva bija greizsirdīga, kā tu to teici, — tad tieši tāpēc, ka viņa nebija īsti savā prātā.

— Hm. Atļauj man iet vēl tālāk, — fabrikas īpašnieks teica. — Ļaudis runā arī to — protams, daži no viņiem, man jāpiebilst —, ka starp tevi un Kjersti bijis kaut kas vairāk nekā tikai draudzīgas attiecības un ka tas bijis par iemeslu ... par iemeslu visam citam.

Hovards uzreiz neatbildēja.

— To es neesmu dzirdējis, vismaz ne Ļik tieši, — viņš sacīja. — Bet es zinu, ka par to tiek runāts. Atļauj man kaut ko pateikt un apzvērēt, ja vēlies: starp Kjersti un mani nekādas tamlīdzīgas attiecības nav bijušas. Un ne tikai to... esmu pilnīgi pārliecināts, ka neviens vīrietis nav bijis Kjersti tuvs.

Fabrikas īpašnieks klusēja.

— Es tev ticu! — viņš teica. — Es tev ticu pilnīgi un bez ierunām un esmu par to priecīgs. Tomēr Rennevai nemaz nevajadzēja būt sevišķi aptumšotam prātam, kā tu to nosauc, lai kļūtu greizsirdīga un ļauna pret Kjersti. Atceries, viņa ir piecus sešus gadus par tevi vecāka. Tu esi tāds vīrietis, kuru sievietes pavada skatieniem. Kjersti ir pieaugusi. Un vēl kaut kas. Renneva te, fabrikā, sabija četrus gadus.. Es viņu labi iepazinu un gribu pateikt to, ka viņa vienmēr dabūja to, ko bija ieņēmusi galvā. Ja art šāda vai tāda iemesla dēļ viņai šķita, ka Kjersti metusi acis uz tevi, tad nebija nekāds brīnums, ja viņa uzskatīja, ka Kjersti gatava lietot visus līdzekļus, lai tevi iegūtu.

— Pēc likuma es esmu viņas tēvs, — teica Hovards.

— Zinu, zinu. Tomēr likums ir viena lieta, bet dzīve pavisam kas cits, mīļo Hovard. Tie visi ir tikai mani minējumi. Bet Rennevu piemeklēja nemesis^12, kā to sauc daži, vai arī circulus vitiosus^13, kā saka citi. Apkārtējos ciemos to dēvē par apburto loku. Par pagātni, kas atriebjas, par likteni, kas līdzīgi čūskai iekožas savā astē...

Fabrikas īpašnieks izskatījās uzbudināts.

— Starp citu, — viņš atkal sāka runāt, — vai tu nekad neienīdi Rennevu?

— Kāpēc tu tā jautā?

— Es drusku esmu dzirdējis, drusku redzējis, drusku piedomājis' klāt pats. Arī Renneva — nē, viņa neko vārdos nepateica, tikai deva netiešu mājienu — tā es tev varētu paskaidrot. Viņa, lai gan mani nemīlēja, tomēr izjuta pret mani zināmu uzticību.

— Jā, es to zinu, — teica Hovards. — Mēs redzējām "viņas testamentu, es un Kjersti. Un kopā ar mums bija

arī Hanss Nūrbijs. Viņš ir Kjersti aizbildnis, kā tu varbūt zini.

— Nē, es to nezināju. Bet es zinu — ja jau esmu nesaudzīgi atklāts līdz galam —, Renneva tev teica, ka gaidot bērnu, un tādā veidā tevi ieguva. Tomēr viņai bērnu nevarēja būt. Un tu biji saderināts ar citu meiteni, bet pievīli viņu — un viņa izdarīja pašnāvību. Vai tā ir patiesība?

«— Jā, patiesība.

— Un tomēr tu viņu neienīdi?

*— Varbūt pašā sākumā, kad visu sapratu, — teica Hovards. — Bet-vēlāk vairs nebija iespējams viņu ienīst par to, ko viņa bija darījusi. Jo viņa tā bija rīkojusies, mani mīlēdama.

— Mēs daudz ko noskaidrojām, — teica fabrikas īpašnieks. — Es tagad zinu visu. Nelaimīga apstākļu saga dīšanās... Runājot par mūsu īpašumiem Zviedrijā, iznāk tik laimīgi, ka viens no šo māju pārvaldniekiem — viņš, starp citu, ir norvēģis un ļoti prasmīgs zemkopis — ir nonācis sliktās attiecībās ar savu patronu un šis patrons tieši šodien te ieradīsies. Cik noprotu, tā ir patrona vaina, tomēr pārvaldnieks arī ir diezgan kašķīgs vīrs. Man nav nekādu šaubu, ka tu ar abiem labi saprastos. Sis vīrs droši vien būtu ar mieru gadu vai divus pastrādāt Ul-stādē par pārvaldnieku, bet tu dotos uz Vermlandi. Darīšu visu, ko varēšu. Man liekas, viss varētu nokārtoties līdz vasarai. Nav par ko pateikties, mīļo Hovard, tas man tieši sagādā prieku.

Fabrikas īpašnieks gribēja ielūgt Hovardu viesu istabā, lai uzcienātu ar krūzi alus un ziemassvētku uzkodām. Kad Hovards atteicās, viņš lika atnest degvīnu, un 'viņi abi izdzēra pa glāzītei.

— Uz labu izdošanos jaunajā vietā! — teica fabrikas īpašnieks. — Es ceru, -ka pāris dienās es visu nokārtošu.

Bet viņš nekā nokārtot nepaspēja. Pēc trim dienām ieradās lensmanis un arestēja Kjersti un Hovardu, uz kuriem krita aizdomas, ka viņi nogalinājuši Rennevu.

Kad Hovards tajā februāra rītā, pirmdienā, sēdēja un skatījās uz tiesas galdu, viņam šķita, ka patiesībā kaut kam tādam reiz bija jānāk. Lai gan viņš zināja, ka tā nemaz nav. Tas, kas notika pašlaik, viņam atsauca atmiņā to tiesas ainu, kuru viņš pats toreiz bija iedomājies — tajā garajā dienā, kad viņš gaidīja lensmani.

Viņš mēģināja iztēloties arī kaut ko citu — ka tas viss, ko viņš šeit redz, ir tikai sapnis, no kura viņš pamodīsies, un tā vairs nebūs un nekad nebūs bijis. Bet viņš zināja, ka šodien viss ir īstenība, ka tā ir pati dzīve, kas pēkšņi ielauzusies pa durvīm un, atvūrusi zvēra.rīkli, rāda viņam zobus. Toreiz, tai garajā dienā, kad viņš gaidīja apsūdzību par Martina nogalināšanu, -.viņam tik brīdi pavīdēja šī īstā dzīve, kura viņam atklājusies pašlaik. Un tie desmit gadi starp šīm divām atklāsmēm, kad viss likās tik mānīgi mierīgs, — tie bija kā sapnis •— kā sapnis,' kas pievīla. Sī diena viņu nevīla. Tas, kas notika pirms desmit gadiem, bija tikai draudzīgs brīdinājums. Sī reize bija nopietnība, un to viņš saprata pēdējās nedējās, kad notika iepriekšējā izmeklēšana. Šoreiz varas kalpi ar viņu grib izrēķināties.

Viņi atradās tiesas nama lielākajā telpā jeb vienkāršās tautas palātā, kā to te dēvēja. Hovards^1 sēdēja gandrīz istabas vidū. Mazliet pa kreisi aiz muguras sēdēja Kjersti, un viņš varēja meiteni redzēt, tikai pagriežot galvu.

Priekšpusē stāvēja masīvs, garš galds, un pie tā sēdēja tiesas locekļi, tiesnesis un divi piesēdētāji. Tiesnesis bija vecāks vīrs ar sirmiem matiem un kuplu vaigubārdu, pa nāsīm viņam bija izlīduši gari spalvu kušķi. Hovards bija dzirdējis, ka viņš esot stingrs cilvēks.

«Stingrs, bet taisnīgs!» bija teicis jaunais aizstāvis.

Nu, to jau rādīs laiks.

Abus piesēdētājus viņš pazina: viens bija Ola Nūrsets, liels, drūms, smagnējs un īsts cietpauris, bet otrs — Hanss Olsens Tomters, Heuges piekritējs, kurš gandrīz pirms desmit gadiem bija viņu izglābis no būdniekiem un kurš vēlāk viņam bija ģērējis lāčādu. Viņš bija nosirmojis, lai gan izskatījās tāds pats kā agrāk — tā pati dL vainā, mierpilnā izteiksme sejā. Bet šodien viņš izskatījās stingrs.

Aiz tiesas locekļiem, tuvāk abiem logiem ar skatu uz

dienvidiem, lielā vienkoka krēslā pie mazāka galda sēdēja vecais fogts. Pie tā paša galda sēdēja arī kapelāns Peusa kungs. Viņam bija līdzi rakstāmpiederumi, viņš sēdēja un kaut ko rakstīja. To pašu darīja arī kāds bāls, garmatains smaildegunis puisis garā galda galā.

Starp Hovardu un tiesas galdu sēdēja divi juristi — apsūdzētājs un aizstāvis — katrs pie maza galdiņa.

Kjersti un Hovardam aiz muguras bija pāris krēslu rindu tiem zemniekiem, kuri vēlējās kļausities. Lielākais vairums stāvēja ārā .aukstumā. Starp sēdošajiem bija Ker-stafers Bergs. Pēdējā laikā viņš gandrīz necēlās no gultas: viņu mocīja ģikts, viņš staigāja šķībs un greizs. Bet šodien viņš bija piecēlies no gultas un licis dēlam sevi atvest šurp.

Tālāk aiz krēslu rindām pie ieejas durvīm bija liela, četrstūraina krāsns, kuru fabrika bija uzdāvinājusi šai vienkāršās tautas palātai pēc vecā mācītāja neatlaidīga lūguma. Krāsns bija pilna ar bērza malku, un pēdējās rindās sēdošie varēja sildīties.

Hovardam aiz muguras visu laiku klepoja un spļaudījās — to varēja dzirdēt ik reizes, kad iestājās neliels klusuma brīdis. Pēc klepošanas viņš varēja pateikt, ka viņam tieši aiz muguras šēž Hanss Nūrbijs. Viņš zināja, ka Nūrbijs tika pieaicināts par liecinieku, bet pēc tam kā Kjersti aizbildni viņu izraidīja ārā. Viņš būtu bijis labs liecinieks. Kas ir pārējie — par to Hovardam nebijā* ne jausmas. Viņš vēl zināja, ka liecinieku šeit nav — viņi nedrīkstēja klausīties, kamēr paši nav nodevuši liecību.

Hovards visu redzēja un dzirdēja tik asi un skaidri, ka gandrīz vai sajuta sāpes acīs un ausīs. Viņš redzēja veco fogtu, kas snauda vienkoka krēslā, redzēja Peusa kunga asos vaibstus un spalvu kumšķus tiesneša nāsīs —- viņam elpojot, tie trīsēja; viņš redzēja katru vaibstu abu piesēdētāju sejās, apsūdzētāja aso, līko degunu un jaunā aizstāvja laipno, it kā bērnišķīgo seju. Februāra saule nepacēlās augstu debesīs, bet viens stars iespīdēja pa logu kreisajā pusē, krizdams uz nelielās papīru kaudzītes, kas bija salikta uz apsūdzētāja galda.

To visu viņš redzēja tik sāpīgi skaidri, ka nespēja ne par ko citu domāt. Viņam priekšā un aiz muguras bija it kā noklājusies migla. Kas notiks — to viņš nevarēja paredzēt. Gaišredzīgs viņš nebija, nē. Varas pārstāvji droši vien uzskatīja, ka viņiem ir pierādījumi pret Ho-vardu — un arī pret Kjersti. Bet, kādi tie varētu būt, viņš nezināja. Nebija nevienas balss, kas to pačukstētu,— ne viņā, ne arī ap viņu.

Pirmā diena vilkās gliemeža gaitā, sēde bija dienā un pievakarē. Hovards jau iepriekš visu nojauta, it kā būtu visam gājis cauri simtiem reižu. Bet patiesībā jau viņš simtiem reižu bija gājis tam cauri pratināšanas laikā un arī tad, kad cietumā palika viens.

Tiesa vispirms izklāstīja lietas būtību. Renneva Larsa meita Ulstā nomirusi trīsdesmitajā septembrī aizdomīgos apstākļos un tā joprojām. Visas aizdomas krīt uz diviem apsūdzētajiem — Hovardu Jermuna dēlu un Kjersti Olas meitu.

Jāatzīst, ka nelaiķes ārējā izskata apraksts atbilst abu apsūdzēto paskaidrojumiem un slimnieku kopējas Marē-ņas Tepenes un līķu mazgātājas Martes Svingenes liecībām. Mirušajai Rennevai uz krustiem bija redzamas spēcīga trieciena pēdas. Pēc Hovarda Jermuna dēla liecības, viņai paslīdējusi kāja, un viņa spēcīgi uzgrūdusies dzelzs kāsim, uz kura, gatavojot ēdienus, karina katlus.

Bez tam mirušajai bijis ievainojums pakausī, kas, pēc Hovarda Jermuna dēla paskaidrojumiem, radies no tā, ka viņa sadūrusi muguru, kritusi atmuguriski un sasitusi galvu pret pavarda mūri. Sis ievainojums asiņojis, bet ne visai stipri. Marēnas Tepenes un Marles Svingenes liecības apstiprina apsūdzētā izteikumus par ievainojumu, izskatu. Kā šis ievainojums radies, tiesa noskaidros vēlāk.

Citi ievainojumi uz mirušās ķermeņa netika atrasti.

Tā kā visi izteikumi par mirušās ārējo izskatu pilnīgi sakrita, līķa izrakšanu tiesa uzskatīja par nevajadzīgu.

Pēc tam sauca priekšā Hovardu un Kjersti.

Hovards nodeva savu liecību, it kā viņš to visu būtu iemācījies no galvas. Viņš stāstīja patiesību, bet, protams, ne jau visu. Viņš nepieminēja to, ka Renneva bija atvēzējusies ar nazi, un arī ne to, ka viņš pats bija pacēlis cirvja kātu. Tai vietā viņš teica, ka Rennevai bija paslīdējusi kāja, grīda bija slidena, jo no katla bija izlijis ūdens.

Tālāk viņš stāstīja visu tā, kā patiesībā bija noticis.

Kjersti liecība, kuru Hovards dzirdēja pirmo reizi, bija pavisam īsa. Viņa pārnākusi no kūts, kur Dagrūsai atskrējis teliņš. Hovards sēdējis un drāzis cirvim kātu. Ren-

rieva, viņa tūlīt pārlaboja — māte stāvējusi pie pavarda. Pati viņa aizgājusi pie sola un stāvējusi ar muguru pret pārējiem. Un viņa nezinot nekā līdz tam brīdim, kad i/.-dzirdusi... mātes kliedzienu un kritienu, kad pagriezusies, viņa ieraudzījusi, ka... māte guļ zemē ar galvu pret pavarda mūri un Hovards stāv blakus un sauc viņas vārdu, bet viņa neatbild.

— Vai tu Hovardu Jermuna dēlu sauc par tēvu?

Jautātājs bija tiesnesis.

— Nē, tā mums nebija pieņemts. Man bija gandrīz divpadsmit gadu, kad viņš apprecējās ar māti, tā ka ... Un man liekas, Hovardam ir tik skaists vārds.

Pat tiesnesis pasmaidīja.

Kjersti liecība varēja būt patiesība, bet varēja būt arī vieni vienīgi meli. No šīs liecības vien to nebija iespējams spriest.

Ne apsūdzētājs, iie tiesnesis šoreiz neiedziļinājās sniegtajās liecībās.

Jas tikai varēja nozīmēt, ka viņiem padomā ir vēl kas. Citādi jau nebūtu bijis vērts ierosināt tiesas lietu.

Vispirms sauca lieciniekus — Ziemeļciema zemniekus, kuriem lūdza izteikt savu spriedumu par Hovardu.

Noklausoties .visu šo zemnieku liecības, Hovardam šķita* ka dzirdējis kaut ko ļoti pazīstamu. Tieši tādas liecības viņš bija gaidījis pirms desmit gadiem tajā iedomātajā tiesas sēdē, kura nekļuva par īstenību.

Un tomēr Hovards bija izbrīnījies.

Toreiz viņš ciemā bija nodzīvojis pusgadu un neviens viņu nevarēja pazīt. Tagad viņš te pavadījis veselus desmit gadus, un viņiem taču vajadzēja viņu tuvāk iepazīt. Un ne vienreiz vien viņi to bija pierādījuši.

Vienam, otram, trešajam 'viņš bija aizdevis āboliņa sēklu,-sēklas labību un kartupeļus, bija viņiem sagādājis jaunus un labākas šķirnes lopus, kuras tīrību saglabāt gan vairumam pietrūka saprāta. Viņi bija griezušies pie viņa neskaitāmas reizes, ikviens no šiem zemniekiem, kuri tagad te stāvēja un liecināja, bija nācis pie viņa pēc padoma un to saņēmis. Lai gan šos padomus likt lietā sajēdza tikai retais — tā jau nu bija.

Pamazām viņi sāka nākt pie Hovarda pavisam atklāti, nevis kā Nikodēms naktī. Viņi apjauta, ka Hovards šo to saprot. Un tagad viņi te stāvēja tiesas priekšā un viņu liecības bija aukstas kā ledus.

Viņi atzina, vismaz lielākā daļa* no viņiem, ka Hovards esot labs zemkopis. Bet viņi nevarot teikt, ka Hovardu pazīst. Viņš taču esot atnācējs.

Daudziem izdevās pateikt šo vārdu tādā tonī, ka varēja noprast: no šī atnācēja jau varot sagaidīt visādas velnišķības.

Starp lieciniekiem divi atšķīrās no pārējiem. Tomēr, kādu iespaidu viņi atstāja uz tiesu, nebija viegli teikt.

Pirmais bija Ārnims Mū, liels, mierīgs un pašpārliecināts.

Viņš apgalvoja, ka Hovards esot darbīgs un miermīlīgs cilvēks. Kādu nogalināt — nē, uz to Hovards neesot spējīgs.

— Var jau būt, ka šeit ciema ir viens otrs slepkava, — viņš teica, — taču Hovards nu gan tas nav.

Apsūdzētājs teica:

— Vai tevi pašu uz aizdomu pamata pirms kāda laika gandrīz nenodeva tiesai par sievas nogalināšanu?

Am.uns saslējās un brīdi raudzījās viņā.

— Ar tevi laikam ir gaužām bēdīgi, ja tu izmanto parastas ciema tenkas ne tikai pret Hovardu, bet arī pret lieciniekiem! — viņš teica. — Ja atnāksi man līdzi ap stūri, es tev paskaidrošu, ko es domāju par tādiem kā tu.

Tiesnesis paklaudzināja .ar āmuru. Apsūdzētājs pietvīka sarkans kā vēzis.

— Vai mani gandrīz nodeva tiesai pirms četrpadsmit piecpadsmit gadiem — to es nezinu, — teica Āmuns. — Klīda tenkas — tas ir tiesa. Bet tās jau klīst vienmēr. Sājā ciemā, kā tev derētu zināt, ikvienu tur aizdomās par visādiem nāves grēkiem. Pie manis ieradās lensmanis — arī tas ir tiesa. Taču, kad izrādījās, ka tenkotājs pats savus vārdus ņem atpakaļ, nekādas lietas nebija. Un tagad es labprāt gribētu dzirdēt, kādas tenkas tu šoreiz esi savācis un taisies laist tautā, ja jau esi ieskrējies. Ko tad tu īsti esi izošņājis par Hovardu?

Tiesnesis atkal piesita ar āmuriņu, un Amunu uz vietas izsūtīja no tiesas zāles ārā.

Otrs, kurš pats lūdza vārdu, bija^Hēgne Lī.

Telpā atskanēja šalkoņa, kad viņš, vecs un savītis, ieņēma lieciniekā vietu. Lielākā dala ļaužu nezināja par Hēgnes un Hovarda draudzību un domāja, ka Hēgne pirmoreiz četrdesmit gadu laikā ir iznācis no sava pagalma.

Tas, kas Hēgnem bija uz sirds, tika pateikts vienā mirklī.

— Pie tā visa vainīgs Kerstafers Bergs, — viņš teica.

Vairāk arī viņam nebija ko teikt, bet viņam pašam tas bija skaidrs kā diena. Sī tiesas lieta bija par kaunu un nelaimi, un visas pasaules kauna un nelaimju īstais vaininieks bija Kerstafers Bergs. Tā tas bijis kopš Hēgnes jaunības gadiem.

Taču visi klātesošie zināja, ka pēdējos gados Kerstafers reti cēlās no gultas un ka viņš nekad tā īsti nebija atkopies kopš tā vakara pirms desmit gadiem, kad Hovards viņam ievilka ar bērza rungu kartupeļu laukā. Sis Hovards jau nu iesita drusku par stipru, un tas kungs vien zina, kas īsti notika toreiz Ulstādes stallī, kad Martinu atrada mirušu, — Hovards toreiz tika cauri ar veselu ādu, tā tas nu bija.

Lai ko varētu sacīt par Kerstaferu, bet Rennevu viņš nebija nogalinājis, jo gulēja uz gultas ..%

Kad tiesa un citi klātesošie saprata — un viņi to saprata vienlaikus —, ka Hēgnem nekā cita nebija, ko teikt, tad notika tas, kas nāk priekšā tik reti: tiesa un klausītāji izplūda kopīgos smieklos. Smējās arī Kerstafers Bergs; kamēr šīs smieklu šaltis vēl skanēja, Hēgne klusu pazuda no tiesas zāles. Viņš it kā izkūpēja gaisā, neviena nepamanīts.

Otru reizi savā mūžā Hēgne Lī bija kļuvis visam ciemam par apsmieklu Kerstafera Berga dēļ.

Pirmās dienas beigās nopratināja Ulstādes kalpu |au* dis — izņēmums bija Guru, kura bija ieradusies tikai pēc Rennevas nāves. Viņiem jautāja, vai viņi pēdējā laikā esot ievērojuši Rennevā kādu pārvērtību, un visi atbildēja apstiprinoši. Kādas pārvērtības? Viņi atbildēja uzmanīgi, kā jau to varēj'a gaidīt, bet visi kā viens domāja, ka Ren-neva esot kļuvusi nemierīga— tas bijis kaut kas jauns — un ka viņa bieži kļuvusi neiecietīga.

Hovards un K'jersti esot bijuši tādi paši kā parasti, neviens nekā cita neesot manījis. Jā, viņi varbūt bijuši mazliet klusāki nekā agrāk.

Tas tiesa — RenneVa un Kjersti lāgā nav satikušas.

Hovards īsti nesaprata, ko apsūdzētājs ar šiem jautājumiem grib noskaidrot. Bet vienu gan viņš bija panācis — mazpamazām bija noskaidrojies, ka pēdējās nedēļās pirms Rennevas nāves Ulstādē viss nebūt nebija kārtībā.

Otrā dienā k|uva skaidrs, kādu virzienu ņem apsūdzība. Pirmo nopratināja Marēnu Tepeni. Pēc sarunas ar fabrikas īpašnieku Hovards tam bija sagatavots. Bet Marēna bija vēl bīstamāka, nekā viņš bija iedomājies. Ne jau pFet Hovardu — viņš esot bijis ļoti noskumis, gandrīz visu laiku sēdējis pie gultas. Un pēdējos vārdus, kurus Renneva izrunājusi pirms miršanas, nākot pie samaņas, viņa sacījusi Hovardam. Viņa pateikusi tikai viņa vārdu, bet cik skaisti...

Pret Kjersti Marēna bija noskaņota naidīgi. Kjersti kambarī nemaz neesot rādījusies un pie gultas ne mirkli neesot sēdējusi. Viņa neesot runājusi ntevienu vārdu un neesot nobirdinājusi ne asaru pat tad, kad Renneva nomirusi ...

Marēna nemeloja, tieši otrādi, viņa visu atcerējās ļoti sīki, taču visu izskaidroja pēc sava prāta. Rennevas izsaucienu «Nolādētā Kjersti!», kad viņa vēl gulēja bezsamaņā, Marēna uzskatīja par viņas pirmajiem vārdiem, kad viņa bija nākusi pie samaņas. To, ka Kjersti tajās dienās bija kā ar ūdeni aplieta, Marēna iztulkoja par pilnīgu vienaldzību.

Uz apsūdzētāja jautājumu, vai viņa turot Kjersti aizdomās par Rennevas nogalināšanu, viņa bez domāšanas, laikam jau labi pārdomājusi, atbildēja:

— Kas nogalināja Rennevu, es nezinu, jo nebiju tur klāt. Bet es zinu, kurš nemaz nebēdājās, kad Renneva bija nomirusi.

Te iejaucās aizstāvis, protestēdams pret to, ka apsūdzētājs bija lietojis izteicienu «nogalināja Rennevu». Tas nebija pierādīts, ka viņa nogalināta, un apsūdzētāja uzdevums bija pierādīt, ja tas būs iespējams, ka slepkavība tiešām notikusi.

Hovards ievēroja, ka neviens aizstāvja vārdiem nepievērsa nekādu uzmanību. Pirmo reizi viņam šķita, ka redz miglu pašķiramies, un viņš nodomāja: «Nebūs labi.»

Šīsdienas galvenais liecinieks bija Antons Olsens Mo-samīra jeb Antons Olsens Mīrens, kā tika ierakstīts protokolā.

«Ko tas nozīmē?» Hovardam iešāvās prātā.

Bet to viņš drīz dabūja zināt.

Antons Ulsens, Ulstādes būdnieks kopš deviņiem gadiem, otrā janvāra vakarā gājis pastaigā — bijis jauks,

skaidrs ziemas vakars. Ceļš viņu vedis garām Ulstādei, un viņam iznācis ieskatīties pa virtuves logu. Un tad viņš redzējis, ka Hovards un Kjersti stāvējuši virtuvē, viens otru apskāvuši tik cieši, it kā būtu iemīlējušies...

Nu protams. Hovardam taču vajadzēja saprast, ka tas bija Antons, kura zābaku nospiedumus viņš ievēroja tieši pie virtuves loga. Kad tas bija? Kad viņš atgriezās no fabrikas.

Antonu ciema (audis saukāja par Lūriķi. Vairākas reizes viņš tika noķerts, kad stāvēja un skatījās iekšā pa citu māju logiem, sevišķi rudens vakaros.

Un vairākas reizes viņš tika uz vietas krietni samizots. Bija aizgājis tiktāl, ka pāris ciema zemnieku bija nākuši ļ pie Hovarda sūdzēties, un Hovards brja apsolījis, ar Antonu parunāt, un to viņi abi ar Rennevu arī bija darījuši.

Bet Antons, kā parasti, to noliedza.

«Nu ja, man tik visu gāž virsū, jo esmu atnācējs,» viņš žēlojās.

šo teicienu labi varēja saprast gan Renneva, gan Hovards.

Un taisnība bija arī tā, ka viņš, lai gan viscītīgākais, tomēr nebija vienīgais lūriķis ciemā.

Lūrēšana svešos logos bija kļuvusi par plaši izplatītu netikumu:

Pāris zemnieku, starp citu, arī Hanss Nūrbijs, bija runājuši ar Hovardu par to, ka vakaros vajadzētu aizklāt logus. Tad varbūt šī lūrēšana izbeigtos, ja vairākas reizes būtu iets veltīgi.

Bet no tā nekas neiznāca. Senos laikos nebija paražas aizklāt logus, un tas gandrīz vai nozīmētu, ka mājās ir kas slēpjams. Neviens negribēja būt pirmais, un tā viss palika pa vecam.

Bez šaubām, tas bijis Antons. Hovardam vajadzēja uzreiz to iedomāties, kad viņš redzēja zābaku nospiedumus.

Un tam vajadzēja notikt tieši tajā vakarā un tieši tajā mirklī.

Hovardam pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Un viņam jau otrreiz ienāca prātā: «Nebūs labi.»

Un nebija arī.

Antons stāstīja sīki jo sīki. Viņi stāvējuši virtuvē, kā jau viņš teicis.

Kjersti aplikusi rokas Hovardam ap kaklu, un Hovards apkampis Kjersti. Tā viņi stāvējuši diezgan ilgi. Antons

nebūt negribēja teikt, ka vigi darījuši vēl kaut ko vairāk nekā tieši to. Bet viņi to darījuši pamatīgi.

Antons ievilka elpu un paskatījās apkārt. Viņš bija labi izskolots, tikai nav zināms, kurš bijis tas skolotājs.

Tiesas zālē valdīja kapa klusums.

— Pēc tam likās, it kā viņi būtu pārmijuši dažus vārdus. Un tad viņi gāja, cieši piespiedušies viens pie otra, uz kambari, kur Hovardam ir gulta.

— Tie ir meli! — iesaucās Hovards.

Tiesnesis piesita ar āmuriņu. Pēc nelielas apspriešanās Hovardam deva vārdu, bez tam nolēma pieaicināt Guru par liecinieci. Kā paskaidroja Hovards, viņš pats bija atsaucis Guru uz Ulstādi un ierādījis viņai istabu otrajā stāvā blakus Kjersti istabai tieši tādēļ, lai viņa varētu uzmanīt, ka Ulstādē nenotiek nekas tāds, par ko nepatiesi liecināja Antons.

Vienu acumirkli Hovards sastapa Antona skatienu — tas kvēloja naidā.

Hovards pilnīgi apstulba. Viņš zināja, ka Antonam viņš nepatika, jo bija šim diedelniekam darījis pārāk daudz laba. Bet tāds'naids ...

Viņš zināja, ka Antonam patika Renneva, un šīs jūtas bija stiprākas, nekā Hovards bija varējis iedomāties. Tagad viņam ienāca prātā kaut kas, no kā viņš gandrīz sastinga.

Antons domāja, ka viņš, Hovards, nogalinājis Renneva.

Kamēr gaidīja Guru ierašanos, Hovardam deva vārdu papildu paskaidrojumam.

Viņš labi atcerējās, ka tajā vakarā viņš runājis ar Kjersti. Viņam ausīs bija nākušas dažādas ciema tenkas, un viņš uzskatījis, ka būs pareizāk, ja Kjersti kādu laiku būs projām no mājas, kamēr tenkotāji pierims. Viņš sacīja, ka nākošajā dienā devies uz fabriku un jautājis fabrikas īpašniekam, vai Kjersti tur atrastos kāda vieta: viņa varētu strādāt virtuvē un iemācīties labi gatavot ēst vai arī uzkopt māju.

Izrādījies, ka arī Kjersti pati bija dzirdējusi šīs tenkas un ļoti cietusi, taču neuzdrošinājusies runāt par to ar Hovardu; un viņa lielā priekā un pateicībā apķērusies viņam ap kaklu, kad uzzinājusi, ka viņš grib viņai palīdzēt uz kādu laiku tikt projām. Bet nevar būt ne runas par kaut kādiem tur ilgstošiem apkampieniem, par ko melsa Antons. Tāpat nevar būt ne runas par to, ka Kjersti pēc tam aizgājusi uz viņa kambari. To varēšot apliecināt

Guru. Tas bijis pavisam nesen, un Guru ne vienreiz vien viņam teikusi, ka vienmēr pēdējā iet pie miera, jo pilnīgi apzinās savu atbildību.

Apsūdzētājs jautāja — pie tam ļoti laipni —, vai viņam tas esot kas jauns, ka Kjersti ciešot. Hovards atbildēja, ka viņš to esot zinājis. Tomēr, ka viņai ir tik grūti, to viņš neesot iedomājies līdz šim vakaram.

— Kā Kjersti, tā man pēc Rennevas nāves bija ļoti drūmi Ulstādē. Mums šķita, ka māja bez viņas ir tik tukša. Kjersti gribēja aizbraukt. Es pats sāku apskatīties pēc kādām mājām, jo zināju, ka Kjersti pēc kāzām saņems Ulstādi mantojumā.

Tā viņš runāja, skaidri zinādams, ka nepalīdz ne Kjersti, ne pats sev.

Kad viņš pateica, ka Kjersti un viņam pēc Rennevas nāves bija ļoti drūmi Ulstādē, viņš visapkārt sajuta naidīgas domas, dzeļošas kā salts kalnu vējš: «Ak tā, viņiem Ulstādē bijis tik drūmi? Jā, viņi gan gribējuši pārāk daudz — lai virtuvē, kur viņi nogalinājuši Rennevu, viņiem nebūtu drūmi...»

Laba un stingri audzināta jauna meitene no labas dzimtas, kāda Kjersti kādreiz bija, nekad neķersies ap kaklu vīrietim un vēl jo vairāk savam patēvam, kaut arī viņš apsolījis viņai palīdzēt. Tādi nebija zemnieki un zemnieku tikumi, un to zināja visi, kas sēdēja šajā telpā. Hovarda paskaidrojums bija caurs kā siets. Visi, kas sēdēja pie tiesas galda, zināja, ka Hovards te kaut ko noteikti noklusē.

Ļoti ilgi un pamatīgi viņi apsprieda Antona liecību. Guru, kura atstāja uz viņiem labu iespaidu, zvērēja, ka viņa nekad neesot aizvērusi acis; iekams neesot pārliecinājusies, ka katrs aizgājis uz savu istabu. To vakaru, par kuru ir runa, viņa ļoti labi atceroties, viņa dzirdējusi, ka viņi sēdējuši un runājuši pēc vakariņām vēl labu brīdi. Tad Kjersti uzgājusi augšā. Hovards aizgājis uz stalli — to viņš, pirms devās pie miera, darījis vienmēr. Pēc tam viņš iegājis kambarī. Ulstādē, tāpat kā citās vecās mājās, viss ļoti labi dzirdams, un viņai esot labas ausis.

Bez tam viņai esot ļoti trausls miegs. Viņa pamostoties pat nakts vidū, ja Kjersti savā gultā pagrozās.

Labs ir. Taču Kjersti bija apskāvusi Hovardu.

Pēc paša vēlēšanās par liecinieku uzstājas Annerss Flātebijs.

Hovards nodomāja: «Ko tad tas varēs pastāstīt?»

Bet Annersa stāstījums bija tiešām pārsteidzošs.

Septembrī Annerss Flātebijs esot vairākas reizes ticies ar apsūdzēto Hovardu Jermuna dēlu. Lai apspriestos, viņš drīzāk varētu teikt. Hovards viņam divas reizes esot teicis: «Kaut kam ir jānotiek. Ilgi es un Renneva zem viena jumta vairs dzīvot nevarēsim.» Annersam šis teiciens licies tik dīvains, ka viņš to atceroties vārdu pa vārdam.

Pēc šīs liecības tiesnesis diktēja protokolam sekojošo:

— Apsūdzētais Hovards Jermuna dēls prasīja vārdu un paziņoja, ka Annersa Flātebija liecība ir melīga no sākuma līdz galam.

Viņš, Hovards Jermuna dēls, pēdējo trīs gadu laikā neesot pārmijis neviena vārda ar Annersu Flātebiju un nekad ne viņam, ne kādam citam nav teicis nekā tāda, ko apgalvo liecinieks. Viņš saprotot, ja arī viņš būtu gribējis nogalināt Rennevu — nekas tāds neatbilst patiesībai —, tad viņam vajadzētu būt jukušam, lai jau iepriekš paziņotu par to ciema Jaudīm. Beidzot apsūdzētais vēlējās zināt, kur un kad šīs tikšanās būtu varējušas notikt.

Liecinieks atbildēja, ka apsūdzētais vēlējies šīs tikšanās turēt slepenībā. Vienreiz viņi tikušies mežā un otrreiz pēc tumsas iestāšanās Flātebijas kalpu istabā, kas tajā laikā stāvējusi tukša. Un par apsūdzētā Hovarda Jermuna dēla nodomiem viņš varot pateikt, ka abās minētajās reizēs viņš vēlējies savākt visas iespējamās ziņas par Hansu Nūrbiju. Apsūdzētais, kurš ir atnācējs, pieder pie cilvēkiem, kuri domā tālu uz priekšu. Viņš ir starpnieks tirdzniecības darījumos starp fabriku un Ziemeļciema zemniekiem un domā izspiest Hansu Nūrbiju, kurš uzpērk mežu baronam Rūsenkrancam. Bet, lai to izdarītu, viņam jāsavāc vairāk apkaunojošu ziņu par Hansu Nūrbiju, nekā viņam, atnācējam, tas iespējams.

Annerss Flātebijs šajā ziņā viņam atteicies palīdzēt, jo viņš vēl mazāk tic apsūdzētajam Hovardam Jermuna dēlam nekā Hansam Nūrbijam.

Uz apsūdzētā apgalvojumu, ka ir jābūt jukušam, lai iepriekš atklātu savus nodomus, liecinieks atbildēja, ka vīrs, kurš nodomājis nogalināt Rennevu, tiešām ir jucis.

Apsūdzētais atkal apgalvoja, ka šajā liecībā neviens vārds neatbilst patiesībai.

Hovards nepiešķīra lielu nozīmi Annersa Flātebija izteikumiem — bija pavisam skaidrs, ka šis pa pusei jukušais cilvēks ceļ priekšā tikai vienus vienīgus apmelojumus. Un vai tad tiešām neatradīsies kāds saprātīgs liecinieks, kuram ar šo lietu nav tieša sakara un kurš varētu pastāstīt, kā patiesībā ir ar Annersu?

Bet tāds liecinieks neatradās.

Sīs dienas beigās norisinājās pavisam negaidīts notikums. Apsūdzētājs atkal bija pratinājis Kjersti, bet neko vairāk nebija panācis — viņa bija dzirdējusi Hovarda paskaidrojumu un atkārtoja to vārdu pa vārdam, neļaudama sevi apmulsināt vai izsist no sliedēm.

Par Antona liecību viņa tikai nicīgi paraustīja degunu.

— Nav neviena paša visā ciemā, kas ticētu Antona vārdiem! — viņa teica. — Viņš melo — to mēs visi zinām.

Stāstu par apkampšanos viņa uzņēma mierīgi.

— Kad Hovards man teica, ka nākošajā dienā braukšot uz fabriku, lai man tur atrastu kādu darbu, es biju tik priecīga, ka metos viņam ap kaklu. Tā bija pirmā reize, kad kaut kas tāds notika, un tas bija tikai īss mirklis. Bet skaidrs ir tas, ka Antons tieši tad stāvējis pie loga. Un nākošajā dienā Hovards aizbrauca uz fabriku un viņam tur apsolīja, ka es varēšu braukt uz turieni.

Kjersti iepriekš nebija izturējusies tik mierīgi un droši.

Tad iejaucās tiesnesis.

Viņš runāja ar viņu laipni, un no viņa laipnas balss Kjersti it ka atmaiga.

Vispirms viņš uzdeva pavisam nevainīgus jautājumus: ' vai viņa kādreiz esot bijusi ārpus ciema robežām, vai viņa pazīstot fabrikas īpašnieku un viņa sievu, kad viņa esot domājusi braukt, vai viņai neesot kļuvis skumji, kad viņi izlēmuši, ka viņai jāatstāj Ulstāde. Un Kjersti aizmirsās.

Beigās viņš laipni skatījās uz viņu pār brillēm un jautāja vēl maigāk nekā iepriekš:

— Saki man, Kjersti Olas meita, —« vai tu mīli Ho-vardu Jermuna dēlu?

Viņa paskatījās viņā ar lielām, starojošām acīm un teica:

— Jā!

Tai pašā brīdī viņa saprata, ko bija pateikusi. Viņa sāka raudāt, aizklāja seju rokām, un neviens no viņas nevarēja vairāk izdabūt ne vārda.

Zālē sacēlās tāds troksnis, ka pamodās fogts.

Vēlu vakarā pie Hovarda atnāca aizstāvis. Hovards gulēja ar visām važām, miegs viņam nenāca — šajā laikā viņš gandrīz neaizmiga.

Aizstāvim šis tas bija pastāstāms, un Hovards redzēja, ka viņš ir iebiedēts.

Fabrikas īpašnieks, kurš pašreiz dzīvoja Ulstādē pie Guru kopā ar apriņķa ārstu, esot sācis-rīkoties. Viņš apmeklējis fogtu, kurš dzīvoja Nūrbija mājās tāpat kā vairākums tiesas locekļu, un saņēmis no viņa atļauju darīt to, ko bija nodomājis. Fabrikas īpašnieks esot fogta draugs (bet fogts neesot draugos ar tiesnesi) un zinot, ka fogts ir laipns, pavecs vīrs, kuram žēl Kjersti, šīs skaistās, jaunās meitenes, kas esot iepīta šajā nepatīkamajā notikumā.

— īsi un skaidri — noticis tā, — teica aizstāvis, — ka apriņķa ārsts devies pie Kjersti un viņai paskaidrojis: ja viņai sirdsapziņa tīra un viņa vēl Hovardam labu, tad viņai jāļauj ārstam sevi apskatīt, lai no medicīnas viedokļa apstiprinātu, ka viņa ir jaunava. Sājā brīdī Hovarda stāvoklis esot ļoti nopietns (ka viņas pašas stāvoklis nopietns, viņš neteica). Bet, ja viņa ir ar mieru ļaut ārstam sevi apskatīt — tas, protams, jaunai, kautrīgai meitenei būs ļoti nepatīkami — un ja izrādīsies, ka viņa ir jaunava, tad sabruks visa apsūdzība kā pret viņu, tā Hovardu. Jo tik daudz jau viņa saprot, ka visa šī lieta balstās uz ciema tenkām. Visas tenkuvāceles bija stāstījušas un klāstījušas, ka starp Kjersti un Hovardu esot bijis kāds sakars un ka viņi abi .norunājuši dabūt. Rennevu nost no ceļa, bet pēdējā mirklī viņiem pietrūcis dūšas. Taču viņi nodarīja Rennevai tādus miesas bojājumus, no kuriem viņa pēc tam nomira, — un juridiski tas nozīmē to pašu ko slepkavība ar iepriekšēju nodomu.

Ja tiks pierādīts, ka Kjersti ir jaunava, tad atkrīt visa asinsgrēka apsūdzība un arī nogalināšanas svarīgākais motīvs. Un izkūpēs gaisā visa apsūdzība. Tagad tas viss atrodas pašas Kjersti rokās, jo viņš, apriņķa ārsts, uzskata par vajadzīgu viņai pateikt, ka viņš nevar viņu piespiest...

Kad Kjersti saprata, ka viņa var glābt Hovardu, viņa uzreiz piekrita. Sī izmeklēšana notika Guru klātbūtnē. Izrādījās, ka Kjersti ir jaunava — virgo intacta, tātad viņai un Hovardam nekādas intīmas tuvības no likuma viedokļa nav bijis. Apriņķa ārsts jau slēdzienu uzrakstījis, un tas rīt nonāks uz tiesas galda.

Aizstāvis, kuram, patiesību sakot, te nekādu nopelnu nebija, dižojās kā gailis.

— Pēc manām domām, šis atzinums izšķir visu, — teica aizstāvis. — Apsūdzētājs var noņemt apsūdzību, un tas mani nepārsteigtu, ja tā notiks.

Hovards neteica ne vārda. Viņam bija tik pretīgi, ka svešs vīrietis bija aizskāris Kjersti, viņš nespēja dabūt ne vārdu pār lūpām, ja arī būtu vēlējies, lai gan zina ja, ka fabrikas īpašnieks un apriņķa ārsts rīkojušies pec labākajiem nodomiem.

Tomēr to nakti — pirmo reizi nedeļas laikā — Hovards pāris stundu iemiga ciešā bezsapņu miegā.

Nākošajā rītā vārdu lūdza aizstāvis. Viņš izskaidroja ciema tenku būtību, pastāstīja par fabrikas īpašnieka iniciatīvu un nolasīja apriņķa ārsta slēdzienu.

Zālē iestājās mirklīgs klusums, kas apstulbināja visus. Tad piecēlās apsūdzētājs un lika priekšā tiesai iziet, lai pusstundu apsvērtu jauno situāciju.

Tiesa tam piekrita — starp citu, tā atgriezās tikai pēc stundas; tiesnesis uzsita ar āmuriņu pa galdu, stingri paskatījās uz klātesošajiem un teica:

— Sēde turpinās.

Un Hovards saprata: ja šīs stundas laikā ar tiesas locekļiem kāda pārmaiņa ir notikusi, tad vienīgi tāda, ka tie atgriezās vēl naidīgāki nekā aizgāja.

Vārdu ņēma tiesnesis un paziņoja: tā kā apriņķa ārsta slēdziens ir pienācis bez tiesas pieprasījuma un neatbilst noteiktajai juridiskajai un tiesiskajai procedūrai, tad tam nav nekādas nozīmes lietas tālākajā izmeklēšanā un tas netiks ierakstīts protokolā.

— Uzskatot, ka apriņķa ārsts iepriekš nolasītajā slēdzienā* jau visu pateicis, tiesa neuzskata par vajadzīgu pieņemt viņa laipno piedāvājumu uzstāties vēl par liecinieku un tādēļ šo piedāvājumu noraida.

Aizstāvis kļuva sarkans kā uguns.

Apsūdzētājs sāka atkal pratināt Kjersti.

Bija skaidrs, ka Kjersti tagad ar neuzticību raugās uz visiem tiesas locekļiem. Vakar viņa bija ļāvusi tiesnesim sevi piemuļķot, jo viņš runāja medainā balsī. Viņa nevēlējās, lai viņu piemuļķo vēlreiz. Uz visiem apsūdzētāja jautājumiem viņa atbildēja drūmā balsī, un viņas atbilde deviņos gadījumos no desmit bija: «Es neatceros.»

Un skaidrs bija vēl kas — tas bija lasāms tiesas locekļu sejās: ar katru mīļu brīdi, kas pagāja šādi, Kjersti pati sev kaitēja. Apsūdzētāju pārņēma arvien lielāks uzvaras prieks, viņa tonis kļuva arvien laipnāks un iecietīgāks —- viņš .droši vien bija mācījies no tiesneša vakardienas uzstāšanās.

— No vairākiem lieciniekiem mēs esam dzirdējuši, — teica apsūdzētājs, — ka pēdējās nedēļās, kad Renneva Larsa meita Ulstā vēl bija dzīva, tev, Kjersti Olas meita, bija sliktas attiecības ar savu pamāti, tas nozīmē: pirms viņa — hm — tik bēdīgā veidā aizgāja no dzīves. Vai tev šajā sakarā ir kas sakāms?

Bet Kjersti nekā neatcerējās.

Varēja nojaust, ka aizstāvis, būdams zaļš un nepieredzējis, acīmredzot ir devis Kjersti ļoti sliktu padomu. Viņš laikam bija teicis: «Neviens tevi nevar sodīt, ja tu saki, ka neatceries.»

Un varēja noprast vēl kaut ko. šodien tiesa uzklupa Kjersti.

— Mīļā Kjersti, — apsūdzētājs sacīja laipni, pat pārāk laipni, — tiesas locekļi nekādā ziņā nevar noticēt, ka tu esi aizmirsusi ne tikai lielāko daļu no tā, kas notika tajā nelaimīgajā vakarā, bet arī daudzus faktus, kuri pirms tam atkārtojās reizi pa reizei vairākas nedēļas pēc kārtas, — tādus faktus, kuri, pēc vairāku liecinieku liecībām, skaidri norādīja uz sliktām attiecībām starp tevi un Ren-nevu. Vai tad tu tiešām nekā no tā visa neatceries?

Kjersti klusēja.

— Un vai tu nekā.neatceries no tiem pēdējā vakara notikumiem, kas galu galā noveda pie Rennevas Larsa meitas traģiskā gala? Vai, piemēram, starp jums neiznāca kāda nesaprašanās vai strīds?

Kjersti skatiens šaudījās kā vajātam zvēram, kas noķerts lamatās. Atkal un atkal šis skatiens atgriezās pie Hovarda. Hovards bija pagriezies pret Kjersti. Viņš zināja, ka visa zāle seko viņam ar naida pilnām acīm un nepareizi iztulkos katru pārmaiņu viņa sejas izteiksmē. Viņš skatījās uz Kjersti, bet viņa acis nekā neizteica. Viņš nevarēja viņai palīdzēt.

Kjersti beidzot saprata, ka nevar vairs ilgāk izlikties, ka galīgi neko neatceras. Tomēr viņa nevarēja izdomāt, ko teikt. Viņas skatiens skraidīja šurp un turp.

Apsūdzētājs atkal iejautājās pārspīlēti laipnā balsī:

— Vai tad tu tiešām nekā neatceries par šo pēdējo vakaru?

— Viņa pret mani atvēzējās ar nazi! — viņai izlauzās pār lūpām.

Pie tiesas galda visi sarosījās. Iečīkstējās grīda zem klausītāju soliem, jo ari viņi sakustējās. Visapkārt — gan pie tiesas galda, gan aizmugurē — bija dzirdama sačukstēšanās un murmināšana. Tas, ko bija pateikusi Kjersti, visu nostādīja pavisam citā gaismā.

Sačukstēšanos zālē pāršķēla apsūdzētāja balss, bet tā vairs nebija rie laipna, ne pieglaimīga:

— Tātad Renneva pret tevi atvēzējās ar nazi. Beidzot tu to atcerējies. Kas tas bija — strīda rezultāts vai, kā saka, pēdējais arguments šajā strīdā?

Bet Kjersti klusēja.

— Vai atceries, kas notika pēc tam?

Kjersti atguva valodu.

— Nē.

— Galīgi neko?

— Nē... tas ir... kamēr ieraudzīju, ka viņa guļ uz grīdas ar galvu pret mūri.

Atkal sačukstēšanās zālē.

— Vai tas nozīmē, ka tu neapzinies, kas notika pēc tam, kad Renneva atvēzējās ar nazi; varbūt tu, par piemēru, pieskrēji ‘viņai klāt, būdama jaunāka un izveicīgāka, un uzgrūdi viņu pavarda dzelzs kāsim — vai taš nozīmē, ka tu neesi spējīga šādu iespēju ne apstiprināt, ne noliegt un vispār neatceries, kas notika pirms Rennevas kritiena? Atbildi, Kjersti Olas meita!

Bet Kjersti klusēja. Tikai viņas skatiens bezpalīdzīgi, kā padomu meklēdams, slīdēja no viena pie otra, beigās apstādamies pie Hovarda.

Hovards deva zīmi aizstāvim, ka vēlas vārdu.

Viņš zināja: ja viņš tagad Kjersti nepalīdzēs, viņa būs pazudusi. Apsūdzētājs varēja iedzīt viņu jebkurā strupceļā.

Hovards piecēlās. Viņam vajadzēja bridi pastāvēt, kamēr pārgāja drebuļi; tie uznāca ikreiz, kad viņš pieceldamies izdzirda važu šķindēšanu un atkal no jauna izjuta to smagumu. Viņš no pieredzes zināja, ka nav spējīgs bilst ne vārda, kamēr drebuļi nav pārgājuši.

Viņš gribētu sniegt nelielu paskaidrojumu, viņš teica. Tas, ko teica Kjersti, ir patiesība — Renneva tiešām pret Kjersti atvēzējusies ar nazi. Ne jau lai uzbruktu Kjersti — tam viņš negribētu ticēt. Lai gan galvot viņš nevarot. Viņam drīzāk šķiet, ka viņa atvēzējusies ar nazi tādēļ, ka

tas gadījuma pēc viņai bijis rokā — viņa plēsusi skalus, esot aizdedzinājusi tos un ielikusi skalturos, kad Kjersti atnākusi no kūts, kur bija atnesusies govs. Pats viņš esot sēdējis un drāzis cirvim kātu, bet tai brīdī esot gan piecēlies, lai ietu uz kūti un apskatītu teliņu. Tad viss noticis tik spēji, ka viņam nebijis laika domāt. Renneva atvēzējusies ar nazi, viņš pieskrējis klāt, pacēlis cirvja kātu, lai atvairītu dūrienu.

Renneva, kura droši vien sabijusies no viņa straujajām kustībām, atlēkusi atpakaļ un uzgrūdusies uz dzelzs kāša, zaudējusi līdzsvaru un nokritusi atmuguriski, atsizdamās ar galvu pret mūri, kā jau viņš bija iepriekš paskaidrojis.

Un viņš atkārto: ne Kjersti, ne viņš nebija piedūruši Rennevai ne pirksta, kad viņa nokrita.

Viņš iepriekš šo nazi neesot pieminējis, jo nevēlējies aptraipīt nelaiķes piemiņu. Kā viņš sapratis, tad pēdējā laikā — apmēram kādu mēnesi — Rennevai esot aptumšojies prāts. Viņa kļuvusi nikna un ķildīga bez kāda iemesla. Pāris reižu šīs dusmas izbaudījušas kalpones — viņas pašas par to tiesai jau stāstījušas. Brīžiem šīs dusmas, visbiežāk vakaros, nākušas pār Kjersti galvu. Ho-vardu pašu šie dusmu izvirdumi neskāruši nekad. Gadījies, ka savu rīcību Renneva pēc tam pati nožēlojusi, kā viņa esot stāstījusi Hovardam. Viņam jāatzīst, ka šīs dusmu lēkmes uz rudens pusi kļuvušas stiprākas. Bet, kad viņa pirms nāves atguvusi samaņu, tad, sēdēdams pie viņas gultas, viņš ievērojis, ka viss ļaunais zūd, bijis kā ar roku atņemts — viņa kļuvusi tāda pati kā agrāk, savās labākajās dienās. Taču pēc brīža viņa nomirusi!

Zālē valdīja klusums, kad Hovards apsēdās. Tiesas locekļi nenolaida no viņa acis. Un piepeši Hovards viņu acīs redzēja pārliecību, ka viņš ar saviem vārdiem ir atzinis savu vainu vai — vēl ļaunāk — ka, Kjersti vārdu dēļ piespiests pie sienas, viņš atzinis tikai to, ko bijis spiests atzīt, bet neko vairāk.

Un viņš brīžiem pats sev bija licies gaišredzīgs. Tomēr gaišredzīgs, kā viņš to tagad redzēja, viņš nekad nekļuva iepriekš, kad būtu varējis sev palīdzēt, bet tikai pēc tam, kad jau bija par vēlu.

Viņam šķita, ka viņš redz, ko domā vīri pie tiesas galda. Tiesnesis un Ola Nūrsets domāja: «Nu viņš mums ir rokā!» Hansa Olsena Tomtera domas viņš izlasīt nevarēja. Bet to, ka viss tiesas process, sevišķi viņa papildu paskaidrojums vērsās pret viņu, vislabāk varēja redzēt

Hansa Olsena sejā. Sī Heuges piekritēja seja, kura pa-,, rasti bija lēnprātīga un mierīga un kura, satiekoties ar Hovardu, parasti staroja laipnībā, šajās dienās bija noslēgta un akmenscieta. Viņš jau bija notiesāts, un nekādu žēlsirdību nebija ko gaidīt.

Apsūdzētājam no prieka un uzvaras apziņas vaigos ziedēja sarkanas rozes. Aizstāvis bija bāls — šķita, ka viņš netic tam, ko Hovards tikko bija stāstījis.

Kapelāns Peusa kungs sēdēja un skatījās viņā. Viņš nebija naidīgs, lai gan izskatījās sarūgtināts.

Fogts sēdēja vienkoka krēslā blakus Peusa kungam. Viņš snauda.

Hovards juta, ka viss zaudēts. Taisnību, kā viņi visi domāja, nekad no viņa neizvilks. Bet nebija jau arī vajadzīgs. Viņi tagad zināja, ka Hovards tīšām bija uzgrūdis Rennevu uz dzelzs kāša un — nav izslēgts — triecis viņu ari pret mūri.

Hovardam sala, lai gan telpā bija silts, un viņam šķita, ka viņš grimst kaut kur, ka ir iegrimis kādā līdzīgā telpā, taču tur valda aukstums un viņš ir viens. Viņš zināja, ka šajā aukstumā būs tik ilgi, kamēr nogrims vēl dziļāk, kur būs vēl aukstāks un kur viņš būs vēl vientuļāks.

Bet viena doma viņu drusciņ priecēja. Viņš bija izdarījis to, ko sev bija zvērējis tai dienā, kad viņu un Kjersti apcietināja.

Viņš bija zvērējis — un ņēmis par lieciniekiem vai nu dievu, vai velnu —, lai notiek kas notikdams, Kjersti nenāksies viņa dēļ zaudēt dzīvību. Pietika jau ar Tūni, kura ielēca ūdenskritumā. Viņš bija vainīgs Tūnes nāvē, un dieva acīs viņš bija slepkava, tādēļ pelnījis nāvi. Un, ja tā ir taisnība, kā ļaudis bija runājuši, ka dievs nenolaiž no viņa acu, tad tagad būs jādodas nāvē. Bet Kjersti, kura nebija vainīga, nebūs šī nāve jādala ar viņu. Viņa drīz būz pavisam pieaugusi, aizmirsīs viņu, satiks citu vīrieti, iemīlēs viņu, piedzīvos ar viņu bērnus un tikai reižu rei zēm nogrims domās, par kurām neteiks vīram...

Viņam bija izdevies glābt Kjersti. Viņiem pietiek ar vienu slepkavu. Lai ko viņi domātu, viņi vairāk nerunās par asinsgrēku — to viņš saprata.

Tiesnesis uzrunāja viņu pērkondimdošā balsī:

— Hovard Jermuna dēl, vai tu atzīsti, ka pirmo reizi apzināti devi tiesai nepatiesu liecību par to, kas tajā vakarā notika Ulstādes virtuvē?.

Hovards atbildēja, ka nepatiesu liecību viņš devis nav. Viss, ko viņš pirmo reizi teicis, ir taisnība. Bet viņš atzīst, ka toreiz nepateicis visu. Viņš nepateicis, ka Ren-neva atvēzējās ar nazi pret Kjersti un ka viņam vajadzēja nostāties vidū. Viņš bija to noklusējis, lai neaptraipītu Rennevas piemiņu, lai aiztaupītu viņai to patiesību, ka pēdējā laikā viņai bija aptumšojies prāts, kad runa bija par Kjersti.

Viņš pats juta, cik viņa paskaidrojumi nepārliecinoši, un dzirdēja kādu no tiesas locekļiem nicinājumā nošņāca-mies. Viņi taču neuzskatīja, ka Rennevai aptumšojies prāts. Tieši otrādi, viņa agrāk un skaidrāk par citiem redzējusi, ka Hovards met acis uz Kjersti un vēlas viņu novākt no ceļa. Viņi uzskatīja, ka droši vien tā arī neuzzinās, kā viņš īstenojis savus nodomus: vai viņš rīkojies aiz auksta aprēķina, vai arī pēdējā brīdī viņam pietrūcis dūšas, tāpēc nevarējis slepkavību īstenot līdz galam. Bet viņi zināja pietiekami daudz, un Renneva bija mirusi.

Tiesnesis diktēja protokolam: — Apsūdzētais Hovards Jermuna dēls mēģina attaisnot iepriekš noklusētos faktus ar to, ka neesot gribējis aptraipīt Rennevas Larsa meitas piemiņu...

Tas, kas notika tai pašā dienā, tikai nedaudz vēlāk, varbūt varēja uzjautrināt kā tiesu, tā klausītājus, bet Hovards zināja, ka lietas izskatīšanai tas neko nedotu.

Pieteicās Antons un lūdza atļauju sniegt papildu liecību. Viņam to atļāva.

Nedaudz stomīdamies, viņš stāstīja, ka pie Ulstādes virtuves loga esot stāvējis vēl vienu vakaru — un pavisam nejaušā kārtā tas bijis tieši tajā vakarā, kad Hovards uzgrūdis Rennevu dzelzs kāsim ...

Viņš atbildēja, ka neesot uzdrīkstējies to pateikt agrāk — neviens nebūtu viņam ticējis, ja viņš būtu stāstījis kaut ko tamlīdzīgu par tādu lielu un bagātu vīru kā Hovards.

Viņš stāstīja tālāk, un tas, ko viņš teica, sakrita ar Ho-varda paskaidrojumu, izņemot apgalvojumu, ka Hovards grūdis Rennevu.

Šoreiz bija skaidrs, ka tiesa viņam neticēja. Sakarība bija pārāk skaidra — Antons bija stāvējis aiz durvīm un dzirdējis Hovarda paskaidrojumu. Un tad viņam bija ienācis prātā to mazliet izskaistināt.

/A

Hovards drīkstēja Antonam uzdot jautājumu.

Viņš jautājas

.— Ja jau tu tur ārpusē stāvēji, kā apgalvo, tad droši vien redzēji, kur bija Kjersti?

Antons apmulsa un uzķērās uz makšķeres. Viņš sa-stostījās*

— Viņa ... viņa nometās zemē uz grīdas ...

— Meli! Kjersti pieskrēja pie galda ūn paņēma virtuves dēlīti, lai aizsargātos, ja Renneva pēkšņi durtu.

Hovards neuzskatīja par vajadzīgu pateikt, ka Kjersti bija paņēmusi arī otru virtuves nazi un turēja to labajā rokā.

Visi klātesošie saprata, ka Antons melo, un tas bija labi. Bet iepriekš viņš bija sīki izstāstījis to, kam lielākais vairums tiesas locekļu ticēja vai vēlējās ticēt.

Nākošais liecinieks bija fabrikas īpašnieks, viņš arī bija pieteicies brīvprātīgi. Viņš stāstīja, ka trešajā janvārī viņu apciemojis Hovards un jautājis, vai Kjersti nevarētu pie viņa dabūt kādu vietu. Pēc Rennevas nāves viņai bijis loti drūmi Ulstādē, un viņa ļoti pārdzīvojusi ļaužu tenkas, kas daļēji bija nonākušas viņai ausīs. Ho-vārds par šīm tenkām zinājis vairāk, tomēr viņam arī nebijis skaidra priekšstata, cik tālu šīs tenkas aizgājušas un cik tās ir ļaunprātīgas.

Viņš Hovardam apsolījis, ka pieņems Kjersti darbā.

Bet galvenais iemesls, kāpēc fabrikas īpašnieks lūdzis vārdu liecībai, bija viņa garā saruna ar Hovardu, kurā viņš pastāstījis par Rennevu vārdu pa vārdam tieši to paš.u, ko tagad savā papildu paskaidrojumā. Hovards arī tad lietojis teicienu aptumšojies prāts, piebilzdams, ka viņš negribētu to izpaust, lai neaptraipītu Rennevas piemiņu. Toreiz Hovardam vēl nebija nekādas nojautas par to, ka pret viņu tiks ierosināta lieta. Viņš pieminējis Rennevas prāta aptumšošanos tikai tādēļ, ka vēlējies uzzināt, vai viņš kaut ko līdzīgu neesot ievērojis tajos četros gados, kad Renneva pie viņa strādāja.

Un fabrikas īpašnieks tiešām esot ievērojis kaut ko līdzīgu, kad Rennevas kalpošanas laiks gājis uz beigām. Tas varbūt varētu radīt zināmu interesi.

Tomēr tiesas locekļu sejas bija noslēgtas, vēl vairāk — tās bija naidīgas. Fabrikas īpašnieku zemnieki ne visai labi ieredzēja — viņi nezināja, ka fabrika pārdzīvo grūtības, un uzskatīja, ka viņš slikti maksā. Bet Heuges piekritēju vidū viņa slava bija vēl sliktāka. Viņš, redz, rīkojis dažādas svinības, kas līdzinoties īstai dieva zaimošanai, un reiz — tieši lielajā piektdienā — kāda dāma dejojusi pat uz galda.

Pēdējais liecinieks, kurš lūdza vārdu pēc Antona paskaidrojuma, bija Juns.

Šķita, ka viņam nav nekādas bijāšanas no tiesas vīriem.

Viņš sākumā paziņoja, ka pirmām kārtām vēloties pateikt dažus vārdus par Antonu.

Itin neviens pats no Ulstādes ļaudīm — ne bodnieki, ne kalpotāji — ne mirkli nespējot iedomāties, ka Hovards vai Kjersti būtu Rennevai uzbrukuši un vēlējušies viņu nogalināt. Un šie cilvēki taču Hovardu un Kjersti pazīstot vislabāk. Par Rennevu un Hovardu viņš varot teikt, ka visus šos gadus viņi viens otru ļoti mīlējuši, viņi izskatījušies tikpat kā līgavainis un līgava.

— Dažreiz gadījās, ka es viņus pat uzvilku uz zoba, — atzinās Juns. — Katrs var apgalvot, ka uz viņiem bija patīkami noskatīties. Un es ar viņiem diendienā biju kopā visus šos desmit gadus.

Un desmit gadi pagājuši arī no tā brīža, kad Hovards savā labsirdībā pieņēmis Antonu, kad viņš, īsts diedelnieks, atvilcies uz Ulstādi, jo bijis no mācītājmuižas padzīts par zagšanu. Hovards viņam sagādājis jumtu virs galvas un izturējies pret viņu tik labi kā tēvs. Bet Antons pieder pie tiem, kas nekad un nekur pats galā netiek, un pret tiem, kas viņu izpestī no ķibeles, viņš pēc tam sāk perināt naidu. Un tādu cilvēku nav mazums. Juns to jau sen esot zinājis, ka Hovards par savu labo sirdi tik un tā reiz iemantos tikai nepateicību. Tagad šis slīmests pamanījās to izdarīt.

Par Antona vārdu patiesīgumu viņš gribētu pateikt to, ka, pazīdams viņu veselus desmit gadus, neesot ne reizes dzirdējis no viņa nevienu patiesu vārdu, vienīgi tad, ja viņš nejauši pārteicies.

Tā bija laba liecība un uz citas tiesas locekļiem varbūt iedarbotos. Bet Hovardam bija skaidrs kā diena, ka šai tiesai lēmums gatavs jau iepriekš. Tur sēdēja Hanss 01-sens ar akmens seju. Tajā varēja izlasīt spriedumu.

Pēc tam vārdu deva apsūdzētājam un aizstāvim. Hovards jau iepriekš zināja, ko viņi teiks, un viņi to arī pateica.

Viņš ievēroja, ka apsūdzētājs nepieminēja ne vārda par asinsgrēku. Tātad apriņķa ārsta slēdziens tomēr bija iedarbojies.

Par Kjersti apsūdzētājs tikai sacīja, ka, pamatojoties uz esošajiem pierādījumiem, viņš nepastāv uz viņas sodīšanu.

Izskatījās tā, ka tiesa klusībā no viņas apsūdzību noņem.

Aizstāvis vēlreiz uzsvēra, ka Hovarda vainai nav nekādu vērā ņemamu pierādījumu.

Kamēr aizstāvis runāja, Kjersti pielēca kājās un, apjukumā paskatījusies apkārt, iesaucās:

— Tā biju es, kas atvēzējās ar nazi!

Bet visi saprata, ka pār viņu nākusi kaut kāda apmātība Izdzirdusi savus vārdus, viņa it kā atmodās, pārlaida skatienu zālei un atkal apsēdās.

Aizstāvis runāja tālāk.

Spriedumu pasludināja nākošajā rītā.

MĀCĪTĀJMUIŽĀ

Kamēr Ziemeļciemā notika tiesas process, mācītājmuižā negaidītā vizītē ieradās Anne Margrēte. Kā viņa pati sacīja, viņa esot atbraukusi apraudzīt tēvu, kurš jau tik ilgi slimoja, un satikties ar māti Marēnu Sofijas kundzi un māsu Līsi.

Anne Margrēte, jaunākā un skaistākā no abām māsām, bija apprecējusies ar nodrošinātu ierēdni Kristiānijā. Viņai bija līdzi dēlēns Andreass, gandrīz deviņus gadus vecs puisēns. Viņš bija ģimenē vienīgais bērns.

Līsei pēc četriem laulībā pavadītiem gadiem liktenis dāvāja meitu Sofiju. Meitenīte pašlaik gulēja kapelāna dzīvoklī otrajā stāvā, kamēr abas māsas viesistabā dzēra kafiju.

Gadu gaitā Anne Margrēte un Līse savā izskatā bija kļuvušas līdzīgākas.

Anne Margrēte bija kļuvusi pilnīgāka, bet izskatījās labi. Viņai jau bija pāri trīsdesmit. Viņa arvien vairāk bija sākusi līdzināties savai mātei.

Arī Līse bija kļuvusi apaļīgāka, bet tas viņai nāca tikai par labu, jo deguns vairs nelikās tik garš kā agrā jaunībā, un, kad viņa sēdēja, neviens nevarēja pateikt, ka viņai kliba kāja.

Tūlīt pēc ierašanās Arine Margrēte uzzināja par tiesas procesu pret Hovardu un Kjersti.

— Par to šeit runā it visi, — teica Līse, kura šobrīd izskatījās slikti:- bāla, ar pietūkušiem acu plakstiem, it kā viņa būtu daudz raudājusi vai arī slikti gulējusi.

— Pirms izbraukšanas es jau kaut ko dzirdēju, — teica Anne Margrēte. — Pilnīgi neticami! Hovards! Kurš nespēja nokaut nevienu lopiņul Tas taču ir vienkārši smieklīgi, vai ne?

— Mums gan tas neliekas smieklīgi, — atbildēja Līse.

— Tēvs to ņem tik ļoti pie sirds — viņam pat k|uvis sliktāk. Un māte, nē, vispār nezinu, ko viņa domā.

Marēna Sofijas kundze bija augšā pie mācītāja.

— Smieklīgi! Cik smieklīgi! — Anne Margrēte iekarsusi sauca. — Iedomājies tikai — Hovards!

— Tiesas process rit jau piekto dienu, — Līse sacīja,

— Henriks arī tur sēž, lai viņš būtu klāt, ja pēkšņi ieva-jadzētos.

Ārā bija atkusnis un sniga slapjš sniegs. Lai gan bija jau vēla pēcpusdiena, vēl joprojām bija gaišs. Anne Margrēte griezās pie dēlēna:

— Izej ārā un uztaisi sniegavīru, Hovard!

Zēns aizgāja.

— Hovard? Tu teici — Hovard?

Līse pacēla galvu.

— Viņu taču sauc ...

— Nu protams. Es tikai pārteicos. Jo mēs taču te runājām par Hovardu, pati saproti.

Anne Margrēte tumši pietvīka.

Viņa pirmā pārtrauca klusumu.

— Tātad Hovardu tiesā, — viņa teica. — Vai pret viņu ir kādi pierādījumi?

Atbildi viņa nesaņēma, katrā ziņā ne no Līses. Jo tai pašā mirklī pagalmā ieskanējās zvārgulīši, un tūlīt istabā ienāca kapelāns Henriks Peuss.

— Kā gāja, Henrik?

Līses seja bija pelēka kā zeme.

Kapelāns uzreiz neatbildēja. Viņš arī bija bāls, un apakšžoklis likās vēl vairāk izvirzīts uz priekšu. Viņš brīdi lūkojās sievā, it kā vēlētos ar acīm iedvest viņai spēku.

— Nāves sods, — viņš sacīja nogurušā, bezkrāsainā balsī.

— Abiem? — Jautātāja bija Anne Margrēte. Līse sēdēja, abām rokām ieķērusies krēsiā.

— Hovardam. Kjersti attaisnoja pierādījumu trūkuma dēj. Varētu piebilst — un tās ir manas personiskās domas —, ka tiesa, likdama lietā pierādījumus, kuru patiesībā nemaz nav, tikpat labi varēja notiesāt Kjersti un attaisnot Hovardu, abus notiesāt vai abus attaisnot.

— Zini, Līse, — sacīja Peusa kungs, mazliet nokaunējies, — vai es varētu palūgt tasīti kafijas, un tad es pastāstīšu šo bēdu stāstu. Šodien neesmu nekā ēdis, pēc sprieduma pasludināšanas, kad aizgāju pie Hansa Nūr-bija, es nevarēju norīt ne kumosa.

Pie kafijas galda viņš pamazām atguvās un skaidri, lai gan pasausi pārstāstīja visu to, ko uzskatīja šai jautājumā par vissvarīgāko. Tikai dažas reizes viņš ieskatījās savos papīros.

— Man ierādīja vietu pie fogta galdiņa, kas atradās tieši aiz tiesas galda. Tiesa pieņēma manu ierosinājumu, ka rakstīšu papildu protokolu baznīcai, ja gadījumā tā izrāditu interesi par šo procesu.

No savas vietas es visu laiku redzēju apsūdzētos: viņi atradās man tieši pretī.

Viņi sēdēja netālu viens no otra, ar seju pret tiesu un tātad arī pret mani. Kjersti sēdēja nedaudz aiz Hovarda un varēja viņu redzēt, bet viņam, lai paskatītos uz Kjersti, bija jāpagriež galva. Vai šādu izvietojumu bija izplānojis tiesnesis, neņemos apgalvot. Tieši šis izvietojums, pēc manām domām, bija liktenīgs.

Peusa kungs pāršķirstīja papīrus. Viņš teica, ka vispirms atstāstīšot visu procesu un pēc tam iepazīstināšot viņus ar saviem komentāriem.

Jau krēsloja. Andreasu, kurš ienāca no dārza, aizsūtīja uz virtuvi. Uz galda vēl joprojām bija kafija, bet neviens tai ilgi nepieskārās. Bija ienestas divas sveces, un tās dega Peusa kungam katrā pusē. Kaut kur vilka vējš, un liesmas plīvoja, mezdamas mainīgas un raustīgas ēnas pār kapelāna asajiem un kalsnajiem vaibstiem, pār Līses nogurušajām acīm un melnajiem lokiem zem tām un pār Annes Margrētes uzbudināto un dīvaini alkatīgo seju, it kā viņa vēlētos dzirdēt vēl un vēl par šo drūmo notikumu.

Marēna Sofijas kundze arī nonāca uz brīdi lejā, bet, uzzinājusi prāvas iznākumu, atkal devās atpakaļ, jo, kā viņa sacīja, pārējo noklausīšoties vakarā visu pēc kārtas.

Pēc tam viņa vēlreiz nonāca pie viņiem.

— Tīrais neprāts, cik ļoti viņš pieķēries Hovardaml — viņa teica, un visiem bija skaidrs, ka viņa runā par Tūr-maņa kungu. — Mūsu labais Hovards galu galā ir tikai zemnieks.

Abas māsas tikai ledaini klusēja. Pēc brīža, sajutusi ap sevi atturīgu vēsumu, kundze, dziļi aizvainota, devās augšup pa kāpnēm.

Kad viņa bija izgājusi no istabas, Anne Margrēte teica:

— Tā ir patiesība, Līse. Aiz ziņkāres es palūdzu vīra draugam Kopenhāgenā uzzināt, vai nostāstam par Ho-varda dižciltīgo izcelšanos ir kāds pamats — ka viņš cēlies no kāda nežēlastībā krituša dāņu bruņinieka, kuru sagūstīja un kuram pie Brinkebergas baznīcas izpildīja nāves sodu, — tu taču to esi dzirdējusi. Un tagad dīvainā kārtā izrādās, ka tam ir vēsturisks pamats. Tādā gadījumā iznāk, ka Hovards ir cēlies no daudz dižciltīgākas dzimtas nekā mēs!

Līse neatbildēja, un varēja domāt, ka viņa Annes Mar-grētes vārdus nemaz nav dzirdējusi.

Kapelāns, kā viņš to bija teicis, tagad ķērās pie saviem komentāriem.

— Par nozieguma izdarīšanu — ja tur vispār bijis noziegums — nekādu liecību nebija, vajadzēja vadīties pēc pašu apsūdzēto atzīšanās. Bet šādas atzīšanās arī nebija. Kā tad tiesa bez mazākās šaubīšanās varēja notiesāt Hovardu uz nāvi?

Es mēģināšu to paskaidrot.

Visu apsūdzību tiesa balstīja uz pieņēmumu, ka starp Hovardu un Kjersti ir bijušas intīmas attiecības, ka Ren-neva to atklājusi, ka abi vainīgie nolēmuši novākt viņu no ceļa, lai netraucēti varētu nodoties savām noziedzīgajām kaislībām. Bet pēdējā brīdī viņiem nepieticis dūšas, un tā viņi šo melno darbu nenodarījuši līdz galam. Tomēr tas netraucēja tiesu nosaukt viņu rīcību par slepkavību, jo Renneva no ievainojumiem nomira.

Var sacīt, ka šīs hipotēzes daļas balstīja cita citu kā kārtis kāršu namiņu. Apsūdzība jau no paša sākuma bija ļoti nepārliecinoša, un man jāpiekrīt Hansam Nūrbijam, kurš šajā ciemā ir ļoti cienījams cilvēks. Viņš teica: «Ja Hovards nebūtu atnācējs, bet vietējais, turklāt no labas ģimenes, nekāda lieta nebūtu ierosināta.»

Pa to laiku, tiesneša apmuļķota, Kjersti atzinās, ka mīl Hovardu.

Tad iejaucās fabrikas īpašnieks. Ar fogta atjauju — no fogta viņš var panākt visu — viņš iika apriņķa ārstam apskatīt Kjersti, un nākošajā rītā uz tiesas’galda gulēja slēdziens: Kjersti ir virgo intacta.

Līdz ar to pilnīgi izčākstēja motivācija slepkavībai ar iepriekšēju nodomu, katrā ziņā svarīgākā šīs motivācijas daļa; un jāpiebilst, ka visā tiesas gaitā pieņēmums par šādu slepkavību izrādījās maz ticams. Man ienāca prātā doma: «Tagad lieta izčākstēs.»

Tiesu pārņēma apjukums — to es pats redzēju. Viņi pieprasīja starpbrīdi un aizgāja apspriesties. Mani arī uzaicināja piedalīties — un tam es nevaru atrast citu izskaidrojumu kā vienīgi to, ka viņi mani uzskatīja, lietojot ķecerīgu izteicienu, par speciālistu neesošu bērnu ieņemšanā.

Šī apspriešanās man bija ārkārtīgi pamācoša, kas attiecas uz pasaulīgo taisno tiesu.

To vēl var saprast, ka tiesnesis bija dziji aizvainots par fabrikas īpašnieka patvaļīgo rīcību. Tā ir cilvēciska vājība.

Un uzreiz bija skaidrs, ka visa tiesa ar tiesnesi priekšgalā ir naidīga pret Hovardu, naidīga pret Kjersti, naidīga pret fabrikas īpašnieku un tagad arī pret apriņķa ārstu, kurš, kā apgalvoja tiesnesis, ar savu iejaukšanos aizskāris tiesas godu.

Aiz šī naidīguma slēpās pārliecība, kuru pasaulīgās attiecībās sauc par svētu ticību. Tiesas locekļi jutās svēti pārliecināti par to, ka starp Hovardu un Kjersti noticis asinsgrēks — noziedzīgi, toties jo dedzīgāki intīmi sakari. Šī hipotēze vai, pareizāk sakot, šī pārkairinātā erotiskā fantāzija viņiem bija kjuvusi tik dārga, ka viņi nevarēja un negribēja no tās atteikties.

Viņu mēģinājumi atstāt bez ievērības apriņķa ārsta skaidro slēdzienu būtu pavisam aizkustinoši, ja nebūtu tik nekrietni.

Viens no piesēdētājiem, visai aprobežots vīrs, vārdā Ola Nūrsets, teica: Ko nu šie atnācēji — tie jau vienmēr atradis, kā izlocīties.

Vai nav smieklīgi? Tikai ne šajā apkārtnē.

Bet visbīstamākais piesēdētājs bija pazīstamais Heuges piekritējs Hanss Olsens Tomters.

Sizdams dūri uz galda, viņš iesaucās: Viņi ir vainīgi! Tikai paskatieties uz šo meitu! Grēks rakstīts viņai sejā!

Hansa Olsena vārdi atstāja ļoti spēcīgu iespaidu, jo visi zināja, ka pirms daudziem gadiem viņš bija Hovardu izglābis, kad viņu nepatiesi apsūdzēja būdnieka nogalināšanā.

Es ļoti labi saprotu, kādēļ Ūlsens pilnīgi bija mainījis savu attieksmi pret Hovardu. Bet ļ!>ie tā es atgriezīšos vēlāk.

Sājos apspriešanās mirkļos es sapratu vienu: savās sirdīs tiesas locekļi — ļoti dažādu iemeslu dēļ — bija jau notiesājuši Hovardu un Kjersti un tagad meklēja kaut ko tādu, ko šā vai tā varētu nosaukt par pierādījumiem.

Tas bija tiesnesis, kurš atrisināja kutelīgo jautājumu par apriņķa ārsta slēdzienu. Tā kā tiesa šādu slēdzienu nebija pieprasījusi, tad juridiski to var uzskatīt par neesošu un neierakstīt protokolā.

Pats par sevi saprotams, tā ir galīga aplamība. Patiesībā no tā brīža tiesa pilnīgi atteicās no apsūdzības asinsgrēkā un meklēja jaunu ieganstu, lai notiesātu abus apsūdzētos.

Šādu ieganstu deva Hovards. Kad apsūdzētājs iedzina Kjersti strupceļā, Hovards sniedza tā saukto papildu paskaidrojumu, kuru tiesa uztvēra kā netiešu atzīšanos. Viņš to darīja, lai glābtu Kjersti, un viņš meiteni izglāba, bet pats sevi pazudināja.

Fabrikas īpašnieka liecība, kuru viņš nodeva pēdējā brīdī, mēģinādams glābt Hovardu, stāvokli vēl pasliktināja. Viens ļoti gudrs vīrs — Hanss Nūrbijs — es jau viņu pāris reižu te pieminēju — pēc sprieduma pasludināšanas man teica:

«Runā, ka fabrikas īpašnieks esot gudrs vīrs. Taču mēs te varam piesaukt vecu sakāmvārdu, ka i vecam kaķim gadās mēli apdedzināt. Šejienes zemnieki uzskata viņu par savu niknāko ienaidnieku — viņi gādā fabrikai ogles un rūdu, bet domā, ka saņem par to grašus. Tie divi Heu-ges piekritēji tiesā bez tam uzskata viņu par velna rokaspuisi. Slikta slava klīst par dažādām svinībām fabrikā. Ja fabrikas īpašnieks saka «nē», tiesa saka «jā», ja vien var.» Tiktāl par Hansu Nūrbiju.

Bet tas, ko es pats zināju, bija vēl kas sliktāks. Mēs visi esam dzirdējuši, ka tādam citādi ievērojamam vīram kā tiesnesim piemīt viena cilvēciska vājība: viņš pievāc sudrablietas, tabakas dozes un tamlīdzīgas lietas, kad ir viesos lielākā sabiedrībā. Pirms diviem gadiem — to es

stāstu tev, Anne Margrēte, jo mēs pārējie jau to zinām,— viņu pie fabrikas īpašnieka pieķēra otru reizi. Tad pie durvīm tika piebrauktas viņa kamanas un fabrikas īpašnieks viņam pateica, ka kučieris jau gaida. Kopš tā laika viņš fabrikā vairs nav ielūgts.

Un es tev vēlētos jautāt: «Vai fabrikas īpašnieks, būdams tik gudrs vīrs, kaut brīdi varēja Šaubīties, ka viņa liecība, ko viņš nodeva par labu Hovardam, uz tiesnesi atstās tieši pretēju iespaidu?»

Protams, tiesas lēmums ir šūts baltiem diegiem, un to nodos Augstākajā tiesā. Tiesas sekretārs, kurš rakstīja protokolu, agrāk strādāja fabrikā, bet viņu pirms pusgada atlaida par sīku izšķērdēšanu. Pēc tam viņš tika pieņemts darbā tiesneša kantorī par spīti fabrikas īpaš- , niekam.

Man pat iedomāties bail, ko šis degradētais un ciniskais alkoholiķis kopā ar tiesnesi būs sarakstījis protokolā, lai Hovarda stāvokli pasliktinātu. Es tikai zinu, ka viņi darīs visu, ko vien spēs, lai tiesnesis panāktu savu.

Un man šķiet, ka šajā tiesas procesā Hovards ir pakļauts tik nelabvēlīgai apstākļu spēlei, kāda nāk priekšā reizi simt gados.

Tomēr es ne par ko neesmu pārliecināts. Tāpat es neesmu pārliecināts arī par to, ka Hovards ir notiesāts nevainīgs.

Grēks rakstīts viņai sejā! teica Hanss Olsens. Pārtulkojot to no Heuges piekritēju valodas cilvēku valodā, es varu teikt: Kjersti acīs un sejā varēja lasīt kā atvērtā grāmatā. Viņa dievināja Hovardu. Viņa skūpstīja zemi, pa kuru viņš staigāja. Viņš bija viņas dievs, vienīgais, kas viņai šajā pasaulē eksistēja. Viņas skatiens, kurš dīvainā kārtā šķita izstarojam gaismu, bija visu laiku vērsts uz Hovardu pašaizliedzīgā mīlestībā. Mēs visi to redzējām.

Varētu teikt, ka redzēt tādu mīlestību — viņa pie tam vēl ir jauna un ļoti skaista meitene — ir bezgala aizkustinoši. Bet tiesas locekļiem, kurp fantāziju bija pilnīgi pārņēmusi doma par asinsgrēku, šis skats tikai apstiprināja viņu pieņēmumu, ko nevarētu sašķobīt pat visas pasaules ārstu slēdzieni.

Tādēļ mēs gandrīz varam teikt: ja kāds ir tieši vainīgs pie nāves sprieduma, tad tā ir Kjersti — vispirms ar savu jā tiesnesim, pēc tam ar frāzi viņa pret mani atvēzējās ar nazi, kas piespieda Hovardu mainīt savu paskaidrojumu,

un, beidzot, ar savu skatienu, kas arī nav mazsvarīgi. Taču vistraģiskākais ir tas, ka viņa, tieši viņa būtu labprāt Hovarda dē| devusies nāvē.

Kjersti jūtas pret Hovardu mēs redzējām nepārprotami, jo viņa savas jaunības dēj tās neprata noslēpt.

Hovarda jūtas pret Kjersti — ja tādas bija — mēs tik atklāti 'nemanījām. Bet, kad pār Kjersti savilkās melni mākoņi, viņš bez apdomāšanās iejaucās un, vēlēdamies viņu glābt, ziedoja sevi. Tomēr pilnīgi iespējams, — šajā brīdī viņš vēl neapzinājās, ka upurē pats savu dzīvību.

Ja nu sniedzot papildu paskaidrojumu, viņš tomēr nepateica visu?. Un ja nu Hovards, lai glābtu sev tik dārgo Kjersti, metās virsū Rennevai un, mēģinādams izraut viņai no rokām nazi, nejauši pagrūda viņu tik liktenīgi, ka galu galā viņa nomira?

Tādā gadījumā viņš justos vainīgs kaut vai slepkavībā bez iepriekšēja nodoma.

Bet ja nu patiesībā vainīga tomēr ir Kjersti? Var pilnīgi ticēt, ka viņa neatceras izšķirošo brīžu notikumus, kā viņa apgalvoja savā paskaidrojumā. Nav gan grūti saprast, ka viņa neko neatceras skaidri.

Bet ja nu viņai izdevās izraut Rennevai no rokām nazi un ja Renneva, kad Kjersti savukārt atvēzējās pret viņu, atlēca atpakaļ, uzgrūzdamās dzelzs kāsim?

Tādā gadījumā Hovards, klausīdamies savu nāves spriedumu, pilnīgi apzinājās Kjersti vainu.

Nemaz negribas atcerēties to briesmīgo brīdi, kad tika pasludināts spriedums.

Visi stāvēja kājās. Es nenovērsu acis no Hovarda. Biju no viņa tikai četru elkoņu attālumā un skaidri redzēju viņa seju. Viņš neskatījās uz mani, un man šķiet, ka viņš vispār nevienu neredzēja. Hovarda seja bija nekustīga, un tajā nemainījās ne vaibsts — ne tad, kad viņš klausījās to sprieduma daļu, kura attaisnoja Kjersti, ne arī tad, kad viņam pašam piesprieda nāves sodu.

Varēja domāt, ka viņš visu jau paredzējis — gan attaisnošanu, gan nāves sodu — un ka to visu pieņem kā nenovēršama likteņa izpausmi.

Atskanot sprieduma pēdējai frāzei, kurā Hovards tika notiesāts uz nāvi, Kjersti zaudēja samaņu, viņa noslīga uz grīdas, un viņu vajadzēja iznest no zāles. Bet viņš stāvēja tāds pats, kā bijis, — nekustīgs un stings it kā kokā griezts tēls.

Šķita, ka viņš ir nocietinājis savu sirdi un jūtas. Lai gan to varētu iztulkot ari citādi. Varbūt viņš bija nocietinājis sevi aiz izmisuma, kam pievienojās vēl zemnieka goda izpratne, kas prasa jebkurā situācijā saglabāt mieru.

Bet iespējams, ka bija pavisam citādi. Visā tiesas pro-cesa laikā Hovarda rokas un kājas bija ieslēgtas važās — to es aizmirsu pieminēt. Kad viņš piecēlās, važas pretīgi žvadzēja, un es pāris reižu viņa noslēgtajā sejā ievēroju pavīdam dziļu riebumu. Kā ļaudis runā, Hovards esot ļoti lepns vīrs, bet tur viņš kā vergs bija ieslēgts važās, kas viņam jau iepriekš uzlika noziedznieka zīmogu. Varbūt viņš nocietināja sevi aiz kauna un riebuma?

To es nevaru pateikt.

— Ak šie vīrieši, viņu neaptveramā muļķība!

Tā bija Līse, kura vairs nevaldīja pār savu balsi.

— Tiesa skatījās uz Kjersti. Un Hovards skatījās uz tiesu un saprata, ko var gaidīt no tādiem, kas viņu ienīst par to, ka viņš ir pavisam citāds nekā viņi — vīrietis, kuru mīl sievietes, kuru apbrīno līdzīgas izcelsmes cilvēki. Kāpēc gan sagādāt viņiem lētu triumfu, parādoties viņu priekšā salauztam?

Vai tad Kjersti mīlestība uz Hovardu varēja būt par iemeslu nāves sodam? Viņa nevarēja savu mīlestību noslēpt, un tas jau tieši liecina, ka viņa nevainīga. Visas sievietes, kuras Hovardu satika, jūsmoja par viņu, tādēļ vīrieši viņu ienīda vēl jo vairāk. Es varētu pastāstīt...

— Līse! — Anne Margrēte asi iesaucās.

CIETUMĀ

Nu, tagad kārta mums abiem.

Kad spriedums tika nolasīts un sēde pasludināta par slēgtu, tiesas zāle ātri iztukšojās. Lensmanis pienāca pie Hovarda un uzsita viņam uz pleca:

Kad Hovards gāja ārā un lensmanis viņam cieši aiz muguras, viņš redzēja, ka tur uz sola sēž kāds vīrs, kurš vēl nebija paspējis iziet. Tas bija Kerstafers Bergs. Ker-stafers bija stipri novecojis, šķībs un greizs. Bet viņš paspēja uzmest Hovardam ļauna prieka pilnu skatienu.-Ārpusē, kur gaidīja lensmaņa zirgs, ļaudis, viņiem nākot, strauji pašķīrās uz visām pusēm, iebrizdami pat sniega kaudzes, it ka viņš būtu spitālīgs.

Vispirms lensmanis viņu aizveda uz Ulstādi. Visādā ziņā Hovardam bija gaidāma ilga uzturēšanās kādā no cietuma kamerām, kas atradās cietoksni, tāpēc viņam atļāva paņemt līdzi šādas tādas mantas ceļasomā un maisā. Lensmanis zināja, ka šajās cellēs ziemā ir ļoti auksts, un deva viņam padomu paņemt līdzi siltas drēbes. Šo lens-mani sauca par Orsēteru, un viņš, tā kā Hovardam ap rokām un kājām bija važas, atstāja viņu vienu pašu otrā stāva istabā, kur atradās Hovarda lādes.

Hovards rūpīgi un apdomīgi savāca visu vajadzīgo, _ne-aizmirzdams pat bārdasnazi. Vienīgais, kas viņu te traucēja, bija važu žvadzoņa. Pie šīm skaņām viņš nekādi nevarēja pierast. Viņš dzirdēja, ka ārpusē lensmanis klusinātā balsī sarunājas ar Guru, un noprata, ka Kjersti atvesta mājās un apguldīta.

Ieraudzījis lādē mazo ādas maisiņu ar pusotra tūkstoša dālderiem, viņš brīdi padomāja. Bet tad viņš to paņēma un iebāza maisā.

Ārpusē pie durvīm stāvēja lensmanis un Guru. Viņa bija bāla un noraudājusies, bet mierīga. Viņš bija aizmirsis, ka viņa ir tik maza auguma.

— Esi laipna pret Kjersti, Guru, — viņš sacīja. — Viņai tas būs vajadzīgs.

Guru sāka raudāt un, nevarēdama pateikt ne vārda, pamāja ar galvu. Viņa pavadīja lensmani un Hovardu lejup pa kāpnēm.

Virtuvē, kā jau Hovards to bija gaidījis, viņi sastapa Junu un Monsu Mīru.

Tā nebija nekāda jautrā sabiedrība — viņi sēdēja uz sola, it kā sagatavojušies bērēm.

— Nu tad dzīvojiet veseli — tu, Jun, un arī tu, Mons! — teica Hovards. — Un es liecinieku klātbūtnē gribu pateikt, ka es tev, Jun, uzdodu savā prombūtnes laikā rūpēties par saimniecību. Par to tu saņemsi divdesmit piecus dālderus gadā vairāk. Hans Nūrbijs.tev samaksās. Esi ar mieru?

Visu laiku Junam raustījās seja, un viņš pamāja ar galvu, ka piekrīt. Tad viņā ņēma virsroku vecais Juns un viņš teica:

— Esmu ar mieru, bet ar vienu noteikumu: ja man būs tiesības ar mietu aiztriekt projām Antonu, kad vien viņš te parādīsies.

Atlika tikai doties tālāk. Hovards un lensmanis sēdās kamanās un brauca projām.

Lensmanis bija noņēmis zvārgulīšus.

— Mēs jau nebraucam uz kāzām, — viņš teica, — un man liekas, nav iemesla šķindināt zvārguļus.

Pirmo nakti viņi pavadīja lensmaņa mājās galvenajā draudze. Nākošajā rītā viņi brauca tālāk uz cietoksni.

Lensmanis bija kluss vīrs. Triju stundu ilgajā braucienā viņš ierunājās tikai vienreiz:

— Savā mūžā esmu vedis daudz un dažādus cilvēkus,— viņš teica, — bet vēl nekad man nav nācies vest vīru, kurš notiesāts par slepkavību. Un es nemūžam nedomāju, ka pirmais būsi tu.

Arī tiesas_procesa laikā viņi ar lensmani nebija pārmijuši ne vārda. Taču Hovards bija ievērojis un, starp citu, arī uzzinājis, ka lensmanis uzskata viņu par nevainīgu,

Tam jau gan nebija nekādās nozīmes, ko domā Orsēters. Hovards to ļabi zināja. Bet viņam bija mazliet vieglāk sēdēt kamanās kopā ar cilvēku, kurš netur viņu par slepkavu.

Nākošajā priekšpusdienā viņi nonāca pie cietokšņa, un lensmanis nodeva Hovardu cietuma priešniekam, vecam atvaļinātam unteroficierim.

Hovards naktī gandrīz nemaz nebija gulējis, jo nespēja pierast pie važām. Viņš tagad stāvēja kā pusmiegā un dzirdēja, ka priekšnieks kādu sauc. Ienāca vecs, klibs vīrs, žvadzinādams rokā lielu atslēgu saišķi. Arī viņš acīmredzot bija atvaļināts unteroficieris — mugurā viņam bija kaut kas līdzīgs uniformai.

— Ieslēdz viņu tai tukšajā cellē zem trepēm, Gunner!

Gunners piekliboja tuvāk. Hovards it kā atjēdzās un, paskatījies uzraugā, uzreiz viņu pazina. Tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā Gunners Pilteruds bija jau pavecs kaprālis, mazs augumā un diezgan apvītis, kā domāja jaunie rekrūši. Tagad viņam varēja būt gadu piecdesmit, lai gan viņš izskatījās vecāks. Karagājiena beigās Gunneram notika nelaime. Reiz, kad viņi strauji atkāpās — tā nebija nekāda godpilnā atkāpšanās —, Gunners uz grumbuļainā ceļa paslīdēj-a, krita un salauza kāju. Pēc tam viņu uz muguras nesa kāds spēcīgs zaldāts no Eidskūgenes, kurš pēc tam stāstīja, ka visu atlikušo

ceļu, kas bija vairāk nekā divus tūkstošus elkoņu garš, viņiem pār galvu nepārtraukti spindza lodes.

— Bet, paldies dieviņam, tie nolādētie zviedri šāva pārāk augstu, — viņš sacīja.

Diemžēl Gunnera šautene kļuva par zviedru kara laupījumu.

Un tagad viņš bija dabūjis šo cietuma uzrauga vietu kā sava veida kara pensiju, jeb kā to sauc.

Kur tas laiks, kad Hovards vairs nesmējās, bet šobrīd, atceroties Gunnera Pilteruda karalaika varoņdarbus, viņš sevī vāri pasmaidīja.

Palicis divatā ar Hovardu, Gunners viņā ieskatījās ciešāk.

— Pasarg dievs, vai tik tu neesi tas pats Hovards, kuru es satiku tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā? — viņš jautāja. — Toreiz tu biji kaprālis un tevi gauži slavēja par to, ka tu nodūri zviedru zaldātu. Jā, laiki mainās.

Viņš uzlūkoja Hovardu, un viņa skatienā atspoguļojās gan šausmas, gan godbijība, ko vājais izjūt pret stipro, kurš uzdrīkstējies pastrādāt kaut ko tumšu un bīstamu.

— Esmu dzirdējis par tavu lietu, — viņš teica, turēdamies drošā attālumā.

— Un es mazliet pabrīnījos, jo Hovards šajā apvidū ir tik rets vārds, mēs parasti sakām — Halvors. Bet, ka es tevi satikšu šeit, to gan ...

Viņam pietrūka vārdu.

— Tev jāiet pa priekšu, — viņš sacīja, — te, pa šīm durvīm, tad tālāk pa koridoru un pa stāvajām trepēm lejup. Nabaga invalīdam, kas ievainots karā, pa tām kāpa-ļāt nav viegli.

Nabaga invalids, kas ievainots karā, bija viņa parastais izteiciens, un Hovards to drīz vien ielāgoja. Gunners jau sen bija aizmirsis, ka toreiz viņa ienaidnieks bija liela govs karaša, kura gulēja izpletusies pašā ceļa vidū un uz kuras viņš paslīdēja. Salauztā kāja bija karā iegūts godpilns ievainojums, bet tas apgrūtināja staigāšanu pa trepēm.

— Pašlaik te vēl ir tikai divi cietumnieki, — viņš sacīja, ielaizdams Hovardu tumšajā cellē. — Viens no tiem plānprātiņš, kuru neviens negrib pieņemt; otrs ir pamatīgs zellis, kurš pagājušajos ziemassvētkos savam brālim dzērumā izsitis visus zobus. Viņš par to dabūs vairākus gadus, jo brālis jau viņam nebija nodarījis nekā ļauna, tikai ballē atņēmis meiteni.

Tumšajā kamerā bija auksts un mitrs. Ar Gunnera palīdzību Hovards uzvilka visas līdzpaņemtās ziemas drēbes. Tomēr viņš visu laiku sala. Labi padomājis, viņš atcerējās, ka viņam sāka salt jau tiesas zālē no tā brīža, kad viņš deva papildu paskaidrojumu un kad viņš tiesneša un piesēdētāju sejās ieraudzīja, ka ir notiesāts uz nāvi un viss zaudēts. Pirms tam viņš bija domājis: «Viņi taču nebūs galīgi zaudējuši prātu!» Jau tā bija pietiekoši slikti — kauns un negods, rokas un kājas iekaltas važās... Bet, ielūkojoties viņu sejās pēc sava otrreizējā paskaidrojuma, viņš saprata: jā, viņi patiešām ir zaudējuši prātu! Un tad viņu pārņēma šis aukstums. Toreiz viņš gan nesala tik stipri kā tagad.

— Laikam būs tev jāatnes vēl viena āda, — Gunners sacīja. — Sī celle ir briesmīgi auksta.

Viņš dabūja vēl vienu ādu, bet tā neko daudz nedeva. Viņš klabināja zobus un sala, sala un klabināja zobus. Viņš ietinās ādās, taču arī tas nelīdzēja.

Gunners Pilteruds, apmeklēdams viņa kameru, skatījās viņā pavisam norūpējies.

Un ne jau velti. Pastāvīgais aukstums izsūca Hovarda spēkus, un drīz viņš ar grūtībām piecēlās no nāras.

— Vai tikai tev nav plaušu karsonis? — jautāja Gun-nērs.

Hovards zināja, ka nekāda plaušu karsoņa viņam nav. Viņš bija redzējis cilvēkus, kuri bija ar to slimojuši un dažkārt arī nomiruši. Viņiem drebuļus nomainīja lieli karstumi, no aukstuma viņiem klabēja zobi, bet drīz viņi no karstuma dega kā ugunīs. Hovardam bija citādi — viņš sala gan pa dienu, gan pa nakti, sala nepārtraukti.

Sēžot ieslodzījumā, Hovards nemaz nenojauta, ka par viņu pastāvīgi tenkoja daudzos apkārtnes ciemos. Sājā jautājumā domas krasi dalījās, un ne vienreiz vien veci draugi kļuva par ienaidniekiem.

No ļaužu valodām pilsētā Gunners pamazām noprata, kā viņam ir ļoti slavens cietumnieks un ka valda lielas domstarpības par to, vai viņš ir vainīgs vai nav vainīgs. Gunners pats izjuta tādu kā saviļņojumu, domājot par varonīgajām dienām tālajā tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā, kad Hovards kļuva par kaprāli, bet viņu pašu atkāpšanāš laikā ievainoja. Gunners saņēmās un parunāja vispirms ar priekšnieku un pēc tam ar pašu

komandantu. Viņš paskaidroja, ka jaunais ieslodzītais — Hovards Jermuna dēls nekādā ziņā nav vesels. Un pie tam sēž visaukstākajā kamerā. Nevar saprast, kāpēc viņš caurām dienām sēž un no aukstuma klabina zobus, taču naktī viņam nemaz nekļūst siltāk, jo vecās ādas, ar kurām pārklāta nāra, ir tik nodilušas, ka nedod vairāk siltuma kā maisa drēbe. Gunners domā, ka tādā veidā viegli var dabūt plaušu karsoni, ja viņš vēl to nav saķēris...

Viņam veicās vēl vairāk, nekā viņš bija cerējis. Cietokšņa komandants bija naidīgās attiecībās ar tiesnesi, bet draugos ar fabrikas īpašnieku, kura viesībās viņš tikko bija piedalījies. Komandantam nebija nekādu šaubu, ka Hovards nav vainīgs un ka Augstākā tiesa krietni sados tiesnesim, tādēļ jāuzmanās, lai Hovards nenosaltu un viņu rokās nenomirtu pirms tiesas sprieduma atcelšanas. Gunners saņēma pavēli pārvietot Hovardu uz tukšo kantori ēkas piebūvē; tur bija krāsns un arī citādā ziņā daudz labāk. Bez tam viņš dabūja ari diezgan labu putru un kārtīgu miežu zupu.

Un Hovards atkal varēja izstaipīt locekļus krāsns dzīvinošajā siltumā. Vienmēr, kad viņš likās gulēt, nožva-dzēja važas.

Bet vēl pirms tam Hovards bija pārdzīvojis dvēseles krīzi. Pagāja zināms laiks, līdz viņš saprata, kas ar viņu notiek. Kāds tur stāvēja un ar tukšiem acu dobuļiem skatījās uz viņu no rīta līdz vakaram un visu cauru nakti; tikai pēc vairākām dienām viņš atskārta, ka viņu moka kailas dzīvnieciskas bailes no nāves.

«No kurienes šis aukstums?» viņš sākumā domāja. Drīz vien viņš saprata, ka tā nav ziemas aukstā elpa, kas viņu apņem. Sis aukstums, kas ķērās pie kauliem, bija vēl saltāks par ziemu. Viņš skatījās pats savā kapā, un no šīs melnās bedres .cēlās augšup ledaina dvesma, kas viņu stindzināja.

Pamazām viņš saprata, ka agrāk vispār neko neapjauta. Neapjauta jau toreiz, kad viņš, sēdēdams tiesas zālē, domāja: «Būs slikti!» — nesaprata tad, kad tiesas locekļu sejās redzēja, ka viņam draud nāves spriedums, ne arī tad, kad šis spriedums tika nolasīts. Tas miers, kas viņu bija pārņēmis un par ko viņš pats brīnījās, bija tikai maska. Šeit, vieninieka kamerā, šī maska tika norauta un viņš domāja: «Dzīve savā ziņā tomēr ir žēlsirdīga, ja ļāva man noslēpt citu acīm to, cik nožēlojams es jutos.»

Bet to viņš domāja tad, kad vēl nejutās pavisam nožēlojams. Pirmajās apcietinājuma dienās, kad viņam vēl bija mazliet spēka, viņš domāja: «Kaut mani būtu saplosījis lācis! Kaut Renneva būtu mani nodūrusi ar nazi!»

Viņš arī iztēlojās, ka tiesas zālē notiek brīnums: viņam nokrīt* važas, un viņš tur stāv ar savu mantojuma nazi rokā. Lai visi viņa ienaidnieki redz, ka viņam rokā nazis. Bet tā bija tikai rotaļa, īsa rotaļa ar skaidrām beigām, jo viņu bija daudz, viņš — tikai viens. Viņš gan vispirms būtu kādu no viņiem ievērojis, un nemaz nebūtu zināms, ka viņi visi dzīvotu ilgāk par viņu.

Bet tāds brīnums nenotika. Kad pienāks tā diena, viņš neaizsargāts un važās iekalts noliks galvu uz bluķa, cirvja švīkstiens — un tā būs pēdējā skaņa šajā dzīvē, ja viņš vispār to vēl dzirdēs. Viņš tur gulēs, izstiepies kā kaujams lops, un, kad galva būs nocirsta, tad varbūt pāris reižu vēl noraustīsies kājas, kamēr bezgalvainais ķermenis vairs nekustēsies ...

«Kāds es biju muļķis, runādams patiesību!» viņš domāja. «Man taču vajadzēja saprast, ka patiesībai cilvēki vismazāk tic.»

Viņam klabēja zobi.

Kad viņam mācās virsū šādas nežēlīgas domas, viņš nevarēja un nevarēja tās atvairīt. Spriedums jāapstiprina Augstākajai tiesai, un, neredzēdams ne mazāko cerību stariņu, viņš skaidri zināja, ka tas tiks apstiprināts. Ja jau tie tiesneši, kuri bija viņu redzējuši un dzirdējuši, varēja būt tik ļoti pārliecināti par viņa vainu, ka notiesāja viņu uz nāvi, tad Augstākā tiesa, kura redzēs tikai protokolu, izdarīs to pašu ar vēl lielāku pārliecību. Viņš bija vērojis sekretāra seju, viņa aso degunu un zināja, ka šis cilvēks ir viņa ienaidnieks. Viņš bija dzirdējis, ko tiesnesis diktē protokolam, un zināja, ka viņam ir viens ienaidnieks vairāk.

Tie abi noteikti parūpēsies par protokolu.

«Kas gan manī ir tāds, kas ļaudis mudina uzskatīt mani par slepkavu?» viņš domāja. Viņš uz šo jautājumu atbildēt nevarēja, lai gan pats bija redzējis, ka viņi par to ir pārliecināti. —

Ietinies divās ādās, viņš sēdēja uz nāras, un zobi viņam klabēja.

Dienā viņš jutās slikti. Nakti vēl sliktāk. Gadījās — tas bija ļoti reti —, ka viņš īsu brīdi iegrima miegā.un visu aizmirsa, taču drīz vien miegā sakustējās un tūlīt atkal pamodās no važu žvadzoņas, un uzreiz sajuta tik pazīstamo domu ledaino elpu.

Viņš juta, ka šīs bailes, neatstādamas viņu ne dienu, ne nakti, pamazām izsūc viņam spēkus. Viņam tecēja auksti sviedri, viņš drebēja kā apšu lapa un nespēja pat vairs piecelties sēdus. Viņš zināja, ka sēžot viņam kļūst mazliet labāk, ka nasta it kā vairs nebūtu tik smaga. Bet viņam nebija spēka piecelties.

Un tad notika tā, ka viņš ne vienu reizi vien pārdzīvoja, kā viņš pats vēlāk domāja, vislielāko pazemojumu.

Tas bija pazemojums, kuru viņš radīja pats, tāds kauns un negods, ko viņš nevarēja vārdos izteikt, — viņš naktī gulēja, drebēdams no bailēm, un mēģināja izdomāt, vai tiešām neatrastos kaut vai pavisam nožēlojama iespēja glābt savu nožēlojamo dzīvību. Lai mirst vienalga kurš, tikai ne viņš. Lai mirst Kjersti, lai mirst Tūne, lai mirst viņa paša māte, ja vien viņš varētu izglābt savu dzīvību, — lai mirst visi citi, tikai ne viņš ...

Bet viņš taču zināja, ka Tūne bija mirusi un viņš bija viņu nogalinājis. Un māte — viņa arī bija mirusi. Un Kjersti — nodot viņu bija jau par vēlu, viņš varbūt varēja aizraut viņu sev līdzi, bet pats sevi izglābt nevarēja.

Hovards juta, ka no šādām domām viņš grimst visdziļākajā kaunā kā staignā bezdibenī, taču lielajā vājumā un bailēs viņš pats savu kaunu neapzinājās.

Uzlabošanās iestājās pamazām, un viņš nevienam nebūtu varējis paskaidrot, kādā veidā tas notika.

Tas sākās ar sevis nicināšanas uzplūdiem. Vispirms kā retas, mirklīgas vēja brāzmas, tad ilgstoši viņu pārņēma riebums pret sevi. Beidzot sevis nicināšana nāca vienlaikus ar mazdūšīgām domām. Hovardain šķita, it kā viņš būtu iekritis upē, kura nav bagāta ūdeņiem, bet pilna smirdošām dūņām. Viņš bija nogrimis dibenā un tagad, uzpeldējis virspusē, bija klāts dūņām no galvas līdz kājām.

Tad arī Gunners uzveda viņu augšā lielajā, siltajā kamerā. Un viņam kļuva daudz labāk. Lai gan pagāja krietns laiks, vairākas nedēļas, brīžam viņš krita atpakaļ, no jauna uzmācās bailes un sevis nicināšanas uzplūdi. Kad viņš beidzot saprata, ka šie uzplūdi pārgājuši, viņš juta, ka kļuvis pavisam cits cilvēks. Labāks vai sliktāks —

to viņš nezināja, bet cietāks gan. Un katrā ziņā nežēlīgāks pret sevi. Kaut kas viņā bija sadedzis — sadedzis aukstumā. Viņš zināja to, ko nebija zinājis iepriekš: cik es varu būt nožēlojams — un labāk ir to apzināties.

Kad viens otrs sāka viņu cietumā apmeklēt — pavasarī tas notika ne vienreiz vien —, viņam šķita, ka pirmo, nepatieso masku bija nomainījusi viņa jaunā, īstā seja, par to viņš bija gandrīz pārliecināts.

Vai viņš šo seju saglabās, par spīti visam? To viņš nezināja. Bet viņš domāja zinām, kā to panākt — kā saglabāt to cieņu, kas vēl viņā ir.

Peusa kungs bija pirmais, kas viņu apciemoja. Viņš varēja notiesāto apmeklēt, veicot dienesta pienākumus. Pirmoreiz viņš atnāca dažas dienas pirms lieldienām. Ho-vards no viņiem abiem bija mierīgākais. Lai ko bija teikusi Līse un lai ko viņš pats tiesā bija redzējis un dzirdējis, Peusa kungs tomēr nebija ne par ko īsti pārliecināts, droši vien tādēļ runāja īsta mācītāja garā, lai gan to nemaz nevēlējās. Kad viņš gatavojās iet projām, Ho-vards teica:

— Paldies par apciemojumu, mācītāj. Bet, ja tu vēlies piegriezt mani savai ticībai, tad tev vairāk nav jānāk. Tu un tāpat citi mācīti vīri apgalvo, ka debesīs ir dievs un man ir tam jātic. Taču viņš nevar būt visvarens — to es pats esmu redzējis un piedzīvojis.

Tomēr Peusa kungs nāca un ne vienu reizi vien. Atnācis otrreiz, viņš teica:

— Pagājušo reizi tu mani diezgan strupi noraidīji, un tā droši vien bija manis paša vaina. Tomēr, kā redzi, es esmu atnācis atkal. Ja es to nedarītu, Līse mani strostētu.

Kopš tā brīža Peusa kungs ar Hovardu varēja sarunāties pavisam nepiespiesti. Beidzās ar to, ka Hovards viņam pastāstīja vēl drusciņ vairāk nekā tiesā. Starp citu viņš pastāstīja arī par Annersu Flātebiju.

— Uz saviem kaimiņiem es necerēju, — Hovards piebilda, — bet pēc Flātebija uzstāšanās gan gaidīju kaut niecīgāko papildu liecību.

Vasaras sākumā Peusa kungs teica Līsei:

— Tu nojaut, ka Hovards ir nevainīgs. Bet es to zinu. Es zinu arī to, ka vienīgais mierinājums, kas viņu kaut cik uztur, ir apziņa, ka viņš izglābis Kjersti dzīvību.

Tajā pašā *'dienā Peusa kungs uzrakstīja Augstākajai tiesai garu iesniegumu ar Tūrmaņa kunga piebildi. Ho-varda vār^lā viņš nosūtīja lūgumu par apžēlošanu.

Kādu dienu maija sākumā atnāca Juns, lai aprunātos par pavasara sēju. Ienācis kamerā, viņš pats pret savu gribu atkāpās soli atpakaļ, jo Hovards viņam šķita stipri pārmainījies. Bet drīz vien viņi runāja par katru zemes gabalu, it kā nekas nebūtu noticis.

Kad viņi bija visu pārrunājuši un Juns patiesībā varēja doties projām, viņš tomēr vēl palika sēžam, it kā kaut kas viņu nospiestu.

— Nu saki taču, kas tev uz sirds! — teica Hovards.

Jā, viņam jānodod sveicieni no Monsa un Guru... un ari no Kjersti, viņš ātri piebilda.

— Paldies. Sveicini arī viņus. Tu vari teikt, ka man ir labi, cik nu labi var būt. Kā iet Kjersti?

— Nu,,. — Juns novilka. — Nevar vis teikt, ka viņa būtu priecīga.

— Jā, protams, — Hovards vāri pasmaidīja, bet tūlīt kļuva nopietns.

— Es tev gribu ko teikt, Jun. Neturi Kjersti aizdomās. Viņa Rennevu nav nogalinājusi. Kjersti stāvēja virtuvē pie sola, kā jau es teicu. Un viss, ko es teicu otrajā reizē, ir patiesība. Tur nav nedz ko pielikt, nedz atņemt.

— Tad jau labi! — teica Juns. Un Hovards redzēja, ka Juns jūtas atvieglots.

Hovards vēl jautāja, kā klājoties Hēgnem Lī.

— Tāpat kā vienmēr. Tāpat kā senajās dienās, man gribētos teikt. Vairās no ļaudīm un iet pa savu loku.

Hovards piegāja pie somas un paņēma ādas maisiņu.

— Nezinu, vai Hēgne gribēs ar tevi runāt, — teica Hovards. — Ja viņš grib, tad pasveicini no manis un saki, ka es iesaku viņam pārdot Lī mājas tev. Te ir tūkstoš dālderu. Man tie nav vajadzīgi, pats saproti.

Pagāja labs brīdis, kamēr viņš Junu pierunāja, jo no viņiem abiem stiprākā griba bija Hovardam.

LAB! PADOMI

Augusta vidū cauri Ziemeļciemam jāja lensmanis. Viņa uzdevumos ietilpa brīdināt zemniekus par nesamaksātajiem nodokļiem. Izrādījās, ka ir tādi cilvēki — pie tam vēl bagāti —, kuri vienmēr bija parādnieki. Vissliktākais stāvoklis bija Flātebija mājās. Annerss bija pavisam sajucis: viņš apgalvoja, ka viņa dzīslās ritot karaliskas asinis, tādēļ viņš nedomājot maksāt nekādus nodokļus un nodevas, bez tam viņš iešot pie tiesas un panākšot, ka Hansam Nūrbijam uz vietas tikšot atņemtas mājas un zeme, jo viņš melojot un krāpjoties. Piespiedu ūtrupe Flātebija mājās likās neizbēgama. Bet vissvarīgākā vēsts, ko paziņoja lensmanis, bija tā, ka Augstākā tiesa apstiprinājusi nāves sodu Hovardam Jermuna dēlam. Soda izpildīšana notikšot septembra beigās piemērotā vietā uz Ulstādes zemes, kur izdarīts noziegums. To bija noteicis likums. Datums tikšot paziņots, kā likumā paredzēts,’ baznīcas kalnā pēdējā dievkalpojuma svētdienā pirms soda izpildīšanas.

Lensmanis zināja spriedumu no galvas, un viņš to pastāstīja trīs četrās lielākajās mājās.

— Cik slikti nobeigsies ražas novākšanai — teica Hanss Nūrbijs. Un tas bija vienīgais, ko viņš sacīja par svarīgo ziņu.

Lensmanim līdz vakaram bija jātiek mājās, tādē| viņš steidzās — divi mēriņi bija viss, ko viņš Nūrbija mājās varēja atļauties.

Pēc tam Hanss Nūrbijs un viņa dēls Pols sēdēja kambarī aiz virtuves. Starp citu, to vairs nesauca par kambari kopš tā laika, kad mājās bija ieradusies jaunā saimniece un viņi guļamistabu bija ierīkojuši otrā stāvā — tas bija vēl labāk, jo kalpotāji mazāk dzirdēja viņas caururbjošo balsi, kad viņa vakarā pirms gulētiešanas žēlojās un šķendējās. Tagad kambari sauca par kantori, un Hanss te dažreiz noslēdza savus darījumus, lai gan parasti tas notika citur — viesībās un tamlīdzīgās vietās? kantorī atradās brūna kumode, kurā bija kontrakti un nauda, un vēl galds, pāris krēslu, tinte un spalva.

Polam, kuram tagad bija divdesmit gadu, nākošajā dienā bija jābrauc uz galvaspilsētu, kur viņš veselu gadu strādās barona Rūsenkranca kantorī. Tēvs viņu vedīs projām, bet pirms aizbraukšanas gribēja viņam dot labus padomus zem četrām acīm.

— Sākumā tev būs nepierasti, — viņš teica. — Tu būsi tālu no mājām un ilgosies pēc tām, lai gan te nemaz tik jauki nav, kopš ieradusies šī ragana.

Viņš nekad nesauca sievu citādi kā par raganu, kad runāja ar bērniem un citiem cilvēkiem, kuriem uzticējās.

— Esmu parūpējies, lai tev būtu labs miteklis pie cilvēkiem, kurus pazīstu un kuri pazīst mani.

Uzvedies labi gan kantorī, gan dzīvoklī. Ļaudis tevi ievēros, jo tu esi sava tēva dēls. Darbā esi uzmanīgs, runā labāk mazāk nekā vairāk, taču turi vaļā acis un ausis. Mēģini būt tāds pats kā citi, tad tev veiksies. Kad aizbrauksim galā, sagādāšu tev pilsētas drēbes.

Kantori tu sastapsi cilvēkus, kuri būs pret tevi laipni — mani tur pazīst —, bet droši vien redzēsi ari citādus — lepnus un augstprātīgus. N6 tādiem turies tālāk, esi uzmanīgs, taču liec aiz auss to labo, ko viņi runā un dara, — tas viss var noderēt, kad pienāks tava kārta.

Nepaļaujies ne uz vienu, bet izliecies, it kā tu paļautos.

Dzīvokli esi pieklājīgs un kluss, piecelies, kad ienāk vecāki cilvēki, un palīdzi padzīvojušām sievietēm, kā vien vari. Pasaulē gandrīz nekas tik labi neatmaksājas. Neatsakies iedzert, jo citādi cilvēki apvainosies, tomēr uzmanies, lai tu nekad nepiedzertos. Labāk izlej glāzīti, kad citi to neredz. Par to jau man bažu nav,-tev jau brandvīns nemaz negaršo (te gan Hanss kļūdījās, bet tas jau ir cits jautājums).

Tas bija vissvarīgākais. Pārējo mēs izrunāsim rit.

Hanss Nūrbijs vēlējās sarunu beigt, taču Pols vēl gribēja ko pajautāt:*

— Ko tu domā par spriedumu, tēv?

Hanss Nūrbijs ar atbildi nesteidzās.

— Augstākā tiesa apstiprinājusi spriedumu, — viņš beidzot sacīja. — To nekad nevar atcelt, un, cik saprotu, tad par to ari nevar teikt, ka tas ir netaisnīgs. Esmu dzirdējis, ka par to draudot sods. Bet, ja tu to paturēsi pie sevis un nekad neizpļāpāsies', es tev varētu pateikt, ka, pēc manām domām, Hovards un Kjersti nav vainīgi. Hovards nepavisam nav spējīgs neko tādu izdarīt, pie tam viņš Renne-vai bija pieķēries vairāk, nekā pats to apzinājās. Es domāju, ka katrs vārds, ko viņš tiesā teica, ir tīra patiesība. Ka viņš noklusēja par nazi, līdz bija spiests to pateikt, ir izskaidrojams ar to, kā viņš pats sacīia, ka negribēja aptraipīt nelaiķes piemiņu. Un patiesībā Renneva pēdējā laikā zaudēja sajēgu, kad runa bija par Kjersti.

Bet viņa varēja būt pavisam mierīga. Kjersti bija saglabājusi jaunavību. Un es to zināju vēl pirms tam, kad apriņķa ārsts nāca ar savu paskaidrojumu. Es tiku runājis ar vairākām vecenēm, vecām un gudrām, un viņas to redz. Tas kungs vien zina, kā viņas to var pateikt: vai pēc acīm vai gaitas vai pēc kā cita, bet viņām viss kā uz delnas. Es nemaz nerunāju par tām, kuras prot burt, — tās jau redz vairāk, nekā vajadzīgs.

Ar dumjām vecenēm ir gluži citādi: viņas redz tikai to, ko grib redzēt, nekā cita. Mums ari mājās ir viena tāda.

Jā, Hovardam un Kjersti neveicās, tiesa kas tiesa.

Nu, ja cilvēkam neveicas, tad neveicas, un tas ir vissliktākais, kas var būt.

Tiesneši Augstākajā tiesā sēž pārāk augstu, viņi zemniekus nesaprot.

— Tas taču ir briesmīgi, tēv, ka Hovardam, nevainīgam cilvēkam, nocirtīs galvu.

— Šādās lietās es nevaru un arī negribu jaukties iekšā, — sacīja Hanss Nūrbijs. — Varu tev pateikt vienīgi to, ka mums Nūrbija mājās ir jāslavē dievs, ka jautājums ir nokārtojies šādā veidā.

—- Bet kāpēc tā, tēv?

Hanss Nūrbijs nokremšļojās.

— Esmu tev stāstījis jau agrāk, ka barons Rūsenkrancs brīžiem var būt ļoti netaisns un stūrgalvīgs vīrs, ja viņam šāda liga uznāk. Vienreiz man vajadzēs viņam atdot divus simtus dālderu, kurus es uzskatīju par saviem, taču viņš bija citās domās un tos pieprasīja. Veselu gadu pēc tam mums nebija labas attiecības, kamēr es viņam noslēdzu izdevīgu darījumu.

Tas notika īsi pirms Hovarda ierašanās Ziemeļciemā. Un bija labi, ka viņa toreiz vēl šeit nebija. Neviens nezināja, ka manis un barona starpā izskrējis melns kaķis.

Tādēļ es staigāju apkārt, runādams: «Barons un es, barons un es...» — un cilvēki man aiz muguras par to smējās.

Tomēr, kā jau teicu, galu galā viss beidzās labi.

Hovards šajā ciemā bija vienīgais cilvēks, kurš man varēja kļūt bīstams. Barons pazīst fabrikas īpašnieku — viņam fabrikā ir paja —, un fabrikas īpašnieks augstu vērtēja Hovardu — varbūt pat pārāk augstu. Ja pēkšņi baronam kādā dusmu uzplūdā ienāktu prātā ieraudzīt manā vietā citu vīru, tad šis vīrs būtu Hovards.

Vēlāk, kad būsi vecāks, es tev iemācīšu, ka ir cilvēki, kuriem vērts palīdzēt, taču ir arī tādi, kuri palīdzību atmaksā ar nepateicību. Un ir ļoti svarīgi prast atšķirt šos dažādos cilvēku tipus. Hovards un arī Renneva bija no tiem, kuri atceras pakalpojumu un jūt pateicību. jeb kā to sauc. Tādēļ es vienmēr Hovardam biju labs kaimiņš, lai viņš to atcerētos un sacītu «nē», ja saņemtu tādu piedāvājumu.

Tomēr viņa dēļ man miera nebija. Ja nu man kādu

dienu nelaimētos — nē, ne jau tā kā Hovardam, bet tā mazliet, tā kā toreiz, kad man vajadzēja šķirties no tiem diviem simtiem dālderu, vai arī ja neveiksme būtu vēl mazdrusciņ lielāka. Es domāju, ka tas nenotiks, jo tagad esmu vēl gudrāks nekā toreiz, — tornēr ja nu man nelaimētos un Hovards saņemtu piedāvājumu tādā veidā, ka būtu gandrīz vai spiests sacīt «jā» .,.

Par to es domāju gandrīz ik dienas un biju tik uzmanīgs, cik uzmanīgs vien cilvēks spēj būt.

Tagad Hovards no spēles izstājies un mēs bez bailēm dzīvojam Nūrbija mājās. — Pilns apbrīnas Pols skatījās savā tēvā.

— Tu esi gudrs vīrs, tēv, — viņš teica.

Hanss Nūrbijs vēl brīdi pasēdēja, bet Pols uzgāja augšā gulēt.

«Es esmu vēl gudrāks nekā tu vari iedomāties,» viņš pie sevis teica. «Taču nav vērts tev to stāstīt, tu vēl neesi pieaudzis, lai to izturētu, katrā ziņā pagaidām ne.»

Daudzi no tiem, kuri uzskatīja Hovardu par nevai-' nīgu — un tādu bija krietni daudz, sevišķi sieviešu vidū,— tie visi domāja, ka Kerstafers uzpircis Antonu, lai staigātu apkārt pa Ulstādi un visu izošņātu, lai paziņotu lensmanim un uzstātos tiesā par liecinieku.

Tagad bija grūti izzināt, kur savu pirkstu pielicis Kerstafers. Antonam droši vien no viņa atlēcis kāds dālderis — tas ir iespējams. Desmit dālderi, Antons pats apgalvoja, kad viņi ar Hansu kaulējās par maksu. Un desmit dālderus viņš pa dajām saņēma arī no Nūrbija. Bet tie viņam bija jānopelna.

Gudrs cilvēks neķersies pie meliem — tas var dārgi maksāt. Taču, ja meli rodas paši no sevis, tad var piepalīdzēt — uzpūst ogles, aizdegt sērkociņu vai divus... Tenkas par Hovardu un Kjersti radās pašas no sevis, neviens nezināja, kurš tās palaidis. Bet, kad tās jau bija palaistas, Antons bija labs palīgs. Un labi bija tas, ka viņš pats visam ticēja.

Neviens melis nevar sacensties ar tādu, kurš ir pārliecināts, ka runā patiesību. Un nekāda patiesība nevar sacensties ar meliem, kuriem daudzi labprāt grib ticēt.

Tā bija īsta dieva svētība, ka pagājušo gadu nomira Antona māsa. Viņš dzīvoja viens pats savā netīrajā būcenī, bez tam bija ļoti izdevīgi, ka ceļš, kas veda no Nūr*

bija mājām uz mežu, gāja tur tieši garām. Neviena dvēsele nezināja, ka Hanss Nūrbijs tur laiku pa laikam iegriežas. Tāpat neviens nezināja arī to, ka Antons gāja pie Nūrbija, nevis pie Kerstafera un izstāstīja visu to, ko bija noskatījies.

Kad viņš pastāstīja, ka Hovards un Kjersti virtuvē apskāvušies, Hanss jautājas

«— Un tālāk?

— Tālāk katrs gāja uz savu istabu.

— Vai tu par to esi drošs? Vai esi drošs, ka viņi kopa neiegāja Hovarda kambarī?

— Nē, ja tu tā saki, tad es gan pavisam drošs neesmu.

— Es — es nesaku nekā, es taču tur nestāvēju. Un tir saki, ka neesi drošs?

— Nē, īsti drošs es vis neesmu, bet...

— Nu labi, vairāk par to nerunāsim.

Vēl dažas pārrunas, un Antons bija drošs. Nesatricināms kā klints.

Ar to kambari viņiem īsti nepaveicās:- Guru bija pārāk apzinīga, un tad vēl iejaucās apriņķa ārsts. Tomēr kaut kādas šaubas palika. Un Hanss — viņam ar to visu nebija nekāda sakara. Tā vismaz visi domāja. Pat Antonam nebija nekādu aizdomu ...

Un neiznāca arī dārgi. Dālderis tagad, dālderis vēlāk.

Hanss labi zināja, ka Antons melošanā pārcentīsies, ja samaksās pārāk daudz, un viss beigsies ar to, ka nevarēs ticēt nevienam viņa vārdam. Viņu vajag turēt grožos un vadīt uz to pusi, kur vajag...

Grūtāk bija ar Annersu Flātebiju. Bet, kad maizes cepēja, kura bija lielākā pļāpukule visā apkārtnē, atnāca uz Nūrbija mājām, no kurienes gatavojās doties uz Flā-tebija mājām, tad viss nokārtojās pats no sevis.

Paveicās, un darīta lieta.

Atlika tikai pasēdēt un parunāt ar šo mēlnesi gan par šo, gan par to. Zēl, ka starp Nūrbija un Flātebija mājām izskrējis melns kaķis. Diemžēl Hovards bija slikts padomdevējs ...

Neviens gan tam neticēja, izņemot Annersu. Bet labi tāpat.

Vajadzēja apbruņoties ar pacietību. Gan jau agrāk vai vēlāk kāds padoms radīsies.

Viņš bija gaidījis desmit garus gadus. Tajā novembra vakarā, kad viņš bija sēdējis Ulstādē, pārskaitīdams sudrabu un naudu, un kailsala mēness naktī devies mājās, viņš domāja: «Rīt būs grāviens! Rīt ieradīsies lensmants un Hovardu saņems ciet.»

Bet pagāja vēl daudzas nedē|as. Viņiem vispirms vajadzēja nosūtīt papīrus tiesnesim, fogtam un amtmanim. Varbūt pat vajadzēja aizbraukt uz Kristiāniju, lai varētu 'būt pārliecināti, ka neviens no viņiem nenesīs atbildību.

Beigu beigās Antona tenkas visu izšķīra ...

Dīvains gan šis Antons. Brīžiem liekas, it kā viņš visā nopietnībā sevi uzskatītu par zobenu taisnās tiesas rokās, kā teikts dieva vārdos. Bet brīžam Hansam Nūrbijam ienāca prātā, ka Antons varbūt zau-dējis savu jau tā niecīgo saprātu, iemīlēdamies Rennevā un cerēdams tikt viņas gultā.

Taču Antons gan nevarētu būt tāds mu|ķis.

Cik gan nežēlīgi ar to galvas ciršanu — viņš, Hanss Nūrbijs, netaisās skatīties. Tajā dienā viņš drīzāk aizbrauks uz pilsētu. «Varēja jau apmierināties ar mūža ieslodzījumu,» viņš nodomāja. «Es taču neesmu jauns cilvēks.»

KJERSTI

Vēlāk neviens īsti nevarēja pateikt, kā tas sācies, kurš bijis tas pirmais. Daži runāja, ka tā būšot bijusi Andrea Nūrbija, kura pamanījusies, kamēr vīrs ar dēlu bija aizbraukuši uz galvaspilsētu. Droši vien tas bija sācies daudz agrāk. Citi domāja, ka pie visa vainīgi līķu apstāvētājas Marēnas Tepenes vārdi pie kafijas tases, kad viņa kopa slimo Guru Strēmu, kura gulēja uz nāves gultas. Taču Marēna pati — viņa jau nu tur nav piedalījusies — viņu aicināja- gan, bet viņa atteikusies. Vēl citiem šķita, ka to visu ievārījusi Flātebija sieva Berte. Aiz liela naida viņa likās gluži jukusi, kopš viņas vīram izgājis tik plāni — pie viņiem ieradās lensmanis un draudēja ar piespiedu ūtrupi, kā ļaudis runāja. Beigās izrādījās, ka neviens nezināja, kur tas viss cēlies un kurš salmu kaudzei pielaidis pirmo sērkociņu, kad kļuva zināms par Hovarda nāves sprieduma apstiprināšanu. Un tas notika sešpadsmitajā augustā. Pēc trim dienām viss jau bija galā, tā ka šoreiz ciema sievas nebija tērējušas laiku, veltīgi pļāpājot. Bija pavisam dīvaini, cik krasi un ātri mainījās ļaužu domas.

Vairums sievu ne tikai ciemā, bet arī tālu aiz tā robežām bija loti apmierinātas ar spriedumu, kad to pasludināja pirmo reizi, kad tiesa, kā izteicās tiesnesis, uzskatīja par nepieciešamu citu iebaidīšanai piespriest Hovar-dam nāves sodu par Rennevas nogalināšanu. Tā bija laba mācība tiem vīriešu cilvēkiem, kuri dzērumā izrunāja gan šo, gan to, bet skaidrā prātā droši vien staigāja ar tumšām domām pat gaišā dienas laikā. Nabaga sievietēm — tām, kuras bija jau gados, — vajadzētu pastāvīgi drebēt par savu dzīvību, ja šad tad gluži negaidīti neiejauktos likums. Un ko nu runāt par šādu atnācēju — lai gan Ren-neva patiesībā arī bija svešiniece, kuru par eņģeli vis uzskatīt nevarēja, ja arī tikai puse no tā būtu taisnība, ko (audis runāja par viņu un fabrikas īpašnieku. Vai tad nebija zināms, ka fabrikas īpašnieks ne vienreiz vien ieradās ciemos, kad Hovarda nebija mājās? Pārējo varēja saprast tāpat. Jo visi zināja arī to, ka šim vīram nebija nekas svēts, lai arī viņš bija precējies un tā joprojām...

Bet tam, ka augstprātība pie laba neved, vislabākais piemērs ir Hovards pats. Viņš atnāca uz ciemu nezin no kurienes un ieprecējās šejienes labākajās mājās, taču viņam vēl nebija gana: viņš gribēja visu uzlabot, pat kūts lodziņu pārtaisīt. Lopu meita Berte, kā viņu saukāja vēl šobaltdien, lai gan viņa jau daudzus gadus bojāja savam vīram dzīvi, kļuva gluži smieklīga, staigādama apkārt un stāstīdama par desmit gadu veco gadījumu ar kūts lodziņu ... Bet augstprātība pie laba gala neved, kā jau bija teikts. Sim Hovardam šķita, ka viņš ir galvastiesu pārāks par citiem. Drīz viņš k|ūs par galvastiesu mazāks, un tad jau nu redzēsim ...

Nedēļām ilgi šādas un līdzīgas valodas klīda, kad pirmo reizi pasludināja spriedumu, ik reizes, kad kopā sanāca divas trīs sievas.

Gandrīz jau no paša sākuma šajās valodās ieskanējās arī citi toņi.

Un kā tad īsti bija ar to skuķēnu — ar to Kjersti? Attaisnota jau viņa bija, bet tikai pierādījumu trūkuma dēļ. Viņa vienmēr turējusies savrup, nav gājusi vienaudžu pulkā — kur nu ar tādiem, viņa taču ir Ulstādes māju un meža mantiniece!

Un, laikam ritot, kad nedēļas vērtās mēnešos, ziemu nomainīja pavasaris un pavasari vasara, teiktais un domātais pamazām krājās un krājās.

Tas nav nekāds joks — cilvēkam nocirst galvu. Kā sacīja vecā Marte Mūbrotene:

— Zaudēt galvu zem cirvja — cik briesmīgs sods! Tas kungs taču devis mums tikai vienu galvu.

Viņš, nabags, sēž tur savā pagraba cellē, rokas un kā* jas važās, un priekšā viņam stāv vienīgi tas brīdis, kad nāksies likt galvu uz bluķa un saņemt cirtienu...

Ja Augstākā tiesa spriedumu apstiprinās.

Bez tam patiesības labad arī jāteic, ka Hovards gan šīm sievām nebija darījis nekā ļauna. Drīzāk jau otrādi. Viņš vienmēr bija jautrs un vienkāršs, jokojās un smējās kopā ar sievām gan kāzās, gan bērēs, gan ziemassvētkos. Un, patiesību sakot, Renneva bija lepnāka un augstprā» tīgāka par viņu.

Mazpamazām kļuva skaidrs, ka visā ciemā nebija gandrīz nevienas sievas, kura ticētu, ka Hovards izdarījis to noziegumu, par kuru viņš notiesāts. Viņš jau nebija tāds... Arvien biežāk cilvēkiem nāca ausīs Juna vārdi — rudenī lopu kaušanas dienā Hovards vienmēr esot atradis kādu ieganstu, lai dotos uz pilsētu vai mežu. «Es nespēju nogalināt neaizsargātus lopiņus,» viņš teicis, kad Juns reiz ņēmies viņu iztaujāt.

Nē, nav ne mazāko šaubu: ja arī Hovards grūda Ren-nevu pret pavarda mūri, tad kāds bija viņu tiktāl novedis. Virtuvē taču vēl bija divi cilvēki... Un šī Kjersti, kura staigā apkārt kā ūdeni mutē ieņēmusi un ne ar vienu nerunā, droši vien kaut ko slēpj — skaidrāks par skaidru...

Nav divu domu, ka par vīriešiem jau nu nav daudz laba, ko sacīt. Bet, ja vēl sieviete nāk no tādas sugas, kura ceturtdienas vakarā jāj uz slotaskāta, tad viņa atsver desmit visļaunākos vīriešus, kādus vien var sadabūt pa septiņām draudzēm...

Vai nu Kjersti metās virsū savai pamātei — kuru mīlēt viņai nebija nekāda iemesla —, vai arī nobūra Hovardu, ka viņš vairs nezināja, ko dara... Ārsts teica, ka viņa nevainīga? Nu īsti viltīgs sievišķis paspēs diezin ko, pirms zaudēs jaunavību ...

Un vēl kas. Ja Ulstādē ir kāds slepkava, tad ne jau Hovards. Ļaudis visi bez izņēmuma bija ievērojuši, ka tiesnesis piespieda Kjersti pie sienas un ka viņa tur stāvēja kā vajāta žurka. Vienīgais, kas vēl atlika, bija izspiest no viņas patiesību, bet tad Hovards piecēlās kājās, tā ka važas noskanēja līdzīgi zvaniem, un pateica to, ko tiesa vēlāk sagrozīja un pārvērta par atzīšanos, — to viņš darīja, lai glābtu šo skuķi, šo mazo, glumo velna izdzimumu ...

Tieši tik tālu sievas bija nonākušas soli pa solim, viņas kūla un kūla bez mitas, kamēr vārpās vairs nebija pat tik daudz graudu, ar ko pabarot putnus. Un tad pienāca ziņa, ka Augstākā tiesa apstiprinājusi nāves spriedumu Hovardam Jermuna dēlam,

Sī vēsts aplidoja ciemu vienā dienā. Un dīvaini, ka šajā vakarā virtuvēs un kambaros valdīja klusums. Diezgan daudzi domāja, ka ir loti nežēlīgi nocirst cilvēkam galvu par slepkavību, par kuru neviens nevarēja galvot, ka tā vispār notikusi, jo pēdējā liecība, ko sniedza Antons, sastāvēja no baltiem meliem; visi klusēdami nolēma neņemt Antonu darbā, kad Juns viņu izdzina no Ulstādes. Sis zellis jau badu nemirs, kamēr vien apkārtējās vistu kūtīs būs vistas, un vienmēr taču būs iespējams tuvākajās mājās nozagt kādu labības kūli.,.

Sājā vakarā sievas sāka apstaigāt mājas. Viņu gājiens gan nebija pievilcīgs. Lielākajai da]ai krūtis bija plakanas kā mīklas dēlis, vēders liels un smails. Citas līdzinājās kartupeļu maisam ar divām kājām apakšā. Bet visām bija lielas, plakanas pēdas, kuras ātri nesa uz priekšu, sevišķii ja bija pildāma tik svēta misija kā šoreiz.

Viņas zināja, kur šajā laikā citai citu atrast, un netērēja laiku ar veltīgu staigāšanu. Viņas gāja, labi zinādamas, uz kurām mājām jāiet, lai sievas sastaptu vienas. Bez liekas runāšanas viņas klusēdamas bija it kā vienojušās vīriešus iekšā nepīt — tam nebūtu nekādas jēgas. Jo šādas raganas jau medīja tieši vīriešus un jauca viņiem prātus.

Gadījās, ka vīrišķis ienāca virtuvē, kad viņas tur sēdēja un apspriedās. Viņas tad sacīja; «Mēs te sēžam un runājam par to ļaunumu, kas noticis un vēl notiks šajā labajā ciemā. Bet tas kungs ļaus tam parādīties kā debesu zīmei.»

Vīrs tūlīt gāja ārā un stāstīja pirmajam, ko satika: «Gribēju jau doties pie miera, bet virtuvē sēž Olea Ornēse, un tad nu labāk paieties pa lietu. Jo lietus ir tikai slapjš, taču šī Olea — tu jau viņu pazīsti!»

Sievas gāja vēl nākošajā dienā un pēc tam ari...

Nē, neviens nevarēja pateikt, kura bija pirmā un dedzīgākā. Jau no paša sākuma viņu bija krietni daudz.

Trešajā dienā pret vakaru — tas bija ceturtdienas vakars — viss bija sagatavots, sūtnes bija apmeklējušas visas kārtīgās mājas un ari amatnieku mitekļus, bet būd-niekus viņas atstāja mierā.

Lai netīrie vakariņu trauki paliek nemazgāti, jāuzvelk baznīcas drēbes un jāsatiekas pie kapsētas vārtiem.

— Mēs drusciņ aprunāsimies ar Kjersti, — kāda sievp sacīja.

— Neaizmirsti baznīcas drēbes, mes spriedīsim dieva tiesu! — teica kāda cita.

Ap pulksten astoņiem visas sievas — viņu bija vairāk nekā trīsdesmit — bija sapulcējušās: Andrea Nūrbija un Berte Flātebija, Kārene Galteruda un Olīvija Hāgene, Ulanna Spetālene un Marte Svingene, Tea Mubrotene un Kārija Spikeruda, Anne Opija un Olea Ornēse, Gūrine Putene un Matilde Gerhūlene, un vēl vesels bars citu.

Patiesību sakot, šīs sievas cita cilu neieredzēja: katra no viņām domāja, ka grūti atrast nepatīkamāku sievišķi par šīm pārējām. Bet te runa bija par augstāku misiju, kura stāvēja pāri tādiem sīkumiem.

Viņas devās rietumu virzienā, kur no ciema ceļa nogriezās taka uz Ulstādi. Krēslā, kas lēnām sabiezēja, sievas izskatījās kā milzīgas vārnas, kas staigā pa zemi. Sākumā viņas gāja klusēdamas, un šis klusums šķita draudošs, bet tad pamazām atskanēja vārdi, un, kad viņas tuvojās Ulstādes pagriezienam, sievas vēl vairāk atgādināja vārnu baru, kas ķērkdams dodas uz vārnu tingu, pa ceļam apspriezdamies, kā noknābāt to nabaga radījumu, ko drīz vien iestums sava bara vidū.

Ko viņas bija domājušas darīt ar Kjersti? To neviens neatminēs, jo nākošajā dienā lielākā daļa sievu gandrīz visu bija aizmirsušas un tās, kuras kaut ko atcerējās, cieta klusu. Varbūt viņas gribēja noraut Kjersti drēbes, lai redzētu, vai viņai uz miesas nav vecā Ērika nagu pēdas no pēdējās Bloksbergas nakts... Varbūt viņas vēlējās tikai saskrāpēt viņai seju, lai vismaz kādu brīdi vīrieši neglūnētu viņai pakaļ. Citiem nekad nav viegli uzminēt, kādas izjūtas tai brīdī strāvoja, kad taisnā tiesa devās pildīt savu misiju. Lai būtu kā būdams, ātrumā viss tika aizmirsts, kad pūlis aizsmakušās balsīs kliegdams nesās uz Ulstādi.

Tajā dienā Ulstādē uz lauka ļaužu nebija — bija iestājusies atelpa. Pa dienu Ulstādē bija ienācis vienīgi Juns. Viņi ātri pavakariņoja, un kalpa zēns ar meitām aizgāja uz kādām mājām, kur zālienā zem klajām debesīm tika dejots.

Mājās Guru un Kjersti bija vienas pašas. Guru bija tikko nomazgājusi traukus, Kjersti uz mutes gulēja Ho-varda gultā virs segas. Kurpes viga bija novilkusi un seju paslēpusi spilvenā.

Pēc pusdienas Kjersti ievēroja, ka Guru saraudātas acis, un meitenei nenācās grūti izspiest no viņas patiesību par nāves spriedumu. Kopš tā brīža viņa tā gulēja, nepieskar* dāmās ne ēdienam, ne dzērienam.

Izdzirdoši uz ceļa kliedzienus, Guru skrēja pie Kjersti, cik vien ātri kājas nes.

— Bēdz projām un paslēpies sienā, Kjersti! Pie mums nāk sievu bars!

Satraukums Guru balsī mudināja Kjersti paklausīt: viņa pielēca kājās un uzvilka kurpes.

Bet, lai cik žigla bija Kjersti, sievu bars kustējās ātrāk Kad meitene izskrēja pagalmā, pirmās sievas bija vairs tikai piecdesmit sešdesmit elkoņu attālumā un paslēpties bijā par vēlu. Kjersti metās skriet pāri laukam.

Aizsmakušie kliedzieni kļuva skaļāki, kad sievas viņu ieraudzīja, un pirmās, kuras bija ašākās, skrēja vēl ātrāk.

Kjersti varēja viņas atstāt tālu aiz sevis, ja vien būtu gribējusi.

Viņa varēja aizbēgt, pārskriet nāri Berga tiltiņam un, palielinot atstatumu, uzskriet augšā pa nogāzi un dzenāt sievas pa riņķi, kamēr tās paliktu bez elpas guļam ceļmalā kā vārnu izbāzeņi par apsmieklu visam ciemam.

Bet Kjersti to nedarīja. Viņa skrēja taisni uz priekšu, lejup pa lielo rudzu lauku. Platie stati krēslā atgādināja rūķu karapulku, Kjersti skrēja uz rietumiem — uz garo ragu, kura klinšainā krauja aprāvās ezera krastā.

Krēsla bija jau krietni sabiezējusi, pret bālajām rieta debesīm melnēja mežs, un klusumā mirdzēja ezers. Kad Kjersti paskatījās atpakaļ •— un to viņa darīja vairākas reizes —, viņa redzēja tumšas sievas baznīcas drēbēs, kas dzinās viņai pakaļ kā plata, melna straume. Tikai dažām vēl pietika spēka kliegt — ilgā pakaļdzīšanās bija grūta jau pati par sevi —, bet dažus saucienus viņa tomēr sadzirdēja: «Slampai», «Ragana!», «Burvei». Un vairākas reizes viņai ausīs ieskanējās vārdi dieva sods, lai gan viņa nebija par to īsti pārliecināta.

Visam melnajam baram pa priekšu skrēja divas trīs, kuras bija jau pavisam tuvu. Pati pirmā bija galdnieka sieva Marja Dompene ar savām garajām kājām un zirga ģīmi. Viņa arī skrēja kā zirgs — gariem soļiem, pilnos rikšos, turēdama muti plaši atvērtu, bet neizdvesdama ne skaņas. Viņai aiz muguras Kjersti varēja sazīmēt Marti Svingeni un Oleu Ornēsi.

Šo sievu sejas krēslā šķita līķa bālumā. Kjersti vairāk nekā neredzēja, viņa pagriezās un skrēja uz krauju.

Sasniegusi pašu kraujas malu, viņa pēdējo reizi atskatījās. So atlikušo ceļa gabalu viņa nebija skrējusi tik ātri, un sievas bija jau gandrīz klāt. Priekšā visām, tāpat kā iepriekš, bija Marja Dompene, kura tuvojās viņai, atpletusi muti. Aizmugurē atskanēja sauciens: Izskrāpēsim tev acis! Un vēl viens: Noplēsīsim tev no miesas visas drēbes! Sie saucieni saplūda vienā daudzbalsīgā kliedzienā.

Vēlāk ļaudis runāja, ka viss noticis ļoti dīvaini, jo Kjersti vēl varējusi glābties. Pār klints atradzi lejup veda taciņa, pa kuru Kjersti bērnībā bija kāpaļājusi ne vienreiz vien, lai gan Renneva un Hovards viņai to bija aizlieguši. Ja viņa būtu izvēlējusies šo taciņu, neviena sieva viņai neņemtos sekot. Ja viņa to būtu darījusi, sievas būtu palikušas stāvam kraujas malā ar garu degunu un, iespējams, pēc brīža pašas nāktu pie prāta un saprašanas un dotos uz mājām.

Bet Kjersti pa šo taciņu nekāpa. Viņa apstājās un ieraudzīja, ka Marja Dompene ir vairs kādu desmit, divpadsmit elkoņu attālumā.

Izskrāpēšu tev acis... no klints skanēja atbalss. Marja neteica ne vārda, bet tas bija briesmīgs skats: viņa skrēja vaļēju muti un izplestiem pirkstiem — gluži kā zvēra nagiem.

Kjersti iekliedzās kā sašauts putns. Neviena no viņām nevarēja galvot, bet dažām šķita, ka viņa iesaucās: Ho-varā! Un nolēca no kraujas.

Stāvā klints pacēlās desmit, piecpadsmit elkoņu augstumā, apakšā no vienas vietas bija asi akmeņi. Kad sievu bars pienāca pie kraujas malas un paskatījās lejup, viņas šajā sikspārņu gaismā vēl varēja redzēt, ka Kjersti tur apakšā guļ nedabiskā pozā, kādā negu] dzīvs cilvēks. Viņai no galvas pa pelēkajiem akmeņiem plūda asinis, kuras pustumsā likās melnas.

Sievas stāvēja turpat — melns bars, bet apklusis. Viena otra vilka smagi elpu it kā krākdama. Vairākas atkāpās — varēja noreibt galva. Citas pagāja sānis. Tās, kuras stāvēja aizmugurē, pat nepiegāja pie kraujas malas. «Tādas šausmas es nemaz negribēju redzēt!» vēlāk teica kāda sieva. Viņas apgriezās un lēnām gāja projām. Sasniegušas Ulstādes pagalmu, viņas vairs neizskatījās pēc tā kareivīgā bara, bet atgādināja sievas, kuras atgriežas no dievlūgšanas.

Guru, stāvēdama uz lieveņa bāla kā nāve, nolēma pajautāt vienai no pēdējām, kura iedama raudāja, un dabūja zināt visu, kas noticis.

VINGRINĀJUMI

Hovards tomēr bija lolojis kādu cerību; viņš to saprata, kad tiesneša pilnvarotais atnāca uz cietumu un nolasīja Augstākās tiesas spriedumu.

Taču šī cerība nebija stipra. Pagāja pāris dienu, iekams viņš tika visgrūtākajam pāri, un viņš atkal ķērās pie tā, ko pats sauca par vingrinājumiem.

Pēc piecām dienām viņu apciemoja Peusa kungs.

Peusa kungs izskatījās noguris. Pēdējā laikā viņam nebija klājies viegli.

Piezīme Peusa kunga vēstulē, kas tika nosūtīta Augstākajai tiesai, bija pēdējais dienesta dokuments, ko Tūrrnaņa kungs bija rakstījis ar savu roku. Viņš nomira augusta sākumā, nemaz neuzzinājis tiesas spriedumu. Sakarā ar viņa nāvi, bērēm un visu citu, kas ar to saistīts, Peusa kungam bija darba pilnas rokas vēl veselu nedēju. Marēna Sofijas kundze vīra nāvi ņēma ārkārtīgi pie sirds. Llse tēvu bija ļoti mīlējusi, un viņas bēdas bija neremdināmas, bez tam viņa mocījās pašpārmetumos, un pat Annes Mar-grētes izturēšanās, pēc Peusa kunga domārn, liecināja par īstu sērošanu.

Nedēļu pēc bērēm Augstākā tiesa spriedumu apstiprināja, gandrīz vienlaikus Peusa kungs saņēma aizrādījumu no bīskapa. Lai arī viņš vadījies pēc labākajiem nodomiem un pat saņēmis draudzes mācītāja piekrišanu, viņš tomēr rīkojies pārsteidzīgi un zināmā mērā pārkāpis klusuciešanas bausli, kas jāievēro ikkatram baznīcas kalpam, pildot dienesta pienākumus.

Tas nozīmēja, ka viņš nākotnē saņems sliktāku draudzi. Bet par to Peusa kungam pašlaik nebija laika daudz domāt. Ceturtajā dienā pret vakaru ierādās Juns un pa-

stāstīja, ka ciema sievu bars dzinies pakaļ Kjersti un vajājis viņu tik ilgi, kamēr viņa devusies nāvē, nolēkdama no kraujas. Līse, kura ziņu par nāves soda apstiprināšanu bija uzņēmusi mierīgi — to varētu izskaidrot ar dīvainu sastingumu —, likās pilnīgi zaudējusi pratu un pašsavaldīšanos, kad izdzirdēja par Kjersti nāvi. Viņa plosījās vairākas stundas un lādējās par visu, kas viņu pēdējā laikā bija saniknojis. Viņa uzbruka Augstākajai tiesai un tiesnesim, nosaucot viņu par veco zagli, Peusa kungam, kurš acīmredzot uzrakstījis sliktu vēstuli, un pat savam tēvam. Visi pārējie vīrieši bija pelnījuši viņas dziļāko nicinājumu.

Bet sievietes bija vēl sliktākas. — Sis neaprakstāmais dzimums, pie kura diemžēl piederu es patil — viņa sauca. Viņa raudāja, kliedza, vāļājās pa grīdu. Peusa kungs nekad agrāk nebija redzējis viņu tādā stāvoklī.

Beidzot, kad kaut cik bija atvieglojusi sirdi, viņa pēkšņi sāka sava veida jaunības gadu grēksūdzi, kas uz Peusa kungu atstāja dziļu iespaidu.

— Tikai nedomā, ka es esmu labāka nekā citasl — viņa teica, un Peusa kungam tiešām bija ko noklausīties. — Tu varbūt domāji, ka es biju jaunava, kad tu mani dabūji? Jā, vienā ziņā jau es tāda biju, taču patiesībā — nekā tamlīdzīga.

Manos meitenes gados nevienam nenāca ne prātā, ka man, klibai un neglītai gardegunei, varētu būt kādas dziņas un vēlēšanās. Bet man tās bija. Un visas manas vēlēšanās bija saistītas ar Hovardu. Es nekā daudz par šādiem jautājumiem nezināju, tomēr pamazām visu izdibināju. Es pieglaimojos lopu meitai, kalponēm, vecajām veļas mazgātājām un salasīju no katras pa drusciņai. Un visu to, ko es no viņām uzzināju, Hovards ar mani darīja manās domās, kad naktīs vārtījos gultā bez miega, kamēr citi saldi gulēja. Anne Margrēte juta to pašu — par to es biju pārliecināta —, un man bija šādas aizdomas arī par māti. «Nu protams, kā gan citādi!» es domāju. Doma par Anni Margrēti mani mocīja vistrakāk. Ai, kā es viņu ienīdu! Viņai taču viņš nemaz nebūtu bijis vajadzīgs, tādai skaistulei. Viņa varēja dabūt ikvienu, kuru vēlējās. Kopš pašas bērnības viņai bija auksta sirds, un viņa būtu varējusi iztikt bez vīriešiem. Bet Hovards — tas viņai bija jādabū! Lai gan viņa labi zināja par manām jūtām, viņa panāca to, ka Hovards viņu pavadīja līdz Kristiānijai, kur viņa gatavojās iziet pie vīra. Ak, es

skaidri zināju, kas notiks pasta stacijā un kā viņa to panāks. Un viņa to panāca — paskaties tikai uz mazo An-dreasu! Bet es gulēju mājās, mētādamās pa gultu un kozdama palagā. Tomēr tas, ko Hovards darīja ar viņu pasta stacijā, nebija nekas salīdzinājumā ar to, kas notika starp viņu un mani mājās, mācītājmuižā, manā klibās garde* gunes vientulībā.

Hovardam bija jāmirst, jo vīrieši viņu apbrīnoja, vēl vairāk — apskauda. Un Kjersti bija jāmirst, jo naida pilnās sievas nevarēja paciest domu, ka Hovards varbūt

mīl Kjersti.

Kā es varu nosodīt citus? Sājos mēnešos, kad mani bija pārņēmis vislielākais niknums un man šķita, ka spriedumu apstiprinās — es zināju, ka tā būs, — es domāju! «Savā ziņā tas ir pat labil Neviena sieviete vairs kaislē nevaidēs viņa apkampienos, un Kjersti nekad cita vīrieša skāvienos nedomās par Hovardu... Ak, brīžiem es esmu tik ļauna, ka pats velns ir tikai mazs bērns, salīdzinot ar mani.»

Nu, ja tu vēlies, vari mani aizraidīt no sava galda un no savas gultas un izvēlēties lepnu un taisnīgu vientulību. Bet tāda nu reiz es esmu, vismaz šad tad, un to visu man reiz vajadzēja pateikt. Un kam citam, ja ne tev, kuru ar šiem vārdiem es varu tikai sāpināt.

Taču, ja tu izliksies, ka tu man piedod vai patiešām arī piedosi, tad varu tev apsolīt, ka būšu laba sieva, kad reiz dzīvosim atsevišķi no citiem. Un es nevienu nenosodīšu, jo labi zinu, kas ir cilvēks.

Henriks Peuss viņai kaut ko atbildēja, bet nākošajā dienā pats par šo atbildi mazliet brīnījās.

— Man nav nekas tev jāpiedod!— viņš teica. — Jo visu to, ko tu man sacīji, esmu izbaudījis arī pats.

Tas bija vakarvakarā. Naktī nekāda gulēšana neiznāca — Līse nevarēja un nevarēja nomierināties. Un šodien vienatnē ar Hovardu Peusa kungam visā nopietnībā iekrita prātā paprasīt viņam padomu. Bet tad viņu pārņēma kauns. Hovardam jau tā bija diezgan, ko domāt.

— Mana vēstule nepalīdzēja, — ierunājās Peusa kungs, it kā nedaudz apjucis.

Un Hovards atbildēja:

— To jau es zināju.

Pēc tam viņi vēl pusstundu pārrunāja gan šo, gan to.

Tas, ko Peusa kungs bija pārdzīvojis pēdējās diennaktīs, acīmredzot lika viņam pirms aiziešanas sacīts

— Tu mirsi jauns, Hovard. Tomēr var uzskatīt, ka tu no dzīves esi guvis vairāk nekā daudzi citi, kuri nodzīvojuši garu mūžu.

— Esmu par to domājis, — sacīja Hovards savā jaunajā — mierīgajā balsī.

Un tas, ko viņš piemetināja, mazliet pārsteidza Peusa kungu.

—- Esmu tev stāstījis par Tūni, — viņš teica. — Bet mani vairs nemoka domas par viņu. Mani nemoka domas arī par Rennevu, tomēr tas nav gluži tik vienkārši. Es Rennevu nenogalināju, un to tu zini. Taču brīžiem man šķiet, ka, pats to negribēdams, esmu bijis viņas nāves cēlonis. Tātad arī pats esmu pelnījis nāvi. Nezinu...

Bet nāvi jau pelnījuši visi, ja jau tas kungs ir tik stingrs, kā ļaudis runā.

Peusa kungs viņam atbildēja, un tie bija viņa pēdējie vārdi, ko viņš šajā reizē teica:

— Mēs jau vienojāmies, ka nerunāsim par visaugstāko. Vienu gan es tev varu pateikt: viņš ir visstingrākais, tomēr arī visžēlsirdīgākais.

Kad viņš bija aizgājis, Hovards domāja, cik patiesībā labi, ka Peusa kungs viņu apciemoja. Kamēr viņš te sēdēja, nevajadzēja nodarboties ar vingrinājumiem.

Nākošajā dienā atnāca Juns. Viņš bija gājis labu ceļa gabalu kopā ar Peusa kungu, bet bija aizkavējies fabrikā, kur viņam bija jānorunā par bullēnu, ko bija pasūtījis Hovards.

— A\an jāaprunājas par ražas novākšanu un rudens aršanu, — viņš sacīja uzraugam.

Gunners Pilteruds viņu apstādināja, kad viņi gāja pa gaiteni.

— Mēs ar Peusa kungu norunājām, — čukstēja Gunners, — ka neteiksim Hovardam par Kjersti nāvi. Peusa kungs uzņēmās atbildību par meliem, kā viņš pats teica. Un nosauca to kādā dīvainā, svešā vārdā.

— Nebēdā, Gunner, — sacīja Juns. — Tas biju es, kurš pierunāja mācītāju turēt mēli aiz zobiem.

Juns redzēja, ka Hovards bija tāds pats kā iepriekšējo reizi. Pārvērtības viņā bija notikušas agrā pavasarī.

Par zemes darbiem viņi drīz vien visu izrunāja.

Tad Juns izņēma no kabatas sainīti.

— Te ir tie tūkstoš dālderi, — viņš teica.

— Tie tūkstoš dālderi?

Hovards sākumā nesaprata, un Junam k|uva skaidrs: savās domās viņš ir kaut kur tālu projām, kaut gan viņa sejā to nevarēja nomanīt.

Bet tad Hovards atguvās:

— Vai Hēgne negrib pārdot māju?

— Nezinu, taču man šķiet, ka ne. Nemaz nedabūju ar viņu parunāt. Viņš staigā pagalmā pa savu loku, un liekas, ar viņu ir vēl ļaunāk nekā agrāk.

— Paturi to tūkstoti*, Jun, — Hovards teica. — Nevienam citam es to nenovēlu, un tu varēsi nopirkt citas mājas. Tur, uz kurieni es dodos, dālderi nebūs vajadzīgi, pats saproti.

To Juns nespēja izturēt un sāka raudāt kā bērns.

Un tad viņš atkal bija parastais Juns, kas atbildēja Hovardam:

— Simt dālderu man ir pašam. Tūkstoš viens simts — es tačū esmu bagāts vīrs. Varu spļaut virsū kā fogtam, tā tiesnesim.

Hovards uzlūkoja viņu ar vieglu smaidu, kā pieaudzis cilvēks skatās uz bērnu.

Juns vēl brīdi pakavējās pirms promiešanas.

— Laikam gan ir smagi būt notiesātam uz nāvi, pie tam vēl nevainīgam!... — viņš dabūja pār lūpām.

Hovards atbildēja mierīgā balsī:

— Jā, smagi gan.

Nākošajā dienā arī kaut kas notika. Gunners Pilteruds piedāvāja Hovardam bēgt.

Gunners zināja, ka Hovardam ir līdzi nauda. Viņiem bija noruna: par vienu dālderi mēnesī Gunners tīrīja kameru, katru dienu iznesa spaini un divreiz nedēļā atnesa siltu ūdeni, lai Hovards varētu nomazgāties un noskūties. Viņš bija atnesis silto ūdeni, kad izteica šo priekšlikumu.

Jūdzes attālumā no šejienes upes līkumā atradās mie-cētava. Hovards noprata, ka tā ir tā pati, par kuru pirms desmit gadiem mācītājmuižā bija runājis Annerss Hus-manis. Par simt dālderiem Gunners varēja kļūt par tās līdzīpašnieku.

Viņš to ļoti vēlējās, ja vien varētu sadabūt naudu, •— šis verga darbs cietoksnī viņam bija pagalam apnicis, un viņš gribēja kļūt par brīvu cilvēku.

Simt dālderu... Annerss Husmanis bija daoujis miecē* tavu par desmit, bet cenas auga, un tur nekā nevavēja darīt.

Ja Hovardam būtu simt dālderu, Gunners pie viņa ienāktu vakara apgaitas laikā un atbrīvotu viņu no va žām. Pēc tam viņi izliktos, it kā Hovards notriecis Gun-neru zemē <— būtu ari jāiesit Gunnerarn, lai viņam sāktu pa degunu tecēt asinis un viss izskatītos ticamāk.

Pēc tam Hovardam atliktu tikai aizslēgt no ārpuses durvis un iet savu ceļu. Neviens, atskaitot cietuma priekšnieku, viņu nepazīst, taču tas tik vēlā stundā nekad no mājas ārā neiet. Vārti stāv neaizslēgti, Gunners tos aizslēdz tikai pēc vakara apgaitas.

Nazi un bisi ar patronām Gunners noliktu pie durvīm. Ja Hovards tomēr kādu sastaptu, viņš varētu teikt, ka Gunners viņu kaut kur sūta. Sājā mājas daļā vakaros neviena nav, un bēgšana netiktu atklāta agrāk kā nākošajā rītā, kad Hovards būtu jau gabalā.

Bet nauda Gunnerarn vajadzīga tūlīt, lai viņš to varētu paslēpt.

— Ja pie manis atradīs naudu, uz vietas radīsies aizdomas, — teica Gunners, pats priecādamies par savu viltību,

Hovardam no satraukuma uznāca drebuļi, un viņš apsēdās.

Viņš zināja, ka kaut kur dvēseles dziļumos viņam pašam bija tāds plāns — tādēļ jau viņš bija paņēmis līdzi naudu. Tas gan bija tik tālā pagātnē.

Bise un nazis... cirvi viņš varētu nozagt jebkurās mājās. Viņam vairāk nekā cita nevajadzēja kā pārlaist ziemu Finskūgenes mežos, bet varbūt pat palikt tur visu mūžu, ja būs vēlēšanās. Savā ziņā tā būtu jauna dzīve.,.

Taču tad nāca citas domas.

Viņiem uzreiz rastos aizdomas uz Gunneru, un viņš nemācēs izlocīties. Bet tā jau ir viņa paša darīšana, tas taču ir viņa priekšlikums. Viņi turētu aizdomās arī Kjer-sti, ka viņa atgādājusi šurp naudu ar Juna palīdzību. Juns jau izkultos ar veselu ādu, ar Kjersti gan būtu ļaunāk. Jauna tiesas lieta, viss sāktos atkal no gala. Kjersti nekad sveikā cauri netiktu. Viņai varētu pat ienākt prātā atzīties, lai piespiestu viņus izbeigt Hovarda vajāšanu.

— Nē. Es negribu atlikušo mūžu dzīvot kā vajāts zvērs. Turklāt viņi noteikti atriebtos Kjersti. Bet tie simt dālderi gan jau ar laiku atradīsies, — viņš mierināja Gun neru, redzēdams, cik viņam garš ģīmis.

Kad Gunners aizgāja, Hovards palika sēžam tai pašā vietā. Viņš vēl arvien drebēja pie visām miesām. Viņš mēģināja nomākt šos drebuļus ar visu savu gribasspēku, taču tas neizdevās.

Beidzot viņam neatlika nekas cits kā atkal ķerties pie saviem vingrinājumiem. Sie vingrinājumi bija vienkārši — viņš spēra soli pa solim, darīja visu to, kas viņu gaidīja pēdējā dienā.

Kā viņš bija dzirdējis, nāves sods tiekot izpildīts turpat, kur izdarīts noziegums. Tātad tas notiks Ulstādē. Un viņam šķita, ka viņš zina arī vietu. Šogad šajā zemes gabalā bija auguši rudzi, to vēl joprojām sauca par purvaino pļavu. Septembrī tur jau būs izaugusi zaļa zāle, un tas droši vien notiks kādā septembra dienā.

Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka izvēle kritīs uz šo zemes gabalu.

Pēdējā nakts viņam būs jāpārlaiž kaut kur Nūrbija mājās — droši vien kalpu istabā. Peusa kungs tur būs, un tas būs labi, jo ar viņu varēja runāt kā ar cilvēku.

«Labi, ka Tūrmaņa kungs miris!» viņš pēkšņi iedomājās.

Bet šī doma nepiederēja pie viņa vingrinājumiem.

Pēdējo nakti viņš droši vien negulēs.

Kad atnāks rīts, viņu gribēs paēdināt, taču diezin vai viņš varēs norīt kādu kumosu. Un tad būs jāiet, un kopā ar viņu, kā viņš bija dzirdējis, lejup uz Ulstādi dosies vesela procesija.

Acīmredzot atsūtīs ari zaldātus — tā tas notiekot. Tos nostādīs divās rindās apkārt ešafotam.

Viņam šķita, ka viņu noguldīs ar galvu pret rietumiem.

Bet pirms tam viņam būs jāstāv ar mācītāju katrā pusē, kamēr vēlreiz tiek nolasīts spriedums.

Un kas atnāks to visu noskatīties?

Daudzi — vairums no tiem, kurus viņš pazina. Kersta-fers Bergs jau nu noteikti, ja vien spēs noturēties kājās.

Viņš pārdomāja pēdējo sīkumu. To viņš bija darījis jau daudzas reizes un darīs vēl un vēl.

Kad šī diena pienāks, viņš paskatīsies, vai viss būs tieši tā, kā viņš to bija iedomājies, un, ja nebūs, tad tieši kas nebūs. Tas viņam palīdzēs saglabāt pašsavaldīšanos,

Tie bija grūti vingrinājumi.

«Daudzi ir tā darījuši pirms manis un viens otrs darīs ari pēc tam,» viņš domāja.

Pēc dažiem mēnešiem, strādādams miecētavā, Gunners Pilteruds bieži stāstīja, ka mudinājis Hovardu bēgt, bet viņš atteicies Kjersti dēļ.

Gunneram šķita: ja arī šis stāsts taptu zināms un ja atnāktu lensmanis viņu pratināt, viņš varētu visu noliegt, jo Hovards taču neaizbēga.

Viņš vienmēr nobeidza savu stāstu ar vieniem un tiem pašiem vārdiem:

— Hovards teica, ka viņi atriebsies Kjersti. Un es tur stāvēju un zināju, ka Kjersti mirusi! Nezināju, ko man darīt. Peusa kungs bija teicis, ka Hovards jāsaudzē. Bet, ja es viņam pastāstītu par Kjersti, tad viņš varbūt paķertu bisi un nošautu tiesnesi.

Taču šis stāsts visiem drīz apnika, un viņi jau arī tam īsti neticēja.

— Izbeidzi — viņi sacīja Gunneram. — Mēs jau to esam dzirdējušil

PĒDĒJĀ DIENA

Nāves soda izpildīšanai izvēlējās zemes gabalu, kuru kādreiz sauca par purvaino pļavu. Tagad tur auga zaļš atāls. Pirms soda diena būs galā, zāle tiks nomīdīta, bet tā noteikti atkal ataugs. Un nākošajā vasarā tur būs āboliņa lauks.

Bija septembra vidus, mazliet apmākusies, bet silta diena. Vasara bija bijusi karsta, un vajadzēja domāt par kartupeļu novākšanu — tos jau varēja rakt, taču šodien par to nevarēja būt ne runas. Ļaudis no šī ciema un ari no tālākajiem novadiem šodien bija pametuši visus darbus. Kauns teikt, taču izskatījās gandrīz vai pēc svētkiem. Ne jau katru dienu dabū redzēt, kā cilvēkam nocērt galvu.

Runāja, ka nāves soda izpildīšana notikšot pusvienpadsmitos. Parastajā dievkalpojuma laikā. Bet jau pāris stundu iepriekš no tālienes sāka plūst ļaužu pulciņi. Atnācēji nometās turpat zemē zālienā. Viņi ēda līdzpaņemto ēdienu un runājās ar kaimiņiem par gaidāmo ražu. Ja sil-tais un jaukais laiks noturētos vēl divas nedēļas, cilvēki varētu novākt visu labību un kartupeļus... jā, lai gan patiesībā jau nevar runāt par labu ražu, kamēr vēl viss nav zem jumta, bet...

Lauka vidū pacēlās ešafots. Tas bija sanaglots no raupjiem dēļiem, katra mala iznāca četru elkoņu garumā, un uz to veda viens pakāpiens. Bluķis, trīs elkoņu gara brusa, gulēja ešafota malā, lai slepkavas galva nokristu tieši zālē. Brusas vidū bija izdobta iedobe, kur notiesātais noliks zodu. Uz ešafota bija nokaisītas egļu skujas — gluži kā bērēs. Bet notiesātais jau vēl bija dzīvs un būs tāds, kad uz šejieni atnāks.

Aiz ešafota zemē sadzīti mieti iežogoja lielu kvadrātu, un divpadsmit vīri Reumerīkes musketieru uniformās staigāja apkārt, uzmanīdami, lai neviens neapsēstos šī kvadrāta iekšpusē, jo šīs vietas bija domātas augstākiem vīriem — lensmaniem, tiesas locekļiem, mācītājiem, bendem, viņa palīgiem un citiem. Viens no musketieriem pastāstīja, ka drīz ieradīšoties vēl vairāk zaldātu, pavisam trīssimt vīru, kuri bija pārnakšņojuši siena šķūņos netālu no ceļa. Slepkava, šis Hovards, tūkstoš astoņi simti četrpadsmitā gada karā bija dienējis šajā korpusā, lai gan nāca no pavisam citas puses. Viņš bija drošsirdīgs karavīrs, kā runāja, viņu izsauca ierindas priekšā un paaugstināja par kaprāli, kad viņš bija nogalinājis vienu zviedru dragūnu un otru saņēmis gūstā. Pulkvedis Rūsenvinge vēl tagad viņu atceras. Un tiešām ir jābūt drosmīgam, kad jāpārdzīvo viss, kas šodien sagaida Hovardu.

Kāds zemnieks jautāja šim zaldātam — lielam, spēcīgam puisim no Eidskūgenes, kuram bija sarkani mati un vasar-raibumiem nosēta seja, — vai viņam nebūšot bail te stāvēt un skatīties uz to, kas notiks.

— Mundieris dod drosmi, un tā ir pietiekami liela, lai nekristu gar zemi, kad nogalina cilvēku.

Mazpamazām nāca ļaudis no tuvākām un tālākām mājām — vīri, sievas un bērni —, kad vēl bija stunda laika, visapkārt lielajam kvadrātam ļaužu bija, ka biezs.

Sešus un septiņus gadus veci zēni un vēl vecāki rāpās lielajās apsēs, kuras auga gar lauka ziemeļu malu. No turienes šiem mazajiem zēniem viss būs labāk redzams. Kāds pavecs vīrs no kaimiņu ciema gan domāja, ka tas, kas šodien notiks, būs pārāk briesmīgs skats tik maziem bērniem. Bet kāds Ziemeļciema zemnieks viņa domas apstrīdēja laipni, bet noteikti)

— Šāda galvas nociršana maziem zēniem ir laba mācība. Viņi jau no bērna kājas sapratīs, ko nedrīkst darīt.

Ieradās trīssimt zaldātu no Reumerīkes musketieru korpusa: ar karogu, bungām rībot, ar virsniekiem priekšgalā. Viņi nostājās gar kvadrāta ārmalu. Virsnieks nokomandēja pārspīlēti asi:

— Pie kājas likt!

Pēc tam nāca bende ar abiem bendes kalpiem un uzkāpa uz ešafota. Bende bija vecs vīrs ar sirmu bārdu. Cirvis viņam bija ievīstīts melnā drānā. Viņš tp noņēma, bet platajam asmenim apkārt bija aptīta bieza, sarkana vadmala. Zem tās bija dzeltens ādas futrālis. Un tikai tad, kad bende to attaisīja, kļuva redzams kailais, spožais asmenis.

Valdīja tāds klusums kā baznīcā, kamēr bende lēni un rūpīgi sagatavoja cirvi un pieslēja to pie ešafota malas. Abi spēcīgie bendes kalpi nostājās katrs savā pusē bluķim.

Un tad lēni, soli pa solim nāca melni ģērbto amatpersonu pulciņš. Divi mācītāji pilnā ietērpā — kapelāns Peuss un prāvests Neumanis no cietokšņa —, tālāk cietuma priekšnieks, tiesas locekļi, apriņķa ārsts un pašās beigās divi ķesteri — viens no galvenās draudzes un otrs no Zie-meļciema baznīcas.

Bet divus soļus visiem pa priekšu, važām žvadzot, gāja Hovards, katrā pusē viņam lensmanis.

Hovards bija novājējis un ļoti bāls — par to jau nebija ko brīnīties, šis brīdis bija ļoti smags, bez tam viņš bija pavadījis cietumā deviņus mēnešus, sauli neredzēdams. Bet viņš turējās taisni, bija nomazgājies un noskuvies, un mugurā viņam bija goda drēbes. Vēlāk kļuva zināms, ka nakti viņš bija pārlaidis Nūrbijas kalpu istabā — Nūrbijs pats bija aizbraucis, taču tas bija norunāts jau iepriekš. Kapelāns Peusa kungs bija sēdējis pie viņa pusnakti, bet pret rītu Hovards bija vēlējies būt viens. Abi lensmaņi pārmaiņus bija stāvējuši sardzē pie durvīm. Vēlāk viņi zināja stāstīt, ka Hovards pirms ausmas paris stundu mierīgi nogulējis. No rīta viņš rūpīgi nomazgājās un noskuvās — lensmaņi viņam noņēma važas un uzmanīja viņu, jo varēja gadīties, ka notiesātais ar bārdasnazi pārgriež sev rīkli.

No Ulstādes atsūtīja goda drēbes un tīru linu kreklu, un Hovards apģērbās, it kā posdamies ciemos, bet ēdienam nemaz nepieskārās. Viņš nebilda ne vārda, kad viņu veda uz Ulstādi un tālāk uz ešafotu. Ieraudzījis, kurā vietā ešafots uzcelts, viņš tikai pasmaidīja.

Divus soļus pirms ešafota lensmaņi apstājās, un viens no viņiem noņēma Hovardam važas, kuras žvadzēdamas nokrita zemē. Hovards izslējās un ievilka dziļi elpu. Viņš mierīgi paraudzījās apkārt, it kā gribēdams paturēt atmiņā visu, ko redzēja.

Tad uz priekšu panācās mācītāji un nostājās katrs savā pusē Hovardam. Viņš runāja tikai ar vienu no viņiem, ar Peusa kungu, pagriezdams otram muguru.

Peusa kungam pār vaigiem ritēja asaras, un tie, kas stāvēja tuvāk, dzirdēja viņu sakām:

— Tevi gaida augšāmcelšanās, mīļo Hovard, par tām mokām un ciešanām, kurām tev jāiet cauri Šodien.

Hovards nekā neatbildēja, cik ļaudis varēja sadzirdēt. Kad Peusa kungs vēl runāja ar Hovardu, pūlī atskanēja vīrieša balss:

— Mēs nobeidzām arī tavu mazo slampu!

Atskanēja sitiens, un saucējs novēlās zemē.

Vēlāk izrādījās, ka tā bijusi mazā Ērika Berga balss un Amuns Mū viņu notriecis zemē tik spēcīgi, ka viņš neticis uz kājām, kamēr viss bija galā.

Peuss vēlāk sacīja Līsei:

— Vai Hovards to dzirdēja, es nevaru pateikt. Taču viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Bet man šķita, ka tajā brīdi viņš vairs nedzirdēja šīszemes balsis. Un viņš nekādā ziņā nedzirdēja manus mazliet neapdomīgos vārdus. Kā jau teicu, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Hovards devās nāvē nevainīgs un ka Rennevu neviens nebija nogalinājis. Viņš pats uz to raudzījās mazliet citādi, esmu jau tev stāstījis.

Pūlis apklusa, kad tiesneša pilnvarotais uzkāpa uz ešafota un nolasīja spriedumu.

Pēc tam prāvests Neumanis no ešafota pateica dažus vārdus par dieva sodu. Varēja noprast, ka prāvests uzskata Hovardu par vainīgu. Prāvests runāja īsi, un Peusa kungs nodomāja, ka īsums ir šīs runas vienīgā vērtība.

Tad Hovards spēra soli uz priekšu, atstādams abus mācītājus aiz muguras. Viņš novilka svārkus un vesti un, rūpīgi tos salocījis, nolika zālē. Pēc tam viņš uzkāpa uz vienīgā pakāpiena un devās pie bendes. Mācītāji viņam sekoja līdz pat ešafota pakājei. Tur Peusa kungs nokrita ceļos. Varēja noprast, ka par to nekas nebija norunāts, jo prāvests vēl brīdi stāvēja kājās, līdz viņš, liels un smagnējs, arī nometās ceļos. Kad viss bija beidzies, Neu* manis, būdams vecs un izblīdis, spēja piecelties kājās tikai ar Peusa kunga palīdzību.

Tie, kuri uzmanīgi visam sekoja, vēlāk varēja pastāstīt, ka Peusa kungs varbūt nemaz nebija domājis krist ceļos — izskatījās, ka kājas viņam vairs neklausīja.

Kamēr Peusa kungs vēl stāvēja un sacīja kaut ko Ho-vardam, bende un abi bendes kalpi nometa svārkus un uzrotīja krekla piedurknes.

Bende panācās uz Hovarda pusi un viņam pamāja, un Hovards piegāja pie bluķa. Tur viņš brīdi pastāvēja, dziļi ieelpodams, un pārlaida skatienu ezeram. Viens no bendes kalpiem pienāca pie viņa, izvilka no maksts nazi un pārgrieza viņam uz muguras kreklu līdz pat jostasvietai, atmezdams strēmeles katru uz savu pusi. Naža asmens pāršķēla Hovardam ādu, un visā griezuma garumā viņam uz muguras parādījās asinis. Pūlis sašutumā nošalcās. Bet Hovards, mierīgi noliecies, nolika galvu uz bluķa. Virsnieks nokomandēja: — Mierāl — Bende aiz bailēm un satraukuma trīcēja. Pirmais cirtiens trāpīja kaklam sānos. Izšļācās asinis, tomēr cirtiens nebija nāvīgs. Ļaudis varēja redzēt, ka Hovards sažņaudz rokas dūrēs, bet guļ mierīgi.

Trīs nākamie cirtieni netrāpīja viņam, un visi saprata, ka bende ir .pusakls.

Patiesībā skats bija daudz drausmīgāks, nekā ļaudis bija gribējuši redzēt. Tie vaidēja, viens otrs krita ģībonī. Starp tiem bija trīs zaldāti, arī sarkanmatis no Eidskūge-nes. No apšu puses atskanēja vairāki mīksti paukšķi — daži zēni bija zaudējuši samaņu un nokrita no koka; pārējie pieķērās ciešāk pie zariem un raudāja pilnā kaklā, bet tās bija tikai smalkas zēnu balsis, un tās visai tālu nesniedzās.

Pie ešafota uz mutes gulēja Peusa kungs», nemaz neizskatījās, ka viņš lūgtu dievu, — viņš ar rokām spieda ciet ausis.

Piektais cirtiens atdalīja galvu no ķermeņa, un no kakla šļācās asinsstraume.

Tajā brīdi notika kaut kas tāds, kas daudzos izsauca riebumu. Tūlīt aiz zaldātu rindas stāvēja četras zintnie-ces — divas no Ziemeļciema, divas no galvenās draudzes — un katra turēja rokā koka trauku. Kad noripoja galva, viņas izlēca cauri zaldātu rindai, pieskrēja pie ešafota un turēja b|odas zem asinsstrūklas. Viņas traucēja cita citu un savā starpā plēsās, tomēr traukos mazliet asiņu ietecēja, lai gan vairāk uz viņu drēbēm, bet tad kāds seržants un kaprālis aizdzina viņas atpakaļ aiz nožogojuma, nelikdamies zinis par to, ka vecenes neganti trokšņoja un lādējās. Bet visi saprata, kāpēc viņas tā centās — ar slepkavas asinīm var izdziedēt visādas kaites.

Kāds vīrs — tas bija Ulstādes kalps — bāls un drebēdams piebrauca pie ešafota ar melnu zirgu, kas vilka šļūci. Zirgs nebija no Ziemeļciema, tas piederēja bendem. Abi bendes kalpi paņēma līķi aiz rokām un kājām un uzmeta uz šļūces.

Ešafota malā gulēja garš miets, abos galos nosmailināts. Viens no bendes kalpiem paņēma mietu, uzmauca uz tā Hovarda galvu un devās cauri pūlim, augstu pacēlis mietu, lai visi varētu redzēt. No galvas vēl sūcās asinis un pilēja viņam uz rokām. Viņš devās pāri laukam, nogriezās pa taciņu, kas veda uz ciema ceļa pusi. Krustcelēs bija izrakta bedre. Viņš tur iesprauda mietu tā, lai seja būtu pagriezta pret ceļu, un ap mietu kārtīgi piemīdīja zemi. Otrs bendes kalps brauca ar līķi un visu laiku skubināja zirgu: — Heil Vai tu kustēsies! — Hovarda svārkus un vesti viņš turēja padusē. Pārliecinājušies, ka miets stāv stingri, viņi brauca uz kapsētu.

Ļaudis pamazām izklīda, jo nebija vairāk, ko redzēt. Tie, kas bija noģībuši, tagad atjēgušies sēdēja zālē. Ēriks Bergs streipuļodams piecēlās kājās.

Ar abām rokām viņš turēja žokli, šķita, ka tam kaut kas noticis. Daļa ļaužu, kas gribēja redzēt visu līdz galam, sekoja bendes kalpiem?

Ārpus kapsētas mūra bija izrakts kaps. Tur viņi apturēja zirgu. Viņi novilka Hovardam pārējās drēbes; savīstīja tās kopā un pārsēja ar ādas jostu, iemeta bezgal-vaino līķi kapā un to aizbēra.

Tad abi kalpi uzlika lāpstas uz šļūces, apgrieza zirgu un brauca atpakaļ uz Ulstādi. No turienes bija paņemtas lāpstas.

Tikmēr Peusa kungs palīdzēja Neumaņa kungam piecelties kājās. Tas negāja tik ātri, jo prāvests bija smags un slābans, viņš gandrīz nevarēja noturēties kājās, un viņam lija auksti sviedri. Viņš pačukstēja Peusa kungam:

— Varbūt pasakiet kaut ko draudzei, es to nespēju.

Peusa kungs paskatījās uz pūli, kas jau bija gandrīz

izklīdis, un bez nožēlas teica:

— Par vēlu.

Uri viņš bija priecīgs vismaz par to. Sevī viņš domāja naidīgu un tādu kā kristietim nepiedienīgu domu:

«Tagad tie ir tikuši no viņa vajā un var dzīvot kā dzīvojuši vēl pussimt gadu!»

Tā nomira Hovards Jerrnuna dēls, Ulstādes zemnieks, cēlies no Telemarkas.

SATURS

Nāve Nūrbijā . ......

Mājup uz Ulstādi ......

Lopu meita

Renneva un Hovards .....

Stāsta vecā Māri ......

Pēc siena uz kalnu ganībām . . ,

Fabrikas īpašnieks ......

Fabrikā un smēdē ••••••

Pavasara sēja .......

Purvainā pļava .......

Vasara .........

Dzimtas nazis .......

Antons.........

Augusta vakars .......

Sveiciens no Tūnes ......

Māsa

Pirms mantojuma dalīšanas

Brīdinājumi.....

Saruna ar fabrikas īpašnieku

Tiesa.......

Mācītājmuižā . . • •

Cietumā

Labi padomi.....

Kjersti ......

Vingrinājumi • . • •

Pēdējā diena .

Сигурд ХEль ЗАКОЛДОВАННЫЙ КРУГ Роман

Рига «Лнесма» 1934 На латышском языке Перевела а норвежского Руте Лединя Художник Модрнс Адуманc

1

Hanss Nilsens Heuge (1771—1824) — sludinātājs, kam bija ļoti liela ietekme.

2

Elkonis — sena norvēģu garuma mērvienība » 0,6 m.

3

Buks — sens moku rīks.

4

1816. gadā Norvēģijas stortings sudraba fonda radīšanai ieviesa nodokli, kas bija jāmaksā vai nu ar sudraba priekšmetiem, vai sudraba naudā.

5

Mols — 0,1 ha.

6

14. gs. beigās Norvēģija kjuva par Dānijas sastāvdaļu, un ap 16. gs. vidu dāņu valoda kļuva par oficiālo valodu valsti, arī par baznīcas valodu.

7

Nikodēms — bībeles personāžs, farizejs, kas naktī aizgājis pie Jēzus izprašņāt par viņa mācību.

8

Pēc norvēģu tautas ticējuma pārdabiskas būtnes — troļļi, milži u. c. — iemāna cilvēkus pie sevis kalnā un tur gūstā.

9

Tings — tautas sapulce.

10

Dzejas rindas atdzejojis Leons Ozols.

11

Domāta Zviedrija.

12

Atmaksa (latiņu vai.).

13

Apburtais loks (latiņu vai.),

Content

Hols Sigurds Apburtais loks

Pirmā daļa. TĀLU ZIEMEĻU MEŽOS

CIEMS

HANSS NŪRBIJS UN VIŅA DRAUGI

HOVARDS JERMUNA DĒLS MEŽĀ REDZ PARADĪBU

NĀVE NŪRBIJĀ

MĀJUP UZ ULSTĀDI

LOPU MEITA

RENNEVA UN HOVARDS

PĒC SIENA UZ KALNU GANĪBĀM

FABRIKAS ĪPAŠNIEKS

FABRIKĀ UN SMĒDĒ

PAVASARA SĒJA

PURVAINA PĻAVA

VASARA

DZIMTAS NAZIS

ANTONS

AUGUSTA VAKARS

SVEICIENS NO TONES

VIENTULĪBA

PĻAUJA

HOVARDS UN RENNEVA

Otrā daļa APBURTAIS LOKS

LĀCIS

MĀKOŅI SAVELKAS

ZIBENS SPĒRIENS

ULSTĀDE BEZ RENNEVAS

PIRMS MANTOJUMA DALĪŠANAS

BRĪDINĀJUMI

SARUNA AR FABRIKAS ĪPAŠNIEKU

MĀCĪTĀJMUIŽĀ

CIETUMĀ

LAB! PADOMI

KJERSTI

PĒDĒJĀ DIENA

SATURS

1