Šeldons Sidnijs

Asinsbalss pirmā gramata

Sidnijs Šeldons

Asinsbalss

Pirmā grāmata

“Priesteris uzmanīgi sajauks kopā krokodilu mēslus, ķirzakas galu, sikspārņa asinis un kamieļa spļaudekļus... ”

(No kāda papirusa,

kurā tiek dotas «11 zaļu receptes, kuras ēģiptieši lietojuši 1550.gadā pirms Kristus)

PIRMĀ GRĀMATA

.

Stambula

S esi dien a, 5.septembris 22.00

1 NODAĻA

Rīss Viljnmss sēdēja pie I lajība Kafira rakstāmgalda. Kabinetā valdīja tumsa, un viņš neko neredzošu skatienu vērās ārā pa logu uz nemainīgajiem Stambulas minaretiem. Rīss Viljamss bija viens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kuri spēja pielāgoties jebkurā pilsētā valdošajai gaisotnei, bet Stambula bija viena no viņa vismīļākajām pilsētām. Ne jau tā tūristu Stambula, kas aprobežojās ar Bejoglu ielu un 1 līItoņa viesnīcas bezgaumīgo “Lalezab” bāru. Viņš mīlēja tās nomaļās vietas, kuras pazina tikai musulmaņi: mazos krodziņus, kuri mājīgi slēpās no svešiem skatieniem māju pagrabos, nelielos tirdziņus un lelli Boba — mošeju, kurā bija apglabāts tikai viens vienīgs cilvēks un uz kurieni svētceļoju-mos devās musulmaņi no visas apkārtnes.

Rīss ar savu pacietīgo gaidīšanu atgādināja mednieku, kurš pilnībā pārvalda savus jutekļus un izjūtas. Viņš bija velsietis — to atklāja jau tā no priekštečiem mantotais uzkrītoši tumsnē-jais izskats. Rīsam bija melni mati un vīrietim neierasti skaista seja. Viņa zilo acu skatiens bija inteliģents un vērīgs. Rīss bija nedaudz garāks par sešām pēdām, ar spēcīgiem muskuļiem — kā jau vīrietis, kurš rūpējas par savu izskatu.

Kabinetā vēdīja Hajībam Kafiram raksturīgās smaržas: viņa salkani saldās tabakas un sīvās turku kafijas aromāts, arī tā ķermeņa izgarojumi. Tomēr Rīss Viljamss, likās, to visu nemaz nemanīja. Viņš domāja par pirms stundas no Šamonī saņemto telefona zvanu.

“...Drausmīgs nelaimes gadījums! Ticiet man, mister Viljams, mēs visi jūtamies satriekti! Tas nolika tik ātri, ka nebija ne mazākās iespējas viņu glābt... Misters Roffe jau pēc pāris mirkļiem bija miris...”

Sems Roffe bija “Roffe and Sons" kompānijas prezidents. Tā bija pasaulē otra lielākā farmaceitiskā kompānija, ko vadīja multimiljonāru dinastija, kura, burtiski, šķita pasaules centrs. Rīss nespēja iedomāties Semu Roffi mirušu. Sems bija tik darbīgs, pilns dzīvesprieka un enerģijas! Viņš vienmēr atradās kustībā, ar kompānijas lidmašīnu apmeklējot dažādās pasaules malās esošās fabrikas un pārstāvniecības. Viņš iitrisināja problēmas, ar kurām citi nespēja tikt galā, radīja jaunas koncepcijas, mudināja visus strādāt vairāk un labāk. Un, kaut arī Sems bija precējies un kļuvis par ģimenes tēvu, vienīgā viņa aizraušanās bija un palika bizness. Sems Roffe bija izcila un neatkārtojama personība, bet tagad bija vajadzīgs kāds, kurš viņu aizvietotu. Taču kurš gan būtu spējīgs pārvaldīt Sema milzīgo impēriju? Viņš nebija izvēlējies sava posteņa un varas mantinieku, bet, protams, nebija jau arī nojautis, ka ies bojā piecdesmit divu gadu vecumā. Sernam droši vien bija licies, ka tam vēl būs daudz, daudz laika...

Taču viņa laiks jau bija pagājis... ,

Piepeši kabinetā iemirdzējās gaisma, un Rīss Viljamss, uz mirkli apžilbis, palūkojās uz durvīm.

— Mister Viljams! Es nezināju, ka šeit kāds ir.

Tā bija Sofija, viena no kompānijas sekretārēm, kura pavadīja Rīsu vienmēr, kad tas ieradās Stambulā. Viņa bija aptuveni gadus divdesmit piecus veca turku meitene ar pievilcīgu seju un izcili graciozu augumu. Sofija jau ne vienu reizi vien dažādos veidos bija likusi viņam manīt, ka ir gatava izpildīt jebkuru tā vēlēšanos, kad un kur vien tam labpatiktos, taču Rīsu viņa neinteresēja.

— Es atgriezos, lai pabeigtu pārrakstīt dažas mistera KaJ'ira vēstules. — Tad Sofija jau klusākā balsi piebilda: — Varbūt es kaut kādā veidā varu būt jums noderīga?...

Kad viņa pienāca pie galda, Rīss sajuta no tās plūstam muskusa smaržu, kas bija tik raksturīga pāroties kāriem dzīvniekiem.

— Vai tu nezini, kur ir misters Kafirs?

Sofija noraidoši papurināja galvu. — Viņš

šeit šodien vispār nav rādījies. — Tad meitene pārlaida delnas savām krūtīm un gurniem. Viņas skatiens bija satumsis iekārē. — Varbūt es jums varu palīdzēt?

— Jā, — Rīss bezkaislīgi atbildēja. — Atrodi viņu!

Sofija sarauca pieri. — Bet man nav ne mazākās jausmas, kur viņš varētu būt...

— Piezvani uz “Kervansaray” vai “Mennnrn” klubu! — Rīsam likās, ka Kafīrs ticamāk varētu būt pēdējā, kur viena no tā mīļākajām strādāja par vēderdejotāju. Tomēr ar Kafīru nekad neko nevarēja zināt. Viņš pat varēja būt kopā ar savu sievu...

Sofija kļuva izvairīga. — Es mēģināšu viņu atrast, taču baidos, ka...

— Pasaki viņam, ka tas tiks atlaists, ja neieradīsies šeit stundas laikā!

Meitene nobālēja. — Es darīšu visu iespējamo, mister Viljams! — Viņa devās uz durvīm.

— izslēdz gaismu!

Rīss nespēja saprast, kāpēc, taču viņam bija vieglāk visu apsvērt tumsā. Tā domas atgriezās pie Sema Roffes. Kāpšana Monblānā šajā gadalaikā — septembra sākumā — nekad nesagādāja problēmas. Sems jau iepriekš bija mēģinājis uzkāpt šajā kalnā, taču vētras arvien bija traucējušas tam sasniegt virsotni.

— Šoreiz es tur noteikti pacelšu kompānijas karogu! — Sems jokodams bija Rīsam apsolījis.

Rīss jau gatavojās atstāt “Pēra Palace” viesnīcu, kad atskanēja telefona zvans. Rīsa atmiņā atkal atskanēja uztrauktā balss: — “Viņi šķērsoja ledāju... Misters Roffe pazaudēja cirtni, un viņa tauva pārtrūka... Viņš iekrita bezdibenī...”

Rīsa iztēlē pavīdēja vīzija, kā Sema ķermenis saplosīts kūleņo gar sniegaino, šķembaino aizas sienu. Rīss piespieda sevi saņemties. Tā nu jau bija pagātne, bet viņam tagad bija jādomā par nākotni. Par Sema nāvi bija jāpaziņo viņa ģimenes locekļiem, kuri dzīvoja dažādās pasaules malās. Bija jāsagatavo paziņojums presei. Šī ziņa starptautiskajā tirgū visus novedīs šokā. Kompānija pārdzīvoja finansiālu krīzi, tāpēc bija loti svarīgi, lai Sema nāve pēc iespējas mazāk ietekmētu darījumus. Un par to bija jāparūpējas Rīsam.

Pirmo reizi Rīss Viljamss Semu bija sastapis pirms deviņiem gadiem. Toreiz divdesmit piecus gadus vecais Rīss bija pārdevējs nelielā zāļu uzņēmumā. Viņš bija darbīgs un loti spējīgs jauneklis, tāpēc, uzņēmumam paplašinoties, tā slava ātri izplatījās. Rīsam tika piedāvāts darbs kompānijā “lioffc and Sons'’, un, kad viņš no tā atteicās, Sems Roffe nopirka uzņēmumu, kurā tas strādāja, un lika tam ierasties pie viņa. Pat vēl tagad Rīss atcerējās izjūtas, kuras bija radījusi tikšanās ar visvareno Semu Roffi.

— Tu iederies mūsu kompānijā! — Soms Roffe paziņoja.

— Tikai tāpēc es nopirku to štrunta āķi, kurā tu līdz šim strādāji!

Rīss reizē jutās gan glaimots, gan nikns.

— Un ja nu es nevēlēšos palikt pie jums?

Sems Roffe pasmaidīja un draudzīgi sacīja:

— Tu paliksi! Mums ar tevi ir daudz kā kopēja, Rīs. Mēs abi esam varaskāri. Mēs abi vēlamies valdīt šajā pasaulē. Un es tev parādīšu, kā to panākt...

Soma teiktajam piemita maģiska pievilcība. Tas solīja apmierinājumu tam bezgalīgajam izsalkumam, kas mita jauneklī. Un Rīsam bija viena liela priekšrocība — viņš zināja to, ko Sems Roffe nemaz nevarēja zināt: tāds Rīss Viljamss nemaz neeksistēja. Tas bija tikai mīts, kuru bija radījis izmisums un nabadzība...

Viņš bija dzimis netālu no Gvenlas un Kar-martenas ogļrakluvēm, iesarkanajām Velsas ielejam, kuru zaļos līdzenumus viļņainus vērta • milšakmens slānis un bļodām līdzīgās kaļķakmens un ogļu nogulas. Viņš uzauga teiksmainā zemē, kur jau paši vietu nosaukumi skanēja kā dzeja: Brīkona un Penīfena, Penderina un Glin-korvdža, un Maistedža... Šajā zemē vijās leģendas par to, kā pirms divsimt astoņdesmit miljoniem gadu radās bagātīgais ogļu slānis. Par to, ka kādreiz šajās ielejās bijis tik daudz koku, ka vāvere varējusi aizskriet no Brīkonbēkonas līdz pašai jūrai, ne reizi nepieskaroties zemei. Taču tad notika rūpnieciskā revolūcija — zaļie, skaistie koki tika nocirsti, lai pabarotu dzelzs industrijas neremdināmi izsalkušos ugunskurus.

Jaunais zēns uzauga, klausoties stāstus par cita laika un citas pasaules varoņiem. Par Robertu l'aroru, kuru Romas katoliskā baznīca lika sadedzināt uz sārta, jo viņš nevēlējies pamest savu sievu un pieņemt celibātu. Par karali I laivai u Labo, kurš desmitajā gadu simtenī Velsā bija radījis likumus. Par dižo karavadoni Brai-henu, kurš bija devis dzīvību divpadsmit dēliem un divdesmit četrām meitām un droši atvairījis visus uzbrukumus savai karalistei. Jauneklis bija uzaudzis zemē, kurai bija mirdzoša vēsture, taču apstākļos, kurus nebūt nevarēja saukt par labiem. Visi Rīsa priekšteči bez izņēmuma bija ogļrači, un Rīsa tēvs un vectēvs bieži mēdza stāstīt par lo elli, kas darījās ogļraktuvēs. Viņi stāstīja par tiem drausmu laikiem, kad nebija darba, kad oglēm bagātās Gventas un Karmar-tenas ogļraktuvēs tika slēgtas, jo par tām savā starpā uz dzīvību un nāvi cīnījās lielās kompānijas un ogļrači. Ogļračus satrieca nabadzība, un tie pamazām zaudēja savu pašcieņu un lepnumu. Viņu spējas pretoties tika sagrautas, un beigu beigās tie bija spiesti padoties.

Kad ogļraktuvēs atkal sāka strādāt, darbs kļuva par īstu elli. Lielākā daļa Rīsa ģimenes locekļu bija miruši raktuvēs. Dažus bija nosituši ogļu spaiņi, daudzi bija miruši, izklepojot ogļu putekļos nomelnējušās plaušas. Tikai daži bija nodzīvojuši līdz trīsdesmit gadu vecumam...

Rīss dzirdēja, kā tēvs un viņa acu priekšā novecojošie radinieki apcer pagātni, zemestrīces, nogruvumus, streikus, katastrofas, labos un sliktos laikus. Viņam tie visi likās vienādi — slikti laiki. Doma, ka nāksies pavadīt savu dzīvi zemes dzīļu tumsā, dzina Rīsu izmisumā. Viņš saprata tikai to, ka pēc iespējas ātrāk jāmeklē glābiņš.

Rīss aizbēga no mājām, kad bija divpadsmit gadus vecs. Pametis ieleju, tas devās uz piekrasti — uz ‘‘Sully Ilanny” pludmali un Laver-noku. Šeit pulcējās bagātie tūristi, un jaunais zēns ātri atrada darbu. Viņš palīdzēja dāmām kāpt lejup un augšup pa stāvo klinšaino jūras krastu, nesa smagus piknika grozus, vadīja ponija vilktus ratus pa Penarlu un strādāja Vituio-ras pludmales izklaides parkā.

Būdams prom no mājām tikai dažas stundas, viņš jau zināja, ka nevēlas atgriezties. Ļaudis šeit likās kā no citas pasaules. Rīss nekad nebija varējis iedomāties, ka cilvēki un to tērpi var būt tik skaisti. Katra sieviete tam šķila kā karaliene, un visi vīrieši bija eleganti un kopti. Šī bija tā pasaule, kurā Rīss vēlējās dzīvot, un viņš sev nosolījās darīt visu, lai to panāktu.

Kad zēnam apritēja četrpadsmitais gads, viņš bija sakrājis pieliekami daudz naudas, lai dotos uz Londonu. Pirmās trīs dienas tas vienkārši pastaigājās pa milzīgo pilsētu, visu ziņkārīgi aplūkojot, badīgi uztverot iespaidus, nekad neredzētus skalus, skaņas un smaržas.

Vispirms Rīss kļuva par izsūtāmo zēnu manufaktūras preču veikalā, kurā strādāja trīs pārdevēji: divi vīrieši, kuri, kā vien spēja, pazemoja Rīsu, un meitene, uz kuru paskatoties zēns vēlējās dziedāt romances. Vīrieši izturējās pret Rīsu, kā jau tas pienācās, — kā pret paklīdeni. Viņš savā veidā šķita eksotisks — ģērbās dīvaini, tam bija drausmīgas manieres un neizprotams akcents. Viņi nemaz nespēja izrunāt tā vārdu un saukāja to par Raisu, Raju vai Risu.

— Manu vārdu izrunā šādi: R-ī-S-S, — viņš tiem arvien skaidroja, taču izsmējēji nelikās zinis.

Meitenei bija Rīsa žēl. Viņas vārds bija Gle-disa Simkinsa, un tā dzīvoja mazā dzīvoklītī Tūtingā kopā ar trim citām meitenēm. Kādu dienu Gledisa atļāva Rīsam pavadīt viņu mājās un ielūdza to kopā izdzert tasīti tējas. Zēns sāka nervozēt. Rīss bija iedomājies, ka tas būs viņa pirmais mīlas sakars, taču, kad viņš aplika roku meitenei ap vidu, Gledisa pavērās puisī un iesmējās. — Rs taču negrasos mīlēties ar tevi!... Došu tev padomu. Ja vēlies savā dzīvē kaut ko sasniegt, sagādā sev kārtīgas drēbes un iemācies pieklājīgas manieres. — Gledisa vērīgi raudzījās zēna kārnajā, pietvīkušajā sejā un ielūkojās tā zilajās acīs, tad maigi piebilda: — Gan jau tu par kaut ko kļūsi, taču tev vēl līdz tam jāpaaugas.

Ja vēlies savā dzīvē kaut ko sasniegt... Šajā dienā piedzima iznesīgais un varaskārais Rīss Viljamss. īstais Rīss Viljamss bija neskolots, rupjš puika ar sliktām manierēm, bez pagātnes un nākotnes. Bet jaunais Rīss bija inteliģents un godkārs. Ar to bija pieliekami, lai sāktu attīstīties zēna talanti. Rīss sāka ar to, ka izveidoja tā cilvēka tēlu, kāds viņš vēlējās kļūt. Kad viņš raudzījās spogulī, tad vairs neredzēja noplīsušo mazo puišeli ar smieklīgo akcentu, hei labi ģērbušos iznesīgu jaunekli. Pamazām Kīss sāka līdzināties šim tēlam. Viņš apmeklēja vakarskolu un pavadīja nedēļas nogales mākslas galerijās. Rīss būrās cauri bibliotēkas grāmatām un apmeklēja teātri, lai, sēžot pašā tālākajā stūrī, varētu aplūkot parterā un balkonos sēdošos cilvēkus — to apģērbu un uzvedību. Viņš atlicināja naudu no ikdienas uztura, lai reizi mēnesī varētu aiziet uz labu restorānu, kur centās iemācīties citu manieres. Viņš novēroja, mācījās un iegaumēja. Rīss bija kā sūklis, kas, cenšoties aizmirst neglīto pagātni, tiecās “uzsūkt” visu noderīgo labākas nākotnes alkās.

Nepilna gada laikā Rīss bija apguvis pietiekami daudz, lai saprastu, ka Cledisa Simkinsa — viņa princese — nav nekas vairāk kā parasta meitene, kura runā briesmīgā koknejas dialektā. Viņš pameta darbu manufaktūras izstrādājumu veikalā un sāka strādāt par pārdevēju zāļu veikalā, kas bija iekļauts lielā veikalu tīklā. Rīsam bija nepilni sešpadsmit gadi, taču tas izskatījās daudz vecāks. Viņš bija kļuvis plecīgāks un garāks. Sievietes sāka pievērst uzmanību tā tum-snējam velsieša izskatam un lišķīgajai valodai. Rīss veikalam nesa veiksmi. Pircējas bija ar mieru gaidīt stundām ilgi, kamēr viņš atbrīvojās, lai tās apkalpotu. Rīss labi ģērbās un runāja pareizā angļu valodā. Viņš bija pilnībā pārvērties, taču katru reizi, kad ieskatījās spogulī, juta neapmierinātību ar sevi — lai sasniegtu ideālu, bija ejams vēl tāls ceļš.

Nākamo divu gadu laikā Rīss kļuva par zāļu veikala menedžeri. Veikala pārvaldnieks viņam bieži atkārtoja: — Tas ir tikai sākums, Viljams. Strādā tikpat centīgi — un vienā jaukā dienā kļūsi par veikalu tīkla vadītāju.

Rīss gandrīz nenoturējās neiesmējies. Viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka kāda cilvēka dzīves mērķis varētu būt tik niecīgs. Rīss vēl arvien turpināja savas studijas. Viņš apguva biznesa administrēšanu un mārketingu un komerc-jurisprudenci. Viņš vēlējās zināt arvien vairāk un vairāk. Rīsa tēls spogulī atradās kāpņu augšgalā, bet viņš pats — vēl arvien kāpņu lejgalā. Izdevība pakāpties pa kāpnēm radās, kad kādu dienu veikalā ienāca kāda cila veikala vadītājs. Viņš brīdi vēroja, kā Rīss vairākām dāmām liek iekārot tām nepavisam nevajadzīgas lietas, tad sacīja: — Tu šeit velti tērē laiku, puis. Tev būtu jāpeld daudz dziļākos ūdeņos.

— Kā man to saprast? — Rīss pavaicāja.

— Ļauj, es par tevi parunāšu ar savu šefu.

Pēc divām nedēļām Rīss jau strādāja par

preču izplatītāju nelielā zāļu ražotāju firmā. Viņš bija tikai viens no piecdesmit izplatītājiem, tomēr, ieskaloties savā spogulī, Rīss saprata, ka tas nav būtiski. Vienīgā cīņa tam bija jāizcīna pašam ar sevi. Viņš arvien vairāk tuvojās savam tēlam, paša radītajam ideālam — inteliģentam, kulturālam, izglītotam un apburošam cilvēkam. Rīss centās paveikt neiespējamo. Visi zināja, ka ar šīm īpašībām ir jāpiedzimst, tās nav iespējams sevī izkopt. Tomēr Rīss to darīja. Viņš arvien vairāk saplūda ar to ideālo tēlu, kuru pats bija radījis savos sapņos.

Rīss ceļoja pa valsti, pārdodams firmas produkciju, runādams pats un uzklausīdams cilus. Un katru reizi tas atgriezās Londonā ar jauniem praktiskiem ieteikumiem. Jauneklis strauji kāpa pa karjeras kāpnēm.

Trīs gadus pēc tam, kad viņš bija sācis strādāt šajā kompānijā, Rīss kļuva par galveno pārdošanas menedžeri. Viņa prasmīgajā vadībā kompānija sāka izplesties.

Pēc četriem gadiem viņa dzīvē ienāca Sems Roffe, kurš Rīsā bija saskatījis izcilu talantu.

— Tu man patīc! — Sems Roffe teica. — Mēs abi vēlamies valdīt šajā pasaulē. Un es tev parādīšu, kā to panākt.

Sems turēja savu solījumu. Viņš bija brīnišķīgs skolotājs. Nākamo deviņu gadu laikā Sama vadībā Rīss Viljamss kompānijai kļuva neaizstājams. Laikam ritot, viņam tika dotas arvien lielākas pilnvaras. Viņš reorganizēja vairākus kompānijas atzarus, risināja problēmas, lai arī kurā pasaules malā tās bālu radušās, koordinēja “Roffe and Sons” fabriku darbību, radīja jaunas koncepcijas. Beigu beigās Rīss par kompānijas vadību zināja vairāk nekā jebkurš cils, izņemot pašu Somu Rolfi. Rīss Viljainss bija visspējīgākais no visiem Soma sekotājiem, tāpēc viņam, saprotams, būtu jāmanto prezidenta krēsls. Kādu rītu, kad Rīss un Sems Roffe kompānijas lidmašīnā — par luksusa gaisa kuģi pārvērstajā Boeing 707-320, kas bija tikai viens no kompānijai piederošo deviņu lidmašīnu flotes, — atgriezās no Karakasas, Sems viņam izteica pateicību par lielo darījumu, kuru Rīss bija noslēdzis ar Venecuēlas valdību.

— Tev par šo darījumu liks liela prēmija. Rīs!

Rīss steidzīgi atbildēja: — Es nevēlos prēmiju, Sem. Es labāk vēlētos akcijas un vietu direktoru padomē.

Rīss lo bija pelnījis, un viņi abi to zināja. Un tomēr Sems sacīja: — Man žēl. Es nevaru mainīt noteikumus, pat tevis dēļ ne. “Roffe and Sons” ir privāta kompānija. Neviens, kurš nepieder pie ģimenes, nevar būt tās akcionārs vai direktors.

Rīss to, protams, zināja. Viņš piedalījās visās direktoru padomes sēdēs, taču viņam nebija balsstiesību. Viņš bija autsaiders. Sems Roffe bija pēdējais Roffu dzimtas vīriešu kārtas pārstāvis. Direktoru padomē atradās vīri, kuri bija apprecējuši Sema māsīcas, — Valters Gesners, kurš bija precējies ar Aunu Roffi, Simonetas Kulies vīrs Ivo Palaci, Helēnas Rofl'es vīrs Čārlzs Martels, kā arī sers Aleksis Nikolss, kura māte bija RolTe.

Tagad Rīss bija spiests pieņemt lēmumu. Viņš zināja, ka ir pelnījis būt direktoru padomē un kādreiz kļūt par kompānijas prezidentu. Tagadējā situācija to nepieļāva, taču laiks visu varēja mainīt. Rīss nolēma palikt, nogaidīt un paskatīties, kā risināsies notikumi. Sems bija mācījis viņam būt pacietīgam. Bet tagad Sems bija miris.

Kabinetā atkal iedegās gaisma. Uz sliekšņa stāvēja Hajībs Kafirs. Kafirs bija “lloffc and Sons” Turcijas atzara pārvaldnieks. Viņš bija maza auguma resns vīrs, kurš vienlīdz lepni valkāja gan savus dimantus, gan lielo vēderu. Kafira apģērbs bija saburzīts — kā jau cilvēkam, kurš steidzīgi ģērbies. Tātad Sofija viņu bija atradusi kaut kur citur, nevis naktsklubā. Rīss nodomāja, ka Kadram Sema nāve šodien būs tikai nākamais trieciens pēc nepabeigtas mīlēšanās.

— Rīs! — Kafirs sauca. — Mans dārgais draugs, piedod man! Man nebija ne jausmas, ka tu vēl arvien esi Stambulā! Tu biji ceļā uz lidmašīnu, bet man bija steidzamas darīšanas...

— Apsēdies, Hajīb! Un klausies uzmanīgi. Es vēlos, lai lu nosūti četras telegrammas kompānijas kodā. Tās būs jāsūta uz dažādām valstīm. Vēlos, lai telegrammas nogādā mūsu pašu ļaudis. Vai tu saprati?

— Protams! — Kafirs uztraukts sacīja. — Pil nībā sapratu!

Rīss palūkojās savā zelta 'Baume; Ir Murder" pulkstenī. — “The New City Bost Office" jau būs slēgts. Nosūti telegrammas pa “Yani Bosi hone Cad.". Vēlos, lai tās būtu ceļā jau pēc trīsdesmit minūtēm! — Rīss pasniedza Kalnam telegrammas tekstu. — ikviens, kurš izpļāpāsies, liks nekavējoties atlaists!

Kafirs ielūkojās telegrammas tekstā, un viņa tumšās acis iepletās. — Mans Dievs! — viņš ievaidējās. — Ak mans Dievs! — Kafirs palūkojās Rīsā. — Kā... Kā kaut kas tāds varēja notikt?

— Sems Rolfe gāja bojā nelaimes gadījumā,— Rīss vēsi atteica.

Tagad pirmo reizi Rīss ļāva domām pakavēties pie tā, par ko visu laiku bija centies nedomāt: pie Elizabetes Rolfos — Soma meitas. Viņai tagad bija divdesmit četri gadi. Kad Rīss to pirmo reizi bija salicis, Elizabete bija kautrīga, tukla piecpadsmitgadīga meitene ar platīti uz zobiem. Gadiem ritot, Rīss bija vērojis, kā Elizabete kļūst par ļoti īpašu jaunu sievieti, kurā bija apvienota viņas mātes grācija un skaistums

un tēva inteliģence un degsme. Elizabete Somam bija ļoti tuva, un viņš zināja, cik dziļi to mvai-nos ziņa par tēva nāvi. Rīsam pašam nāksies to viņai pateikt...

Pēc divām stundām Rīss Viljamss kompānijās lidmašīnā jau lidoja pāri Vidusjfnai. I z Ņujorku.

Berlīne

Pirmdiena, 7.septembris10.00

2 NODAĻA

Anna RolTe-Gosnero saprata, ka nedrīkst vairs kliegt, jo tad tās vīrs Valters varētu atgriezties un viņu nogalināt. Anna drebēdama sarāvās mazmazītiņa guļamistabas stūrī un gaidīja nāvi. Viņas laulība, kas bija sākusies kā brīnišķs sapnis, bija kļuvusi par šausmu pilnu murgu. Annai bija vajadzīgs pārāk ilgs laiks, lai beidzot aptvertu patiesību: viņa bija apprecējusi slep-kavu-maniaku.

Pirms Anna Rofi'o satika Valteru, tā nevienu nebija mīlējusi, pat ne savu māli un tēvu ne, nemaz jau nerunājot par sevi pašu. Anna bija ļoti vārgs un slimīgs bērns, kuru bieži piemeklēja ģīboņi. Viņa nespēja atcerēties laiku, kad nebūtu gulējusi slimnīcā vai arī mājās pie tās gultas nebūtu pulcējušās medmāsas un ārsti. Tikai tāpēc, ka Annas tēvs bija Antons Roffe — “Roffe and Sons” atzara direktors —, pie viņas uz Berlīni ieradās vislabākie speciālisti. Taču, kad viņi bija meiteni izmeklējuši un devās prom, tie nezināja par Annas slimību vairāk, kā zināja pirms ierašanās. Neviens nespēja uzstādīt diagnozi.

Auna nebija pieliekami vesela, lai varētu doties uz skolu kā citi viņas vecuma bērni, tāpēc ar laiku viņa arvien vairāk ierāvās sevī. Anna iztēlē radīja pali savu pasauli — sapņu un fantāziju pasauli, kurā nevienam citam neļāva ielūkoties. Iztēlē viņa uzbūra dažādas dzīves ainas, taču tām bija ļoti maz kopēja ar realitāti— īstā pasaule likās pārāk nežēlīga, pārāk nepieņemama. Kad Annai apritēja astoņpadsmitais gads, reiboņi pazuda tikpat mistiski, kā bija parādījušies, taču viņas dzīvesprieks bija zudis uz visiem laikiem. Šajā vecumā, kad cilas meitenes saderinājās vai pat precējās, viņa ne reizi vēl nebija skūpstījusies. Anna sev iestāstīja, ka tas viņu nemaz neinteresē, — to pilnībā apmierināja pašas radītā skaistā fantāzijas pasaule. Kad tai bija divdesmit pieci gadi, pie viņas sāka braukt precinieki. Anna Roffe bija viena no varenās "Roffe and Sons” impērijas mantiniecēm, tāpēc pretendentu uz viņas roku netrūka.

Viņa saņēma bildinājumus no Zviedrijas galma, kāda itāliešu dzejnieka un vismaz pusduča prinču no dažādām pasaules malām. Anna noraidīja visus. Meitas trīsdesmitajā dzimšanas dienā Antons Roffe kļuva nikns: — Vai tiešām man būs jānomirst, nesagaidot nevienu mazbērnu?

Trīsdesmit piekto dzimšanas dienu Anna sagaidīja Kitcbūhelā, Austrijā, kurp bija devusies atpūsties. Šeit viņa sastapa Valteru Gesneru — slēpošanas instruktoru, kurš bija trīspadsmit gadus jaunāks par Annu.

Pirmajā reizē, kad Anna to ieraudzīja, Valters to apbūra tā, ka tai, burtiski, aizrāvās elpa. Viņš slēpoja lejup pa “Hahnenkamm” — stāvu slaloma trasi —, un tas bija visskaistākais skals, kādu Anna jebkad bija redzējusi. Viņa devās uz trases pakāji, lai varētu tuvāk palūkoties uz šo slēpotāju. Valters bija kā jauns dievs, un Anna juta, ka varētu nedarīt neko citu kā vien lūkoties tajā. Viņš pamanīja tās ieinteresēto skatienu.

— Vai jūs neslēpojat, gnadiges Fraulein*?

Anna, baidīdamās, ka balss to varētu nodot, klusēdama papurināja galvu, jauneklis pasmaidīja un sacīja: — Tad, lūdzu, es jums izmaksāšu lenču!

Amiii pani kā aizmuka gluži ka iemīlējusies skolniece. Kopš tā brīža visas viņas domas vijās tikai ap Valteru. Anna Roff'e nebija muļķe un loti labi zināja, ka nav ne skaista, ne šarmanta. Patiesībā viņa bija pat neglīta un, izņemot savu bagātību, vīriešus ne ar ko nespēja saistīt. Tomēr Anna zināja arī to, ka viņas neglītajā čaulā mīl skaista, maiga meitene, kura mīl dzeju un mūziku.

Iespējams, tieši tāpēc, ka Anna pali bija neglīta, to pievilka un saistīja viss skaistais. Viņa bieži apmeklēja muzejus un stundām ilgi varēja lūkoties uz gleznām un statujām. Un tad, kad Anna ieraudzīja Valteru Gesneru, viņš lai likās kā atdzīvojies grieķu dievs.

Nākamajā dienā Anna ieturēja brokastis uz “Tenncrhoj" viesnīcas terases, kad piepeši tur parādījās Valters, kurš paliesi atgādināja jaunu dievu. Viņš varēja lepoties ar klasisku grieķu profilu, tā seja bija tumši iedegusi, zobi balli un līdzeni. Tam bija blondi mati un zilpelēkas acis, zem viņa slēpošanas kostīma bija saskatāmi tā spēcīgie muskuļi. Anna juta savam augumam pārskrienam vieglas trīsas un sakrustoja rokas klēpī, lai viņš nomanītu tās uztraukumu.

— Es jūs vakar visu pēcpusdienu meklēju,— Valters sacīja, bet Anna nespēja atbildēt.—Ja neprotat slēpot, es jums labprāt to iemācīšu! — Tad viņš pasmaidīja un piebildu: — Bez maksas.

Viņš aizveda Aunu uz “llausberg” — iesācēju trasi, lai tur noturētu pirmo stundu. Jau pēc pāris mirkļiem abiem bija skaidrs, ka Annai nav slēpošanas talanta. Viņa nepārtraukti zaudēja līdzsvaru un krita, taču mēģināja vēlreiz un vēlreiz, baidoties, ka Valters sāks to nicināt, ja tai patiešām nepaveiksies. Taču pēc kāda desmitā kritiena Valters, palīdzējis Annai piecelties, maigi sacīja: — Tu esi radīta kaut kam labākam par šo nodarbību.

— Kam tad? — viņa, būdama nelaimīga, pavaicāja.

— Es tev to pateikšu, kad šodien kopā ieturēsim pusdienas.

Viņi lajā vakarā paliesi pusdienoja kopā un nākamajā rītā kopā brokastoja. Abi jau bija kļuvuši nešķirami. Valters pameta novārtā savus klientus un vairs nepasniedza slēpošanas stundas, lai tikai varētu kopā ar Annu doties uz ciemu. Viņš aizveda to uz. “Der (laidena Cveif" kazino, viņi kopā vizinājās kamanās, devās iepirkties un pastaigāties. Un abi bezgalīgi ilgi sēdēja uz viesnīcas terases un sarunājās.

Piecas dienas kopš viņu pirmās tikšanās Valters saņēma Annas rokas savās un sacīja: — Anna, liebchen^1, es vēlos, lai tu kļūsti mana sieva!

Valters ar savu lūgumu satrieca Annu. Viņš piepeši il kā izraidīja lo no brīnišķās fantāziju pasaules un iegrūda atpakaļ nežēlīgajā realitātē, liekot tai atcerēties, kas viņa patiesībā ir — trīsdesmit piecus gadus veca jaunava — labs mērķis visādiem laimes meklētājiem.

Anna piecēlās, lai dotos prom, taču Valters tikai vēl ciešāk satvēra viņas rokas. — Mēs mīlam viens otru, Anna! No tā nav iespējams tā vienkārši aizbēgt! b's nekad vēl nevienu neesmu tā mīlējis kā tevi! — viņa dzirdēja viņu sakām un skaidri zināja, ka viņš melo. Un tomēr Anna izmisīgi vēlējās tam ticēt. Viņi devās uz Annas viesnīcas numuru, un, kad Valters izstāstīja lai savu dzīvesstāstu, viņa piepeši patiesi sāka tam ticēt, jo Valtera stāstītais ļoti līdzinājās pašas pārdzīvotajam.

Gluži tāpat kā viņai, arī Valteram nekad nebija bijis neviena, ko mīlot. Mazam esot, arī Valteram bijusi liegta cilu bērnu sabiedrība un draudzība, jo viņš bija atradenis. Tāpat kā Annai, arī Valtera sirds bijusi pārpilna vēlmes kādu mīlēt. Viņš bija uzaudzis bāreņu namā. jau trīspadsmit gadu vecumā Valters bijis īsts skaistuma iemiesojums, un bāreņu nama sievietes sākušas pievērst tam uzmanību. Viņas naktīs bieži aicinājušas zēnu uz savām istabām, guldījušas sev blakus un mācījušas sagādāt tām baudu. Kā atalgojumu zēns saņēmis papildu ēdienu un labākos gaļas gabalus, un saldos ēdienus, kas bija gatavoti ar īstu cukuru. Viņš saņēmis visu, tikai ne mīlestību...

Kad Valters jau bija pietiekami paaudzies, lai aizbēgtu no bāreņu nama, viņš atklāja, ka pasaule ārpus tā ir tieši tāda pati. Sievietes vēlējās izmantot Valtera pievilcību un skaistumu, valkāt viņu kā rotaslietu, taču nekad neveltīja tam dziļākas jūtas. Viņas deva naudu, apģērbu un dārglietas, bet nekad savu sirdi.

Annai likās, ka Valters ir viņas bēdubiedrs, viņas Doppelgānger^1. Un tā viņi klusi apprecējās vietējā baznīcā.

Anna bija domājusi, ka viņas tēvs būs laimīgs, taču viņa maldījās.

— Tu esi stulba, muļķa zoss! — Antons Rol'fo kliedza. — Vai tev tiešām vajadzēja precēt to sasodīto brunču mednieku? Es liku pārbaudīt tava vīra biogrāfiju! Visu savu dzīvi viņš ir dzīvojis uz sieviešu rēķina un pirms tevis vienkārši nebija atradis nevienu tik stulbu, kas viņu precētu!

— Izbeidz! — Anna kliedza pretī. — Tu viņu nesaproti!

Taču Antons Roffe zināja, ka ļoti labi izprot Valteru Gosneru. Viņš palūdza znotu ierasties savā kabinetā.

Valters vērīgi aplūkoja tumšās koka sienas un vecmeistaru gleznas, kas rotāja Antona kabinetu, un atzinīgi pamāja. — Man šeit patīk!

— Jā, esmu pārliecināts, ka šeit ir daudz labāk nekā bāreņu namā!

Valtera skatiens piepeši kļuva tramīgs. — h’s atvainojos — ko jūs teicāt?

Antons atcirta: — Beigsim vazāt kaķi aiz astes! Tu esi pieļāvis kļūdu! Manai meitai nav naudas!

Valtera zilpelēkās acis iezibējās. — Kā to saprast?

— Beidz izlikties, ka nesaproti! h’s tev to pateicu skaidri un gaiši! Tu no Annas neko neizspiedīsi tāpēc, ka viņai nekā nav! Ja tu būtu papētījis uzmanīgāk, tad zinātu, ka “Roffe and Sons” ir slēgta privāta kompānija! Tas nozīmē, ka tās akcijas nevar pārdot! Mēs dzīvojam pārticībā, taču tas arī ir viss! Šeit tu sev bagātību neiegūsi! — Antons izvilka no kabatas aploksni un nometa to Valtera priekšā uz galda. — Te būs kompensācija par tavām pūlēm. Līdz pulksten sešiem tev jābūt prom no Berlīnes. Un es nevēlos, lai tu vēl kādreiz uzmāktos Annai!

Valters klusi iebilda: — Vai jums nekad nav ienākusi prātā doma, ka es apprecēju Annu tāpēc, ka mīlu viņu?

— Nē! — Antons ironiski atcirta. — Vai tad tu pats tam osi noticējis?

Valters brīdi klusēdams noraudzījās viņā, tad paņēma aploksni un atplēsa to. — Paskatīsimies, kāda ir mana tirgus cena! — Viņš pārskaitīja naudaszīmes un atkal palūkojās Antonā. — Es sevi vērtēju augstāk par divdesmit tūkstošiem mārku!

— 'lāču tas ir viss, ko tu dabūsi. Vari uzskatīt, ka tev vēl ir paveicies!

— Es jau arī tā domāju, — Valters atbildēja. — Ja vēlaties zināt patiesību, man liekas, ka man ir pat ļoti paveicies. Paldies jums! — Viņš iebāza naudu kabatā un pēc mirkļa bija prom.

Antons Rol'fe jutās atvieglots. Viņš gan jutās arī nedaudz vainīgs par šo netīro darījumu, tomēr uzskatīja, ka tas ir bijis vienīgais risinājums. Anna, protams, būs apbēdināta, ka viņas mīļotais to pametis, taču labāk lai tas notiek ātrāk nekā vēlāk. Viņš parūpēsies, lai Anna atrod kādu savam vecumam atbilstošu vīrieti, kurš viņu, ja arī nemīlēs, tomēr respektēs. Kādu, kuru interesēs Anna pati, nevis viņas nauda vai darbs firmā. Kādu, kuru nevarēs uzpirki ar nieka divdesmit tūkstošiem.

Kad Antons Rol'fe pārradās mājās, Anna asarām acīs metās tam pretī. Viņš, apskāvis meitu, centās to nomierināt. — Anna, liebchon, viss būs labi! Tu tiksi tam pāri...

Antons pavērās pāri meitas plecam un ieraudzīja durvīs stāvam Valteru Gesneru. Anna rādīja tēvam roku. — Paskaties, ko Valters man nopirka! Vai tas nav pats skaistākais gredzens pasaulē? Tas maksā veselus divdesmit tūkstošus mārku!

Beigu beigās Annas vecākiem nācās samierināties ar Valteru Gesneru. Kā kāzu dāvanu viņi jaunlaulātajiem nopirka pasakainu villu pie Van ezera. Villu iekārtoja ar jaukām (raucu un antīkā stila mēbelēm, mīkstiem dīvāniem un viegliem krēsliem. Tajā atradās pat vesela bibliotēka ar skaistu lielu rakstāmgaldu. Augšstāvu rotāja astoņpadsmitā gadsimta dāņu un zviedru gleznotāju darbi.

— Tas ir par daudz! — Valters sacīja Annai. — Es neko nevēlos ne no viņiem, ne arī no tevis! Es pats vēlētos tev nopirkt daudz skaistu lietu, liebchen! — Viņš puiciski pasmaidīja un piebilda: — Taču man nav naudas!

— Protams, ka tev ir nauda! — Anna centās vīru pārliecināt. —Viss, kas pieder man, ir arī tavs!

Valters saldi pasmaidīja un pavaicāja: — Vai tiešām?

Tā kā šķita, ka Valters īpaši nevēlas runāt par naudu, Anna pati viņam izskaidroja savu finansiālo stāvokli. Viņai gan bija atbalsta fonds, kurā bija pietiekami daudz naudas, lai tā varētu pārticīgi dzīvot, tomēr lielākā daļa Annas līdzekļu bija "Roffe and Sons” akcijās. Akcijas nevarēja pārdot, ja to vienbalsīgi neatbalstīja visa direktoru padome.

— Cik tavas akcijas ir vērtas? — Valters pavaicāja.

Anna viņam pateica, taču Valters nespēja noticēt un lūdza atkārtot summu.

— Un tu nevari tās pārdot?

— Nē. Mans brālēns Soms to nepieļaus. Viņam pieder akciju kontrolpakete. Kādu dienu...

Valters vēlējās iesaistīties ģimenes biznesā, taču Antons Roffe kategoriski iebilda.

— Ko gan tāds debesbraucējs kā viņš varētu dot mūsu kompānijai? — Antons īgni burkšķēja.

Tomēr beigu beigās viņam nācās piekāpties meitas uzstājīgumam, un Valteram lika dots darbs kompānijas administrācijā. Par spīti sievastēva nicīgajai attieksmei, Valters parādīja izcilas dotības un drīz vien tika paaugstināts amatā. Kad Annas tēvs pēc diviem gadiem nomira, Valters Gesners kļuva par direktoru padomes locekli. Anna ar viņu ļoti lepojās. Valters bija nevainojams vīrs un mīlnieks, vienmēr tai nesa dāvanas un ziedus un vienmēr pavadīja vakarus mājās kopā ar viņu. Likās, ka Valteru pilnībā apmierina šī viņu divvientulība. Anna savai laimei gandrīz nespēja noticēt. “Ach, dunka, liebev Gott![1]” viņa vienatnē klusi pateicās.

Anna iemācījās cepi un vārīt, lai varētu pali pagatavot Valtera mīļākos ēdienus. Bieži viņa pagatavoja “cboucrouto” — kartupeļu biezeņa un skābo kāpostu sacepumu vācu gaumē ar cūkgaļas kotletēm, sardelēm un Nirnbergas desu. Vēl viens no viņu mīļākajiem ēdieniem bija alū sautēta cūkas fileja ar ķimenēm, kurai klāt lika pasniegti cepli ar airallas — mazām, sarkanām odziņām — pildīti āboli.

— Tu esi pati labākā pavāre pasaulē, lieb-chen, — Valters viņu mēdza slavēt, un Anna lepni nosarka.

Trešajā viņu laulības gadā Anna kļuva grūta.

Pirmajos astoņos grūtniecības mēnešos viņa pārcieta ne mazums sāpju, taču bija laimīga. IJn tomēr... bija kaut kas lāds, kas lo uztrauca.

Tas sākās kādu dienu pēc lenča. Viņa, iegrimusi domās, sēdēja un adīja Valteram džemperi, kad piepeši izdzirdēja vīru sakām:

— Mans Dievs, Anna! Kāpēc lu šeil sēdi tumsā?

Pēcpusdienu pēkšņi bija nomainījusi nakts tumsa. Anna palūkojās uz adījumu savā klēpī un atklāja, ka nav tam pal pieskārusies. Kā bija pagājusi diena? Par ko viņa bija domājusi? Pēc tam šādi gadījumi atkārtojās arvien biežāk, un Anna sāka uztraukties, vai šī pastāvīgā ieslīgšana nebūtībā nebija zīme, ka tai tuvojas nāve. Viņa nebaidījās no nāves, taču nevēlējās pamest Valteru vienu.

Četras nedējas pirms iespējamo dzemdību laika Anna, kāpdama lejup pa kāpnēm, iegrima vienā no prāta aptumsumiem un paslīdēja. Viņa atguvās slimnīcā.

Pie Annas gultas, turēdams tās roku, sēdēja Valters. — Tu mani pamatīgi nobiedēji...

Pēkšņā atklāsmē Anna satrūkās. “Bērns! Es nejūtu bērnu!” Viņa piespieda roku vēderam un saprata, ka bērna tajā vairs nav.

— Kur ir mans bērns?!

Valters apskāva Annu un centās to nomierināt.

Ārsts sacīja: — Jums bija dvīņi, misis Ges-nere!

Anna palūkojās Valterā un ieraudzīja viņa acīs asaras. — Zēns un meitene, liebchen.

Annai likās, ka tā tūlīt, tūlīt no laimes nomirs. Viņa piepeši sajuta vēlmi aplūkot mazuļus, sajust viņus, samīļot un paauklēt...

— Mēs par to parunāsim, kad jūs būsiet atlabusi, — ārsts atbildēja uz viņas mēmo lūgumu. — Tikai tad, kad būsiet atlabusi...

Ārsti apgalvoja Annai, ka lai ar kairu (lienu kļūsi arvien labāk, taču viņu neatstāja baiļu sajūta. Ar viņu notika kaut kas tāds, ko tā nesaprata. Ieradās Valters un saņēma tās roku, lai jau atvadītos. Anna izbrīnīti palūkojās vīrā un sacīja: — Bet tu taču tikai nupat ieradies! — Tad, palūkojusies pulkstenī, viņa atklāja, ka pagājušas jau trīs vai četras stundas.

Annai nebija ne jausmas, kā tās bija aizritē-j ušas.

Viņa neskaidri atcerējās, ka naktī tai bija atnesti bērni, bet tad tā aizmigusi. Anna neko vairs nespēja atcerēties skaidri, tomēr baidījās kādam par to ieminēties. Tas taču nebija svarīgi! Viņa varēs būt kopā ar bērniem, kad Valters tos visus aizvedīs mājās.

Ilgi gaidītā brīnišķā diena beidzot pienāca. Annu invalīdu ratiņos izveda no tās palātas. Viņa gan bija uzstājusi, ka ir pieliekami spēcīga, lai varētu pati iet, taču šo sajūtu laikam tikai spārnoja doma tūlīt ieraudzīt mazuļus. Valters uz rokām ienesa sievu mājā un nesa augšā pa kāpnēm uz viņu guļamistabu.

— Nē! Nē! — Anna pretojās. — Nes mani uz bērnistabu!

— Bet tev taču jāatpūšas, dārgā! Tu neesi pietiekami stipra, lai...

Bet Апиа jau vairs neklausījās. Viņa izrāvās no vīra rokām un skrēja uz bērnistabu.

Istabas logus sedza biezi aizkari, tāpēc tajā valdīja krēsla. Annai bija vajadzīgs mirklis, lai pie tās pierastu. Viņa bija tik uztraukta — nekas cits vairs neeksistēja kā tikai viena vienīga doma — tūlīt tā ieraudzīs savus bērnus. Annai likās, ka no uztraukuma tūlīt saļims.

Valters, sekodams sievai, ienāca istabā. Viņš kaut ko sacīja, kaut ko centās paskaidrot, taču Anna tam nepievērsa uzmanību.

'Гиг jau viņi bija! Abi aizmiguši gulēja savos šūpuļos, un Anna piegāja klāt pavisam klusi, lai tos neuzmodinātu. Viņi bija tik brīnišķi -pasaulē nevarēja būt nekā brīnišķīgāka! Pat esošajā krēslā viņa varēja skaidri saskatīt, ka zēnam ir Valtera glītie sejas vaibsti un biezie, blondie mali. Meitene šķita kā lellīte. Viņai bija mīksti, zeltaini mati un Irīssttīraina sejiņa.

Anna pagriezās pret Valteru un aizlauztā balsī sacīja: — Viņi ir tik skaisti! Es esmu tik laimīga... Tik laimīga...

— Nāc, Anna! — Valters nočukstēja. Viņš apskāva sievu un cieši pieglauda sev klāt. Anna juta vīra spēcīgo uzbudinājumu un arī pali piepeši iekvēlojās ilgās — viņi tik ilgi nebija bijuši kopā. Valteram bija taisnība. Viņai vēl būs daudz laika, lai būtu kopā ar bērniem.

Anna zēnu nosauca par Pēteru un meiteni par Brigitu. Viņi bija kā divi mazi brīnumi, un Anna daudzas stundas pavadīja bērnistabā, spolējoties un sarunājoties ar mazajiem. Un, kaut arī tie pagaidām vēl viņu nesaprata, Anna zināja, ka bērni sajūt tās mīlestību. Dažreiz, iegrimusi spēlēs, viņa pat nemanīja, ka diena jau pagājusi un Valters, atgriezies no darba, slāv durvīs un vēro viņus.

— Mēs spēlējam kādu spēli! — viņa reiz ieteicās. — Nāc, spēlēsim visi kopā!

— Vai tu jau esi pagatavojusi pusdienas? — Valters pavaicāja, un Anna piepeši jutās vainīga. Viņa sev nosolījās turpmāk vairāk laika veltīt Valteram un mazāk bērniem, taču nākamajā dienā notika tieši tas pats. Bērni tai bija kā magnēts, kura pievilkšanas spēkam Anna nespēja pretoties. Viņa vēl arvien ļoti mīlēja Valteru un centās apspiest vainas sajūtu, iegalvojot sev, ka bērni ir daļa no viņas vīra. Katru vakaru, tiklīdz Valters bija aizmidzis, Annā izslīdēja no gultas un aizzagās uz bērnistabu, kur tumsā ilgi sēdēja, vērdamās mazuļos. Un tad viņa steidzās atpakaļ uz gultu, lai Valters nepamanītu, ka tā ir bijusi prom.

Reiz nakts vidū Valters ienāca bērnistabā un pieķēra Annu.

— Dieva dēļ, ko tu šeit dari? — viņš uzbudināts pavaicāja.

— Neko, dārgais, os līkai...

— Ej alpakaļ gultā!

Viņš vēl nekad nebija runājis tādā tonī.

Pie brokastu galda Valters sacīja: — Domāju, ka imūns vajadzētu doties brīvdienās. Tas mums abiem nāktu par labu.

— Bet, Valter, bērni ir pārāk mazi, lai ceļotu!

— Es runāju tikai par mums abiem!

Anna papurināja galvu. — Es nevaru viņus

atstāt!

Valters satvēra Annas roku. — Es vēlos, lai 111 aizmirsti bērnus!

— Lai es aizmirstu bērnus? — Annas balsī jautās šausmas.

Viņš ieskatījās tai acīs un turpināja: — Anna, vai atceries, cik viss bija brīnišķīgi, pirms In paliki stāvoklī? Cik ļoti mēs viens otru mīlējām? Cik labi mēs pavadījām laiku — tikai divi vien?

Beidzot Anna aptvēra — Valters bija greizsirdīgs bērnu dēļ!

Nedēļas un mēneši aizsteidzās vēja spārniem. Valters vairs nekad neapciemoja bērnus. Viņu dzimšanas dienās Anna tiem pirka skaistas dāvanas, bet Valters vienmēr parūpējās, lai šajās dienās nebūtu mājās. Anna vairs nespēja sevi mānīt. Patiesība bija tāda, ka bērni Valteru nemaz neinteresēja. Anna juta, ka tā ir pašas vaina, jo viņa tos mīļoja pāri mēram. Viņa bija kā apsēsta — tioši šo vārdu lietoja Valters. Viņš bija uzstājis, lai Anna aiziet uz konsullāciju pie psihiatra. Viņa aizgāja, taču tikai tāpēc, lai nestrīdētos ar Valteru. Ārsts lai šķita galīgs nejēga. Tajā pašā mirklī, kad viņš sāka savu garo, vienmuļo pamācību, Anna ieslīga savās pārdomās un attapās tikai tad, kad dzirdēja to sakām: — Jūsu vizītes laiks ir beidzies, misis Gesnero. Vai jūs ieradīsieties arī nākamnedēļ?

— Protams!

Anna vairs to nekad neapmeklēja.

Viņai šķita, ka ne jau lai vienai ir problēmas. Ja jau viņas vaina bija tā, ka tā pārāk stipri mīlēja bērnus, tad Valters bija nosodāms jau par to vien, ka vispār par tiem neinteresējās.

Anna pierada Valtera klātbūtnē bērnus nepieminēt, taču nespēja vien sagaidīt to mirkli, kad viņš dosies uz darbu, lai pati varētu skriet uz bērnistabu. Tagad mazuli vairs nebija zīdaiņi — viņiem jau bija apritējis trešais gadiņš —, un Anna jau spēja iedomāties tos pieaugušus. Pēlors noteikti būs garš un spēcīgs, gluži tāpat kā viņa tēvs. Anna, auklēdama to klēpī, čukstēja: — Ak, Pēter, meitenes tev skries pakaļ bariem vien, bariem vien... Esi maigs pret viņām, dēls... Lai tu nesalauztu skaisto meiteņu sirdis... Labi?

Pēters tikai kautrīgi pasmaidīja un pieglaudās mātei ciešāk.

r.o

Tad Anna pievērsās Brigitai, kura ar kairu dienu kļuva arvien skaistāka. Brigita nebija līdzīga nevienam no vecākiem. Viņai bija skaisti zeltaini mati un samtaini maiga āda. Pēteram bija tēva straujais temperaments, un Annai dažreiz nācās viņu pat viegli iepērt, turklāt Brigita bija gluži vai eņģelis. Kad Valtera nebija mājās, Anna atskaņoja plates ar ierakstītām pasakām vai arī pati tās lasīja bērniem priekšā. Viņu mīļākā grāmata bija “101 Märchons”. Bērni uzstāja, lai Anna tiem atkal un atkal lasa pasakas par cilvēkēdājiem, gobliniem un raganām. Liekot viņus gulēt, Anna dziedāja savu mīļāko šūpuļ-dziesmu:

Schlaf, Kindlein, schlaf,

Dar Valor hilft die Schaf..1

Anna lūdza Dievu, lai kādu dienu Valtera attieksme pret bērniem mainītos un viņš tos iemīlētu tikpat stipri kā viņa. Tomēr Valtera attieksme nemainījās, gluži otrādi — viņš tos ienīda. Sākumā Auna bija domājusi, ka tā tas ir tikai tāpēc, ka Valters vēlas visu tās mīlestību sev, ka nevēlas ne ar vienu Annā dalīties. Taču pamazām viņa saprata, ka tam ar mīlestību nav nekāda sakara. Valters viņu ienīda! Tēvam bijusi

’Guli, mazulīt, guli,

Tēvs sarga aitas... (Vācu vai.) Tulk. piez.

taisnība — viņš to bija apprecējis tikai naudas dēļ! Bērni Valteram bija tikai šķērslis, nn tāpēc viņš vēlējās no tiem atbrīvoties. Valters arvien biežāk nn biežāk runāja ar Annu par to, ka jāpārdod akcijas. — Semam nav nekādu tiesību mūs atturēt! Mēs varētu paņemt visu savu naudu un doties prom no šejienes! Tikai mēs abi!

— Bet kā tad bērni?

Valtera acīs pazibēja baisms spīdums. — Nē, nekādu bērnu! Uzklausi taču mani! Mūsu abu dēļ mums ir jāatbrīvojas no viņiem! Mums tas jādara!

Tieši tad Auna sāka saprast, ka Valters nav pie pilna saprāta. Viņa pārbijās līdz nāvei. Valters bija atteicies no jebkādas kalpotāju palīdzības mājas darbos, tikai kāda sieviete reizi nedēļā nāca visu uzkopt. Tādējādi gan viņa, gan bērni visu laiku atradās tikai kopā ar Valteru un pilnīgā viņa pakļautībā. Anna saprata, ka vīram nepieciešama palīdzība. Iespējams, ka vēl nebija par vēlu un to varēs izārstēt. Piecpadsmitajā gadsimtā visi vājprātīgie tika savākti vienkopus un uz mūžu ieslodzīti liellaivās, kuras dēvēja par Narrenschiffe — muļķu kuģiem. Šajos laikos, kad medicīna bija sasniegusi tik augstu attīstības pakāpi, vajadzēja būt kādam veidam, kā Valteram palīdzēt.

Pašreiz šajā septembra dienā Anna sēdēja sarāvusies uz grīdas guļamistabā, kur Valters bija to ieslēdzis, un gaidīja vīra atgriešanos. Viņa skaidri zināja, kas tai jādara gan Valtera, gan sevis pašas, gan bērnu dēļ. Anna piecēlās un grīļodamās piegāja pie telefona. īsu mirkli sa-minstinājusies, viņa pacēla klausuli un uzgrieza 110 — policijas numuru, paredzētu ārkārtējiem gadījumiem.

Sveša balss klausulē sacīja: — Hallo! Hier ist der NoiruJ' der Polizei. Kami ich Ihnen ItalfenV

Annas balss aizlūza. — Ja, bitte! Ich../

Piepeši kā no nekurienes pasniedzās roka un, izrāvusi Annai telefona klausuli, nometa to atpakaļ uz aparāta.

Anna atkāpās un sāka raudāt. — Ak, lūdzu, nesit mani!

Valters pievirzījās tai tuvāk. Viņa skatienā jautās sāpes, un tā balss bija tik maiga un klusa, ka Anna gandrīz nespēja saklausīt, ko tas saka.

— I.iebchen, es tevi nekad nesitīšu! Es tevi mīlu — vai tad tu to esi aizmirsusi? — Valters noglāstīja sievas vaigu, un Anna nodro- [2] [3] boja. — Neviens no mums taču nevēlas, lai šeit ierodas policiju, vai ne? — Anna, būdama pārāk nobijusies, lai kaut ko teiktu, papurināja galvu. — Visas nesaskaņas mūsu starpā rodas tieši bērnu dēļ! Anna, mums no viņiem ir jāat-brīvojas! 12s...

No apakšstāva atskanēja durvju zvans. Valters neziņā palika nekustīgi stāvam, taču zvans atskanēja vēlreiz.

— Paliec: tepat! — viņš pavēlēja. — Es tūlīt atgriezīšos!

Anna aizdomīgi vēroja, kā tās vīrs iziet pa guļamistabas durvīm, aizcirzdams tās aiz sevis, un izdzirdēja durvīs noskrapstam atslēgu. Viņa atkal bija ieslēgta!

Valters teica, ka tūlīt atgriezīsies...

Valters Gesners nosteidzās lejā pa kāpnēm un, piegājis pie parādes durvīm, atvēra tās. Ārpusē, turēdams rokās aizzīmogotu vēstuli, stāvēja vīrs pelēkā formas uzvalkā.

— Man ir īpašs sūtījums misis un misteram Gesnoriem.

— Es esmu Valters Gesners. Dodiet to man!

Aizvēris aiz sevis durvis, Valters aplūkoja

aploksni, tad steidzīgi to atplēsa un izlasīja sekojošo:

“Ar dziļu nožēla man jums jāpaziņo,

ka Soms Rofj'e ir gājis bojā nelaimes

gadījumā. Lūdzu piektdien pusdienlaikā ierasties Cīribē uz ārkārtas direktoru padomes sēdi. ’’

Vēstījumu bija parakstījis Rīss Vil jamss.

3 NODAĻA

Roma

Pirrn dien a, 7.septem bi’is

18.00

Ivo Palaci stāvēja savas guļamistabas vidū, un viņa seja asiņoja. — Mamma mia! Mi hai rovi-nalo![4]

— Rs nemaz vēl neesmu tev ķērusies klāt, tu nožēlojamais figlio di putana![5] — Donatella kliedza uz viņu.

Viņi abi kaili stāvēja sava dzīvokļa Via Montomignaio guļamistabā. Donatellai bija pats krāšņākais augums, kādu Ivo jebkad bija redzējis, un pat tagad, kad tam stipri sāpēja viņas garo nagu saskrāpētā seja, viņš vēl arvien sevī sajuta pazīstamās alkas. Dio^1! Viņa bija karaliski skaista! Donatella tam atgādināja mežonīgu zvēru, tāpēc arī viņu izaicināja gultā kļūt mežonīgam. Viņas soja ar izteiktajiem vaigu kauliem un iegarenajām acīm atgādināja leopardu. Dona-tcllas maigās, pilnīgās lūpas prata tik maigi skūpstīt, ka noveda Ivo ekstāzē... Bet tagad viņš par to nedrīkstēja domāt! Ivo paķēra no krēsla kādu baltu lupatu, lai noslaucītu asinis, un pārāk vēlu attapās, ka tas ir paša krekls. Donatella stāvēja viņu milzīgajā divguļamajā gultā un turpināja spiegt: — Ceru, ka tu noasiņosi līdz nāvei! Kad es tev tikšu klāt, tev vispār vairs nepaliks nevienas veselas vietas! Baslars tāds! Sasodītais aplieķnieks!...

Jau piecsimto reizi Ivo l’alaci vaicāja sev, kā gan nokļuvis šajā neapskaužamajā situācijā. Viņš vienmēr bija lepojies ar to, ka ir vislaimīgākais cilvēks pasaulē, un visi viņa draugi tam bija piekrituši. Viņa draugi'.1' Visi! Ivo nemaz nebija ienaidnieku! Vēl nebūdams iebraucis laulības ostā, viņš bija viens no visveiksmīgākajiem afēristiem — l)on GiovannF, kuru varēja apskaust visi Itālijas vīrieši. Viss Ivo dzīvesveids bija apkopots teicienā “Farsi onore con una [6] [7]

donna...” — “Cel savu godu ar sievieti...”. Ivo dzīve tāpēc bija loti aizņemta. Viņš bija īsts romantiķis, kurš turpināja iemīlēties atkal un atkal, katru reizi izmantojot savu jauno mīļāko, lai aizmirstu iepriekšējo. Viņš dievināja visas sievietes, un viņam tās visas bez izņēmuma šķita skaistas, sākot ar putanes^8 [9], kuras gaidīja savus klientus Via Appin, un beidzot ar ļoti garajām supermodelēm, kuras apgrozījās Via Condotti. Vienīgās meitenes, par kurām Ivo neko nevēlējās dzirdēt, bija amerikānietes. Viņas tam šķila pārāk patstāvīgas un neatkarīgas. Turklāt -ko gan varēja gaidīt no nācijas, kuras valoda bija tik neromauliska, ka Džuzopi Verdi dēvēja par Džo Grīnu^7?

Ivo vienmēr spēja uzturēt vienlaikus duci meiteņu dažādās iemīlēšanās pakāpēs. Viņš savus romānus dalīja piecās daļās jeb stadijās. Pirmo daļu tas sauca par aplidošanu. Šajā stadijā atradās meitenes, kuras viņš bija saticis tikai nesen. Viņš tām regulāri zvanīja, sūtīja ziedus un plānus erotiskās dzejas krājumiņus. Otrā stadija bija iekārdināšana: tās saņēma mazas dāvaniņas no “Gucci” un porcelāna saldumu lādītes ar Perudžas šokolādi. Trešajā stadijā, kas saucās uzpirkšana, meitenes saņēma dārglietas un tērpus un tika vestas pusdienās uz "/*,’/ Toula" vai “Tavernu Flavia”. Ceturtajā stadijā viņas dalīja ar Ivo gultu un baudīja viņa nepārspējamo mīlnieka mākslu. Ivo burvīgais mazais dzīvoklītis Via Marguta vienmēr bija pilns ziediem. Tajā vienmēr skanēja mūzika: operas, klasiskie skaņdarbi vai roks — tas bija atkarīgs no katras meitenes individuālās gaumes. Ivo bija arī neticami labs pavārs, un viens no viņa iecienītākajiem ēdieniem bija “pollo alla cacciatora” — cālis mednieku gaumē. Pēc pusdienām viņš paņēma ledus spainītī atdzesēto šampanieša pudeli un devās uz gultu... Ivo dievināja ceturto stadiju.

Taču piektā stadija bija visdelikātākā no visām. Tā sastāvēja no sirdi plosošas atvadu runas, dāsnas šķiršanās dāvanas un asarainas atvadīšanās.

Taču tagad tas viss jau sen bija palicis pagātnē Ivo Palaci uzmeta ašu skatienu savas sejas atspulgam otrpus gultai esošajā spogulī un pārbijās. Viņš izskatījās tā, it kā tam būtu uzbrukusi saniknota pantera.

— Paskaties, ko tu osi ar mani izdarījusi! — viņš iekliedzās. — dara^1, es zirni, k;i lu lo nodomāji nopietni!

Ivo tuvojās gultai, lai apskautu Donalellu. Taču, līdzko viņš to piekļāva sev klāt, Donatella iecirta savus garos nagus tā mugurā un sāka to plosīt kā traka kaķene. Ivo sāpēs ieaurojās.

— Kliedz vien, kliedz! — Donatella spiedza. — Ja man būtu pa rokai nazis, es tevi vispirms izkastrētu, tad pārgrieztu tev rīkli!

— Lūdzu, nekliedz! — Ivo lūdzās. — Mūs var izdzirdēt bērni!

— Lai dzird! — viņa turpināja spiegt griezīgā balsī. — Tiem ir pēdējais laiks uzzināt, ka viņu tēvs ir briesmonis.

Ivo paspēra tai soli tuvāk. — Carissima^10 [11]...

— Nepieskaries man! Es labāk likšos gultā ar pirmo piedzērušos skrandu jūrnieku, kuru salikšu uz ielas, nekā ļaušu tev vēlreiz sev tuvoties!

Tagad arī Ivo pacietība bija izsīkusi. — Es neļaušu savu bērnu mātei tā ar mani runāt!

— Tu vēlies, lai es ar tevi runāju mīļi? Vēlies, lai es neizturos pret tevi kā pret mēslu, kāds tu patiesībā esi? — Donatellas balss sasniedza jaunas virsotnes. — Tad dod man Lo, ko cs tev prasa!

Ivo nervozi palūkojās uz durvju pusi. — Ca-rissima... Es nevaru. Man nav!

— Tad dabū! — viņa spiedza. — Tu apsolīji!

Donalella kļuva lik histēriska, ka Ivo saprata —

vienīgais pareizais risinājums ir pēc iespējas ātrāk pazust no šejienes, kamēr kaimiņi atkal nav izsaukuši karabinierus.

— Lai savāktu miljons dolāru, man ir nepieciešams daudz laika, — viņš samierinoši sacīja. — Tomēr es... es kaut ko izdomāšu!

Ivo steidzīgi uzrāva kājās apakšbikses uu bikses, zeķes un kurpes. Donalella, joprojām kaila, satracināta skraidīja pa istabu. Mans Dievs, kas par sievieti! Kā Ivo to mīlēja! Viņš pasniedzās pēc sava asinīm notraipītā krekla. Tur vairs nekas nebija līdzams — Ivo nācās to uzvilkt. Viņš sajuta kreklu pretīgi līpam pie krūtīm un muguras. Viņš vēlreiz palūkojās spogulī. Seju izvagoja Donatellas garo nagu atstātās rētas, un no tām vēl arvien sūcās asinis.

— Carissirnn, — Ivo ievaidējās, — kā gan es to izskaidrošu savai sievai?

Ivo Palaci sieva Simoneta Roffe bija Roffu ģimenes uzņēmuma Itālijas atzara mantiniece. Kad viņi satikās, Ivo bija tikai topošs arhitekts. Firma, kurā tas strādāja, bija to nosūtījusi uz

Porto Rvcole uzraudzīt pārbūves darbus Rolfu villā, un lajā pašā mirklī, kad Simonola bija lo ieraudzījusi, Ivo dienas bija skaitītas. Jau ar pirmo nakti tie bija ielēkuši ceturtajā stadijā -gultā, un vēl pēc noilga laika Ivo attapās pie altāra. Tas, protams, nebija nekāds brīnums, jo Simonola bija tikpat apņēmības pilna cik skaista un skaidri zināja, ko vēlas. Ivo Palaci. Tā nu sagadījās, ka Ivo no karjerista un vecpuiša pārvērtās par jaunas, skaistas mantinieces vīru. Viņš bez nožēlas atmeta ar roku arhitekta karjerai un pievienojās “Rojje and Sons” kompānijai. Ivo saņēma brīnišķīgu biroju, un Itālijas atzars piedzīvoja vēl nebijušu uzplaukumu.

Ivo jau kopš paša sākuma nesa firmai veiksmi. Viņš bija inteliģents, ātri visu apguva, un visi lo mīlēja. Likās neiespējami Ivo neiemīlēt: tas vienmēr bija smaidošs un apburošs. Viņa draugi apskauda tā miermīlīgo raksturu un nespēja saprast, kā kāds cilvēks spēj būt tik savaldīgs. Atbilde bija pavisam vienkārša — Ivo nekad nevienam neatklāja savu īsto es. Patiesībā viņš bija ļoti temperamentīgs, spējīgs uz dziļu neremdināmu naidu un pat slepkavību.

Ivo laulība ar Simonctu bija ļoti laimīga. Sākumā viņš gan bija nobažījies, ka sieva laulības gultā lo nomocīs līdz nāvei, taču drīz vien pārliecinājās, ka šīs bailes bijušas nepamatotas. Ivo sāka ēst austeres, kas it kā spējot stiprināt vīrieša potenci, un samazināja mīļāko skaitu, tādējādi viss turpinājās tāpat kā agrāk.

Simonetas tēvs viņiem nopirka lielu māju, kura atradās tikai kādus divdesmit piecus kilometrus uz ziemeļiem no Romas un kurn ieskāva augsts mūris. Māju sargāja formās tērpti sargi.

Simoneta bija brīnišķīga sieva. Viņa mīlēja Ivo un izturējās pret to kā pret karali — Ivo likās, ka tieši to viņš arī ir pelnījis. Simonetai bija tikai viens vienīgs neliels trūkums — kad viņa kļuva greizsirdīga, tā pārvērtās par īstu fūriju. Reiz sieva uzzināja, ka Ivo braucienā uz. Brazīliju ņēmis līdzi kādu no klientēm. Būtībā Ivo patiesi bija vainojams šajā pārkāpumā. Pirms vēl bija beidzies viņu strīds, māja jau bija pārvērtusies drupās. Neviens šķīvis un neviena mēbele nebija palikusi neskarta — lielu daļu no visa Simoneta saplēsa pret Ivo galvu. Viņa bija metusies tam pakaļ ar lielo maizes nazi, draudot, ka vispirms nogalinās viņu un pēc tam sevi pašu. Ivo nācās krietni papūlēties, lai izrautu nazi sievai no rokas. Kaudamies tie bija nokrituši uz grīdas, un beidzot Ivo attapās noraut Simonetai drēbes, tādējādi liekot tai aizmirst dusmas. Taču pēc šī incidenta Ivo kļuva ļoti diskrēts. Ivo pateica klientei, ka vairs nevarēs kopā ar to doties ceļojumos, un uzmanījās, lai uz viņu nekristu ne mazāko aizdomu ēna.

Viņš zināja, ka ir laimīgākais vīrs pasaulē, — Simoneta bija jauna un skaista, inteliģenta un bagāta. Viņiem bija vienāda gaumes izjūta. Tā bija ideāla laulība, un Ivo dažreiz, pārceļot vienu meiteni no otrās stadijas uz trešo un kādu citu uz piekto stadiju, sev vaicāja, kāpēc turpina krāpt savu sievu. Taču vienmēr, apsvēris savas dzīves labās un sliktās puses, nonāca pie viena un lā paša slēdziena — kādam taču šīs sievietes bija jādara laimīgas!

Ivo un Simoneta bija precējušies jau trīs gadus, kad kādā biznesa braucienā uz Sicīliju viņš saslapa Donalollu Spolīni. Šī sastapšanās atgādināja eksploziju — il kā divas planētas bulu ietriekušās viena otrā. Ja Simonetai bija slaids un maigs augums, kas Ivo atgādināja Manzū jauno sieviešu skulptūras, tad Donatellai bija Rubensa sieviešu kārdinošie apaļumi. Viņas seja šķita kā uzgleznota, un zaļo acu skatiens iekvēlināja Ivo kaisles ugunis. Rēc tikšanās viņi gandrīz visu laiku pavadīja gultā, un Ivo, kurš vienmēr bija lepojies ar savām mīlnieka dotībām, atklāja, ka ir nonācis skolnieka lomā. Viņa pacēla to tādos kaisles kalngalos, par kādiem tas nemaz nebija sapņojis. Donatolla bija viens vienīgs seksualitātes iemiesojums. Un, kad Ivo aizvērtām acīm gulēja zem viņas un izbaudīja visus tās sniegtos jaukumus, viņš skaidri apzinājās, ka būtu muļķis, ja ļautu tai aiziet no savas dzīves.

Un lā Donatella kļuva par Ivo mīļāko. Vienīgais nosacījums, ko viņa Ivo uzstādīja, bija tāds, ka lā dzīvē bez viņas un tā likumīgās sievas nedrīkst būt nevienas citas sievietes. Ivo priecīgs tam piekrita. Tas bija noticis pirms astoņiem gadiem, un visu šo laiku Ivo ne reizi nebija piekrāpis sievu un mīļāko. Varētu likties, ka, apmierinot divas seksa izsalkušas sievietes, vīrietim būtu jāsajūk prātā no noguruma, taču ar Ivo tas bija pavisam savādāk. Kad viņš mīlējās ar Simonetu, tas domāja par Donatellu un visas tā kustības kļuva lēnas un maigas. Kad viņš mīlējās ar Donatellu, tad domāja par Simonetas jaunavīgi tvirtajām krūtīm un šauro iegurni un uzvedās kā satrakojies vērsis. Lai ar kuru no abām sievietēm Ivo bija kopā, tam likās, ka krāpj otru, un tas viņam sagādāja neizsakāmu tīksmi.

Ivo nopirka Donatellai māju Via Mofitemig-naio un pavadīja kopā ar to tik daudz laika, cik vien bija iespējams. Viņš bieži ieplānoja sev pēkšņus darījumu braucienus, taču šo laiku vienkārši pavadīja kopā ar Donatellu. Viņš apciemoja to pa ceļam uz darbu un kopā ar to pavadīja savas pēcpusdienas siestas. Reiz, kad Ivo kopā ar Simonetu devās ar izpriecu kuģi

QE 2 uz Ņujorku, las iekārtoja Donalellu kajītē klāju zemāk. Tās bija piecas trakulīgākās dienas viņa mūžā.

Tajā vakarā, kad Simoneta paziņoja, ka ir stāvoklī, Ivo sirdi piepildīja neizsakāms prieks. Nedēļu vēlāk Donatella paziņoja, ka viņa ir stāvoklī, un Ivo vairs nezināja, kur likties no laimes. Viņš bieži sev vaicāja — kāpēc gan dievi ir lik dāsni pret mani? Visā savā samaitātībā Ivo tomēr saprata, ka nav pelnījis to žēlsirdību un baudas, kuras saņēma no dzīves.

Paredzētajā laikā Simoneta deva dzīvību meitai, un nedēļu vēlāk Donatella dzemdēja dēlu. Ko gan vēl vīrietis varētu vēlēties? Taču dieviem, šķiet, nelikās pietiekami. Neilgu laiku vēlāk Donatella paziņoja, ka atkal ir stāvoklī, tm nākamajā nedēļā ar šādu paziņojumu nāca klajā arī Simoneta. Pēc deviņiem mēnešiem Donatella Ivo dāvāja dēlu, bet Simona — vēl vienu meitu. Pēc četriem mēnešiem abas sievietes atkal kļuva grūtas un šoreiz dzemdēja vienā dienā. Ivo izmisīgi šaudījās no “SalvatorMundi”, kur gulēja Simoneta, uz “Clinico Santa Chiam", kur bija aizvedis Donalellu. Viņš braukāja no vienas slimnīcas uz otru pa Raccordo Anulara, kuras malās, savu mazo telšu priekšā gaidīdamas klientus, zem rožainiem saulessargiem sēdēja ielasmeitas un māja tam. Ivo brauca pārāk ātri, lai ievērotu to sejas, taču viņš tās visas mīlēja un visām vēlēja labu.

Donatella dzemdēja vēl vienu puiku, bet Si-moneta deva dzīvību meitai.

Dažreiz Ivo ļoti vēlējās, kaut būtu bijis otrādi. Tā bija likteņa ironija, ka viņa sieva tam dzemdēja meitas, bet mīļākā — dēlus. Pats Ivo labprātāk būtu gribējis atstāt sev likumīgus vīriešu kārtas mantiniekus, kuri turpinātu nest viņa vārdu. Un tomēr viņš bija apmierināts. Ivo bija trīs bērni no katras sievietes, un viņš tos visus ļoti mīlēja. Viņš vienmēr atcerējās bērnu vārdadienas un dzimšanas dienas un neaizmirsa arī katram bērnam izvēlēto svēto aizstāvju jubilejas. Meitenes nosauca par Izabellu, Benedelu un Kamillu, bet dēlus — par Frančesko, Karlo un laiku.

Bērniem kļūstot vecākiem, Ivo dzīve kļuva arvien sarežģītāka. Viņam bija jātiek galā ar astoņām dzimšanas dienām un astoņām vārdadienām, kā arī jāpavada ar katru ģimeni kopā nedēļas nogales un brīvdienas. Ivo gribēja būt drošs, ka bērni savā starpā nesatiekas, tāpēc meitenes lika sūtītas uz “Saini Dorninigua” — Franču meiteņu skolu, kas atradās Via Cassia, un zēni uz “Massimo” — jezuītu skolu netālu no viņa biroja. Ivo tikās ar visiem bērnu skolotājiem un apbūra tos, palīdzēja bērniem pildīt mājasdarbus un laboja to saplēstās rotaļlietas. Ivo bija nepieciešama bezgalīga izdoma un atjautība, lai uzturētu abas ģimenes un nepieļautu to satikšanos, taču viņš to spēja. Viņš patiesi bija priekšzīmīgs tēvs, vīrs un mīļākais. Ziemassvētkus Ivo pavadīja kopā ar Simonetu, Izabellu, Benedetu un Kamillu, bet “Bcfana” svētkos, kas notika sestajā janvārī, pārģērbās par Befana — raganu — un devās pie Frančesko, Karlo un bukas, lai tos iepriecinātu ar dāvanām un car-bone — bērnu iecienītiem saldumiem.

Ivo sieva un mīļākā bija bezgala jaukas, viņa bērni jautri un skaisti. Ivo ar tiem visiem lepojās. Dzīve bija brīnišķīga!

Un tad dievi uzgrieza Ivo Palaci muguru...

Kā jau tas bieži mēdz notiki, arī šoreiz nelaime nenāca brēkdama — tā bija kā zibens no skaidrām debesīm.

Ivo torīt pirms brokastīm bija izmīlējies ar Simonetu un tad devies tieši uz darbu, kur kārtīgi veica savus dienišķos pienākumus. Pulksten vienos viņš izsauca savu sekretāru — Simoneta bija uzstājusi, ka tam jābūt vīrietim,— un pavēstīja, ka pēcpusdienu pavadīs sēžu zālē.

Smaidīdams priekšnojautās par tiem jaukumiem, kas viņu sagaida, Ivo uzmanīgi apbrauca aizžogojumu, kas bloķēja satiksmi uz bungo

Tovere, kur nu jau septiņpadsmito gadu notika metro celtniecība, pārbrauca pāri tillam uz drošo Francia un pusstundu vēlāk iebrauca savā garāžā Via Montemignaio. Tajā pašā mirklī, kad Ivo atvēra dzīvokļa durvis, viņš saprata, ka ir noticis kaut kas nenovēršami briesmīgs. Frančes-ko, Kailo un Lūka šņukstēdami bija saspiedušies bariņā ap Donalellu. Kad viņš tiem tuvojās, Donald la palūkojās viņā ar tādu naidīgumu, ka Ivo vienu mirkli likās, ka tas iegājis svešā dzīvoklī.

— Stronzo!1 — viņa sāka kliegt.

Ivo uztraukts palūkojās apkārt. —Carissima... bērni... kas ir noticis? Ko es esmu izdarījis?

Donatella pielēca kājās. — Lūk, ko tu esi izdarījis! — Viņa iesvieda tam sejā žurnāla “Og-gi” jaunāko numuru. — Paskaties pats!

Satraukts Ivo pacēla žurnālu un uzmeta tam skatienu. LJz priekšējā vāka greznojās fotogrā lija — viņš pats, Simonota un viņu trīs meitas. Fotogrāfiju vainagoja virsraksts: “Ģimenes lovs".

Dio! Viņš pavisam bija to aizmirsis! Pirms kāda mēneša žurnāla izdevēji bija lūguši atļauju publicēt par viņu rakstu, un Ivo bija vieglprātīgi piekritis. Taču viņš nepavisam nespēja iedomāties, ka raksts būs tik vērienīgs. Ivo palūkojās uz šņukstošo mīļāko un bērniem un sacīja: — Fs to varu paskaidrot...

' Nelietis (itāliešu vai.). Tulk.pie/..

— Viņu skolasbiedri jau paskaidroja! — Donatella auroja. — Mani bērni pārnāca mājās raudādami, jo skolā visi tos saukā par bastardiem!

— Cara, es...

— Mājas īpašnieks un kaimiņi prot mums izturas tā, it kā mēs būtu lepras slimnieki! Mēs vairs nevaram staigāt ar paceltu galvu! Man viņi jāaizved prom!

Ivo neizpratnē cieši palūkojās Donatellā.

— Par ko tu runā?

— Es braucu prom no Komas un ņemu dēlus sev līdzi!

— Bet viņi ir arī mani dēli! — Ivo pacietības mērs bija pilns. — Tu to nevari darīt!

— Pamēģini mani atturēt, un es tevi nogalināšu!

Viss šķila murgs. Ivo stāvēja, noraudzīdamies, kā viņa mīļākā un trīs dēli plosās histērijā, un domāja, ka tas nav iespējams. Tas taču novar notikt ar viņu!

Taču Donatella vēl nebija beigusi. — Bet, pirms mēs aizbraucam, — viņa paziņoja, — es vēlos miljons dolāru! Skaidrā naudā!

Tas Ivo šķita tik jocīgi, ka viņš sāka smieties.

— Miljonu...

— Vai nu tu man atnes naudu, vai arī es zvanīšu tavai sievai!

Tas bija noticis pirms sešiem mēnešiem. Do-natella nebija izpildījusi savus draudus. Pagaidām vēl ne. Taču Ivo zināja, ka mīļākā tos piepildīs. Kairu nedēļu Donalella arvien vairāk mācās viņam virsū. Viņa pal zvanīja lam uz biroju. — Man pie vienas vielas, kā lu dabūsi to naudu! Tev (ā jādabū!

Bija tikai viens veids, kā Ivo varēja dabūt lik milzīgu summu. Pārdodot “Roffe and Sons” akcijas. Un las bija Soms, kurš to neļāva, las bija Setus, kurš apdraudēju Ivo ģimenes laimi un nākotni. Viņš bija jāizuīcina! ja vien varētu iepazīt īstos ļaudis, tad to varētu dabūt gatavu!

Ivo visvairāk sāpināja las, ka Donalella viņa dārgā nu karsti mīļotā mīļākā — draudēja vairs nekad neļaut sev pieskarties. Ivo bija ļauts katru dienu apnicinot bērnus, lāču tam bija aizliegts pārkāpt guļamistabas slieksni.

— Tikai tad, kad sagādāsi man naudu, — Donatella solīja, — tikai tad es ļaušu tev pārgulēt ar mani!

Dziļā izmisumā Ivo kādu vakaru zvanīja Do-natellai un sacīja: — Es tūlīt pat aizbraukšu! Nauda jau ir sagatavota...

Ivo bija gribējis vispirms izmīlēt Donatellu un tad nostādīt to fakta priekšā, ka naudas nav. Taču no šī plāna nekas nebija izdevies. Ivo bija to izģērbis un, kad abi bija kaili, pateica palic-sīlm. — Man pagaidām vēl naudas nav, cara. Taču drīz, kādu dienu...

IJn tad viņa tam uzbruka kā saniknots meža zvērs.

Ivo, braucot prom no Donatellas dzīvokļa — tagad viņš to vairs nesauca par savu —, pārcilāja domās pēdējo dienu notikumus. Viņš nogriezās uz ziemeļiem pa ļaužu pārpildīto Via Cassia un vadīja mašīnu uz māju pusi. Ivo aplūkoja savu seju aizmugures spogulī. Brūces bija beigušas asiņot, taču izskatījās atbaidoši. Viņš palūkojās lejup uz savu asiņaino kreklu. Kā gan lai izskaidro Simonetai rētas uz sejas un muguras? Vienu īsu mirkli Ivo iedomājās, ka vajadzētu pateikt patiesību, taču tikpat ātri pārdomāja. Protams, viņš varbūt varētu pārliecināt Simonetu, ka kaut kādā prāta aptumsuma brīdī licies gultā ar kādu meiteni uu uztaisījis tai bērnu — varbūt tiklu cauri ar veselu ādu. Bet trīs bērnus?! Trīs gadu laikā! Ivo dzīvība vairs nebija ne plika graša vērta. Viņš nekādā ziņā nevarēja izvairīties no braukšanas mājās, jo šovakar bija ielūgti viesi un Simoneta noteikti viņu jau gaidīja. Ivo jutās noķerts slazdā. Aivi ņa laulību bija cauri. Vienīgi svētais Genāro, visu brīnumdaru aizstāvis, varēja viņam palīdzēt. Ivo skatienu piesaistīja Via Cassia malā esošais uzraksts. Viņš strauji nobremzēja un iegrieza mašīnu a u to s t ā v v i e tā.

Pēc trīsdesmit minūtēm Ivo iebrauca pa sava īpašuma vārtiem. Ignorēdams sargu pārsteigtos skatienus, tas apturēja mašīnu mājas priekšā. Atvēris durvis, viņš iegāja dzīvojamajā istabā. Tajā atradās Simoneta un Izabella — viņu vecākā meita. Ieraudzījusi vīra seju, Simoneta gandrīz noģība.

— Ivo! Kas noticis?

Ivo greizi pasmaidīja, cenzdamies ignorēt sāpes, un kaunīgi sacīja: — Baidos, ka esmu izdarījis lielu muļķību, cara...

Simoneta pienāca tuvāk un aizdomīgi aplūkoja nagu atstātās pēdas uz vīra sejas. Ivo redzēja, ka viņas skatiens kļūst naidīgs. Pat viņas balsī jau jautās naidīgi toņi. — Kas saskrāpēja tavu seju?

— Tiberio! — Ivo paziņoja un parādīja lielu, šņācošu, pelēku runci, k.as tūlīt pat izrāvās no viņa rokām un aizbēga. — Es to nopirku Izabellai, taču tas sasodītais izdzimtenis man uzbruka, kad es to gribēju ielikt kastē!

— Povarto amora mio![12] — Simoneta uztraucās. — Angelo mio![13] Nāc augšā un apgulies!

Rs izsaukšu ārstu! Es tūlīt atnesīšu jodu! Es...

— Nē, nē, ar mani viss ir kārtībā! — Ivo bravūrīgi sacīja, taču sarāvās, kad sieva to apskāva. — Uzmanīgi! Man liekas, ka tas zvērs ir saskrāpējis arī manu muguru!

— Amorel Tev droši vien ļoti sāp?

— Ne pārāk, — Ivo atbildēja. — Es jūtos labi! — Un tā patiesi arī bija.

Pie durvīm atskanēja zvans.

— Es atvēršu! — Simoneta sacīja.

— Nē, es atvēršu! — Ivo pasteidzās viņai pa priekšu. — Es... man no biroja apsolījās atvest dažus svarīgus dokumentus.

Viņš piesteidzās pie durvīm un atvēra tās.

— Signor Palazzi?1

— Si^2

Sūtnis, ģērbies pelēkā formā, pasniedza viņam aploksni. Tajā bija vēstījums no Rīsa Vil -jamsa. Ivo steidzīgi to izlasīja un ilgu laiku nekustīgi stāvēja pie durvīm, pārdomādams savas jaunās izredzes.

Tad viņš dziļi ievilka elpu un devās augšā pārģērbties svinībām.

4 NODAĻA

/

Buenosairesa Pirmdiena, 7.septembris

15.00

Buenosairesas autodromā, kas atrodas Argentīnas galvaspilsētas putekļainajā nomalē, bija sapulcējušies vairāk nekā piecdesmit tūkstoši skatītāju, kuri bija ieradušies noskatīties klasiskās F't sacīkstes. Apmēram četras jūdzes garajā ovālajā distancē bija jāveic 115 apļi. Sacīkstes svelmainajā saulē ilga jau piecas stundas, un no sākotnējām trīsdesmit mašīnām bija palikušas tikai dažas. Pūlis nojauta sensācijas tuvošanos. Trasē šodien bija izgājušas visas Fl slavenības: Kriss Ainons no Jaunzēlandes un Braiens Red-mens no Lankašīras. Šeit bija arī itālietis Andrea di Adamiči savā Alfa Romeo Tipo 33 un brazīlietis Karloss Mako ar savu March Formula /. Labi pazīstami bija arī beļģis Džekijs Aikss un zviedrs Reine Visels ar BRM.

Trase likās kā varavīksne, kurā ik pa brīdim sarkanās, zaļās, melni baltās un zeltainās krāsās aizzibēja garām Ferrari un Brabham, McLaren М19-Л un l,olus Formula 3.

Apli pēc apļa slavenības izstājās no sacensībām. Kriss Amons bija izsities līdz ceturtajai vietai, kad piepeši tam no ierindas izgāja bremzes. Pirms vēl Amons paguva apturēt mašīnu, viņš sāniski ietriecās Braiena Redmena Coopor, un abas mašīnas vairs nebija lietojamas. Reine Visels ar savu BRM centās noturēties pirmajā vietā, taču viņam cieši aizmugurē turējās Džekijs Aikss. Nākamajā pagriezienā НИМ salūza ātrumkārba un mašīna, uzliesmojusi un sagriezusies šķērsoniski trasei, turpināja velties uz priekšu. Džokija Aiksa Ferrari, braucējam cenšoties izvairīties no sadursmes, izslīdēja no trases un ietriecās apmalē.

Pūlis sajūsmā trakoja.

Trasē par vietām cīnījās vairs tikai trīs mašīnas. Žoržs Amandaris ar savu Surtees bija kļuvis par līderi. Viņam cieši pa pēdām sekoja zviedrs Nils Nilsons ar Maira un kāds francūzis ar Ferrari 312 B-2. Viņi brauca izcili labi, eleganti izbraucot līkumus un spiežot gāzes pedāli grīdā taisnajos gabalos.

Žoržs Amandaris vēl arvien saglabāja līdera pozīcijas, un, tā kā viņš bija vietējais, skatītāji

l.o skaļi atbalstīja. Zviedrs Nils Nilsons pie savas sarkanās Maira stūres bija tam pietuvojies vēl vairāk, taču viņam savukārt cieši sekoja frenču braucēja zeltaini melnais Ferrari.

Šis francūzis visu sacīkšu laiku ne ar ko sevišķu nebija izcēlies, taču tagad šajās pēdējās piecās minūtēs sāka uzņemt ātrumu. Viņš neatlaidīgi izcīnīja desmito, septīto, tad piekto vielu un vēl arvien strauji tuvojās līderiem. Pūlis ar aizturētu elpu vēroja, kā franču braucējs arvien vairāk tuvojas otrajam līderim Nilsonam. Visas trīs mašīnas brauca ar aptuveni simt astoņdesmit jūdžu stundā lielu ātrumu. Tas bija pieliekami bīstami jau tādās rūpīgi būvētās trasēs kā "Brands llatch” un “Watkins Glen”, taču šeit — nelīdzenajā Argentīnas trasē — tā bija pašnāvība. Sarkanā uzvalkā ģērbies trases uzraugs turēja rokās zīmi “Pieci apļi".

Franču braucēja zeltaini melnais Ferrari mēģināja pa ārējo loku apdzīt Nilsona Maira, taču Nilsons sāka vadīt mašīnu nedaudz tuvāk ārējai malai, tādējādi bloķējot francūzim ceļu. Viņi ātri šāvās garām kādam vācietim, kurš brauca pa iekšējo loku. Vienu mirkli francūzis palika nedaudz iepakaļ, tomēr cieši turēdamies aiz abām priekšējām mašīnām. Piepeši tas šāvās šaurajā spraugā starp abām mašīnām, pagrūzdams tās sānis un pats ierindodamies otrajā pozīcijā. I’ū-

lis, ka.s ar aizturētu elpu bija vērojis saspringto situāciju, atzinīgi saviļņojās. Bija veikts izcils un ļoti bīstams manevrs.

Amandaris vēl arvien bija vadībā, francūzis otrais un nu jau arvien vairāk atpaliekošais Nil-sons bija trešais. Bija palikuši vairs tikai trīs apļi. Amandaris pēc francūža manevra pie sevis nosmējās: jā, šis francūzis ir labs, taču no tik labs, lai pārspētu mani! Viņš nešaubījās, ka uzvarēs šajās sacīkstēs. Priekšā pavīdēja zīme “Divi apļi”. Sacīkstes gandrīz jau bija galā — uzvara būs viņa! Viņš tomēr pamanīja, ka zeltaini melnais Ferrari cenšas tam likt līdzās. Amandaris uzmeta ašu skatienu francūža nopulējušajai un nosvīdušajai sejai, kurā vīdēja cieša apņēmība. Viņš nopūtās. Amandaris nožēloja to, ko tam nācās darīt, taču viņam nebija cilas izejas, b'l sacīkstēs galvenais nebija piedalīties, bet gan uzvarēt!

Abas mašīnas tuvojās ovālās trases ziemeļu lokam, kur pagrieziens bija visasākais un visbīstamākais visā trasē, — šeit šodien bija notikušas jau daudzas sadursmes un avārijas. Amandaris vēlreiz uzmeta ašu skatienu sāncensim, tad ciešāk satvēra stūri. Kad abas mašīnas iebrauca līkumā, Amandaris nedaudz samazināja gāzi, un Ferrari sāka to pamazām apdzīt. Viņš pamanīja, ka francūzis uzmet tam ātru, vērtējošu skatienu. Tad francūzis jau bija viņam cieši līdzās. Pūlis Tad francūzis jau bija viņam cieši līdzās. Pūlis auroja. Žoržs Amandaris nogaidīja, kamēr zeltaini melnais Ferrari to pa ārējo loku bija pilnībā apdzinis, tad piepeši strauji uzņēma ātrumu, asi nogriezdams francūzim ceļu tā, ka tam nebija citas iespējas kā ietriekties betona apmalē.

Amandaris redzēja pēkšņi apjukušo francūža sejas izteiksmi un klusībā jau māja tam ardievas, kad frenču braucējs pagrieza mašīnu tieši uz Amandara Surtees. Amandaris nespēja tam noticēt. Ferrari tūlīt, tūlīt sadursies ar tā mašīnu! Viņi bija tikai trīs pēdu attālumā viens no otra, un Amandarim bija tikai sekundes simtdaļa laika, lai [neņemtu lēmumu. Kā gan kāds varēja zināt, ka francūzis ir galīgi an neglābjami loco'? Ar ašu ietrenētu kustību Amandaris virzīja savu mašīnu atpakaļ uz iekšējo loku, cenzdamies izvairīties no sadursmes ar tūkstoš mārciņu smago pretinieka Ferrari, un strauji nobremzēja. Francūzis pašāvās viņam garām tikai par mata tiesu un traucās uz finiša taisni. Mirkli Žorža Amandara mašīna slīdēja, tad pēc inerces sagriezās un aizvēlās šķērsām trasei, ripodama arvien tālāk un tālāk, līdz to apņēma sarkanuminas liesmas.

Visa pūļa uzmanība tagad bija pievērsta tikai [14] un vienīgi francūža Ferrari, kas, izplūdes gāzēm rēno!, luvojās finišam. Skatītāji, mežonīgi aurodami, metās pie mašīnas un ielenca to, lai apsveiktu uzvarētāju. Braucējs lēni piecēlās un noņēma aizsargbrilles un ķiveri.

Viņai bija rudzu dzelteni, īsi apgriezti mali. Tās klasiski atturīgo skaistumu vēl vairoja vīrišķīgā apņēmība. Tās augums trīsēja — taču ne jau saspringuma, bet gan uzvaras uzbudinājuma dēļ. Viņai atmiņā pazibēja Amandara acu skatiens, kad tā bija to aizsūtījusi nāvē. Pāri visai trasei no skaļruņiem vēlās uzbudināti kliedzošā diktora balss: “Uzvarētāja ir Helēne Roffe-Mar-lela no Francijas! Brauca ar Ferrari!”

Pēc divām stundām Helēne un viņas vīrs Čārlzs kaili gulēja uz, paklāja kamīna priekšā savā “liitz Hotel” numurā. Helēne bija apsēdusies uz Čārlza klasiskajā "la Diligence de Lyon" pozā, bet Čārlzs lūdzās: — Ak Dievs! Lūdzu, nedari to ar mani! Lūdzu!

Taču vīra vaimanāšana tikai vēl vairāk uzbudināja Helēni, un viņa sāka mīlēties arvien straujāk un spēcīgāk, noraugoties, kā vīram pār vaigiem plūst asaras. Par ko gan Dievs mani lā soda? — Čārlzs domāja. Taču viņš stinga bailēs, iedomājoties, ko Helēne ar viņu izdarītu, ja uzzinātu par tā noziegumu...

Čārlzs Mart els bija apprecējis Helēni Roffi tikai un vienīgi viņas naudas un vārda dēļ, taču pēc kāzu ceremonijas tā bija paturējusi gan savu vārdu, gan naudu. Kad Čārlzs aptvēra, ka ir noslēdzis sliktu darījumu, bija jau par vēlu.

Čārlzs Martols bija jaunākais advokāts lielā Parīzes advokātu firmā. Tajā viņš pirmo reizi satika Helēni Roffi. Viņam nācās aiznest dažus dokumentus uz konferenču zāli, kur notika sēde. Zālē sēdēja četri vecākie firmas advokāti un I le-lēne Roffe. Čārlzs par viņu bija dzirdējis ļoti daudz, šķila, ka to pazīst visa Eiropa. Viņa bija “Roffe and Sons” uzņēmuma akciju mantiniece un pēc dabas mežonīga, tās rīcība nekad iepriekš nebija paredzama, tāpēc prese viņu, bur liski, dievināja, ilelēne bija izcila slēpotāja, lidoja pati ar savu Fcarjet, bija vadījusi klinšu kāpēju ekspedīciju Nepālā, brauca ar sacīkšu mašīnām un savaldīja mežonīgus zirgus. Vīriešus viņa mainīja tikpat bieži kā savu garderobi. Tās fotogrāfijas bieži parādījās “Paris Malch'' un “Jours da France”. Un tagad Ilelēne sēdēja šajā zālē, jo vēlējās šķirties no sava kārtējā vīra. Čārlzam Martolam jau bija sajukuši rēķini — vai tā bija ceturtā vai piektā šķiršanās pēdējo divu gadu laikā —, taču viņu tas nemaz arī neinteresēja. Rolfu pasaule Čārlzam bija neaizsniedzama.

Čārlzs nervozēdams pasniedza dokumentus savam šefam. Ne jau Helēņos Koffes klātbūtne viņu uzlrauca. Nē! Viņš nervozēja savu vecāko biedru dēļ. Viņi šeit pārstāvēja Autoritāti, un Čārlzs Martels respektēja Autoritāti. Viņš nebija godkārīgs un bija pilnīgi apmierināts ar savu dzīvi, mazo dzīvoklīti un nelielo pastmarku kolekciju.

Čārlzs Martels nebija arī izcils advokāts, tomēr kompetents, uzcītīgs, un uz viņu vienmēr varēja paļauties. Viņš ļoti labi apzinājās savas iespējas un trūkumus. Čārlzam jau bija nedaudz pāri četrdesmit — un viņu nebūt nevarēja saukt par pievilcīgu. Kāds reiz tika teicis, ka Čārlzs atgādinot slapju grīdas lupatu, kas lēni un smagi velkas pa dzīves grīdu. Šis salīdzinājums gandrīz pilnībā atbilda Čārlza raksturam. Tāpēc viņš bija ļoti pārsteigts, kad nākamajā dienā viņu pie sevis izsauca tā priekšnieks M.Mi.šels Sa-hārds un paziņoja: — I Ielēne Roffe vēlas, lai jūs uzņemtos viņas šķiršanās prāvu! jums šī lieta jāņem savās rokās nekavējoties!

Čārlzs bija patiesi apstulbis. — Kāpēc viņa izvēlējās mani, monsiņjor Saliārd?

Sabārds, palūkojies viņam acīs, atklāti atbildēja: — Nespēju iedomāties! Pielūkojiet, ka kalpojat viņai labi!

Būdams Helēnes šķiršanās prāvas advokāts, Čārlzs bija spiests bieži tikties ar Helēni. Viņam likās, k;i tas notiek pat pārāk bieži. Melone tam zvanīja, aicinādama to ieturēt kopā pusdienas tās villā Vesino vai aicinādama uz operu vai savu māju Dovilā. It kā lai apspriestu prāvu. Čārlzs neatlaidīgi centās viņai ieskaidrot, ka tās šķiršanās prāva būs ļoti vienkārša un nekādi sarežģījumi nav gaidāmi, taču Holēne — viņa bija piespiedusi Čārlzu, pēdējam par lieliem sirdēstiem, saukt to vārdā — uzstāja, ka viņai ir nepieciešams pastāvīgs Čārlza atbalsts. Vēlāk viņš nespēja domāt par šiem vārdiem bez ironijas.

Nākamo nedēļu laikā Čārlzam sāka likties, ka Melone viņā ir iemīlējusies. Tam patiesi bija grūti noticēt. Viņš taču bija tikai tukša vieta, bet Melēm! — skaista sieviete no bagātas ģimenes. Tomēr Melēne tam bez aplinkiem paziņoja: — Es vēlos tevi precēt, Čārlz!

Čārlzs nekad nebija domājis par precēšanos. Viņš nekad nebija spējis ieinteresēt nevienu sievieti! Bez tam viņš nemaz nemīlēja Helēni. Čārlzs pat nebija īsti pārliecināts, vai tā viņam vispār patīk. Helēni vienmēr un visur pavadīja smiekli un kņada, un tas tam lika justies neērti. Piespiedu kārtā būdams Melēnes pastāvīgais pavadonis, Čārlzs bieži nespēja vairs valdīt savu satraukumu. Viņš sāpīgi izjuta aso kontrastu starp viņiem. Konservatīvajam Čārlzam likās nepieņemama Melēnes svelmainā un trauksmainā daba. Viņa radīja jaunus kliedzoši eksoliskus ģērbšanās stilus, kamēr Čārlzs bija tikai parasts vidusmēra pusmūža advokāts. Čārlzs nespēja saprast, ko llelēne Kode viņā ir saskatījusi. Neviens to nespēja saprast! Tās lielās popularitātes dēļ, kuru Melone bija guvusi, piedaloties bīstamos sporta veidos, kas parasti bija tikai vīriešu privilēģija, klīda baumas, ka viņa ir viena no feministēm. Patiesībā llelēne šo kustību nicināja, dažkārt pat izsmejot feministu koncepciju par vīriešu un sieviešu vienlīdzību. Viņa uzskatīja, ka nav nekāda iemesla ļaut vīriešiem līdzināties sievietēm. Vīrieši bija tikai rotaļlietas, kuras bija parocīgi vazāt sev līdzi, — lādi kā mājdzīvnieki, kas paši paēd, apģērbjas un nokārto savas dienišķās vajadzības. Viņi bija pietiekami inteliģenti, lai aizdedzinātu Helēnai cigareti, atvērtu durvis un gultā dāvātu baudu. Tas patiesībā bija pat ļoti uzjautrinoši.

llelēne bija uzturējusi gan pleibojus, gan frantus, gan seksuālus maniakus un pat gejus. Taču viņai nekad nebija piederējis kaut kas līdzīgs Čārlzam Martelam. Viņa ļoti labi saprata, kas viņš ir — niecība. Gabals balta māla. Un tagad Melēm; vēlējās pamīcīt šo māla piku un palūkoties, kas iznāks. Bet, ja llelēne Koffe kaut ko vēlējās, neviens to nespēja no tā atturēt.

Viņi apprecējās Nevilā un pavadīja medusmēnesi Montekarlo, kur Čārlzs zaudēja gan savu nevainību, gan arī pēdējās ilūzijas. Viņš gribēja atgriezties pie sava darba advokātu firmā.

— Neesi muļķis! — sieva tam sacīja. — Vai tiešām tev liekas, ka es būtu bijusi ar mieru precēties ar parastu advokātu? Tu iesaistīsies manā ģimenes biznesā! Kādu dienu tu pārvaldīsi visu šo firmu! Mēs to pārvaldīsim!

Helēne iekārtoja Čārlzu ‘‘Roffe and Sons” Parīzes atzara pārvaldē. Čārlzs tai ziņoja par visu, kas notika uzņēmumā, un Helēne palīdzēja viņam sisties uz augšu, norādīja pareizos cilvēkus un pareizos darījumus. Viņš ļoti ātri kāpa pa karjeras kāpnēm, drīz vien kļūdams par Parīzes atzara galveno menedžeri un “Roffe and Sons” direktoru padomes locekli. Helēne Roffe bija no niecīga un ne ar ko neievērojama advokāta izveidojusi lielas firmas vadītāju. Čārlzam vajadzētu būt sajūsmā, taču viņš jutās nožēlojami. Jau kopš pašas pirmās laulības dienas tas juta, ka sieva viņu visu laiku pilnībā kontrolē. Helēne izvēlējās viņa drēbniekus un kurpju meistarus. Viņa lo padarīja par slavena slēgta kluba biedru. Viņa savāca visu Čārlza algu un izsniedza tam tikai mazumiņu. Ja viņam bija paredzami lieki izdevumi, Čārlzam vajadzēja, burtiski, uz ceļiem izlūgties sievai naudu un pēc tam atskaitīties par katru izdoto grasi. Tāpat viņam vajadzēja atskaitīties par katru minūti sava laika, ko viņš ir darījis un ar ko bijis kopā. Likās, ka Melonei paITk pazemot Čārlzu. Viņa tam varēja piezvanīt darba dienas vidū un pavēlēt nekavējoties brauki mājās un atvest nieka pudelīti masāžas krēma vai kaut ko cilu tikpat niecīgu. Kad Čārlzs ieradās, llelēne to jau kaila gaidīja guļamistabā. Viņa bija neremdināma kā mežonīgs dzīvnieks. Čārlzs ļoti ilgu laiku bija nodzīvojis kopā ar savu māti, kura bija invalīde, tāpēc viņam nekad nebija atlicis laika doties izklaidēties kopā ar saviem vienaudžiem, iepazīties ar meitenēm, kur nu vēl apprecēties. Protams, Čārlzam māte bija šķitusi liels apgrūtinājums un viņš bija domājis, ka pēc tās nāves jutīsies atvieglots, taču tā nenotika — viņš sāpīgi pārdzīvoja mātes zaudējumu. Čārlzu neinteresēja ne sievietes, ne aitām saistītais sekss. Kad Helēna pirmo reizi bija ieminējusies par laulībām, viņš lai vieglprātīgi bija atzinies: — Mans... mans libido nav īpaši spēcīgs.

Helēne pasmaidīja. — Nabaga Čārlz! Neuztraucies par seksu! Varu apsolīt, ka tev tas paliks!

Čārlzs to ienīda, taču likās, ka viņa nepatika pret mīlēšanos tikai vairo Helēņos baudu. Viņa smējās par tā vājumu un spieda Čārlzu darīt tik pretīgas lietas, ka viņš jutās pazemots un slims. Jau pats akls bija pazemojošs, taču Helēne vēl gribēja izmēģināt kaut ko jaunu. Čārlzs nekad nezināja, ko no sievas sagaidīs nākamajā mirklī. Reiz, kad viņš izjula orgasmu, Helēna apbēra lā locekli ar ledu, kādu citu reizi viņa tam tūplī iebāza elektrības vadu. Čārlzs uo viņas bezgala baidījās. Ilelēne viņam lika justies tā, it kā viņš būtu sieviete, bet viņa — vīrietis. Čārlzs mēģināja glābt savu pašlepnumu, taču nespēja atrast nevienu dzīves sfēru, kurā tā sieva nebūtu pārāka par viņu. Ilelēnei bija izcilas prāta spējas. Viņa par darījumiem zināja tikpat daudz, cik zināja Čārlzs, un vēl vairāk. Viņa stundām ilgi varēja runāt ar vīru par uzņēmumu un nekad nenogura: — Padomā, kas tā ir par varu, Čārlz! "Hoffe and Sons” var izputināt vairāk kā pusi visas pasaules valstu. Šī kompānija būtu jāvada man! To dibināja mans vecvectēvs, un tā ir kā daļa no manis pašas!...

Pēc katras šādas sarunas Helēna kļuva seksuāli nevaldāma, un Čārlzs bija spiests apmierināt viņu lādos veidos, par kādiem tam bija pretīgi pat iedomāties. Viņš sāka ienīst savu sievu. Tā vienīgā vēlēšanās bija tikt no viņas vaļā, aizbēgt! Taču, lai to izdarītu, bija nepieciešama nauda.

Kādu dienu pēc lenča tā draugs Renē Du-kamps pavēstīja Čārlzam par iespēju likt pie naudas.

— Tikko kā nomiris mans tēvocis, kuram

Burgundijā piederēja lieli vīna dārzi. Šie vīna dārzi tiks pārdoti vairāksolīšanā: desmit tūkstoši akru ar pirmšķirīgu Appcllation d'origine colrčllee. Man šis darījums ir pieejams ārpus kārtas, jo tā tomēr ir mana ģimene. Vienīgā nelaime, ka man nav pieliekami daudz, naudas, taču, sametoties kopā, mēs savu naudu varētu dubultot gada laikā. Vismaz atbrauc un paskaties!

Čārlzam bija neērti atzīties savam draugam, ka pašam pie dvēseles nav ne graša, tāpēc brauca tam līdzi uz Burgundiju aplūkot vīna laukus. Burgundijas spilgtā daba viņu apbūra.

Renē Dukarups centās viņu pierunāt: — Ja mēs katrs ieguldītu divus miljonus franku, gada laikā mums katram jau būtu četri miljoni.

Celli miljoni franku! Tas nestu brīvību! Čārlzs varētu doties uz kādu vietu, kur Melēne to nemūžam neatrastu!

— Es par to padomāšu! — viņš apsolīja draugam.

Un viņš domāja — dienu un nakti. Tā šķita vienīgā izdevība izglābties. Taču — kā to izdarīt? Čārlzs saprata, ka būtu veltīgi mēģināt aizņemties naudu — Melēne to tūlīt uzzinātu. Viss taču piederēja viņai — mājas, gleznas, mašīnas, dārglietas. Dārglietas... Šie sīkie, spožie nieciņi, kurus Melēne turēja ieslēgtus seifā viņu guļamistabā! Pamazām radās ideja — ja vien...

ja vion viņš tiklu klāt šīm dārglietām! Ja varētu tās [>a vienai uz kādu laiku dabūt savā rīcībā, tad... tad viņš varētu aizvietot oriģinālus ar kopijām un īstās ieķīlāt! Pēc tam kad kapitāls no vīna dārziem būs dubultojies, viņš varēs atdot dārglietas to īpašniecei. Un viņam vēl būs pietiekami daudz naudas, lai nozustu uz visiem laikiem!

Čārlzs piezvanīja Renē Dukampam un [niecīgi tam paziņoja:

— Esmu nolēmis tev piebiedroties!

Plāna pirmā daļa viesa Čārlzā bailes. Vajadzēja izzagt dārglietas no seifa...

Šis veicamais noziegums padarīja Čārlzu tik nervozu, ka viņš vairs nespēja domāt ne par ko citu. Tas automātiski pildīja savus pienākumus, nedzirdot un neievērojot, kas notiek visapkārt. Katru reizi, ieraugot sievu, Čārlzs viscaur nosvīda. Viņam bieži trīcēja rokas. Ilelēne, to ievērojusi, satraucās tā, it kā viņš būtu kāds no tās mājdzīvniekiem. Viņa, daudz nedomājot, izsauca ārstu, taču tas, to izmeklējis, neatrada neko sliktu: — Viņš, liekas, ir nedaudz pārpūlējies darbā. Eai pavada pāris dienu gultas režīmā — tas noteikti nāks par labu!

Ilelēne palūkojās uz Čārlzu, kurš kails gulēja gultā, un pasmaidīja. — Paldies jums, doktor!

Tikko ārsts bija aizgājis, Ilelēne sāka izģērbties.

— Es... n.s nejūtos pietiekami spēcīgs! — Čārlzs protestēja.

— Taču es gan! — Holēru; atcirta.

Šobrīd viņš to ienīda tik stipri kā nekad!

Čārlza lielā izdevība likt pie dārglietām radās nākamajā nedēļā. I Ielenc kopā ar dažiem draugiem devās slēpot uz Germišu-Partenkiršenu un nolēma atstāt Čārlzu Parīzē.

— Es vēlos, lai tu katru nakti būtu mājās! — Ilelēne paziņoja. — Es tev zvanīšu!

Čārlzs nolūkojās, kā Melone attālinās savā sarkanajā Jnnson, un, tiklīdz tā vairs nebija saskatāma, metās uz guļamistabu pie seifa. Viņš bieži bija vērojis, kā Ilelēne atver seifu, un pat zināja daļu kombinācijas no galvas. Viņam bija nepieciešama stunda, lai atšifrētu visu kombināciju. Drebošām rokām Čārlzs atvēra seifa durtiņas. Tur jau tā mirgoja — viņa nākotne! Melnajās samta kārbiņās kā mazas zvaigznītes zaigoja dārgakmeņi. Čārlzs jau bija sameklējis juvelieri — kādu Pjēru Kišādu —, kurš bija meistars dārglietu viltošanā. Čārlzs jau bija sācis meistaram gari un nervozi paskaidrot, kāpēc vēlas pagatavot rotaslietu dublikātus, kad Rišāds to lietišķi pārtrauca: — Senjor, es gatavoju kopijas jebkuram cilvēkam, kurš to vēlas. Šodien taču neviens cilvēks pie pilna prāta nevalkā īstus dārgakmeņus!

Čārlzs iesniedza meistaram pa vienai dārglietai un, kad kopija bija gatava, novietoja īstās vielā. īstās dārglietas citu pēc citas tas ieķīlāja “Cvedit Municipal”, kas patiesībā bija valsts lombards.

Viss norisēja daudz ilgāk, nekā Čārlzs bija paredzējis. Viņš varēja piekļūt pie seifa vienīgi tad, kad Helēņos nebija mājās, bez tam gadījās arī vēl citi neparedzēti šķēršļi. Taču beidzot pienāca diena, kad Čārlzs varēja Renē paziņot: —- Rīt man būs visa summa!

Viņš bija to paveicis! Bija kļuvis par liela vīna dārza līdzīpašnieku! Un Helēnei par šo nedarbu nebija ne mazākās nojautas!

Čārlzs sāka paslepus lasīt visu, ko vien varēja atrast par vīnogu audzēšanu. IJn kāpēc gan ne? Vai tad viņš tagad nebija vīnkopis? Čārlzs uzzināja daudz jauna par pašām vīnogām: galvenā šķirne bija cabernet sauvignon, taču bez tās tika audzētas arī gros cabernet, rnerlot, inalbec un petit verdot. Čārlza darbagalda atvilktnes bija pilnas bukletiem par zemes kultivēšanu un vīna iegūšanu. Viņš lasīja par zemos uzlabošanu, par vīnogulāju potēšanu un apgriešanu. Visvairāk viņu iepriecēja tas, ka pasaulē pieprasījums pēc vīniem auga ar katru dienu.

Čārlzs regulāri tikās ar savu partneri. — Liek;is, ka raža būs pat vēl labāka, nekā es paredzēju! — Renē viņu iedrošināja. — Vīnogu cenas strauji turpina celties. Par pirmajām ogām mēs varēsim dabūt pat trīssimt tūkstošus franku par tonnu.

Čārlzs par tādu veiksmi pat nebija sapņojis! Vīnogas bija sarkanais zelts! Viņš sāka pirki dažādus ceļojumu bukletus. Dienvidjūras salas, Venecuēla, Brazīlija... jau paši vielu nosaukumi to apbūra. Vienīgā problēma bija, ka pasaidē bija ļoti maz lādu vielu, kur “fioffc and Sons” nebūtu pārstāvniecību, kur I lelēne Koffe nevarētu to sameklēt. Bet, ja I lelēne viņu atradīs, tad to nogalinās. Čārlzs par to bija pilnīgi pārliecināts, ja vien viņš to nepaspēs izdarīt pirmais. Tās bija viņa mīļākās fantāzijas. Domās viņš to nogalināja atkal un atkal — daudzos dažādos veidos, un šīs fantāzijas tam sagādāja baudu.

Kaut kādā perversā veidā Čārlzam sāka iepatikties Helēņos varmācība. Brīžos, kad viņa spieda to darīt neizsakāmi pretīgas lietas, viņš sevi uzmundrināja: — Drīz es būšu prom, tu slampa! Els kļūšu bagāts ar tavu naudu, bet tu mani vairs nesasniegsi!

Helēno tikmēr to turpināja komandēt: — Ātrāk!... Stiprāk!... Nepārtrauc!...

Un Čārlzs gļēvi pakļāvās, taču domās gavilēja.

Cfirlzs zināja, ka vīnogu audzēšanā svarīgāki« mēneši ir pavasarī un vasarā, jo vīnogas liek novāktas septembrī, kad tās jau saņēmušas sabalansētu saules un lietus devu. Pārāk karsts laiks varēja sabojāt vīnogu garšu, bet lietusgāzes — noslīcināt stādījumus, jūnijs sākās brīnišķīgi. Čārlzs pārbaudīja Burgundijas laika prognozes vienreiz, vēlāk — divreiz dienā. Viņš, burtiski, drebēja nepacietībā — tikai dažas nedēļas to šķīra no lielā sapņa piepildījuma! Čārlzs bija nolēmis doties uz Montego līci, jo “Roffc and Sons” Jamaikā nebija pārstāvniecības. Tur Melēm; to nespēs atrast. Viņš nebrauks uz tūristu apmeklētajām vietām, kur to varētu atpazīt 1 telēnos draugi, bet nopirks māju augstu kalnos. Tā kā dzīve salā bija lēta, viņš varēs atļauties algot kalpotājus un baudīt labu ēdienu. Tā būs viņa personiskā mazā paradīze zemes virsū!

Un tā pirmajās jūnija dienās Čārlzs Martels bija ļoti laimīgs cilvēks. Tā pašreizējā dzīve šķita gluži kā verdzība, taču viņš to pacieta, jo iztēlē jau dzīvoja Kārību jūras tropiskajā, saules kveldētajā un vēju glāstītajā salā.

Jūnijā laiks kļuva jaukāks ar katru dienu. Bija gan saule, gan lietus — ideāli apstākļi mazajām, mīļajām vīnogām. Un, augot vīnogām, pieauga arī Čārlza ticība savai veiksmei.

Piecpadsmitajā jūnijā Burgundijā sāka sijāt smalks lietutiņš. Tad tas pieņēmās spēkā... bic-

Iu.s lija dienu no dienas, nedēļu no nedēļas, Čārlzam vairs nebija drosmes paņēmi rokās avīzi un uzšķirt laika ziņu prognozi.

Izmisis piezvanīja Renē Dukamps. — J;i līdz jūlija vidum lielus norimsies, ražu vēl varēsim saglābi.

Jūlijs izvērtās par vislietaināko mēnesi Francijas vēsturē. Līdz pirmajam augustam Čārlzs Marlcls bija zaudējis pēdējo grasi no lās milzīgās summas, ko bija nozadzis sievai. Un nu viņu pārņēma tādas šausmas, kādas las vēl nekad nebija pazinis.

— Nākamajā mēnesī mēs lidosim uz Argentīnu, — Helēnu paziņoja. — Fs piedalīšos Fl sacīkstēs.

Čārlzs vēroja, kā viņa savā Fanari riņķo pa trasi, un nespēja atbrīvoties no vienas vienīgas domas: “Ja viņa ies bojā, es būšu brīvs! brīvs!"

Taču viņa bija llelēne KolTe-Marlela. Dzīve tai bija iedalījusi uzvarētājas lomu gluži tāpat, kā Čārlzam lā bija iedalījusi neveiksminieka lomu.

Uzvara sacīkstēs bija uzbudinājusi Helēni vēl vairāk nekā parasti. Kad tic atkal alradās savā Buenosairesas viesnīcas numurā, llelēne lika Čārlzam izģērbties un nogul lies uz paklāja kamīna priekšā. Kad viņa uzsēdās uz lā muguras un Čārlzs ieraudzīja, kas sievai ir rokā, tas iekliedzās: — Lūdzu, tikai ne to!

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

— Murda^1! — I lelēne nolamājās. Viņa klusēdama gaidīja, cerot, ka klauvēšana vairs neatkārtosies, taču tā atskanēja atkal un kāda balss iesaucās: — Senjor Martel?

— Paliec tepat.! — I lelēne pavēlēja. Viņa piecēlās un, ietinusies smagos zīda vīriešu rīta-svārkos, devās pie durvīm. Aiz tām stāvēja kāds vīrs pelēkā formā un turēja rokās aizzīmogotu aploksni.

— Man ir īpašs sūtījums senjoram un senjo-rai Marleliem.

I lelēne paņēma aploksni un aizvēra durvis. Izlasījusi vēstījumu, viņa palūkojās uz Čārlzu.

— Kas tur ir? — Čārlzs nervozi pavaicāja.

— Soms Roffe ir miris... — viņa smaidot atbildēja.

' Nolādēts! (Franču vai.) Tulk.pie/..

5 NODAĻA

Londona

Pirmdiena, 7.septembris

14.00

“While’s Club'' atrodas Sentdžeimslrītas nomalē netālu no Pikadilli laukuma. Astoņpadsmitajā gadsimtā licis celts kā s[)ēļu nams, tagad tas bija kļuvis par vienu no Londonas visvecākajiem un ekskluzīvākajiem klubiem. Kluba biedri pieteica savus dēlus uzņemšanai klubā jau to dzimšanas dienā, jo kluba kārtība noteica, ka pretendentiem nz uzņemšanu jāgaida trīsdesmit gadi.

Visa “White’s Club’’ fasāde bija viens vienīgs diskrētuma apliecinājums. Plašie logi, kas izgāja uz Sentdžcimstrītu, bija paredzēti kluba biedru ērtībām, nevis garāmgājēju ziņkārīgajiem skatieniem. Daži trepju pakāpieni veda uz plašu ieeju, taču bez pašiem kluba biedriem un viņu viesiem ļoti reti kāds tika spēris soli pāri kluba slieksnim. Kluba telpas bija patiesi iespaidīgas, tajās vējoja sava laika dižciltības gars. Mēbeles bija tumšas un ērtas — ādas dīvāni, avīžu galdiņi, sevišķi dārgi antīki galdi un dziļi klubkrēsli, kuros kādreiz bija sēdējuši daudzi premjerministri. Šeit bija plaša atpūtas zāle, kurā atradās liels, atklāts kamīns ar bronzas režģiem un viļņveidīgas kāpnes, kas veda uz ēdamistabu. Ēdamistaba aizņēma visu ēkas otro slāvu. Tajā atradās milzīgs inahagona koka galds, ap kuru rindojās trīsdesmit kluba biedru krēsli un pieci papil(Ikrēsli. Jebkurā maltītē, kas tika ieturēta šajā telpā, varēja saslapt vismaz dažus pasaulē ļoti nozīmīgus cilvēkus.

Sers Aleksis Nikolss, parlamenta biedrs, sēdēja pie viena no mazākajiem sānu galdiem kopā ar savu viesi Džonu Sviulonu. Sera Alekša tēvs, tāpat kā viņa vectēvs un vecvectēvs, bija baronols — un tie visi bija bijuši “VVhito’s Club” biedri. Sers Aleksis jau tuvojās piektajam gadu desmitam. Viņa smalkos, aristokrātiskos sejas vaibstus rotāja sirsnīgs smaids. Nupat atgriezies no sava lauku īpašuma Gločestoršīrā, viņš bija tērpies tvīda sporta uzvalkā. Tā viesis savukārt bija tērpies svītrainā uzvalkā, košā kreklā un aplicis sarkanu kaklasaiti, tādējādi nemaz neiederēdamies kluba atturīgajā gaisotnē.

— Viņi šeit jūs patiesi lutina, — Džons Svin-tons, gremodams lielu cepeša gabalu, sacīja ar pilnu muti.

Sers Aleksis piekrītoši pamāja ar galvu.

— Jā, kopš Voltērs atzina, ka britiem ir simt dažādu ticību, bet tikai viena mērce, viss ir mainījies.

Džons Svintons pacēla skatienu no šķīvja. — Kas ir Voltērs?

Sers Aleksis manāmi samulsa. — Franču... lāga zēns!

— Ak tā! — Džons Svintons noskaloja pēdējo kumosu ar malku vīna. Tad nolika nazi un dakšiņu. — Nu tā, ser Aleksi! Pienācis laiks mums nedaudz papļāpāt par darījumiem!

Aleksis Nikolss klusi sacīja: — Mister Svin-ton, es jums jau pirms divām nedēļām bildu, ka cenšos sadabūt naudu. Vēl tikai nedaudz laika...

Pie viņu galda pienāca apkalpotājs, nesdams lielu kaudzi koka kārbu. Viņš meistarīgi izvietoja tās uz galda.

— Vai neiebildīsiet, ja es kādu paņemšu? — Džons Svintons pavaicāja. Izlasījis cigāru nosaukumus, tas atzinīgi iesvilpās. Viņš paņēma vairākus cigārus — vienu aizdedzināja, bet pārējos paslēpa sava uzvalka krūškabatā. Ne apkalpotājs, ne arī sers Aleksis nelikās manām šo atklāto pieklājības normu pārkāpumu. Apkalpotājs palocījās pret seru Aleksi un aiznesa cigāru kārbas uz citu galdu.

— Mani darbadevēji pret jums ir ļoti iecie-līgi, ser Aleksi. Taču baidos, ka tagad viņi kļūs nepacietīgi. — Džons Svinlons paņēma izdegušo sērkociņu un, pasniedzies pāri galdam, iemeta to sera Alekša vīna glāzē. — Starp mums runājot, viņi vairs nemaz nav jauki, kad kļūst nepacietīgi. jūs taču nevēlaties, lai viņi uz jums sadusmojas? jūs taču mani saprotat?...

— Man vienkārši pagaidām nav naudas!

Džons Svinlons skaļi iesmējās. — Izbeidz to, veco zēn! Tava māte taču bija RolTo, vai ne? Tev ir simt akru liela ferma, lepna savrupmāja Naitsbridžā, rolroiss un sasodīti dārgs Henlley. Tu taču neesi gluži tukšā, vai ne tā, draugs?

Sers Aleksis tramīgi palūkojās apkārt. — Nekas no tā visa nav tik ātri pārdodams, kā jums liekas! Es nevaru...

Svintons to pārtrauca: — Varu saderēt, ka lava jaukā, mazā sieviņa Viviāua gan ir dārga, vai ne? Viņai ir tādi ciči!...

Sers Aleksis pietvīka. Viviānas vārds šī vīra mutē skanēja gluži kā zaimi. Aleksis domāja par Viviānu, kuru lorīl bija pametis saldi guļošu. Viņiem bija atsevišķas guļamistabas, un viens no lielākajiem priekiem sera Alekša dzīvē bija došanās pie viņas “vizītēs". Dažreiz, kad tas bija pamodies ļoti agri, viņš mēdza ieiet tās guļamistabā un vienkārši lūkoties uz sievu. Aizmigusi vai nomodā — Viviāua bija viena no visskaistākajām meitenēm, kādu viņš jebkad bija salicis. Tā gulēja kaila — noslīdējušie palagi likai daļēji sedza tās zīdaini maigo augumu. Viņa bija blonda, ar lielām gaiši zilām acīm un mannorbaltu ādu. Kad sers Aleksis Viviānu satika kādā labdarības ballē, viņa bija tikai nenozīmīga aktrise. Viņu savaldzināja tās skaistums, taču vēl vairāk saistīja jautrais, šarmantais raksturs. Viviāua bija gadus divdesmit jaunāka par Aleksi un dzīvesprieka pārpilna. Cik Aleksis bija kautrīgs un noslēgts, tik Viviāna trakulīga un pavedinoša. Aleksis nespēja nedomāt par meiteni, bet tam bija nepieciešamas divas nedēļas, lai saņemtos un piezvanītu tai. Aleksim par lielu pārsteigumu un prieku Viviāna pieņēma tā ielūgumu. Viņš aizveda to uz izrādi “Old Vir" un tad pusdienās uz “Mimbcllc”. Viviāna apdzīvoja mazu nekārtīgu istabiņu Notinghilā, un, kari Aleksis pavadīja to uz mājām, viņa pavaicāja: — Vai nevēlies ienākt pie manis? — Viņš bija palicis pie Viviānas pa nakti, un šī nakts izmainīja visu tā dzīvi. Tā bija pirmā reize, kad kāda sieviete spēja piepildīt Alekša vēlmes. Viņš vēl nekad nebija izbaudījis neko līdzīgu. Aleksis bieži sajuta orekciju, jau domājot vien par viņu. Bet ne likai tas to darīja laimīgu.

Viviānas klātbūtnē tas daudz smējās un jutās jauns. Viņa vienmēr to ķircināja par kautrīgumu un noslēgtību, un viņš to dievināja. Aleksis pavadīja ar meiteni kopā tik daudz laika, cik vien

viņa to atļāva. Kad Aleksis aizveda Viviānu uz kādām svinībām, viņa vienmēr nokļuva uzmanības centrā. Aleksis gan lepojās ar viņu, gan bija greizsirdīgs uz visiem tiem jaunajiem vīriešiem, kuri pulcējās ap to, nespēdams nedomāt, ar cik daudziem viņa ir pārgulējusi.

Tajās naktīs, kad Viviāna nevarēja būt ar to kopā, jo tai bija sarunātas cilas tikšanās, Aleksis no greizsirdības gluži vai juka prātā. Viņš bija baronofs, visu cienīts parlamenta biedrs, kuru gaidīja spoža nākotne. Viņš bija viens no Koft'u dinastijas pārstāvjiem un bija šī ģimenes uzņēmuma direktoru padomē. Viviānai nebija tādas pagātnes, kas varētu līdzināties Alekša ciltsrakstiem. Viņas māte un tēvs bija tikai otršķirīgi mūzikbola mākslinieki, kuri spēlēja provinciālā trupā. Viviānai nebija nekādas izglītības — vienīgi tā, kuru tā bija sagrābstījusi uz ielas un teātra aizkulisēs. Aleksis saprata, ka tā ir pagrimusi un divkosīga sieviete. Viņa gan bija asprātīga, bet ne inteliģenta. IJn tomēr viņš jutās kā apsēsts. Viņš centās pretoties savai apsēstībai, centās pārtraukt ar to attiecības un vairs nelikties, taču velti. Viņš bija laimīgs, kad Viviāna bija tam līdzās, un nelaimīgs, kad viņu neredzēja. Beigu beigās Aleksis to bildināja, jo vienkārši bez viņas vairs nespēja dzīvot, un, kad Viviāna bildinājumu pieņēmu, atkal juka vai prātā — tikai šoreiz no laimes.

Sers Aleksis ar savu jauno sievu iekārtojās viņa ģimenes mājā — lielā, skaistā, Kohorta Ādama stilā celtā villā Gločestoršīrā, kuru rotāja kolonnas un uz kuru veda plašs iebraucamais ceļš. Villai apkārt pletās lekni lauki, ar medījamiem dzīvniekiem pārpilni meži, kuriem cauri vijās zivīm bagātas upes. Aiz mājas pletās skaists senatnīgs parks.

Mājas interjers bija satriecoši bagātīgs. Lielajā vestibilā bija krāsota koka sienas un akmens grīda. Tajā atradās veci sudraba lukturi un koka galdi ar marmora virsu, kā arī mahagona koka krēsli. Bibliotēkā atradās astoņpadsmitā gadsimta sienās iebūvētie grāmatu skapji, daži Henrija Holande veidoti rakstāmgaldi un Tomasa Hopa stilā grebli krēsli. Atpūtas istabā mēbeles bija jauktā Heplvaila un Cipendeila stilā, grīdu sedza liels Viltona paklājs un turpat blakus stāvēja pāris ValeiTorda stikla svečturu. Bija arī milzīga ēdamistaba, kurā varēja izvietot četrdesmit viesus, un smēķējamā telpa. Otrajā stāvā bija sešas guļamistabas, un katrā no tām bija Ādama stilā veidots kamīns. Trešajā slāvā atradās kalpotāju istabas.

Sešas nedēļas pēc ierašanās villā Viviāna sacīja: — Brauksim prom no šejienes, Aleksi!

Viņš satriekts pavērās sievā. — Tu gribi teikt, ka vēlies uz dažām dienām aizbrauki uz Londonu?

— Es vēlos pārcelties atpakaļ uz. Londonu!

Aleksis palūkojās ārā pa logu uz. briljantza-ļajām pļavām, kur, būdams bērus, bija rotaļājies, uz parka milzīgajiem ozoliem. Viņš vilcinoties atbildēja: — Viviāna, šeit viss ir tik kluss un mierīgs... Es...

Bet Viviāna atcirta: — Es zinu, dārgais! Bet tieši to jau es nespēju izturēt — šo nolādēto klusumu!

Nākamajā nedēļā viņi pārcēlās atpakaļ uz, I .ondonu.

Aleksim bija eleganta četrstāvu savrupmāja netālu no Naitbridžas. Pirmajā stāvā atradās jauka zīmējamā istaba, darbistaba un liela ēdamistaba. Mājas aizmugurē bija niša, kas līdzinājās grotai, kurā bija strūklaka, statujas un starp krūmiem paslēpušies balti soliņi. Augšstāvā atradās liela un grezna saimnieku guļamistaba uu četras mazākas viesu guļamistabas.

Viviāna un Aleksis lielajā guļamistabā bija kopā nogulējuši tikai divas nedēļas, kad kādu rītu Viviāna paziņoja: — Es tevi mīlu, Aleksi, taču tu patiešām krāc! — Aleksim pašam par to nebija ne jausmas. — Man tāpēc jāguļ vienai, dārgais! Tu taču neiebilsti, vai ne?

Klusībā Aleksis pat ļoti iebilda. Viņam patika naktī sajust sev līdzās viņas maigo, silto au-gurnu. Tomēr sirds dziļumos viņš apzinājās, ka nespēj Viviānu seksuāli apmierināt tā, kā to spēja citi vīrieši. Tieši tāpēc viņa vēlējās gulēt atsevišķās gultās. Un Aleksis sacīja: — Protams, es neiebilstu, dārgā!

Aleksim uzstājot, Viviāna paturēja sev lielo guļamistabu, bet pats saimnieks pārvācās uz vienu no mazākajām viesu guļamistabām.

Sākumā Viviāna bieži gāja uz parlamenta ēku un, sēžot apmeklētāju balkonā, klausījās Alekša runas. Viņš skatījās augšup uz sievu, un tā sirdi pildīja saviļņojošs lepnums. Viņa, bez šaubām, bija pati skaistākā sieviete visā zālē. Un tad pienāca tā diena, kad Aleksis, beidzis runu un palūkojies augšup, sievu vairs neredzēja.

Aleksis tajā, ka Viviāna ir tik nepastāvīga, vainoja tikai sevi. Visi tā draugi bija daudz vecāki par Viviānu. Aleksis lūdza sievu aicināt uz māju viņas pašas draugus un draugu draugus. Rezultāts bija nesekmīgs.

Aleksis mēģināja sev iestāstīt, ka varbūt tad, kad Viviānai būs bērns, tā kļūs rāmāka un apdomīgāka. Taču kādu dienu nez kādā veidā — Aleksis nevēlējās par to domāt — Viviāna bija saķērusi kaut kādu dzemdes infekciju. Viņai nācās izdarīt operāciju. Aleksis tik ļoti bija ilgojies pēc dēla, ka jaunumi to smagi satrieca. Taču Viviāna bija jautra.

— Neuztraucies, dārgais! — viņa smējās.

— Viņi man izgrieza bērnistabu, taču spēļu zāli atstāja!

Viņš ilgi noraudzījās sievā, tad, ne vārda neteicis, pagriezās un devās prom.

Viviāna dievināja iepirkšanos. Viņa tērēja naudu bez apdoma un sajēgas — par tērpiem, mašīnām un dārglietām, un Aleksim vienkārši pietrūka drosmes viņai to aizliegt. Viņam likās, ka Viviāna ir dzimusi, lai dzīvotu pārpilnībā un greznībā. Viņš pats būtu vēlējies nopirkt lai visas skaistās lietas, taču diemžēl nevarēja to atļauties. Alekša algu, burtiski, apēda nodokļi. Visi tā līdzekļi bija “Roffc and Sons” akcijās, kuras nebija iespējams pārdot. Aleksis reiz centās Viviānai izskaidrot savu finansiālo stāvokli, taču sievu tas neinteresēja — darījumi to vienmēr garlaikoja. Un tā viņš turpināja noskatīties, kā sieva izšķērž naudu vējā.

Aleksis pirmo reizi par sievas kāršu parādiem uzzināja tad, kad pie viņa ieradās Tods Mičels — kāda Soho kluba īpašnieks ar sliktu reputāciju.

Man šeit ir jūsu sievas parādzīme par tūkstoš mārciņām. Viņa ir kā sista uz ruleti.

Aleksis jutās šokēts. Viņš samaksāja rēķinu, bet vakarā uzbruka Viviānai. — Mēs vienkārši

nevaram lo atļauties! Tu tērē vairāk, nekā es saņemu!

Viviāna pazemīgi nočukstēja. — Piedod, eņģei! Mazulīte slikti uzvedas... — Tad, piegājusi pie vīra, viņa to cieši apskāva, tā ka Aleksis piemirsa savas dusmas.

Tonakt viņš Viviānas gultā aizvadīja neaizmirstamu nakti un bija pārliecināts, ka turpmāk problēmu vairs nebūs.

Pēc divām nedēļām 'l’ods Mičels atkal ieradās pie Alekša. Šoreiz. Viviāna bija notriekusi piecus tūkstošus mārciņu. Aleksis kļuva nikns. — Kāpēc jūs viņai ļāvāt spēlēt uz kredīta? — viņš kliedza.

— Viņa ir jūsu sieva, ser Aleksi! — Mičels bezrūpīgi atbildēja. — Kā gan mēs varējām atteikt?

— Man... man jādabū nauda... — Aleksis stomījās. — Man pašreiz nav tik daudz skaidras naudas...

— Lūdzu, uzskatiet to par aizdevumu! Samaksāsiet, kad varēsiet!

Aleksis jutās pateicīgs. — Tas ir ļoti augstsirdīgi no jūsu puses, mister Micei.

Un tā tas palika līdz tam laikam, kad pirms mēneša Aleksis uzzināja, ka Viviāna nospēlējusi vēl divdesmit piecus tūkstošus, pie tam par katru nedēļu likusi aprēķināta vēl arī soda nauda desmit procentu apmērā. Aleksis bija šokā. Vilis

ņam nobijā no mazākās iespējas sadabūt tik daudz skaidras naudas. Viņam pat nobijā nekā, kn pārdot! Mājas, vērtīgās gleznas, mašīnas — viss piederēja “lioffa and Sons”. Viņa niknums tā iebiedēja Viviānu, ka tā nosolījās vairs nospēlēt. Tādu bija jau par vēlu. Aleksis nokļuva parādu piedzinēju varā. Lai arī cik daudz naudas viņš tiem deva, tas nespēja dzēst Viviānas parādu, kas turpināja augt ar katru mēnesi. Tā tas ilga gandrīz gadu.

Kad Toda Micola rokaspuiši pirmo reizi ieradās piedzīt naudu, Aleksis bija piedraudējis doties uz policiju. — Man ir paziņas augstākajās aprindās! — viņš draudēja.

— liet man ir paziņas zemākajās! — kāds vīrelis al.smēja.

Pašreiz sers Aleksis ar šo briesmīgo vīreli sēdēja “White’s Club” un, apspiezdams savu lepnumu, lūdza vēl nedaudz laika.

— Es jau esmu samaksājis viņiem vairāk naudas, nekā biju parādā! Viņi nevar...

Svinlons to pārtrauca: — Tie bija tikai procenti, ser Aleksi! Jūs vēl arvien neesat samaksājis pašu parādu.

— Tā ir izspiešana! — Aleksis nespēja savaldīties.

Svintona skatiens satumsa, un viņš piecēlās. — Es nodošu bosam jūsu atbildi.

Aleksis steidzīgi atvainojās. — Nē, nē! Lūdzu, sēdieties!

Svintons lēni apsēdās. — Nelietojiet šādus vārdus! — viņš pabrīdināja. — Pēdējam, kurš tā teica, ceļgali tika pienagloti pie grīdas...

Aleksis par šo gadījumu bija lasījis avīzēs. Brāļi Kroji saviem upuriem bija ieviesuši sodu, un ļaudis, ar kuriem tagad bija darīšana Aleksim, bija tikpat cietsirdīgi un nežēlīgi. Viņš juta kaklā sakāpjam kamolu. — Es to tā nebiju domājis! — Aleksis taisnojās. — Man vienkārši... man vienkārši nav skaidras naudas!

Svintons iebirdināja cigāra pelnus sera Alekša vīna glāzē un sacīja: — 'lev ir pamatīgs žrtk-snīlis akciju uzņēmumā “lioffo and Sons”, vai no tā, mazulīt Aleksi?

— Jā, — Aleksis atbildēja, — taču tās nav nedz pārdodamas, nedz ieķīlājamas. No tām būtībā nav nekāda labuma, kamēr akcijas nesāks kotēties tirgū.

Svintons svētlaimīgi sūca savu cigāru. — Un kad tad tās sāks kotēties?

— Tas ir atkarīgs no Sema RolTes. Es... Es jau mēģinu viņu piespiest...

— Jūs slikti mēģināt.

— Pasakiet misteram Mičelam, ka viņš dabūs savu naudu, — Aleksis atbildēja. —Taču, lūdzu, beidziel mani bakstīt!

izbrīnīts Svinions pacēla skatienu. — bakstīt — jūs? Ak, jūs nu gan esat viens mazs iznirelis, ser Aleksi! Tad gan kaut ko jutīsiet, kad mēs paliesi sāksim jūs bakstīt! Jūsu sasodītie staļļi nodegs — un jūs varēsiet ēst ceptu zirgu gaļu! Tad nodegs jūsu māja un, iespējams, pat jūsu sieva... — Svintons pasmaidīja, un sers Aleksis vēlējās, kaut neko nebūtu teicis. — Vai jūs kādreiz esat ēdis ceptu sievietes pakaļu?

Aleksis nobālēja. — Dieva dēļ!...

Svintons mierinoši piemetināja: — Es tikai jokoju, Tods Mičels ir jūsu draugs. Un draugi vienmēr cils citam palīdz, vai ne? Mēs par jums runājām savā šārīla sanāksmē, un vai zināt, kā par jums izsacījās boss? Viņš sacīja, ka sers Aleksis ir labs puisis. Viņam nav naudas, taču, iespējams, ka viņš var mums pateikties kādā citā veidā...

Aleksis sadrūma. — Kādā veidā?

— Nu, jūs taču vadāt farmaceitisku uzņēmumu, vai ne tā? Un jums ir pieliekami daudz fantāzijas. Jūs ražojat tādas lietas kā, piemēram, kokaīnu. Starp mums runājot — kurš gan uzzinātu, ja jūs netīšām samainītu pāris sūtījumu?

Aleksis pārsteigts lūkojās savā viesī. — jūs neesat pie pilnas saprašanas! Es... Es nevaru to darīt!

— Ir tik uzjautrinoši vērot, ko tikai cilvēki nedara, ja ir spiesti to darīt! — Svintons pielika sarunai punktu. — Vai nu jūs mums atdosiet naudu, vai arī piegādāsiet pāris kravu...

Viņš izdzēsa cigāru sera Alekša sviesta šķīvītī. — Nododiet Viviānai manus sveicienus, ser Aleksi! Uz redzēšanos!

Un Džons Svintons aizsteidzās.

Sers Aleksis neko neredzošu skatienu vērās savā priekšā. Viņam visapkārt bija ierastās mēbeles, kuras tik ļoti atgādināja tā ērto, bezrūpīgo dzīvi, kas nu bija apdraudēta. Vienīgais neierastais skats bija slapjais, sviesta šķīvītī sagumzītais cigārs. Kā gan viņš bija pieļāvis tiem ienākt savā dzīvē? Viņš bija ļāvis ar sevi izdarīties tā, ka nu bija nokļuvis neapskaužamā situācijā. Nauda bija tikai ēsma, uz kuras tie bija to noķēruši. Tiem bija vajadzīgi viņa sakari ar medikamentu ražotāju uzņēmumu! Viņi vēlējās piespiest Aleksi strādāt viņu labā! Ja kļūs zināms, ka sers Aleksis saistījies ar tādiem tipiem kā Tods Miftels, opozīcija nekavējoties ņems virsroku. Viņa paša partija droši vien lūgs to atkāpties. Un tas arī tiks izdarīts — klusi un taktiski. Viņam, iespējams, piedāvās kādu nesvarīgu posteni, kurā tas saņems simt mārciņu gadā. Viens ļaunums tam, ka viņš bija parlamenta loceklis, bija tas, ka viņš nevarēja saņemt valsts amatpersonas algu. Tātad Aleksi lūgs atkāpties no vietas parlamentā... Iemeslu, protams, nevarēs noslēpt un tas liks atklāts sabiedrībai. Viņš būs apkaunots, ja vien nesadabūs pieprasīto naudas summu. Viņš daudzkārt bija runājis ar Seimi par to, ka jāļauj kompānijai kotēties tirgū.

— Aizmirsti to! — Soms bija atcirtis. — Tajā pašā mirklī, kad mēs ielaidīsim kompānijā svešiniekus, tic pārņems gan direktoru padomi, gan kompānijas vadības grožus. Kāds gan tev no tā būtu labums, Aleksi? 'lev ir liela alga un neierobežots konts bankā. Tev nav vajadzīga nauda!

Vienu mirkli Aleksis vēlējās izstāstīt Semam savu nelaimi, taču pārdomāja. No tā nebūtu nekāda labuma. Soms Roffe bija darījumu cilvēks, kurš līdzcietību nepazina. Tiklīdz viņš uzzinātu, ka Aleksis kaut kādā veidā apdraud kompānijas labklājību, tas to tūlīt atlaistu no darba “Roffe and Sons”. Nē, Sems Roffe būtu pēdējais cilvēks, pie kā Aleksis grieztos pēc palīdzības!

Aleksis stāvēja bezdibeņa malā...

Pie sera Alekša pienāca “White’s Club” apkalpotājs kopā ar kādu pelēkā formā tērptu vīru, kurš turēja rokā aizzīmogotu aploksni.

— Atvainojiet mani, ser Aleksi, — apkalpotājs atvainojās, — taču šis vīrs uzstāj, ka tam ir jānodod jums sūtījums personiski.

— Paldies! — sers Aleksis, paņēmis aploksni, pateicās. Abi vīri lo atstāja vienu.

Aleksis pirms aploksnes atvēršanas ilgu laiku sēdēja un domāja. Tad tas saņēmās un atvēra to. Izlasījis tekstu trīs reizes, tas lēni saburzīja papīru dūrē. Pār viņa vaigiem sāka ritēt asaras.

6 NODAĻA

Ņujorku

Pirmdiena, 7.septembris

ПАЮ

Privātā Boeing 707-320, beidzot sasniegusi savu galamērķi, puslokā tuvojās Kenedija lidostai. Tas bija bijis ilgs un nogurdinošs lidojums, un, kaut gan Rīss Viljamss jutās pārguris, tomēr nebija spējis naktī gulēt.. Viņš ļoti bieži šajā lidmašīnā bija atradies kopā ar Seinu Roffi, un salonā vēl arvien varēja just Sema klātbūtni...

Elizabete Roffe viņu jau gaidīja. Rīss lai no Stambulas bija nosūtījis telegrammu, kurā paziņoja par savu ierašanos nākamajā dienā. Viņš nespēja tai uzkraut bēdas par tēva nāvi pa telefonu — Elizabete tādu attieksmi nebija pelnījusi.

Lidmašīna jau bija piezemējusies un tagad lēni ripoja uz angāra pusi. Rīsam nebija lielas bagāžas, tāpēc tas ļoti ātri lika cauri muitai.

Ar;1 debesis bija apmākušās salti pelēkas, it kā vēstot par ātro ziemas tuvošanos. Pie lidostas izejas Rīsu jau gaidīja limuzīns, kam tas bija jāaizved uz Sema l.ongailendas īpašumu, kulto gaidīja Elizabete.

Brauciena laikā Rīss atkārtoja vārdus, kurus bija nodomājis sacīt, lai mazinātu triecienu, taču lajā mirklī, kad tas ieraudzīja durvīs stāvam Elizabeti, viss sakāmais izkūpēja kā nebijis. Katru reizi, kad Rīss viņu redzēja, Elizabetes neikdienišķais un pārdabiskais skaistums to atkal un atkal pārsteidza. Viņa bija mantojusi savas mātes daiļumu — tos pašus smalkos sejas vaibstus, tās pašas pusnakts melnās acis un garās, biezās skropstas. Tās sejas āda šķita balta un maiga, bet mali bija spīdoši melni. Būdama slaida un gracioza, viņa bija tērpusies kuplā blūzē un platos pelēka llaneļa svārkos. Elizabete nemaz vairs neatgādināja to kautrīgo mazo meitēnu, kuru Rīss bija sastapis pirms deviņiem gadiem. Tā bija izvērtusies par inteliģentu un sirsnīgu sievieti, kura nebūt neapzinājās sava skaistuma varu pār vīriešiem. Elizabete, priecādamās par tā ierašanos, uzsmaidīja viņam un, satvērusi tā roku, sacīja:

— Nāc taču iekšā, Rīs! — Viņa veda to uz lielo, mājīgo bibliotēku. — Vai Soms nebrauca kopā ar tevi?

Rīss bija kā apmāts, taču skaidri saprata, ka nespēs mazināt sāpju dziļumu. Viņš dziļi ievilka elpu. — Sems cieta nelaimes gadījumā, E1 iza-bol... — Viņš redzēja, ka tās seja nobāl. Elizabete jau nojauta nelaimi un gaidīja tālāko. — Viņš ir miris...

Viņa stāvēja tā priekšā kā sasalusi, un, kad beidzot ierunājās, Rīss gandrīz nespēja sadzirdēt, ko viņa saka. — Kas... kas notika?

— Mēs pagaidām vēl visu nezinām... Viņš kāpa Monblānā... Pārtrūka drošības virve — un viņš iekrita aizā.

— Vai viņš jau ir atrasts?...

Elizabete uz mirkli aizvēra acis, tad atkal tās atvēra.

— Tas ir bezdibenis...

Viņas seja bija kļuvusi balta kā sniegs. Rīss satraucās. — Vai tev ir slikti, Elizabel?

Elizabete spēji pasmaidīja. — Nē, nē! Ar mani viss ir kārtībā! Vai nevēlies tēju vai kaut ko ēdamu?

Rīss neizpratnē pārsteigts lūkojās viņā, gribēja kaut ko teikt, taču, beidzot sapratis notiekošo, aprāvās. Elizabete atradās šoka stāvoklī. Viņas domas maldījās ap citām lēmām, cenšoties izvairīties no fakta par tēva nāvi. Viņas skatiens bija nedabiski spožs, smaids — kā sastindzis.

— Sems taču bija tik izcils sportists! — Elizabete savā nodabā runāja. — Tu taču esi redzējis viņa trofejas, vai ne? Viņš vienmēr uzvarēja, vai ne? Vai tu zini, ka viņš jau agrāk bija mēģinājis uzkāpt Monblānā?

— Elizabet...

— Nu protams — tu zini! Tu taču pats reiz devies kopā ar viņu, vai ne Rīs?

Rīss jāva tai runāt. Vārdi varbūt mazinās sāpju vilni, varbūt padarīs vieglāk paciešamu to mirkli, kad tā pilnībā apzināsies tēva nāvi. Tagad viņa tam atgādināja lo mazo, viegli ievainojamo meitenīti, kuru reiz bija pazinis. To, kura bija pārāk jūtīga un kautrīga, lai spētu stāties pretī brutālajai dzīves realitātei. Nu Eliza-bete bija satriekta. Rīss to nojauta viņas sa-springlībā un balss tonī, kas Rīsu uztrauca arvien vairāk.

— Ļauj, es tev izsaukšu ārstu! — Rīss lūdza. — Viņš tev izrakstīs kaut ko tādu, kas nomierinās...

— Ak nē! Nevajag! Ar mani patiesi viss ir kārtībā, ja vien tev nav nekas iebilstams, es iešu tagad atgulties, jūtos nedaudz nogurusi...

— Vai vēlies, lai es palieku?

— Liels paldies, taču tas nav nepieciešams.

Viņa pavadīja lo līdz durvīm. Kad viņš jau

kāpa mašīnā, Elizabete iesaucās: — Ris!

Viņš pagriezās pret to.

— Paldies, ka atbrauci!

Ak Dievs! Rīss juta, ka tā krūtīs kaut kas samilst, kaut kas liels un sāpīgs, bet viņš bija bezspēcīgs, neko nespēdams vērst par labu...

Kopš Rīss bija aizbraucis, Elizabete Roffe gulēja gultā jau ceturto stundu. Atmiņu nomākta, viņa truli raudzījās griestos, kuros bālā rudens saule bija palaidusi parotaļāties savus zaķīšus.

Elizabete nebija lietojusi neko nomierinošu, jo nevēlējās nomākt savas sāpes. Viņa jutās parādā Semam un bija pārliecināta, ka spēs tās paciest, jo galu galā taču bija viņa meita. Un, gulēdama tā stundu pēc stundas, viņa atcerējās kopā ar Somu aizvadītos gadus, asi izjuzdama tēva zaudējumu. Viņa smējās un raudāja, labi apzinādamās, ka krīt histērijā, taču tas vairs nebija svarīgi. Neviens jau nedzirdēja. Nakts vidū viņa piepeši sajuta mežonīgu izsalkumu un devās lejā uz virtuvi, pagatavoja lielu sendviču un notiesāja to, taču nejutās labāk. Nekas nespēja remdēt viņas sāpes. Tā jutās tā, it kā tās ķermeni caurstrāvotu elektrība. Domas neatlaidīgi atgriezās pie tēva. Pa guļamistabas logu viņa varēja redzēt uzlecam sauli. Dienas vidū pie durvīm pieklauvēja viena no kalponēm, taču Elizabete aizraidīja viņu projām. Reiz iezvanījās telefons — viņas sirds salēcās. Tam taču jābūl Semam! Elizabete jau sniedzās pēc klausules, tad piepeši attapās un atrāva roku.

Viņš nekad vairs tai nezvanīs! Viņa nekad vairs nedzirdēs tēva balsi! Viņa to nekad vairs neredzēs!...

Sems iekritis aizā...

Bezdibeni...

Elizabete gulēja, ļaujoties pagātnes vīzijām, atceroties katru mirkli, kuru bija pavadījusi kopā ar tēvu...

7 NODAĻA

Ll izabel.es Roffes piedzimšana bija dubulta traģēdija. Mazākā traģēdija bija tā, ka K1 izabel.es māto dzemdībās nomira. Lielākā traģēdija bija tā, ka bērns bija meilone.

Deviņus mēnešus līdz tam brīdim, kad tā izkļuva ārā no mātes miesām, viņa bija visnepacietīgāk gaidītais bērns pasaulē — kolosālās “Roffe and Sons” impērijas mantiniece.

Sema Roffes sieva Patrīcija bija tumšmataina sieviete, kuras krāšņo skaistumu vienkārši nevarēja neievērot. Simtiem sieviešu bija mēģinājušas apprecēt Somu Roffi tā sabiedriskā stāvokļa, prestiža un bagātības dēļ. Patrīcija bija kļuvusi par tā sievu tādēļ, ka iemīlējās Semā. Tas izrādījās vissliktākais iemesls, jo Semam RofTem bija nepieciešama tāda sieva, kura perfekti atbilstu viņa prasībām, nevis izrādītu kādas jūtas. Viņš bija fanātiski pieķēries uzņēmumam un lo pašu pieprasīja no visiem apkārtējiem. Sieva viņu interesēja tikai tik daudz, cik tā spēja kalpot kompānijai. Kad Patrīcija aptvēra Soma paliesos nolūkus, jau bija par vēlu. Soms tai iedalīja lomu — un viņa to tēloja lieliski. Viņa bija izcila namamāte un nevainojama misis Roffe. Taču no sava vīra tā nesaņēma ne kripatiņas mīlestības un ar laiku arī pati kļuva salta kā ledus. Viņa kalpoja Somam un apzinājās, ka nav tam nozīmīgāka par visparastāko “Roffe and Sons” sekretāri. Viņa bez jebkāda protesta divdesmit četras stundas diennaktī bija gatava doties jebkur, kur vien Sems to aicināja. Viņa spēja izklaidēt pasaules varenos un pasniegt izcilas pusdienas simt viesiem. Galdi vienmēr bija klāti ar nevainojamu rūpību, uz tiem mirdzēja bakarā kristāls un smagas, spodras sudrablietas. Patrīcija bija viens no neskaitāmajiem “Roffe and Sons” īpašumiem. Viņa vienmēr rūpējās par savu skaistumu: apmeklēja aerobikas nodarbības un ieturēja askētiskas maltītes. Viņas augums patiesi bija ideāls, un tās tērpi tika pasūtīti pie Norela Ņujorkā, Šanelos Parīzē, Mārtnela Londonā un vēl pavisam jaunās Sibillas Konolli Dublinā. Patrīcija valkāja Jana Slambergora veidotās rotaslietas. Viņas dzīve bija saspringta, bet garlaicīga, tās jūtas nevienu neinteresēja.

Palrīcijas dzīvē viss pārvērtās, kad tā palika stāvoklī.

Soms Koffo bija pēdējais Rolfu dinastijas vīriešu kārtas pārstāvis, un Palrīcija zināja, cik ļoti tas vēlas dēlu. Viņš paļāvās uz sievu. Tagad nu viņa bija kļuvusi karaliene māte un nesa sevī jauno princi, kuram bija jāmanto visa karaļvalsts. Kad sanitāri veda Palrīciju uz dzemdību nodaļas operāciju zāli, Soms satvēra sievas roku un sacīja: — Paldies tev!

Pēc trīsdesmit minūtēm Patrīcija bija mirusi. Embolija izdzēsa tās dzīvību. Vienīgā svētība Patrīcijas nāvē bija tā, ka viņa tā arī neuzzināja, cik ļoti pievīlusi vīra cerības.

Sems Roffe savā saspringtajā darba grafikā izbrīvēja laiku, lai apglabātu sievu, un tad pievērsās jautājumam, ko iesākt ar meitu.

Nedēļu pēc piedzimšanas Elizabete tika atvesta mājās un nodota aukles gādībā. Tā sākās aukļu periods. Pirmo piecu gadu laikā meitenīte Inti reti redzēja savu tēvu. Viņa to atcerējās pavisam neskaidri — kā svešinieku, kurš laiku pa laikam ierodas un atkal dodas projām. Sems pastāvīgi ceļoja — Elizabetes klātbūtne tam būtu tikai par apgrūtinājumu, gluži kā lieka bagāža. Vienu mēnesi Elizabete dzīvoja Longailendas īpašumā, kurā bija plašas alejas, tenisa korts, peldbaseins un badmintona laukums. Pēc tam aukle jau kravāja ceļasomu, lai dotos ar bērnu uz Biaricas villu. Tajā bija piecdesmit istabas un trīsdesmit akri zemes, un Elizabete pastāvīgi apmaldījās.

Samam Koliem vēl piederēja arī divstāvu apartamenti ar nosaukumu “Heokman Place” un villa Kostasmeraldā, Sardīnijā. Elizabete nepārtraukti ceļoja no vienas vietas uz otru, pārvācās no apartamentiem uz villu, pēc tam uz kādu no daudzajām mājām. Viņa izauga šajā tukšajā pārbagātībā, kas tai nespēja nodrošināt pat elementāru pieķeršanos. Viņa visur jutās kā svešiniece, kura nonākusi šajā vidē pārpratuma dēļ. Tas viss atgādināja dzimšanas dienas svinības, kuras rīko nemīlami radi.

Elizabetei kļūstot vecākai, viņa saprata, ko nozīmē būt Soma Rolfos meitai. Gluži tāpat kā tās māte, arī Elizabete kļuva par uzņēmuma zobratu upuri, ja viņai nebija ģimenes dzīves, tad tikai tāpēc, ka tai visapkārt atradās tikai apmaksāti lišķi un tas roti sastopamais cilvēks, kurš skaitījās viņas tēvs un kuram nebija nekādu citu interešu kā vien paša uzņēmums. Pal-rīcija bija spējusi samierināties ar šo situāciju, taču bērnam šāda dzīve likās kā murgs. Elizabete jutās vientuļa, neviena nemīlēta un nezināja, kā pārvarēt savu izmisumu. Beigu beigās tā sāka vainot pati sevi par to, ka tēvs viņu nemīl. Kad Elizabete bija pietiekami veca, lai ietu skolā, viņa darbmācības stundās veidoja bērnišķīgus zīmējumus un papīra pelnutraukus, kurus ar milzīgu prieku dāvināja tēvam, cerēdama, ka viņš noglāstīs tās galvu un teiks:

— Tie ir tik skaisti, Elizabeti Tu osi ļoti talantīga!

Taču tad, kad Soms atgriezās mājās un Elizabete pasniedza tam savas dāvanas, viņš tikai īgni novilka: — Tu taču nekad nokļūsi par mākslinieci! Tev nav pat vismazāko dotību...

Dažreiz Elizabete pamodās nakts vidū un devās lejā pa “Beekman Place” lielajām vītņ-veida kāpnēm, tad cauri lielajai priekštelpai, kas veda uz tēva darbistabu. Viņa iegāja šajā istabā kā svētnīcā. Šī bija viņa istaba, šeit viņš strādāja un parakstīja svarīgus dokumentus — valdīja pār pasauli. Elizabete piegāja pie milzīgā rakstāmgalda un noglaudīja tā ar ādu apsisto virsmu. Tad, apgājusi galdam apkārt, apsēdās tēva krēslā. Sēdēdama viņa krēslā pie viņa galda, tā jutās tēvam tuvāka, it kā spētu kļūt daļa no viņa paša. Elizabete fantazēja, ka sarunājas ar tēvu un ka viņš ieinteresēts klausās, ko tā stāsta. Kādu nakti, kad meitene tumsā sēdēja, ierāvusies tēva krēslā, piepeši istabā iedegās gaisma. Durvīs stāvēja tēvs! Viņš izbrīnīts pamanīja plānajā naktskreklā trīsošo meitu un iejautājās: — Ko tad tu šeit tumsā dari? — Tad, paņēmis to rokās, uznesa augšā pa trepēm uz viņas gultu. Elizabete visu nakti pavadīja nomodā, būdama aizkustināta, ka tēvs bija lo lūrējis rokās.

Pēc šī gadījuma viņa katru nakti devās lejā uz tēva darbistabu, cerēdama, ka tas atkal nāks un aiznesīs viņu uz gultu, taču tas nekad vairs neatkārtojās.

Neviens ar Elizabeti nekad nerunāja par viņas māti, taču viesistabā pie sienas karājās iiela glezna, kurā Patrīcija Rofl’e bija redzama visā augumā, un Elizabete varēja stundām ilgi Iūko-ties uz savu māti. Tad viņa devās pie spoguļa palūkoties uz sevi. Viņa sev šķila atbaidoša. Uz Elizabetes zobiem bija uzlikta platīte, un viņa atgādināja kādu monstru no šausmu filmas. Nav jau arī nekāds brīnums, ka tēvs mani nemīl, meitene nodomāja.

Naktīs Elizabete juta neremdināmu izsalkumu un tādējādi strauji pieņēmās svarā. Viņa bija nonākusi pie brīnišķa atklājuma: ja tā kļūs resna un atbaidoša, neviens nepieprasīs, lai viņa kļūst tāda pati kā māte.

Kad Elizabetei apritēja divpadsmit gadi, tā tika ievietota ekskluzīvā privātskolā Manhetenas auslrumu daļā. Elizabete stundās sēdēja, iegrimusi savās domās un ignorēdama visus apkārtējos. Viņa nekad nepieteicās atbildēt uz jautājumiem un, kad to izsauca, nekad nevarēja atbildēt. Drīz vien pasniedzēji pierada Elizabeti ignorēt. Viņi bieži savā starpā apsprieda Elizabetes uzvedību un vienbalsīgi nonāca pie secinājuma, ka tā ir vissamaitātākais bērns, kādu tie jebkad redzējuši. Konfidenciālā ziņojumā skolas direktorei Elizabetes klases audzinātāja rakstīja:

“Mēs neesam spējuši radīt Elizabetē Roffē interesi par mācībām. Viņa turas nošķirti no saviem klasesbiedriem un atsakās piedalīties jebkādās klases aktivitātēs. Viņai skolā nav draugu. Viņas atzīmes ir neapmierinošas, taču ne tikai tādēļ, ka nepiepūlas stundās vai nespēj likt līdzi mācību vielai. Viņa ir spītīga un egoistiska. Ja Elizabetes tēvs nebūtu šīs skolas lielākais atbalstītājs materiālā ziņā, es pavisam noteikti ieteiktu Elizabeti Roffi no skolas izslēgt.”

Ziņojumā nebija ne druskas patiesības, jo Elizabete gluži vienkārši nespēja rast spēku sacelties pret sevi nomācošo vientulību. Viņa bija tik pārliecināta par to, ka neko nespēj, ka vairījās meklēt draugus, baidoties, ka tic; varētu atklāt tās nepievilcību. Viņa nebija ne samaitāta, ne egoistiska, bet gan gandrīz patoloģiski kautrīga. Viņa ienīda gan rolroisu, gan šoferi, jo apzinājās, ka nav šādu greznību pelnījusi. Stundās viņa vienmēr zināja atbildes uz skolotāju jautājumiem, taču neuzdrošinājās atbildēt, baido-lies piesaisti! sev uzmanību. Elizabetei patika lasīt, un tā varēja līdz pat vēlai nāktij kavēties nomodā ar grāmatu rokās.

Viņa bieži sapņoja. Kas tās bija par burvīgām fantāzijām! Tajās viņa bija Parīzē kopā ar tēvu, viņi vizinājās pa Parīzes ielām zirgu vilktos ratos. Un tad tēvs to aizveda uz savu kabinetu — milzīgu istabu, kas Elizabetei atgādināja Svētā Patrika katedrāli. Ļaudis nāca pie tēva ar dažādiem papīriem, bet tas visus aizraidīja projām, sacīdams: “Vai tad jūs neredzat, ka esmu aizņemts? Es runāju ar savu meitu Elizabeti!” Savos sapņos viņa ar tēvu devās slēpot uz Zviedriju. Viens aiz otra tie brauca lejup pa stāvajām nogāzēm. Ass vējš tiem svilpoja gar ausīm. Piepeši Sems nokrita un sāpēs iekliedzās, jo bija salauzis kāju. Elizabete, pieslēpojusi tam blakus, sacīja: "Neuztraucies, tēt! Es par tevi parūpēšos!” Un viņa ātri aizslēpoja līdz slimnīcai, kur paziņoja: “Pasteidzieties! Mans tēvs ir savainots” Un kāds ducis vīru baltos virsvalkos, ambulances mašīnas ugunīm zaigojot, aizveda tēvu uz slimnīcu. Elizabete sēdēja pie tēva gultas un baroja viņu (tad jau laikam lauzta bija roka, nevis kāja). Piepeši, nez kādā mistiskā veidā atdzīvojusies, palātā ienāca viņas māte, bet tēvs sacīja: “Es tagad novaru runāt ar tevi! Vai tad tu neredzi, ka es runāju ar Elizabeti?” Citā sapnī viņi abi atradās viņu brīnišķīgajā villā Sardīnijā. Visi kalj)i bija atlaisti, un I■]Ii-zabete pali gatavoja lāvām maltītes. Viņš āda pa divām porcijām no katra ēdiena un sacīja: "Tu osi daudz labāka pavāre nekā lava māte, Elizabel!”

Visas fantāzijas beidzās vienādi. Pēc durvju zvana atskanāšanas istabā ienāca slaids vīrietis, kurš bija vāI garāks par Semu. Viņš bildināja Elizabeti, bet tēvs lūdzās: “Lūdzu, Elizabet, neatstāj mani! Tu man esi vajadzīga!”

Un viņa piekrita paliki pie tēva.

No visām mājām, kurās Elizabete bija dzīvojusi, visvairāk viņai patika villa Sardīnijā. Tā neapšaubāmi bija vislielākā, viskrāšņākā un visdraudzīgākā. Elizabetei palika pati Sardīnija. Tā bija mežonīgi skaista klinšaina sala kādas simt sešdesmit jūdzes uz dienvidrietumiem no Itālijas krasta, no kuras pavērās pārsteidzošs skats uz kalniem, jūru un zaļajām pļavām. Milzīgās klintis bija izskalojusi pirmatnējā jūra pirms tūkstošiem gadu. Klinšu pakājē šaura liedaga strēmele vijās tik tālu, cik tālu sniedzās skatiens. Klinšaino salu kā gaiši zils ietvars ieskāva Tirēnu jūra.

Elizabete salā iepazina dabas skaistumu. Tajā valdīja neparastas smaržas, kuras plūda no vēju brīzēm un mežiem, kā arī slavenās dzellenballās maccici, kuras lik ļoti bija mīlējis Napoleons. Šeit bija corbeccola krūmi, kuri sniedzās pat sešu metru augstumā un kuros bija daudz sarkanu ogu, kas garšoja pēc zemenēm. Šeit auga arī gvardus — milzīgi ozoli, kuru mizu eksportēja uz kontinentu, lai no tās izgatavotu vīna pudeļu korķus.

Elizabetei patika klausīties skanošajās klintīs, kuras šķita kā milzīgas akmens stabules. Kad vēji pūta klinšu alās, klintis sāka žēli zuzēt, it kā tajās būtu apmeties zudušu dvēseļu koris.

Vēji pūta bez mitas. Elizabete pazina tos visus: mistrālo un ponenle, tramontana un grc-cate, kā arī levanto. Maigi vēji un brāzmaini vēji. Bija arī visu nīstais scirocco — karsts, sauss vējš, kas pūta no Sahāras tuksneša.

Rolfu villa atradās Kostasmeraķiā, netālu no Portoservo. Tā bija colla uz augstas klints, no kuras pavērās skaists skats uz jūru. To ieskāva kadiķi un Sardīnijas savvaļā augošie olīvkoki ar to rūgtajiem augļiem. No kraujas malas pavērās elpu aizraujošs skats uz salas vidieni: tur viss bija zaļš — pļavas, lauki, ganības, meži un pat kalni! bojā pavisam mazītiņas vīdēja akmens mājiņas, kuras šķila saspiedušās kopā un atgādināja raibu, nemākulīgu bērna zīmējumu.

Villa bija celta no koka baļķiem. Tai bija vairāki stāvi ar lielām mājīgām istabām. Katrai istabai bija savs kamīns un balkons. Dzīvojamajā istabā un ēdamistabā bija lieli logi, kuri aizņēma visu sienu, un no tiem pavērās salas panorāma. Koka kāpnes veda uz augšējo stāvu, kur atradās četras guļamistabas. Rūpīgi saskaņotās mēbeles lieliski iekļāvās telpu mājīgajā gaisotnē. Šeit bija aicinoši koka galdi un beņķīši, kā arī mīksti krēsli. Logus greznoja mīkstas vilnas (Impērijas, kādas bija raksturīgas šajā salā, jo salas iedzīvotāji tās gatavoja paši. Gaiteņu grīdas sedza krāsaini Sardīnijas un Toskānas kājceliņi, bet guļamistabu grīdas — mīksti paklāji, kuri tradicionāli bija krāsoti ar augu novārījumiem. Māju rotāja dažādu mākslinieku gleznas. Šeit bija gan i'ranču impresionistu, gan itāļu meistaru darbi. Vestibilā atradās divi lieli portreti — Elizabetes vecvectēvs un vecvecmāmiņa — Semjuels Roffe un Terencija Roffe.

Vairāk par visām citām Elizabete mīlēja torņ-istabu, virs kuras atradās nedaudz ieslīpais kārniņu jumts. Tieši šo istabu Sems Roffe izmantoja par darbistabu. Istabas vidū stāvēja liels rakstāmgalds un ērti pārvietojams klubkrēsls. Gar sienām bija izvietoti plaukti un skapji grāmatām un kartēm. Tajās bija attēlota visa Rolfu impērija. Franču stila durvis veda uz mazu balko-niņu, kas sniedzās pāri klints malai. No tā pavērās elpu aizraujošs skats.

Viss sākās tajā dienā, kad Elizabete atrada kādu grāmatu. Todien tēvs bija aizbraucis uz Olbiju un Elizabete, ziņkāres dzīta, bija devusies augšā uz torņistabu. Viņu neinteresēja grāmatas, kuras atradās plauktos, jo tās bija grāmatas par medicīnu, zālēm un starptautisko likumdošanu — tātad garlaicīgas. Daži manuskripti bija ļoti reti un tāpēc lika turēti skapjos aiz stikla durvīm. Šeit bija kāds sējums ar nosaukumu “Circa Inslans”, kas bija sarakstīts viduslaikos, un kāds cits, kas saucās “De Materia Mcdicu". Elizabeti šīs grāmatas ieinteresēja tāpēc, ka viņa skolā apguva latīņu valodu. Atvērusi skapja durvis, lai izņemtu šos sējumus, viņa aiz tiem skapja aizmugurē pamanīja kādu biezu, noputējuši grāmatu. Ieintriģēta Elizabete izvilka to dienas gaismā, taču uz sarkanajiem ādas vākiem nosaukuma nebija.

Meitene to atvēra. Viņai bija tāda sajūta, it kā tā atvērtu durvis uz citu pasauli. Grāmata slēpa tās vecvectēva Semjucla RolTes biogrāfiju, privāti iespiestu angļu valodā uz plāna pergamenta. Ne grāmatas autora vārds, ne iespiešanas gads nebija uzrādīts, taču Elizabete bija pārliecināta, ka tā ir vairāk nekā simt gadu veca. Lielākā daļa grāmatas lapu bija jau nodzeltējušas un sākušas birzt. Taču tas nebija svarīgi. Svarīgs bija pats stāsts — stāsts, kas Elizabetes iztēlē atdzīvināja tos divus portretus, kas atradās lejā

vestibilā. Elizabete daudzreiz bija tos aplūkojusi un saskatījusi tikai divus senlaicīgi ģērbtus cilvēkus. Vecvectēvs nelikās skaists, taču viņa sejā jautās vīrišķība un inteliģence. Viņam bija gaiši mali un augsti vaigukauli. Vispievilcīgākās tā sejā likās mirdzošās, vērīgās, zilās acis. Vecmāmiņa šķita īsta skaistule. Tai bija melni mali, tumšas acis un marmorbalta sejas āda. Tērpusies tā bija baltā zīdā un brokātā. Tie meitenei tomēr šķita divi svešinieki.

Bet tagad, kad, būdama viena pati torņis-labā, Elizabete atvēra grāmatu un sāka lasīt, Semjuels un Terencija it kā atdzīvojās. Elizabetei likās, ka tā pārcēlusies pagātnē un kopā ar Semjuelu un Terenciju atrodas Krakovas geto 1853. gadā. Lasot lappusi pēc lappuses, Elizabete uzzināja, ka viņas vecvectēvs, kurš bija dibinājis “Hoffe and .Sons”, bijis arī liels romantiķis un piedzīvojumu meklētājs.

Un arī slepkava...

8 NODAĻA

Semjuela Roffos pirmās atmiņas saistījās ar viņa mātes slepkavību 18.15.gada grautiņā, kad Semju-elam bija tikai pieci gadi. Viņš bija paslēpts tas mazās koka mājeles bēniņos, kurā RolTes dzīvoja kopā ar vēl daudzām citām Krakovas geto ģimenēm. Kad pēc daudzām bezgalīgi garām stundām dumpis beidzot norima, vienīgās skaņas, kas atskanēja no ielas, bija dzīvi palikušo vaimanas un raudāšana. Seinjuels piesardzīgi izrāpās no bēniņiem un devās geto ielās meklēt savu māli. Mazajam puisēnam likās, ka deg visa pasaule. Pat debesis bija sarkanas, atblāzmojot milzīgos ugunsgrēkus visapkārt. Visur melnēja smacīgi dūmu mākoņi. Vīrieši un sievietes izmisīgi meklēja savas ģimenes locekļus un centās saglābt savas mājas un īpašumu no uguns liesmām.

Krakovā deviņpadsmitā gadsimta vidū bija ugunsdzēsēju brigādes, taču goto ebrejiem to palīdzība bija liegla. Viņiem diendienā nācās cīnīties ar bolohaustu. Arī tagad steidzīgi tika vendetas cilvēku rindas no akām līdz degošajām mājām, no rokas rokā ceļoja ūdensspaiņi — tā bija vienīgā cerība apdzēst ugunsgrēkus. Semjuels visapkārt redzēja nāvi — sakropļotus cilvēku ķermeņus, kuri kā saplēstas lelles bija samesti ceļmalā. Turpat gan vēl pusdzīvas, gan jau mirušas gulēja izvarotas kailas sievietes un bērni, kuri skaļi piesauca Dievu un lūdza palīdzību.

Semjuels atrada savu māli guļam uz ielas bezsamaņā ar asinīm noplūdušu seju. Mazais puisēns sakņupa viņai blakus un, izmisīgi raudādams, visu laiku atkārtoja vārdu “Mamma!".

Viņa atvēra acis un palūkojās viņā, centās kaut ko pateikt, taču Semjuels saprata, ka viņa mirst. Zēns izmisīgi vēlējās māti glābt, taču nezināja, kā to izdarīt. Viņš vieglītēm centās noslaucīt tai asinis no sejas. Bija jau par vēlu...

Vēlāk Semjuels stāvēja blakus mātes līķim un skatījās, kā apbērēlāji uzmanīgi izrok ar viņas asinīm piesūkušos zemi, jo saskaņā ar Svētajiem rakstiem asinis vajadzēja apglabāt kopā ar mirušo, lai tā varētu pilnībā atgriezties pie Dieva.

Tieši tajā dienā Semjuels nolēma, ka kļūs par ārstu.

Roffu ģimene dzīvoja trīsstāvu koka mājelē

kopā ar astoņām cilām ģimenēm. Mazais Sem-juols dzīvoja vienā istabā kopā ar tēvu un tanti Kabeli. Tam nekad nebija bijusi sava istaba, kultas varētu pabūt viens. Viņš nespēja atcerēties nevienu mirkli, kad nebūtu dzirdējis skanam balsis, bet Semjuelu vientulība nevilināja, jo tas nemaz nezināja, ka tāda pastāv. Viņš vienmēr bija dzīvojis laužu pārpildītās telpās un jutās labi.

Katru vakaru Semjuels, viņa piederīgie un draugi līdz ar krēslas iestāšanos tika ieslēgti geto mūros, un šajā laikā jūdi sāka savu upurēšanas ceremoniju.

Saulei norietot, lielie koka vārti tika aizslēgti ar pamatīgi masīvu dzelzs atslēgu. Saulei austot, vārti atkal lika atslēgti—jūdu tirgotājiem lika atļauts doties uz Krakovu savos darījumos, taču līdz krēslai tiem bija jābūl atpakaļ aiz geto mūriem.

Semjuela tēvs bija nācis no Krievijas. Viņš bija izglābies no grautiņa Kijevā un atceļojis šurp uz Krakovu, kur satika savu nākamo sievu. Semjuela tēvs — dzīves nastas saliekts vīrs ar sirmiem matiem — ar savu sīklietu kasti apstaigāja goto ielas. Mazajam Semjuelam palika blandīties pa ļaužu pilnajām bruģētajām ielām. Viņam palika gaisā jaušamā svaigi ceptās maizes smarža, kas jaucās ar žāvētu zivju, sieru, pūstošu augļu, mēslu un ādas smakām. Viņam pairot likn klausīties, kā sīkiirgotāji dziedošās balsīs slavā savu preci un kā mājsaimnieces plēšas im kaulējas ar viņiem par cenu. Sīktirgotāju preču klāsts bija neiedomājams! Lentes un jostas bija samestas kopā ar diegu spolītēm, adatām, dziju. Un kur vēl visi tie brīnumi, kuri atradās kastes dibenā, — ādas, gaļas gabali, dārzeņi, neiesaiņotas ziepes un jau noplūkti cāļi. ja vien kaut ko vajadzēja — saldumus, pogas, sīrupu vai kurpes —, nācās tikai paprasīt — un tirgotājs, nedaudz pavandījies savā kastē, izvilka prasīto.

Semjuela divpadsmitajā dzimšanas dienā tēvs viņu pirmo reizi paņēma līdzi uz Krakovu. Jau doma pati par sevi, ka viņš tūlīt izies cauri aizliegtajiem geto vārtiem un pats savām acīm varēs aplūkot visu tautu pilsētu, pildīja zēna sirdi ar neaprakstāmu uztraukumu.

Pulksten sešos no rīta Semjuels, uzvilcis savu vienīgo labo uzvaleiņu, stāvēja aiz tēva lielo geto vārtu ēnā, kur bija sapulcējies liels trokšņains tirgotāju pūlis gan kājām, gan pajūgos. Gaiss bija vēss un mikls, un Semjuels arvien ciešāk ietuntuļojās savā aitādas kažociņā.

Likās, ka pagājušas neskaitāmas stundas, līdz beidzot pie apvāršņa parādījās lielā sarkanā saules ripa. Pūlis saviļņojās. Pēc dažiem mirkļiem vārti sāka vērties vaļā, un tirgotāju pūlis pamazām gluži kā dzīva upe sāka virzīties tiem cauri, steidzoties uz pilsētas pusi.

Tuvojoties lielajai, reizē brīnumainajai un šausmīgajai pilsētai, Semjucla sirds sāka pukstēt straujāk. Priekšā jau varēja saskatīt Vislas tiltus un pilsētas mūrus. Semjuels piekļāvās tēvam vēl ciešāk. Viņš paliesi atradās Krakovā! Visapkārt varēja redzēt tādus pašus kārtības sargus, kādi viņus katru nakti ieslēdza geto. Zēns uzmeta ašus skatienus garāmgājējiem un bija pārsteigts par viņu savādo izskatu. Viņi novalkāja bekeches — garos melnos mēteļus, un vairums vīriešu bija gludi skūti. Semjuels ar tēvu vispirms devās uz tirgus laukuma pusi, paejot garām milzīgai audumu pārdotavai un ar diviem torņiem rotātajai Svētās Marijas baznīcai. Sein-juels nekad neko tādu nebija redzējis. Jaunā pasaule bija pilna dažādiem brīnumiem. Vispirms jau tā bija jaunā brīvības izjūta, kas uzdzina savādas trīsas. Mājas un ielas bija izvietotas atstatus cita no citas, nevis saspiestas kopā, kā tas bija geto. Vairumam māju priekšā bija neliels dārzs. Semjuels bija pārliecināts, ka visi pilsētnieki ir miljonāri.

Zēns kopā ar tēvu apstaigāja kādu pusduci piegādātāju, pie kuriem tēvs pirka preces, kuras tūlīt tika saliktas ratos. Kad rati bija pilni, viņi abi devās atpakaļ uz geto.

— Vai mēs šeit nevaram palikt ilgāk? — Semjuels lūdzās.

— Nē, dēls. Mums jādodas mājās.

Semjuols negribēja doties mājās. Viņš pirmo reizi mūžā bija izkļuvis ārpus gelo vārtiem un tik ļoti vēlējās šeit palikt, ka to gandrīz pārņēma neprāts. Viņš nu zināja, ka cilvēki var būt brīvi: iet un nākt, kad tie vēlas, un darīt to, kas tiem patīk... Kāpēc gan viņš nebija piedzimis ārpus geto mūriem? Piepeši viņš sakaunējās par savām nekautrajām domām.

Tonakt, aizgājis gulēt, Semjuels, domājot par Krakovu, tās glītajām mājām un zaļajiem dārziem, ilgi nespēja aizmigt. Viņš gribēja kļūt brīvs! Un ļoti vēlējās ar kādu parunāt par savām izjutām, taču nebija neviena, kas to spētu saprast.

Elizabete aizvēra grāmatu un, pievērusi acis, iztēlojās Semjuela vientulību, uztraukumu un ilgas.

Tagad meitene saprata, ka arī kāds cits juties tāpat, kā jūtas viņa. Viņa sajuta Semjuelā savu līdzinieku, to, ka viņos rit vienas asinis. Un beidzot aptvēra, ka ir kādam piederīga.

Elizabete izdzirdēja, ka pie mājas piebrauc tēva mašīna, un steidzīgi noglabāja grāmatu vietā. Sardīnijā tai vairs neradās izdevība turpināt grāmatas lasīšanu, taču, kad viņa devās uz Ņujorku, grāmata tika kārtīgi paslēpta ceļasoma.

9 NODAĻA

I’ēc siltās un saulainās Sardīnijas Ņujorka Elizabetei likās kā Sibīrija. Ielas bija pilnas sniega un dubļu, no upes puses pūla griezīgi ass vējš, lāču viņa par to visu daudz nelikās zinis. Viņa lagad dzīvoja Polijā pavisam citā gadsimtā, sekojot sava vecvectēva piedzīvojumiem. Katru pēcpusdienu pēc skolas Elizabete steidzās uz savu istabu, aizslēdza durvis un izvilka no paslēptuves grāmatu. Viņa vēlējās apspriest jaunos iespaidus ar tēvu, taču bijās, ka viņš tai grāmatu varētu atņemt.

Brīnišķā, necerētā veidā tas bija tieši Sem-juols, kurš sniedza Elizabetei uzmundrinājumu. Meitene saskatīja viņos abos lielu līdzību. Sem-juels bija vientuļš, un tam, tieši tāpat kā viņai, nebija neviena, ar ko parunāt. Un tāpēc,

ka viņi bija gandrīz viena vecuma, kaut arī tos šķira gadu simtenis, Idizabctc jutās viņam radniecīga.

Semjuels vēlējās kļūt par ārstu.

Tikai trim ārstiem bija atlants rūpēties par tiem tūkstošiem cilvēku, kas dzīvoja mūždien epidēmiju piemeklētajā geto. Visturīgākais no viņiem bija doktors Zeno Valss. Viņa māja starp kaimiņu nabadzīgajiem graustiem likās gluži vai pils. Tai bija trīs stāvi, un pa tīri nomazgātajiem logiem varēja saskatīt plīvojam baltus mežģīņu aizkarus, mirdzam pulētas grīdas un mēbeles. Semjuels spēja iztēloties, kā ārsts šajā mājā izmeklē savus pacientus, iztaujā viņus un ārstē. Viņš darīja to, ko vēlējās iemācīties Semjuels. Protams, ja doktors Valss ieinteresētos par viņu, tas varbūt varētu palīdzēt Semjuelam kļūt par ārstu. Tomēr, kā Semjuels bija pamanījis, doktors Valss bija tikpat nepieejams kā jebkurš dzī-vošais ārpus geto.

Šad tad Semjuels pamanīja doktoru ejam pa ielu, iegrimušu dedzīgā sarunā ar kādu kolēģi. Kādu dienu, kad zēns gāja garām doktora Valsa mājai, no tās iznāca pats doktors ar savu meitu. Viņa bija apmēram Semjuela vecumā un pati skaistākā meitene, kādu tas jebkad bija redzējis. Tajā pašā acumirklī, kad Semjuels to ieraudzīja,

īrus

viņš skaidri zināja, ka šī meitene kļūs par lā sievu. Kā las noliks, viņš nesaprata, lāču vienkārši nojauta, ka tā las noliks un ka tam jādara viss iespējamais, lai patiesi notiktu.

Kopš lās reizes Somjuels katru dienu atrada kādu iemeslu, lai, ojol garām tās mājai, uzmestu meitenei skatienu.

Kādu pēcpusdienu, kad Semjuels gluži nejauši atkal gadījās tuvumā doktora Valsa mājai, viņš izdzirdēja kaut kur spēlējam pianīno un tajā pašā mirklī zināja, ka spēlē viņa. Semjuels juta nepieciešamību uz to palūkoties. Pārliecinājies, ka neviens viņu neredz, Semjuels piegāja pie mājas. Mūzikas skaņas plūda no augšējā stāva. Somjuels nedaudz atkāpās un aplūkoja sienu. Tajā bija pieliekami daudz, izciļņu, lai pa to varētu uzrāpties augšā, un, ne mirkli nevilcinoties, viņš sāka kāpt. Otrais stāvs izrādījās nedaudz augstāk, nekā Semjuels bija paredzējis, un, pirms vēl viņš bija sasniedzis logu, jau atradās desmit pēdas virs zemes. Semjuels palūkojās lejā — un viņam viegli noreiba galva. Tagad mūzika likās skaļāka, un Semjuelam šķita, ka meitene spēlē tieši viņam. Zēns satvēra vēl vienu izcilni un pievilkās pie loga. Nu jau viņš varēja ielūkoties istabā. Tā jau nemaz nebija istaba, bet gan neliela zāle! Meitene sēdēja pie zeltaini balta pianīna un spēlēja, bet tai aizmugurē, atlaidies klubkrēslā, doktors Valss lasīja kādu grāmatu, taču Semjuelu doktors pašreiz vairs neinteresēja. Viņa mīļotā sēdēja tikai dažu pēdu attālumā no loga, un Semjuols nespēja novērst no tās skatienu. Viņš to mīlēja! Viņš vēlējās izdarīt kaut ko tik īpašu un pārsteidzošu, lai meitene viņā iemīlētos! Viņš... Semjuols bija tā aizrāvies ar savām fantāzijām, ka atslābināja tvērienu un piepeši zaudēja zem kājām pamalu. Zēns izgrūda skaļu baiļu kliedzienu un vēl pēdējā mirklī pirms kritiena ieraudzīja divas pārsteigtas sejas...

Semjuols pamodās doktora Valsa kabinetā uz, operāciju galda. Kabinets bija plaša medikamentu skapjiem un dažādiem laboratorijas traukiem pārpildīta telpa. Doktors Valss turēja Sem-juolam pie deguna kokvilnas lupatiņu, kas bija piesūcināta ar kaut kādu briesmīgi smirdošu šķidrumu. Semjuols nošķaudījās un piecēlās sēd us.

— Tā jau ir labāk! — ārsts noteica. — Man gan būtu pieklājies izoperēt tavas smadzenes, bet man nez kāpēc liekas, ka tev tādu nemaz nav. Ko īsti tu gribēji nozagt, puis?

— Neko! — Semjuels sašutis atbildēja.

— Kā tevi sauc?

— Semjuels RolTe.

Doktors sāka iztaustīt Semjuela labās rokas locītavu, un zēns sāpēs iekliedzās.

— Mm, tev ir lauzta locītava, Semjuel RolTe.

Varbūt mums būtu jāļauj to nokārtot policijai?

Semjuels skaļi iesmējās. Viņš iedomājās to, kas notiks, ja viņu mājās ar kaunu aizvedīs policija. Tante Rahele droši vien dabūs sirdstrieku, bet tēvs Semjuelu vienkārši nositīs. Taču daudz drūmāk būtu tas, ka viņš pat nedrīkstēs vairs cerēt uz Valsa meitas mīlestību. Viņš taču skaitīsies noziedznieks, kritis cilvēks! Semjuels piepeši sajuta locītavā asas sāpes un izbrīnījies palūkojās ārstā.

— Viss ir kārtībā! Es tikai iegriezu locītavu pareizā stāvoklī, — doktors Valss paskaidroja un sāka uzlikt rokai apsējus. — Vai tu dzīvo šajā apkārtnē, Semjucl Roi'fe?

— Nē, ser!

— Vai tik es neesmu tevi redzējis vazājamies šeit apkārt...

— jā, ser!

— Kāpēc?

Kāpēc? Ja viņš pastāstītu taisnību, varbūt doktors Valss par viņu smiesies...

— Es vēlos kļūt par ārstu... — Soms izmisis nomurmināja.

— Un tāpēc tu rāpies augšā pa manas mājas sienu gluži kā tāds zaglis? — Doktors Valss neticīgi palūkojās zēnā.

Semjuels vairs nespēja noturēties un sāka stāstīt visu savu dzīvesstāstu. Par to, kā viņa

mfilo bija mirusi uz ielas, par savu Ievu un pirmo ceļojumu uz Krakovu. Par savu izmisumu. kad kā dzīvnieks esot ieslēgts pa nakti aiz geto mūriem. Viņš izstāstīja arī par savām jūtām pret ārsta meitu. Somjuels stāstīja visu, un ārsts klusēdams viņā klausījās. Pat pašam Somjuolam viss stāstītais likās smieklīgs, tāpēc nobeidzot viņš nomurmināja: — Man... man žēl, ka tā sanāca!

Doktors Valss ilgi nolūkojās zēnā un tad noteica: — Arī man žēl. ka tā sanācis. Gan tevis, gan sevis dēļ... mūsu visu dēļ. Katrs cilvēks ir vergs, taču pali lielākā dzīves ironija ir būt cita cilvēka vergam.

Sernjuels satriekts palūkojās ārstā. — Es jūs nesaprotu, ser.

Doktors Valss nopūtās. — Kādu dienu sapratīsi. — Viņš piecēlās no krēsla, piegāja pie sava galda un, izvēlējies pīpi, lēni piepildīja to ar tabaku. — Baidos, ka šī tev ir ļoti slikta diena, Semjuel Roffe.

Ārsts aizdedzināja sērkociņu un aizkūpināja pīpi, tad pagriezās pret savādo ciemiņu. — Ne jau tavas lauztās locītavas dēļ — tā sadzīs! Taču man tev jāsaka kaut kas tāds, kas nebūs tik viegli pārvarams. — Sernjuels plati ieplestām acīm vērās ārstā. Doktors Valss piegāja tam tuvāk un jau nedaudz maigākā balsī turpināja: — Reti kuram cilvēkam ir sapnis, bet tev ir pat divi sapņi. Un es baidos, ka man nāksies ios abus iznīcināt.

— Rs nesaproln...

— Uzklausi mani uzmanīgi, Semjnel! Tu nekad nekļūsi par ārslu... ne šajā pasaulē. Tikai trim no mums ir atļauta prakse geto. Bet ir vēl desmitiem citu izcilu ārstu, kuri gaida, kad kāds no mums trim vairs nespēs strādāt vai nomirs, lai varētu ieņemt brīvo vietu. Tev nav ne mazāko izredžu kļūt par ārslu! Vispār nekādu izredžu! Tu esi dzimis neīstajā laikā un neīstajā vietā, Semjuel! Vai tu mani saproti, pilis?

Somjuols norija kaklā sakāpušo kamolu.— Jā,

ser!

Ārsts vilcinājās, taču turpināja. — Kas atliecas uz tavu otro sapni... Baidos, ka tas ir tikpat neiespējams kā pirmais. Tu nekad nevarēsi apprecēt Toronciju.

— Kāpēc? — Semjuels klusi pavaicāja.

Doktors Valss palūkojās zēnam acīs. — Kāpēc? Tieši tā paša iemesla dēļ, kāpēc tu nevari kļūt par ārstu. Mēs dzīvojam pēc sabiedrības diktētiem noteikumiem, saskaņā ar mūsu tradīcijām. Mana meita apprecos kādu savas kārtas vīrieti, kādu, kas varēs viņu uzturēt tādā pašā vidē, kādā tā ir uzaugusi. Viņa apprecēs materiāli nodrošinātu cilvēku — advokātu, ārstu vai rabīnu... Bet tu... vienkārši aizmirsti viņu.

— Bet...

Taču ārsts jau bīdīja viņu uz durvīm. — Palūdz kādam tuvākajās dienās pārbaudīt lavu roku! Un uzmanies, lai apsējs būtu tīrs!

— Jā, kungs! — Semjuels atbildēja. — Paldies jums, doktor Vāls!

Ārsts vērīgi nolūkojās blondajā, inteliģentajā zēnā, kurš stāvēja viņa priekšā. — Dzīvo sveiks, Scmjuel RolTe!

Nākamās dienas pēcpusdienā Semjuels atkal stāvēja pie doktora Valsa mājas durvīm. Ārsts redzēja zēnu zvanām pie durvīm un saprata, ka būtu tas jāraida prom, taču sacīja kalpotājai: — Vediet viņu pie manis!

Kopš tās dienas Semjuels divas trīs reizes nedēļā apmeklēja doktora Valsa māju. Viņš ārsta vietā gāja iepirkties, un pateicībā par to doktors Valss ļāva viņam skatīties, kā tas ārstē pacientus vai strādā laboratorijā, gatavojot zāles. Zēns bija ļoti cītīgs skolnieks un vienmēr visu iegaumēja — viņam gluži vienkārši bija dabas dobs talants. Doktors Valss jutās vainīgs, apzinoties, ka pamudina Semjuelu mācīties to, ko tas nekad mūžā nevarēs izmantot praksē, un tomēr viņš nespēja piespiest sevi aizraidīt zēnu.

Vai nu netīšām, vai ar nolūku, taču gandrīz vienmēr, kad Semjuels ieradās ārsta mājā, Teren-cija atradās kaut kur blakus. Zēns bieži neviļus pamanīja, ka viņa paiol garām laboratorijas durvīm. Reiz virtuvē Semjuels gandrīz tai uzskrēja virsū un, redzot meiteni tik tuvu, viņa sirds vai lēca ārā no krūtīm. Teroncija kādu mirkli viņā vērīgi nolūkojās, tad pieklājīgi pamāja ar galvu — un prom bija. Viņa bija to pamanījusi! Pirmais solis bija sperts — un tālākais vairs bija tikai laika jautājums! Semjuels ne mirkli nešaubījās, ka notiks tieši tā, kā viņš bija paredzējis. Tā bija nolēmis liktenis! Ja agrāk Semjuels bija sapņojis tikai par savu nākotni, tad tagad vairs nebija neviena sapņa, kurā tas neredzētu Terenciju. Viņam kaut kādā veidā jāizkļūsl no šī briesmīgā geto, kas atgādina pārpildītu cietumu, un viņš kļūs turīgs! Tagad viņam vajadzēja censties ne tikai sevis, bet arī Terencijas dēļ.

Un tomēr tas likās neiespējami.

Elizabete, lasot par Semjuelu, saldi aizmiga. Nākamajā rītā piecēlusies, viņa rūpīgi noslēpa grāmatu un sāka ģērbties, lai ietu uz skolu, taču nespēja nedomāt par Semjuelu. Kā viņš apprecēja Terenciju? Kā viņi izkļuva no geto? Kā viņš kļuva slavens? Grāmata bija Elizabeti tā aizrāvusi, ka viņa ienīda visu, kas tai traucēja lasīšanu un piespieda atgriezties divdesmitajā gadsimtā.

Meitenei biju jiliipinoklo arī baleta nodarbības, jo balets skolā bija obligāts mācību priekšmets. Viņai tas riebās! Elizabete iespīlējās sārtajā baleta kostīmā un, stāvot spoguļa priekšā, centās sev iestāstīt, ka ir pievilcīga. Taču attēls spogulī skaidri rādīja patiesību — Elizabete bija resna un nekad nekļūs par baletdejotāju!

Neilgi pēc Elizabetes trīspadsmitās dzimšanas dienas mndannnc Neturova — viņas baleta skolotāja — paziņoja, ka pēc divām nedēļām klase uzstāsies ikgadējā skolas skatē un bērniem jāuzaicina savi vecāki. Elizabete krita panikā, jau doma par to, ka vajadzēs kāpt uz skatuves skatītāju priekšā, viņai likās kā murgs. Viņa to nespēs pārdzīvot.

Maza meitenīte skrēja pāri ielai, un Elizabete lioffe, redzot tuvojošos mašīnu, metās bērnu glābt. Par nelaimi, cienītās dāmas un kungi, mašīna skāra Elizabeti — un abas viņas kājas tagad ir lauztas, tāpēc viņa šovakar nevarēs uzstāties skatē.

Nolaidīga kalpone uz trepēm bija atstājusi ziepju gabalu, un, paslīdējusi uz tā, Elizabete noripoja no augšas līdz apakšējam stāvam. Viņai ir lauzts gūžas kauls. Ārsts teica, ka viņas dzīvībai briesmas nedraud un meitene pēc trim nedēļām būšot vesela.

Taču Elizabetei laime nesmaidīja. Skates dienā viņa bija pilnīgi vesela, taču histērijā. Un

atkal viņai palīdzēja Semjuels. Elizabote atcerējās, cik loti viņš bija nobijies un tomēr devies atpakaļ pie doktora Valsa. Tā nedrīkstēja darīt neko tādu, kas Semjuelam liktu kaunēties viņas dēļ. Tādēļ tā izies uz skatuves!

Elizabete tēvam nemaz nebija ieminējusies par skali. Senāk viņa bieži bija ielūgusi tēvu uz sanāksmēm un svētkiem, kuros tika pieprasīta vecāku klātbūtne, taču tēvs arvien bija pārāk aizņemts.

Tovakar Elizabete jau gatavojās doties uz skati, kad piepeši pārradās tēvs. Apraugot savas fabrikas, viņš bija bijis prom desmit dienas.

Sunīs, ejot garām Elizabetes guļamistabai, pamanīja meitu un sacīja: — Labvakar, Elizabeti — Mirkli vēlāk tēvs piebilda: — Tu atkal esi pieņēmusies svarā.

Elizabete nosarka un mēģināja ieraut vēderu. — Jā, tēv!

Serus šajā sakarā vēl gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja. — Kā iet skolā?

— I ,abi!

— Vai ir kādas problēmas?

— Nē, tēv.

— Labi!

Šo dialogu viņi pēdējo gadu laikā bija atkārtojuši jau simtiem reižu. Tas bija vienīgais viņu sazināšanās veids — tikpat tukšs un nenozīmīgs, kā diviem svešiniekiem apspriežot laiku, kad patiesībā nevienam no viņiem neinteresē otra domas. Elizabete nodomāja, ka tā nu tomēr gluži nav, jo viņu ļoti interesēja tēva uzskati.

Bet šoreiz Soms Roffe stāvēja uz meitas istabas sliekšņa un domīgi nolūkojās viņā. Viņš bija [»ieradis ātri atrisināt visas problēmas un bija pārliecināts, ka ar meitu kaut kas nav kārtībā, taču nespēja saprast, kas. Taču, ja Semam kāds būtu to aizrādījis, viņš ērcīgi atsacītu:

— Neesiet muļķis! Es esmu devis Elizabetei visu iespējamo!

Kad tēvs pagriezās, lai dotos prom, Elizabete pati pret savu gribu izsacīja: — Manai... manai baleta klasei... šodien ir skate. Arī es tur uzstāšos... Tu jau nenāksi, vai ne?

Tagad, kad tas bija pateikts, Elizabetes sirdi pildīja šausmas. Viņa nepavisam nevēlējās, lai tēvs redzētu, cik tā ir neveikla. Kāpēc viņa tam vispār bija to teikusi? Elizabete zināja — kāpēc. Viņa būtu vienīgā skolniece, kuras vecāki nav ieradušies. Galu galā tas nebija svarīgi, jo tēvs taču tik un tā neieradīsies. Neapmierināta ar sevi, Elizabete papurināja galvu un aizgriezās. Bet tad viņa kā sapnī dzirdēja tēvu sakām:

— Es labprāt aiziešu!

Auditorija bija pārpildīta vecākiem, radiniekiem un draugiem, kuri skatījās, kā skolas aulus

dzēkņi dejo divu lielu abās skatuves pusēs novietotu pianīnu pavadībā. Madamme Neturova stāvēja nedaudz nostāk skatuves malā un ar nolūku sila takti tā, lai piesaistītu sev vecāku uzmanību.

Tikai nedaudzi bērni dejoja paliesi glīti, pierādot, ka tiem ir talants. Pārējie izpildīja savas lomas vairāk pasniedzējas uzstājības, nevis dejošanas prieka dēļ. Tika pieteiktas trīs ainas no baletiem “Ofēlija”, “Pelnrušķīte” un, protams, “Gulbju Ezera”. Pēc tam kā īpašs priekšnesums sekoja atsevišķas solo dejas, kurās katram bērnam bija izdevība mirkli paspīdēt vienam pašam.

Elizabete aizkulisēs mocījās ļaunās priekšnojautās. Viņa visu laiku lūkojās pa sānu priekškara šķirbiņu uz savu tēvu, kurš sēdēja otrās rindas pašā vidū, un domāja, ka ir bijusi liela muļķe to uzaicinādama. Līdz šim uzveduma laikā Elizabete ļoti sekmīgi bija turējusies citiem dejotājiem aizmugurē, taču tagad tuvojās viņas solo numurs. Meitene savā apspīlētajā tērpā jutās tā, it kā ar katru mirkli kļūtu arvien resnāka. Viņa bija pārliecināta, ka, tiklīdz tā parādīsies uz skatuves, visi skatītāji sāks smieties... Un viņa pati bija uzaicinājusi savu tēvu noskatīties šo pazemojumu! Elizabetes vienīgais mierinājums bija tas, ka viņas uzstāšanās ilgums bija tikai sešdesmit sekundes. Madamme Nelu-i'ova paliesi bija tālredzīga — tas beigsies lik ātri, ka neviens viņu pat nepamanīs. Tēvam vajadzētu tikai minūti palūkoties sānis — un uz skatuves jau būtu nākamā meitene.

Iilizabete skatījās, kā dejo cilas meitenes, un katra no viņām tai šķila kā Markova, Maksimova vai Eonleina. Piepeši tās plecam pieskārās kāda ledusauksta roka, un Elizabete šausmās nodrebēja. Madammt: Neturova nočukstēja: — I Iz pirkstgaliem, Elizabel, tu esi nākamā!

Elizabete gribēja sacīt: — jā, maduīnmel — taču balss biju tik aizsmakusi, ka pār lūpām neatskanēja neviens vārds. Abi pianisti sāka spēlēt Elizabetei pazīstamo melodiju, bet meitene stāvēja kā sasalusi, nespēdama pakustēties. Madei mme Neturova nikni uzsauca: — Ej ārā uz skatuves! — IJn Elizabete paklausīgi izgāja, sajuzdama sev pievērstos skatienus. Viņa, no kauna piesarkusi, palūkojās uz skatītājiem, kuri tai šķita naidīgi, taču neuzdrošinājās uzmest skatienu tēvam. Viņa vēlējās tikai vienu — ašāk tikt galā ar visu un aizbēgt. Tās priekšnesums bija pat loti vienkāršs — tikai daži dejas soļi un palēcieni. Elizabete sāka tos izpildīt, cenzdamās iekļauties mūzikas ritmā un iedomāties sevi skaistu un slaidu. Kad viņa beidza, zālē atskanēja pieklājīgi, taču pašķidri aplausi. Beidzot Elizabete palūkojās uz otro rindu un ieraudzīja tēvu, kurš, viņai par pārsteigumu, lepni smaidīja un aplaudēja... aplaudēja viņai'. Elizabetes sirds iegavilējās. Mūzika vairs neskanēja, bei meitene piepeši atsāka dejot, sākot savu priekšnesumu no sākuma un jau daudz vieglāk izpildot visus jeté un plié, pagriezienus un palēcienus. Viņa pārspēja pali sevi — savu neveiklumu. Apjukušie muzikanti centās pieskaņoties viņas dejai — un vispirms vienam, tad otram tas arī izdevās. Aizkulisēs dusmās nobālusī inadamme Neturova mežonīgi žestikulēja, taču Elizabete nelikās ne zinis. Meitene domāja tikai par to, ka ir uz skatuves un dejo savam tēvam...

— Esmu pārliecināta, mister Roffe, ka jūs saprotat — mūsu skola nevar pieļaut šādu uzvedību! — Madamnios Neturovas balss dusmās trīsēja. — Jūsu meita ignorēja visus pārējos dejotājus un uzvedās tā, it kā viņa būtu kaut kāda... zvaigzne!

Elizabete juta, ka tēvs palūkojas uz viņu, taču baidījās atbildēt uz tā skatienu. Viņa loti labi apzinājās, ka tas, ko bija izdarījusi, ir nepiedodami, tomēr nebija spējusi savaldīties. Tajā īsajā laikā uz skatuves meitene bija gribējusi dot savam tēvam kaut ko skaistu, pārsteigt viņu, likt tam lepoties ar savu meitu. Mīlēt viņu!

Tagad Elizabete dzirdēja tēvu sakām: — Es jums pilnīgi piekrītu, imuiunune Nelurova. Es parūpēšos, lai Elizabete tiktu pienācīgi sodīta.

Mudummc Nelurova uzmeta Elizabetei triumfējošu skatienu un atbildēja: — Paldies jums, mister RoiTe! Es uz jums paļaujos!

Tēvs un meita izgāja ārā no skolas. Tēvs madaimnas Neturovas klātbūtnē Elizabetei nebija teicis nevienu vārdu, un tagad meitene centās sacerēt atvainošanās runu... Bet ko gan viņa varēja sacīt? Kā lai viņa tēvam izskaidro, kāpēc to bija darījusi? Tēvs tai Šķita kā svešinieks, un Elizabete no viņa baidījās. Viņa daudzreiz bija pieredzējusi, ka tēvs izgāž savas dusmas uz ciliem cilvēkiem, kuri bija pieļāvuši kļūdas vai nepaklausījuši pavēlēm. Tagad meitene gaidīja, kad sods nāks pār viņu.

Tēvs pavērsās pret meitu un sacīja: — Eliza-bet, kāpēc gan mums neiegriezties “Pie Rum-pelmeijera” un nepasūtīt šokolādes saldējumu?

Elizabete izplūda asarās.

Tonakt Elizabete ilgi gulēja nomodā, būdama pārāk uztraukta, lai spētu aizmigt. Viņa vēlreiz un vēlreiz pārcilāja atmiņā kopā ar tēvu pavadīto laiku. Elizabete beidzot jutās laimīga, jo tas paliesi bija noticis! Tā nebija viena no viņas kārtējām fantāzijām! Viņi abi ar tēvu bija sēdējuši “Pie IUunpehnaijora”. Visapkārl galdiņiem drūzmējās lieli izbāzti lāči, ziloņi, lauvas un zebras. Elizabete bija pasūtījusi banānu saldējumu. Un tēvs viņai nemaz neaizrādīja, ka tas bija tik milzīgs! Viņi sarunājās! Tas vairs nebija nekāds “Kā iet skolā? — Labi! — Vai ir kādas problēmas? — Nē, tēv. — Labi!”. Viņi patiešām sarunājās! Tēvs pastāstīja par savu braucienu uz Tokiju. Par to, kā mājastēvs bija pasniedzis ar šokolādi aplietus siseņus, kuriem kā speciāla piedeva vēl bija skudras, un par to, kā viņam, lai nekristu kaunā, to visu nācies ēst.

Kad meitene bija izkasījusi no trauciņa pēdējās saldējuma paliekas, tēvs piepeši pavaicāja: — Kāpēc tu tā darīji, Klizabet?

Viņai likās, ka nu visa labā saskaņa būs zudusi, ka tēvs viņu kauninās un pateiks, cik ļoti meita to ir sarūgtinājusi.

— Es gribēju būt labāka par pārējiem, — Elizabete nočukstēja, nespējot atzīties, ka patiesībā to visu darījusi tēva dēļ.

Sems kādu brīdi lūkojās meitā un tad iesmējās. — Tu patiesi viņus visus pārsteidzi!

Elizabete tēva balsī saklausīja lepnumu. Viņa nokaunējusies tumši pietvīka un pavaicāja: — Vai tu dusmojies uz mani?

Tēva sejā bija tāda izteiksme, kādu Elizabete vēl nekad nebija redzējusi. — Par ko? Par to, ka tu vēlējies būt vislabākā? Bet tādi taču ir visi Rolles! — Soms pasniedzās pfiri galdam un paspioda moitas roku.

Jau miega varā Elizabete vēl nodomāja: "Es palīku savam tēvam, es viņam patiesi patīku! Turpmāk mēs vienmēr būsim kopā! Viņš mani ņems līdzi savos ceļojumos! Mēs daudz sarunāsimies un kļūsim labi draugi!”

Nākamajā pēcpusdienā tēva sekretāre Elizabetei paziņoja, ka viss ir nokārtots, lai viņa tūlīt pat varētu doties uz meiteņu internātskolu Šveicē.

10 NODAĻA

Elizabete lika nosūtīta uz “International Cha-teau Lemand” — meiteņu skolu, kas atradās Sontblēzas ciemā Neišateles ezera krastā. Št;i l mācījās meitenes vecumā no četrpadsmit līdz astoņpadsmit gadiem, un tā bija viena no jaukākajām skolām izcilajā Šveices izglītības sistēmā.

Elizabete ienīda katru minūti, kuru pavadīja šajā skolā.

Viņa jutās izraidīta. Izraidīta no mājām — un tas bija kā drausmīgs sods par noziegumu, kuru viņa nemaz nebija izdarījusi. Vienu vakaru tā bija jutusies stāvam uz brīnišķas pasaules sliekšņa — bija iepazinusi tuvāk savu tēvu, sadraudzējusies ar viņu, bet nākamajā viss jau bija zudis.

Elizabete sekoja tēva gaitām ar avīžu un žurnālu starpniecību, kuros bieži tika publicēti stāstījumi par Semu Roffi. Bieži bija ievietotas arī fotogrāfijas, piemēram, — viņš liekas ar ministru prezidentiem un prezidentiem, atver jaunu uzņēmumu Bombejā, kāpj kalnos vai arī pusdieno kopā ar Irānas šahu. Elizabete izgrieza visus rakstus un fotogrāfijas un ielīmēja tos kladē, kuru slēpa blakus grāmatai par Seinjuelu.

Elizabete palika tikpat vientuļa un noslēgta kā iepriekš. Daudzas meitenes istabās dzīvoja kopā pa divām vai trijām, bet Elizabete bija palūgusi sev atsevišķu istabu. Viņa tēvam rakstīja garas vēstules, bet tad saplēsa tās, kurās bija atklājusi savas jūtas. Laiku pa laikam meitene saņēma no viņa kādu ziņu, un dzimšanas dienās tēva sekretāre sūtīja tai jauki iesaiņotas dāvanas, kuras tēvs droši vien pats nemaz nebija pircis. Elizabetei tik ļoti viņa trūka!...

Ziemassvētkos Elizabete vienmēr devās uz Sardīniju, lai pabūtu kopā ar tēvu, un, šim laikam tuvojoties, meitene kļuva arvien nepacietīgāka. Gaidot viņa jutās gandrīz vai slima un punktu pa punktam sastādīja sev uzvedības noteikumus, kurus nedrīkstēja pārkāpt, lai tēvam nebūtu iemesla to atkal aizsūtīt prom:

Neesi uzbāzīga!

Esi interesanta!

Nesūdzies ne par ko, it īpaši jau par

skolu no!

Nedod tam iespēju uzzināt, cik vientuļa jūties!

Nepārtrauc tēvu tad, kad viņš runā!

15si vienmēr kārtīgi saposusies — put pie brokastu galda!

Smejies, lai viņš redz, cik tu esi laimīga!

Šie atgādinājumi kļuva par viņas lūgšanu, kuru tā pārlasīja vairākas reizes dienā. Ja viņa izpildīs to visu līdz pat pēdējam sīkumam, tad varbūt... varbūt... Elizabete atkal iegrima fantāzijās. Viņa pārsteigs tēvu ar dziļām zināšanām par Trešās pasaules valstīm un deviņpadsmit plaukstošajām nācijām, tādējādi tēvs sacīs: — Es nezināju, ka tu vari būt tik interesanta! — (Otrais noteikums.) — Tu esi ļoti gudra meitene, Elizabeti — Tad tēvs pagrieztos pret sekretāri un teiktu: — Nedomāju, ka Elizabetei vajadzētu doties atpakaļ uz skolu! Kāpēc gan mums viņu nepaturēt tepat?

Lūgšana, lūgšana...

Elizabete ar kompānijas Loarjet lidmašīnu devās no Cīrihos uz Olbiju, kur to jau gaidīja limuzīns. Viņa, cieši saspiedusi kopā ceļus, lai tic netrīcētu, klusi sēdēja mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Lai arī kas notiktu, Elizabete negribēja rādīties tēvam acīs raudoša. Viņa nevēlējās, lai tas zina, cik ļoti ir tai nepieciešams.

Mašīna traucās pa garu kalnu šoseju, kas veda uz Kostasmeraldu, tad nogriezās uz kalna virsotni vedoša ceļa, kura galā atradās Rofi'u villa. Šis ceļš Elizabeti vienmēr bija biedējis, jo tas bija ļoti šaurs un stāvs un tam vienā pusē slējās kalna siena, bet otrā pletās aiza.

Mašīna piestāja. Izkāpusi Elizabete sāka iel uz mājas pusi. Meitenes soļi kļuva arvien ātrāki, līdz viņa jau skrēja, cik ātri vien spēja. Parādes durvis atvērās, un tajās smaidot iestājās Margarita, mājas pārvaldniece. — Labdien, mis Elizabeti

— Kur ir mans tēvs? — Elizabete pat nesasveicinājās.

— Viņš kaut kādās steidzamās darīšanās aizbrauca uz Austrāliju. Taču viņš jums atstājis daudz jauku dāvanu. Tie būs brīnišķīgi Ziemassvētki!

11 NODAĻA

Elizabete bija atvedusi grāmatu sev līdzi. Meitene stāvēja villas vestibilā un nolūkojās Semjuela Roffes un Terencijas portretos. Viņa sajuta to klātbūtni tā, it kā tie būtu atdzīvojušies. Pavadījusi vairākas stundas pie portretiem, Elizabete devās uz lorņistabu, kur lasīja un pārlasīja nodaļu pēc nodaļas, ar katru reizi jūtoties arvien tuvāka Sernjuelam un Terencijai. Gadsimts, kas viņus šķīra, nemanāmi izzuda...

Nākamo gadu laikā Semjuels daudz laika pavadīja doktora Valsa laboratorijā, palīdzot jaukt ziedes un gatavot zāles, apgūstot to iedarbību uz cilvēku slimībām. Un turpat blakus vienmēr bija arī Terencija — valdzinoša, bet atturīga. Semjuelam pietika uzmest lai vienu vienīgu skatienu, lai būtu pārliecināts, ka tā sapnis reiz piepildīsies. Doktors Valss pret Semjuelu izturējās loti labi, taču ārsta sieva bija gluži citāda. Tā bija ļauna un snobiska sieviete, kura Semjuelu, burtiski, ienīda. Tāpēc puisis centās turēties no viņas pa gabalu.

Semjuelu pārsteidza tas, ka pasaulē ir tik daudz zāļu, kas spēj palīdzēt cilvēkiem. Pavisam nesen bija atrasts papiruss, kas tika datēts ar 1550. gadu pirms Kristus. Tajā bija dotas 811 zāļu receptes, kuras savā laikā bija lietojuši ēģiptieši. Dzīves vidējais ilgums toreiz sasniedzis tikai piecpadsmit gadus, un, lasot receptes, Semjuels saprata, kāpēc tā bija. Vairumā recepšu kā zāļu sastāvdaļas tika minēti krokodila mēsli, ķirzakas gaļa, sikspārņa asinis, kamieļa spļaudekļi, lauvas aknas, vardes kājas un bruņurupuča pulveris. Hx zīme uz katras receptes nozīmēja senu lūgšanu ēģiptiešu dievam Iloram, kurš bija ārstējošais dievs. Pat vārds ķīmija bija radies no sena Ēģiptes nosaukuma — Ka līmi. Tāpat Semjuels uzzināja, ka priesteri ārsti lika dēvēti par magiem.

Aptiekas Krakovas geto bija ļoti primitīvas. Vairums pudelīšu un trauciņu bija piepildītas ar nepārbaudītām vielām, kas bija vai nu neiedarbīgas, vai arī kaitīgas cilvēka veselībai. Semjuels iepazina tās visas. Tajās bija rīcineļļa, bebru lauki un rabarberi, kā arī joda tinktūras un kodeīns. Tajās varēja nopirki universālus līdzekļus pret. garo klepu, vēdergraizēm un tīfa drudzi. Tā kā netika ievēroti nekādi sanitāri priekšraksti, ziedēs un šķīdumos bieži varēja atrast beigtus insektus, putekļus, peļu mēslus un spalvas. Vairums pacientu, kuri pirka šos līdzekļus, mira vai nu no savas slimības, vai arī no zālēm.

Iznāca vairākas avīzes, kurās tika publicēti atklājumi medicīnā. Semjuels cītīgi visu izlasīja un vēlāk uzzināto apsprieda kopā ar doktoru Valsu.

— Ir skaidri saprotams, — Semjuela balsī ieskanējās dzelžaina pārliecība, — ka katrai slimībai ir jābūt savām zālēm. Veselība ir dabiska, bet slimības — nedabiska parādība.

— Pilnīgi iespējams! — Valss atbildēja. —Tomēr vairums manu pacientu neļautos jauno zāļu izmēģināšanai ... Un prātīgi darītu! — ārsts rūgti piebilda.

Semjuels izbūrās cauri doktora Valsa plašajai bibliotēkai, kurā bija daudz grāmatu par medicīnu. Lasot un pārlasot šīs grāmatas, viņš jutās pārsteigts, cik daudz neatbildētu jautājumu pastāv medicīnā.

Semjuelā bija iedegusies degsme piedalīties notiekošajā medicīnas revolūcijā. Daudzi ārsti uzskatīja, ka slimībām ir iespējams pretoties, izstrādājot pret tām imunitāti. Doktors Valss reiz to bija izmēģinājis. Viņš bija injicējis zirgam ar difteriju slima cilvēka asinis. Kad zirgs nobeidzās, ārsts atmeta eksperimentiem ar roku. Tomēr jaunais Semjuels bija pārliecināts, ka viņš atradies uz pareizā ceļa.

— jūs tagad nedrīkstat pārtraukt! — viņš centās iegalvot. — Ks zinu, ka jums veiksies!

Doktors Valss papurināja galvu. — Tu tā uzskati tāpēc, ka tev ir tikai septiņpadsmit gadi. Kad būsi manā vecumā, vairs ne par ko nebūsi pārliecināts. Aizmirsti to!

Tomēr Semjuels nebija pārliecināms. Viņš vēlējās turpināt savus eksperimentus, taču šim nolūkam tam bija vajadzīgi dzīvnieki. Viņš nevarēja dabūt neko citu kā vien klaiņojošus kaķus un žurkas, kuras nācās ķert pašam. Lai arī cik mazas baciļu devas viņš tiem injicēja, tie visi nobeidzās. Semjuels saprata, ka tie visi bija pārāk mazi, bija vajadzīgs kāds lielāks dzīvnieks — zirgs, govs vai aita. Taču... kur gan to dabūt?

Kādā vēlā vakarā, kad Semjuels pārradās mājās, to priekšā stāvēja vecs zirgs un rati. Uz ratu dēļiem greiziem burtiem bija salasāms uzraksts: “Roi'fe un dēls”. Semjuels neticīgi skatījās uz to, tad metās uzmeklēt tēvu. — Tas... tas zirgs tur ārā! — viņš aizelsies sauca. — Kur tu to dabūji?

Tēvs viņam lepni uzsmaidīja. — Es noslēdzu darījumu! Ar zirgu mēs varēsim labāk tirgoties. Varbūt četru piecu gadu laikā mēs varēsim nopirkt vēl vienu zirgu. Padomā par to! Mums būs divi zirgi!

Un tas bija viss, par ko tēvs spēja sapņot, veca zirga vilktos ratos kratīties pa netīrās, ļaužu pārpildītās Krakovas geto ielām. Semju-elam, to iedomājoties, gribējās raudāt.

Naktī, kad visi gulēja, Semjuels devās uz stalli, lai aplūkotu zirgu, kuru viņi jau bija iesaukuši par Fordu. Lai arī kā zirgi parasti tika šķiroti, šis noteikti nepiederēja ne pie vienas sugas. Tas bija ļoti vecs zirgs, noliesējis un vārgs. Bija ļoti apšaubāms, vai šis kraķis spētu vilkties pa ielu ātrāk par Semjuela tēvu, taču puisim tas nebija svarīgi. Viņam tagad bija dzīvnieks izmēģinājumiem! Tagad viņš varēja veikt savus eksperimentus, tam vairs nenācās tvarstīt žurkas un klaiņojošus kaķus. Protams, vajadzēja būt uzmanīgam. Tēvs nedrīkstēja uzzināt Semjuela nodomu. Viņš noglāstīja viņu un iečukstēja tam ausī: — Tu liec iesaistīts medicīnas biznesā!

Semjuels iekārtoja savu laboratoriju staļļa kaktā. Viņš izaudzēja difterijas baciļus trekna buljona bļodā un, kad buljons kļuva duļķains, atlēja no tā nedaudz cilā traukā, kur novājināja baciļus, vispirms atšķaidot buljonu ar ūdeni, tad lēni karsējot trauku uz uguns. Tad Semjuels piepildīja šļirci ar šķīdumu un tuvojās zirgam. — Atceries, ko es tev teicu? — Sein-juels nočukstēja. — Šī ir lava lielā diena!

Viņš injicēja zirgam šķīdumu vaļīgajā ādā pie kājas locītavas, kā lo bija redzējis darām doktoru Valsu. Ferds viņu neapmierināti uzlūkoja, tad pagriezās un apšļāca ar urīnu.

Semjuels apsvēra, ka baciļiem būs nepieciešams septiņdesmit divas stundas, lai dzīvniekā attīstītos. Pēc tam viņš varēs tam injicēt lielāku dozu, pēc tam vēl lielāku, ja imūnsis-tēmas teorija bija pareiza, tad katrai dozai būtu jārada arvien stiprāku spēju pretoties slimības iedarbībai. Semjuels radīs savu vakcīnu! Vēlāk viņam, protams, nāksies atrast kādu cilvēku, kurš atļaus pārbaudīt pie sevis jaunās zāles. Taču tas nenāksies grūti — jebkurš smagi slims cilvēks būs priecīgs izmēģināt zāles, kas varētu tam sniegi glābiņu no nāves.

Nākamās divas dienas Semjuels visu laiku uzturējās P’erda tuvumā.

— Es nekad neesmu redzējis nevienu, kas tik ļoti mīlētu kādu dzīvnieku! — brīnījās tēvs. — Tu nemaz nespēj atiet no viņa, vai ne?

Semjuels nomurmināja nesaklausāmu atbildi. Viņš jutās vainīgs tēva priekšā par to, ko darīja ar zirgu, un zināja, kas notiktu, ja tēvs to uzzinātu. Tomēr nebija nekādas vajadzības tēvam to stāstīt. Semjuelam bija jādabū nedaudz Ferda asiņu, lai pagatavotu serumu. Neviens to pat nepamanītu!

'Irošās dienas rītā Semjuelu pamodināja tēva skaļā balss, kas atskanēja no mājas priekšas. Ļaunu nojautu pārņemts, viņš izlēca no gultas, piesteidzās pie loga un palūkojās ārā. Tēvs stāvēja pie ratiem un skaļā balsī vaimanāja. Ferda nebija! Semjuels uzrāva mugurā kreklu un bikses un izsteidzās ārā.

— Sātans! — tēvs kliedza. — Krāpnieks! Melis! Zaglis!

Semjuels izspraucās cauri pūlim, kas bija sācis pulcēties ap tēvu.

— Kur ir Ferds? — Semjuels uzstājīgi noprasīja.

— Priecājos, ka tu pavaicāji! — tēvs ievaidējās. — Viņš ir beigts! Viņš nosprāga ielas vidū gluži kā tāds suns!

Semjuelam iesāpējās sirds.

— Mēs tik mierīgā gaitā tipinājām pa ielu! Fs gan steidzos darīšanās, taču nedzinu viņu! Tu taču zini! Es viņam pat nepieskāros ar pātagu, nesitu, kā to dara citi tirgotāji! Un kā tas atbild uz šādu mīlestību? Ņem un nokrīt ielas vidū beigts! Kad es noķeršu to nelieti, kas man zirgu pārdeva, es to nogalināšu!

Semjuels, galīgi satriekts, aizgriezās. Viņš bija zaudējis vairāk nekā tikai zirgu — bija sagrauts pīšļos tā sapnis! Fords bija nozīmējis glābiņu no geto, brīvību, skaistu māju Terencijai un viņu bērniem.

Taču ar to viņa nelaimes vēl nebeidzās.

Nākamajā dienā pēc Forda nāves Sernjuels uzzināja, ka doktors Valss un viņa sieva piekrituši izprecināt Torenciju rabīnam. Sernjuels nespēja tam noticēt! Terencija piederēja viņam! Viņš steidzās uz doktora Valsa māju, kur atrada ārstu un tā sievu sēžam viesistabā. Piegājis pie viņiem un dziļi ievilcis elpu, viņš paziņoja: — Ir notikusi kļūda! Terencija nevar precēties ar rabīnu, jo viņa precēsies ar mani!

Valsu pāris pārsteigti lūkojās Semjuelā.

— Fs zinu, ka neesmu viņai pietiekami labs! — Sernjuels steidzīgi turpināja. — Taču viņa nebūs laimīga, ja apprecēsies ar kādu citu. Rabīns viņai ir pārāk vecs...

— Nekauņa! Ārā! Ārā! — Torencijas māte šoreiz izteicās ļoti skaidri un īsi.

Pēc minūtes Sernjuels atradās uz ielas, un viņam uz visiem laikiem bija aizliegts spert soli pāri Valsu mājas slieksnim.

Nakts vidū Somjuelam bija gara saruna ar Dievu.

— Ko tu vēlies no manis? ja es nevaru precēt Torenciju, kāpēc tu liki man viņā iemīlēties? Vai tiešām tu esi tik nejūtīgs? — Sernjuels iekarsis iekliedzās pilnā sparā: — Vai tu mani dzirdi?!

Un visi, kuri dzīvoja pārpildītajā mazajā mājiņā, atsaucās: — Mēs visi tevi dzirdam, Sem-juel! Dieva dēļ, apklusti un ļauj mums gulēt!

Nākamajā vakarā doktors Valss aizsūtīja Sem-jMolam pakaļ. Viņš tika ievests viesistabā, kurā atradās ārsts un viņa sieva, kā arī Tcrencija.

— I.iekas, ka mums ir problēma, — doktors Valss iesāka. — Mūsu meita reizēm var būt ļoti stūrgalvīga. Kaut kāda iemesla dēļ tu viņai esot iepaticies. Es to nesauktu par mīlestību, Semjuol, jo nedomāju, ka jaunas meitenes zina, kas tā mīlestība tāda ir. Bet, lai būtu kā būdams, viņa ir atteikusies precēt rabīnu Kabinoviču. Un domā, ka vēlas precēt tevi.

Semjuels uzmeta ašu skatienu Terencijai un, kad viņa tam uzsmaidīja, no laimes gandrīz sāka dejot pa istabu. Tomēr šim priekam nebija lemts ilgs mūžs.

Ārsts turpināja: — Tu teici, ka mīli manu meitu.

— Jā-ā-ā, k-kungs, — Semjuels stomījās, tad saņēmās un droši atkārtoja: — Jā, kungs!

— Tad atbildi man uz vienu jautājumu, Sem-juel. Vai tu vēlies, lai Terencija pavada visu savu dzīvi, būdama sīktirgotāja sieva?

Semjuels acumirklī pamanīja lamatas, taču no tām nebija iespējams izvairīties. Viņš palūkojās uz Tcrenciju un klusi atbildēja: — Nē, kungs!

— Nūja! Tagad tev ir skaidra mūsu problēma. Neviens no mums nevēlas, ka Terencija precas ar sīktirgotāju. Bet tu esi sīktirgotājs, Semjuol!

— Ivs tas nebūšu vienmēr, doktor Vāls! Semjuela balsī skanēja negrozāma pārliecība.

— Un kas tad tu būsi? — misis Valsa iešņācās. — Tu nāc no sīktirgotāju ģimenes un vienmēr paliksi sīktirgotājs! liet es nekad neļaušu savai meitai precēties ar sīktirgotāju!

Somjuols apjucis palūkojās uz viņiem visiem. Tā sirds bija pildīta reizē ar prieku un izmisumu — vienā mirklī viņš bija atguvis cerības uz mīļotās meitenes roku, otrā mirklī tās atkal zaudējis. Ko tie īsti no viņa vēlējās?

— Mēs vienojāmies par kompromisu, — doktors Valss sacīja.

— Mēs tev dosim sešus mēnešus laika, lai tu varētu pierādīt, ka spēj sasniegt kaut ko vairāk. Ja šo sešu mēnešu laikā tu nevarēsi piedāvāt Terencijai tādu dzīvi, pie kādas viņa ir pieradusi, tā precēs rabīnu Rabinoviču.

Semjuels pavērtu muti neticīgi viņos nolūkojās. — Seši mēneši!

Neviens nevarēja kļūt turīgs sešu mēnešu laikā — un nepavisam jau ne, dzīvojot Krakovas geto...

— Vai tu saprati? — ārsts pavaicāja.

— Jā, kungs! — Semjuels saprata visu pat pārāk labi un juta, ka no uztraukuma sāk sāpēt vēders. Viņu varēja glābt tikai brīnums, nekāda loģiska atrisinājuma nebija. Valsus apmierinātu tikai tāds znots, kas būtu ārsts, rabīns vai turīgs tirgotājs. Semjuels steigšus apsvēra katru iespēju.

Likums viņam liedza kļūt par ārstu.

Rabīns? Lai kļūtu par rabīnu, bija jāsāk mācīties no trīspadsmit, gadu vecuma, bet Setnju-elain jau bija gandrīz astoņpadsmit.

Turīgs? Tas vispār nebija apspriežams jautājums. Pat tad, ja viņš ar saviem sīkumiem geto ielās tirgotos divdesmit četras stundas dienā, pat tad viņš joprojām vēl deviņdesmit gadu vecumā būtu nabags. Valsi tam uzspieda neizpildāmus noteikumus. Viņi, šķiet, bija padevušies Terencijas uzstājībai, ļaujot uz pusgadu atlikt kāzas ar rabīnu Rabinoviču, tajā pašā laikā uzstādot Semjuelam neizpildāmas prasības. Te-rencija bija vienīgā, kas ticēja viņa veiksmei. Tā bija pārliecināta, ka Semjuels sešu mēnešu laikā paveiks brīnumu. Un viņš izmisis nodomāja, ka Terencija ir vēl dedzīgāka par viņu pašu.

Seši mēneši nebija ilgs laiks, un tas, burtiski, lidoja vēja spārniem. Semjuels savas dienas aizvadīja tirgojoties, palīdzot savam tēvam. Taču tad, kad norietēja saule, Semjuels steidzās mājās, ieēda kādu mazumu un devās uz savu laboratoriju. Viņš sagatavoja simtiem trauku ar serumu un injicēja to trušiem un kaķiem, suņiem un putniem, bet visi dzīvnieki aizgāja bojā. IJn Semjuels atkal izmisis saprata, ka tie ir par maziem, — šādiem eksperimentiem bija nepieciešams lielāks dzīvnieks.

Taču viņam tāda nebija. Un laiks negaidīja.

Divas reizes nedēļā Semjuels devās uz Krakovu, lai atjaunotu to preču krājumus, kurus ar tēvu jau bija iztirgojuši. No rītiem kopā ar citiem tirgoņiem tas stāvēja aizslēgto vārtu priekšā, taču, iegrimis savās drūmajās pārdomās, nevienu no tiem ne redzēja, ne dzirdēja.

Kādu rītu viņš tā aizdomājies stāvēja vārtu priekšā, kad izdzirda kādu kliedzam: — Tu jūd! Kusties!

Semjuels pacēla galvu. Vārti jau bija atvērti, bet viņa rati aizsprostoja citiem ceļu. Viens no sargiem nikni mudināja Semjuelu braukt. Vārtu priekšā vienmēr dežurēja divi sargi. Viņi tērpās zaļos formastērpos ar īpašām uzšuvēm, tiem bija pistoles un smagi sitamie. Vienam no sargiem ap vidu bija apjozta smaga ķēde, kurā karājās lielā geto vārtu atslēga. Gar geto tecēja maza upīte, kuras otrajā krastā atradās garnizons. Pāri upītei veda koka tiltiņš. Garnizonā dzīvoja goto sargi. Somjuols vairākkārt bija redzējis, kā geto sargi velk pāri tiltiņam kādu nabaga ebreju. Ebrejiem tas bija ceļš tikai vienā virzienā. Viņiem līdz saulrietam bija jābūt aiz geto mūriem, un jebkurš ebrejs, kurš tika notverts ārpusē, lika arestēts un nosūtīts uz darba nometni, 'likt notvertam ārpus geto sienām pēc tumsas iestāšanās — tas bija ikviena geto iemītnieka ļaunākais murgs.

Abiem sargiem visu nakti bija jāpaliek sardzē un jāuzmana geto vārti, taču tā bija visiem skaidri zināma patiesība, ka pēc tam, kad ebreji bija ieslēgti aiz geto sienām, viens no sargiem mēdza aizšmaukt uz pilsētu nakts izpriecās. Viņš atgriezās tikai pirms saullēkta, lai palīdzētu savam biedram atvērt smagos geto vārtus.

Parasti vārtus uzraudzīja sargi Pauls un Arams. Pauls bija labsirdīgs vīrs ar pielaidīgu raksturu, bet Arams bija cirsts no pavisam cita koka. Viņš šķita kā bez,sirdīgs dzīvnieks ar spēcīgu rumpi un galvu, kas atgādināja alus mucu. Arams ienīda ebrejus, tāpēc, kad tas stāvēja sardzē, visi geto iedzīvotāji centās pārrasties vēl ilgi pirms krēslas iestāšanās, jo nekas nesagādāja Aramam lielāku baudu kā ārpus vārtiem palicis ebrejs. Arams tad uzbruka nelaimīgajam kā satrakojies vilks, sagrāba nabadziņu un aizvilka pāri tillam uz ebreju nīstajām policijas barakām.

Tas bija Arams, kurs pašreiz kliedza uz Sem-juelu, lai tas virzītos uz priekšu. Viņš steidzīgi izbrauca cauri vārtiem, vēl ilgi juzdams mugurā duramies sarga naidīgos skatienus.

Semjuela sešu mēnešu pārbaudes laiks ātri saruka līdz pieciem, tad četriem un visbeidzot līdz nožēlojamiem trim mēnešiem. Nebija ne dienas, ne stundas, kad Semjuols nemeklētu risinājumu savai problēmai vai dedzīgi nestrādātu savā nelielajā laboratorijā. Viņš mēģināja aprunāties ar dažiem turīgākajiem geto tirgoņiem. Tie nedaudzie, kas tam atlicināja laiku, deva pavisam nevērtīgu padomu: — Krāj, pilis, grašus un kādā jaukā dienā varēsi nopirki tikpat jauku un ienesīgu uzņēmumu kā manējais!

Viņiem jau bija viegli runāt... lielākā daļa šo tirgotāju bija dzimuši pārticīgās ģimenēs.

Semjuels pārdomāja arī lādu variantu, ka varētu kopā ar Terenciju aizbēgt. Bet — uz kurieni? Beigās tie droši vien tik un tā nonāktu geto, pie tam Semjuels vēl arvien būtu sīktirgotājs bez graša kabatā. Nē, viņš Terenciju mīlēja pārāk stipri, lai tai to nodarītu. Viņš atkal apzinājās, ka ir noķerts izcili labi izliktās lamatās.

Pulksteņn rādītāji nenovēršami turpināja gailu uz priekšu — un drīz no Iriin mēnešiem bija atlicis vairs likai viens. Seuijliela vienīgais mierinājums bija las, ka trīs reizes nedēļā tam bija atļauts apciemot Torenciju. Tās mātes klātbūtnē, protams. Uti katru reizi, kad viņš meiteni salika, puisis iemīlēja to vēl stiprāk, 'las bija saldi rūgtas izjūtas, jo ar katru jaunu tikšanos tuvojās arī neizbēgamā šķiršanās.

— Tu atradīsi kādu veidu, kā kļūt turīgam! — Torencija atkal un atkal centās viņu pārliecināt.

Bet nu jau bija palikušas vairs likai trīs nedēļas — un Somjuels nebija savam glābiņam tuvāk kā sākumā.

Kādu nakti Torencija ieradās pie Semjuela stallī. Apskāvusi tā kaklu, viņa čukstēja:— Sem-juel, bēgsim projām!

Viņš nekad to vēl nebija mīlējis tik stipri kā šajā mirklī. Meitene viņa dēļ bija ar mieru pazemoties, pamest savus vecākus un ērto dzīvi...

Semjuels pieglauda Torenciju sev ciešāk un klusi atbildēja: — Mēs nevaram. Lai kur arī mēs dotos, es arvien būšu nabags.

— Man vienalga!

Semjuels atcerējās meitenes lielo māju ar skaistajām istabām un kalpiem un tad savu niecīgo istabiņu, kurā gulēja kopā ar tanti, un atbildēja: — Man tas nav vienalga, Terencij...

Torencija aizgriezās un tad aizgāja.

Nākamajā rītā Semjuels satika īzaku, savu bijušo skolasbiedru, ejam pa ielu un vedot pavadā zirgu. Ķēvei bija tikai viena acs, tā laja kārna un kurla, un lopiņš tik tikko turējās uz kājām.

— Labrīt, Semjuel!

— Labrīt, īzak! Nezinu, kurp tu dodies ar to nabaga zirgu, taču tev labāk būtu pasteigties. Neliekas, ka tas vēl ilgi turēsies kājās.

-Lai! Tā dienas lik un tā ir skaitītas. Es vedu Loti uz. līmes fabriku!

Semjuels ieinteresēts aplūkoja dzīvnieku.

— Nedomāju, ka viņi tev par to daudz dos.

— Zinu! Ivs vēlos tikai dažus florīnus, lai varētu nopirki ratus.

Soinjuela sirds sāka sist straujāk. — Domāju, ka varu aiztaupīt tev gājienu. Es varu mainīt savus ratus pret lavu zirgu!

Nebija pagājušas no piecas minūtes, kad darījums jau bija noslēgts.

Tagad Scmjuclam atlika vairs tikai sameistarot jaunus ratus un paskaidrot tēvam, kur licis vecos un kā licis pie zirga, kura dienas jau skaitītas.

Semjuels aizveda Loti uz stalli, kur agrāk tika turēta Korda. Tuvāk aplūkojot ķēvi, viņš atzina, ka zirdziņš vēl izskatās samērā labi, kaut gan patiesība bija visai nožēlojama. Semjuels papliķēja pa tā muguru un sacīja: — Neuztraucies, Lote, tu ieiesi medicīnas vēsturē!

Pēc dažām minūtēm Semjuels sāka gatavot jaunu serumu.

Sanitārie apstākļi geto bija ļoti slikti, precīzāk sakot — tādu vispār nebija, tāpēc tajā bieži plosījās epidēmijas. Pašreiz geto iedzīvotājus bija piemeklējis drudzis. Tas izraisīja garo klepu, iekaisušas mandeles un beidzās ar grūtu nāvi. Ārsti neizprata drudža cēloņus un nezināja, kā ar to cīnīties. Epidēmijas uzliesmojumā saslima arī īzaka tēvs. Kad Semjuels to izdzirda, viņš steidzās uzmeklēt īzaku.

— Ārsts šeit jau bija, — raudošais draugs Semjuelam stāstīja.

— Viņš sacīja, ka nekas vairs nav līdzams!

No augšstāva varēja dzirdēt mokošu un

stipru klepošanu, kas, likās, nekad nerims.

— Es vēlos, lai tu man palīdzi, — Semjuels sacīja. — Sagādā man sava tēva kabatlakatu!

īzaks neizpratnē palūkojās draugā. — Ko?

— Kabatlakatiņ kuru viņš lieto. Taču nes to uzmanīgi! Tam jābūl pilnam baciļu!

Stundu vēlāk Semjuels jau bija stallī un rūpīgi izkasīja kabal lakata sastāvu bļodā ar buljonu.

Viņš strādāja visu nakli, nākamo dienu un aiznākamo, injicējot bolei nelielas substances de-vas, pēc tam tās pamazām palielinot. Viņš cīnījās pret laiku, mēģinot izglābt īzaka tēva dzīvību.

Un arī savu dzīvību, jo boz Tercncijas dzīvot nevēlējās.

Vēlākajos gados Semjuels arvien vēl pārdomāja, vai Dievs bija vēlīgi noskaņots pret viņu vai pret veco ķēvi. bote bija pārdzīvojusi pakāpeniski palielinātās injekciju devas — un drīz Semjuels ieguva pirmo anlitoksīna devu. Nākamais uzdevums bija pārliecināt īzaka tēvu to izmēģināt.

Kā izrādījās, pierunāšana nemaz nebija vajadzīga. Kad Semjuels sasniedza īzaka māju, tā bija pilna piederīgo, kuri jau apraudāja augšstāvā mirstošo vīru.

— Viņam palicis ļoti maz laika, — īzaks Semjuelam čukstēja.

— Vai es drīkstu viņu apraudzīt?

Abi jaunekļi devās augšā pa kāpnēm uz slimnieka istabu. īzaka tēvs gulēja gultā ar drudža izmocītu seju. Katra klepus lēkme, likās, tuvināja agoniju. Bija acīm redzams, ka šis cilvēks mirst.

Semjuels dziļi ievilka elpu un, pagriezies pret īzaku, pajautāja: — Vai es varu parunāt ar tevi un tavu māti?

Neviens no viņiem neticēja, ka mazā šļirce, kuru Semjuels tiem parādīja, varētu glābi Izaka tēva dzīvību, taču tā bija vienīgā cerība, kas tiem bija atlikusi. Viņi riskēja tikai tāpēc, ka vairs nebija ko zaudēt.

Semjuels injicēja īzaka tēvam serumu, pēc tam trīs stundas nosēdēja pie slimnieka gultas. Taču uz labo pusi nekas nemainījās. Likās, ka klepus lēkmes kļūst vēl biežākas un spēcīgākas. Beidzot Semjuels, vairoties no drauga skatiena, devās prom.

Nākamās dienas rītausmā Semjuels devās uz Krakovu pēc precēm. Viņš dega nepacietībā atgriezties geto, lai uzzinātu, vai īzaka tēvs vēl arvien ir dzīvs.

Tirgū bija daudz ļaužu, un Semjuelam likās, ka viņš nekad neliks galā ar iepirkšanos. Bija jau vēla pēcpusdiena, kad tas sāka stumt preču pilnos ratus uz geto pusi.

Kad Semjuels bija vairs tikai divas jūdzes no geto vārtiem, notika nelaime. Viens ratu ritenis pārlūza uz pusēm — un visi pirkumi sāka birt ārā uz ceļa. Semjuels bija nostādīts izmisīgas dilemmas priekšā: bija jādabū jauns ritenis, taču viņš nedrīkstēja atstāt ratus bez uzraudzības. Ap viņu jau sāka pulcēties pūlis, kas zibošiem skatieniem aplūkoja uz ceļa izbirušās mantas. Semjuels redzēja tuvojamies uniformā tērptu policistu un saprata, ka ir pazudis. Nu viņam atņems visu līdz pēdējam sīkumam! Policists izspraucās cauri pūlim un vērsās pie pārbiedētā Semjuela: —Taviem ratiem laikam nepieciešams jauns ritenis?

— Jā... jā, kungs!

— Vai tu zini, kur to dabūt?

— Nē, kungs!

Policists uz mazas lapiņas uzrakstīja adresi. — Dodies uz turieni un dabūsi, kas tev vajadzīgs!

Semjuels iebilda: — Es nevaru atstāt ratus!

— Tu vari gan! — policists atteica, pārlaizdams pūlim vērīgu skatienu. — Es lavas mantas uzmanīšu. Taču tik un tā pasteidzies!

Semjuels skrēja visu ceļu. Pēc uz lapiņas uzrakstītajām norādēm viņš ātri atrada kalēja darbnīcu. Semjuels izstāstīja kalējam savu vajadzību, un viņi abi sameklēja tieši tādu riteni, kāds derēja Semjuela ratiem. Puisis pārskaitīja naudas maišeļa saturu, lai pārliecinātos, ka tam pietiek naudas, ar ko samaksāt. Kā par brīnumu, naudas pietika un pat vēl kādi seši guldeņi palika pāri.

Veldams sev pa priekšu ratu riteni, Semjuels steigšus devās atpakaļ. Policists vēl arvien stāvēja pie ratiem, taču pūlis bija pazudis. Viņa iepirkumi bija sveiki un veseli! Lai arī ar policista palīdzību, Semjuels pusstundu nomocījās, kamēr uzmauca riteni ratu rumbai un cieši to pieskrūvēja. Viņš atkal steidzās uz māju pusi. Visas tā domas saistīja īzaka tēvs. Vai viņš to atradīs dzīvu vai mirušu? Puisim likās, ka ne mirkli vairs nespēs izturēt šo sasprindzinājumu.

Semjuels vairs bija tikai jūdzi no geto, kad pamanīja, ka geto augstie mūri slīgst tumsā un saule pazūd aiz apvāršņa. Uztraukumā par notikušo Semjuels bija aizmirsis, ka tam laikus jābūt mājās. Lūdz saules rietam tam bija jāatrodas otrpus geto mūriem! Viņš metās skriet, velkot aiz sevis smagos ratus, līdz jauneklim likās, ka tā sirds vairs neizturēs. Geto vārti droši vien jau ir slēgti! Semjuels atcerējās visus tos briesmīgos nostāstus par ebrejiem, kuri bija palikuši ārpus geto vārtiem, un sāka skriet vēl ātrāk. Šodien sardzē droši vien atkal būs tikai viens sargs. Ja tas būs draudzīgais Pauls, tad viss vēl būs glābjams! Bet, ja nu sardzē stāvēs Arams... Semjuels nespēja par to domāt. Tumsa sabiezēja, ietinot visu apkārtni necaurredzamā autā, un aizmugurē tālu palikušajā pilsētā iemirdzējās gaismas. Semjuels jau bija pavisam tuvu geto vārtiem, viņš tos jau redzēja — milzīgie vārti bija aizslēgti!

Semjuels vēl nekad tos nebija skatījis no ārpuses. Šķita, ka visa dzīve apmetusies kājām gaisā, un viņš šausmās nodrebēja. Nu tas bija šķirts no savos ģimenes, no savas pasaules, no visa, kas tam bija pazīstams. Viņš lēni un uzmanīgi tuvojās vārtiem, lūkodamies, vai neieraudzīs sargus. Semjuelā piepeši pamodās cerību stariņš — varbūt... varbūt sargi ir aizsaukti prom kādās steidzamās darīšanās! Gan viņš atradīs veidu, kā atvērt vārtus vai nemanīts pārlīst mūrim. Kad tas sasniedza vārtus, no tumsas piepeši iznira sarga stāvs.

— Nāc tuvāk! — sargs pavēlēja.

Tumsā Semjuels nespēja saskatīt sarga seju, taču pazina tā balsi — tas bija Arams!

— Vēl tuvāk!

Arams ar riebīgu smīnu sejā vēroja, kā zēns sadudzis lēnī tuvojas.

— Tieši tā, — Arams iedrošinoši turpināja, — vēl tuvāk!

Lēni Semjuels piegāja pie milzīgā sarga un iešņukstējās: — Kungs, lūdzu, ļaujiet man paskaidrot! Man notika nelaime. Mani rati...

Arams sagrāba Semjuclu aiz apkakles un pacēla to gaisā. — Tu sasodītais jūdu maukas dēls, — viņš labsajūtā ierūcās, — vai tiešām tev liekas, ka mani uztrauc tas, kāpēc tu atrodies ārpusē? Tu neesi pareizajā vārtu pusē — un tas ir viss! Vai zini, kas tagad ar tevi noliks?

Zēns šausmās papurināja galvu.

— Tad es tev to pateikšu! — Arams ļauni priecājās. — Mums pagājušajā nedēļā ir dots jauns rīkojums. Visi jūdi, kuri notverti ārpus goto pēc saulrieta, jānosfita uz Silē/.iju. Desmit gadi katorgas darbos! Kā tev tas patīk?

Semjuels nespēja tam noticēt. — Bet es... es neko neesmu izdarījis...

Ar labo roku Arams iesita zēnam pa muti, ļaudams tam smagi nokrist zemē. — Nāc, iesim! — viņš pavēlēja.

— llz... uz kurieni? — Semjuels pavaicāja šausmās aizsmakušā balsī.

— Uz policijas barakām. Rīt tevi kopā ar visu pārējo varzu nosūtīs uz Silēziju. Celies augšā!

Semjuels gulēja zemē, nekādi nespēdams izdomāt, kā lai liek vaļā. — Man... man jātiek iekšā un jāalvadās no ģimenes.

Arams iesmējās: — Viņiem tevis netrūks!

— Lūdzu! — Semjuels lūdzās. — Ļaujiet... ļaujiet man vismaz nosūtīt viņiem zīmīti.

Smaids Arama sejā izzuda. Viņš pienāca tam gluži klāt un klusi iešņācās: — Es tev liku celties augšā, tu jūdu sūds! ja man tas būs jāatkārto vēlreiz, tavi piederīgie pat tavus kauliņus nesavāks!

Semjuels lēni piecēlās kājās. Arams sagrāba zēna roku dzelžainā tvērienā un tā abi devās uz policijas garnizona pusi. Desmit gadi katorgas darbos Silēzijā! No turienes neviens neatgriezās ne dzīvs, no miris. Somjuols palūkojās uz milzīgo tēvaini, kurš lo stūma uz koka tilla pusi.

— Lūdzu, nodariet to!—viņš lūdzās. — Ļaujiet man iet!

Arams sažņaudza viņa roku tik stipri, ka tā sāka sāpēt.

— Turpini lūgties! — Arams pavēlēja. — Man patīk dzirdēt, kā jūdi lūdzas. Vai esi dzirdējis par Silēziju? Tu tur nokļūsi tieši ziemas laikā. Bet neuztraucies, ogļrakluvēs ir jauki un patīkami! Un, kad tavas plaušas būs pilnas ar ogļu putekļiem un tu sāksi klepot asinis, tad tiksi izmests ārā sniegā, lai tu nosprāgsti!

Bija sācis līt, un lielus aizsegā priekšā neskaidri pavīdēja tilts, kas veda uz policijas barakām.

— Ātrāk! — Arams uzbļāva.

Un piepeši Semjuels saprata, ka nevienam neļaus sevi iznīcināt! Jauneklis atcerējās Tercu-ciju, savu ģimeni un īzaka tēvu. Neviens nevarēs tam viņus atņemt! Viņi jau gāja pāri šaurajam tiltiņam, zem kura, nesdama palu ūdeņus, virpuļodama plūda melna upe. Līdz barakām bija palikuši vairs tikai trīsdesmit jardi. Bija pēdējā iespēja izglābties — taču kā to izdarīt? Aramam bija ierocis, un arī bez tā viņš viegli varētu lo nogalināt. Sargs bija divreiz garāks par viņu un daudz spēcīgāks. Viņi jau bija sasnieguši tilta olru galu. Priekšā slējās baraku sienas.

— Pasteidzies! — Arams, stumdams Semjuelu uz priekšu, norūca. — Man ir arī vēl cilas darīšanas!

Tagad viņi bija jau tik tuvu garnizona ēkām, ka Semjliels varēja saklausīt iekšā smejamies sargus. Arams satvēra zēna roku vēl ciešāk un vilka to pāri bruģētajam laukumam baraku priekšā. Bija palikušas vairs tikai dažas sekundes laika. Somjuols, iebāzis roku kabatā, sataustīja maisiņu ar guldeņiem. Uztraukumā viņš cieši to sagrāba — tam bija iespēja izglābties! Uzmanīgi izvilcis maisiņu no kabatas un atknibinājis auklu, Semjuels nosvieda maisiņu zemē. Atskanēja birstošu monētu šķindoņa.

Arams spēji apstājās. — Kas tas?

— Nekas, — Semjuels steidzīgi atbildēja.

Arams palūkojās zēna acīs un iesmējās. Vēl

arvien cieši turēdams zēna roku, viņš paspēra pāris soļu atpakaļ un ieraudzīja nosviesto maisiņu.

— Tur, uz kurieni tu dodies, nauda nebūs vajadzīga! — Arams iesmējās.

Viņi abi vienlaikus pieliecās, lai lo paceltu. Arams to paķēra pirmais, taču Semjuels nemaz nebija liecies pēc tā. Viņš bija satvēris vienu no smagajiem bruģakmeņiem, kas gulēja turpat līdzās, un no visa spēka trieca to Arama sejā.

Viņš turpināja sist, kamēr sarga seja noplūda asinīm — arvien vairāk un vairāk ... Bet Arams kā lāds akls monstrs vēl arvien stāvēja kājās. Semjuols šausmās lūkojās uz viņu, vairs nespēdams tam vēlreiz iesist. IJn tad lielais tēvainis lēni sabruka. Semjuels lūkojās lejup uz milzīgo beigto vīru un nespēja noticēt, ka viņš to patiesi izdarījis. Semjuels izdzirda troksni, kas nāca no baraku puses, un piepeši attapās, kādās briesmās pats atrodas. Par sišanu sargam jau draudēja nāvessods, bet Semjuels sargu bija nogalinājis! Steidzīgi bija jātiek projām! Viņš varēja mēģināt bēgt pāri robežai, taču tad tam nāktos bēguļot visu atlikušo mūžu. Bija jāatrod kāda cila izeja. Semjuels lūkojās lejup uz mirušo un piepeši attapa, ko darīt. Viņš noliecās un atraisīja ķēdi ar lielo geto vārtu atslēgu. Tad, pārvarējis bailes, satvēra Aramu aiz kājām un sāka to vilkt uz upes pusi. Likās, ka mirušais milzenis sver veselu tonnu, tomēr Semjuels neatlaidās. Sasniedzis upes malu, viņš mirkli piestāja, lai atvilktu elpu, tad iegrūda baismo nastu upes ūdenī. Viena roka vēl kādu brīdi vīdēja virs ūdens, bet tad palu straume aizrāva beigto Aramu tik tālu, līdz tas nozuda skatienam. Brīdi Semjuels šausmās turpināja vērot straumi, tad iemeta upē arī lielo bruģakmeni. Viņš joprojām vēl atradās lielās briesmās. Tad viņš pagriezās un skrēja atpakaļ uz upes otrajā krastā esošajiem aizslēg-lajiem goto vārtiem. Neviens nerādījās. Jauneklis drebošiem pirkstiem ielika atslēgu lielajā slēdzenē un, pagriezis to, mēģināja atvērt vārtus. Lielie koka vārti Semjucla spēkiem bija daudz par smagu, taču tonakt viņam laikam nekas nebija neiespējams. Saņēmis visus spēkus, zēns atspērās un stūma — lielie vārti lēni padevās. Iestūmis iekšā arī ratus, tas aizvēra aiz sevis vārtus un, stumdams ratus pa priekšu, traucās uz savām mājām. Visi mājas iemītnieki bija sapulcējušies dzīvojamajā istabā un, kad parādījās Semjuels, raudzījās viņā kā rēgā.

— Viņi ļāva tev atgriezties?!

— Ls... es nesaprotu, — tēvs murmināja. — Mēs domājām, ka tu...

Semjuels steidzīgi izstāstīja notikušo, un visu apkārlstāvošo sejās pavīdēja šausmas.

— Ak mans Dievs! — Semjuela tēvs iekliedzās. — Viņi nogalinās mūs visus!

— Tas nenotiks, ja uzklausīsiet mani! — Semjuels atsaucās un izskaidroja savu plānu.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņš kopā ar tēvu un diviem kaimiņiem stāvēja pie milzīgajiem geto vārtiem.

— Un ja nu ieradīsies otrs sargs? — Semjuela tēvs nočukstēja.

— Mums vismaz, jāmēģina! Ja viņš tiešām parādīsies, es uzņemšos visu vainu.

Semjuels atvēra vārtus un izslīdēja ārā, katru mirkli gaidīdams uzbrukumu, taču nekas nenolika. Viņš ielika atslēgu slēdzenē un pagrieza to. Geto vārti atkal bija aizslēgti. Semjuels piesēja atslēgu pie jostas un pagāja dažus soļus pa kreisi no vārtiem. Mirkli vēlāk kā čūska viņam blakus noslīdēja virve. Semjuels ieķērās tajā. Tēvs un abi kaimiņi no otras puses sāka vilkt viņu augšā. Kad tas bija sasniedzis mūra augšu, tad apmeta vienu virves galu ap kādu no dzelzs āķiem un, noslīdējis pa vārtu otru pusi lejā, steidzīgi novāca virvi.

— Ak Dievs! — viņa tēvs nespēja pārstāt vaimanāt. — Kas gan ar mums notiks rītausmā?

Semjuels, palūkojies viņā, atbildēja: — Mēs visi pulcēsimies pie vārtiem un pavēlēsim laist mūs ārā.

No rīta geto bija ielenkuši policisti un zaldāti. Tiem nācās atrast īpašu atslēgu, lai saullēktā varētu atvērt vārtus un izlaist tirgoņus, kuri otrā pusē jau bija sākuši kliegt. Pauls, otrs sargs, lika apvainots posteņa pamešanā un nu atradās arestā. Taču tas neizskaidroja Arama pazušanu. Parasti sarga pazušana tik tuvu geto mūriem izsauktu kārtējo grautiņu, taču policiju bija apmuļķojusi pazudusī atslēga. Ja jau ebreji bija droši ieslēgti geto mūros, tic nevarēja būt vainojami Arama pazušanā. Beigu beigās tika nolemts, ka Arams aizbēdzis kopā ar kādu no savām daudzajām draugaļām. Policisti domāja, ka Arams varētu būt aizmetis geto vārtu atslēgu un vairākas dienas to meklēja, taču bez rezultātiem. Atslēga jau nemaz nebija atrodama, jo bija aprakta dziļi zemē zem Semjucla mājas...

Fiziski un garīgi pārguris, Semjuels bija iekritis gultā un tūlīt aizmidzis. Viņu pamodināja troksnis istabā — kāds viņu purināja aiz pleca. Uzplaiksnīja doma: “Viņi ir atraduši Arama līķi! Viņi atnākuši man pakaļ!”

Atvēris acis, Semjuels ieraudzīja pār sevi noliekušos īzaku. Viņa draugs bija stipri satraucies. — Tas ir beidzies! — īzaks kliedza. — Klepus ir beidzies! Tas ir brīnums! Nāc tūlīt uz mūsu māju!

īzaka tēvs sēdēja gultā. Drudzis brīnumainā kārtā bija zudis. Viņš paliesi vairs neklepoja.

Kad Semjuels ienāca istabā, vecais vīrs paraudzījās viņā un sacīja: — Bs tagad vēlētos nedaudz vistas zupas!

Semjuels sāka raudāt — vienas dienas laikā viņš bija atņēmis dzīvību vienam cilvēkam, bet izglābis kādam citam.

Ziņa par īzaka tēva atveseļošanos ātri apceļoja geto. Mirstošo cilvēku tuvinieki, burtiski, ielenca RolTu māju, lūdzot Semjuelam tā maģisko serumu. Viņš nespēja apmierināt milzīgo pieprasījumu, tāpēc devās pie doktora Valsa.

Ārsts jau bija dzirdējis par notikušo, taču bija noskaņots skeptiski.

— Man tas jāredz pašam savām acīm! — viņš sacīja.

— Sagatavo serumu, un es to izmēģināšu pie kāda no maniem pacientiem!

Doktoram Valsam bija daudz ar šo drudzi slimu pacientu, un viņš izvēlējās kādu, kurš šķita vistuvāk nāvei. Pēc diennakts slimnieks jau sāka atveseļoties.

Doktors Valss devās uz stalli, kurā Somjuels dienu un nakti strādāja, gatavodams serumu, un līksmi sacīja: — Tas paliesi iedarbojas, Semjuel! Tu to esi paveicis! Ko tu vēlies savas līgavas pūrā?

Semjuels, palūkojies ārstam acīs, viltīgi noteica: — Vēl vienu zirgu!

Tā 1868. gads kļuva par dibināšanas gadu uzņēmumam “Hoffa and Sons”.

Semjuels un Terencija apprecējās, un Semjuels no sava sievastēva pūrā saņēma sešus zirgus un nelielu, labi iekārtotu laboratoriju, kultas varēja izvērst savus eksperimentus. Viņš sāka gatavot dažādu augu ekstraktus, un drīz vien tuvāki un tālāki kaimiņi sāka nākt pie viņa pēc palīdzības jebkurai slimībai, kas tos mocīja.

Viņa līdzekļi palīdzēja, un Semjuela slava ātri izplatījās pa visu apkārtni. Tos, kuri zāles nevarēja atļauties, Semjuels nomierināja: —Neuztraucieties, varat ņemt tās par velti! — Savai sievai viņš paskaidroja: — Zāles nepieciešamas slimniekiem, nevis iedzīvošanās nolūkiem!

Viņa mazais uzņēmums turpināja paplašināties, un drīz vien Semjuels Terencijai sacīja: — Domāju, ka ir pienācis laiks mums atvērt pašiem savu aptieku, kurā varēsim pārdot arī savas zāles un ziedes.

Veikals jau no paša sākuma nesa viņiem veiksmi, bagātnieki, kuri sākumā bija atteikuši Semjuelam palīdzību, tagad paši ieradās pie viņa, lai piedāvātu naudu.

— Mēs būsim partneri, — tie sacīja, — un atvērsim daudzus veikalus!

Semjuels apspriedās ar Terenciju. — Ivs baidos uo partneriem. Tas ir mūsu uzņēmums, un man nepavisam nepatīk doma, ka kādam varētu piederēt daļa mūsu dzīves!

Terencija viņam piekrita.

Kad Semjuela uzņēmums paplašinājās un viņš atvēra vēl dažas apliekas, pieauga arī naudas piedāvātāju skaits. Semjuels tos visus noraidīja.

Kad sievastēvs vēlējās uzzināt, kāpēc Semjuels tā dara, viņš atbildēja: — Nekad nelaid

lapsu savā vistu kūtī! Kādu dienu lā jutīsies izsalkusi!

Bizness plauka, un pieauga arī Semjuela un Terencijas ģimene. Sieva Semjuolam dāvāja piecus dēlus — Ābramu, Jāzepu, Antonu, Janu un Pēteri. Ar kaira dēla piedzimšanu Semjuels atvēra vēl vienu zāļu veikalu — citu par citu lielāku. Sākumā Semjuels bija nolīdzis sev vienu palīgu, tad divus, bet drīz vien viņam jau bija vairāki desmiti strādnieku.

Kādu dienu pie Semjuela vizītē ieradās valdības pārstāvis.

— Mēs atceļam dažus aizliegumus, kas attiecas uz ebrejiem, — viņš Semjuelam paziņoja. — Mēs ļoti vēlamies, lai jūs atverat kādu aplieku arī Krakovā!

Semjuels to arī izdarīja. Pēc trim gadiem viņš jau bija tik turīgs, ka varēja uzbūvēt Krakovā nelielu fabriku un nopirki Terencijai pilsētas centrā skaistu māju. Semjuels beidzot bija piepildījis savu sapni izkļūt no geto.

Tomēr ar to viņa centieni vēl nepierima.

Zēniem pieaugot, Semjuels algoja privātskolotājus, lai katrs no viņa bērniem varētu apgūt savu valodu.

— Viņš ir jucis! — paziņoja Semjuela sievasmāte. — Viņš kļūst par apsmieklu visai pilsētai, mācot Ābramam un Janam angļu valodu, Jāzepam vācu, Antonam frenču un Pēterim itāliešu valodu. Ar ko gan viņi šajās valodās sarunāsies? Neviens taču šeit nerunā šajās barbaru mēlēs! Zēni pat nevarēs sarunāties savā starpā, jo katrs zinās citu valodu!

Somjuols uzjautrināts pasmaidīja un pacietīgi atbildēja: — Tā ir tikai daļa viņu izglītības! — Viņš ļoti labi zināja, ar ko viņa dēli sarunāsies.

Zēniem augot, viņi kopā ar tēvu bija apceļojuši daudzas dažādas valstis, un katrā ceļojumā Semjucls jau izveidoja uzņēmumu attīstības plānu. Kad Ābramam bija apritējis divdesmit viens gads, Semjuels, sasaucis kopā ģimeni, paziņoja: — Ābrams dosies dzīvot uz Ameriku!

— Uz. Ameriku! — iekliedzās Terencijas māte. — Bet tā taču ir mežonīga, neapdzīvota zeme! Ivs tev neļaušu sūtīt savu mazdēlu tādās briesmās! Viņš paliks tepat, kur tas ir drošībā!

Drošībā! Semjuels atcerējās grautiņus un Aramu, savas mātes nāvi...

— Viņš dosies uz Ameriku, — Semjuels cieti noteica. Tad pievērsās dēlam. — Tu atvērsi fabriku Ņujorkā un vadīsi tur mūsu uzņēmuma filiāli!

Ābrams lepni atbildēja: — Labi, tēv!

Semjuels pagriezās pret Jāzepu. — Tu savā divdesmit pirmajā dzimšanas dienā dosies uz Berlīni! — Jāzeps piekrītoši pamāja.

Antons palūkojās tēvā. — Ceru, ka man būs jābrauc uz Parīzi.

— Tikai uzmanies, — Semjuels piemiedza ar aci, — tur esot loti skaistas sievietes!

Tad Semjuels pievērsās ļannm. — Un tu brauksi uz Angliju!

Jaunākais dēls Pēters uztraukti sāka lēkāt. — Es braukšu uz Itāliju! Es braukšu uz Itāliju! Tēv, kad es varēšu braukt?

Semjuels iesmiedamies atbildēja: — Ne jau šonakt, Pētcr! Tev būs jāpagaida līdz savai divdesmit pirmajai dzimšanas dienai!

Un viss nolika tā, kā to bija iecerējis Semjuels. Viņš devās saviem dēliem līdzi un sākumā palīdzēja tiem nodibināt uzņēmumus un celt fabrikas. Nākamo septiņu gadu laikā Roffu ģimene bija paplašinājusi savu uzņēmumu piecās dažādās valstīs. Tā radās dinastija, un Semjuels ar savu advokātu nokārtoja tā, lai katrs uzņēmums, kaut arī patstāvīgs, būtu atbildīgs par savu darbību vecāku uzņēmumam.

— Nekādus svešiniekus! — Semjuels brīdināja savus juristus. —Uzņēmuma akcijas nekad nedrīkst pāriet kādu svešu cilvēku rokās!

— Tas nenoliks! —advokāts atbildēja. —Tomēr, ja jūsu dēli nevarēs pārdot akcijas, no kā viņi dzīvos? Esmu pārliecināts, ka jūs nevēlaties, lai viņi mirst badā!

Semjuels pamāja. — Mēs iekārtosim viņiem lieliskas mājas, tiem būs lielas algas un konti bankās, taču visiem pārējiem ienākumiem jā-paliek uzņēmumā. Ja kāds kādreiz vēlēsies pārdot akcijas, tad tas varēs notikt vienīgi tādā gadījumā, ja tam vienbalsīgi piekritīs visi direktoru padomes locekļi. Lielākā dala akciju paliks mana vecākā dēla un viņa pēcnācēju īpašumā. Mūsu uzņēmums kļūs milzīgs! Mēs būsim vēl bagātāki par Rotšildiem!

Laikam ritot, Semjuela pareģojums (nopildījās. Zēni apprecējās un dāvāja tēvam mazbērnus. Ābrams, kurš 1891. gadā bija devies uz Ameriku, pēc septiņiem gadiem apprecēja amerikāņu meiteni. 1905. gadā viņa deva dzīvību dēlam, kuru vecāki nosauca par Vudrovu. Vud-rovs savukārt savu dēlu nosauca par Somu. Jāzeps apprecēja vācu meiteni, kura tam dāvāja dēlu un meitu. Dēls apprecējās un deva dzīvību meitai Annai. Anna apprecējās ar vācieti Valteru Gesneru. Francijā Antons apprecēja francūzieti, kura deva dzīvību diviem dēliem. Viens no viņiem izdarīja pašnāvību, otrs apprecējās. Viņa sievai piedzima meitiņa, kuru nosauca par Helēni. Holēne apprecējās vairākas reizes, taču laulības ar bērniem nevainagojās. Jaus Londonā apprecēja angļu meiteni. Viņu abu vienīgā meita apprecēja baronclu Nikolsu. Viņiem piedzima dēls, kuru nokristīja par Aleksi. Romā Pēters apprecēja itālieti, kura tam dāvāja dēlu un meitu. Pētera dēls apprecējās, un viņa sieva deva dzīvību meitai Simonctai, kura iemīlēja jaunu arhitektu Ivo Pa lāci un apprecēja to.

Tie tad nu bija Semjuela un Terencijas pēcnācēji.

Semjuels nodzīvoja pietiekami ilgi, lai [neredzētu lielos pārmaiņu vējus, kas brāzās pāri pasaulei. Markoni radīja bezdrāts telegrāfu, un brāļi Raiti nolaidās ar pirmo aeroplānu “Kitty Hawk” parkā. Dreifusa lieta ilgi ieņēma avīžu pirmās lappuses, un admirālis Porijs sasniedza ziemeļpolu. Forda automašīnas kļuva par masu produkciju, parādījās elektriskā gaisina un telefoni. Medicīnā lika atklātas tuberkulozi, tīfu un malāriju izsaucošas baktērijas.

“Ilofj'e and Sons” tikai gadsimta ceturksni pēc savas dibināšanas izvērtās par daudznacionālu astoņkāji, kas aptvēra visu pasauli.

Semjuels un viņa vārgā, vecā ķēve Lote bija radījuši dinastiju.

Kad Elizabete bija beigusi lasīt grāmatu (tā droši vien jau bija piektā reize, kad meitene bija izbūrusies tai cauri no viena vāka līdz otram), viņa atlika to vietā skapī ar stikla durvīm. Elizabetei tā vairs nebija vajadzīga, jo viņa pali bija kļuvusi par grāmatas daļu.

Pirmo reizi mūžā Elizabete saprata, ka nav viena šajā pasaulē, ka ar miesu un asinīm pieder pie tās milzīgās dinastijas, kas aptvēra pasauli. Viņa bija šīs dinastijas turpinātāja!

12 NODAĻA

Elizabete pirmo reizi Rīsu Viljamsu salika savā piecpadsmitajā dzimšanas dienā, kas iekrita viņas pirmā mācību gada olrā semestra vidū. Viņš garāmbraucot bija iegriezies skolā, lai nodotu lai dzimšanas dienas dāvanu.

— Sems vēlējās ierasties pats, taču nevarēja izbrīvēt laiku, — Rīss paskaidroja. Elizabete centās apslēpt savu vilšanos, taču Rīsa vērīgais skatiens to tik un tā pamanīja. Jaunā meitene izstaroja kaut kādu pievilcību, iespējams, ka Rīsu aizkustināja tieši viņas acīm redzamais Iraus-lums un vieglā ievainojamība. Impulsīvi viņš sacīja: — Kāpēc gan mums kaut kur kopā neieturēt pusdienas?

Elizabetei šī doma likās briesmīga. Meitene iedomājās, kā viņi abi kopā ieiet restorānā: neticami slaidais un izskatīgais Rīss un viņa — visa pūtītēs un ar platīti uz zobiem. — Paldies, taču man jāatsakās, — Elizabete bēdīgi atbildēja. — Man... man ir ļoti daudz mājasdarbu.

Taču Rīss Viljamss nekad nepieņēma tādu atbildi kā “nē”. Viņš atcerējās pats savas vientuļās dzimšanas dienas, tad devās pie skolas direktores un saņēma atļauju aizvest Elizabeti pusdienās. Viņi abi iekāpa Rīsa mašīnā un sāka brauki lidostas virzienā.

— Neišatele atrodas otrā pusē, — Elizabete aizrādīja.

Rīss palūkojās meitenē un nevainīgi pavaicāja: — Kas teica, ka mēs braucam uz Neišateli?

— Kurp tad mēs braucam?

— Uz Maksimu! Tā ir vienīgā vieta, kur svinēt piecpadsmito dzimšanas dienu!

Viņi aizlidoja uz Parīzi privātā lidmašīnā. Pusdienas bija vienkārši lieliskas. Tās sākās ar "pate <le foie gras” ar trifeļiem, omāru un jūras vēzu zupu, pīli apelsīnos un Maksimu īpašajiem salātiem un beidzās ar šampanieti un dzimšanas dienas torti. Rīss izvizināja meiteni pa Elizcjas laukiem, un vēlu naktī viņi atgriezās Šveicē.

Tas bija pats brīnišķīgākais vakars Elizabetes dzīvē. Rīsam bija izdevies panākt, ka tā jutās interesanta un skaista, un Lā bija tik lieliska sajūta! Kad Rīss aizveda meiteni atpakaļ uz skolu, viņa centās pateikt paldies: — Es pat nezinu, kā lai tev pateicos. Tas bija jaukākais laiks, ko es jebkad esmu piedzīvojusi.

— Tencini savu tēvu! — Rīss iesmējās. — Tā bija viņa ideja.

Tomēr Elizabete skaidri zināja, ka tā nav patiesība.

Viņai likās, ka Rīss Viljamss ir pats jaukākais vīrietis, kādu tā jebkad sastapusi. Un neapstrīdami pats pievilcīgākais. Elizabete tonakt, gulēdama gultā, domāja par Rīsu. Piepeši viņa izlēca no gultas un piegāja pie mazā galdiņa, kas atradās pie loga. Paņēmusi mazu papīra lapiņu un pildspalvu, viņa uzrakstīja: “Misis Elizabete Vil jamsa".

Šiem vārdiem bija maģiska pievilcība, un Elizabeti; ilgi uz tiem skatījās.

Rīss savu tikšanos ar skaisto l'ranču aktrisi bija nokavējis par apaļām divdesmit četrām stundām, taču tas viņu neuztrauca. Kaut kā sagadījās tā, ka viņi abi ieklīda Maksimā, bet Rīsu neatstāja sajūta, ka vakars ar Elizabeti šeit bija izvērties daudz jaukāks.

Rīsam šķita, ka no šī meitēna nākotnē izveidosies kaut kas tik cildens, ka pat viņam nāksies ar to rēķināties.

Elizabete nekad tā arī netika skaidrībā, kurš bija vairāk ietekmējis turpmākās pārmaiņas viņas dzīvē — Semjuels vai Rīss Viljamss —, taču viņa sāka atgūt savu zaudēto pašlepnumu. Elizabete zaudēja tieksmi nepārtraukti ēst — un tās augums pamazām kļuva slaidāks. Viņai iepatikās sportot un gatavot mājasdarbus. Elizabete pat centās iedraudzēties ar citām meitenēm, kuras tam nemaz nespēja noticēt. Viņas bieži bija aicinājušas Elizabeti uz “pidžamu ballītēm", taču tā vienmēr bija atteikusies. Un piepeši viņa bija ar mieru.

Ballīte nolika istabā, kurā kopā mitinājās četras meitenes, bet tad, kad ieradās Elizabete, i.s labā bija saradušās jau vairāk nekā divdesmit meitenes. Visas bija ģērbušās pidžamās vai naktskreklos. Viena no meitenēm palūkojās uz durvju pusi un pārsteigta iesaucās: — Paskatieties, kas atnācis! Mēs jau saderējām, ka tu neieradīsies!

— Es... es esmu šeit.

Gaisā vējoja salkani cigarešu dūmi. Elizabete zināja, ka daudzas meitenes smēķē marihuānu, taču nekad nebija to pamēģinājusi. Mājasmāte — l'ranču meitene, vārdā Renē Tokāra, — smēķējot cigareti, pienāca pie Elizabetes un, ievilkusi vienu dūmu, sniedza smēķi viešņai. — Vai tu smēķē?

Sacītais vairāk šķita kā paziņojums, nevis jautājums.

— Protams, — Elizabete sameloja. Viņa paņēma cigareti un, mirkli vilcinājusies, ielika to starp lūpām, tad ievilka dūmu. Meitene kļuva bāla un juta, ka tai kaklā kāpj nelabums, taču piespieda sevi pasmaidīt. — Tā ir forša!

Renē aizgriezās, un Elizabete izmantoja šo mirkli, lai atslīgtu uz dīvāna. Viņa uzmanīgi ievilka otru dūmu un sāka justies dīvaini viegli. Elizabete bija dzirdējusi un lasījusi par marihuānu. Tā bija narkotika, kas palīdzēja cilvēkam atraisīties, pārvarēt savu iekšējo sasprin-gtību. Viņa ievilka vēl vienu dūmu — šoreiz jau dziļāk — un juta, ka tās prāts apmiglojas. Tai likās, ka tā atrodas uz citas planētas. Elizabete redzēja meitenes sēžam istabā, taču nespēja saprast, par ko tās runā. Viss bija neskaidrs un izplūdis, skaņas nāca kā no liela attāluma. Istabas spožās gaismas Elizabeti žilbināja, un tā pievēra acis. Viņa iztēlojās, ka staigā pa skolas jumtu, tad paceļas gaisā un lido virs Alpiem balto mākoņu jūrā. Kāds sauca to vārdā, un Elizabete piespieda sevi atgriezties uz zemes. Atvērusi acis, tā ieraudzīja pār sevi noliekušos Renē.

— Vai ar tevi viss ir kārtībā, Roffe?

Elizabete tai miegaini un apmierināti uzsmaidīja. — Es jūtos vienkārši brīnišķīgi! — Tad, būdama savā eiforiskajā stāvoklī, nespēja apspiest sevī vēlmi atzītici.s: — Es vēl nekad nebiju smēķējusi marihuānu!

Izbrīnījusies Renē iesmējās. — Marihuānu? Tu joko! Tā taču ir parasta cigarete!

Neišateles ezera otrajā krastā atradās zēnu skola, un Elizabetes klasesbiedrenes pie mazākās izdevības devās ar tiem uz tikšanos. Meitenes par zēniem runāja bez mitas. Tās apsprieda viņu locekļu lielumu, ko ļāvušas zēniem ar sevi darīt un ko savukārt pašas darījušas ar zēniem. Dažreiz Elizabetei likās, ka nokļuvusi nimfomāņu skolā. Viņām visām sekss bija kļuvis par apmātību. Viena no intīmākajām spēlēm skolā bija frolage. Kāda no meitenēm pilnībā izģērbās un nogūlās gultā, bet otra glāstīja tās krūtis un stilbus. Samaksa lika rēķināta saldumos, kas tika pirkti ciematā. Desmit minūtes frolage maksāja vienu kūciņu. Šo desmit minūšu laikā meitene parasti sasniedza orgasmu, taču, ja tas nenolika, otra turpināja viņu glāstīt vēl desmit minūtes un nopelnīja vēl vienu kūciņu.

Tikpat populāra seksuāla izklaide notika van-nasistabā. Skolā bija lielas, vecmodīgas dušas — dušas galviņas bija uzmauktas garām šļūtenēm, kuras pēc vajadzības varēja noņemt un uzkārt atpakaļ šļūtenes tureklī. Meitenes ielīda dušas kabīnēs, atgrieza krānu. Tad, siltajam ūdenim plūstot, iebāza dušas galviņu starp kājām un sāka lēni virzīt uz priekšu un atpakaļ.

Elizabeti nevilināja nedz frolage, nedz arī duša, tomēr viņas jaunavīgais uzbudinājums sāka kļūt arvien spēcīgāks. Un tieši tad viņa atklāja šausm īgo p a t i esību...

Viena no Elizabetes skolotājām bija Šanelo Ileriota — maza auguma slaida sieviete, kurai pašai bija tikai nedaudz pāri divdesmit. Viņa bija ļoti pievilcīga un smaidot kļuva pat skaista. Šanelo bija visiecietīgākā no Elizabetes skolotājām, un meitene juta, ka viņas savā starpā saista kādas spēcīgas saites. Kad vien Elizabete jutās nelaimīga, viņa devās pie skolotājas Heriotas un izstāstīja tai savas bēdas. Pasniedzēja to ļoti pacietīgi un vērīgi uzklausīja. Tad saņēma Elizabetes roku un glāstīja to, deva mierinošus padomus un uzcienāja ar karstu šokolādi un cepumiem. Elizabetei tas vienmēr palīdzēja.

Skolotāja Ileriota pasniedza l'ranču valodu un arī pareizas ģērbšanās stundas, kurās audzēknes apguva modes jaunumus, krāsu saskaņošanu un iemācījās izvēlēties pareizas rotaslietas.

— Atcerieties, meitenes, — skolotāja mēdza teikt, — pat visskaistākais tērps izskatīsies vulgārs, ja pie tā tiks valkāti nepiestāvoši aksesuāri!— “Aksesuāri” bija skolotājas Heriotas mīļākais vārds.

Gulēdama savā siltajā gultā, Elizabete vienmēr domfija par skolotāju Ileriolu. Meitene iztēlojās, kā viņas, kopā sēdēdamas, sarunājas, kā skolotāja maigi to glāsta.

Arī stundu laikā viņas domas bieži kavējās pie skolotājas. Meitene atcerējās, kā skolotāja, pieskardamās viņas krūtīm, pieliecās, lai to apskautu. Sākumā Elizabete domāja, ka šie; pieskārieni ir tīri nejauši, taču tad tie kļuva arvien biežāki uu biežāki, pie tam katru reizi skolotāja palūkojās Elizabetē ar maigu, jautājošu skatienu, it kā gaidot kādu atbildi, Elizabete domāja par skolotājas siltajām krūtīm un garajām kājām, cenzdamās iztēloties, kāda tā izskatās kaila guļam savā gultā. Un tieši tad Elizabeti pārsteidza šis atklājums!

Viņa bija lesbiete!

Elizabeti neinteresēja zēni tāpēc, ka viņu interesēja meitenes. Ne jau tie muļķīgie skuķi, kādas bija viņas klasesbiedrenes, bet gan tik mīļas, maigas un saprotošas kā skolotāja Ueriota. Meitene arvien biežāk iztēlojās, kā kopā ar Salieli guļ gultā un glāsta viena otru.

Elizabete bija pietiekami daudz lasījusi par lesbietēm, lai zinātu, cik grūta ir viņu dzīve. Sabiedrība tās nopēla. Lesbisms tika uzskatīts par noziegumu pret dabu un tās likumiem. Elizabete to nespēja saprast — kas gan tajā bija slikts, ja cilvēki mīlēja viens otru? Vai tas bija tik svarīgi — mīlēt sievieti vai vīrieti? Vai tad galvenā nebija mīlestība? Vai tad pareiza laulība bez mīlestības bija cienījamāka par homoseksuālu kopdzīvi?

Elizabete iedomājās, cik dusmīgs kļūs tēvs, kad uzzinās patiesību par meitu, taču viņam ar to nāksies samierināties. Viņai nu vajadzēja apdomāt savu nākotni. Viņa nevarēs būt tā dēvētā normālā sieviete ar vīru un bērniem, i.ai ko arī tā darītu, viņa vienmēr būs atkritēja, svešiniece apkārtējā vidē. Viņas ar Saneli kaut kur atradīs nelielu dzīvoklīti vai varbūt nelielu māju. Elizabete to izkrāsos maigos toņos un nopirks attiecīgas mēbeles. Tās liks pasūtītas no Francijas, bet gleznas liks pirktas antikvariātos. Viņas tēvs varētu palīdzēt... Nē! Viņa nedrīkst no tēva gaidīt nekādu palīdzību! Iespējams, ka viņš nekad vairs nevēlēsies satikties ar meitu...

Elizabete domāja arī par savu garderobi. Viņa gan var būt lesbiete, taču nekad neģērbsies tā, kā to dara šīs īpašās sievietes. Viņai nebūs nekādu vīrišķīgu uzvalku un vulgāru cepuru! Tā centīsies izskatīties tik sievišķīga, cik vien tas būs iespējams.

Elizabete nolēma iemācīties gatavot ēst, lai pati varētu pagatavot Saucies mīļākos ēdienus. Viņa iztēlojās, kā tās abas sēdēs viņu dzīvoklī vai mazajā mājiņā un sveču gaismā baudīs Elizabetes pagatavotās pusdienas. Vispirms galdā liks liktas uzkodas, tad varbūt kalmārs vai krabji, ļ)io kuriem liks piedzerti brīnišķi vīni, un visbeidzot gards saldējums. Pēc pusdienām viņas sēdēs uz grīdas kamīna priekšā un vēros, kā aiz loga birst sniegpārsliņas. SniegpārsJiņas? Tad jau ārā būs ziema! Elizabete steidzīgi izmainīja ēdienkarti. Auksto uzkodu vietā būs karsta sīpolu zupa, bet desertam viņa pagatavos suflē — Elizabetei jāiemācās precīzi aprēķināt cepšanas laiku, lai suflē nesakristos! Tad viņas abas sēdēs kamīna priekšā, sildoties pie uguns liesmām, un viena otrai lasīs priekšā dzeju. Tās varētu būt Eliola rindas:

Time is the enemy of love The thief that shortens All our golden hours.

J have never understood then Why lovers count their happiness In days and nights and years,

While our love can only be measured In our joys and sights and tears.1

’Laiks ir mīlestības ienaidnieks,

Zaglis, kas īsina

Visas mūsu zelta stundas.

Es nekad neesmu varējis saprast,

Kāpēc mīlētāji mēra savu laimi Dienās un naktīs, un gados,

Jo mūsu mīla ir sverama

Tik mūsu nopūtās, as’rās un priekos. {AIdzejojums no unglti vai.)

Elizabete jau iztēlojās visus garos gadus, kurus tās abas nodzīvos kopā. Laiks tām neko nenozīmēs, pastāvēs tikai viņu abu mīlestība... Tad viņa aizmiga.

Elizabete, protams, par to bija domājusi un sapņojusi, taču, kad tas notika, viņa bija nepatīkami pārsteigta. Kādu nakti tā pamodās, izdzirdoši, ka kāds ienāk tās istabā. Elizabete, plati atvērusi acis, saskatīja, ka pār mēness gaismas pielijušo istabu līdz pat viņas gultai pārslīd ēna. Pavīdēja Šaneles seja — Elizabetes sirds sāka sist straujāk.

Šanele nočukstēja: — Elizabeti — un, stāvot turpat blakus viņas gultai, izslīdēja no sava naktskrekla. Zem tā nekā nebija! Elizabete piepeši sajuta, ka tās mute kļūst sausa. Viņa tik bieži bija domājusi par šo mirkli, bet tagad, kad tas notika, bija iztrūkusies. Patiesību sakot, viņa nemaz nesaprata, ko darīt un kā. Tomēr Elizabete nevēlējās palikt nejēga tās sievietes acīs, kuru tā mīlēja.

— Paskaties uz mani! — Šanele aizsmakušā balsī pavēlēja, un Elizabete paklausīja. Viņa pārlaida skatienu skolotājas kailajam augumam. Patiesībā Šanele nebija gluži tāda, kādu Elizabeti; to bija iedomājusies. Viņas krūtis nedaudz atgādināja sažuvušus ābolus un bija noslīdējušas gandrīz līdz jostasvietai. Tai bija neliels vēderiņš, bet tās dibens... nosēdēts — tas bija vienīgais vārds, kas Elizabetei iešāvās prātā.

Tomēr tas viss nebija svarīgi. Svarīgs bija pats kodols — maigā dvēsele, kas slēpās zem šīs nedaudz atbaidošās čaulas. Uzdrošināšanās būt savādākai nekā citi, aizstāvēt pasauli, kurā tā vēlējās dzīvot kopā ar Elizabeti.

— Pavirzies tālāk, man petit angle^1, — skolotāja nočukstēja.

Elizabete paklausīja, un Šanele ieslīdēja gultā viņai blakus. Tad, pagriezusies pret Elizabeti, apskāva to un sacīja: — Ak, dārgā, kā es gaidīju šo mirkli! —Viņa sāka skūpstīt Elizabeti uz. lūpām, ar varu iebāžot lai mutē mēli un skaļi īdot.

Tā, bez šaubām, bija pati nepatīkamākā sajūta, kādu Elizabete jebkad bija izjutusi. Viņa gulēja kā šokā. Šaneles rokas slīdēja pār tās augumu, spaidot viņas krūtis un glāstot kājas. Un visu laiku tā atradās virs Elizabetes, labsajūtā urkšķēdama kā kāds dzīvnieks.

Tad tā tas bija? Vai tāds bija tas dievišķais mirklis, kuru apdziedāja dzejnieki? “Ja mēs būtu kā viens, mēs liktu izplesties debesīm un krist zvaigznēm!”

Skolotājas Ueriotas rokas jau taustījās gar Eli-

'Mami mazo eņģeli (franču vai). Tulk. pie/.

t'.Vl

zribeles gurniem. Meitene steidzīgi centās uzburt atmiņā pusdienas sveču gaismā, suflē un vakarus kamīna priekšā, ilgos gadus, kurus tās gatavojās pavadīt kopā, taču no tā visa nebija ne miņas. Elizabetes augums trīsēja, un meitene saprata, ka viņu ar varu spiež darīt to, ko tā nevēlas.

Šanele ievaidējās: — Ak, dārgā, kā es vēlos tevi iegūt!

Elizabete, daudz nedomādama, atbildēja: — Tur jau ir tā problēma! Vienai no mums ir neīstie aksesuāri!

Tad Elizabete sāka histēriski smieties un kliegt, apraudot skaisto vīziju, kas bija mirusi, un priecājoties par to, ka ir vesela, normāla meitene, kura tikko uzzinājusi, ka ir brīva.

Nākamajā dienā Elizabete izmēģināja izpriecas dušā.

13 NODAĻA

Sava pēdējā mācību gada Lieldienu brīvdienu desmit dienas, būdama jau astoņpadsmit gadu veca, Elizabete pavadīja Sar(līnijas villā. Viņa bija iemācījusies vadīt mašīnu un pirmo reizi varēja izpētīt salu viena pali. Elizabete devās garos braucienos gar pludmali un apciemoja mazos zvejnieku ciematus. Viņa peldējās siltajos Vidusjūras ūdeņos un naktīs, guļot gultā, klausījās skanošo klinšu sērīgajās balsīs, kad tajās liegi pūla vējš. Elizabete devās uz Tcmpio karnevālu, kurā viss ciems bija ģērbies nacionālajos kostīmos. Noslēpušās aiz maskām, meitenes aicināja puišus dejot, un visi atļāvās uzvesties tā, kā parasti neuzvestos. Puisis varēja domāt, ka zina, ar kuru meiteni tonakt mīlējies, lāču nākamajā rītā vairs nepavisam nejutās par to pārliecināts. Šķita, ka viss ciems būtu meties spēlēt paslēpes.

Elizabete devās uz Puntamuru un vēroja, kā sardīnieši uz ugunskuriem cep mazus jērus. Vietējie iedzīvotāji deva viņai nogaršot seadu — maizes mīklā ceptu kazas sieru, kuram pa virsu klājās bieza karsta medus kārta. Viņa nobaudīja arī brīnišķīgo sclmnemont — vietējo vīnu, kuru nekur citur nevarēja sastapt kā vien šeit, jo šis vīns nebija transportējams.

Viena no Elizabetes iemīļotākajām vietām bija “Hed Liort Inu”, kas atradās Portoservo. Tas bija neliels krogs kādas mājas pagrabā, kurā atradās desmit pusdienu galdiņi un vecmodīga bāra lete.

Elizabete savām brīvdienām deva palamu “puišu laiks”. Tie visi bija bagātnieku dēliņi, kuri bariem vien apciemoja Elizabeti, aicinot peldēties un jāt ar zirgiem, kas bija pārošanās rituāla pirmā daļa.

— Jebkurš no viņiem tev varētu būt ļoti laba partija, — tēvs noteica.

Taču Elizabetei tie visi likās tādi puišeļi vien. Viņi pārāk daudz dzēra, pārāk daudz runāja un pārāk bieži grābstījās, kur nevajag. Elizabete bija pārliecināta, ka viņi to vēlas nevis tāpēc, ka tā ir inteliģenta un jauka, bet gan tāpēc, ka ir Roffe — dinastijas mantiniece. Elizabete pat nenojauta, ka ir izvērtusies par skaistuli, jo vairāk ticēja pagātnes rēgam nekā attēlam spogulī.

Puiši veda to izklaidēties un vakariņot, bet pēc tam mēģināja to iedabūt gultā. Viņi nojauta, ka Elizabete ir jaunava, un savā egoismā saprata, ka tas, kurš pirmais ievilks Elizabeti gultā un laupīs tai nevainību, uz mūžiem kļūs viņas rokas un sirds pavēlnieks. Taču Elizabete nepadevās. Lai arī kur tic viņu aizveda, visi vakari beidzās vienādi. Kad puisis apskāva viņu un nočukstēja: — Ejam uz gultu! — tad Elizabete noteikti papurināja galvu, pieklājīgi to noraidot.

Jaunekļi nezināja, kā ar šo meiteni tikt galā. Viņi gan redzēja tās skaistumu, tāpēc izsecināja, ka tā nevar būt gudra. Viņiem nekad neienāca prātā doma, ka Elizabete varētu būt ne tikai skaista, bet arī inteliģenta un gudrāka nekā viņi visi kopā. Kurš gan ir dzirdējis, ka kāda meitene vienlaikus var būt skaista un gudra?

Un tā Elizabete, lai izpaliktu tēvam, turpināja ar tiem satikties, taču pati garlaikojās līdz nāvei.

Kad villā ieradās Rīss Viljamss, Elizabete bija pārsteigta, cik ļoti priecājas to redzēt. Viņš bija pat vēl pievilcīgāks, nekā meitene to atcerējās.

Arī Rīss šķita priecīgs, viņu redzot. — Kas ar tevi noticis? — viņš noprasīja.

— Kā to saprast?

— Vai tu pēdējā laikā esi skatījusies spogulī?

Meitene nosarka. — Nē.

Tad Rīss pagriezās prot Semu. — Man lā vien liekas, ka, ja vien puiši nav akli, mēmi un stulbi, mēs drīz šķirsimies no Elizabetes!

Mās! Elizabetei patika, kā viņš to pateica. Viņa kavējās abu vīriešu tuvumā, cik vien bieži tas bija iespējams, pasniedzot tiem dzērienus un dažādi pakalpojot, — viņai pietika jau ar lūkošanos uz Rīsu vien. Dažreiz Elizabete sēdēja tiem kaut kur tuvumā, klausoties, kā viņi apspriež darījumus, un jutās gandarīta. Viņi runāja par pasūtījumiem un jaunām rūpnīcām, par produkciju, kas bija veiksmīga, kā arī apsprieda neveiksmes. Tie diskutēja par konkurentiem un pārsprieda dažādas stratēģijas. Elizabetei tas viss likās aizraujoši.

Kādu dienu, kad Serus devās strādāt uz lorņ-istabu, Rīss ielūdza Elizabeti pusdienās. Viņa to aizveda uz “Red Lion” krodziņu un vēroja, kā tas kopā ar citiem vīriem pie letes mētā šautriņas. Likās, ka Rīss iederas it visur. Elizabete kādreiz bija dzirdējusi spāņu teicienu “vīrs, kurš labi jūtas savā ādā”, taču tikai tagad, lūkojoties uz Rīsu, viņa šo teicienu sāka izprast.

Viņi sēdēja pie galdiņa, kas bija apklāts ar sarkanbaltu galdautu, un ēda ganu pīrāgu ar alu. Rīss pavaicāja par skolu.

— Patiesībā jau nav tik slikti! — Elizabete atzinās. — Es sāku uzzināt, cik maz zinu!

Rīss pasmaidīja. — Ļoti maz cilvēku tiek lik lālu. Tu beidz skolu jūnijā, vai ne?

Elizabete vaicāja sev, kā gan viņš to varēja zināl. — Jā!

— Vai tu jau zini, ko vēlies darīt tālāk?

Tas bija jautājums, kuru viņa pati sev bieži

bija uzdevusi.

— Nē. Ne gluži.

— Vēlies apprecēties?

Vienu mirkli tai aizrāvās elpa, lāču tad meitene saprata, ka tas ir tikai visai retorisks jautājums. — Pagaidām vēl neesmu sastapusi nevienu, ar kuru e.s gribētu saistīties. — Piepeši Elizabete atcerējās Šaneli lleriotu un savas fantāzijas par vakariem kamīna priekšā un skali iesmējās.

— Vai noslēpums? — Rīss pavaicāja.

— Noslēpums. — Elizabete vēlējās, kaut varētu viņam to pastāstīt, taču baidījās, ka to pieliekami labi nepazīst. Elizabete pēkšņi saprata, ka vispār nepazīst Rīsu. Viņš bija tikai jauks un apburošs svešinieks, kurš kādreiz bija apžēlojies par mazu meitēnu un aizvedis to pusdienās uz Parīzi. Viņa zināja, ka Rīss ir daudz sasniedzis darījumu pasaulē un ka tēvs uz viņu ļoti paļaujas. Taču Elizabete pilnīgi neko nezināja par viņa paša personisko dzīvi un kāds viņš ir vienkārši kā cilvēks. Lūkojoties uz Rīsu, Elizabetei likās, ka tas ir ļoti komplicēts cilvēks, k;i lās emocijas, kuras las izrādīja, tikai apslēpa viņa paliesās jūtas. Viņa patiešām nozināja, ko par viņu domāt.

Tieši Rīss Viljamss bija vainīgs pie tā, ka Elizabete zaudēja nevainību.

Doma par pārgul ēšanu ar kādu vīrieti Kli-zabeloi sāka likties arvien pievilcīgāka. Daļēji tas bija tāpēc:, ka meiteni ļoti bieži tirdīja viņas neapmierinātās seksuālās vēlmes, kas lika lās rokām trīsēt un balsij aizsmakt. Pie tam viņu nelika mierā arī ziņkāre uzzināt, kā las ir. Viņa, protams, nevēlējās likties gultā ar pirmo pagadījušos vīrieti. Tam bija jābūt kādam, kurš viņai ļoti paliktu un kuram viņa arī pali paliktu.

Kādā sestdienas vakarā Klizabet.es tēvs rīkoja svinīgas viesības.

— Uzvelc savu visskaistāko kleitu! — Rīss Elizabetei sacīja. — Es vēlos tevi ar visiem iepazīstināt.

Satraukta Elizabete bija nolēmusi, ka svinībās būs Rīsa pavadone. Taču, kad Rīss ieradās, viņam līdzi bija blonda itāliešu princese. Elizabete jutās tik pamesla un noniecināta, ka ap pusnakti pameta viesības un likās gultā ar kādu piedzērušos krievu gleznotāju Vasilovu.

Visa īsā afēra bija pilnīga izgāšanās. Elizabete bija tik nervoza un gleznotājs bija tik piedzēries, ka meitenei likās, ka aklam nav se sākuma, ne vidus, ne beigu. Priekšspēle sastāvēja no lā, ka Vasilovs izkāpa no savām apakšbiksēm un iekrita gultā. Šajā mirklī Elizabete jau bija gatava bēgt, tomēr palika uz vietas, jo bija cieši apņēmusies Rīsu sodīt. Viņa izģērbās un ieslīdēja gultā. Mirkli vēlāk Vasilovs bez brīdinājuma iegāja viņā. Tā bija dīvaina sajūta — lā nebija nepatīkama, taču arī ne pasaules apvērsums. Viņa juta, ka Vasilovs vairākas reizes spēcīgi pagrūž, bet mirkli vēlāk tas jau krāca. Elizabete gulēja šajā svešajā gultā, un viņu pildīja riebums pašai prot sevi. Bija grūti noticēt, ka šo apjūsmo dziesmas un dzeja... Viņa atcerējās Rīsu, un tai sagribējās raudāt. Klusi apģērbusies, Elizabete devās mājās. Kad gleznotājs otrajā dienā tai piezvanīja, Elizabete lika kalpotājai pateikt, ka ir izgājusi. Nākamajā dienā Elizabete atgriezās skolā.

Viņa lidoja uz Sveici kompānijas lidmašīnā kopā ar tēvu un Rīsu. Lidmašīna, kura bija radīta, lai pārvadāti] vairāk nekā simt pasažieru, bija pārvērsta luksusa lidmašīnā. Tajā bija divas lielas guļamistabas ar visām ērtībām aizmugurē un ērta atpūtas telpa ar gleznām un darbagaldu priekšgalā. Elizabetei lidmašīna šķila kā tēva burvju paklājs.

Lielāko daļu laika abi vīrieši pavadīja, apspriežot darījumus. Kad Rīss atbrīvojās, viņš kopā ar Elizabeti izspēlēja vienu šaha partiju. Viņa uzvarēja to un labpatikā nosarka, kad Rīss atzinās: — Jūtos pārsteigts!

Pēdējie skolas mēneši pagāja ļoti ātri, un pienāca laiks padomāt par savu nākotni. Elizabete atcerējās Rīsa jautājumu: “Vai tu jau zini, ko vēlies darīt tālāk?” Lai gan viņa nebija gluži pārliecināta, taču tieši Semjuela dēļ viņā bija radusies interese par ģimenes biznesu, un Elizabetei likās, ka tā vēlas iesaistīties lajā. Viņa nebija arī skaidrībā, ko varētu darīt. Varbūt varētu sākt ar palīdzēšanu tēvam. Elizabete ļoti labi atcerējās visus nostāstus par to, cik viņas māte bijusi lieliska namamāte, cik neaizstājama tā bijusi Sernam. Viņa vēlējās ieņemt savas mātes vietu.

Tas būtu sākums.

14. NODAĻA

Zviedru vēstnieka brīvā roka cieši spieda viņas dibenu, bel Elizabete turpināja dejot un centās tam nepievērst uzmanību. Viņas lūpas bija savilktas smaida un skatiens vērīgi slīdēja pāri eleganti ģērbtajiem viesiem, orķestrim, livrejās tērptajiem apkalpotājiem, bufetei, kas bija pārpilna dažādiem eksotiskiem ēdieniem un labiem vīniem. Viņa bija apmierināta ar sevi — viesības bija izdevušās.

Viņi atradās l.ongailondas īpašuma baļļu zālē. Šeit bija sapulcējušies divsimt viesu, un tie visi “Roffe and Sons” bija ļoti nozīmīgi. Elizabete juta, ka vēstnieks, cenzdamies to uzbudināt, [»iespiež sev klāt vēl ciešāk. Viņš noklakšķināja lai pie auss ar mēli un sacīja: — Jūs tik lieliski dejojat!

— Jūs arī! — Elizabete, joprojām smaidīdama, atbildēja un piepeši, it kā būtu sajaukusi soli, no visa spēka uzkāpa vēstnieka kurpei ar savu smailo kurpes papēdi. Viņš sāpēs iekliedzās, un Elizabete sirsnīgā nožēlā iesaucās: — Ak, piedodiet, vēstniek! Ļaujiet, es jums atnesīšu kādu dzērienu!

Viņa atstāja to stāvam zāles vidū un spraucās cauri pūlim uz bāra pusi. Elizabetes skatiens atkal rūpīgi pārslīdēja zālei, pārbaudot, vai viss ir nevainojamā kārtībā.

Tieši to pieprasīja viņas tēvs. Elizabete jau sen kā bija kļuvusi par mājasmāti tām daudzajām viesībām, ko Sems rīkoja, taču vēl arvien tās to uztrauca. Katras svinības bija kā pirmizrāde, kurā varēja atgadīties simt un viena kļūme. Un tomēr viņa bija laimīga. Bija piepildījies tās bērnības dienu sapnis — viņa bija kļuvusi tuva savam tēvam, bija tam nepieciešama. Viņa bija samierinājusies ar to, ka tēva jūtas vienmēr bija bezpersoniskas, ka viņu interesēja tikai tas, ko meita var sniegt uzņēmumam. Tas bija vienīgais kritērijs, pēc kura Sems vērtēja cilvēkus. Elizabete spēja aizpildīt to tukšo vietu, kas bija radusies kopš mātes nāves, — viņa bija kļuvusi par sava tēva mājasmāti. Taču Elizabete bija arī ļoti gudra sieviete, tāpēc tā neaprobežojās tikai ar mājasmātes pienākumiem vien. Viņa kopā ar Somu apmeklēja darījumu apspriedes gan lidmašīnās un viesnīcu numuros, gan fabrikās, vēstniecībās un pilīs. Viņa vēroja, kā tēvs palielina savu varu, laižot apgrozībā miljardiem dolāru, pērkot un pārdodot., nojaucot vecās ēkas un uzceļot jaunas. "Roffe and Sons” bija milzīga impērija, un Elizabete redzēja, kā tēvs dāvā lielas summas tiem, kas ir ar to draugos, un iznīcina tos, kas bija kļuvuši par viņa ienaidniekiem. Tā bija fascinējoša pasaule, kurā bija daudz interesanta un pār kuru valdīja viņas tēvs.

Elizabete vēlreiz palūkojās visapkārt. Viņa ievēroja Semu stāvam pie bāra un sarunājamies ar Rīsu, premjerministru un Kalifornijas senatoru. Tēvs meitu pamanīja un pamāja tai. Tuvojoties viņiem, Elizabete atcerējās to laiku pirms trim gadiem, kad šī viņas pašreizējā dzīve tikai sākās.

Elizabete bija devusies mājās jau sava izlaiduma dienā, būdama astoņpadsmit gadu veca. Tolaik mājas bija “Iiookman Plača” dzīvoklis

Manhetenā. Arī Rīss atradās tur. Elizabete jau kaut kā bija nojautusi, ka viņu tur sastaps, jo savā atmiņā rūpīgi glabāja tā tēlu. Katru reizi, kad tā bija jutusies vientuļa un nomākta, viņa sasildīja sevi ar šīm atmiņām. Piecpadsmitgadīgs skolas skuķēns un divdesmit piecus gadus vecs

vīrietis! Šie desmit gadi toreiz likās kā simt. taču tagad kā ar kādas burvju varas palīdzību šī gadu starpība vairs nelikās tik liela. Likās, ka Elizabote kļūst vecāka daudz ātrāk nekā Rīss, it kā cenšoties viņu panākt.

Viņa iegāja bibliotēkā, kur abi vīri apsprieda darījumus, un viņi piecēlās. Tēvs nevērīgi pavaicāja: — Tā esi tu, Elizabet? Vai tikko pārradies?

-Jā.

— Ak tā! Tātad skola tagad ir pabeigta?

-Jā.

— Labi.

Tāda bija bijusi tās sagaidīšana mājās. Rīss smaidīdams devās tai pretī. Viņš patiesi bija priecīgs to redzēt. — Tu izskaties brīnišķīgi, Elizabet! Kā pagāja izlaidums? Sems vēlējās uz to ierasties, taču nekādi nevarēja atbrīvoties.

Kāpēc gan Rīss vienmēr runāja tēva vietā?!

Elizabete dusmojās uz sevi par to, ka bija ļāvusies jūtām. Viņa centās sevi pārliecināt, ka ne jau tas viņu sāpina, ka tēvs viņu nemīl, bet gan tas, ka tēva pasaulē viņai nav vietas. Sems savu dēlu pats ievestu šajā pasaulē, bet meita tam nelikās pietiekami nozīmīga.

— Es jūs iztraucēju! — Elizabete kā atvainodamās sacīja un gāja atpakaļ uz durvīm.

— Pagaidi mirklīti! — Rīss, pagriezdamies pret Somu, sacīja.

— Elizabete ir ieradusies tieši laikā. Viņa var palīdzēt noorganizēt sestdienas pasākumu.

Sems pagriezās pret meitu un aplūkoja to tā, it kā redzētu pirmo reizi. Viņa atgādināja savu māti — tas pats skaistums, tā pati dabiskā elegance. Viņa acīs pavīdēja interese. Semam pirmo reizi ienāca prātā doma, ka meita varētu kļūt par labu palīgu ģimenes biznesā. — Vai tev ir vakarkleita?

Elizabete viņu izbrīnīti uzlūkoja. — Es...

— Tas nav svarīgi! Ej un nopērc! Vai tu zini, kā rīkot, viesības?

Elizabete norija kaklā sakāpušo kamolu un atbildēja: — Protams! — Tā taču bija Šveices skolas lielākā priekšrocība — tur lika mācīts viss sievietei noderīgais. — Protams, ka es protu rīkot viesības!

— Labi. Es esmu ielūdzis dažus cilvēkus no Sanda Arābijas. Būs apmēram... — Sems vaicājoši palūkojās uz Rīsu.

Rīss uzsmaidīja Elizabetei un turpināja: — Četrdesmit. Varbūt daži vairāk vai mazāk.

— Atstājiet visu manā ziņā! — Elizabete pašpārliecināti noteica.

Viesības izvērtās par pilnīgu fiasko.

Elizabete bija likusi šefpavāram pagatavot krabju kokteiļus kā pirmo ēdienu un tad pasniegt sacepumu, kam klāt tika servēti vīni. Par nelaimi, sacepumā bija cūkgaļa, un arābi no-pieskārās ne krabjiem, ne cūkgaļai. Viņi nedzēra arī spirlolos dzērienus. Viesi nolūkojās uz ēdie-nu, lāču neko neaizlika. Elizabete sēdēja garā galda galā un no kauna un izmisuma bija gatava ielīst zemē.

Arī šoreiz situāciju glāba Rīss Viljamss. Viņš uz mirkli nozuda darbistabā, kur steidzīgi kaut kam piezvanīja. Tad atgriezās ēdamzālē un uzjautrināja viesus ar saviem stāstiem, kamēr apkalpotāji nokopa galdu.

Likās, ka nebija pagājis ne pāris mirkļu, kad pie mājas piebrauca vairākas smagās mašīnas un kā uz burvju mājienu galdā sāka parādīties dažādi ēdieni. Tur bija jēra cepetis un rīsi, paplātes ar vārītu cāļu gaļu un zivīm, tad sekoja siers un dažādi augļi. Ēdieni garšoja visiem, tikai ne Elizabetei. Viņa bija tik sarūgtināta, ka nespēja norīt ne kumosa. Katru reizi, kad tā palūkojās uz Rīsu, viņš tai sazvērnieciski uzsmaidīja. Elizabete nesaprata, kāpēc, taču viņa jutās pazemota jau tādēļ vien, ka Rīss ne tikai bija redzējis viņas neveiksmi, bet arī izglābis to no neapskaužamās situācijas. Kad viesības beidzot bija galā un pēdējie viesi veiksmīgi izvadīti, Elizabete kopā ar Semu un Rīsu iegāja darbistabā. Rīss lēja glāzēs brendiju.

Elizabete dziļi ievilka elpu un pagriezās pret tēvu. — Atvaino mani par šo vakaru. Ja nebūtu Rīsa...

— Esmu pārliecināts, ka nākamreiz tev izdosies labāk, — Soms vēsi atteica.

Soms nemaldījās. Kopš šīs reizes vienmēr, kad Elizabete rīkoja viesības — vai tajās bija aicināti četri vai četri simti viesu —, tā vienmēr izpētīja viņu gaumi — kas tiem patika un nepatika, ko tie ēda un dzēra un kādas izklaides piekopa. Viņa sastādīja lielu katalogu, kurā ievietoja kartītes ar katra potenciālā viesa aprakstu. Viesi jutās glaimoti, redzot, ka tiem priekšā novietoti to mīļākie dzērieni vai cigāri un ka Elizabete var zinoši pārrunāt par viņu darbu.

Rīss ieradās gandrīz uz. visām viesībām, un vienmēr tas bija kopā ar kādu skaistu sievieti. Elizabete tās visas ienīda, lai gan centās tās atdarināt. Ja Rīss atveda sievieti, kuras mali bija saņemti mezglā, arī Elizabete izveidoja sev tādu frizūru. Viņa centās ģērbties tā, kā ģērbās Rīsa pavadones, izturēties tā, kā izturējās tās. Taču likās, ka Rīss to nemaz, neievēro. Viņš nelikās to manām. Sašutusi Elizabete nolēma, ka turpmāk būs tikai "viņa pati".

Elizabetes divdesmit pirmajā dzimšanas dienā, kad tā ieradās brokastīs, Sems ierunājās: — Pasūti dažas teātra biļetes šim vakaram! Pēc tam pusdienas restorānā “Divdesmit viens".

Elizabete bija bezgala sajūsmināta, jo tēvs beidzot pats bija atcerējies tās dzimšanas dienu.

Taču pēkšņi Soms piebilda: — Mēs būsim divpadsmit. Tiks apspriesti jaunie Bolīvijas līgumi.

Viņa nepieminēja savu dzimšanas dienu. Eli-zabele bija saņēmusi telegrammas no dažiem bijušajiem skolasbiedriem — un las arī bija viss.

Ap pulksten sešiem viņa saņēma milzīgu ziedu buķeti. Elizabete bija pārliecināta, ka ziedi ir no tēva, taču kartītē bija rakstīts: — Cik jauka diena jaukai lēdijai! — Kartīti bija parakstījis Rīss.

Tēvs septiņos gāja ārā no mājas, lai dotos uz teātri. Pamanījis ziedus, viņš izklaidīgi pavaicāja: — Tev ir pielūdzējs?

Elizabete gribēja atcirst, ka tā ir dzimšanas dienas velte, taču savaldījās. Ir taču bezjēdzīgi vienmēr atgādināt savas dzimšanas dienas.

Elizabete nolūkojās, kā tēvs aiziet, un pārdomāja, ko šajā vakarā darīt. Viņai vienmēr bija licies, ka divdesmit pirmajai dzimšanas dienai jābūl savādākai nekā citām. Tā nozīmēja pilngadību, brīvību, sievietes misijas apzināšanos. Tai vajadzētu būt sevišķai dienai, taču viņa jutās tieši tāpat kā pirms gada vai diviem. Kāpēc gan tēvs nespēja atcerēties? Vai viņš atcerētos, ja tam būtu dēls?

Parādījās pārvaldnieks, lai apjautātos par pusdienām. Elizabete nejutās izsalkusi, bet gan vientuļa un pamesta. Viņa saprata, ka tai ir pašai sevis žēl, taču nožēloja ne tikai šo ne-nosvinēto dzimšanas dienu. Viņa nožēloja to, ka visas pagājušās dzimšanas dienas ir bijušas vientuļas, ka ir izaugusi viena pati bez tēva un mātes vai vispār kāda cita, kam tā būtu nepieciešama.

Pulksten desmitos Elizabete, ģērbusies halātā, sēdēja tumšajā dzīvojamajā istabā [tie kamīna. Piepeši kāda balss sacīja: — Laimīgu dzimšanas dienu!

Iedegās gaisma. Uz sliekšņa stāvēja Rīss Vil-jamss. Viņš tuvojās Elizabetei, drūmi sacīdams: — Tā neviens dzimšanas dienas nesvin! Cik reižu mūžā tad meitenei var būt divdesmit pirmā dzimšanas diena?

— Vai tad tev nav jāatrodas kopā ar manu tēvu? — Elizabete satraukti pavaicāja.

— Es jau arī biju. Bet tad viņš pavēstīja, ka tu šonakt paliec mājās viena... Ģērbies! Mēs dosimies pusdienās!

Elizabete papurināja galvu. Viņa nevēlējās pieņemt žēlsirdības dāvanas. — Paldies tev, Rīs, taču es... es patiesi neesmu izsalkusi.

— Bet es esmu un neciešu ēst vienatnē! Es tev dodu piecas minūtes laika saposties vai arī ņemšu tevi līdzi tādu, kāda esi patlaban!

Viņi ēda pusdienas Longailendā — hamburgeru, cili un franču gaumē gatavotus sīpolus un dzēra alu. Un nepārtraukti sarunājās. Elizabetei likās, ka šī reize ir vēl jaukāka nekā toreiz pie Maksima. Visa Rīsu uzmanība bija pievērsta viņai, un tagad tā saprata, kāpēc tas sievietēm šķita tik sasodīti pievilcīgs. Tas tā bija ne tikai viņa izskata dēļ. Rīsa klātbūtnē Klizabotc jutās tā, it kā viņš vēlētos būt kopā ar viņu vairāk nekā ar jebkuru citu pasaulē. Elizabete saprata, ka tas nebija nekāds brīnums, ka visas sievietes viņā iemīlējās.

Rīss pastāstīja lai par savu bērnību Velsā. — Es aizbēgu no mājām, jo vēlējos visu redzēt un visu piedzīvot. Es gribēju kļūt par jebkuru cilvēku, kuru satiku. Man ar savu es vienkārši nepietika! Vai tu to spēj saprast?

Viņa to saprata pat ļoti labi.

— Es strādāju parkos uu pludmalēs un vienu vasaru vedu tūristus pa Rosili koraklēs un...

— Paga, paga! — Elizabete to smiedamās pārtrauca. — Kas ir Rosili un... un... kas ir korak-les?

— Rosili ir ļoti strauja, krāčaina upe, bet ko-rakles — no kārkliem pītas laiviņas, kuras parasti tiek apvilktas ar ūdens necaurlaidīgu ādu. Korakle ir līdzīga senlaicīgai kanoe. Tu nekad neesi bijusi Velsā, vai ne?

Elizabete noliedzoši papurināja galvu.

— Ak, tev tur patiesi patiktu!

Elizabete skaidri zināja, ka tā tas būtu.

— Tur ir ļoti daudz skaistu ūdenskritumu un daudz skaistu vietu...

Rīss minēja daudzus nosaukumus, un Elizabetei tie visi likās kā no pasaku grāmatas.

— Tā ir ļoti mežonīga zeme, pilna brīnumiem...

— Un tomēr tu pameti Velsu!

Rīss uzsmaidīja viņai. — Manī bija tāds izsalkums! Es vēlējos, lai man pieder visa pasaule.

Rīss tikai nepateica to, ka šis izsalkums vēl joprojām nav rimies...

Nākamajos trijos gados Elizabete kļuva tēvam neaizstājama. Viņas pienākums bija padarīt Sema dzīvi pēc iespējas ērtāku, lai tas pilnībā varētu koncentrēties savas dzīves lielajai mīlestībai — darījumiem. Sema dzīves sīkumi bija pilnībā Elizabetes pārziņā. Viņa pieņēma un atlaida kalpotājus, pirka un pārdeva mājas — atkarībā no tā, kas dotajā situācijā tēvam visvairāk bija nepieciešams.

Turklāt viņa bija kļuvusi tēva acis un ausis. Pēc darījumu sanāksmēm Sems bieži gribēja uzzināt Elizabetes domas par kādu personu vai arī paskaidroja, kāpēc izturējies tieši tā un ne savādāk. Viņa vēroja, kā tēvs pieņem lēmumus, kas skar tūkstošiem iesaistīto cilvēku dzīvi un simtiem miljonu dolāru. Viņa dzirdēja, kā valsts pārstāvji lūdz Somu atvāri jaunas fabrikas vai ari neslēgt vecās.

Pēc vienas šādas tikšanās Elizabete sajūsminājās: — Tas ir neticami! Tu, burtiski, valdi visā valstī!

Tēvs iesmējās un atbildēja: — “Hojje and Sons” ir lielāki ieņēmumi nekā divām trešdaļām pasaules valstu.

Ceļojot kopā ar tēvu, Elizabete iepazinās ar citiem Rolfu ģimenes locekļiem — Sema māsīcām un brālēnu Aleksi.

Būdama maza meitenīte, viņa jau bija tos redzējusi, kad tie ieradās pie Sema, vai arī tad, kad brauca pie tiem pavadīt savas īsās brīvdienas.

Simonela un Ivo Palaci Romā bija tie, kuri vienmēr lai sagādāja visvairāk uzjautrinājuma. Viņi bija atklāti un draudzīgi, un Ivo Elizabetei vienmēr bija licis justies kā pieaugušai sievietei. Viņš pārvaldīja “Roffe and Sons” Itālijas atzaru, un uzņēmums viņa vadībā plauka. Cilvēkiem patika slēgt ar Ivo darījumus. Elizabete atcerējās, ko, viņu salikusi, teica kāda klasesbiedrene: — Vai zini, ko es domāju par tavu tēvoci? Viņš ir piens un medus!

Tā arī bija — Ivo bija visu mīlulis.

Vēl bija Helēne Roffe-Martela un viņas vīrs Čārlzs, kuri dzīvoja Parīzē. Elizabete nekad nebija īsti izpratusi Helēni, nedz arī jutusies viņai tuva. Melēne vienmēr izturējās pieklājīgi, taču starp viņām arvien palika tāda kā siena, kuru Elizabete nespēja pārvarēt. Čārlzs vadīja uzņēmuma Francijas atzaru. Viņš bija kompetents, kaut arī Elizabete bieži bija dzirdējusi tēvu sakām, ka Čārlzam trūkst uzņēmības. Viņš ļoti cītīgi sekoja norādījumiem, taču nekad neuzņēmās iniciatīvu pats. Soms neuzskatīja par vajadzīgu viņu aizvietot ar kādu citu, jo Francijas atzaram tomēr bija ļoti labi panākumi. Elizabetei bija aizdomas, ka šos panākumus kaldināja Melēne Roffe-Marlela.

Elizabetei ļoti patika arī viņas Vācijas tante Anna Roffe Gesnere un tās vīrs Valters. Elizabete atcerējās ģimenes tenkas, ka Anna apprecējusi par sevi zemāk stāvošu personu. Valters tika saukāts par ģimenes melno avi, afēristu, kurš apprecējis nepievilcīgu un par sevi daudz vecāku sievieti tikai viņas naudas dēļ. Elizabetei tante nelikās nepievilcīga. Viņai vienmēr bija licies, ka Anna ir kautrīga, ļoti jūtīga sieviete, kuru nedaudz baida dzīves realitāte. Valters Elizabetei bija iepaticies jau pašā pirmajā mirklī. Viņš atgādināja klasisku kinozvaigzni, taču nebija nedz vulgārs, nedz iedomīgs. Elizabetei likās, ka tas mīl Annu patiesi un dziļi, tāpēc neticēja nevienam no tiem briesmu stāstiem, kurus melsa ļaudis.

No visiem radiem vismīļākais Elizabetei bija

Aleksis. Viņa māte bija dzimusi Rol’l’e, kura apprecējusi seru Džordžu Nikolsu — Irošo baro-ncl.ii viņa ciltī. Tieši pie Alekša Elizabete vienmēr vērsās, kad tai bija nepieciešams atbalsts. Kaut kādā veidā — varbūt Alekša vieglās ievainojamības un maiguma dēļ — viņš tai likās kā vienaudzis un brālis. Elizabete arī saprata, ka tas viņam ļoti glaimo. Aleksis prot viņu vienmēr izturējās kā pret līdzīgu, vienmēr bija gatavs palīdzēt un dot padomu. Elizabete atcerējās, kā reiz, būdama bezgala izmisusi, bija nolēmusi aizbēgt no mājām. Sakravājusi ceļasomu, viņa jau gribēja doties prom, kad, pēkšņa impulsa vadīta, nolēma piezvanīt Aleksim un atvadīties no viņa. Aleksis tobrīd atradās svarīgā sanāksmē, taču tik un tā to atstāja, lai veselu stundu pavadītu pārrunās ar Elizabeti. Kad viņš bija ar to izrunājies, Elizabete nolēma piedot tēvam, dodot tam vēl vienu iespēju. Tāds bija sers Aleksis Nikolss. Viņa sieva Viviāna nepavisam nebija tāda. Cik Aleksis bija augstsirdīgs un pašaizliedzīgs, tik Viviāna savtīga un iedomīga. Viņa bija visegoistiskākā sieviete, kādu Elizabete jebkad bija sastapusi.

Pirms vairākiem gadiem, kad Elizabete pavadīja nedēļas nogali viņu lauku īpašumā Gločes-leršīrā, viņa kādu dienu viena pati bija devusies piknikā. Tā kā bija sācis līt, tā agri atgriezās mājās. Iegājusi mājā pa virtuves durvīm un do-dāmās cauri gaitenim, viņa piepeši izdzirdēja no darbistabas alskanam saniknotas balsis.

— Es esmu nogurusi tēlot aukli! — Viviāna kliedza. — Vari pats auklēties ar savu mazo, dārgo radinieci! Es braucu uz Londonu! Man ir norunāta tikšanās.

— Protams, ka tu vari to atcelt, Viviān! Bērns taču ir pie mums tikai dažas dienas, un viņa...

— Piedod, Aleksi, taču man ir nepieciešama laba izd rāt ēšanās, un šonakt es atļaušos sev to prieku!

— Dieva dēļ, Viviān!

— Ak, aizveries taču! Nemēģini mani komandēt!

Pēc mirkļa, pirms vēl Elizabete paspēja attapties, Viviāna izskrēja no darbistabas. Viņa uzmeta ašu skatienu Elizabetes sarūgtinātajai sejiņai un jautri uzsauca: — Ko, jau mājās, zaķīt? — Un nākamajā mirklī bija jau prom.

Aleksis parādījās darbistabas durvīs un klusi sacīja: — Ienāc, lūdzu, Elizabeti

Viņa samulsusi paklausīja. Alekša seja bija kaunā pietvīkusi. Elizabete gribēja to nomierināt, taču nezināja, kā to izdarīt. Aleksis piegāja pie sava lielā rakstāmgalda, paņēma pīpi un sāka to piebāzt ar tabaku. Elizabetei likās, ka viņš ar to ņemsies mūžību.

— Tev jāsaprot Viviāna...

Elizabete viņu pārtrauca: — Aleksi, bet tā taču nav mana darīšana! Es...

— Un tomēr! Mēs visi esam viena ģimene, un es nevēlos, ka tu par viņu ļauni domā.

Elizabete tam nespēja noticēt. Pat pēc visas tās neticamās scēnas, kuru viņa bija dzirdējusi, Aleksis vēl aizstāvēja savu sievu!

— Dažreiz laulībā, — Aleksis turpināja, — vīram un sievai ir dažādi uzskati un vajadzības. — Viņš ieturēja pauzi, meklēdams īstos vārdus. — Es nevēlos, ka tu notiekošajā vaino Viviānu, jo es... es nespēju apmierināt viņas vajadzības. Saproti, tā nav viņas vaina.

Elizabete nespēja nepajautāt: — Vai... vai viņa izklaidējas ar citiem vīriešiem?

— Baidos, ka jā.

Elizabeti tas ļoti uztrauca. — Tad kāpēc tu no viņas nešķiries?

Aleksis tai maigi uzsmaidīja. — Es nevaru no viņas šķirties, mazulīt. Tu taču redzi — es viņu mīlu!

Nākamajā dienā Elizabete atgriezās skolā, taču kopš tās reizes jutās Aleksim daudz tuvāka nekā visiem citiem.

Pēdējā laikā Elizabete bija sākusi raizēties par savu tēvu. Viņš izskatījās nomākts un norūpējies par kaut ko, taču Elizabete tā arī neuzzināja, kas lam bija par iemeslu. Kad viņš tai paziņoja, ka dosies uz Šamonī, jo kalni lam nākšot par labu, Elizabete julās apmierināta. Viņa zināja, ka tēvam ir nepieciešama atpūta. Viņš bija zaudējis svaru, kļuvis bāls un nespēcīgs.

— Es par visu parūpēšos: biļetēm, viesnīcu...

— Neuztraucies, viss jau ir nokārtots.

Arī tas viņam bija pilnīgi neraksturīgi. Nākamajā rītā tēvs devās uz Šamonī, un tā bija pēdējā reize, kad Elizabete to redzēja. Vairs viņa tēvu nekad neredzēs...

Elizabete gulēja gultā krēslainajā istabā un atcerējās pagātni. Viņa nespēja noticēt tēva nāvei, jo viņš vienmēr bija šķitis tik dzīvespriecīgs, tik enerģisks...

Viņš bija pēdējais, kas nesa Rolfu dzimtas vārdu. Neskaitot Elizabeti. Kas tagad notiks ar uzņēmumu? Tēvam bija piederējusi akciju kontrolpakete. Kam gan viņš būtu to novēlējis?

Elizabete uz šo jautājumu uzzināja atbildi jau nākamās dienas pēcpusdienā, jo pie viņas ieradās tēva advokāts.

— Esmu atvedis jūsu tēva pēdējo novēlējumu. Man ir ļoti nepatīkami jūs traucēt šādā brīdī, taču domāju, ka jums ar to būtu jāiepazīstas pēc iespējas ātrāk. Jūs esat sava tēva vienīgā mantiniece. Tas nozīmē, ka “Roffe and Sons” akciju kontrolpakete tagad ir jūsu rokās.

Elizabete tam nespēja noticēt. Tēvs taču nebūs izvēlējies viņu par kompānijas nākamo vadītāju! — Kāpēc? — viņa pavaicāja. — Kāpēc es?

Advokāts saminslinūjās. — Vai varu būt atklāts, mis Rofī’e? Jūsu tēvs bija salīdzinoši jauns vīrs. Esmu pārliecināts, ka viņš nedomāja, ka tik ātri mirs. Ar laiku — esmu par to pārliecināts — viņš nozīmētu kādu, kam būtu jāpārņem uzņēmuma vadība. Taču pagaidām viņš varbūt vēl nemaz nebija izlēmis, kurš tas varētu būt. — Advokāts saduga. — Un arī tagad tas vēl nebūt nav skaidrs. Visa vara tagad ir jūsu rokās. Jums būs jāizlemj, ko vēlaties ar to darīt, kam vēlaties to uzticēt... — Advokāts vērīgi palūkojās Elizabetē. — Līdz šim “Roffe and Sons” direktoru padomē vēl nekad nav bijušas sievietes, bet... nūja, tagad jūs pārņemat tēva varu savās rokās. Direktoru padomes likšanās notiks šajā piektdienā Cīrihā Vai jūs tur varēsiet ierasties?

Serus būtu uz viņu paļāvies.

Arī vecais Semjuels to būtu darījis.

— Es tur būšu! — Elizabete apsolīja.

1

“Ak, pateicos, mīļais Dievs!” (Vācu vai.) Tulk. picz.

2

' Hallo! Šeit policijas steidzīgs izsaukums. Vai varu palīdzēt? (Vācu vai.) Tulk. pie'/..

3

Jā, lūdzu! Es... (Vācu vai.) Tulk. pie/..

4

Ak tu dieniņ! Tu mani osi ievainojusi! (Itāliešu vai.) Tulk.piez.

5

Slampas dēls! (Itāliešu vai.) Tulk.piez.

6

'Ak Dievs! (Itāliešu vai.) Tulk.pie?..

7

Donžuāns (itāliešu vai.). Tu Ik.pie?.

8

Ielasmeitas (itāliešu vai.). Tulk.piez. z Itāliešu personvārdam Džuzepe vistuvākais atbilstošais angļuamerikāņu cilmes personvārds ir Džo; zaļš — itāliešu valodā verdi, augļu valodā — green.

9

ai

10

1 Sirsniņ (itāliešu vai.)- Tulk.piez.

11

Mīļotā (itāliešu vai.). Tulk.piez.

12

Ak tu manu nabaga mīļumiņ! (Itāliešu vai.) Tulk.piez.

13

Eņģeli manu! (Itāliešu vai.) Tulk.piez.

' Senjors Palaci? (Itāliešu vai.) Tulk.piez. Jā (itāliešu vai.). Tulk. pie/,.

14

Traks (spāņu vai.). Tulk. piez.

Content

Šeldons Sidnijs Asinsbalss pirmā gramata

PIRMĀ GRĀMATA

1 NODAĻA

2 NODAĻA

3 NODAĻA

4 NODAĻA

5 NODAĻA

6 NODAĻA

7 NODAĻA

8 NODAĻA

9 NODAĻA

10 NODAĻA

11 NODAĻA

12 NODAĻA

13 NODAĻA

14. NODAĻA

1