Hičenss Roberts

Asiņu balss

Roberts Hičenss

Asiņu balss

PIRMĀ DAĻA

I

t Drūmā novembra pēcpusdienā, kad Londona bija tīta biezā, dzeltenā miglā, Hermiona Lestere sēdēja savā mājā ītena laukumā pie kamīna un lasīja tikko no rakstāmgalda atvilktnes izņemtu vāstuļu saini. Viņa gaidīja vēstuļu autoru Emīlu Artuā, kas vakar telegrafēja, ka ar nakts vilcienu un kuģi ieradīsies no Parīzes.

Miss Lestere bija trīsdesmit četrus gadus veca, diezgan liela auguma, kalsna, bet stipra, slaidiem un spēcīgiem, tomēr diezgan neveikliem locekļiem. Viņai bija parasta, diezgan četrstūraina un neglīta seja, nesimetriskiem un gandrīz rupjiem vaibstiem, bet viņai bija laba, tīra un veselīga sejas krāsa un lielas, pievilcīgas brūnas acis, kurās izpaudās nevien laipnība, līdzjūtība un atjauta, bet arī dziļš saprāts un enerģija. Tās bija fiziski un garīgi modras sievietes acis. Ja viņas ķermenim trūka veikluma, kas ir valdzinošākā cilvēku un dzīvnieku īpašība, tad tas atspoguļojās viņas acīs, kas apbrīnojami atklāti un spēcīgi runāja par viņas intelektu. Par spīti šīm acīm un viņas biezajiem, viļņainiem un brūnajiem matiem, kuros bija maigs mirdzums, viņa bija vienkārša, gandrīz neglīta sieviete, ar kuru iepazīstoties redzēja, ka viņas pievilcības spēks izriet no viņas būtības, ko varēja nojaust un atklāt tāpat kā uguns liesmu, kas atplaiksnās neskaidrā loga stiklā.

Cilvēki ar dažādiem temperamentiem un spējām tiešām atrada, kaHermiona ir ļoti pievilcīga. Tos saistīja viņas atjautība un intelekts', viņas personība un gudrība, un lai gan tie skaidri redzēja un atklāti atzina, ka viņai nav visai glīta seja un ir gandrīz vīrišķīgi rupja ķermeņa uzbūve, tie diezgan pareizi teica, ka «tas pie Hermionas it kā nekrīt svarā». Tikai nedaudzi zināja, ko domāja pati Hermiona. Varbūt viņas vispārējā popularitāte novirzīja ļaužu interesi no šī jautājuma.

Telpa, kurā Hermiona lasīja Artuā vēstules, bija maza un pieblīvēta grāmatām. Grāmatas plauktos, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, neaizsargāja stikls; dažas bija skaisti iesietas, bet daudzām bija apdriskāti papes vāki. Likās, ka šīs grāmatas ir ļoti daudz lasītas. Grāmatas un žurnāli angļu un citās valodās atradās starp ģīmetnēm un puķu vāzēm arī uz vairākiem galdiņiem. Uz liela rakstāmgalda bija izmētāti papīri un vēstules. Skaists pianīno stāvēja atvērts, un uz tā atradās diezgan daudz nošu. Uz biezas persiešu grīdsegas pie kamīna gulēja ļoti liels bernardietis, kas bija nolicis purnu uz ķet-^ nām un apmierināts miegaini mirkšķināja acis.

Hermiona lasīja vēstules vienu pēc otras, un viņas sejā jocīgi attēlojās sajūtu gamma, kas atbilda viņas ātri slīdošajām domām. Dažreiz viņa smaidīja. Vienu vai divas reizes viņa skaļi iesmējās, izbiedējot suņi, kas pacēla smago galvu un lielā izbrīnā paskatījās uz viņu. Tad viņa kratīja galvu, izskatījās drūma, pat skumja vai nopietna un pilna līdzjūtības, kas glābēja izpausties mierinošu vārdu plūsmā. Beidzot viņa savāca kopā vēstules, nevērīgi sasēja tās ar auklu un atlika atpakaļ atvilktnē. Tikko viņa bija to izdarījusi, durvis, kas stāvēja pusvirus, viegli atdarījās, un tanīs parādījās livrejā ģērbts austrumnieciska izskata zēns tumšām acīm.

— Kas ir, Solim? — Hermiona franciski jautāja.

— Artuā kungs.

— Emīls! — Hermiona ar apvaldītu dedzību pieceļoties iesaucās. — Kur viņš i.r?

— Šeit! — skaļa balss tāpat franciski atbildēja.

Seliņas graciozi atkāpās sāņus, bet istabā ienāca liela auguma cilvēks un satvēra Hermionas izstieptās rokas.

— Neielaid vairs nevienu, —■ Hermiona zēnam teica.

A

— Sevišķi mazo Taunliju, — Artuā draudot piebilda.

— Klusi, Emīl! Pat miss Taunliju nē, ja tā atnāktu, Sēlim.

Selims gudri smaidot paskatījās uz lielo vīrieti.

— Saprotu, — viņš atbildēja un izslīdēja laukā.

— Kāpēc tu, austrumu svētceļniece, apvainoji austrumus, uzģērbjot Saļimām svārkus ar pogām un vadmalas bikses? — Artuā jautāja, vēl arvien turot Hermionas rokas.

— Es zinu, ka tā ir varmācība, bet man bija tas jādara. Viņu apbrīnoja un tam sekoja, un viņam tas tiešām bija nepatīkami. Tikko to dabūju zināt, atmetu visus mākslīgos aizspriedumus un paturēju viņu — drausmīgu, bet laimīgu. Paldies, ka atnāci, — paldies.

Viņa atlaida tā rokas, un viņi stāvēja bridi uzlūkojot viens otru kamīna gaismā.

Artuā bija apmēram četrdesmit tiās gadus vecs, slaids, lielu, gandrīz herkulisku stāvu, patīkamu, pareizi veidotu seju, kas izskatījās diezgan drūma, un ļoti lielām, rudām acīm, kas vienmēr raudzījās pētoši un bieži skumji. Viņam bija cēla un ievērojami intelektuāla piere, un viņa skaisto, masīvo galvu klāja biezi, īsi, pelēki mati. Viņš valkāja ūsas un lielu bārdu. Viņa frizieris, kuram zināmā mērā bija jāatbild par pēdējo, vienmēr teica, ka tā ir «visskaistākā kīlbārda Parīzē», un lepojas ar to ne mazak kā tas īpašnieks. Artuā nebija neveikls, un visa viņa būtne liecināja par fizisku un intelektuālu spēku, neierobežojamu gribu un eleganci. Viņš bija labi un moderni ģērbies un izskatījās pēc mākslinieka. Uzlūkojot Hermionu, smaids, kas viņam ienākot bija rotājies ap lupām, nozuda.

— Es atnācu, lai dzirdētu visu, — viņš teica skanīgā balsī, — balsī, kas atbilda viņa ārienei. —Vai zini,—viņa balss kļuva nopietna, tanī bija gandrīz dzirdams pārmetums, — ka nevienā savā vēstulē — es aizbraucot no Parīzes tās vēlreiz pārlasīju — tu nekā neesi rakstījusi par šo Delareja kungu.

— Kāpēc man vajadzēja to darīt?

Viņa apsēdās, bet Artuā palika stāvot.

— Es domāju, ka mēs reti rakstījām par atsevišķām personām. Mēs rakstījām par notikumiem, idejām, darbu, dzīves apstākļiem, — vīrieti, sievieti, bērnu — jā, bet nekad neminējām atsevišķus vīriešus, sievietes vai bērnus. Man likās, — taisnību sakot, zinu, jo nupat tās lasīju, — ka arī tu savās vēstules loti maz runā par mūsu kopējiem draugiem, un vēl mazāk par draugiem, kas nav mums kopēji.

Runājot viņa izstiepa slaidu, kalsnu roku un atrāva atvilktni, kurā bija ielikusi ar auklu pārsieto sainīti.

— Te tās visas ir.

— Tu neaizslēdz šo atvilktni?

— Nekad.

Viņš nopietni paskatījās uz viņu.

— Es aizslēdzu istabas durvis vai patiesībā tās pašas aizslēdzas. Vai tu neievēroji?

— Nē.

— Tās aizkrīt tāpat kā dzīvokļu ārdurvis. Man tām ir sevišķa atslēga.

Viņš neteica nekā, bet pasmaidīja. Pēkšņais īgnums nozuda no viņa sejas.

Iiermiona pacēla rokā vēstules.

— Te tās ir.

— Manas gaudas, mans egoisms, manas godkārīgās dziņas, mani uzskati. Ak Dievs! Cik tu esi bijusi labs draugs, Hermiona!

— Un daži saka, ka tu neesi pazemīgs!

— Es — pazemīgs! Kas ir pazemība? Es, salīdzinot ar citiem, apzinos savu vērtību, un šī apziņa tiem bieži vien liekas iedomība.

Viņa sāka raisīt vaļā sainīti, bet viņš izstiepa roku un atturēja viņu.

— Es neatbraucu no Parīzes, lai lasītu savas vēstules vai klausītos, kā tu tās lasi. Es atbraucu, lai tu man pastāstītu par šo Delarcja kungu.

Selims ienesa tēju un atkal klusu izzagās laukā, šoreiz aiztaisot durvis. Tikko viņš bija izgājis, Artuā izvilka no kabatas kārbiņu, izņēma no tās pīpi un ^piepildījis, aizdedzināja to. Hermiona pa to laiku ielēja tēju un, iemetusi vienā tasē trīs cukura graudus, pasniedza to Artuā.

— Es neatbraucu protestēt. Tu zini, ka mēs abi dievinām individuālu brīvību. Cik bieži savās vēstulēs nerakstījām, ka cienām katra cilvēka patstāvības tiesības! Nē, es atbraucu, lai dzirdētu visu, lai dzirdētu, kā tev uznāca šī tīkamā mānija.

G

Pie pēdējiem vārdiem viņa dobjajā balsī izskanēja sarkasms un gandrīz labvēlība.

Hermiona tūliņ sadusmojās.

— Nerunā tā, Emīl! — viņa iesaucās.

>

Artuā maisīja tēju ilgāk, nekā tas bija vajadzīgs, bet nesāka to dzert.

— Tev nevajag raudzīties uz mani no augšas uz leju, — viņa turpināja, — es to negribu. Mēs visi esam līdzīgi, kad darām zināmas lietas, kad sekojot saviem likteņiem dzīvojam patiesi, vienkārši un atklāti un kad mirstam. Tu to jūti. Neanalizē, mīļo Emīl, — atmet profesionālo redzes viedokli! Es jau redzu tavu veco, silto sirdi. Man nekad nav bijis no tevis bail, lai gan stādu tevi augstu, augstāk nekā kritiķi un tavi lasītāji, augstāk nekā tu pats sevi. Katrai sievietei jābūt spējīgai mīlēt, un arī katram vīrietim. Šai uzskatā nav nekā nejēdzīga, lai gan daudz nejēdzību var rasties to realizējot. Tev nav bijis vēl izdevības tās novērot pie manis, tāpēc tev nav nekā, par ko smieties vai man pārmest. Tagad dzer tēju!

Viņš skaļi iesmējās un ieņēma malku tējas. Tad izgrūdis , dūmu mākoni no savas pīpes, viņš jautāja:

— Ko tad tu varētu cienīt?

— Katru, kas ir atklāts, sevi ieskaitot.

— Esi tagad atklāta pret mani un es rīt atgriezīšos Parīzē kā apcirpts jērs. Esi atklāta attiecībā uz Delareju.

Hermiona brīdi sēdēja gluži klusu ar vēstuļu saini klēpī. Beidzot viņa teica:

— Dažreiz ir grūti patiesi aprakstīt kādu sajūtu, vai nē?

— Ā, tu pati nezini patiesību.

— Šaubos, vai to zinu. Sajūtas attīstības vēsture var būt gandrīz vēl komplicētāka par Francijas vēsturi.

Artuā bija rakstnieks, un viņš pamāja galvu kā cilvēks, kuram tas viss zināms.

— Moriss, — Moriss Delarejs jau sen bija mīlējis mani. Es biju ļoti pārsteigta, kad dabūju to zināt.

— Kāpēc?

— Viņš ir apbrīnojami skaists.

— Tas nav nekāds izskaidrojums tavam pārsteigumam.

— Nē? Es tomēr domāju, ka mani pārsteidza taisni tas, ka mani mīl tik jauks cilvēks.

— Un kāda atzina tev radās?

>

Viņš mazliet pielieca tai galvu un lielajām, rudajām acīm raudzījās viņas sejā.

— Atziņa! Klausies, Emīl, es varu teikt, ka pat tik ģeniāls un gudrs cilvēks kā tu nespēj pilnīgi saprast, kā neglīta sieviete mīl daiļumu, — tāda neglīta sieviete kā es, kurai ir intelekts, kaisle un spēcīga katras daiļuma izteiksmes izjūta. Uzlūkojot daiļumu, man gandrīz liekas, ka esmu netīra uba-dzīte, kas uzlūko eņģeli. Mans intelekts man neko nelīdz. Man varbūt šo sajūtu rada iekšēja pārliecība, ka cilvēcei patiesībā vajadzētu būt daiļai un ka neglītie indivīdi uzskatāmi par noziegumiem tikumu vidū. Vai atceries to savu grāmatu, kurai nebija mākslinieciskas vērtības, tāpēc ka tu tanī nebiji patiess?

Artuā savieba seju.

— Vēlāk tu samaksāji daudz naudas, lai tā vairs nekad netiktu izdota. Tu izņēmi to no apgrozības. Es dažreiz jutu, ka mūs, neglītos cilvēkus, arī vajadzētu izņemt no apgrozības. Varbūt, ka tas ir muļķīgi, un es ceru, ka to nekad neizrādu, bet man tomēr ir tāda sajūta. Tāpēc biju vienkārši pārsteigta, ka mani mīl skaistākais cilvēks, kādu jebkad biju pazinusi. Man tas likās smieklīgi un neiespējami. Kad pārliecinājos, ka tā ir taisnība, man tas izlikās ļoti brīnišķīgi un, atzīstos, loti skaisti. Likās, ka tas būs man vislielākais gandarījums manā mūžā.

— Un tā tas sākās?

— Jā gan. Bija arī citi apstākļi. Moriss Delarejs nebūt nav muļķis, lai arī nav tik gudrs kā es.

— Tas mani nepārsteidz.

— Laikam lielu lomu spēlēja arī tas, ka viņš nebija iedomīgs uz savu fizisko pilnību un pakļāvās man. Es domāju, ka Moriss izjūt pret intelektu to pašu, ko es pret daiļumu. Viņš lika man to saprast. Un tas laikam tik neparastā kārtā atdarīja viņam manu sirdi.

— Jā. Lūdzu ielej man vēl tēju.

Viņš pasniedza tasi. Viņa runājot pielēja to.

Viņa bija pilnīgi aizrāvusies no tā, ko pati teica, un darīja visu gluži mehāniski.

— Es zināju, ka manas spējas, manas prāta spējas var viņam kaut ko dot, bet viņa daiļums nenozīmē nekā manā attīstībā. Un liekas, ka ari tas veda mani soli viņam pretim.

Beidzot — jā, vienu dienu zināju, ka gribu viņu precēt. Tagad, Emīl, es viņu precēšu. Lūdzu.

Viņa sniedza tam pilno tasi.

— Tu nepieliki cukuru, — viņš teica.

— O, — es pirmo reizi to aizmirsu.

— Jā. #

Viņa balss skaņa lika tai ātri uzlūkot viņu un iesaukties:

— Bet tas taču neko nemainīs.

— Ir jau mainījis. Tu pirmo reizi esi aizmāršīga. Lai velns parauj cilvēka patmīlību!

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā otrpus tējas galdiņam.

— Tam jāmaina mūsu attiecības. Ja Moriss Delarejs ir vīrs, — un ja tu viņu gribi precēt, viņam tādam jābūt, — tad viņš nejaus tev būt tāda cilvēka draudzenei, kas apkaunojis pat Parīzi, pasakot tai kailu patiesību.

— Jā, viņš ļaus. Es viņa dēļ nepārtraukšu nevienu draudzību, un viņš to zin. Nav cilvēka, kas nebūtu godīgs un labs. Es, paldies Dievam, varu to teikt. Ja vēlies, Emīl, mēs abi varam palielināt vēstuļu saiņus.

Viņš domīgi un pat mazliet skumji uzlūkoja viņu.

— Man liekas, ka tu draudzības dēļ esi spējīga uz visu, — viņš teica. — Pat ar vīra atļauju palielināt vēstuļu saini. Vīra! — Mazā Taunlija laikam ir galīgi apmulsusi. Bet tāda jau viņa ir vienmēr.

— Tikai tavā klātbūtnē. Tu nepazīsti un nekad nepazīsi Evelīnu. Tu. redzi viņu tikai no ļaunās puses, tāpēc ka viņai no tevis bail. Viņu baida tavas spējas, bet vēl vairāk tava āriene.

— Esmu tāds, kādu Dievs mani radījis.

— Ar friziera palīdzību. Viņai bail no tavas bārdas un visa pārējā izskata.

— Ko viņa saka par šo lietu? Ko saka visi tavi neskaitāmie pielūdzēji?

— Ko lai tie teiktu? Kāpēc visiem būtu jābrīnās? Tā taču ir visdabīgākā lieta pasaulē, ka sieviete, pat leti vienkārša sieviete apprecas. Esmu vienmēr dzirdējusi, ka laulība ir sievietes mērķis un, kaut arī tam neticu, es neredzu nekāda sevišķa iemesla, kāpēc nevarētu apprecēties, ja to gribētu. Un es gribu.

— Taisni tas pārsteigs mazo Taunliju un ļaužu vairumu.

— Es sakšu domāt, ka visus šos gadus neesmu izlikusies sievišķīga.

— Nē. Tu esi neparasta sieviete, kas pārsteidz ar to, ka grib darīt ļoti svarīgu lietu, kas ir ļoti parasta.

— Man tā nebūt neliekas parasta.

Emīls Artuā bija apņēmies nebūt greizsirdīgs. Viņš nekad nebija gribējis Hermionu precēt un negribēja to darīt arī tagad, bet patiesībā bija dusmās atbraucis no Parīzes.

— Tev nav tas man jāsaka, — viņš teica. — Zināms, ka tas tev ir liels notikums. Citādi jau tu nekad nebūtu iedomājusies to darīt.

— Pareizi. Tu esi pārsteigts?

— Liekas, ka esmu. Jā, esmu.

— Es domāju, ka tu esi pārāk gudrs, lai tevi varētu pārsteigt.

— Es arī tāpat domāju. Bet vai kāds cilvēks ir tik gudrs, lai nebūtu muļķis? Es nekad neesmu tādu saticis un ari neceru satikt.

— Tu domāji, ka mūžam palikšu vecmeita?

— Es domāju, ka tu esi Hermiona Lestere, liels cilvēks, neparasts cilvēks, brīva no sava dzimuma aizspriedumiem un zemiskuma, īpatna, gudra un augstsirdīga sieviete, kas ir brīva kā vējš vergu vidū un nepiegriež vērību citu uzskatiem, bet kalpo patiesībai un ir tik cilvēcīga kā reti kāds cilvēks. Patiesībā tai vajadzēja būt māksliniecei, bet tā, kā redzams, izvēlējusies būt vienkārši sieviete.

Hermiona smējās, izslaukot no acīm asaras.

— Jā, mīļo Emīl, es tagad ļoti vienkārši esmu tikai sieviete.

— Kāpēc man brīnīties? Tev taisnība. Kas gan mani pārsteidz?

Viņš domāja.

— Varbūt tas, ka tu esi tik neparasta, tik individuāla, ka es nespēju iedomāties cilvēku, kuru tu varētu izvēlēties. Es iedomājos šņaukājošu profesoru, — neiespējami! Es iedomājos grieķu dievu, — un mans prāts atkal sauc: — neiespējami! Tomēr parastas sievietes ideāls tiešām ir grieķu dievs.

— Tu nekā nezini. Tu raidi bultas gaisā.

— Tad pastāsti man vairāk! Pacel tumsā lāpu!

— Nevaru. Tu iedomājies, ka pazīsti sievieti, un salti prasi, lai tā izskaidro tā cilvēka pievilcību, kuru mīl, lai tu varētu to izpētīt. Es negribu to mēģināt.

— Bet, — viņš jokojot uzmācās, tā slēpjot tikai savu satraukto ziņkāri, — es gribu zināt.

— Un tu dabūsi zināt. Mēs ar Morisu šovakar vakariņosim pie Kaminitija Pīthila ielā uz Rīdženta ielas stūra. Atnāc, pavadīsim kopā vakaru. Pusdeviņos, zināms, bez frakas un visgaršīgākā turku kafija Londonā.

— Vai Delareja kungam patīk turku kafija?

— Viņš to mīl.

— Apzinīgi?

— Kā tu domā?

— Vai viņš to vienmēr mīlējis, vai mīl tikai tevis dēļ?

— To tu šovakar vari uzzināt.

— Es būšu.

Viņš piecēlās, ielika pīpi kārbiņā, kārbiņu kabatā un teica:

— Ja kritiķis varētu dabūt vārdu, Hermiona —

— Jā, — nu?

— Pielūko, ka Delarejs, lai kāds viņa raksturs, ne tagad, ne vēlāk neredzētu, ka netīrā ubadzīte uzlūko eņģeli! Es lietoju tavas pašas pārspīlēto salīdzinājumu. Vīrieši nevar izturēt zināmas lietas un palikt uzticīgi sava rakstura labajām īpašībām. Pazemīga dievināšana no tādas sievietes, kā tu, sabojātu Antonija svētīgos tikumus. Domā par sevi labi, draugs, domā labi par savām sfinksas acīm! Vai tās nav skaistas? Vai tanīs neliesmo intelekts? Mans Dievs! Lai es šovakar neredzētu nekādu pazemošanos, citādi pielikšu Delareja turku kafijai trīs graudiņus, — es vienmēr saucu tos par «turku baudu» — un aizraidīšu viņu gulēt pie tā senčiem.

Ilermiona piecēlās un dedzīgi izstiepa viņam pretim rokas.

— Paldies, Emīl! — viņa teica. — Tu esi. . .

Pie durvīm atskanēja viegls klauvējiens. Hermiona piegāja un atvēra tās. Laukā stāvēja Selims un turēja uz paplātes ar zīmuli rakstītu vēstuli.

— Ila! Mazā Taunlija ir bijusi, — Artuā iesaucās.

— Jā, tā ir no viņas. Tu viņai teici, Sēlim, ka pie manis ir Artuā kungs?

— Jā.

— Vai viņa kaut ko sacīja?

— Viņa sacīja: — Labi, — un tad viņa uzrakstīja to. Tad viņa atkal sacīja: — Labi, — un tad viņa aizgāja.

— Paldies, Sēlim.

Selims nozuda. #

— Skaisti, — piebilda Artuā. — Es dzirdu viņu runājot un redzu viņu greizsirdības mocītu pazūdam tumsā.

— Klusi, Emīl, neesi tik ļauns!

— Man šodien tādam jābūt, jo es arī esmu . . .

— Muļķības. Esi šovakar labs, esi loti labs!

— Es mēģināšu.

Viņš mazliet groteski noliecās, noskūpstīja viņas roku un nekā vairs neteicis aizgāja lieliem soļiem. Hermiona apsēdās, lai izlasītu miss Taunlijas vēstuli.

«Neļaunojies, mīļā! Es zinu, ka man tagad jāaprod ar to, ka nekā nenozīmēju tavā dzīvē. Sākumā tas ir grūti, bet eksistence jau ir tikai cīņa. Jūtu, ka man atkal uznāks nervu lēkme. Ko gan tas viss nozīmē?

Tava

Evelīna.

Hermiona nopūtās un iesmējusies nolika vēstuli.

— Ko gan tas viss nozīmē? Nabaga mīļā Evelīna! Paldies Dievam, tas reizēm nozīmē... —viņa nepabeidza teikumu, bet nometās uz grīdsegas un saņēma rokās suņa lielo galvu.

— Tu taču neko neraizējies, vecais, kamēr tev ir tavs kauls? Ak, es esmu savtīga neliete! Bet es dabūšu savu kaulu un es tur nekā nevaru darīt, ka esmu laimīga, — vareni, ārkārtīgi laimīga.

Un skūpstot suņa auksto purnu viņa atkārtoja:

— Ārkārtīgi, ārkārtīgi laimīga.

II

Kad Selims laipni aizraidīja miss Taunliju no Hermionas durvīm, viņa, kā jau Artuā nojauta, aizsteidzās projām miglā pie savas draudzenes misis Kresvikas, kas dzīvoja Slouna ielā. Viņa juta, ka viņai vajag izkratīt kādam sirdi, un misis Kres-vikas tēja, kas bija Ķīnas tējas maisījums ar kādu citu noslēpumainu šķirni, bija visgaršīgākā Londonā. Debesis dod gandarījumu pat tādiem cilvēkiem, kā miss Taunlija, un misis Kresvika sēdēja mājā pie iekurta kamīna. Kad viņa redzēja, ka miss Taunlija ienāk ar viegli noliektu galvu, tā iesaucās:

— Apmierini mani ar cepum*n, jo esmu slima aiz mīlas! Saņemies, mīļo Evelīn! Migla izgaisīs, un pat neiralģijai ir robežas. Es tev neprasu, kas par lietu, jo ļoti labi jau zinu.

Miss Taunlija apsēdās ļoti lielā atzveltnes krēslā un nedroši paņēma cepumu.

— Ko tas viss nozīmē? — viņa iesāņus parketā raugoties čukstēja.

— Prasi maizniekam, Oliča ielā 5. Es tos vienmēr tur ņemu. Viņš zina apbrīnojami daudz.

— Nē, es domāju par dzīvi ar tās neparastajām maiņām, —-notikumiem, kurus nekad negaida, kurus nevar iedomāties pat sapņos un kas nāk tik pēkšņi. Es nedomāju, ka esmu muļķe, bet es tiešām to negaidīju.

— Ko tad?

— Hermionas neparasto saderināšanos.

Mis Kresvika bija maza auguma, bet izskatījās slaida. Viņai bija straujas, bet patīkamas kustības un noteikts, ļoti anglisks deguns.

— Nezinu, kāpēc saukt to par neparastu, — viņa atbildēja. — Katrs agru vai vēlu saderinās. Hermiona ir sieviete tāpat kā mēs visas un tāpat var maldīties, bet atzīstos, ka nekad nedomāju, ka viņa apprecēs Morisu Delareju. Cik varēja novērot, tad viņa tam nekad nepiegrieza vairāk vērības kā citiem.

— Hermiona izturas pret visiem vienādi, tā ka ļaudis nekā nevar saprast, — miss Taunlija žēlojās. — Viņai ir tik plašas tieksmes un intereses, ka viņa nomāc visus pārējos. Es vienmēr jūtos gluži nospiesta, kad salīdzinu savu nabaga dzīvīti ar viņējo. Un vēl viņa ir fiziski tik izturīga. Tu zini, ka viņa ziemu iet tik aukstā vannā, ka tai vispirms iāsalauž tai pārsalušais ledus, — zināms, ja tur ir ledus.

— Viņa nesalauž ledu vannā vien, — Kresvika kundze teica.

— Es ļoti labi saprotu, — miss Taunlija gurdi teica. — Tu domā, —jā, tev taisnība. Es sev vannai lieku sasildīt ūdeni, bet man nekad nav bijusi laba asinsrite.

— Hermiona ir neparasta sieviete, — misis Kresvika sacīja un mēģināja vērot spogulī savu profilu, pieņemot pēc iespējas romisku izskatu. — Es pazīstu visu Londonu, bet neesmu satikusi otru tādu sievieti kā Hermiona. Viņa var izdarīt lietas, par kurām citas sievietes nedrīkst pat sapņot, un neviens nekā nesaka.

— Tagad viņa grib izdarīt lietu, par kuru no mums sapņo lielākā daļa. Vai viņi būs laimīgi? Viņš ir desmit gadus jaunāks. Vai viņi var būt laimīgi?

— Neviens nevar pateikt, vai divu cilvēku likteņu savienojums būs laimīgs, — miss Kresvika sprieda. — Moriss Dclarejs ir ļoti skaists.

— Jā, un Hermiona nav.

— Tas nekad nav bijis no svara.

— Es zinu. Es nesaku, ka ir. Bet vai tagad būs?

— Kāpēc jābūt?

— Vīrieši ļoti lielu vērību piegriež ārienei. Vai domā, ka Hermiona mīl Delareju tāpēc, ka viņš ir skaists?

— Viņa nirst dziļi.

i >

— Jā, vienmēr.

— Kāpēc ne šoreiz? Viņa būs nomirusi dziļāk kā jebkad.

— Viņai, zināms, tas jādara. Bet tas ir ļoti savādi, man liekas, ka mēs bieži apprecam to cilvēku, kuru saprotam vismazāk. Noslēpums ir tik ļoti pievilcīgs.

Miss Taunlija nopūtās. Viņa bija brīviem uzskatiem, melnīgsnēja un vienmēr ģērbās tā, lai izskatītos noslēpumaina.

— Moriss Delarejs tikko atbilst manam noslēpumainības priekšstatam, — misis Kresvika teica un paņēma cukurotu kastani.

— Pēc manām domām viņš ir diezgan inteliģents un ārkārtīgi glīts cilvēks. Hermiona ir taisni pretēja, — ārkārtīgi inteliģenta un gandrīz neglīta.

— 0, nē, viņa nav neglīta! — miss Taunlija negaidot silti iesaucās.

— Viņai ir skaistas acis, — tā piebilda.

— Labas acis vēl nepadara cilvēku skaistu, — misis Kresvika teica un atkal paskatījās uz savu profilu spogulī. — Hermiona ir pārāk liela, viņai ir pārāk četrstūraina seja un, — bet kā jau teicu, tam nav nekādas nozīmes. Hermionai ir temperaments, kas atsver visu.

u

— Kaut man būtu temperaments! — teica miss Taunlija. — Jās mēģinātu to audzināt.

— Tu tikpat labi vari mēģināt audzināt ūsas, — misis Kresvika diezgan rupji atbildēja. — Ja tas ir, tad ir, bet ja nav, tad tavas pūles ir veltīgas.

— Es domāju, ka Hermiona kaut ko izdarīs, — miss Taunlija turpināja un slāpēs gausi izdzēi'a otro tasi tējas.

— Izdarīs?

— Kaut ko svarīgu, lielu, kaut ko, kas padarīs viņu slavenu, bet tagad zināms, — viņa apklusa, — tagad par vēlu, — viņa pabeidza. — Laulība nerada, bet iznīcina talantus. Kaut ko tamlīdzīgu ir teicis kāds vīrs, es aizmirsu kas.

— Varbūt viņš ir iznīcinājis savas sievas talantu. Es domāju, ka Hermiona būs ievērojama māte.

Miss Taunlija kautri piesarka. Viņa gandrīz visu darīja kautri. Pa daļai arī tāpēc viņa dievināja Hermionu.

— Un ievērojamas mātes ir retums, — misis Kresvika turpināja. — Labas mātes ir Londonā, paldies Dievam, gluži parastas, lai cilvēki, kas zobojas par sabiedrību, kurā nevar iekļūt, teiktu, ko teikdami. Bet ievērojamas mātes ir reti sastopamas. Es nevienu nezinu,

— Ko tu saproti ar ievērojamu māti? — miss Taunlija jautāja.

— Māti, kas au dzina. Hermiona ir laba draudzene, un viņai ir sevišķas spējas ietekmēt citus. Ja viņai kādreiz būs bērns, es varu iedomāties, ka viņa iztaisīs no tā kaut ko brīnišķīgu.

— Tu domā brīnumbērnu? — miss Taunlija naivi jautāja.

— Nē, mīļā, — misis Kresvika atbildēja. — Neko tamlīdzīgu. Neļaunojies!

Kad misis Kresvika teica:

— Neļaunojies! — miss Taunlija mēdza atvadīties. Arī tagad viņa atvadījās, un — kā pati būtu teikusi — «dziļās» domās nogrimusi izgāja Slouna ielā.

Pa to laiku Artuā kājām atgriezās Hansa Krisenta viesnīcā. Viņš lēnām soļoja caur dzelteno novembra miglu pa dubļaino ietvi un mēģināja aizdzīt vientulības sajūtu, kas apņēma viņa garu tāpat kā migla ķermeni, kad viņš iznāca uz ielas. Viņš bieži jutās nomākts bez kāda sevišķa iemesla, bet šo pēcpusdienu viņa skumjām bija zināms cēlonis. Hermiona gribēja precēties.

Viņa bieži ieradās Parīzē, kur viņai bija daudz draugu, un viņi pirms dažiem gadiem satikās viesībās, kuras rīkoja skaista un gudra žīdiete, kas mīlēja atjautīgus cilvēkus. Artuā bija jau slavens, kaut ari ne visai iemīļots rakstnieks. Viņš bija laidis klajā divas grāmatas, mākslinieciskus, asus, saistošus, rupjus un patiesus darbus. Hermiona bija tās lasījusi. Tās aizrāva viņu, bet ari atsaldēja tās sirdi un kad Entauena kundze pateica, kas viņu vedīs pie galda, viņa gandrīz gribēja lūgt citu partneri. Tā juta, ka viņi ir pilnīgi pretējas dabas cilvēki.

Artuā netiecās pēc viņas sabiedrības. Viņš uzmanīgi vēroja sievietes un tāpēc zināja, cik tās noslēpumainas, bet viņa intīmajā dzīvē tās neaizņēma daudz vietas. Viņš uzskatīja tās par rotaļlietām, kā angļu ceļotājs japāņu geišas, un prasīja tikai vienu, — lai tās būtu skaistas. Francūzis būdams, par spīti savām neparastajām intelektuālajām spējām viņš mīlēja la petite femme tipu, kas Parīzē nekad neizies no modes, un tāpēc, kad viņš dabūja zināt, ka viņam būs jāved pie galda garā, spēcīgā un ne visai glītā dāma, kuru viņš visu laiku vēroja no tālienes, tikko tā ienāca istabā, viņš juta, ka mājas māte ir izturējusies pret viņu ļauni.

Viņš tomēr sāka vērot šo sievieti tuvāk.

Viņa uzmanību saistīja pie tās kaut kas neparasts un vitāls. Viņš to zināja, bet domāja, ka tikai kā rakstnieks novēro izcilu sabiedrības pārstāvi. Patiesībā viņš gribēja aizmirst profesionālās intereses un ēst labāk jautras, čalojošas geišas sabiedrībā. Tāpēc viņš diezgan saīdzis devās iepazīties ar Hermi-onu.

Šī iepazīšanās bija sākums lielajai draudzībai, kas tagad darīja viņam rūpes miglā.

Kad beidzās šis vakars, viņi abi bija pilnīgi atsvabinājušies no iepriekšējiem uzskatiem, kādi viņiem bija vienam par otru. Viņa vairs nedomāja, ka tas ir tīrs prāta cilvēks, kas nepazīst līdzjūtības, un viņš vairs neuzskatīja viņu par sievieti, kas ir diezgan interesanta, bet nevar būt patīkama vīrieša dzīvē. Viņas dabīgums sasniedza gandrīz ģenialitāti. Tā vispār nemaz nespēja būt citāda, nespēja nerunāt to, ko juta, nespēja just nesimpātiski. Viņa vienmēr izrādīja dzīvu interesi, ja to sajuta, un skaidri redzamā sirsnībā tūliņ parādīja Artuā, cik ļoti interesējas par viņu. To darot viņa tūliņ to savaldzināja.

Varbūt viņu nevarētu savaldzināt tikai ar sirdi bez prāta, bet abi kopā tie viegli iekaroja viņu tā, ka viesībām beidzoties, bet tikai tad, viņš bija mazliet pārsteigts.

Hermionai bija burvju zizlis ar ko atklāt cilvēku sirdis, un viņa tūliņ atrada, ka Artuā ir tik pat liela sirds, cik smalks intelekts. Viņš maldināja sabiedrību, jo vienmēr bija gatavs rādīt pēdējo un gandrīz nekad negribēja atklāt pirmo. Viņš šai ziņā pat nebija gluži atklāts pats pret sevi, bet vienmēr centās sevī mazināt sirds ietekmi un pat pilnīgi ignorēt tās tieksmes. Varbūt viņš pats sev nevarētu izskaidrot, kāpēc tas tā ir. Tas bija viens no viņa rakstura noslēpumiem. Hermiona no pirmā viņu pazīšanās brīža neslēpa, ka domā, ka viņam ir silta sirds, uz kuru nevilcinoties var paļauties. Tas ne vien kairināja, bet ari iepriecināja Artuā un pat glaimoja viņam, jo viņš bija pieradis, ka viņu pārprot, un bieži domāja, ka viņam patīk būt pārprastam, bet tagad viņš atzina, cik patīkama pat viesībās Parīzē var bū t lieliskas sievietes intuīcija. Viesības vēl nebija beigušās, kad viņi jau zināja, ka ir draugi, un draugi viņi palika visu laiku.

Artuā bija atturīgs, bet ja viņš, kā daudzi atturīgi cilvēki, bija reiz patiesi parādījis sevi, tad turpmāk varēja būt tikai atklāts. Viņš bija atklāts pret Hermionu. Viņš bieži no tālienes uzticēja tai visu. Londonā, kas viņam ļoti nepatika, viņš ieradās reti, bet no Parīzes un daudzajām zemēm, pa kurām ceļoja, — viņš nebija nekāds ielu slaists, lai gan mīlēja Parīzi gandrīz tā, kā cilvēks var mīlēt ļoti modernu koķeti, — viņš rakstīja Hermionai garas vēstules, kurās ielika savas domas un sirdi, savas ilgas, cīņas, zaudējumus un uzvaras. Tie bija cilvēcīgi dokumenti un saturēja daudz viņa dzīves noslēpumu.

Viņš domāja tagad par šīm vēstulēm un Hermionas atbildēm, kas ar lentu pārsietas glabājās Parīzē. Ziņa par viņas kāzām ar cilvēku, kuru viņš nekad nebija redzējis, bija devusi viņam stipru triecienu un pamodinājusi viņā dīvainu greizsirdības sajūtu. Viņš bija apradis ar domām, ka Hermiona zināmā mērā pieder viņam. Viņš apzinājās savu patmīlību un nicināja to, bet nespēja nomākt. Kā draugs viņš, zināms,' Hermionu mīlēja. Viņa to zināja. Bet viņš nemīlēja viņu kā vīrietis sievieti, kuru grili padarīt par savu sievu. Arī to viņai vajadzēja zināt. Viņš mīlēja to, bet nebija viņā iemīlējies, un tā arī mīlēja, bet nebija iemīlējusies. Kāpēc tad šīs kāzas izjauktu viņu draudzību? Viņa teica, ka tās neko nemainīs, bet viņš juta pretējo. Viņš iedomājās viņu kā sievu un tad kā māti. Pēdējā doma lika ciest viņa patmīlībai. Viņa iegrims ģimenes dzīves līksmajā kņadā, kamēr viņš paliks viens tai vienatnē, kas ir mākslinieka dzīves elpa un mokas. Jā, viņa patmīļa cieta, un viņš dusmojās par savu vājumu. Viņš laboja citu kļūdas, bet pats bija savējo upuris. Viņu pārņēma nevarības sajūta, it kā viņu virzītu un dzītu sveša roka. Cik zemisks bija viņa naids pret Delareju un tā sajūta, ka Her-miona, dodoties šai kopdzīvē, nodara viņam pārestību, un cik nespēcīgs viņš bija, lai atraisītos no abām šīm sajūtām! Viņam bija labs iemesls būt skumjam — pašam savas muļķības dēļ. Viņam bija jāmēģina pārvarēt šīs sajūtas un ja tas nebija iespējams, tad līdz vakaram tās jāapvalda.

Viesnīcā nonācis, viņš iegāja savā istabā un nostrādāja pusotras stundas, uzrakstot īsu nodaļu, kas viņu neapmierināja. Tad viņš paņēma ratus un brauca uz Pīthila ielu.

Hermiona jau bija ieradusies. Viņa sēdēja stūrī pie maza galdiņa ar muguru pret durvīm, pretim skaistākajam cilvēkam, kādu viņš jebkad bija redzējis. Artuā ienākot cieši pievērsa skatu šim cilvēkam, mēģinādams tūliņ noteikt, vai tam ir tiesības uz tiem panākumiem, ku us tas ieguvis, un vai tas atbilst tai draudzībai, tai neparasti intelektuālajai un garīgajai draudzībai, kuru Hermionai patiesībā vajadzēja noslēgt ar viņu.

Viņš redzēja cilvēku, kas bija daudz jaunāks par Hermionu. Tas nebija visai slaids, bet atlētisku un daiļu stāvu, ar to daiļumu, ko piešķir labi, bet ne pārāk attīstīti muskuļi un kārtīgi trenēts ķermenis. Viņš bija drīzāk Merkurija kā Her-kulesa tips, bieziem, īsiem un melniem matiem, dedzīgām, melnām acīm, kas atradās diezgan tālu viena no otras zem izliektajām uzacīm un ļoti pareizu un noteiktu seju, kas tomēr izskatījās puiciska. Viņam bija iebrūna āda, kas liecināja par veselību un to, ka viņš daudz uzturējies laukā. Dienvidos, — Artuā nodomāja.

Neviļus apstājoties uz restorāna sliekšņa un uzlūkojot šo cilvēku, viņam brīdi likās, ka viņš pats ir labs darba, bet tas otrs labs sacīkšu zirga paraugs. Viņš salīdzināja tikai viņu fiziskās īpašības, tomēr viņam bija sāpīgi. Domājot ar ārkārtīgu ātrumu, viņš jautāja sev, kāpēc viņam šis cilvēks tūliņ

izliekas daudz skaistāks par citiem cilvēkiem, kurus viņš bija redzējis, ar tikpat labām sejām un augumiem, un viņš tūliņ atrada arī atbildi. Tā bija līdzība ar Merkuriju, — dievu laimīgo sūtni, kas veicis uzdevumu, bet arvienu gatavs ātri izpildīt katru pavēli, un stipri dzīvas, bet pilnīgi padevīgas aktivitātes izteiksme, kas padarīja viņu skaistu. Artuā to atzina, jo jutās valdzināts šai rūgtajā brīdī, kuram nevajadzēja būt rūgtam. Raugoties uz Delareju viņam uzmācās tāda sajūta, kādu viņš bija izjutis vērojot Sicīlijas zemnieku zēnus, kad tie zvaigžņotā naktī dejo tarantellu pie Jonijas jūras; sajūta, ka tikai vienai lietai vajadzētu būt nemirstīgai virs zemes. — Kaislai, dejojošai līksmas jaunības liesmai, kas ir bezrūpīga un neapzinās iznīcību un nāvi.

Hermiona pēkšņi atskatījās, it kā sajustu viņa klātbūtni. Viņai to darot, Artuā pilnīgi saprata, kāpēc tāds cilvēks kā Delarejs saistīja, kāpēc tam bija jāsaista tāda sieviete kā Hermiona. Likās, ka visas viņas garīgās īpašības—līdzjūtību, dedzību, straujumu, drosmi — Delarejs izpauda ar savu ķermeni. Viņš bija it kā viņas sajūtu dzīvs attēls. Tas, ka viņas fiziskā uzbūve bija pilnīgi pretēja viņas iekšējam es, padarīja vēl stiprāku Delareja pievilcību. Kad Hermiona atskatījās uz viņu, diezgan lēni pagriežot krēslā lielo augumu, Artuā nosprieda, ka viņu ir saistījusi šī cilvēka āriene. Tur nebija ko brīnīties, bet viņš tomēr dusmojās.

Hermiona dedzīgi iepazīstināja viņu ar Delareju un nemēģināja slēpt, cik loti vēlētos, lai abi vīrieši tūliņ kļūtu draugi. Viņas vēlēšanās bija tik redzama un sirsnīga, ka Artuā brīdi jutās aizkustināts un nolēma aizdzīt savu drūmo garastāvokli, lai no tā nepaliktu vairs ne pēdas. Patiesībā viņš bija arī pārāk cilvēcīgs, lai viņu nesaviļņotu tas, kā Delarejs viņu apsveica. Delarejam bija ļoti patīkama izturēšanās, kas izrietēja nevis no muļķīgi kautras, bet jaukas pazemības. Viņš vienmēr bija gatavs darīt citiem prieku un saprata, ka tas prasa pūles. Bet šī piepūle nebija grūta. Tā līdzinājās zii'ga labprātīgam startam vai skaistam sacīkšu soiim, kas radīja patiku un sajūsmu skatītājos.

Artuā tūliņ juta, ka Delarejam nav pret viņu naida, bet ka tas ir gatavs cienīt viņā Hermionas lielāko draugu. Viņš tika apsveikts diezgan sirsnīgi. Bet kad viņš atradās līdzā Delarejam, gandrīz aizskarot to, viņā atkal pieauga neatlaidīgā slepenas nepatikas sajūta, un viņš apņēmās nepadoties šī jaunekļa, kas gribēja iejaukties viņa dzīvē, burvībai. Artuā neprata daudz angliski, bet Delarejs par laimi diezgan labi runāja franciski, ne tik tekoši gan kā Hermiona, bet pietiekoši, lai ņemtu pieticīgu dalību sarunā, un, kā redzams, vairāk neko viņš arī nevēlējās. Artuā domāja, ka viņš nav liels runātājs. Viņa acis bija dedzīgākas par mēli un, likās, pauda to gara možumu, ko viņš varbūt nevarēja izteikt vārdos. Saruna sākumā risinājās tikai starp Hermionu un Artuā. Delarejs reti iemeta pa vārdam, parasti jautājumam. Viņi runāja par vispārējām lietām. Bet tas nevarēja turpināties ilgi. Hermiona bija dzīva sarunu biedrene un reti apsprieda banālas lietas. Katrā sabiedrībā, kur viņa atradās, steigšus pazuda viss tukšais, — bāli, garlaicīgi jautājumi tika atmesti un uz skatuves parādījās kāds pilnasinīgs temats, kuru varēja risināt nopietnā vai komiskā plāksnē. Artuā neviļus sāka runāt par diviem parīziešiem, Hermionas un viņa kopējiem draugiem, kuri bija ļoti tuvi, bet saķildojās, un visi runāja, ka viņi nekad vairs nesalabs. Pacēlās jautājums, kurš no abiem bija vainīgs. Artuā, kas pazina lietas apstākļus un kam vienmēr bija vēss un objektīvs spriedums, teica, ka vainīga sieviete.

— Pagranda kundze, — viņš teica, — ir jauks cilvēks, bet šoreiz viņa izturējusies nepareizi, jo paļāvusies greizsirdībai, ne tai greizsirdībai, kas bieži pavada kaisli, jo viņa ar Robertu Menjē bija tikai lieli draugi, kurus vienoja kopējas intereses, — bet daudz smalkākai šīs gara kaites formai. Tu zini, Hermiona, ka viņi abi ir lieliski literatūras kritiki.

— Jā, jā.

— Apmainoties vēstulēm, viņi izveda it kā līksmu, bet sīvu sacensību, un katrs no viņiem centās būt nemaldīgāks par otru, šķirojot āžus no avīm. Es esmu tas vainīgais, kas radīja disonansi viņu saskaņā.

— Tu, Emīl? Kā tas notika?

— Vienu dienu es īgnā prātā teicu: — Ir jau viegli būt kritiķim, bet grūti ir būt radītājam. Jūs abi, — vai jūs uzdrošinātos kaut ko radīt? — Viņi sašuta un to neslēpa. — Man ir varens temats stāstam, — es teicu, — ne garākam darbam, bet stāstam. Ja gribat, es jums to iedošu un ļaušu radīt — ne kopā, bet katram atsevišķi — to, ko tik bieži esat kritizējuši, īstu stāstu. Viņi pieņēma manu izaicinājumu. Es devu

viņiem savu tematu un menesi laika to izstrādāt. Mēneša >

beigās abus stāstus vajadzēja iesniegt kompetentai literātu žūrijai, kas sastādījās no mūsu draugiem. Tas viss bija zināmā mērā joks, bet radīja mūsu aprindās lielu interesi, — tu zini, Hermiona, tiem, kas trešdienās pusdieno pie Rene.

— Jā. Kas notika?

— Lagranda kundzei nekas neizdevās, bet Robērs Menjē pārsteidza mūs visus. Viņš, zināms, radīja vienu no vislabākajiem stāstiem, kāds jebkad uzrakstīts franču valodā.

— Un Lagranda kundze?

— Nebūs pārspīlēts, ja teikšu, ka viņa no tā brīža gandrīz ienīda Robēru.

— Un tu iedrošinājies teikt, ka viņai ir cēla daba?

— Jā, viņai ir cēla daba, kurai viņa kāda nepārvarama impulsa dēļ kļuvusi neuzticīga.

— Moris, — Hermiona teica, nolaižot uz galda slaidās rokas un pieliecoties līgavainim, — tu, tāpat kā es, neesi literāts, tu, paldies Dievam, esi tiem svešs. Ko tu par to saki?

Delarejs vilcinājās un kautri paskatījās uz Artuā.

— Nē, nē, Moris, — Hermiona iesaucās, — tu šai lietā vari būt labāks tiesnesis kā Emīls ar visu tā cilvēka sirds izpratni. Tu esi parastais cilvēks, un es dažreiz dotu simts mārciņu, par tā domām, bet man būtu žēl divu pensu par lielā, profesionālā vīra uzskatiem. Vai cēls cilvēks var padoties tādam impulsam?

— Es gandrīz nevaru to iedomāties, — Delarejs sacīja.

— Es arī nē, — Hermiona turpināja. — Es vienkārši neticu, ka tas iespējams. Uz īsu brīdi varbūt, jā. Bet tu, Emīl, saki, ka starp viņiem noticis īsts lūzums.

— Zināms. Vai tu nekad neesi pētījusi greizsirdību tās dažādajos veidos?

— Nekad. Es nepazīstu greizsirdību. Es to nesaprotu.

— Tomēr tev vajag būt spējīgai to sajust.

— Tu domā, ka visi to jūt?

— Tikai nedaudzi, kuriem ir patiesi modrs gars, to nespēj sajust. Bet tu, es domāju, spēj,

Hermiona iesmējās godīgiem, jautriem smiekliem, kas veselīgi izskanēja šaurajā telpā.

— Es šaubos, Emīl. Varbūt esmu pārāk iedomīga. Ja, piemēram, es kādu mīlētu, un ja tiktu mīlēta . . .

— Un šis otrs cilvēks beigtu tevi mīlēt, jo viņš spētu aizrauties tikai zināmā mērā un viņu saistītu atkal kaut kas cits. Ko tad?

— Man ir tik daudz derīga vai nederīga lepnuma, ka domāju, ka manas jūtas atsaltu. Manu mīlu uztur simpātijas, ja tai tās atņemtu, tā iznīktu. Es dodu, bet dodot vienmēr prasu. Ja mani noraidītu, es vairs nespētu dot. Un ja nav mīlas, tad nevar būt greizsirdības. Bet tas nav galvenais, Emīl.

Viņš smaidīja.

— Tas būtu?

— Galvenais jautājums ir, — vai cēls cilvēks var palikt neuzticīgs savam cēlumam?

— Jā, var.

— Tad viņš pārvēršas, viņš nav vairs cēls. Tu nesauksi to par drošu cilvēku, kas var izrādīt gļēvulību un būt atkal drošs.

— Es teikšu, ka patiesībā drošs cilvēks var zināmos apstākļos izrādīt bailes, un to nemaz nevarēs saukt par gļēvuli. Cilvēka daba ir ārkārtīgi pretrunīga, labu un ļaunu iespēju pilna. Atzīšos, ka šis jautājums līdzinās bumerangam, kas lido uz priekšu, met loku un atgriežas izejas punktā. Patiesi cēla daba nevar citādi, kā beidzot atkal atgriezties pie sava cēluma. Tad nāk īsti traģiskais sirdsapziņas moku brīdis.

Viņš runāja mierīgi, gandrīz vēsi. Hermiona raudzījās viņā mirdzošām acīm. Viņa bija gluži aizmirsusi Lagranda kundzi un Robēru Menjē, viņa mīlēja vispārējus slēdzienus un nedomāja vairs par atsevišķiem cilvēkiem.

— Tā ir lieliska teorija, — viņa teica, — ka mēs beigās atgriežamies pie tā labā, kas mūsos, ka mums gribot negribot jāpaliek tam uzticīgiem. Es grēkojot mēģināšu domāt par to.

— Grēkojot! — Delarejs iesaucās.

— Tu pārāk labi domā par mani, mīļo Moris.

Delarejs nosarka kā zēns un ātri paskatījās uz Artuā, kas neatbildēja viņa skatam.

— Bet ja tas taisnība, Emīl, — Hermiona turpināja, — tad Lagranda kundze un Robērs Menjē atkal kļūs draugi.

— Es zinu, ka viņa vienu dienu pacels olīvas zaru, bet ja

nu viņš to atraida?

>

— Jūs literāti esat grūti izprotami ļaudis.

— Pareizi. Mūsu greizsirdība ir briesmīga, bet tāda pat tā ir tūkstošiem cilvēku, kas neprot ne lasīt, ne rakstīt.

— Greizsirdība, — viņa sacīja, lielajā interesē par tematu aizmirsdama ēst. — Es tev teicu, ka nevaru iedomāties, ka būtu spējīga to sajust, bet es nezinu. Es varbūt varētu saprast un sajust greizsirdību, kuru radītu kaisle, bet greizsirdība uz lielāku talantu kā man vai tādu, kāda man nemaz nav, — man liekas neizskaidrojama. Es nekad nevarētu apskaust talantu.

— Tu domā, ka tu nekad nevarētu ienīst cilvēku viņa talanta dēj?

— Jā.

— Pieņemsim, ka kāda persona, pateicoties talantam, kura tev nebūtu, atņemtu tev to, ko tu mīli. Tu zini, ka talants ir ierocis.

— Tu domā, ka talants ir līdzeklis, ar kuru var iekarot sajūsmu. Ak, Emīl, tu tomēr nepazīsti mūs!

— Tu pārproti. Es neteicu, ka tas ir līdzeklis, ar kuru iekarot sievietes sajūsmu.

— Tu runā par vīrieti?

— Es saprotu, — Delarejs, savu kautrību aizmirstot, pēkšņi teica, —jūs domājat, ka vīrietis var atstāt vienu sievieti tāpēc, ka to saista otras talants. Vai ne tā?

— Ā! — Hermiona iesaucās, — es arī tagad saprotu.

Viņa sēdēja brīdi iegrimusi domās un mirdzošām acīm

raudzījās uz ēdienu šķīvi, ēdienu, kuru viņa tomēr neredzēja.

— Cik tev, Emīl, reizēm ir briesmīgas iedomas, — viņa beidzot sacīja.

— Vai vīrieti var tā iekarot? Jā, es domāju, ka var, ja ir zināma kombinācija.

— Pareizi, — piebilda Artuā.

— Es tagad saprotu. Pieņemsim, ka vīrietis dievina fizisku daiļumu un arī intelektu. Viņš var iemīlēties diezgan skaistā sievietē, bet pamest to, ja sastop tikpat skaistu sievieti ar spēcīgu intelektu.

— Vai arī viņš var iemīlēties vienkāršā, bet apdāvinātā sievietē, un viņu tai var atkarot cita, kurai bez talanta vēl ir dots skaistums. Vai domā, ka abos gadījumos sieviete nevar būt greizsirdīga, ļoti greizsirdīga uz otras sievietes talantu?

Es domāju, ka talants sievietēm bieži rada greizsirdību.

— Bet daudz biežāk skaistums. Es esmu pārliecināta, ka katra sieviete var daudz ātrāk k]ūt greizsirdīga uz otras sievietes fizisko skaistumu nekā tās garīgām spējām. Skaistumā ir kaut kas tik personīgs.

— Vai talants nav tikpat personīgs?

— Es domāju, ka ir, bet tas tā neliekas.

— Man šķiet, ka tu neņem vērā civilizācijas gaitu, kas mūsu dienās stipri pārvērš vīriešus un sievietes. Intelekta konflikti pieaug.

— Un siržu konflikti, — vai tie turpretim mazinās? Ak, Emīli — un viņa iesmējās.

— Tavs ēdiens, — Hermiona! Tu nekā neēd! — Delarejs teica, pieklājīgi rādot uz viņas šķīvi. — Un tas viss atdziest.

— Paldies, Moris!

Viņa līksmā padevībā tūliņ sāka ēst, tas Emīlam Artuā lika daudz ko noprast no viņas jūtām pret Delareju.

— Varu teikt, ka šai pasaulē, kur vairums nekad neko nedomā, sirds vienmēr valdīs par galvu, — Artuā teica. — Bet vislielākā greizsirdība, — greizsirdība, kuru visgrūtāk nomākt un savaldīt, ir tā, kas pārņem kā sirdi, tā prātu. Tā tiešām ir briesmīga.

Artuā parasti runāja diezgan autoritatīvi, bieži to nemaz negribot. Viņš domāja tik skaidri un tik labi zināja, ko domāja un gribēja, ka sarunā jutās ļoti drošs, un šī drošības sajūta radīja viņa autoritāti. Tā vienmēr bija ļoti iespaidīga, bet šovakar sevišķi pārsteidza Hermionu. Delarejs rādīja komiski izmisušu soju, kad viņa, atkal nolikusi nazi un dakšiņu, iesaucās;

— Es nekad neaizmirsīšu, kā tu to pateici. Pat ja tās būtu muļķības, cilvēkam uz brīdi tām būtu jānotic, bet tā, zināms, ir drausmīga patiesība. Intelekta un sirds kopējam konfliktam jābūt visbriesmīgākajam. Nē, Moris, es tiešām esmu paēdusi. Es vairs negribu. Dzersim kafiju.

— Turku kafiju, — Artuā smaidot teica. — Jūs mīlat turku kafiju, Delareja kungs?

-—Jā. Hermiona man to iemācīja dzert.

— Ā!

— No sākuma man tā likās pārāk stipra, — viņš paskaidroja.

— Varbūt, ka eiropiešiem papriokšu tā jāiemācās dzert. Vai mums to pasniegs šeit?

— Nē, nē, — Hermiona teica, — Kaminitijs pieņēmis manu padomu, un tagad aiz šīs telpas ir burvīga smēķējamā istaba. Nāciet!

Viņa piecēlās un veda tos otrā istabā. Abi vīrieši sekoja, Artuā kā pēdējais. Viņš tagad vēl labāk novēroja lielo kontrastu starp Ilermionu un viņas nākošo vīru. Ejot Delarejs vairāk kā jebkad atgādināja Merkuriju. Viņa gaita bija viegla un elastīga, un likās, ka viss viņa ķermenis izelpoja līksmu aktivitāti un dzīves prieku. Artuā atkal atcerējās tarantellu dejojošos Sicīlijas zēnus, un kad viņi atradās mazajā smēķējamā istabā, kuru Kaminnitijs bija gribējis iekārtot aus-trumu stilā, kas ne visai izturēts, bija tomēr diezgan patīkams, — viņš jautāja:

— Piedodiet, vai jūs esat īsts anglis?

— Nē. Manas mātes dzīslās rit siciliešu asinis, bet es neesmu bijis ne Sicīlijā, ne Itālijā.

— Cik labi, Emīl, ka tu to atklāji, — Hermiona iesaucās. — Es arī viņā reizēm nojaušu laimīgos dienvidus. Es aizvedīšu viņu tur vienu dienu, un tad paskatīsimies, vai īstās saules staros, kādu Anglijā nekad neredzam, nepamodīsics

viņa dienvidnieka asinis.

)

— Viņa vedīs tevi uz Itāliju, tu sasodīti laimīgais radījums! — Artuā domāja. — Kāda tev laime braukt uz turieni kopā ar tādu biedreni!

Viņi apsēdās, un abi vīrieši sāka smēķēt. Hermiona nekad nesmēķēja. Viņa bija to mēģinājusi darīt, bet viņai nepatika. Viņi atradās vieni istabā, kas nebija pārāk silta un kuru vāji apgaismoja aizēnotas spuldzes. Artuā gandrīz pat nezināja, kāpēc kļuva jautrāks. Varbūt viņu bija nomierinājušas labās pusdienas, varbūt viņš sāka padoties Delarcja jaukās un puiciskās pazemības burvībai, kuru nesabojāja, un nesamaitāja neveikla kautrība.

Artuā nezināja vai arī negribēja zināt ko vairāk, nekā to bija paredzējis, gribēja būt laimīgs šai gaistošajā brīdī. Kad viņš atlaidās spilvenos, kas pēc Kaminitija domām bija turku dīvāns un vēroja, kā no cigāra pacēlās pirmie dūmu loki, viņa rudajās acīs mirdzēja gandrīz labsirdība, — gaisma, kas, kā Ilcrmionai likās, piedeva vispatīkamāko izteiksmi viņa sejai.

— Viņam patīk Moriss, — viņa ar tīksmes siltumu domāja, un šī doma radīja viņas sirdī vēl dziļāku mīlu pret Morisu, jo tā tiešām bija uzvara, ja Artuā kāds tik ātri varēja savaldzināt. Sēžot starp savu labāko draugu un mīļāko, viņai pēkšņi likās, ka viņa līdz šim nav zinājusi, ko nozīmē īsta laime, un viņa sajuta, ka telpā nav trīs atsevišķas personas, bet trīsvienība. Brīdi valdīja patīkams klusums. Itāļu zēns atnesa kafiju. Artuā uzrunāja to itāliski. Tā acis iedegās, kad tas atbildēja ar neapoliešu akcentu, bet iedegās vēl vairāk, kad arī Artuā sāka runāt viņa dialektā. Kafiju pasniedzis, tas izgāja starojot.

— Vai medus mēnesi pavadīsiet Itālijā?

— Kā Hermiona gribēs, — Delarejs atbildēja. — Man viss būs vienalga.

— Laime pārvērš katru zemi par Itāliju, vai nē? — Artuā sacīja. — Man liekas, ka tas ir pareizi.

— Vai tad jūs to nezinājāt? — Delarejs iebilda.

— Es! Cilvēks nevar būt speciālists visās zinātnes nozarēs, draugs.

Viņš izrunāja šos vārdus bez rūgtuma, ar mieru, kurā bija kaut kas ļaunāks par rūgtumu. Kā Hermionai, tā Delarejam tas likās gandrīz briesmīgi, ka kāds viņu draugs varēja justies nelaimīgs šai brīdī. Dzīve rādījās viņiem mirdzošā saules starojumā, spilgtā gaismas un krāsu plūsmā. Viņu abu personīgā prieka sajūta bija tiem iemidzinājusi visas domas par dzīves nedrošību un tiem likās, ka katram vajadzētu būt. tikpat laimīgam kā viņiem, it kā katrs to spētu.

— Emīl, — Hermiona, šīs sajūtas vadīta, iesaucās, — tu taču negribi teikt, ka nekad neesi pazinis laimi, kas katru vietu — Klephemu, Lipi-Detmouldu, Rietumāfrikas purvu un Sibīrijas trimdinieku nometni — padara par Itāliju? Tev ir biju 31 brīnišķīga dzīve. Tu esi strādājis, tu esi ceļojis, tu esi izjutis tik daudz godkāres un brīves . . .

— Bet manas acis ir vienmēr bijušas vaļā, — viņš pārtrauca, — es vienmēr esmu vērojis dzīvi ar tās norisēm.

— Vai tu nekad neesi bijis spējīgs tās brīdi aizvērt pret visu un redzēt tikai savu laimi? Ak, es zinu, ka tas ir savtīgi, bet cik labi, Emīl, ir reizēm būt tādam patmīlim. Tas cilvēku tik lieliski samierina ar dzīvi. Tas it kā pavasaris atjauno sirdi. Un tad, kad cilvēks atkal atdara acis, tas redz, tam jāredz viss pareizāk, ne vizuļiem izrotāts, ne arī briesmīgi kails, bet patiess un noteikts; tas nepaies garām daiļumam un nedzīvos arī maldos.

Vai saproti, ko es domāju? Varbūt es to tik labi nepateicu, bet.. .

— Es saprotu, — viņš atbildēja, — tu runā patiesību.

— Jā, vai nē gan? — Delarejs iebilda.

Viņš sajūsmas un mīlas pilnu skatu raudzījās uz Her-mionu.

Artuā pēkšņi jutās ārkārtīgi vecs, tāpat kā reizēm, kad redzēja, cik laimīgi bērni cepa dubļu plāceņus vai vēla sniega pikas. Viņam uznāca vēlēšanās ļaunprātīgi izmantot savas intelektuālās spējas, viņš patiesībā to nosodīja, bet padevās tam, aizmirstot labsirdību, kas īsu brīdi bija viņu apciemojusi un gandrīz tūliņ atkal pazudusi.

— Tu runā patiesību. Bet ir cita patiesība, kuru tu man tikko atgādināji.

— Un tā būtu, Emīl?

— Liela laime prasa, lai par to tiek samaksāts. Kas seko priekiem, par kuriem tu runāji? Vai neesi novērojusi, ka pēc katras pārmērības vienā virzienā parasti un gandrīz neizbēgami nāk pārmērība pilnīgi pretējā virzienā? Cilvēce, cilvēces vairums iet pa iemītu teku un turas pie tās. Bet individuālisti un meklētāji, tie, kuriem vajag lielu pārvērtību un bīstamu dēku, atstāj pūli. Vienā pusē ceļam ir paradīzes dārzs, otrā bīstams purvs. Vīrietis vai sieviete, kas atstās ceļu un dosies Paradīzes dārzā, pēc zināma laika noteikti stigs bīstamajā purvā.

— Vai tu tiešām domā, ka laime rada postu?

— Kas cits to varētu darīt? Man liekas, ka tie, kas dzimuši postā, nekad nepazīst īstu postu. Tikai tie, kas dziļi dzēruši no prieka kausa, var dziļi izjust bēdas.

Ilermiona gribēja runāt, bet Deralejs pēkšņi un dedzīgi iesaucās:

— Kas gan spētu palikt uz iemītā ceļa? Kas bailēs no purva spētu paiet garām dārzam?

— Es gribēju teikt tieši to pašu, — Hermiona apskaidrotu seju piebilda. — Es nekad negaidīju, Emīl, ka tu atzīsi gļēvumu.

— Varbūt es atzīstu uzmanību.

Viņš cieši uzlūkoja viņus abus, un viņam vēl arvien bija tāda sajūta, ka viņš redz bērnus. Viņam bija laba intuīcija, un šovakar, kad viņš bija padevies ļaunprātīgajai tieksmei pateikt kaut ko tādu, kas apēnotu viņu abu laimi, kurā viņš nevarēja ņemt dalību, viņš pēkšņi sajuta dīvainu paredzējumu, ka no tā prieka, kuru viņš tagad vēroja, vēlāk dzims posts, par kādu viņš tikko bija runājis. Līdz ar šo pārliecību, kuru viņš pat nemēģināja sevī ne izskaidrot, ne apkarot, mainījās viņa sajūtas. Rūgtumu nomainīja daudz cilvēcīgākais uztraukums un vēlēšanās aizsargāt abus šos cilvēkus, ar kuriem viņš atradās kopā. Bet kā? Un pret ko? Viņš nezināja. Viņš vairs nevaldīja par savu intuīciju.

— Uzmanība, — Hermiona sacīja. — Tu domā, tas ir uzmanīgi, ja izvairās priekam, ko dzīve nomet tev pie kājām?

Pēkšņi izaicināts ar paša atziņām un dusmodamies, ka no realitātes bija tik tālu aizklīdis fantāzijas valstī, jo tā viņš sauca to apšaubāmo pasauli, kurā valdīja intuīcija, viņš aizdzina savu noskaņu un saņēmās.

— Neklausieties manī, — viņš teica, — esmu profesionāls dzīves analizētājs. Tāpat kā pētu teikumu, pārbaudot, kopojot, atmetot un pārvietojot vārdus, tāpat pētu arī savas un citu cilvēku sajūtas, līdz tiešām beidzu dzīvot un gandrīz liekas, ka mēģinu aizkavēt dzīvot arī citus. Dzīvojiet, dzīvojiet, — dodieties paradīzes dārzā un neraizējieties par nākotni!

— Es nevaru darīt neko citu, — Hermiona teica. — Tas būtu nedabīgi, ja es raizētos par nākotni. Es gandrīz vienmēr dzīvoju šai dienai.

— Bet es, — Artuā klusu teica, — vienmēr mēģinu pašķielēt ap stūri, lai redzētu, kas nāks. Un jūs, Delareja kungs?

— Es! — Delarejs teica.

Viņš nebija gaidījis, ka viņu uzrunās, un brīdi izskatījās apmulsis.

— Ja tagadne būtu laimīga, man liekas, ka es mēģinātu nākotnē saskatīt kaut ko labāku, — viņš beidzot teica.

— Tā ir labākā filozofija, ko esmu dzirdējusi, — Hermiona iesaucās, — un arī man tā patīk. Lai dzīvo Morisa Delareja uzskats!

Delarejs nosarka aiz prieka kā zēns. Tieši tai brīdī cigārus smēķējot ienāca trīs kungi. Hermiona paskatījās pulkstenī.

— Pāri vienpadsmitiem, — viņa teica. — Domāju, ka man jāiet. Vai neaizvedīsi mani mājās, Emīl?

— Es? — viņš šaubās jautāja un paskatījās uz Delareju.

— Es gribu parunāties ar tevi. Moriss saprot. Viņš zina, ka tu rit atgriezīsies Parīzē.

Viņi piecēlās, un Delarejs tūliņ sniedza Emīlam Artuā roku.

— Es priecājos, ka man bija jauts satikt Ilermionas draugu, — viņš vienkārši teica.

— Es zinu, cik daudz jūs viņai nozīmējat, un es ceru, ka reiz jūs varbūt ļausiet arī man būt jūsu draugam.

Viņš silti spieda Artuā roku.

— Pateicos jums, — Artuā atbildēja.

Viņš centās runāt tikpat sirsnīgi kā Delarejs.

Pāris minūtes vēlāk viņi abi ar Hermionu brauca karietē pa Rīdženta ielu. Migla bija izgaisusi un kā pa labi, tā kreisi varēja redzēt dubļaino apkārtni.

— Vai mums taisni jāatgriežas mājās? Ilermiona jautāja. — Vai neliksim braukt gar piekrasti? Tur naktī ir kluss, vientuļi un jauki, — tā ir viena no retajām, skaistajām vietām vecajā, drūmajā Londonā. Un es beidzamo reizi gribu parunāties ar tevi, Emīl.

Artuā atgrūda ar spieķi mazo lodziņu griestos.

— Uz Temzas krastmalu, — viņš ar stipru ārzemnieka akcentu teica važonim.

— Labi, ser, — tas atbildēja vistīrākajā Londonas izloksnē.

Tikko lodziņš virs galvas bija aiztaisīts, Hermiona iesaucās:

— Es esmu tik laimīga, Emīl, tik ļoti laimīga! Man liekas, ka tev tagad vajag saprast, kāpēc. Tu taču vairs nebrīnies, vai nē?

— Nē, es nebrīnos. Bet vai es kādreiz esmu izrādījis izbrīnu?

— Man likās, tu to jūti, bet es zinu, ka tas izzuda, kad tu viņu ieraudzīji. Viņam ir ļoti skaista un mūsu dienās reta īpašība, es domāju — pazemība. Ešmīlu to. Viņš tiešām ciena visu, kas skaists, katru, kam ir skaistas un cēlas tieksmes un spējas. Viņš ciena tevi.

— Tādā gadījumā viņam ir niecīgas novērotāja spējas.

— Nenomelno šonakt sevi. Tev nav iemesla to darīt.

Viņas intonācija prasīja negatīvu atbildi, bet viņš ar to nesteidzās un pievērsa sarunu atkal Delarejam.

— Pastāsti man kaut ko vairāk par viņu, — Artuā teica. — No kādas ģimenes viņš nāk?

— No ļoti vienkāršas un turīgas, bet ne tā saukto labāko aprindu ģimenes. Viņa tēvam pieder liels kuģniecības uzņēmums. Tas ir izglītots cilvēks un tāpat kā Moriss ir apmeklējis ītonu un Oksfordu. Morisa māte ir ļoti jauka, — ne sevišķi intelektuāla, bet pievilcīga sieviete. No tās viņš mantojis dienvidnieku asinis.

— Kā tā?

— Tās māto bijusi sicīliete.

— Un tā cēlusies no aristokrātijas vai tautas?

— Tā bijusi glīta zemnieku meiča. Bet kāda tam nozīme? Es taču neprecēšu Morisa vecmāmiņu.

— Kā tu to zini?

— Tu domā, ka mūsos runā senču asinis? Es neko neiztaisu. Ja Moriss būtu skursteņslauķis un viņa vecmāmiņa

f > > )

nejauka veļas mazgātāja, kurai neviens nedotu darbu, es tomēr viņu rīt pat apprecētu, ja tikai viņš mani gribētu.

— Es tam ticu.

— Bet viņa vecmāmiņa, droši vien, ir bijusi jauka un mīļa vecenīte. Bet vai tev nepatīk Moriss, Emīl? Es domāju, ka viņš tev patika.

— Jā, — viņš man patika. Es saprotu viņa pievilcību. Muļķīgi, ka tā tik acīmredzama, un tomēr tā ir gluži dabīga. Viņš ir patīkams, un viņš ir apburošs.

— Un viņš ir arī labs.

>

— Kāpēc nē? Viņš neizskatās ļauns. Es viņu salīdzināju ar Merkuriju.

— Dievu sūtni, —jā, viņš to atgādina.

Viņa uzlika tā rokai savējo, it kā laime un tieksme pēc līdzjūtības liktu viņai meklēt cilvēcīgas būtnes tuvumu.

— Es vienmēr esmu viņā redzējusi labo ziņu nesēju. Es tik ļoti vēlos, lai tu viņu saprastu un iemīļotu, Emīl. Tu vairāk, daudz vairāk kā visi citi.

Rati tagad atradās stāvā un šaurā ielā, kas no Strendas veda uz Temzas krastmalu. Tā bija tumša iela, kas naktī izskatījās nepatīkama un drūma. Artuā paskatījās laukā un Hermiona, to redzot, sekoja viņa skatam. Viņi ieraudzīja vīrieti un sievieti ķildojamies zem gāzes spuldzes. Sieviete lamājās un raudāja. Vīrietis izstiepa roku un rupji to atgrūda. Viņa atkrita pret margām, pieķērās tām, atskatījās un plati atvērtu muti kliedza uz vīrieti.

— Nabaga radījumi! — Hermiona sacīja. — Nabaga radījumi! Kaut mēs spētu būt labi viens pret otru. Liekas, ka tam vajadzētu būt tik vienkārši.

— Mums tomēr nākas grūti būt labiem.

— Paldies Dievam, ka to nevar teikt par visiem. Daudzi cilvēki ir bijuši labi pret mani, — tu, piemēram, esi izturējies pret mani labāk par visiem maniem draugiem. Ak, cik patīkami ir būt šeit laukā!

Viņa izliecās pa karietes logu, instinktīvi izstiepdama rokas, it kā gribētu satvert telpu un nakts tumsu.

— Liekas, ka plašums atraisa dvēseli, — viņa teica, — tas ir nepareizi, ka dzīvojam pilsētās, bet mums tas bieži vien jādara. Es domāju, ka Morisam nevajadzētu strādāt, bet man tomēr prieks, ka viņš to dara.

— Ar ko viņš nodarbojas?

— Es noteikti nezinu, bet viņš strādā sava tēva uzņēmumā. Es esmu briesmīga muļķe, lai saprastu kaut ko no šīm lietām, bet es saprotu Morisu, un tas ir svarīgākais.

Tagad viņi atradās Temzas krastmalā un lēnām brauca pa plato un gandrīz tukšo ielu. Gar vienu upes malu uz nemierīgā, viļņojošā ūdens līmeņa tālumā vāji mirdzēja zaļas, sarkanas un dzeltenas ugunis, upes otrā pusē vizēja māju un restorānu logi, un tur cilvēki pēc teātriem vakariņoja. Artuā, kuru, kā daudzus izsmalcinātus māksliniekus, ārkārtīgi ietekmēja vieta un laiks ar gaismu vai tumsu, šai noslēpumainajā atmosfērā sāka zaudēt realitātes sajūtu un izjust dzīves un dabas dīvainās attiecības un pārdabīgo. Šādas sajūtas viņam bieži uzplūda kā paisums rakstot, bet viņš bija paradis tās apvaldīt. Tagad viņš to nespēja. Moriss Delarejs un tā darbs, Hermiona, kas tik labi izprata savu līgavaini un viņš pats, Artuā, ar asi apzināto trešās personas vientulību, kas visi trīs sakusa ar cilvēku pūli, kas radīja dzīvi, kuras fonā bija plašās un bezgala dažādas dabas panorāma un Hermionas pēdējie vārdi «tas ir svarīgākais!» — brīdi likās viņam neīsti. Kas bija un kas varēja būt svarīgs bezgalībā un dzīves sarežģītajos konfliktos?

— Paskaties uz tām gaisinām, — viņš teica, rādot uz tām, kas mirdzēja pāri ūdenim caur Londonas dūmaku, kas dažreiz mēdz būt skaista, — un upes līmeni naktī, kas ir drebošs un vēss, kā mūsu domas. Vai ir kautkas svarīgs?

— Es domāju, ka no svara ir gandrīz viss, noteikti viss, kas mūsos. Es laikam nevarētu dzīvot, ja to nejustu. Un tev jāsajūt tas pats. Tu jūti. Es to varu pierādīt ar tavām vēstulēm. Cik bieži neesmu tev rakstījusi un lūgusi, lai tu nedusmotos par cilvēku muļķībām.

— Jā, mans temperaments bieži runā pretim prātam. Tas gadās daudziem.

— Tu pārāk daudz paļaujies uz savu prātu un pārāk maz uz sirdi.

— Un tu dari pretējo, draugs. Tu pārāk viegli padodies impulsiem.

Viņa brīdi klusēja. Rati brauca lēnām. Viņa vēroja tālu barku, kas kā liela ēna šūpojās viļņos. Tad viņa mazliet pagriezās, uzlūkoja Artuā ēnaino profilu un teica:

— Nekad nebaidies runāt ar mani pilnīgi atklāti. Par ko tu domā?

Viņš neatbildēja.

— Iedomājies, ka tu esi Parīzē un gribi rakstīt man savā mazajā sarkani dzeltenajā istabā.

— Un ja es domātu par vecmāmiņu, sicīlieti?

Viņš runāja jokojot, it kā būtu gatavs kopā ar viņu izsmiet sevi, ja tik viņa iesāktu. Bet viņa nopietni teica:

— Turpini!

— Man šonakt ir tāda nojauta, ka no šīs jūsu laimes dzims posts.

— Jā? Kāds posts?

— Es nezinu.

— Posts man vai tam, kas dalās ar mani šai laimē?

— Tev.

— Vai tāpēc tu runāji par paradīzes dārzu un bīstamo purvu?

— Laikam gan.

— Tā?

— Es mīlu dienvidus. Tu to zini. Bet es neuzticos tam, ko mīlu, un es redzu viņā dienvidnieku.

— Dienvidu daiļumu, burvību un vilinājumu.

— Zināms, lo visu. Tu teici, ka viņš sajūt godbijību. Varbūt, bet vai viņš spēj būt uzticīgs?

— O, Emīl!’

— Tu gribēji, lai esmu atklāts.

— Es gribu, lai tu tāds esi. Turpini, izsaki visu!

— Es tikai reizi redzēju Delareju, un atzīstos, ka ierados sagatavojies skatīt kļūdas tikpat skaidri un varbūt vēl skaidrāk kā tikumus. Es nesaku, ka no pirmā skata varu noteikt cilvēka raksturu. To spēj tikai muļķi, viņi mazākais bieži apgalvo, ka to spēj. Viņš pārsteidza mani kā stipri pievilcīgs cilvēks, kas prot ļoti cienīt citu cilvēku spējas un pazemīgi novērtē savējās. Ticu, ka viņš ir sirsnīgs.

— Jā, viņš tāds ir.

— Es domāju, ka viņš tāds ir tagad. Bet vai viņš pazīst savas asinis? Nāk laiks, un tās valda pār mums. Viņš nelepojas ar savu intelektu. Es domāju, ka tas ir ass, bet šaubos, vai tas būs pietiekoši stiprs, lai parādītu noteiktu pretestību.

— Kam?

— Varbūtējai asiņu balsij, kuru viņš nesaprot.

— Tu runā gandrīz tā, it kā viņš būtu bērns, — Her-miona sacīja. — Viņš ir daudz jaunāks par mani, viņam ir divdesmit četri gadi.

— Viņš izskatās ļoti jauns, un tu visās lietās esi viņam, mazākais, divdesmit gadus priekšā. Vai tu to nejūti?

— Man liekas —jā, jutu.

— Merkurijs, — viņam jābūt merkuriskam.

— Viņš ir. Varbūt pa daļai tāpēc viņu mīlu. Viņš ir tik veikls.

— Kā tauriņš saulē.

f

— Piedod, Emīl, bet reizēm man liekas, ka tu tīšām meties zemē un vārties pesimismā kā zirgs.

— Kāpēc nesaki, kā ēzelis?

Viņa smējās.

— Nu tad — kā ēzelis, mīļais, kas reizēm nogulstas un vārtās putekļos. Es domāju, ka tu šopēcpusdien to gribēji darīt. Varbūt tā ir Londonas ietekme?

— Varbūt, — starp citu, kur tu pavadīsi savu medus mēnesi? Lai ari Delarejs to nezina, esmu pārliecināts, ka tu zini.

— Kāpēc tu esi pārliecināts?

— Tava seja, kacl to šovakar jautāju, liecināja, ka tu brauksi uz Itāliju.

Viņa atkal uzlika savu roku viņējai un, aizmirstot uz brīdi viņa pesimismu un mazo mākoni, ar ko pēdējais bija aptumšojis viņas laimi, strauji teica:

— Tev taisnība. Esmu izšķīrusies.

— Par Itāliju un viesnīcām?

— Nē, tūkstoš reiz nē!

— Ko tad?

— Sicīliju un manu zemnieku būdu.

— Lauku mājām uz Montē Amato, kur tu pirms četriem vai pieciem gadiem pavadīji vasaru, vērojot Etnu?

— Jā Neesmu teikusi Morisam ne vārda, bet es to atkal noīrēju. Visas mēbeles, kas man bija, — gultas, pītie krēsli, saliekamie galdi—ir novietotās lielā istabā ciemā, kas atrodas kalna pakājē. Sicīliešu zēns Gaspare, kas bija mans kalps, gādās, lai sievietes uz galvām sanes tās augšā, — viņa mīļā vecmāmiņa ņems smagākās lietas, atzveltnes krēslus un citu, — un neilgā laikā viss būs kārtībā. Māja tiks atkal izbalsināta, slēģi nokrāsoti, un akmens vāzes uz terases piepildītas sarkanām ģerānijām. Ak, Emīl, es kopā ar viņu mijkrēslī atkal dzirdēšu, kā gravā svilpo gani, un kopā ar viņu atkal redzēšu, kā zēni mēnesnīcā dejo tarantellu, un — un . .

Viņa apklusa ar lūzumu balsī.

— Aizmirsti savu pesimismu, mīļo Emīl, — viņa pēc brīža turpināja. — Saki, ka tu tici, ka mēs būsim laimīgi, paradīzes dārzā, — saki!

Bet viņš tikai vēl nopietnāk jautāja:

— Tad tu viņu vedīsi uz īstiem dienvidiem?

— Jā, es parādīšu viņam zilumu un īstu zeltu, un bulu, un brīnišķās naktis, kad Etna raida pret mēnesi dzeltenu dūmu strūklu. Viņam ir dienvidnieka asinis. Viņš kopā ar mani pirmoreiz redzēs dienvidus, un viņš tos mīlēs tāpat kā es.

Artuā nekā neteica. Tās sajūsma neatrada viņā nekādu atbalsi. Tagad viņa to pamanīja un atkal teica:

— Londona tevi šonakt padara nejauku. Tu esi netaisns pret Londonu, sevi un arī Morisu.

— Tas ir ļoti iespējams, — viņš atbildēja, — bet es varu teikt, ka man attiecībā uz cilvēkiem ir sevišķas nojausmas spējas. Es novēroju ne vien to, kas ir, bet es bieži vien instinktīvi varu sajust, kas izaugs no tagadnes. Ļoti maz cilvēku var tagadnē lasīt nākotni. Es bieži varu saskatīt to tikpat skaidri kā tagadni. Pat pesimisms, kuru pastiprina šī elles pilsēta, var radīt dažas patiesas atziņas.

— Kādu tu redzi mūsu nākotni, Emīl? Vai tu netici, ka mēs abi būsim laimīgi? Vai tu domā, ka mēs neatbilstam viens otram, lai varētu būt laimīgi?

Kad viņa to tieši jautāja Emīlam Artuā, viņš piepeši apzinājās savas šaubas un nevarēja dot noteiktu atbildi.

— Es neko neredzu, — viņā strupi teica.

— Es neko nezinu. Varbūt tur vainīga Londona. Varbūt mans paša egoisms.

Un tad pēkšņi viņš kļuva pret Hermionu neparasti atklāts, kāds spēja būt tikai tad, kad bija kopā ar viņu vai arī viņai rakstīja.

- Esmu kā piesiets suns, — viņš teica. — Neuztraucies par manu rūkšanu. Es apskaužu tavu laimi.

— Es to nekad neticēšu, — viņa iesaucās. — Tu esi pārāk labs draugs un pārāk liels cilvēks, lai to spētu. Kāpēc ari tu nevari būt laimīgs? Kāpēc nevari atrast sev sievu?

— Es nederu laulības dzīvei. Man netīk vientulība, bet es nevaru bez tās iztikt. Es tanī atrodu savu mākslinieka brīvību.

— Es bieži esmu domājusi, ka ir lāsts būt māksliniekam, un es tomēr bieži esmu ilgojusies par tādu kļūt.

— Kāpēc tu to nekad neesi mēģinājusi?

— Nezinu. Varbūt savā iekšējā būtībā jūtu, ka nekad nespētu. Es esmu pārāk impulsīva un neapvaldīta, un pārāk izplūstu. Ja es rakstītu grāmatu, es ceru, ka tā būtu interesanta, cilvēcīga, izjusta, patiesa, un es ticu, ka tā nebūtu muļķīga, bet tā būtu haotiska. Tu to galīgi nokritizētu. Es nekad nespētu vākt, izstrādāt, kārtot un veidot materiālu Es uzmestu uz papīra savas domas un izjūtas un atstātu tā, kā ir.

— To darot, tu radītu cilvēcīgu dokumentu, kas dzīvotu gandrīz tikpat ilgi kā literārs ražojums un kuru pat kritika nespētu iznīcināt.

— Es nekad neuzrakstīšu romānu, bet gribētu teikt, ka izdzīvošu to.

— Jā, varbūt tu to izdzīvosi kopā ar Delareju, — viņš smaidot piebilda

— Kad notiks kāzas?

— Es domāju —janvārī.

— Tā. Kad jūs būsiet savā paradīzes dārzā, es neatradīšos visai tālu, tikai pāri zilajai jūrai, Āfrikas krastā.

— Kurp tu brauksi, Emīl?

— Es pavadīšu pavasari svētajā Kairuanas pilsētā pie svētceļniekiem un mošejām, izdarot studijas un uzmetot piezīmes.

— Grāmatai? Atbrauc pie mums uz Sicīliju!

— Nedomāju, ka būšu jums patīkams viesis.

Lodziņš jumtā bija vaļā un pa to uz viņiem salkani smaidot raudzījās apsarkusi acs.

— Nu, vai pietiks upmalas, ser?

— Kā tu domā? — Artuā jautāja.

— Brauksim labāk mājās, — Hermiona sacīja.

Viņa pateica važonim adresi, un viņi klusējot brauca uz ītena laukumu.

III

Lukrēcija Gabija iznāca uz Casa del Prete terases, Montē Amato nogāzē. Viņa aizēnoja brūnajām rokām acis un raudzījās lejā pāri gravai, olīvām un vīnogulājiem uz pretējo kalna sānu, kur starp klintīm un vīģu kokiem vijās šaura to nedaudzu zemnieku iemītā taciņa, kuru no akmeņiem celtās mājas un būdiņas bija izkaisītas apkārtējās augstienēs Etnas un jūras pusē. Lukrēcija bija uzvilkusi savas labākās drēbes. Viņai bija mugurā tumšs tērps un apsiets garš baltzili svītrots priekšauts. Lai gan viņa labāk jutās kailām kājām, tā bija uzvilkusi baltas zeķes un kurpes zemiem papēžiem. Virs biezajiem, tumšajiem matiem viņa bija uzsējusi baltu lakatiņu ar koši dzeltenu puķu musturi. Tā bija Gaspares dāvana. Viņš to bija nopircis kalnu pakājē Kattaro pilsētā, un viņa to valkāja pirmo reizi, par godu lielajam nbtikumam.

Ievērojama ārzemniece bija pieņēmusi Lukrēciju par kalponi. Viņa raudzījās pāri gravai un mēģināja saskatīt gājienu, kas parādīsies jūrmalā — nastām apkrautos ēzeļus un

jauno kungu ar kundzi, kurus starojošais Gaspare veda uz māju kalnā. Viņi ieradās ļoti skaistā dienā. Neviens to nevarēja noliegt. Pat Lukrēcija, kas, visu mūžu Sicīlijā nodzīvojusi, bija pieradusi pie laba laika, jutās patīkami pārsteigta, kad iznāca uz terases, un viņa čukstēja pie sevis un kaķim, kas gozējās uz akmens sola pretim mājai starp apdrupušām kolonnām, ap kurām vijās rozes:

— Che tempo fa oggi!

— San-ta Madonna, che bel tempo!

Šai februāra rīta gaiss šeit tiešām bija gandrīz tikpat skaidrs kā Āfrikā. Pie debesīm neredzēja neviena mākoņa, un plašajā apvārsnī no terases varēja saskatīt pēdējo sīkumu. Pret tīro, zilo fonu asi izdalījās kalnu kontūras. Saule droši, kā gandrīz it visur dienvidos, atklāja pelēkās klintis, kas bija izkaisītas pa nogāzēm, zemnieku mājas un olīvu koku un ozolu biezokņus, kas auga zem mācītāja mājas Montē Amato kreisajos sānos Kazu ganu un strādnieku augumi, kas stāvēja vai kustējās, uzmanot ganāmpulkus vai strādājot vīna un augļu dārzos, izskatījās šīs Ēdenes zeltainajā mirdzumā gandrīz rotaļīgi. Tālumā mierīgi kā milzīgs konuss, — konuss, kas bija pazīstams savā cienībā un noslēpumains un tāls savā atturībā, bet tomēr nebija auksts un drūms, — pret debesīm pacēlās Etna, pastāvīgi raidot no galotnes, kuru vēl klāja sniegs, dzeltenu dūmu strūklu. Tuvākajā priekšplānā uz robainas klints virsotnes, pār ciemu, kura mājas, likās, izmisumā turējās pie klints, it kā katra no tām baidītos, ka netiek šķirta no pārējām un iegrūsta jūrā. Un dziļi lejā jūras klusais, mierīgais līmenis sniedzās līdz tik tālai horizonta svītrai, ka acis, kas raudzījās uz to, tikko varēja atšķirt jūru no debesīm, — svītrai, kas nedalīja, bet noteikti vienoja divus mierīgus zilumus brālībā, kas varēja būt mūžīga. Tvanīgajā klusuma klēpī pacēlās dažas, tikai vieglas skaņas, — mazas pu tnu dziesmas, īsas un klīstošas, kaprīzas kā svētceļnieki, kas aizmirsuši, uz kuru zemes malu virzīja savus soļus; klusas šķindas, ko sacēla zvaniņi, šūpojoties zem kazu bārdainajiem zodiem; žēla sievietes dziesma, kas bija veca ar tās mierīgajām skumjām un austrumnieciska ar tās nepareizo ritmu, un bezrūpīgs tarantollas vīterojums, kuru uz niedres stabules spēlēja vientuļš ganu zēns strautmalā zem kuplo olīvu sudrabainajiem zariem.

Lukrēcija bija pieradusi pie tā visa. Viņa bija piedzimusi šīs jūras malā. Etna noraudzījās uz viņu, kad tā gulēja šūpuli un raudāja, kad viņa mācījās iet un rotaļājās, izauga par mundru meiteni un vēlāk jaunavu ar tās priekiem, neprātu, darbu, cerībām un sapņiem. Un šī austrumnieciskā dziesma, — viņa bieži to dziedāja kalnu nogāzēs, kailajām, brūnajām kājām kāpaļājotpa siltajiem akmeņiem un iedzimtā lepnumā paceļot galvu zem nesamā groza vai ūdens krūzes. Un bieži viņa dejoja gana stabulēto tarantellu, sitot stingrās plaukstas un šūpojot platos gurnus, kamēr ausīs žvadzēja lielie auskaru loki un viss viņas veselīgais ķermenis drebēja melodijas ritmā. Viņa to visu pazina. Tas vienmēr sastādīja daļu no viņas dzīves.

Hermionas paradīzes dārzs Lukrēcijai likās diezgan mājīgs. Tomēr šodien, varbūt tāpēc, ka viņa bija uzvilkusi savas labākās drēbes, kaut gan nebija svētku diena, valkāja sudraba važiņu ar koralli un viņai bija kājās kurpes, — plašumā, klusumā, saulē un skaņās viņai likās kaut kas jauns un gandrīz dīvains, kaut kas tāds, kas lika viņai nopūsties un gandrīz apbrīnojot uzlūkot Etnu un jūru. Viņai tomēr drīz izzuda mistiskā sajūta, kad viņa atkal skatījās uz šauro taku, kas vijās augšā no attālās pilsētas, kurā vilcienam no Mesi-nas ap šo laiku vajadzēja atvest viņas ārzemniekus. Viņa sāka domāt par priekšdienām, saviem jaunajiem un svarīgajiem pinākumiem un neparastajām naudas summām, kuras viņa nopelnīs.

Gaspare, kā mājas pārvaldnieks, bija lepni izvēlējies viņu par savu palīdzi un apakšnieci mācītāja mājā un paziņojis, ka viņa par savu darbu dabūs divdesmit piecas liras mēnesī, bez tam ēdienu, pajumti un pietiekoši daudz labā, sarkanā Amato vīna.

Viņa dzīvos skaisti iekārtotā mājā pie bagātiem un ievērojamiem cilvēkiem, viņa gulēs pati savā istabā un gultā, uz kuru bez viņas nevienam citam nebija nekādu tiesību. To viņa nekad nebija varējusi iedomāties. Viņa visu laiku bija dzīvojusi mājās Marekiaro ciemā, kas atradās līdzenumā Montē Amato pakājē, pusceļā līdz jūrai. Gabiji bija liela ģimene, un viņi visi dzīvoja vienā telpā, kurā patvērumu atrada arī stipri liels skaits kaķu, vistu un tītaru. Lukrēcija nekad nebija pazinusi un varbūt nekad nebija vēlējusies brīdi vienatnes, bet i agad viņa sāka saprast, ka vienatne, spodrība un skaistas mēbeles ir ļoti interesantas un pat patīkamas lietas, kas arī brīnišķīgi papildina jaunas sievietes dzīvi. Kam līdzinājās cilvēki, kas varēja to sev atļauties? Viņa augošā ziņkārē vēroja taku, bet gaidītie nerādījās. Viņa redzēja tikai vecu zemnieku mīkstu vilnas cepuri galvā, kas lēni nozuda pakalnos uz ēzeļa, un mazu zēnu, kas izdzina ganībās "kazas. Vilciens laikam bija nokavējies. Viņa apgriezās un vēlreiz apskatīja savas jaunās mā jas. Viņa jau visu zināja no galvas un tomēr viss vēl izlikās viņai kā brīnums.

Hermionaa būdiņa, — ligzda, uz kuru viņa veda Morisu Delareju, bija tikai būdiņa, lai gan Lukrēcijai tā likās gandrīz pils. Tā bija nobalsināta, slīpu kārniņu jumtu un zaļiem venēciešu logu slēģiem. Tagad tā piederēja kādam zemniekam, bet patiesībā to bija uzcēlis mācītājs, kam kalna nogāzē bija piederējuši vīna dārzi un kas vēlējās sev māju, kur vasaras Lveicēm sākoties atbēgt no pilsētas. Virs vīna dārziem, dažus simts metrus no kalna galotnes, līdzās ozolu un olīvu koku birzij, kas auga starp akmeņu gruvešiem, viņš bija izveidojis terasi un uzcēlis savu lauku māju. Nelīdzenā ceļa malā, kas veda no gravas augšā uz māju, atradās sabrukusi normāņu arka. Tā noderēja par ieejas vārtiem. Starp tiem un māju atradās aka, kuru ierobežoja apclrupis mūris ar tanī izveidotiem akmens soliem. Gar to paejot, tūliņ nonāca, uz terases un atradās pie zema mūra žoga ar šauriem akmens soliem, kuru klāja balti kārniņi. Aizas malā tas pārgāja apdrupušu kolonnu rindā, kas atklāja plašo skatu, kurā raudzījās Lukrēcija. Uz šī terases mūra atradās akmens vāzes, kurās auga sarkanas ģerānijas. Ap kolonnām vijās sarkanas rozes, un zemāk gravas stāvā nogāze bija apklāta ar augu biezokni, olīvām, lrrziķiem, bumbierēm un ābelēm. Aiz mājas pacēlās kaili, klintīm un akmeņiem nosoli kalna sāni, kur katrā ie-spējamā plankumiņā rūpīgie zemnieki bija iesējuši rudzus un miežus. Šur tur kalnos tālumā bija redzamas mājas, bet uz Montē Amato Hermionas māja bija pati pēdējā un bezbailīgākā. Neviens neuzdrošinājās siltajās smiltīs uzrāpties tik augstu virs jūras un tik vientuļā vietā. Hermiona to mīlēja tāpēc, ka tā bija tik tuvu debesīm un tik tālu no ļaudīm.

Uzmetusi mājai nopietnu, domīgu skatu, Lukrēcija pārgāja terasei un, uzkāpusi pa trim pakāpieniem, godbijīgi iegāja tanī. Viņa jau pazina visu iekārtu, bet viņai vēl nebija izzudis biklums, un kad viņa stāvēja starp istabas lietām, aizkariem un gleznām, ko bija palīdzējusi sakārtot pēc Gaspares norādījumiem, viņa gandrīz jutās kā baznīcā. Viņa stāvēja priekšistabā, kas noderēja kā par ēdamo un dzīvojamo istabu, tā buduāru. Kaut arī tā kalpoja tik daudzām vajadzībām, tā bija tikai maza, četrkantīga telpa un ļoti vienkārši iekārtota. Kā mājas iekšpuse, tā ārpuse bija izbalsināta. Uz grīdas atradās svētajā Āfrikas pilsētā Kairuanā, kur tagad bija apmeties Artuā un kopoja piezīmes jaunai grāmatai, austs paklājs. Tas bija biezs, rupjš un gandrīz tik raibs kā Jāzepa svārki, bet lai gan košs, tas tomēr nebija spilgts, jo iedzimtie prot dīvainā kārtā saskaņot krāsas, tā ka audums iznāk raibs, bet neuzkrītošs. Pie sienām karājās dažas labu gleznu reprodukcijas: veca Rmbranta sieviete, kuras grumbainajā sejā un tumšajās, mirdzošajās acīs domīgi un maigi izpaudās pārdzīvotie prieki un bēdas, un kas ar gadiem bija uzplaukusi un nobriedusi mierīgā skaistumā, Vata alegorija, pilna spēcīgas iedvesmas, kas pacēlās kā liesma pret atvērtām debesīm; Frederika Vokera ainava, pļaujas skats rudenīgos laukos; Barna-Džonsa «Dzirnavas» un kāda Gustava Moro bruņinieka, kas bruņās tērpts jāj pār pakalna virsotni neredzētā sapņu zemē vai zudušā feju valstī, eļļas kopija. Tur bija arī vecs venēciešu spogulis dīvaini izgrieztā, zeltītā apmalē.

Abiem mazajiem logiem, kas atradās katrā pusē balti nokrāsota koka un stikla durvīm, bija aizkārti plāni, balti, zilgansvītroti aizkari, kas bija pirkti Tunisas tirgū. No istabas lietām tur bija brūna, pulēta koka saliekams galds, liels dīvāns ar daudziem spilveniem, divi guļkrēsli, rakstāmgalds, vienkāršs pianīno un četri apaļi, pīti krēsli, ar atzveltnēm. Vienā istabas kaktā stāvēja liels pulkstenis ar spožu vara ciparnīcu, otrā — bufete, kurā glabājās glāzes un porcelāna •trauki.

Durvis, kas veda uz virtuvi, bija aizklātas austrumnieciskām portjerām. Uz rakstāmgalda un pāris mazajiem grāmatu plauktiņiem, kuros bija novietotas llermionas pēdējo reizi Sicīlijā atstātās grāmatas, stāvēja vienkāršas zilas un dzeltenas krūzes un balti podi, kurus Gaspare bija piepildījis rozēm un ģerānijām. Lukrēcijai pa kreisi atradās durvis, kas veda viņas saimnieku guļamistabā.

Apbrīnojot ilgi vērojusi to visu, Lukrēcija iegāja šai guļamistabā, par kuru viņa sevišķi interesējās, jo tā bija nodota viņas ziņā. Viss bija šeit balts: — sienas, griesti, koka gultas, galdi, tualetes galdiņš, grāmatu plaukti. Arī šinī istabā bija grāmatas, kuras Lukrēcija uzlūkoja godbijīgi, jo neprata tās lasīt. Uz kumodes atkal atradās sarkanas rozes un ģerānijas. Tā bija jaunavīga istaba, kurā gar svītroto loga saules aizsargu, kautrīgi, it kā baidīdamies iezagās spožie, zeltītie saules stari. Baltums un dziļais klusums, kas valdīja istabā, pa kuras logu varēja redzēt gabaliņu no tālās jūras un kalna sāniem, un ja pienāca tuvāk un saules aizsargi bija uzvilkti, — Etnas sniegaino konusu, radīja Lukrēcijai mulsu miera izjūtu. Viņas lielās acis iepletās platāk, viņa iesprauda rokas sānos, un tur stāvot un dzirdot tikai vieglos un kārtīgos ēdamistabas pulksteņa tikšķienus, iegrima it kā sapnī. Viņa labi pazina kalnu klusumu un nekad nepiegrieza tam vērību, bet klusums četrās sienās bija viņai gandrīz svešs, šeit nekladzināja vistas, kaklus staipot nestaigāja tītari, nerotaļājās un nebļāva bērni, nepļāpāja, neķildojās un nestrādāja sievietes, nestaigāja iekšā un ārā, nerājās un nespļaudījās vīrieši. Tā bija pilnīgi tīra un pilnīgi klusa istaba, — tas bija brīnišķīgi, tas bija, — viņa atkal nopūtās. Ko gan varēja just smalki ļaudis, kam bija nauda, ko nopirkt mieru un tīrību?

Piepeši viņa sakustējās, noņēma rokas no gurniem, sakārtoja savu dzelteno lakatu un smaidīja. Klusumu iztraucēja skaņa, kuru mīl visi īsti sicīlieši, — čeramellas dūkoņa un lēnās gaudas. Sis dūdas gani spēlē, kad Ziemassvētkos nak lejā no kalna uz ciemu. Pagaidām tās vēl skanēja klusu un tālu kalnu nogāzēs aiz mājas, bet Lukrēcija pazina melodiju. Tā bija dala no viņas dzīves, daļa no Etnas, olīvu birzīm, vīna dārziem un jūras, dala no tās vecās Sicīlijas, kas mīt asinīs un mirdz acīs un dzīvo šo saules bērnu dziesmās un dejās. Tā bija «Pastorāle», un viņa zināja, kas to spēlēja,—gans Sebastjano, kas bija dzīvojis pie laupītājiem mežos Lipariju salu piekrastē, bet tagad klintīs ganīja tēva kazas un pazina katru Etnas akmeni un plaisu. Krūtis un rokas viņam bija kā no dzelzs, un viņa kājas nekad nenogura kalnos kāpjot. Viņa slaidie, brūnie pirksti, kas varēja salauzt rokas locītavu, spēlējot. izvilināja no niedres stabules tik maigas skaņas, ka pat veci vīri sāka domāt par deju un vecas sievas par mīlu. Bet tagad viņš spēlēja čeramellu, kurā neviens gans nevarēja iepūst tik daudz elpas un no kuras neviens nevarēja izvilināt tik siltas un spēcīgas skaņas. Sebastjano nāca lejā no Montē Amato virsotnes, lai apsveiktu ārzemniekus.

Skaņas kļuva stiprākas, un pēkšņi laukā uz terases ierējās suns. Lukrēcija pieskrēja pie loga. Laukā ošņājot stāvēja liels balti dzeltens, mežonīga izskata suns, dzeloņainu saiti ap kaklu un kuplu asti.

— Sebastjano! — Lukrēcija, zem saules aizsarga pa logu izliekusies, iesaucās. — Sebastjano!

Tad viņa smejoties atkāpās un aizslēpusies aiz palodzes, notupās uz grīdas. Dūdu skaņas pieauga, kamēr likās, ka to skarbie dārdi atskan istabā, tūļīgi izaicinot tās baltumu un klusumu. Vēl arvien uz grīdas tupot, Lukrēcija vēlreiz iesaucās:

— Sebastjano!

Melodija pēkšņi aprāvās, un atgriezās klusums, kuru vēl dziļāku padarīja izgaisusī mūzika. Lukrēcija tikko elpoja. Viņas seja bija piesarkusi, jo viņa tikko varēja savaldīt smieklus. Pēc brīža viņa dzirdēja, ka suns atkal īsi ierējās, tad uzmanīgus soļus terasē un tad pēkšņi virs galvas, tuvu pie matiem elpas troksni. Viņa viegli iekliegusies sarāvās un paskatījās augšup. Uz viņu raudzījās vīrieša seja. Tā bija ļoti brūna un vīrišķīga, vēja norūdīta un saules iededzināta seja, drošām, stingrām, gandrīz nekautrīgām acīm, melniem, spīdīgiem matiem, kas izskatījās.it kā sasprēgāti, ūsām, kas apņēma lielu, kaislīgu un skaistiem zobiem pilnu muti, un četrstūrainu, brutālu, bet ļoti vīrišķīgu zodu. Galvā viņam bija gara, mīksta sicīliešu cepure, kas nokārās uz kreisajiem sāniem. Viņa lielajās, bet skaistajās ausīs bija auskari, un uz palodzes kā beigts, uzpūties ērms bija redzamas piepūstās dūdas, no kurām viņš bija izvilinājis veco melodiju.

Viņš mazliet nicīgi smaidot raudzījās lejā uz Lukrēciju, bet viņa uz to plati ieplestām acīm un ar neslēptu apbrīnošanu. Tad viņš ziņkārīgi apskatīja istabu, ātri aptverot katru sīkumu.

— Per Dio! — viņš iesaucās. — Per Dio!

Viņš uzlūkoja Lukrēciju, sakrustoja uz palodzes savas iedegušās rokas un teica:

— Tiem ir diezgan daudz soldo.

Lukrēcija ne bez lepnuma pamāja galvu.

— Gaspare saka . ..

— Es zinu tikpat daudz, cik Gaspare, — Sebastjano viņu strupi pārtrauca. — Es esmu sinjoras draugs. Es viņu bieži satiku, kad viņa šeit bija pirmo reizi. Ja nebūtu manis, viņa nekad nenomētu Casa del Prete.

— Kā tā? — Lukrēcija godbijīgi jautāja.

— Marekiaro ciemā viņai stāstīja, ka dāmai nav droši dzīvot šeit augšā, ka naktij satumstot neviens nevar pateikt, kas notiks.

— Bet Gaspare . ..

— Vai Gaspare pazīst katru Etnas aizu? Vai Gaspare ir astoņus gadus nodzīvojis pie laupītājiem? Un Mafija, — vai Gaspare. ..?

Viņš apklusa, iesmējās, noglauda ūsas un piebilda:

— Ja sinjora nebūtu droša, ka es viņu aizsargāšu, tā nekad nebūtu apmetusies šeit augšā.

— Bet tagad viņai ir vīrs.

— Jā.

Viņš atkal aplaida skatu istabai.

— To var redzēt. Per Dio, tā jau ir kā sniegs Etnas virsotnē.

Lukrēcija pilnīgi piecēlās no grīdas un pienāca cieši pie Sebastjano.

— Sebastjano, kāda ir padrona? — viņa jautāja. — Esmu viņu redzējusi, bet neesmu ar to nekad runājusi.

— Viņa ir jauka, — viņa nedarīs tev nekā ļauna.

— Vai viņa ir labsirdīga?

— Viņa ir gatava dot soldo katram, kas cieš trūkumu, bet ja tu viņu reiz piekrāpsi, viņa neskatīsies tev ne virsū.

— Tad es viņu nekrāpšu, — Lukrēcija pieri saraucot teica.

— Labāk nē. Viņa nav tāda kā mēs. Viņa laikam domā, ka meli ir grēks pret madonnu.

— Bet ko tad darīs padrone? — Lukrēcija naivi jautāja.

— St āstīs savai sievai patiesību, kā visi vīri, — Sebastjano ar platu, satīrisku smīnu atbildēja. — Tāpat kā to vienu dienu darīs tavs vīrs, Lucrezia mia. Visi viri ir labi un uzticīgi. Vai tu to nezini?

— Macche!

Viņas skaļajos smieklos bija dzirdama neticība, kurā nebija nekāda rūgtuma.

— Vīrieši nav tādi, kā mēs, — viņa piebilda. — Tie stāsta mums vienu, bet dara citu. Mums jāsēž uz mājas sliekšņa ar muguru pret ceļu bailēs, ka tikai kāds vīrietis mums neuzsmaida, bet viņi pavada visu nakti laukā un pārnāk no rīta, un saka, ka zvejojuši Isola Bellā vai arī gulējuši laukā un sargājuši vīna dārzus. Mums tad jāsaka:

— Jā, Salvatore, vai Jā, Gvido! — kaut gan labi zinām . .

— Ko, Lukrēcija?

Viņa ieskatījās tā smejošajās acīs, viegli piesarka un uzmeta lūpu.

— To es tev neteikšu.

— Tev tas nav jāzina.

— Bet kā es varu nezināt. Viņi nāk!

>

Sebastjano suns uz terases bija atkal ierējies. Sebastjano ātri pacēla no palodzes čeramellu un apgriezās, bet Lukrēcija, izšāvusies laukā pa durvīm un cauri ēdamistabai, iznāca uz terases.

— Vai tie ir viņi, Sebastjano? Vai tie ir viņi?

Viņa stāvēja pie terases mūra un bija aizēnojusi ar roku acis.

— Ecco! — viņš pāri gravai rādot teica.

Tālu kalna nogāzē spožajā saulē ar pūlēm varēja saskatīt ēzeļu karavānu, kas starp klintīm un olīvu kokiem lēnām kāpa augšup no jūras.

— Viens, — Sebastjano skaitīja, — divi, trīs, četri, — tur ir četri. Sinjors iet kājām, sinjora jāj. Kādus ēzeļus viņi ir paņēmuši? Laikam Gaspares tēva. Es Gasparem teicu, lai ņem no Cičo. Es nevaru tik tālu saredzēt, bet drīz viņi mani dzirdēs. Sinjora mīl «Pastorāli». Viņa saka, ka tanī ir visa Sicīlija. Viņa mīl to vairāk par tarantellu, jo viņa ir laba, lai arī nav katole, — neaizmirsti to, Lukrēcij, — un varbūt tā liek viņai domāt par Bambino piedzimšanu un madonnu. Ai! Viņa to dzirdot smaidīs un sitīs plaukstas.

Viņš pielika pie lūpām dūdas, piepūta vaigus ua sāka skaļi spēlēt «Pastorāli», kamēr Lukrēcija klausījās, raugoties pāri ielejai uz ēzeļiem, kas nesa Hermionu augšā uz viņas paradīzes dārzu, kas atradās tik tuvu debesīm.

— Un tad, sinjora, es Lukrēcijai teicu: — padrona mīl zam-poglione, un vari būt droša, ka . . .

— Pagaidi, Gaspare! Man liekas, ka dzirdēju, — ja, jā! Klusu! Klausies, Moris!

Hermiona apstādināja savu ēzeli, kas bija pēdējais mazajā karavānā, satvēra vīra roku un aizturētu elpu skatījās augšup pāri gravai uz pretējo nogāzi, kur Casa del Prete terases zemais mūris no tālienes izskatījās kā šaura balta svītra un Sebastjano un Lukrēcijas galvas kā melni punkti. Pārējie ēzeļi ar dzinējzēniem, Gasparcs draugiem, kāpaļāja tālāk pa akmeņiem un pazuda aiz lielās klints stūra, bet Gaspare, uzlicis brūno roku uz ēzeļa kakla, apstājās līdzās padronai, un Mo-riss Delarejs sekoja ar acīm viņas skatam, un klausoties sastinga kā Merkurija tēls, ar kuru viņu salīdzināja Artuā.

— Tā ir «Pastorāle», — Hermiona čukstēja. — «Pastorāle»!

Viņas lūpas pavērās. Acīs viņai sakāpa asaras, asaras,

kas sakāpj acīs sievietei vislielākā prieka brīdī un kas it kā aizskalo visas pagātnes bēdas. Vi ņai likās, ka redz sapni, vienu no tiem retajiem un skaistajiem sapņiem, kas reizēm atveldzē cilvēka garu, kā Jonijas jūras siltie viļņi mierīgi čalojot oranžu birzs ēnā Sicīlijas piekrasti. Likās, ka šī senā «Pastorāles» melodija apvienoja visas viņas domas, zināšanas un priekšstatus par Sicīliju un viņas dziļo, dedzīgi maigo un pat aizrautīgo mīlu uz Sicīliju. Viņa nekad to nevarētu izskaidrot, bet varēja tikai sajust. Dobji dūktā melodija droši vien pauda brīnišķās salas vēsturi. Odisejs apstājās klausīties Polifcma ganāmpulku vidū. Empedokls apstājās Etnas birzīs. Un Per-sefonc, klīstot pa asfodeļu laukiem, izstiepa baltās rokas, lai satvertu tās mirdzošo skaistumu. Strūklakā pārvērstā Are-tuza apklusināja savu mūziku, lai tā varētu skanēt. Hermiona dzirdēja tanī «Bambino», — Kristus bērna balsi, uz kura šūpuli-silīti ganus aizveda zvaigzne, un madonnas, Maria Stella del mare, balsi, kuru zemnieki Sicīlijā mīl kā bērni māti. Viņa redzēja tanī arī šos zemniekus, ļaudis no lavas postažām un melnajām lavas terasēm, kur aug zaiie vīnogulāji, ļaudis no lazdu un skābaržu mežiem, kur vakarā kliedz pūce, līdzenumu ļaudis, kur zem dzeltenajām citronam zied dzeltenas puķes, kā pirmo līksmo atspulgs zālē, ļaudis no

tfi

jūras, brīnišķās purpura jūras, kuras krāsu dzijumos liekas atspoguļojas pati bezgalība. Tanī bija pagānu altāri un ceļmalu krucifiksi, kuru priekšā naktī vientuļās kalnu nogāzēs iededz mazas spuldzes, tanī bija pagātne un nākotne, un mīla pret savu zemi, kas no paaudzes uz paaudzi dzīvo cilvēku elpas cilātās krūtīs.

Un tā ietvēra arī Morisu un Hennionu un viņu kopējo mīlu.

Gaspare nekustējās. Viņš, pats to nemaz neapzinoties, mīlēja «Pastorāli». Tā atgādināja viņam Ziemassvētkus, kad viņš, bērns būdams, garās, baltās drānās tērpts, bija nesis lejā pa San Pankracio baznīcas kāpnēm baldahīna priekšā, kas aizsargāja Bambino, degošu lāpu. Tā viņa dzīves sastāvdaļa, tāpat kā māte, ēzelis Tito, vīna dārzi, jūra un saule. Viņam bija prieks to dzirdēt un just, ka padrona no tālās zemes mīl to un viņa salu, viņa «Paose», kurā tā skanēja. Lai gan viņš bija ilgojies sasniegt Casa del Prete un dzirdēt uzslavu par savu apdomību un pūlēm, viņš ļoti klusu stāvēja līdzās Tito, raudzīdamies lielajām, brūnajām acīm un nolaidis gar sāniem pātagu.

Hermiona brīdi pilnīgi atdevās savam sapnim.

Viņa bija īstenojusi, savu nodomu. Viņa ar Morisu Delareju Londonā, kādā agrā rītā, klusu salaulājās, Viktorijas piestātnē iesēdās vilcienā un neapstājoties un ceļā neatpūšoties atbrauca uz Sicīliju. Viņa negribēja likt Morisam lēni, soli pa solim tuvoties dienvidiem, bet vēlējās viņu pēkšņi pārnest turp. Un tā pēc trim vilcienā pavadītām naktīm viņi ieraudzīja rāmo jūru Redžo tuvumā, mājas, kas virknējās Mesinas kalnu pakājēs, zili un dzelteni nokrāsotās, izturīgās zvejnieku laivas, krastmalas līniju, kas aizstiepās gandrīz līdz tam tikko iedomājamam punktam, kur atradās Sirakūzas, Etr.as nogāzi, apelsīnu dārzus, olīvu kokus un lielās, izžuvušās strautu gultnes, kas ved augšup kalnos kā milzīgi lielceļi. No vilciena viņi devās šurp uz klusajiem pakalniem, lai dzirdētu, kā tos apsveic «Pastorāle». Šis sapnis radīja kontrastu straujā ceļojuma troksnim, kas izgaisa saulainajā klusumā un lielajā mierā. Cauri lielām pilsētām viņi atsteidzās uz šo veco kalnu un teiku zemi, un tur augšā, no kurienes atskanēja dūcošās mūzikas skaņas, atradās viņu vientuļās mājas, kurām vajadzēja sniegt pajumti viņu uzticīgajai kopdzīvei.

Delarejs bija gandrīz apjucis no visa. Viņu bija pa daļai apmulsinājis ceļojuma troksnis, un tagad, stāvot netālu no (kispares, klausoties Sebastjano mūzikā un skatoties augšā uz terases balto mūri, viņu pa daļai apmulsināja klusuma

brīnums.

Viņš dzīvos kopā ai'Hermionu šai dīvainajā un tālajā zemē vienkāršo zemnieku vidū. Viņš vēl nepazina sicīliešu neizpro-i aino raksturu. Viņš klausījās un uzlūkoja Gaspari. Viņš redzēja astoņpadsmit gadus vecu zēnu, kas kā vairums sicīliešu bija maza auguma, bet taisns ka bulta, glīts un veikls kā kaķis, atgādinādams drīzāk grieķu kā arābu tipu, kuru tik bieži sastop Sicīlijā, drošu, skaistu seju, brīnišķīgi pareiziem un brīnišķīgi maziem, baltiem zobiem, biezām, melnām uzacīm un ļoti lielām brūnām acīm, kuras apēnoja garākās skropstas, kādas viņš bija redzējis. Pār stipri zemo pieri krita matu šķipsnas, kas priekšā vietumis iemirdzējās kā spožs zelts, bet tālāk pakausī bija tik tumšo brūnas, ka izskatījās gandrīz melnas. Gaspare bija ģērbies pašu darinātās, gaišās audekla drēbēs. Svārki un krekls bija vaļā, atklājot kaklu un daļu saulē iedegušās krūts. Kājās viņam bija stipri kalnu zābaki, un balta audekla cepure bija bezrūpīgi atgrūsta pakausī un atklāja spožajai saulei, no kuras viņš nebaidījās, viņa stipri pašapzinīgo seju, kuru tomēr nevarēja saukt par nekaunīgu.

Tā raugoties, Delarejs izjuta ar to dīvainu radniecību, it kā viņš stāvētu līdzās jaunākajam brālim. Viņš tomēr gandrīz nemaz neprata Gaspares valodu un nepazina tā domas, jūtas, cerības un dzīves veidu. Tā bija dīvaina un neapzinīga vieglu simpātiju sajūta. Likās, ka tā iezagās Delareja sirdī līdz ar sauli un «Pastorāles» skaņām.

— Man liekas, — man liekas, ka es te piederu, — viņš beidzot Hermionai čukstēja.

Viņa pagrieza galvu un paskatījās uz viņu lejā no ēzeļa. Acīs viņai vēl arvien bija asaras.

— Es' vienmēr zināju, ka tu piederi laimīgajiem, laimīgajiem dienvidiem, — viņa klusu atbildēja. — Vai tu to mīli?

Viņa rādīja uz terasi.

— So mūziku?

— Jā.

— Ļoti, bet es nezinu kāpēc. Tā ir ļoti skaista.

— Man dažreiz liekas, ka tā ir skaistākā mūzika pasaulē. Es to katrā ziņā vienmēr esmu mīlējusi vairāk, kā visu pārējo mūziku, un tagad, — tu jau redzi, vai es to tagad mīlu.

Viņa nolaida roku uz ēzeļa siltā skausta. Moriss saņēma to.

— Liekas tā ietver visu Sicīliju, visu īsto un mežonīgo Sicīliju. Ziemassvētku naktīs viņi spēlē to baznīcās, — viņa pēc brīža turpināja. — Es nekad neaizmirsīšu, kā to dzirdēju pirmo reizi. Tā it kā Kristus bērna rokām apskāva manu dvēseli.

Viņa apklusa. Pār vaigu viņai bija noritējusi asara.

— Avanti, Gaspare! — viņa teica.

Gaspare pacēla galvu un viegli iesita ēzelim, iekliegdamies skaļā, vīrišķīgā balsī. Ēzelis sakustējās un sāka uzmanīgi kāpelēt pa akmeņiem. Viņi lēnām devās pretim «Pastorāles»

skaņām.

) v

— Šodien man viss liekas ļoti dīvains. Vai vari iedomāties kāpēc? — Hermiona pēkšņi uzrunāja Morisu, kas šaurajā takā turējās viņai līdzās.

— Es nezinu. Pastāsti! — viņš atbildēja.

— Tāpēc, ka nekad necerēju kļūt pilnīgi laimīga. Man liekas, ka mums katram ir savs sapnis. Mēs visi šad tad domājam: — ja tikai es varētu būt tai vietā kopā ar to cilvēku, es būtu laimīgs. — Varbūt ka daži-eiz daļa mūsu sapņa piepildās, kaut arī tas notiek reti, bet vēl retāk gadās, ka piepildītos abas puses. Senāk, kad es vēl biju meitene, es vienmēr mēdzu domāt: — Ja es kādreiz varētu būt kopā ar cilvēku, kuru mīlētu, dienvidos — viena, gluži viena un tālu projām no pasaules, — es būtu pilnīgi laimīga. — Kad vairākus gadus vēlāk atbraucu šeit, es domāju par to. Es tūliņ zināju, ka esmu atradusi meklēto vietu. Puse sapņa bija piepildīta. Tas bija daudz, vai nē? Bet iegūstot pusi kārotā, es reizēm jutos neizsakāmi noskumusi. Es tad vēl nebiju satikusi tevi, bet bieži, sēdot tur augšā uz mazās terases, es sajutu kaislīgas ilgas pēc cilvēcīgas būtnes, kuru es varētu mīlēt. Es neviena nemīlēju, bet es gribēju un man vajadzēja mīlēt. Vai vīrieši to kādreiz jūt? Sievietes gan bieži, man liekas — vienmēr. Skaistums radīja manī nepieciešamību mīlēt. Dažreiz, pārliecoties pār mūri, es dzirdēju, ka gravā ganu zēns spēlēja stabuli vai zem olīvām šķindēja kazu zvaniņi. Dažreiz naktī es redzēju tālas gaismiņas, kā jāņtārpiņus, tās bija

spuldzes, kas zagās augšup pa tumsu, un tās nesa zemnieki, atgriežoties mājās kalnos no svētkiem par godu kādai svētajai, un dažreiz redzēju zvejnieku ugunis, kas dega laivās tālu jūrā. Tad — tad es zināju, ka piepildījusies tikai puse mana sapņa, un es biju nepateicīga, Moris. Es gandrīz vēlējos, kaut nekad nebīītu ieguvusi šo pusi, jo tā man lika nojaust, ko nozīmētu viss. Tā man lika saprast nenormālību un nepilnību, ja tik skaistā vietā nebija mīlas. Un tagad — tagad tiešām esmu sasniegusi visu, ko gribēju un daudz vairāk, jo tad es nemaz nezināju, ko man nozīmētu visu to iegūt. Un pie tam es nekad nedomāju, ka Dievs izraudzīsies mani pilnīgai laimei. Kāpēc lai viņš to darītu? Kādi man nopelni, ka es būtu tādas dāvanas cienīga?

— Tu esi bijusi uzticīga sev, — viņš atbildēja.

Šai brīdī celiņš sašaurinājās, un viņam bija jāpaliek aizmugurē. Viņi vairs nerunāja, līdz uzrāpās pa pēdējo ce]a gabalu, kas bija gandrīz tik stāvs kā mājas siena, izgāja caur veco, apdrupušo arku un nonāca terasē, kas atradās Casa del Prete priekšā.

Sebastjano sagaidīja viņus, vēl arvien skaļi pūšot dūdas, tā kā sviedri plūda pa viņa saulē iedegušo seju, bet Lukrē-cija, pēkšņi kautrības pārņemta, bija nozudusi aiz mājas stūra virtuvē. Ēzeļu dzinēji ērti atlaidās uz akmens soliem un gaidīja, kad Gaspare liks noraisīt saiņus un kad viņus pacienās ar Montē Amato vīnu. Pēc tam viņi gribēja īstenot kādu nodomu, kuru bija ierosinājis Gaspare, — kamēr Sebastjano spēlē, nodejot ārzemniekiem tarantellu. Bet viņi nedrīkstēja ļaut manīt šo nodomu, kamēr nebija noraisīti un ienesti mājā saiņi. Starojošās sejas smaidīja, apzinoties noslēpumu. Kad Sebastjano bija beidzot nolaidis čeramellu un silti spiedis Hermionai un Morisam roku, un Gaspare rupji, bet smejoties izvilcis dienas gaismā Lukrēciju, lai stādītu to priekšā, Her-miona ieveda vīru iekšā, lai iepazīstinātu to ar māju.

— Te jau ir vēstule! — viņa iesaucās.

Viņas balsī ieskanējās gandrīz nepatika. Mazā, baltā aploksne uz galda, likās, atnesa tās pasaules elpu, kuru viņa gribēja aizmirst šai vientulībā.

— Kas gan varētu rakstīt?

Viņa to pacēla, un viņas sajūtas mainījās.

— Tā ir no Emīla! — viņa iesaucās.

— Cik labi, ka viņš mūs atceras! Viņš laikam mūs apsveic.

— Lasi, Hermiona, — Moriss teica, — es palīdzēšu Gas-parem.

Viņš iesmējās.

— Labāk neej. Viņš ir šeit, lai palīdzētu mums. Bet tu drīz, loti drīz sapratīsi viņu, tāpat kā viņš tevi. Jūs runājat katrs savu valodu, bet abi piederat dienvidiem. Lai viņš tiek viens galā, Moris. Izlasīsim kopā šo. Man liekas, ka tā ir domāta tikpat labi tev. kā man.

Un kamēr Gaspare ar zēniem nesa iekšā somas, viņa apsēdās pie galda un atplēsa Emīla vēstuli. Tā bija ļoti īsa un rakstīta no Kairuanas, kur Artuā gribēja pavadīt pavasari kāda arāba mājā. Viņa sāka to skaļi lasīt franciski:

— Šie vārdi — varbūt nepatīkami, jo man liekas, mīļais draugs, ka saprotu mazliet tavas jūtas un tagadējās vēlēšanās, — būs apsveikums Tavā paradīzes dārzā. Lai to vārtos Tevi nekad neaizdzītu eņģelis ar liesmu zobenu. Klausies gana stabules skaņās, sapņo vai, labāk, dzīvo, jo Tu to lieliski spēj, zem Sicīlijas vecajiem olīvu kokiem. Tver droši abām rokām savu zelta laiku. Dzīve mums daudziem, domātājiem, var izlikties skumja un pat mokoša lieta, bet ja tā kādu brīdi tāda neliekas cilvēkam, kas spēj tā domāt, kā Tu, tad domu, dziļo domu spēks pavairo tās krāšņumu. Tu nekad nebūsi tik laimīga, kā pagāni un varbūt nekad kā svētie, bet Tu būsi tik laimīga, kā augstsirdīga, dedzīga sieviete, kuras lielo sirsnību pazīst tikai tās draugi, — man gribētos teikt, — tikai viens draugs, šeit mošeju ēnā ir kāds egoists, kas griež seju pret Meku un lūdz, lai Tev nekad nebūtu jāatstāj Tavs dārzs.

E. A.

Vai dienvidu burvība atmodina sicīliešu vecmāmiņu? Tuvojoties vēstules beigām, Hermiona vilcinājās.

— Šeit ir man veltīts kaut kas pārāk laipns, — viņa teica. — Nedomāju, ka man tas jālasa.

— Nelasi, — Delarejs atbildēja. — Bet tas nevar būt pārāk laipns.

— Un pašās beigās ir mājiens tev.

Viņa ieraudzīja piezīmi un pasmaidīja.

— Tiešām?

— Tas man jāizlasa.

Un viņa to izlasīja.

— Viņam nav ko baidīties, ka vecmāmiņas asinis nepa-modīsies.

— Nē, — arī viņš smaidot teica. — Bet vai tev liekas, ka tā ir viņa, kas man liek iemīļot šo vietu. Kas gan to nemīlētu?

Un viņš piegāja pie vaļējām durvīm un raudzījās laukā uz jūru.

— Kas gan to nemīlētu? — viņš atkārtoja.

— 0, es satiku angli, kas nebija apmierināts ar Etnas izskatu.

— Kāds ēzelis!

— Es arī tā domāju. Bet patiesībā man liekas, ka vecmāmiņai ir zināma loma tai sajūtā, ka tu to piederi.

— Varbūt.

Viņš vēl arvien raudzījās uz tālo jūru, kas atradās dziļi zem viņiem.

— Vai tā ir sala? — viņš jautāja.

— Kur? — Hermiona piecēlās un tuvojās viņam. — Ak, tā! — Nē, tā ir pussala, bet gandrīz pilnīgi jūras ielenkta. Tikai šaura un stāva klints savieno to ar cietzemi, un šai klintī izveidojies it kā dabīgs tunelis, pa kuru plūst straume. Esmu tur dažas reizes bijusi. Augstienē kokos slēpjas sagruvusi māja. Esmu tur pavadījusi vairākas stundas lasot un rakstot, Marekiaro ciemā to sauc par Casa delle Sirenc, — Sirēnu māju.

— Questo vino e bello e fino, —

Gaspares balss laukā sauca.

— Tosti, — Hermiona teica. — Gaspare pacienā zēnus. Questc vino, — ak, cik skaisti ir būt šeit, Sicīlijā!

Viņa satvēra Delareja elkoni un izveda viņu laukā uz terases. Gaspare, Lukrēcija, Sebastjano un trīs zēni stāvēja, pacēluši rokās augstu virs galvām glāzes ar sarkanu vīnu.

— Questo vino e bello e fmo,

Ē portato da Castel Perini,

Faccio brindisi alla Signora Ermini, —

Gaspare jautri un lepojoties ar savām dzejnieka spējām turpināja.

Viņi visi reizē iedzēra, un Lukrecija aiz kautrības mazliet izlēja.

— Nevis Castel Perini, Gaspare, bet Montē Amato, bet tas nedotu atskaņu. Bravo! Mums arī jādzer!

Gaspare pasteidzās piepildīt vēl divas glāzes.

— Tagad mūsu kārta, — Hermiona iesaucās.

— Questo vino e bello e fino,

Ē portato da Castello a mare Faccio brindisi al Signor Gaspare.

Zēni sāka sirsnīgi smieties, un Gaspares acis iedegās priekā, bet Hermiona ar Morisu dzēra vīnu. Tad Sebastjano, saviebis seju jocīgi viltīgā smīnā, izvilka no veco svārku iekšējās kabatas mazu flautu.

— Ā! — Hermiona iesaucās. — Es zinu, — tagad nāks ta-rantella.

Viņa sasita plaukstas.

— Tikai to es gaidīju, —viņa Morisam teica, — tikai to — tarantellu.

— Guai, Lucrezia! — Gaspare pavēlot iesaucās.

Lukrēcija saliecās uz priekšu un smējās no visas sirds. Sebastjano atspiedās pret kolonnu un pielika pie lūpām flautu.

— Nāc, Moris, nāc, — Hermiona teica.

Viņa to apsēdināja uz sola zem dzīvojamās istabas loga, kur atvērās plašais skats, bet četri zēni sastājās pa pāriem un ieņēma vietas viens otram pretim. Tad Sebastjano sāka vīterot Marekiaro sicīlicšiem pazīstamo melodiju, kurā izpaudās līksmas dejotāju tautas bezrūpīgais dzīves prieks. Dela-rejs nolaida rokas uz sēdekļa siltajiem akmeņiem, saliecās uz priekšu un ziņkārīgi vēroja.

Viņš nekad nebija redzējis tarantellu, un tagad gaidas nomāca viņam visas pārējās sajūtas. Viņam likās, ka viņš redzēs kaut ko, ko jau reiz ir pazinis, varbūt ļoti sen atpakaļ, kaut ko tādu, ko viņš aizmirsis, un kas tagad nāks viņam atkal atmiņā.

Kāds nervs viņa ķermenī atsaucās Sebastjano straujajai melodijai. Redzot zēnus gaidām uz terases, kad to acis jau dejoja, lai gan ķermeņi vēl stāvēja mierā, ari viņam gribējās kustēties.

Gaspare saliecās uz priekšu, pacēla rokas virs galvas un sāka sist knipjus mūzikas ritmā. Viņa acīs parādījās aicinoša, līksma izteiksme, kas bija gandrīz koķeta, kā bērnam,kas slēpj jautru, nevainīgu nodomu un iedomājas, ka neviens bez viņa to nezina. Viņa jaunais augums drebēja kaislē, kas aizrāva arī viņa biedrus. Tanī varēja nojaust nemirstīgās jaunības liesmu. Pirms zēni sāka dejot, viņi pilnīgi pārvērtās. Ja viņi kādreiz bija pazinuši rūpes, tad tās tagad izgaisa, jo to krūtīs, kas īsti prot dejot tarantellu, nav vairs vietas ne mazākajām bēdām, ne niecīgākajai nožēlai, ne arī dusmām vai brīnumam, kad laiks sākt deju. Viss izgaist, paliek tikai pagāniskais dzīves prieks, pagāniskā ātro kustību ekstāze, un asinis dej tik ātri kā puteklīši saules staros, kas krīt no dienvidu debesīm. Delarejs sāka smaidīt, tos vērojot, un to seju izteiksme atspoguļojās viņa acīs. Hermiona pameta uz viņu skatu un nodomāja, ka viņš vēl izskatās pēc zēna. Viņa acis radīja tai sajūtu, it kā viņa sēdētu līdzās bērnam.

Zēnu draiskulība un koķetais prieks pieauga. Viņi sita knipjus skaļāk, šūpoja savus ķermeņus, palēcās vispirms uz vienas, tad otras kājas, un tad strauji un mežonīgi, kā orķestra visi instrumenti, kas pēkšņi iekrīt vientuļas flautas melodijā, atdevās īstam dejas trakumam. Un likās, ka dejā katrs brīvi izdomāja un radīja kustības.

— Es mīlu tarantellu vairāk par citām dejām tāpēc, — Hermiona vīram čukstēja, — ka tā vienmēr izliekas improvizēta, it kā viņi būtu traki aiz prieka, viņiem vajadzētu to kaut kā parādīt un viņi to skaisti parādītu dejā. Paskaties uz Gaspari!

Gaspare lēkāja augstu virs galvas saņemtām rokām, it kā viņu mestu gaisā tramplīns, kādu lieto cirkus akrobāti, lai uzlēktu zirgos. Viņš bija nometis cepuri, un viņa mati, kas uz pieres bija diezgan gari, tam lēkājot plīvoja, it kā uztraukums, kas bija tam pārņēmis katru nervu šķiedru, būtu tos elektrizējis. Ilermionai to vērojot likās, ka viņa zeltītās sprogas iedzirkstīsies tāpat kā smejošās acis. Neskatoties uz mežonīgajām un mainīgajām kustībām, Gaspare nekad nezaudēja koķeto izteiksmi un pavedinoša draiskuma pilno skatu, it kā tas aicinātu visu pasauli būt tikpat līksmai un trakai, kā viņš. Viņa visu laiku smaidošās acis un lūpas spītēja nogurumam un tāpat neatslāba kaisle viņa jaunajā un daiļajā ķermenī. Pārējie zēni dejoja labi, bet Gaspare tos visus pār spēja, jo tie izskatījās tikai līksmi, bet viņš bija traks aiz prieka. Šodien viņš priecājās. Viņam bija padrona, pret kuru viņš sajuta dīvaini jūtīgo sicīliešu padevību, kas varēja būt spēcīga un greizsirdīga. Viņam bija padota Lukrēcija, un draugi no Marelciaro uzlūkoja viņu ar cieņu, jo viņš bagātajiem ārzemniekiem bija it kā saimniecības pārzinis. Pat Se-bastja.no, kas varēja būt diezgan lepns ar savu fizisko spēku, bet kas, nebūdams vairs laupītājs, nebaudīja tik lielu cieņu, izrādīja viņam šodien zināmu goddevību, kas sajūsmināja viņa zēna prātu. Viņš izteica dejā visu šo sajūsmu, tagadnes prieku un nākotnes cerības. Tarantella gandrīz apskurbināja pat tad, kad viņš to dejoja ciemā tikai zemnieku vidū, bet tagad viņu apbrīnojot uzlūkoja padrona. Viņš zināja, cik ļoti tā mīl tarantella. Viņš arī zināja, ka tā vēlas, lai padrone, viņas vīrs, mīl to tāpat kā viņa. Gaspare ļoti labi prata lasīt sievietes jūtas, par cik tās attiecās uz mīlu. Kaut viņam bija tikai astoņpadsmit gadu, viņš jau daudz ko saprata. Viņš gandrīz neapzinoties saprata,ko skatoties izjuta Hermiona, un visiem spēkiem centās spīdēt, apmulsināt un radīt Delarejn, kas pirmo reizi redzēja viņu dejojot, prieku un izbrīnu. Viņš nepagura dažādībā un izdomā. Dažreiz vieglā gaitā savos kalnieša zābakos ar gandrīz neticamu ātrumu un dedzību viņš traucās no vienas terases malas uz otru. Viņa kājas zibēja tik sarežģītos un dažādos soļos, ka skatītājiem bija jāmirkšķina acis kā dzirksteļu rotaļu ceplī vērojot, un viņa rokao nekad nestāvēja mierā, bet tomēr nekad, nevienu sekundi nepieņēma nedaiļu stāvokli. Dažreiz viņa galva bija it kā aicinot kaprīzi noliekta uz priekšu. Dažreiz viņš atlieca visu ķermeni atpakaļ, atklājot brūno kaklu, un kā saules pielūdzējs raudzījās augšup uz sauli, dejojot tai. Dažreiz viņš pietupēs un ritmiski sitot plaukstas, saliektiem ceļiem spēra groteskus soļus, kā rūķis, kas staigā pa teiku pasauli. Un visu laiku likās, ka dejas prieks viņā pieauga un viņu pārņēma arvien lielāks noreibums. Viņa acis kļuva spožākas, seja starojošāka un ķermenis aktīvāks un straujāks, līdz viņš atgādināja visa pasaules prieka un jaunības dzīvu iemiesojumu.

Hermiona turēja rokā Artuā vēstuli un tagad, sekojot Gaspares kustībām un izjūtot ne tikai savu, bet arī viņa prieku, viņa pēkšņi atcerējās teikumu: — Dzīve mums daudziem, domātājiem, var izlikties skumja un pat mokoša lieta. — Dzīve — mokoša lietai Viņa tagad domāja, eksaltēti domāja. Viņas domas dejoja, vērpās, ložņāja, griezās un traucās saulē līdzi Gasparem. Bet dzīve bija laimīga un mirdzoša. Tā nebija sapnis, tā bija skaistāka par katru sapni. Viņa, protams, vienmēr bija zinājusi, ka dzīvē ir daudz prieka. Tagad viņa to juta, viņa juta visas pasaules prieku. Viņa priecājās par sauli un debesu zilumu, priecājās par mīlu un sirsnību, priecājās par veselību, enerģiju un veselīgajām kaislībām, kurām nebija jācīnās ne ar Dievu, ne cilvēku likumiem, priecājās par brīvību šai priecīgajā zemē, kur bija patīkams klimats un par spīti nabadzībai un rūpēm no cilvēku lūpām atskanēja dziesmas, saulē iedegušie stāvi griezās tarantellā un drošajās, tumšajās acīs dega prieks. Prieks, prieks skanēja Sebastjano niedres flautā, un arī zēni pauda prieku. Hermionas acis pildījās prieka asarām, kad viņa zem olīvām izdzirda tālumā dūkto «Pastorāli». Tagad tanīs spīdēja citāds, varbūt mazāk maigs, bet jautrāks, drošāks un bezrūpīgāks prieks. Ap viņu senatnes krāšņums atausa, un viņai brīdi likās, ka izjūt to, ko nimfa, kas kaisa rozes Bakha uzvarai.

Moriss viņai līdzās sakustējās, un viņa dzirdēja tā ātro elpu.

— Kas ir, Moris? — viņa jautāja. — Tu, — vai tu . . .

— Jā, —viņš atbildēja, saprotot viņas līdz galam neizteikto jautājumu.

— Es laikam kļūšu traks, sēžot un vērojot šos zēnus. Gaspare vilina kā velns.

īt kā sapratis, ko Moriss teica, Gaspare atdalījās no biedriem un sāka dejot Morisa un Hermionas priekšā. Viņš izaicinot nolieca galvu un smējās tiem sejās, bet viņa smieklos nebija ne vēsts no nekautrības. Viņš nerunāja, bet viņa lūpas bija pavērtas, atklājot divas vienādu, skaistu zobu rindas, bet viņa starojošās acis sauca, rāja un ķircināja viņus par to pasivitāti, brīnījās, cik tas ilgi vilksies un it kā šaubījās, vai tas var ilgt. mūžam.

— Kādas acis! — Hermiona teica! — Vai esi redzējis kaut ko tik izteiksmīgu?

Moriss neatbildēja. Viņš aizrauts un pilnīgi dejas apburts vēroja Gaspari. Asinis viņam iedegās, karstās dienvidnieka asinis, kuras viņš nekad agrāk nebija jutis savā ķermenī.

Artuā bija Hermionai stāstījis pav «asiņu balsi». Moi'iss tagad sāka klausīties tanī un gribēja tai paklausīt.

Gaspare sita plaukstas pārmaiņus priekšā un aiz muguras, lecot no vieniem sāniem uz otriem ar soli, kur viena kāja krustoja otru, un turot ķermeni viegli saliektu uz priekšu. Visu laiku viņš nenovērsa no Delareja skatu, kurā pieauga līksmais, viltīgais aicinājums.

— Venga! — viņš dejojot čukstēja. — Venga, signorino, venga, — venga!

Viņš griezās, kā vilciņš, mežonīgi sita plaukstas un knipjus un atkāpās ar lēcienu. Tad viņš līksmā autoritātē, kurai nevarēja pretoties, sniedza Delarejam roku.

— Venga, venga, signorino! Venga, venga!

Delareja asinis saviļņojās, aizskalojot projām to, — vai nu tā bija kautrība, vai pašapziņa, — kas viņu līdz šim bija atturējusi piepildīt savu vēlēšanos. Viņš pielēca kājās un dejoja tarantellu, dejoja tā, it kā viņš būtu dejojis to visu mūžu, ar tik dabīgu grāciju un priecīgu aizrautību, kādu nevarētu piesavināties neviens tīrasiņu anglis, un kā varbūt Etnas ēnā bija reiz dejojusi viņa sicīliešu vecmāmiņa. Lai Gaspare darītu, ko darīdams, viņš ātri un noteikti atdarināja to, un Gaspare, priecājoties, ka viņam tāds skolnieks, pārspēja pats sevi neskaitāmām mainīgām kustībām. Tā bija reizē rotaļa un sacikste, jo Gaspare jau sāka it kā cīnīties pārākuma dēļ. Viņš brīnījās, ka Delareja tik ātri iemācījās dejas paņēmienus, jo domāja, ka to spēj tikai īsti sicīlieši. Varbūt viņam likās, ka viņa skolnieks ar laiku var kļūt par meistaru, viņš jutās izaicināts un parādīja visu savu māku, lai Delarejs nevarētu viņu pārspēt.

Hermiona bija vērojot palikusi viena, jo Lukrēcija bija atcerējusies kādu saimniecības pienākumu un nozudusi.

Kad Delarejs pielēca kājās, viņa izjuta atbildīga uztraukuma trīsu, un kad viņa vēroja tā pirmos soļus, jauneklīgo izskatu un vingro dienvidnieka grāciju, kas sacentās ar Gas-pari, viņu pildīja tas siltums un sajūsmā, kas rada mīlu. Tam visam vēl sekoja cita — skumju sajūta. Vērojot viņu dejojam kopā ar šiem četriem zēniem, tai likās, ka starp viņiem radās it kā atvars. Viņa bija viena šī atvara malā, gluži viena. Tie atradās tālu otrā pusē. Viņa piepeši saprata, ka Delarejs pieder dienvidiem, bet viņa nē. Neņemot vērā to, ka viņa tik labi izprata dienvidu skaistumu, ka viņai patika viss dienvid-nieciskais un ka viņa dedzīgi mīlēja dienvidus, viņa tomēr nebija dienvidniece. Viņa atnāca te kā viešņa. Bet Delarcjs bija dienvidnieks. Viņa nebija to vēl līdz šim pilnīgi sapratusi. Neskatoties uz to, ka viņa vecāki bija angļi un viņš bija uzaudzis Anglijā, viņā bija pamodušās dienvidnieka asinis, un tās tagad valdīja viņā. Hermiona nebija apprecējusi angli.

Svelmainajā saulē, kur viņai priekšā atradās Etna un jūra, bet ausīs skanēja Sebastjano fieitas skaņas, viņa atkal atcerējās nakti Temzas krastmalā un Artuā dobjā balsī runātos vārdus:

— Vai viņš pazīst savas asinis? Nāk laiks un tās valda pār mums.

Un atkal:

— Varbūtējā asiņu balss, kuru viņš nesaprot.

— Asinu balss . . .

>

Ilermionai likās, ka šais vārdos izskan kaut kas gandrīz briesmīgs, kaut kas neatvairāms un draudošs. Vai tad vīriešus noteikti valdīja un valdīja viņu asinis? Artuā, zināms, gribēja apgalvot, ka tā ir, un retais tik labi pazina cilvēkus, kā viņš. Viņa spēcīgais intelekts, kā starmetis, apgaismoja slepenas vietas un atklāja paslēptas lietas cilvēku sirdīs. Artuā nebija reliģiozs, bet Hermionai bija stipri reliģioza pārliecība, kaut arī viņa nepieķērās kā daudzi vienas ticības apliecinājumam. Ja cilvēks nevarēja pretoties asiņu balsij, tad viņš bija tikai vergs. Noziedzniekus nedrīkstēja nosodīt un svētos — slavēt. Cilvēks klausa tikai savām asinīm, viņam nav citas izvēles, kā paklausīt. Vai viņa varēja tam ticēt.

Deja kļuva mežonīgāka, ātrāka. Sebastjano paātrināja tempu, līdz beidzot spēlēja prestissimo. Viens no zēniem, Džuljo, piekusis izstājās. Tad otrs, Alfio, smejoties un nosvīdušo seju slaukot, atkrita pret terases mūri. Beidzot arī Džuzepe negribot padevās. Bet Gaspare ar Morisu turpināja dejot. Rotaļa bija tagad tiešām kļuvusi par sacīksti, — satūksti, kas turpinātos, kamēr Sebastjano to neizbeigtu, nolaižot flautu. Bet arī viņš gribēja parādīt, ko var, un neatzītos nogurumā. Hermiona pēkšņi juta, ka nevar izturēt šo deju. Tas varbūt bija muļķīgi. Varbūt tur bija vainīgas ceļojuma nogurdinātās smadzenes, bet viņai likās, ka Moriss zūd šai trakajā tarantellā, kā fantastiskā grotā, atstājot

viņu pie ieejas tanī. Viņas sirdī pamodās kāda vāja sajūta, kas noteikti bija greizsirdība, pirmā, ko viņa izjuta, — greizsirdība uz tarantellu.

— Moris! — viņa iesaucās.

>

Viņš nedzirdēja.

— Moris! — viņa sauca.

>

— Beidziet, — Sebastjano, Gaspare! Jūs nogalināsiet sevi.

Sebastjano ieraudzīja viņas skatu, aprāva melodiju un atņēma no lūpām flautu. Patiesībā viņš neskuma, ka viņam lika to darīt, viņa mūziķa lepnums liedza viņam beigt pašam. Gaspare mežonīgi iekliedzās, atkrita uz Džuzepes ceļiem un jokojot apskāva tā kaklu. Bet Moriss apstājās uz terases un brīdi izskatījās apjucis. Tad viņš lēni, gandrīz nokaunējies, nāca pāri terasei un apsēdās līdzās Hermionai.

— Laikam saule padarījusi mani traku, — viņš teica. . — Cik tu esi bāla, Hermiona!

— Tā? Varbūt tāda izskatos tāpēc, ka sēžu ēnā. Ak, Moris, tu tiešām esi dienvidnieks! Vai zini, man liekas, ka nebiju vēl tevi līdz šim brīdim īsti redzējusi, ka pilnīgi nepazinu tevi, kamēr neredzēju tevi dejojam tarantellu.

— Es, zināms, neprotu to dejot. Tas bija muļķīgi, ka mēģināju.

— Prasi Gasparem! Nē, es prasīšu pati. Vai padrone prot dejot tarantellu, Gaspare?

— Ē, — altro! — Gaspare atzinīgi atbildēja.

Viņš piecēlās no Džuzepes ceļiem, kur bija saritinājies gandrīz kā liels kaķis un pienācis pie Hermionas, piebilda:

— Per Dio, signora, bet padrone ir tāds pat kā mēs.

Hermiona smējās. Tagad, kad deja bija beigusies un vīte-

rojošā flauta apklususi, izgaisa viņas vientulības un skumju sajūta. Drīz viņa, bez šaubām, varēs atcerēties to un smieties kā par pārlaistu garastāvokli.

— Viņš šodien ir pirmo reizi Sicīlijā, Gaspare.

— Ir ārzemnieki, kas ierodas šeit katru gadu, paliek vairākus mēnešus, prot runāt mūsu valodā un pat lādēties izloksnē, tāpat kā mēs, bet nav tādi, kā padrone. Neviens tā nevar dejot tarantellu. Per Dio!

Moriss laimīgi pasmaidīja.

— Es priecājos, ka tu mani šeit atvedi, — viņš teica.

— Izvēloties mūsu medus mēnesim šo vietu, tu pazini mani labāk, kā es pats sevi, Hermiona.

— Tiešām? — viņa lēni jautāja. — Nē, Moris, es domāju, ka mana izvēle bija drusku patmīlīga. Es zināju, ko gribu. O, zēni un Scbastjano iet projām!

Vēlāk, kad viņi bija paēduši vakariņas, — viņi negribēja visai nopietni pārbaudīt Lukrēcijas spējas, ēdot pirmo dienu pusdienas, — viņi iznāca uz terases. Virtuvē dzīvi sarunājās Lukrēcija un Gasparo. Ēzelis Tito čāpstināja sienu zem nojumes zemā jumta. Šad tad viņi dzirdēja vieglu gremošanas troksni, Lukrēcijas smieklus vai Gaspares dedzīgo balsi. Šie retie trokšņi gandrīz nemaz netraucēja Lielo klusumu, kas gulēja ap viņiem, ūz apkārtējiem kalniem un jūras. Hermiona apsēdās uz sola pie terases mūra un skatījās pāri gravai. Mēness nebija redzams pie debesīm, bet tās bija skaidras un zvaigznēm nosētas. No Etnas pūta salta vēsma. Šur tur kalnos spīdēja vientuļas ugunis un viena lēnām kustējās pa tumsu uz pretējā pakalna virsotni, — laikam kāds zemnieks nesa lāpu, atgriežoties uz savu olīvu kokos paslēpto māju.

Moriss aizdedzināja cigāru un stāvēja līdzās Hermionai, kas sēdēja sāniski uz sola un atbalstījusi rokas uz mūra, skatījās plašajā tumšumā, kurā gulēja grava. Viņš nevēlējās runāt, un arī viņa klusēja. Šī patiesībā bija viņu kāzu nakts, un viņi izjuta abi, tikai katrs savādāk tās mistēriju. Bija dīvaini būt šeit augšā kalnos kopā, mīlas izolētiem. Zem mūra gravas nogāzē olīvu koku lapās viegli šalca vējš. Likās, ka šie lapu čuksti ir domāti viņiem un uzrunāja tos. Nakts klusās balsis viņiem noteikti kaut ko stāstīja.

— Moris, — Hermiona beidzot teica, — vai šis kalnu klusums neliek tev neko vēlēties?

— Vēlēties? — viņš jautāja. — Es nezinu, — nē, es domāju, ka nē. Esmu ieguvis, ko gribēju. Esmu ieguvis tevi. Kāpēc lai es vēl ko vēlētos? Un es šeit jūtos kā mājās. Tas ir savādi, bet es šeit jūtos kā mājās.

— Tā! Tas nemaz nav savādi.

Viņa paskatījās uz to. Viņas rokas vēl arvien gulēja uz terases mūra. Viņu vienmēr bija valdzinājis tā fiziskais daiļums, bet. šeit dienvidos tas aizkustināja viņu vairāk kā jebkad, viņai likās, ka tas pieauga un nozīmēja vairāk šai skaistajā un romantiskajā vietā. Viņa atcerējās vecos pagānu dievus. Viņš tiem tiešām noderētu par laimīgu sūtni. Šai brīdī viņa ne vien mīlēja, bet dievināja un pielūdza to. Viņas smadzenēm ātri izšāvās vairākas domas. Viena bija:

— Vai viņš vienu dienu varētu nomirt, būt miris?

Un tumsā viņu sagrāba šausmas, neizsakāmas bailes no nāves.

— Moris! — viņa iesaucās. — Moris!

— Kas tev ir?

Viņa izstiepa tam pretim rokas. Viņš satvēra tās un apsēdās viņai līdzās.

>

— Kas tev ir, Hermiona? — viņš atkal jautāja.

— Kaut skaistums būtu nemirstīgs!

— Bet — bet tas ir! To šeit redzēja jau senie grieķi, un, man liekas, to redzēs ...

— Es to nedomāju . . .

— Es runāju muļķības, — viņš padevīgi teica.

— Nē, nē, vismīļākais. Bet kā tu vari mani mīlēt?

Viņa bija aizmirsusi Artuā brīdinājumu. Netīrā ubadzīte raudzījās uz eņģeli un gribēja, lai eņģelis to zina.

— Es nesaprotu tevi, Hermiona.

Viņš uzlūkoja to, un viņa sejā un balsi bija Ist.s izbrīns.

— Kā tu vari mani mīlēt? Es esmu tik neglīta. O, es to sajūtu, es to ļoti labi sajūtu kopā ar tevi šai skaistajā apkārtnē.

Viņa it kā bailēs paslēpa seju pie viņa pleca.

— Bet tu neesi neglīta! Kādas muļķības, Hermiona!

Viņš pieskārās viņas zodam un pacēla viņas seju, un tā

rokas pieskāriens lika viņai nodrebēt. Šovakar viņa ne vien mīlēja, bet dievināja to. Viņas intelekts vairs nerunāja. Tā balsi bija apklusinājusi sirds un jūtu balss. Viņai gribējās krist ceļos un pateikties, ka viņš to bija mīlējis un mīlēja. Pazemojums radītu viņai prieku un bija gandrīz nepieciešams, un tomēr viņā bija lepnums, skaidras sievietes godīgais lepnums.

— Hermiona, — viņš tai sejā ieskatoties teica, — nerunā tā! Tas nav pareizi. Es esmu muļķis, un tu esi tā, kas esi. Ja tavs draugs to dzirdētu, — pie velna!

Viņa balsī bija kaut kas tik zēnisks un vienkāršs, ka Hermiona pēkšņi apskāva tā kaklu un skūpstīja viņu, kā būtu skūpstījusi jauku bērnu. Viņa asarām acīs sāka smieties.

GO

— Paldies Dievam, ka tu neesi iedomīgs! — viņa iesaucas.

— Uz ko? ■— viņš jautāja.

Bet viņa neatbildēja. Piepeši viņi izdzirda terasē Gaspares solus. Viņš kailu galvu un mirdzošam acīm pienāca tiem pajautāt, vai viņi ir apmierināti ar Lukreciju. Par sevi viņš nejautāja. Viņš juta, ka bija izdarījis padronai visu tā, kā vienīgi viņš to spēja, to tik labi pazīstot.

— Viss ir lieliski, Gaspare, — Hermiona sacīja. — Pasaki to Lukrēcijai!

— Labāk nē, sinjora. Es teikšu, ka jūs esat diezgan apmierināta, jo ir tikai pirmā diena. Tad viņa rītu centīsies visu izdarīt labāk. Es Lukrēciju pazīstu.

Un viņš mierīgi uzlūkoja tos bezgala skaidrajām acīm.

— Nesakiet vairāk, kā vajag, sinjora. Tas padara cilvēkus lepnus.

Viņa domāja, ka dzird ‘Artuā vārdu atbalsi. Zemnieka zēna domas brīdi atgādināja viņai ievērojamā rakstnieka uzskatus.

— Labi, Gaspare, — viņa piekrita.

Viņš apmierināts pasmaidīja.

— Es pazīstu meitenes, — viņš teica. — Tās jātur pazemībā, citādi sāks dancot virs galvas. Visas meitenes Marekiaro ciemā ir tādas. Tāpēc mēs turam tās pazemībā.

Viņš runāja mierīgi un laikam nemaz neapzinājās, ka runā ar sievieti.

— Vai varu iet gailēt, sir.jora? — viņš jautāja. — Es šorīt uzcēlos četros.

— Četros!

— Lai būtu drošs, ka viss tiks laikā gatavs.

— Ej tūliņ, Gaspare! Mēs arī iesim gulēt. Vai nē, Moris?

— Jā.

Kad viņi atradās uz kāpnēm un gribēja ieiet mājā, viņš apgriezās, lai vēlreiz paraudzītos naktī. Tālu lejā zem terases mūra viņš ieraudzīja spožu gaismas punktu.

— Vai tas atrodas uz jūras, Hermiona? — viņš, rādot uz to, jautāja. — Vai viņi tur naktī zvejo?

— Jā. Bez šaubām, tas ir zvejnieks.

Gaspare pakratīja galvu.

— Tu saproti? — Hermiona viņam itāliski jautāja.

— Si, signora. Tā ir Casa delle Sirenc gaisma.

— Bet tur neviens nedzīvo.

— O, tā tagad atkal uzcelta, un tur dzīvo Salvatore Buo-navista un Madalena. Buon viposo, signora. Buon riposo, signore.

— Buon riposo, Gaspare.

Un Moriss atbildēja:

— Buon riposo.

Kad Gaspare aizgāja ap mājas stūri uz savu istabu, kas neatradās tālu no Tito staļļa, Moriss piebilda:

— Buon riposo. Tas ir briesmīgi jauks labas nakts novēlējums. Man liekas, ka es to jau agrāk būtu teicis.

— Varbūt to daudz reižu tev nezinot teikušas tavas asinis. Tu nāc, Moris?

Viņš vel atgriezās, paskatījās uz sirēnu mājā spīdošo gaismu un tad sekoja Hcrmionai atvērtajās durvīs.

4

V

Sis pavasaris Sicīlijā Hermionai likās klāts ar tādu mirdzumu, kādu atjautīgi sapņotāji pieraksta senatnei, — pasaulei, kas eksistējusi tikai sapņotāju sirdīs. Tie auž zelta audumus, lai paslēptu kailo realitāti, un sauc zvaigznes, lai tās dzirkst īstenības putekļos. Sākumā Hermiona gribēja, iai viņas vīrs redz, izprot un izjūt visu tāpat, kā viņa. Vai tas viņu nemīlēja? Viņš ne vien mīlēja, bet cienīja viņu. Un viņa to dievināja, kā var dievināt mākslas darbus, — skaistus bronzas vai ideālus marmora tēlus. Uzlūkojot Morisu, viņa izjuta apmēram to, ko agrāk bija izjutusi uzlūkojot »Klausošos Marku riju», vai Kapitola muzejā Iladriana villas jaunekļa tēlu. Tas, ka viņš bija dzīvs, nemazināja, bet pavairoja viņas sajūsmas dedzību. Reizēm tas viņu pārsteidza. Viņa līdz šim domāja, ka grieķu un romiešu skulptūras ir sasniegušas tādu pilnību, ka parāda, ko Dievam vajadzēja radīt tā vietā, ko viņš radījis, un viņa nekad negaidīja un gandrīz nekad nevēlējās, lai viņu dzīvs cilvēks valdzina tāpat, kā zināmas skulptūras. Tagad viņa tomēr bija savaldzināta. Sava vīra daiļumā viņa saskatīja kaut ko dīvainu, ideālu un gandrīz pārdabigu, it kā viņš būtu jau dzīvojis pirms šī laikmeta, kurā viņa to mīlēja, it kā viņš būtu eksistējis tai teiksmainajā pasaulē, kuru mīl atcerēties modernie pagāni, staigājot zemē, kur leģenda trīc ziedos un šalc kokos, kur vējš to aiznes pār pakalniem un tā ataust mēness sudrabā. Viņa bieži iedomājās, ka tas zaļajā cirsmā klausās Pana stabulē, vai kā Endimions uzrauga ganāmpulkus Latinosa kalnā, vai arī iemieg, lai viņu skūpstītu Selēna. Viņa iedomājās, ka tas nakti apciemo Psihi un ātri aizbēg pirms ausmas. Viņai likās, ka tas ir ienācis viņas dzīvē no kādas antīkas freskas, no senas grieķu teikas, un ikdienas kopdzīve neizkliedēja viņā to dīvaino, gandrīz mistisko, sajūtu, kuru radīja viņa savādā un īsti jauneklīgā burvība, kas Londonas restorānā bija pārsteigusi pat Artuā. Sicīlijā šī burvība pieauga. Londonā Moriss Delarejs bija glīts jauneklis, kas no apkārtējiem angļiem izdalījās ar patīkami svaigu un gandrīz eksotisku izskatu. Sicīlijā tūliņ likās, ka viņš atrodas īstā vietā. Atbraucot viņš teica, ka viņam lie-kas, ka viņš pieder Sicīlijai, tin Hermiona ik dienas domāja, ka

viņš un Sicīlna arvien vairāk iemīļo un atbilst viens otram.

? 1 .

Ar mīlošas sievietes dedzību, kas rada patīkami muļķīgu un smieklīgi aizkustinošu fantāziju, viņa iedomājās, ka Sicīlija ir ilgojusies pēc sava dēla un tagad grimst gaišā apmierinātībā, jo viņš ir mājās, dzird tās «Pastorāli», klīst pa tās kalnu nogāzēm, jūt apelsīnu ziedu smaržu un peldas sudraba straumēs, kas apskalo tās krastus.

— Man liekas, ka Sicīlija ļoti priecājas, ka tu esi šeit, — viņa tam teica vienā ļoti gaišā rītā, kad gaisā bija tāds svaigums, kā pirmā radīšanas dienā un jūras mirdzums līdzinājās mirdzumam, kas nāca kā atbilde vārdiem: — Lai top gaisma.

Hermiona nebija pilnīgi akla savā pielūgsmē. Viņas asais prāts nebeidza darboties, bet tas pakļāvās sirdij Londonā viņa bija nākusi pie slēdziena, ka cilvēks, ko viņa mīl, nav gudrs, ka viņa intelektā nav nekā ievērojama. Viņa to apzinājās arī Sicīlijā, bet tagad viņa to sajuta citādi. Sicīlijā viņa tiešām mīlēja Delareju un neskuma par tā garīgajiem trūkumiem, jo tos atvietoja spirgtums un jauneklība, kas Mo-risu vēl ciešāk vienoja ar viņu Ēdenes pavasarī. Tā dievināja viņā pagānisko dejojošas, rotaļīgas un vieglprātīgas pasaules garu. Šeit Sicīlijā viņa nāca pie atziņas, ka viņu mazliet sarūgtinātu tas, ja viņas vīrs pārvērstos, kļūtu nopietnāks un līdzinātos vairāk viņai. Viņa runāja ar Artuā par Morisa iespējamo attīstību un to, kā viņa varētu to audzināt. Sākumā, pašā sākumā viņa bija to instinktīvi ietekmējusi, lai tuvinātu to savai izsmalcinātajai domu gaitai. Mīlas un godbijības pamudināts, viņš bija dedzīgi centies viņu saprast. Tā bija diezgan naiva, bet zināmas sajūsmas pilna godbijība pret viņas spožajām prāta spējām. Pašās pirmajās dienās, kuras viņi pavadīja kopā savas kalnu ligzdas vientulībā, Hermiona, kā pati būtu teikusi, — bija ļāvusi vaļu savām jūtām. Viņa juta savā laimē, ka viņas prāts paasinājās, tāpēc, ka sirdī bija miers. Bezrūpīga, bet modra mīla radīja fantāziju. Pavasaris, atmodies šai jaukajā zemē, atmodināja arī viņas dedzību, un viņa gandrīz tikpat dabīgi, kā putns, kas izsēj savu dziesmu bagātību, izsēja ne vien savas mīlas, bet arī domu bagātību. Jo tādam cilvēkam, kā viņa, mīla neapslāpēja, bet ierosināja domas. Garajās pastaigās kalnos, jājienos ar mūļiem uz tāliem ciemiem, kas slēpās ielejās vai atradās klinšu virsotnēs, viņu klusajās stundās, kuras tie, kad novakare visu ietina zeltā, pavadīja zem ozoliem, vai kad parādījās zvaigznes un gani ar līksmām dziesmām dzina uz ieleju ganāmpulkus, uz terases, — Hermiona atklāja visas savas juteklīgās domas, vēlēšanās un tieksmes, visu izbrīnu un mieru, ko viņā radīja skaistums, vientulība un dabas tuvums šai dienvidu salā. Viņa nebaidījās būt atjautīga, viņa nebaidījās būt banāla. Viņa runāja par visu, ko novēroja, viņa atstāstīja visu, ko domāja par novērotām lietām. Rīta vēsmas šalkas olīvu kokos bija savādākas kā vakara. Viņa gribēja, lai Moriss dzird tāpat kā viņa šo mūziku, lai tas līdzīgi viņai klausās katru skaņu ne tikai ar ausīm, bet iztēli. Mandeļu pumpuru sārtums zemākajās kalnu nogāzēs Marekiaro apkārtnē, — jaunavīga prieka krāsa uz pelēko klintssienu fona, — lika viņai izprast pavasari kā pirmām mīlētājam meitenes sirdi. Viņa aicināja Morisu, lai tas līdz ar viņu ieskatās šai sapņu valstī un brīnās par dzīves mūžīgās atjaunošanās noslēpumu. Skats uz jūru aiznesa viņu fantāzijas zemē. Tālu lejā zem klintīm, koku galotnēm un kalnu sāniem tā kā līdzenums, kas, likās, aizsniedza bezgala tālu horizonta svītru, pletās pretim Āfrikai. Bieži uz tās neredzēja neviena kuģa, bet kad baltai spalvai līdzīgi zilumā parādījās bura, nemanāmi slīdēja uz priekšu, kļuva skaidrāka un tad dzisa, viegli izzūdot bezgalībā, — Hermionai likās, ka šī bura ir sveiciens no tādām

pasaulēm, kuras nepazīstam, bet kuras daži no mums var iedomāties, — pasaulēm, kas pilnas tīkamiem noslēpumiem un netveramiem priekiem, kas tomēr ir neizsakāmi, jauki un dīvaini kā atbalss kliedziens mijkrēslī, kad pirmās ēnas saskaras viena ar otru un pie debesīm kautri starojot parādās mēnesrags. Viņa mēģināja Morisu sapņos aizvest turp, no kurienes nāca šī bura un kurp tā pazuda. Varbūt viņa neredzēja Sicīliju tādu, kāda tā bija, bet tādu, kāda bija viņa pati. Viņa izjuta — Sicīlijas pavasari ne tikai kā šī viena gada, bet kā visus pavasarus, kas atausa mīlošām sievietēm, un viņa priecājās līdzi zaļajai zālei, pa kuru staigāja. Viņas dedzīgā fantāzija apvija dūmaku un atkal izkliedēja to ap vissvētāko vietu, kurā nevarēja ieiet neviens vīrietis. Un viņa vēlējās, lai Moriss vienmēr uzturas šai vietā. Tas bija lielisks un maigs mēģinājums īstenot neiespējamo.

Viss tas bija sākumā. Bet Hermionas prāts parasti bija pārāk skaidrs, lai to ilgi maldinātu pašas entuziasms. Viņa drīz sāka saprast, ka Moriss gan vēlētos visu redzēt un izjust tāpat, kā to redz un izjūt viņa, bet ka viņš to pūlas darīt tikai aiz galantas mīlas, jo viņam liekas, ka tas apprecējis pārāku būtni. Patiesībā viņš Sicīliju un pavasari skatīja gandrīz tāpat kā Gaspare. Viņa vēroja to līksmā izbrīnā un priecājās, izjūtot pateicību, bet Gaspare bija daļa no visa tā, ko viņa apbrīnoja, — brīnišķās tarantellas dejotājs. Un vai arī Moriss pirmajā dienā nebija padevies Sebastjano aicinājumam? Viņa drīz vien saprata, ka tas brīdis, kad viņa sēdēja terasē uz sola un redzēja, kā dejotāji aizmirsās kustību priekā, ir bijis liktenīgs. Tai brīdī viņa ar Morisu katrs uzņēmās savu lomu. Viņu ķermeņi izpauda viņu tieksmes. Viņa bija dedzīga vērotāja, bet viņš dedzīgs izpildītājs. Tāpēc viņa atvietoja tam skatītājus. Viņa bija atbraukusi, lai dzīvotu Sicīlijā, bet viņš nemaz- neapzinoties bija atbraucis, lai Sicīlijai piederētu.

Tā bija liela starpība, bet sapratusi to, Hermiona sajuta nevis žēlumu, bet prieku. Viņa nevēlējās pārveidot savu vīru. Ja Moriss redzētu viņas acīm, klausītos viņas ausīm un saprastu ar viņas sirdi, viņš pilnīgi pārvērstos un būtu kaut kas nedabīgs, kā cirka suns vai brīnumbērns, kas varbūt bieži izsauc izbrīnu, kam tomēr piejaucas viegla pretīguma sajūta. Nekā vairs nevēloties, viņa beidza arī pūlēties.

— Es nekad nepāraudzināšu Morisu, — viņa domāja, atceroties sarunu ar Artuā. — Un, paldies Dievam, es to tagad arī negribu.

Viņa apsēdās, lai vērotu savu sicīlieti, kā viņa to mīlēja saukt, kas pilnīgi īpatnēji priecājās par Sicīlijas pavasari, dejojot tarantellu ar mūžīgās jaunības grāciju. Viņa domāja, ka viņš ir dzirdējis asiņu balsi un padevās tai pilnīgi un atklāti, nebaidoties un nekautrējoties. Redzot diendienā viņa jauneklīgo laimi šeit kalnos, viņa smējās par baiļu sajutu, kas brīdi bija iezagusies viņas sirdī Temzas krastmalā sarunā ar Artuā. Artuā teica, ka viņš neuzticas tam, ko mīl. Tā bija pārāk intelektuāla cilvēka nelaime. Viņa prāts bija pārāk satraukts un modrs, tas uzmanīja kā spiegs sirds soļus un radīja tanī mūžīgu nemieru. Bet viņa varēja uzticēties tam, ko mīl. Moriss šais pirmajās dienās paradīzes dārzā bija atklāts kā bērns. Tas, viņai vērojot, dejoja tarantellu un tad atkrita viņai līdzās, lai smejoties atpūstos.

Viņai reizēm bija jābrīnās par sicīliešu asiņu noslēpumaino spēku viņā, par to stūrgalvīgo un gandrīz tirānisko varu, kāda mirušiem ir pār dzīvajiem, tiem, kas pārvērtušies pīšļos, pār tiem, kas dreb sajūsmā un kaislē. Viņš ne vien aptvēra un ātri saprata visu, kam bija sakars ar Sicīliju un sicīliešu dzīvi, bet parādīja arī pārsteidzošu prāta aktivitāti. Ja runa gāja par Sicīliju, viņš izrādīja tādu apķērību un izpratni, kādu viņa nekad tam nenovēroja citos jautājumos.

Moriss, piemēram, kā daudzi angļi, ne visai viegli apguva valodas. Viņš diezgan labi runāja franciski, jo viņu mazu bija kopusi franču aukle, un viņa māte bija tam drusku mācījusi itāliski. Bet viņam līdz šim nebija bijusi nekāda vēlēšanās runāt bez angļu valodas tekoši vēl kādu citu. Her-, miona, turpretim, bija apdāvināta valodniece. Viņa mīlēja valodas un viegli tās iemācījās. Tomēr sicīliešu valodu Moriss apguva tik ātri, ka Hermionai tas likās gandrīz brīnums. Viņa svešvalodu izruna, kas parasti bija smieklīga, šoreiz bija pilnīgi pareiza. Viņu nesajūsmināja itāļu valodas muzikālais skaistums. Viņš gribēja iemācīties un viņa prāts — vai pareizāk ausis, mēle un lūpas — uztvēra, paturēja un lietoja tālāk sicīliešu dialektu, kādā sarunājās Lukrēcija un Gaspare, kā arī Marekiaro un apkārtējo kalnu zemnieki. Ar Hermionu Gaspare vienmēr runāja itāliski, — nepareizi, bet tomēr itā-

m

lislci, un viņa nekad nerunāja dialektā, kaut arī bieži varēja uzminēt, ko sicīlieši domāja, kad uzrunāja viņu skaļajā, rupjajā žargonā, kas atšķiras no itāļu valodas gandrīz tāpat kā ģēlu no angļu. Bet Moriss loti drīz sāka runāt dažus vārdus sicīliski. Hermiona viņu izsmēja un jokojot aprāja. Viņa teica, ka tam vajag iemācīties labi runāt itāliski, mīlas un vismelodiskāko valodu pasaulē.

— Itāļu valoda! — viņš teica. — Kāda tai nozīme? Es gribu runāt ar tautu. Gramatika! Man netīk to atvērt. Gaspare ir mans profesors. Gaspare! Gaspare!

Gaspare kailu galvu piesteidzās pie viņiem saulē.

— Sinjora saka, ka man jāmācās itāliski, bet es saku, ka manās dzīslās ir siciliešu asinis un man jārunā tāpat kā tev

— Bet es, sinjore, varu runāt itāliski, — Gaspare lepojās.

— Tāpat kā lācis dejot. Nē, profesor, mēs abi būsim labi patrioti. Mēs runāsim mātes valodā. Sāksim tūliņ, blēdi?

Un draiski skatoties uz Hermionu, viņš skaļā, siltā balsī sāka dziedāt:

— Cu Gabbi e Jochi e Parti e Mascarati.

Si fa lu giubilen universāli Tiripi — tumpiti, tumpiti, tumpiti,

Milli carclubuli ‘n culu ti puncinu!

Gaspare locījās priecīgos smieklos.

— Atkal tarantella, — Hermiona sacīja. — Tu esi nelabojams sicīlietis. Es padodos.

To pašu dienu viņa tam teica:

— Tu mīli zemniekus, vai nē, Mris?

— Jā. Vai tas tevi pārsteidz?

— Nē, mani nepārsteidz tas, ka tu tos mīli.

— Kas tad, Hermiona?

— Varbūt mazliet tas, kā tu tos mīli.

— Kā tas būtu?

— Gandrīz tāpat kā viņi viens otru, tas ir, ja viņi vispār viens otru mīl. Piemēram Gaspari! Es domāju, ka tu drīzāk uzskati viņu par jaunāko brāli nekā kalpu.

— Varbūt. Gaspare, neņemot vērā visu viņa draiskulību un jokus, ir krietns zēns. Tev vajadzētu dzirdēt, kā viņš par tevi runā. Viņš atdotu padronas dēļ dzīvību.

— Es ticu. Man liekas, ka mīlā, erotiskajā mīlā sicīlieši, būdami briesmīgi greizsirdīgi, ir tomēr ļoti nepastāvīgi; bet ja tie sajūt padevību pret cilvēku, kurā nav iemīlējušies, tad tie ir kā klintis. Tā ir lieliska īpašība.

— Es mīlu arī viņu kļūdas, ja tiem tādas ir, — viņš atbildēja. — So tautu var iemīļot.

— Tu slavē pats sevi, — maigu skatu viņa to izsmēja.

— Sevi?

— Nekas. Ko teiksi, Gaspare?

Gaspare bija iznācis uz terases priekā mirdzošām acīm un kādu kastīti padusē.

— Siņjore zina.

— Šaušana ar revolveri, — Moriss teica. — Es apsolīju, ka viņš šodien varēs pamēģināt. Mēs aiziesim tepat netālu kalna virsotnē. Viņš pateicis Cicio, lai gana citur kazas. Vai tev ir papīrs, Gaspare?

Gaspare rādīja uz piebāzto kabatu.

— Pietiktu, ko uzrakstīt veselu romānu. Labi, — vai nāksi līdz, Hermiona?

— Saulē ir pārāk karsts, un es zinu, ka jūs dzīvosiet pašā svelmē.

— Bet tā ir labākā vieta virsotnē. Tur ir klints siena un . .

— Es palikšu tepat un paklausīšos.

Viņi abi aizgāja, un ātri kāpjot augšā pa saulaino nogāzi dziedāja:

— Ciao, ciao, ciao,

Morettina bella, ciao —

Viņu balsis apklusa, un pa saules sasildīto kalna sānu neripoja arī vairs viņu kāju izkustinātie akmeņi. Hermiona klusi sēdēja gravas malā.

— Ciao, ciao, ciao!

Viņa atcerējās jaunos zemniekus, kas devās karaklausībā un dziedāja šo dziesmu, lai nezaudētu dūšu. Varbūt vienu dienu ari Gasparem būs jāiet. Viņš bija vecākais dēls, un viņam bija brāļi. Moriss dziedāja šo dziesmu gluži kā sicī-īietis. Viņa domāja, ka pat tā balss tembrs ir sicīlisks. Viņa balsī bija silta un tomēr žēla un gandrīz skumja skaņa, kādu viņa bieži dzirdēja paceļamies no vīna dārziem un olīvu birzīm. Kāpēc viņa to vienmēr salīdzināja ar zemniekiem? Viņš nebija no to kārtas. Viņa Palermo bija sastapusi daudzus sicī-liešu aristokrātus, — prinčus, senatorus, modernus, jaunus cilvēkus, kas nodevās azartam, dejoja un apmeklēja «Angļu dārzu». Moriss neatgādināja nevienu no tiem. Viņš tai atgādināja sicīliešu zemniekus, un tomēr viņš bija džentlmenis. Viņa minēja, kāda varēja izskatīties Morisa vecmāmiņa. Tā bija sen mirusi. Moriss nekad to nebija redzējis. Cik tomēr brīnišķīgi tā atdzima viņa asinīs. Viss, kas bez šaubām būtu atmodinājis tās instinktus, vēlēšanās, riebumu un prieku, bija arī viņā un nomāca Anglijā mantoto. Viņš piedzima it kā no jauna Sicīlijas saulē, un viņa to redzēja. Tas bija ļoti, ļoti dīvaini. Un dīvaini bija arī būt tik tuvu tādam pilnīgi pretējas dabas cilvēkam, būt vienotai ar to visciešākām saitēm, saitēm, kas rodas no vīrieša un sievietes brīvas gribas. Viņa atkal domās salīdzināja to ar sicīliešu zemniekiem. Viņa atcerējās, ka bija reiz dzirdējusi kādu slavenu cilvēku, kas nebija sicīlietis, sakām: — Katrs sicīlietis ar visiem tā trūkumiem, un to ir daudz, lai arī tas valkātu sicīliešu cepuri un dzīvotu būdā kopā ar cūkām, ir džentlmenis. — Tātad zemnieks Morisā, ja viņā bija zemnieks, nekad nevarēja traucēt un apvainot Ilermionu. Un tā mīlēja vienkāršību viņā un visos cilvēkos. Arī viņā pašā bija daudz vienkāršības. Viņa nekad nesaucās par demokrāti, sociālisti vai radikālisti, viņa nemeklēja vārda, kurā nokristīt savus uzskatus, un viņa bija ļoti vienaldzīga pret kārtas lepnumu un tradīcijām, lai gan bija cēlusies no vecas, aristokrātiskas angļu dzimtas. Viņa «miesā un asinīs», kā pati būtu teikusi, juta, ka visi vīrieši un sievietes ir tikai cilvēki un lielas ģimenes brāļi un māsas. Spriežot par cilvēkiem, viņa nekad neņēma vērā neko citu, kā tikai to fiziskās, sirds un prāta īpašības, — īpašības, kas raksturoja katru cilvēku. Viņa uztraucās par neglītiem paradumiem un izturēšanos, — kura inteliģenta sieviete gan to nedara? — bet pat tas tikko spēja mainīt viņas spriedumu, ja slēpa kaut ko labu. Viņa varēja atrast zeltu zem dubļiem un aizmirst dubļus.

Moriss nelīdzinājās Palermo aristokrātijai, bet zemniekiem. Viņš bija tuvs Sicīlijai, to daudzo tautu mātei, kas nāca iekarot, cīnījās, asiņoja, izmira vai tika padzītas, bet atstāja neizdzēšamas pēdas, — normāņu, grieķu, arābu pēdas. Viņš nebija nenosakāmas tautības kosmopolīts, bet nāca no zemes. Viņš ļoti mīlēja zemi. Tanī auga mandeļkoki. Zeme, mīļā, siltā Sicīlijas zeme deva olīvu augļus, saldās vīnogu asinis un apelsīnu zeltu. Viņa domāja par Morisa siltajām rokām, kas bija tikpat brūnas kā Gasparem. Kā viņa mīlēja tā rokas un acis, kurās mirdzēja dienvidu spožums! Vai par šīm rokām un acīm viņai patiesībā nebija jāpateicas šai zemei? Jā, viņa to juta. Viņa mīlēja Sicīliju vēl vairāk par šo dāvanu. Viņa bija pļāvusi un ievākusi savu ražu svētīgajā Sicīlijas pļaujā.

Lukrēcija nāca ap mājas stūri pie viņas, jo zināja, ka viņa ir viena. Tā lāpīja caurumu Gaspares zeķē un apsēdās uz sola zem loga. Hermiona sēdēja otrā terases malā, bet Lukrēcija varēja viņu redzēt un just viņas tuvumu. Ja padrone būtu šeit, Lukrēcija neuzdrošinātos nākt. Gaspare bija ļoti bieži norādījis, cik tai zema vieta saimniecībā. Bet Gaspare un padrone bija uzkāpuši kalnā, un viņa nevarēja atturēt vēlēšanos būt padronas tuvumā, kuru viņa jau tiešām mīlēja un apbrīnoja.

— Vai tas ir liels caurums, Lukrēcija? — Hermiona smaidot jautāja.

— Si, signora.

Lukrēcija izbāza pa caurumu īkšķi.

— Gaspares zeķēm vienmēr ir lieli caurumi, — viņa it kā lielot runāja.

— Gaspare ir stiprs, — viņa piebilda, — bet Sebastjano ar stiprāks.

To sakot, viņas apaļajā sejā ieradās sapņaina izteiksme un viņa nolaida roku, kas turēja zeķi, klēpī.

— Sebastjano ir ciets kā klints, sinjora.

— Cietsirdīgs, Lukrēcija?

Lukrēcija neko neteica.

— Tev patīk Sebastjano, Lukrēcija?

Lukrēcijas brūnā seja piesarka.

— Si, signora.

— Man arī. Viņš vienmēr man bijis labs draugs.

Lukrēcija virzījās pa solu uz priekšu, līdz atradās gandrīz

pretim Hermionai.

— Cik viņš vecs?

— Divdesmit pieci gadi, sinjora.

— Man liekas, ka viņš drīz precēsies, vai nē? Marekiaro apkārtnē visi vīrieši precas ļoti jauni.

Lukrēcija sāka lāpīt zeķi.

— Viņa tēvs, Kinetijs Urbano, jau grib, lai viņš precas. Vīrietim tā ir labāk.

— Tu pazīsti vīriešus, Lukrēcija?

— Jā, sinjora. Tie visi ir vienādi.

— Kādi tad viņi ir?

— O, sinjora, jūs zināt tikpat labi kā es. Viņi iet paši savu ceļu, bet mēs nedrīkstam izvēlēties savējo. Viņi var klejot, kurp grib, mīlēt, kā vēlas, dienu vai nakti, bet mums jāsēž uz sliekšņa, un kad satumst, jāiet gulēt, un mēs nedrīkstam prasīt, kur viņi bijuši un ko darījuši. Viņi saka, ka mums nav tiesību to prasīt. Izņēmums ir viens vai divi. Tāds, zināms, ir Frančesko. Viņš izturas pret Mariju kā jērs. Viņa var sēdēt un skatīties uz ceļu. Bet viņa nesēdētu citādi, un viņš to zina. Bet pārējie! Ē, gia!

— Tu nedomā visai labi par vīriešiem, Lukrēcija.

— O, sinjora, tie ir tādi, kā Dievs tos radījis. Viņi tur neko nevar darīt, tāpat kā mēs . . .

Viņa apklusa un pēkšņi saknieba lūpas, it kā apslāpējot vārdus, kurus gribēja teikt.

— Nāc šurp, Lukrēcija.

Lukrēcija, priecīga un pārsteigta, šaubās paskatījās uz viņu.

— Tev ļoti patīk Sebastjano, vai nē?

Lukrēcija nolieca galvu.

— Si, signora, — viņa čukstēja.

— Vai domā, ka viņš izturētos labi pret sievieti, kuru mīlētu?

— Man būtu vienalga, ■— labi vai slikti, es — es . . .

Pēkšņi bērnišķīgā straujumā viņa satvēra Ilermionas rokas.

— Es gribu Sebastjano, sinjora, es viņu gribu, — viņa iesaucās. — Es lūdzu, lai Madonna della Rocca dod man viņu. Es lūdzu visu pagājušo gadu un šogad. Vai ticat, ka madonna to darīs? Vai jūs ticat? Ticat?

Karstums nāca no abām viņas rokām, un karstums liesmoja tai acis. Viņa smagi elpoja, un likās,ka viņas lūpas, kas palika pavērtas, kad viņa bija beigusi runāt, klusumā dedzīgi vēl Iiermionai kaut ko jautāja. Hermiona nepaguva atbildēt, kad viņas izdzirda divas skaņas: no gravas pacēlās tāla čera-mellas dūkoņa, bet kalna galotnē atskanēja šāvienā sausais troksnis.

Lukrēcija ātri pagriezās un skatījās lejup, bet Hermiona paskatījās augšā uz stāvo nogāzi, kas pacēlās aiz mājas.

— Tas ir Sebastjano, sinjora.

Ceramellas dūkoņa pieauga un tuvojās līdz ar spēlētāju pa olīvu koku aizslēpto taku.

Augšā spalgi atskanēja otrs revolvera šāviens.

— Ej lejā un satiecies ar viņu, Lukrēcija!

— Vai es varu, — vai es tiešām varu iet, sinjora?

— Jā, ej ātrāk!

Lukrēcija noliecās un noskūpstīja padronas roku.

— Bacio la mano, bacio la mano a Lei!

Tad kailu galvu viņa izgāja no paēnas saules svelmē, izsteidzās caur sagruvušo arku un nozuda klintīs. Viņa aizgāja pie savas mūzikas. Hermiona palika klausīties savējā, — Šāvienu troksnī augšā pie zilajām debesīm.

Sebastjano spēlēja viņas mīļāko melodiju «Pastorāli», bet viņa šodien to neievēroja. Viena palikusi, viņa tiešām neapzinājās, ka to dzird. Viņas sirds bija kalna virsotnē, ziluma tuvumā.

Šāvieni atskanēja viens pēc otra. Hermionai likās, ka viņa pazīst, kurš Morisa un kurš Gaspares šāviens, un viņa čukstēja pie sevis: — Tas ir Moriss! — kad iedomājās dzirdam viņējo. Piepeši viņa ievēroja vieglu pārmaiņu un brīnījās, kas tas varētu būt. Kaut kas it kā pietrūka, un tā trūkums lika viņai atkal pievērsties savai apkārtnei. Viņa paskatījās apkārt, tad pameta skatu ielejā un tūliņ saprata. Neskanēja vairs če-ramella. Lukrēcija bija satikusi zem olīvām Sebastjano. Hermiona pasmaidīja. Viņas sievietes fantāzija viegli iedomājās, kāpēc Sebastjano bija pārtraucis spēli. Viņa cerēja, ka Lukrē-cija ir laimīga. Ar saviem vārdiem un jo vairāk izturēšanos tā bija atklājusi Hermionai savas sirds dziļumus. Tanī bija uguns, uguns, kas dega altāra priekšā, kad viņa lūdza Madonnu della Rocca. Viņa neko nebēdātu, ja Sebastjano izturētos pret viņu ļauni, ja tikai viņa varētu to dabūt. Likās, ka viņai viss būtu vienalga. Viņai nebija ilūziju, bet viņas sirds zināja, ko gribēja.

Kalna galotnē sprāga šāviens.

— Tas nav Moriss, — Hermiona domāja.

Atskanēja vēl un vēl viens šāviena troksnis.

— Pēdējo reizi šāva Mriss.

Likās, ka Lukrēcija nemaz negaida, lai vh-ietis būtu uzticīgs un patiess. Varbūt tā pārāk labi pazina sicīliešus. Hermiona pacēla galvu un skatījās augšā uz virsotni. Viņa atkal atcerējās Temzas krastmalu. Tāpat kā viņa reiz bija salīdzinājusi Gaspares un Artuā uzskatus, tāpat tagad viņa salīdzināja Artuā teikto ar Lukrēcijas uzskatiem. Lukrēcija neuzticējās dienvidiem, »n viņa bija dienvidniece. Viņa teica, ka vīrieši ir tādi, kādus Dievs tos radījis, un viņa, kā redzams, domāja, ka tie var trakot, nerūpējoties par sievietes jūtām, nerūpējoties ne par ko citu, kā tikai savām klaidoņa tieksmēm. Tarantella, — tā bija zemes un asiņu deja. Likās, ka katrs tarantellas dejotājs ir pilnīgi patstāvīgs, līksma, traka velna apsēsts, kura mudinājumiem jāpaklausa ar zināmu grāciju un valdzinošu straujumu, atdodoties priecīgi, kāri un pilnīgi. Bet kam? Savai kaprīzei. Vai tarantella nebija viņu dzīves alegorija? Cik apbrīnojami labi Moriss to dejoja pirmajā dienā, kad viņi šeit atbrauca. Viņa atkal izjuta vienatni, un viņas sirdi iezagās vieglas skumjas.

— Trali! Trah!

Viņa piecēlās no sola. Šāvienu troksnis viņai piepeši izlikās nepatīkams un mokošs, viņai labāk patika Sebastjano mūzika. Tā pauda zemes maigumu, ticību un kā pagānu, tā kristīgo senatnes slavu. Bet atkārtotie revolvera šāvieni pauda varmācību, nāvi un briesmas.

— Moris, — viņa sauca, izejot saulē un raugoties augšā uz virsotni, — Moris!

Viņai atbildēja šāviens. Moriss ar Gaspari viņu nedzirdēja. Tie atradās pārāk tālu vai arī bija pārāk aizrāvušies ar savu sportu, lai viņu dzirdētu.

— Moris! — viņa atkal iesaucās, skaļākā balsī un it kā sauktu palīgā. Viņai atkal, it kā ķircinoties, atbildēja šāviena troksnis. Tad viņa tālumā izdzirda smieklus. Viņai likās, ka tie nav ne Morisa, ne Gaspares smiekli. Viņa nevarēja pateikt, kas smejas, tie bija it kā kalnu gara zobgalīgie smiekli. Beidzot tie apklusa, un viņa drebot stāvēja saules tveicē.

— Sinjora, sinjora! — no lejas atskanēja Sebastjano spēcīgā balss. Viņa apgriezās un redzēja, ka tas stāvēja ar

Lukrēciju uz terases, un viņš bija aplicis Lukrēcijai roku ap vidu. Viņš noņēma cepuri un vicināja to, bet turēja ar vienu roku apskautu Lukrēciju.

Hermiona vilcinājās un vēlreiz paskatījās uz kalna virsotni. Bet kaut kas viņā liedza tai kāpt augšā pretim tālajiem smiekliem. Vēlāk viņa to nosauca par muļķīgu sajūtu. Viņa bija drebējusi saulē, lai gan nejuta bailes.

— Vai mani tur gaida? — kāds viņā bija jautājis, un atbildējis bija viņas ķermenis. Viņa apgriezās un sāka kāpt lejā uz terasi.

Un šai brīdī viņa pirmo reizi mūžā sajuta vieglu sāpju dūrienu, kādu vēl nekad nebija izjutusi. Tās bija gandrīz fiziskas sāpes. Un viņa dusmojās uz sevi par tām. Viņa domāja, ka tā ir nodevība un ka viņu nodevis viņas pašas intelekts.

Viņa vēlreiz apstājās kalna nogāzē.

— Vai es kļūstu smieklīga? — viņa sev jautāja. — Vai sākšu līdzināties tām sievietēm, kuras nicinu?

Piepeši viņa saprata, ka mīla var kļūt tirāns, kas vajājot valda sirdi.

VI

Kad Hermiona nonāca terasē, Sebastjano palaida Lukrēciju un teica:

— Buona sera, signora. Vai sinjore nāks drīz lejā?

Viņš pameta ar roku uz kalna pusi.

— Nezinu, Sebastjano. Ko tu gribēji?

— Es giibēju viņu satikt.

— Un nevis Lukrēciju?

Sebastjano nebēdīgi iesmējās, bet Lukrēcija nosarkusi pazuda virtuvē.

— Nespēlējies ar viņu, Sebastjano, — Hermiona teica.

— Viņa ir laba meitene.

»

— Es to zinu, sinjora.

— Viņa pelna, lai pret to izturas labi.

Sebastjano piegāja terases mūrim un paskatījās gravā, tad apgriezās un nāca atpakaļ.

— Kas tad izturas slikti pret Lukrēciju, sinjora?

— Es nesaku, ka kāds to dara.

— Marekiaro meitenes var rūpēties pašas par sevi, sinjora. Jūs nepazīstat viņas tā, kā es.

— Vai tu domā, ka katra sieviete var rūpēties pati par sevi, Sebastjano?

Viņš skatījās tai sejā un smējās, bet neko neteica. Hermiona apsēdās. Šodien, pēc sarunas ar Lukrēciju, viņa attiecībā pret sievietēm gribēja pieņemt sicīliešu redzes viedokli.

— Vai domā, ka sievietes negrib, lai tās aizsargā? — viņa jautāja.

— Pret ko, sinjora?

Viņa acīs vēl arvien bija smiekli.

— Katrā ziņā ne pret mums, — viņš piebilda. — Piemēram Lulcrēcija. Viņa grib mani par vīru. To zina viss Marekiaro ciems.

Hermionai likās, ka šādos apstākļos viņai nav nozīmes sai'kt Lukrēcijas vietā un tik drošai atklātībai atbildēt ar kautru taktu.

— Tu gribi Lukrēciju par sievu? — viņa jautāja.

— Es esmu stiprs, sinjora. Ja man ir rokā runga vai nazis, neviens nevar mani aizskart. Vai esat redzējusi, kā cīnās ar nazi? Vienu dienu mēs ar Gaspari jums to parādīsim. Un es protu spēlēt čeramcllu pat labāk par brontiešiem. Jūs dzirdējāt. Lukrēcija zina, ka es varu dabūt katru meiteni, kuru glābu.

Viņa lielajā pārākuma sajūtā bija tāda vienkāršība, ka Hermiona nespēja apvainoties, un viņai bija gandrīz jāsmejas. Arī tanī viņa nojauta austrumu ietekmi. Sicīliju bija apmeklējuši arābi un atstājuši savas pēdas ne tikai ēku stilā, bet arī tautas dziesmās un vīriešu attieksmē pret sievietēm.

— Vai tu izvēlēsies Lukrēciju? — viņa nopietni jautāja.

— Es visu laiku nezināju, ko darīt, sinjora. Bet vakar dabūju vēstuli no Mesīnas. Mani aicina turp. Es tur dabūšu darbu un pa ceļam aizvedīšu uz Lipariju salām kravu.

— Vai tu esi arī jūrnieks?

— Sinjora, es varu strādāt visu.

— Un vai tu ilgi būsi projām?

— Kā lai zina, sinjora? Bet es pateicu to šodien Lukrēci-jai, un kad viņa raudāja, es tai pateicu vēl ko citu. Mēs esam saderināti.

— Es priecājos, — Hermiona tam roku sniedzot teica.

Viņš to dzelžaini satvēra.

— Tu taču izturēsies labi pret viņu, kad būsiet apprecējušies?

— Gan jau viss "būs labi, — viņš bezrūpīgi atbildēja, — un es tai kāzu dienā nedošu plauku sejā.

— Hi — ji— ji— ji— jī!

No kalna atskanēja spalgs kliedziens. Moriss un Gaspare, lēkājot un akmeņiem veļoties, nāca lejā.

— Skatieties, skatieties, sinjora! — Gaspare sauca, izvelkot no kabatas papīra loksni un lepni rādot to. — Vai redzat caurumus? Viens, divi, trīs . . .

Viņš sāka skaitīt.

— Un es izšāvu piecus. Vai nē, sinjore?

— Tu esi varens šāvējs, Gasparino. Vai dzirdēji mūs, Hermiona?

— Jā, — viņa atbildēja, — bet jūs nedzirdējāt mani.

— Tevi? Tu sauci?

— Jā.

— Kāpēc?

— Sebastjano grib tev kaut ko teikt, — Hermiona sacīja.

Viņa nevarēja tagad stāstīt par muļķīgo impulsu, kas

viņai bija licis to saukt.

— Ko tu gribēji man teikt, Sebastjano? — Moriss jautāja sicīliešu un itāļu valodas žargonā, kas bija ļoti nepareizs, betkam jau bija īstais Marekiaro apkārtnes zemnieku akcents.

— Šonakt būs mēness, sinjore.

— Gia. Lo so.

— Vai jūs mīlat gulēt, signorino?

Viņš aizsedza stiegrainajām rokām sev acis un pieņēma miegainu izskatu. Moriss smējās.

— Nē.

— Vai jums nav bail nakti izpeldēties jūrā? Bet jums to nevajadzēs darīt. Vai jums nav bail rītausmā gulēt alā uz smiltīm.

— Ko tas viss nozīmē? — Moriss jautāja. — Saki, Gaspare, es saprotu tevi labāk.

— Es zinu, — Gaspare priecīgi teica. — Runa iet par zveju. Nito atsūtījis ziņu. Es viņam teicu, lai to dara. Vai Nito tevi sūta, Sebastjano?

Sebastjano pamāja. Gaspare dedzīgi pagriezāspretMorisu.

— O, sinjor, jums jānāk, jūs nāksiet!

— Kur? Laivā?

— Nē. Mēs iesim lejā uz Isola Bella krastmalu. Mēs ņemsim līdz pārtiku, vīnu, sarkano vīnu un tīklu. Starp divpadsmitiem un vieniem nakti ir laiks sākt. Un jūrai jābūt mierīgai. Vai jūra šodien ir mierīga, Sebastjano?

— Tāda.

Sebastjano turēja roku pilnīgi horizontāli un vilka ar to šurp un turp pa gaisu. Gaspare augošā uztraukumā turpināja stāstīt un pierunāt padroni, pie tam viņš runāja tikpat daudz žestiem, kā vārdiem, tā ka Moriss saprata tikai dalu no visa.

— Jūra ir mierīga. Nito ir tīkls, bet viņš negrib doties jūrā. Per Dio, viņš ir birbante. Viņš teiks, ka viņam ir reimatisms un staigās tā. (Gaspare kliboja pa terasi sāpēs savilktu seju.)

Viņš uzaicināja mani. Sebastjano, vai Nito neuzaicināja mani?

Šeit Gaspare pamirkšķināja Sebastjano, kas mierīgi atbildēja:

— Jā, viņš aicināja arī tevi.

— Es jau zināju. Tad es izģērbšos. Es ņemšu vienu tīkla galu, kamēr Nito turēs otru, un es bridīšu jūrā. Es iebridīšu līdz šejienei. (Viņš pacēla roku līdz zodam un izstiepa kaklu, it kā vairītos viļņa.) Tad tikai jūs redzēsiet, cik tālu aizbri-dīšu! Un ja nonākšu līdz dziļumam, tad peldēšu. Ja es gribu, tad varu peldēt vairākas stundas, visu dienu.

— Vai visu nakti arī? — Hermiona smaidot par viņa uztraukumu, jautāja.

— Davvero! Bet nakti man jādzer vīns, lai varētu izturēt aukstumu. Es iznāku tāds no ūdens. (Viņš briesmīgi drebēja un klabināja zobus.) Tad es izdzeru glāzi un sasildos, un kad pārējie ir izlasījuši zivis, eju atkal jūrā. Mēs zvejojam visgarām krastmalai, sākot no Isola Bella, apkārt ragam, uz kura atrodas Gaša delle Sirene, līdz alām zem Kafe Bernardi. Un kad mums ir diezgan, — daudz zivju, — mēs rītausmā guļam smiltīs. Un kad uzlec saule, Karmela paņem zivis un pagatavo tās.

Mēs visi ēdam un dzeram atkal vīnu, un tad . . .

— Un tad —jās var vest uz Campo Santo? — Hermiona jautāja.

— Nē, sinjora. Tad mēs dejojam tarantellu un nākam mājas kalnos dziedot «0 solo mio!» un «A mezzanotte a punto» un Mafīoso dziesmu un . ..

Hermiona sāka nevaldāmi smieties. Gaspare bija ar balsi, seju un žestiem viņiem juceklīgi un strauji attēlojis īstu darba, svētku, miega un jautrības orģiju. Pat snaudienu smiltīs viņš izrādīja ar tādu sajūsmu, it kā zvejnieki gulētu ļoti uztraukti un enerģiski.

— Sinjora! — viņš iesaucās un skatījās tā, it kā gribētu apvainoties.

Tad viņš paskatījās uz Morisu, kas arī smējās, un atmetās pret sienu, atvēra muti un no visas sirds pievienojās viņiem. Bet piepeši viņš apstājās. Viņa seja pārvērtās un kļuva ļoti nopietna.

— Vai varu iet līdz, sinjora? — viņš jautāja. — Neviens tā neprot zvejot kā es. Citi nebridīs tik tālu, tiem drīz salst, un tie grib uzvilkt drēbes. Un padrone! Man jāuzmana padrone. Es zinu, ka mūsu kaimiņš Guljelmo guļ mājā. Vai lai viņu pasaucu?

Gaspare pazuda kā zibens, un viņi gandrīz nezināja, kādā virzienā.

— Cik viņš dzīvs! — Moriss iesaucās, — Velns, cik šis puika ir dzīvs! Brīnišķā, brīnišķā dzīve! Šeit ir kaut kas tāds, kas . . .

Viņš apklusa, paskatījās lejā uz plašo, saulē mirdzošo jūru un teica:

— Saule, jūra, mūzika, ļaudis, brīvība, — tas kāpj man galvā, tas mani apreibina.

— Vai tu iesi šonakt?

— Tev nebūtu nekas pretim, ja es to darītu?

— Nē. Nekas. Es gribu, lai tu ietu. Es gribu, lai tu baudītu šīs laimīgās dienas, šo krāšņo, bezrūpīgo zelta laiku. Un rītu mēs abas ar Lukrēciju gaidīsim tevi, kad tu parādīsies lejā uz takas. Bet tu taču atnesīsi mums mazliet zivju, Moris? Tu mās neaizmirsīsi?

— Aizmirst tevi! — viņš iesaucās. — Tu dabāsi visas.

»

— Nē, nē. Tikai mazās zivtiņas, tās, kuras Karmela nevarēs izlietot.

— Es bridīšu jūrā kopā ar Gaspari, — Moriss teica.

— Es ticu, ka tu to darīsi un aizbridīsi vēl tālāk kā viņi.

— Ak, viņš nekad to nepieļautu. Viņš pirmais aizpeldētu līdz Āfrikai.

Tovakar ap vienpadsmitiem Hermiona un Lukrēcija stāvēja pie arkas un noskatījās, ka Moriss ar Gaspari it kā septiņjūdžu zābakiem devās lejā pa nogāzi. Viņi drīz pazuda gravas tumsā, bet vēl labu laiku varēja dzirdēt viņu skaļās balsis, ka tās spēcīgi dziedāja:

— Ciao, ciao, ciao,

Morettina bella ciao,

Prima di partire Un bacio ti voglio da’;

Un bacio al papa,

Un bacio alla mammā,

Cinquanta alla mia fīdanzata,

Che vado a far solda^5.

— Es vēlētos būt vīrietis, Lukrēcija, — Hermiona teica, kad balsis beidzot izgaisa jūras virzienā.

— Sinjora, mēs esam radītas vīriešu dēļ. Vīrieši nav radīti mūsu dēļ. Bet man patīk būt meitenei.

— Šovakar. Es zinu, kāpēc, Lukrēcija.

Un tad padrona un Lukrēcija apsēdās terasē zem zvaigžņotajām debesīm un runāja par cilvēku, kuru Lukrēcija mīlēja un tā dižumu.

Moriss un Gaspare pa to laiku līksmi atdevās nakts krāšņumam. Mēnesnīca, kas bija tik spoža uz terases, kur sēdēja abas sievietes, gravas koku biezokni kļuva maigāka un pārvērtās ēnainā mistikā, bet abi gājēji tāpēc nebūt nepa-zemināja balsis. Viņu dzīves prieks spītēja vieglajiem noslēpumainības mājieniem un bija bezrūpīgs uzvaras apziņā. Viņi dziedāja visu ceļu līdz jūrai, un Gaspare mainīja dziesmu, kad viņam tas iepatikās. Moriss veikli imitēja viņu tāpat kā ta-rantellā. Lai gan viņi bija dažādiem vecumiem, stāvokļiem un dzīves gaitām, viņus šonakt sakausēja prieks, kas izlīdzināja pretešķibas un padarīja viņus tik tuvi radniecīgus, kādi tie bija Hermionas acīs, kad dejoja terasē. Viņi nevēroja nakti. Viņi dzīvoja pārāk intensīvi, lai vērotu. Viņus bija pārņēmis dejotāja fauna gars un vadīja tos starp klintīm un olīvu kokiem, pāri mēnesnīcā baltajam Mesinas ceļam uz akmeņaino Izola Bella krastmalu, kur Nito gaidīja viņus ar tīklu.

Nito nebija viens. Viņš bija atvedis līdz savus un Gas-pares draugus un kādu zēnu, kas lepni nesa smagu maizes, siera, apelsīnu un ābolu nastu. Vīna pudeles nebija tam uzticētas, bet nodotas Džuljo gādībā, kas bija dzinis ēzeļus un palīdzējis uzvest no piestātnes augšā bagāžu. Gaspari un viņa padroni zvejnieki apsveica paceļot cepures, un brīdi valdīja klusums, jo mazais pulciņš cieši vēroja angli. Ja Moriss viņu vidū justos svešs un turētos sāņus, gaišredzīgie un jūtīgie sicīlieši to tūliņ manītu, un viņu jautrība pārvērstos, ja ne gluži neērtībā, tad nopietnībā. Bet Moriss nejuta — un tāpēc arī neizrādīja svešuma sajūtu. Zem mīkstās cepures malas dzirkstošās, tumšās acis, viņa smejošās lūpas, viņa brīvās, straujās kustības un viņa patīkamā familiaritāte pret Gaspari tūliņ iekaroja katru, un kad viņš peldbiksēm uz jūras pusi vicinot, iesaucās: — Ciao, amici, ciao! — rādot, ka viņš ir gatavs brist pirmais ar tīklu, atskanēja vispārēji smiekli un īsts Bābeles sarunu troksnis. Viņš nesaprata pilnīgi viņu sarunas, bet, tās ne brīdi nelika justies viņam kā svešiniekam.

Gaspare tūliņ sāka rūpēties par visu, it kā būtu dzimis zvejnieku barvedis. Viņš lika ieliet vienīgajā glāzē vīnu, iespieda to Morisam rokā un lepni pasmaidīja, kad viņa skolnieks cēla to pie lūpām ar: — Alla sua salutē! — Tad katrs zvejnieks pēc kārtas ar: — Alla sua salutē! — pret Morisu ieņēma malku no lielās ādas pudeles, un Nito, iztinis garo tikla rituli, paskaidroja, ka laiks stāties pie darba.

Gaspare uzmeta Morisam viltīgu skatu, brīdinot viņu, lai tas sagatavojas komēdijai, un Moriss tūliņ atcerējās, ka terasē Gaspare bija stāstījis par Nito «blēža» īpašībām un attēlojis reimatiķi.

— Kas bridis jūrā, Nito? — Gaspare ļoti nopietni jautāja.

Nito grumbainā un vēja appūstā seja izskatījās pārsteigta.

— Kas bridis jūrā? — viņš iesaucās. — Kā, vai tad mēs nezinām, kas mīl la ist un var vienmēr pateikt labākās zivju vietas?

Viņš apklusa, bet tā kā Gaspare neko neteica un pārējie pēc dabūtās brīdinājuma zīmes stāvēja apkārt ļoti vienaldzīgām sejām, viņš uzsita Ga spārēm uz pleca un vienu tīkla galu sniedzot, sacīja:

— Met zeme drēbes, draugs, un mēs drīz saķersim Karme-lai skaistas zivis.

Bet. Gaspare pakratīja galvu.

— Vasarā es neko nesaku. Bet tagad ir agrs pavasaris, un bez tam . . .

— Agrs pavasaris! Kas man teica, ka cienījamais sin-jore . . .

— Un bez tam, draugs, man sāp vēders.

Viņš veikli piepūtās un locījās sāpēs, kamēr pārējiem lūpas raustījās apvaldītos smieklos.

— Es tam neticu, draudziņ!

— Vai nav taisnība, sinjorino? — Gaspare iesaucās, izgrūda elpu un uz savu viduci rādot, cieši raudzījās Morisā.

— Si, si! Ē vēro, e vēro! — Moriss sauca.

— Es pārēdos zampaglione. Es būšu beigts, ja šonakt bridīšu jūrā.

— Mamma mia! — Nito iesaucās, paceļot rokas pret zvaigznēm.

Viņš nedrīkstēja apšaubīt cienījamā sinjores vārdus, kaut arī neticēja Gasparem un viņu nebūt nebija pārliecinājusi tā izteiksmīgā locīšanās.

— Tev jābrien, Nito, — Gaspare teica.

— Man. — Madonna!

— Kāpēc nē?

— Kāpēc nē? — Nito raudulīgā un gandrīz sievišķīgā balsī iesaucās. — Es, reimatisma slimnieks, lai brienu jūrā!

Pēkšņi viena viņa kāja saliecās, un tas sakņupis stāvēja viņu priekšā.

— Sinjore, — viņš Morisam teica, — es dotos jūrā, es paliktu tanī visu nakti, jo es to mīlu, bet doktors Mārtiņi ir aizliedzis man tanī brist. Skatieties, kā es eju!

Viņš sāka klibot šurp un turpu taisni tāpat kā Gaspare terasē un skatījās pār plecu uz Morisu, vai viņa viltībai būs panākumi. Gaspare, redzot, ka Nito novērsis uz brīdi no viņa uzmanību, aizslīdēja aiz krastā izvilktas laivas, un Moriss, uzminot, kas tam padomā, centās izrādīt Nito līdzjūtību.

— Molto fo.rte — molto dolore? — viņš teica.

— Si, signore!

Un Nito žestikulējot sāka dedzīgi stāstīt par savām mokām.

— Sāpes man uznāk naktī, sinjore. Madonna, man liekas, ka žurkas grauž manu kāju, un nekas tās nevar aizdzīt. Pankracija — tā ir mana sieva, sinjore — Pankracija uzceļas no gultas un karsē eļļu, ar ko ieberzēt kāju, bet viņa tikpat labi varētu to uzlikt Etnas galam, tad arī nebūtu nekāda labuma. Un tad es guļu, kā . , .

— Hi-ji-ji-ji-jī!

Gaisu pāršķēla mežonīgs kliedziens, un aiz laivas peldbiksēs parādījās Gaspare. Viņš iesita Nito pa vaigu, izdejoja dažus tarantellas solus, apgriezās, paķēra vienu tīkla galu un iesaucās:

— AI mare, al mare!

Nito reimatisms pazuda. Viņa saliektās kājas izstiepās kā uz burvju mājienu, un viņš atbildēja Gasparem ar sirsnīgu belzienu pa kailo plecu.

— Vai viņš nav šausmīgs, sinjore? Vai viņš nav šausmīgs?

Nito pacēla tīkla otru galu, un viņi visi devās lejā uz

pludmali.

Delarejam tonakt likās, ka Sicīlija pievelk viņu tuvāk savām krūtīm. Viņš nezināja, kāpēc viņam pirmo reizi bija tāda sajūta, ka viņš beidzot tiešām ir savā īstajā vietā, ka viņš pieder tai zemei un tautai, no kuras bija cēlies viens viņa sencis. Viņam neienāca prātā, ka viņa gandrīz mežonīgajai brīvības izjūtai var būt kāds sakars ar Hermionas prombūtni. Viņš zināja tikai, ka šonakt Sicīlijas zvejnieku vidū, kaut arī nesaprata labi viņu valodu un bieži smējās tiem līdz, nemaz nezinot iemesla, viņš bija pilnīgi laimīgs un jutās pilnīgi kā dzimtenē.

Gaspare devās jūrā, uzmanīgi brienotpa sudrabaino ūdeni. Moriss vēroja no krasta viņa stāvu, kas lēnām virzījās uz priekšu, un viņš daudz ko mācījās, kas viņam vēlāk varēja noderēt. Krastmala mēness mirdzumā un nakts siltajā klusumā likās it kā apburta, bet nelielā vīru grupa gandrīz nemaz nedomāja par apkārtnes burvību. Varbūt viņi reizēm to viegli izjuta savā jautrībā, bet viņi neizbaudīja visus brīnumus un noslēpumainību tā, kā Hermiona, ja tā būtu bijusi šeit.

Gaspares kailais stāvs, kad viņš iebrida tālu seklajā jūrā, līdzinājās no sapņa viļņiem iznirušam tēlam. Kad viņš sauca pāri sudrabam, viņa kliedzienā bija ietverta un atbalsojās daļa nakts burvības. Kad viņš pacēla tīklu un tā melnās, pilošās cilpas izslīdēja no viņa spokainajām rokām spokainajos viļņos un kā uz jūras, tā krasta pusi ūdenī izpletās gaiši loki, klejotājam nakti atklātos liega un fantastiski skaista aina. Bet sicīlieši reti kad apbrīno Sicīliju. Gaspare domāja tikai par zveju, bet viņa biedri satrauca nakti jokiem un jautriem, gandrīz pārgalvīgiem smiekliem.

Pagāja laiks. Viņi atstāja Isola Bella, šķērsoja akmeņainu zemes strēmeli un nonāca otrā, šaurākā līcī, kuru no plašā krasta līkuma, kas izgaisa tumsā uz Mesīnas pusi, atdalīja robainu klinšu jūklis un kraujš izcilnis, apklāts panīkušiem olīvu kokiem, kaktusiem un citiem augiem. Viņi salasījās uz akmeņiem krastmalā sausumā izvilktu zvejnieku laivu ēnā, apskatīja kurvī spīdošās zivis un apmierināja izsalkumu ar maizi, sieru un vel dažiem vīna malkiem no kopējās pudeles.

Gaspare bija slapjš un drebēja vīnu dzerot.

— Basta, Gaspare! — Moriss viņam teica. — Tev nevajag vairs brist.

— Nē, nē, sinjore, nesakiet basta!

Es varu zvejot visu nakti. Ja vīns mani sasildījis, es varu . . .

— Bet es arī gribu pamēģināt.

— O, sinjor, ko teiks sinjora? Jūs esat svešinieks. Jūs saaukstēsieties, un tad sinjora rās mani un teiks, ka neesmu pietiekoši rūpējies par padroni.

Bet Delarejs palika pie sava. Viņš nometa drēbes, uzvilka peldbikses, paņēma tīklu un sāka brist jūrā. Gaspare apbrīnojot, bet protestējot, gabaliņu pavadīja viņu. Moriss sākumā nodrebēja, kad viņa kājas apņēma aukstie viļņi. Tad, pa angļu paradumam, viņš strauji palīda zem ūdens. Tas izsauca krastā skaļus smieklus.

— Meglio socī! — viņš, atkal parādoties mēnesnīcā, sauca. — Adesso sto bene!

No ūdens izniris, viņš pēkšņi jutās ļoti jauns un spēcīgs un laime padarīja viņu bezrūpīgu un pat gandrīz pārgalvīgu. Jūrā brienot, viņš sāka skaļā balsī dziedāt:

— Ciao, ciao, ciao,

Morettina bella ciao;

Prima di partire Un bacio ti vogiio da’.

Gaspare, steigšus ģērbjoties aiz laivām, uzsauca viņam, ka dziesma aizbaidīs zivis, un viņš paklausīgi apklusa. Viņš ieslēdza dziesmu sirdī, un tā līksmi turpināja skanēt. Brienot dzi]āk, viņam likās, ka viņš ir dzīves un jūras valdnieks. Ūdens, kas viņam tagad šķita silts, it kā apskāva viņu, kāpjot augšā līdz kaklam. Daba apskāva viņu mīļām rokām. Daba uzskatīja viņu par savu.

— Daba, daba, — viņš pie sevis teica. — Es esmu šeit tik neizsakāmi laimīgs tāpēc, ka esmu īsti dabīgs.

Viņa domas, kā vajāts zaķis, taisīja pēkšņu lēcienu, un viņš atcerējās to vakaru Londonā, kad viņš sēdēja kopā ar Hermionu un Artuā un godbijīgi klausījās viņu sarunās. Tagad, cilājot viļņos tīklu, šīs sarunas viņam likās nedabīgas un nevajadzīgas un toreiz apbrīnotās domas sarežģītas un neparastas. Kaut kas viņā teica: — Cik tas nedabīgi! — Ūdens pieskārieni viņa ķermenim, mēnesnīca ap viņu un vēja elpa viņa slapjajā sejā izdzēsa visu godbijību, pret tā saukto inte-lektuālismu, un kaut kas mežonīgs sagrāba un sapurināja viņa dvēseli, it kā gribētu uzmodināt viņa snaudošo «es»,

viņa sicīlieša »es».

)

Brienot pa ūdeni un arvienu vairāk tuvojoties robainajām klintīm, kas aizsedza viņa skatam plašo jūru, viņš juta, ka domas un dzīve ir pretstati, kas it kā kaitē viens otram. Viņam zuda vēlēšanās būt gudram un apdāvinātam, kas viņu bieži pārņēma, kopš viņš iepazinās un sevišķi kopš viņš iemīlējās Hermionā, un viņš pat mazliet nožēloja Artuā un nicināja tā rakstnieka karjeru un slavu. Kāda nozīme bija domāt? Lielāka lieta bija dzīvot, dzīvot fiziski, laukā, pie dabas, gandrīz kā mežonim. Kod viņš pirmo reizi izbrida krastā un redzēja izvilktajā tīklā mirdzam un lēkājam pirmās zivis, kuras bija noķēris, viņš būtu varējis kliegtlcā puika.

Viņš atkal satvēra tīklu, bet Gaspare, kas tagad bija apģērbies, familiāri un tomēr godbijīgi aizturēja viņa roku.

— Signore basta, basta! Tagad brīdis Džuljo. '

— Jā, jā, — Džuljo iesaucās un sāka pogāt vaļā svārkus.

— Vēl vienreiz, Gaspare! — Moriss teica. — Tikai vienu reizi!

— Bet ja jūs saaukstēsieties, sinjorino, sinjora . . .

— Es nesaaukstēšos. Tikai vēl vienu reizi!

Viņš smejoties pameta Gaspari un ātri devās jūrā. Sicllieši apbrīnojot noskatījās viņā.

— E’ veramente piu siciliano di noi! — Nito iesaucās.

Pārējie piekrītot kaut ko norūca. Gaspare staroja lepnumā

par savu skolnieku.

— Es pārvērtīšu sinjori par mūsējo, — viņš, veikli ritinot tiklu, teica.

— Bet cik ilgi viņš šeit paliks? — Nito jautāja. — Vai viņš drīz neatgriezīsies uz savu zemi?

Gaspare brīdi saduga.

— Tad, kad iestāsies tveice, — viņš domīgi iesāka, bet piepeši kļuva jautrāks.

— Varbūt viņš mani ņems līdz uz Angliju, — tas sacīja.

Šoreiz Moriss iebrida ar tiklu klinšu ēnā. Gāja jau uz rīta

pusi, un gaisā bija manāms mazs vēsums. Viegls vējš sacēlās virs jūras, sajauca tās līmeni, izzuda un atkal maigi atgriezās. Kustoties tumsā, Moriss juta, ka viņa spars apsīkst. Nakts pēkšņi likās pārvērtusies un kļuvusi vēl noslēpumaināka. Viņš sāka sajust tās baigumu un apzināties, cik tas dīvaini, ka viņš tādā stundā ir viens jūrā. Krastā viņš redzēja savu biedru-stāvus, bet tie izskatījās tāli un spokaini. Viņš nedzirdēja to balsis. Varbūt arī tie sāka just ausmas tuvumu, un vieglajā vēsmā sasala viņu jautrība un iestājās klusums. Klintis viņa priekšā tumsā pacēlās kā groteska siena, kurā izgriezti velnišķīgi tēli. Raugoties uz šiem tēliem, viņam ienāca galvā dīvaina doma, ka tie ir dzīvi un vēro viņu darbā. Viņš nevarēja aizdzīt domu, ka viņu novēro, un viņš brīdi aizmirsa zivis, apstājās un skatījās uz briesmoņiem, kuru neveiklās formas pacēlās mēnesnīcā, kuru viņi tam aizsedza.

— Sinjor! Sinjorino!

Viņu uzmudināja sauciens no krastmalas. Viņš sarāvās, pakustējās ar tīklu uz priekšu un pagāja zem ūdens. Viņš bija iegrimis dziļā bedrē. Neatlaižot tīklu, viņš iznāca virspusē un papurināja galvu. To darot, viņš izdzirda otru kliedzienu, spalgu, bet muzikālu. Bet šis kliedziens nenāca no krasta, kur bija salasījušies viņa biedri. Tas izauga no tumsas apkārtējās klintīs un izklausījās pēc sievietes kliedziena. Viņš mirkšķināja acis, lai dabūtu no tām laukā ūdeni, un aizmirstot savus zvejnieka pienākumus, peldēja uz klintīm, bet tīkls aizturēja viņu, un no krasta atkal atskanēja sauciens:

— Signorino! Signorino! E’ pazzo Lei?

Viņš negribot apgriezās un peldēja atpakaļ uz seklumu. Bet kad viņa kājas aizsniedza dibenu, viņš apstājās. Viņu bija uztraucis un apbūris sievietes kliedziens klinšu tumsā. Viņš pēkšņi atcerējās, ka viņam jāatrodas Casa delle Sircne tuvumā, kuras gaismiņu viņš bija redzējis no priestera mājas terases pirmā vakarā Sicīlijā. Viņš ilgojās atkal dzirdēt šo sievietes balsi. Bridi viņam likās, ka tā ir sirēnas balss, kas vilina cilvēkus postā, un viņš kāri un gandrīz dedzīgi klausījās, kamēr saviļņotais ūdens viegli skaloja viņa krūtis. Bet klinšu tumsā viss bija klusu, un viņš beidzot lēni apgriezās un brida krastā.

Viņu saņēma jautriem pārmetumiem. Nito stāstīja, ka t īkls izrauts viņam gandrīz no rokām. Gaspare bija pa pusei izģērbies, lai ietu viņu glābt, un uztraukti apjautājās, vai viņam nav noticis kas ļauns. Klintis pie raga esot asas, kā asmeņi, un viņš varējis sagriezt sevi gabalos. Viņš atvainojās pret Nito un parādīja Gasparem, ka nav ievainots. Tad, kamēr pārējie sāka skaitīt zivis, viņš, Gaspares pavadīts, devās uz laivām apģērbties.

— Kāpēc jūs peldējāt uz klintīm, sinjorino? — zēns, viņu ļoti ziņkārīgi uzlūkojot, jautāja.

Dēlarejs brīdi vilcinājās. Viņš gandrīz pats nezināja, kāpēc nevēlējās stāstīt par dzirdēto kliedzienu. Viņam tomēr gribējās Gasparem kaut ko paprasīt.

— Gaspare, — viņš beidzot ierunājās, kad viņi jau gandrīz bija sasnieguši laivas, — vai kāds nojums nupat nebija tais klintīs?

Krastā izbrienot, viņš bija aizmirsis pārskaitīt biedrus. Varbūt kāds trūka un bija aizklīdis līdz ragam paskatīties, kā viņš zvejo.

— Nē, sinjor. Kāpēc jūs tā prasāt?

Delarejs atkal vilcinājās. Tad viņš teica:

— Es dzirdēju, ka kāds tur sauca.

— Sauca! Bet ko tad?

Viņš sāka berzēt ar dvieli slapjo ķermeni.

— Neko. Neviena vārda. Tikai iekliedzās.

— Un šinī laikā! Kas tur varētu būt, sinjor?

Ar rupjo dvieli noberzētā āda radīja Dclarejam siltumu, un viņam sāka zust baigā sajāta.

— Varbūt tas bija zvejnieks, — viņš teica.

— Tur neviens nezvejo, sinjor. Jūs būsiet dzirdējuši mani. Es iekliedzos, kad jūs pagājāt zem ūdens. Iedzeriet vīnu, sinjorino!

Viņš turēja Delarejam pie lūpām pilnu glāzi vīna.

Delarejs dzēra.

— Bet tev ir vīrieša bāls, Gaspare, — viņš glāzi noliekot teica un sāka ģērbties.

— Per Dio! Vai jūs gribat, lai spiedzu kā sieviete, sinjor?

Delarejs smējās un neko neteica, bet viņš zināja, ka tā

nebija Gaspares balss, ko bija dzirdējis.

Tīkls bija izvilkts pēdējo reizi, un tikko Delarejs saģērbās, viņi devās ceļā uz alām klinšu viņā galā, kur gribēja gulēt līdz ieradīsies Karmela un uzceps zivis. Lai tur nokļūtu, viņiem bija jāuziet no pludmales līdz kafejnīcai Bernardi, mazai, vientuļai būdiņai piejūras, kurā peldētāji vasaru varēja dabūt atspirdzinājumus. Nito ar pārējiem gāja pa priekšu, Delarejs ar Gaspari sekoja dažus soļus aiz muguras. Kad viņi sasniedza pakalna galu, viņu skatam atvērās plašs jūras līmenis, kas aizstiepās līdz Mesīnai un kuru tālumā ierobežoja viegli Kalabrijas kalnu silueti. Vējš šeit bija stiprāks, un lejā oļos pie kafejnīcas varēja redzēt viļņu sadzītās putas. Bet viņiem tuvāk, pa labi, jūra vēl līdzinājās sauszemes dīķim, jo to aizsargāja kokiem apaudzis zemes rags, uz kura atradās sirēnu māja. Šis rags varētu būt sala, ja to ar cietzemi nesavienotu šaura, kaila klints, un tas iestiepās jūrā paralēli ceļam.

Delarejs virsotnē brīdi apstājās, it kā gribētu paraudzīties plašajā ainavā, ko mēness rietot padarīja gaistošu un neskaidru.

— Vai tā ir Kalabrija? — viņš jautāja.

— Jā, sinjor. Un tur ir kafejnīca. Alas ir aiz tās. Jūs nevarat tās no šejienes redzēt. Bet jūs neskatieties, sinjorino.

Zēna asais skats bija pamanījis, ka Delarejs raugās uz koku puduri, kurā bija redzams mazs sirēnu mājas zaļās sienas laukumiņš.

— Cik tur rāma jūra! — Delarejs steigšus teica.

— Jā, sirijor. Tur jūs redzat no terases logā gaismu.

— Tagad tur nav gaismas.

— Kā lai tur būtu? Viņi guļ. Andiano?

Viņi sekoja pārējiem, kuri nebija vairs redzami. Kad viņi sasniedza alas, Nito ar zēniem jau bija nometušies smiltīs un gulēja. Gaspare izraka Delarejam bedri, salocīja savus svārkus, ko palikt padronem pagalvī, norūca: — Buon riposo! — apgūlās netālu no viņa, paslēpa seju rokās un gandrīz tūliņ sāka vienmērīgi elpot, kas liecināja par veselīgu un ciešu miegu.

Alā bija tumšs un gluži silti. Smiltīs bija ērti gulēt, un Delarejs pēc garās pastaigas un bridiena jūrā bija patīkami noguris. Apguļoties viņš domāja, ka ari tūliņ iemigs, bet viņam nenāca miegs, kaut ari viņš to gaidot aizvēra acis.

Lai gan viņa ķermenis bija noguris, viņa domas bija modras, un viņam vēl arvien spiedās ausīs sievietes īsais kliedziens. Viņam tas izklausījās kā baigā jūras salā noslēpumainas balss dziedāta dziesma. Viņš drīz vien atvēra acis. Pavirzījies smiltīs mazliet tālāk no sava biedra, viņš skatījās laukā no alas pāri slīpajai piekrastei un viļņu putām uz salas koku tumsu. (Tā viņš tagad un arvien vēlāk sauca pie sevis to vietu, kur atradās sirēnas māja.) No alas viņš nevarēja redzēt māju, bet tikai kokus, kas apņēma to kā bezveidīga, tumša masa. Viļņu vienmuļais troksnis neapklusināja viņa ausīs kliedzienu, bet sajaucās ar to, kā varbūt sen atpakaļ Odisejam sirēnu dziesma sajaucās ar jūras čalām. Viņš iedomājās sirēnu, kas nakti zogas uz paslēptu vietu klintīs, lai vērotu, kā viņš līdz krūtīm ūdenī iebridis velk tīklu. Viņš šonakt izjuta jaunu un dīvainu romantiku. To līdz ar jaunības un brīves apziņu bija radījusi Sicīlija. Kaut kas it kā lika pamest viņam guļas vietu un atkal piecelties. Viņš paskatījās uz biedru tumšajiem augumiem, kas bija izstiepušies dažādos stāvokļos atpūsties, un piepeši zināja, ka nevarēja gulēt. Viņš negribēja gulēt. Ko gan viņš gribēja? Viņš piecēlās sēdus, tad klusu uzcēlās kājās un ļoti uzmanīgi izzagās laukā no alas.

Kr astmalā viņu sagrāba vēsums, kas iestājās pirms rītausmas, un viņš redzēja austrumos noslēpumainu blāzmu, kas nebija mēnesnīca, bet viļņu putās spokainu gaismu un tas radīja viņā lielu gurdumu un īgnumu. Bet viņš neatzinās sev

tajā. Viņš tikai juta, ka nakts ātri zuda un ka viņam pirms

ausmas bija jāizpilda savs uzdevums.

Viņš devās meklēt sievieti, kas bija saukusi viņu jūrā.

Viņam likās, ka .tā ir nakts, mēness un ēnu būtne un ka

viņam nav ne mazāko cerību atrast to dienas mirdzumā.

>

VII

Lai gan Delarejs bija noguris, viņš viegliem soliem zagās gar krastmalu. Viņš bija dīvaini uztraukts, it kā viņu gaidītu dēka. Viņš gandrīz kā zaglis naktī pagāja gar Kafe Bernardi un nonāca šaurajā, oļainajā pludmalē, kas stiepās gar dīķim līdzīgo jūras malu, kuru aizsargāja sirēnu sala. Tur viņš apstājās. Viņš gribēja nokļūt vientuļajā salā. Bet kā? Ūdens malā gulēja divas trīs laivas, bet tās bija lielas un smagas, un vmš viens tās nevarēja pakustināt. Vai viņam uzrāpties līdz Mesinas ceļam, nokļūt līdz šaurajai klintij un mēģināt pāriet pa to? Viņš domāja, ka tas nāktos grūti, bet grūtības viņu neatbaidīja. Viņš negribēja zaudēt laiku, un līkumu metot, viņš nokavētos. No saliņas viņu šķīra ūdens. Viņš jau bija izpeldējies jūrā. Kāpēc nodoties tanī vēlreiz? Viņš noģērbās, salocīja drēbes sainī, neveikli sasēja to ar kabatas drāniņu un kurpju saitēm un iebrida. Ūdens lielu gabalu bija sekls. Tikai tad, kad viņš neatradās tālu no salas, tas sakāpa viņam līdz krūtīm, kaklam un augstāk. Viņš devās uz priekšu, turot ar vienu roku virs galvas saini, un drīz sasniedza atkal seklumu. Viņš izrāpās no ūdens uz zemas klints, apģērbās un raudzījās pēc takas, kas vestu augšup.

Zeme bija slīpa, gandrīz pat stāva un biezi apaugusi kokiem un dažādiem augiem. Šie augi klāja neskaitāmas klintis un akmeņus, kas izslīdēja viņam zem kājām un ripoja lejā, kad viņš pie krūmiem un zariem turoties sāka kāpt augšā. Viņš nevarēja atrast taku. Bet tā nebija no svara. Viņam bija izgaisis viss nogurums. Viņš rāpās augšā veikli kā kaķis. Kāds zars iesitās viņam sejā. Cits notrauca viņam cepuri. Viņš juta pretiniekus, kas gribēja atsist viņu atpakaļ uz jūru, un tā viņu saniknoja. Viņš norāva zaru, kas aizkavēja viņu, salauza to stingrām rokām un īgni aizmeta projām. Viņš bija sakodis zobus, viņš bija uztraukts un kustējās gandrīz ar niknu prieku. Ķermenis šonakt bija viņa Dievs. Kā viņš to mīlēja, kā viņš mīlēja tā veselību, spēku, elastību un spējas! Cik viņš bija laimīgs! Viņš bija nonācis lejā no kalna. Viņš bija devies un izpriecājies jūrā. Viņš bija zvejojis un peldējis. Tagad viņš kāpa augšā izdarīt atklājumus un nicināja šķēršļus, kurus daba lika viņam ceļā. Brīnišķais, brīnišķais ker-menis!

Viņš cīnījās ar kokiem un uzvarēja tos. Viņas kājas mīdoties, lika ripot lejā akmeņiem, lai tic nogrimtu jūrā. Viņa veiklais skats atrada labas vietas, kur atsperties. Viņš stiegrainās rokas parādīja tā ienaidniekiem, ka viņš sasniedz to, ko tie viņam skauž. Viņš iznāca salas augstienes līdzenumā un elsojot apstājās līdzās mājai, kas šeit slēpās.

Viņš saskatīja tumsā zaļu sienu un aizslēģotu logu, kas atgādināja aizvērtu aci, slēpjot iekšieni un iekšā gulošo mājas dvēseli. Šai logā laikam spīdēja uguns, kuru viņš redzēja no terases. Viņš vēlējās, kaut tanī tagad degtu gaisma. Vai viņš bija peldējis pāri līcim un izlauzies cauri mežam tikai tāpēc, lai redzētu zaļu sienu un aizslēģotu logu? Sauciens bija atskanējis no klintīm, bet viņu tomēr kaut kas vilka uz šo māju; viņš nezināja, kāpēc kliedziens asociējās ar to un tālo gaismu, kas izskatījās kā zvaigzne jūrā. Tagad viņš domāja, ka viņam vajadzēja iet atpakaļ uz klintīm un meklēt tur sirēnu. Vai viņam iet tagad? Viņš brīdi kavējās, atbalstoties pret mājas sienu.

Māju torņa, māju veni Cu li belli soi ciureri;

Oh chi pompa chi nni fa:

Māju torņa, māju e cca!

Māju torņa, māju vinni,

Duna isca a li disinni;

Vinni riccu e ricchi fa,

Māju viva! Māju e cca!

Viņš dzirdēja, ka tuvumā dziedāja meitenes balss, bet sākumā nevarēja pateikt, Arni tā atskanēja mājā, vai kokos. Tā skanēja maigi un jautri, it kā būtu jau uzlēkusi saule un pasaule atmodusies, un kad tā apklusa, Delarejam likās, ka dziedāts tiek rītausmā, lai gan viņš atradās vēl naktī. Viņš pielika ausi loga slēģim un klausījās.

— L’haju; nun l’haju?

Balss runāja tagad untumainā un viegli pacilātā priekā, it kā būtu gatava smieties par pašas bērnišķīgajām domām.

— M’ama; nura m’ama?

Tā apklusa. Viņš izdzirda klusus smieklus. Tad atkal atskanēja dziesma.

Māju viju, e māju cogghiu,

Bona šorti di Diu vogghiu Ciuri di Māju cogghiu a la campia,

Diu, pinzaticci vu a la šorti mia!

Balss nenāca no mājas. Tagad Delarejs to zināja noteikti. Viņš bija arī gandrīz pārliecināts, ka tā ir tā pati balss, kas uzsauca viņam no klintīm. Uzmanīgi virzoties, viņš aizzagās līdz otram mājas galam, kas atradās pret jūru. Koki no trim pusēm biezi apņēma māju, bet atstāja neaizsargātu pret jūras vējiem tās ceturto sienu.

Klajumā stāvēja vientuļa meitene un skatījās uz jūru. Vienu roku viņa bija izstiepusi un viegli, gandrīz glāstot uzlikusi uz vecas olīvas zarainā stumbra, bet otru nolaidusi gar sāniem. Viņa bija ģērbusies tumšās, rupjās drānās, īsos svārkos, ap galvu tai bija apsiets sarkans lakatiņš, un blāvajā, gandrīz spocīgajā gaismā, kurā saplūda diena ar nakti, tā izskatījās slaida un tieva. Viņa bija atliekusi galvu, it kā kāri uztvertu vēsmu, kas vēstīja ausmu.

Delarejs stāvēja un vēroja viņu. Viņš nevarēja redzēt tās seju.

Viņa skaidrā balsī izrunāja dialektā dažus vārdus. Neviens cits bez viņas nebija redzams. Viņa runāja pati ar sevi. Piepeši viņa atkal iesmējās un sāka dziedāt.

Māju viju, e māju cogghiu,

A la me’ casa guaj nu’ nni vogghiu Ciuri di māju cogghiu a la campia,

Oru ed argentu a la sacchetta mia!

Meitenes balsī bija eksotiska un noslēpumaina skaņa, kas liecināja par temperamentu un spēku, kas varēja būt gurds un slinks. Viņa dziedāja dziesmu, kuru sicīliešu meitenes dzied pirmajā maijā, kad zied maija ziedi. Tad jaunās zemnieku meitenes jautros pulciņos iet plūkt tos un vēršot skatu uz ceļmalas altāri vai, ja nav neviena tuvumā, uz austrumiem un lecošo sauli, paceļ krusta zīmē virs galvām ziedu pilnās rokas un padevīgi čukst.

— Divina Pruvidenza, pruvoidi timi;

Divina Pruvidenza, cunsulatimi;

Divina Pruvidenza e granni assai;

Cu’ teni fidi a D.iu’, un pirisci mai!

Delarejs nezināja ne dziesmu, ne tradīciju, bet balss un melodija apbūra viņa dzirdi. Abas skanēja tālas un tomēr pazīstamas, it kā viņš reiz kaut kur — varbūt sapņos — būtu tās dzirdējis. Viņš vēlējās, lai meitene turpina dziedāt un dzied līdz ausmai, kamēr viņš klausās savā paslēptuvē, bet tā pēkšņi apgriezās un skatījās uz viņa pusi, it kā nojaustu, ka neatrodas viena. Viņš stāvēja gluži klusu. Viņš zināja, ka viņa to nevar redzēt, un tomēr viņam likās, ka meitene nojauš tā tuvumu. Viņš instinktīvi aizturēja elpu un ieslēpās dziļāk ēnā. Pēc brīža meitene paspēra soli uz priekšu un vēl arvien raugoties uz viņa pusi, iesaucās:

— Padre?

Tagad Delarejs zināja, ka tā bija viņas balss, kuru viņš dzirdēja jūrā, un viņš pēkšņi mainīja savu nodomu. Viņš vairs negribēja palikt neredzams un bez vilcināšanās iznāca no kokiem. Meitene palika turpat stāvot un raudzījās uz viņu. Viņas stāvoklis neliecināja ne par izbrīnu, ne bailēm, un kacl viņš bija pienācis tai gluži tuvu un beidzot varēja ieskatīties tās sejā, viņš lasīja tanī vienkāršu un drošu jautājumu. Likās, ka viņa mierīgi gribēja prasīt:

— Nu, ko jūs no manis gribat?

Delarejs nepazina arābu tipa sejas. Ja viņš tās pazītu, viņu pārsteigtu austrumnieciskā izteiksme meitenes lielajās, melnajās acīs un viņas pareizajā profilā ar nelielo ērgļa degunu. Tievās, bet melnās uzacis viņas sejā izskatījās it kā iezīmētas. Viņai bija tukls zods un ovāla seja. Viņas mati bija tikpat tumši brūni, biezi un viļņaini, kā Gasparem ar viegliem zelta pavedieniem deniņos. Viņa bija slaida un spēcīga, bet daiļa meitene, kas plauka par sievieti. Viņas rokas bija tikpat brūnas, kā Delarejam, labi veidotas, bet sastrādātas. Viņai varēja būt astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadu, un viņa bija dzīvotgribas pārpilna.

Kad brīdi bija valdījis klusums, Delarejs atcerējās dažus aizmirstus Gaspares teiktus vārdus:

— Jūs esat Madalēna, — viņš itāliski sacīja.

Meitene pamāja galvu.

— Si, signore.

Viņa klusu izrunāja vārdus, tad atkal apklusa un raudzījās viņā spožajām, melniem dārgakmeņiem līdzīgajām acīm.

— Jūs ar Salvatori šeit dzīvojat?

Viņa atkal pamāja un sāka smaidīt, it kā priecātos, ka viņš to pazīst.

Arī Delarejs smaidīja un rādīja rokām peldēšanas kustības. Viņa tūliņ iesmējās un sāka ātri runāt. Viņa runāja dzīvi, žestikulējot un kustoties ar visu ķermeni. Delarejs nesaprata daudz no tā, ko viņa teica, bet viņš uztvēra vārdus «mare» un «pescatore» un no viņas žestiem saprata, ka viņa stāsta par to, ka ir atradusies uz klintīm un redzējusi viņa neveiksmi. Piepeši runas vidū viņa izgrūda īso izbrīna vai baiļu kliedzienu, kuru viņš dzirdēja, kad izlīda no ūdens. Tā rādīja sev uz lūpām, lai viņš saprastu, ka tas pasprucis viņai, un atkal sirsnīgi smējās. Arī Delarejs smējās. Viņš bija laimīgs un jutās brīvi savas sirēnas tuvumā. Patiesībā viņš brīnījās, ka varēja jūrā iztēlot viņu par noslēpumainu būtni, kas dziedot vilina cilvēkus postā, Tā nebija nekas neparasts, bet vienkārši glīta sicīliešu meitene, — jauna, jautra, gluži brīva no kautrības, kaut arī maiga, dzīves prieka un dedzības pilna. Viņa bezrūpīgi uzplauka līdzi ziediem. Viņa prata dziedāt, šī salas sirēna, bet droši vien neprata ne lasīt, ne rakstīt. Bet viņa prata dejot un varbūt nevainīgi sniegt un baudīt mīlu. Tomēr viņas sejā un kustībās nebija nekā izaicinoša. Viņa tiešām izskatījās sirsnīga un tīra, kā skaists, straujš, jauns meža dzīvnieks, veiklības, cerību un neapzinīgas jūsmas pilna.

Delarejs brīnījās, kāpēc viņa neguļ, un jautāja to viņai, cenzdamies runāt pēc iespējas pareizi sicīliski, pie tam viņš lietoja attiecīgus žestus, kas izsauca viņai smaidu un beidzot smieklus. Viņa atbildot rādīja uz jūru, tad uz māju un tad atkal uz jūru. Viņš saprata, ka kāds zvejnieks ir agri piecēlies, lai dotos pie darba, un viņa ir piecēlusies to pavadīt, bet pec tam nav varējusi vairs gulēt.

— Nientc piu sonno! — viņš, plaši ieplešot acis, teica.

— Niente! Nionte!

Viņš izlikās, ka ir noguris. Viņa tam noticēja un rādīja uz māju, kustībām aicinot viņu ieiet un atpūsties. Viņa, kā redzams, ticēja, ka viņš, svešinieks būdams, nevarēja daudz zināt un saprast viņas valodu. Viņš pat nemēģināja pierādīt viņai pretējo. Viņam bija patīkami vērot tās mēmo spēli, jo viņai bija ļoti izteiksmīga seja un viņas skaistās, brūnās rokas prata loti jauku valodu. Viņam nenāca vairs miegs, bet viņš bija ziņkārīgs redzēt mājas iekšieni un tāpēc atbildot uz viņas aicinājumu, pamāja galvu. Viņa tūliņ pārvērtās viesmīlīgā mājasmātē. Viņas acis dzirkstīja dedzībā un priekā, viņa devās tam garām uz durvīm, kas stāvēja pusvirus, atgrūda tās un māja viņam ienākt.

Viņš paklausīja, iegāja un atradās gandrīz tumsā, jo lielie logi katrā pusē durvīm bija aizslēģoti, un tikai kaut kur dziļāk biezajās ēnās mirdzēja maza uguntiņa, kā dzirkstelīte. Viņš izlikās, ka tumsa viņu biedē, izstiepa taustot roku, viegli pieskārās ar to tās elkonim un tad ļāva tai noslīdēt līdz viņas siltajiem, stingrajiem, meitenīgajiem pirkstiem.

— Man bail, — viņš iesaucās.

Viņš izdzirda jautrus smieklus un juta, ka viņa mēģina atvilkt roku, bet viņš neatlaida to, turpinot joku, kas viņam izlikās patīkams. Tai brīdī viņš bija gandrīz tikpat vienkāršs, kā viņa un bezrūpīgi un līksmi paklausīja saviem impulsiem, tiešām nedomājot nekā ļauna, — gandrīz nedomājot nekā. Viņa ķermenis vēl arvien kaita un bija valgs pēc peldes. Viņas seju bija atspirdzinājis jūras vējš. Viņš nekad nebija juties labāk un dzīve nekad nebija izlikusies viņam skaistāka.

Beidzot viņa atsvabināja roku. Viņš dzirdēja švirkstošu skaņu, un iedegās maza liesmiņa. Viņa aizvirzījās projām un pielika sērkociņu svecei, ar savu augumu aizsargājot to pret vēju, kas pūta pa atvērtajām durvīm.

— Cik skaista māja! — viņš ziņkārīgi apkārt skatoties iesaucās.

Viņš redzēja mitekli, kādu varēja atrast katrā Sicīlijas daļā, kur iedzīvotāji nebija iegrimuši briesmīgā nabadzībā un netīrībā. Tā bija vienkārša māja un sastāvēja no divām diezin

gan lielām istabām, kas atradās viena aiz otras. Katrā istabā bija augsta, balta un varena gulta, kupliem spilveniem un raibu gultas segu. Katrai gultai virs galvgaļa bija piestiprināts krucifikss un mazs Dievmātes attēls ar svētītu palmas zaru. Otrā istabā zem Dievmātes attēla dega maza liesmiņa, kas atgādināja gandrīz izdegušu angļu guļamistabas spuldzīti. Delarejs ienākot bija noturējis to par dzirlcstelīti. Katras gultas kājgali atradās liels riekstkoka šķirsts izrotāts dīvainiem griezumiem. Priekšistabā vēl atradās daži pīti krēsli un virtuves lietas. Kaktā stāvēja veca šautene un žagaru nasta. Turpat netālu atradās kokogļu grozs. Bez tam tur vēl bija pāris vienkārši dēļu galdi, uz viena stāvēja ēdienu paliekas, liela krūze ar vīnu, plakans rupjas, brūnas maizes klaips ar nazi līdzās, šķīvī bija kaut kas zaļš un tālāk gulēja cieta, dzeltena siera gabals.

Šīs lietas Delareju interesēja mazāk kā fotogrāfijas, pastkartes un svēto attēli, kas greznoja sienas. Krāsainās reprodukcijās varēja redzēt aktrises izlaidīgās pozās, dejojošus zemniekus, smaidošus bērnus, rūpīgi uzpostus un sasukātus jauniešus, kas skūpstījās, un tiem visiem apkārt un pāri bija briesmīgā rokrakstā uztriepti dažādi paraksti, kas runāja par draudzību un mīlu, kā: — Molti Salūti! Una stretta di Mano! Mando un bacio! Amicizia eterna! — Starp tiem jaucās svēto attēli, kādus pārdod Sicīlijas tirgos un svētkos un kurus dievbijīgie un māņticīgie zemnieki ļoti ciena: San Pankracio, grūtnieču aizstāve, Santa Leokanda, grūto dzīvnieku svētā aizstāve. Santa Aloe, San Bjadžo, suņu aizstāvis Santo Vito un daudzi citi, neizslēdzot Kristu — Bambino, Madonnu di Loreto un Madonnu della Rocca.

Svēto, aktrišu, smaidošo bērnu, mīlētāju un. madonnu sejas vājajā gaismā, ko plīvojot meta svece, šķielēja uz Delareju, it kā gribētu zināt, kā viņš uzdrošinājies šeit ierasties tik vēlā stundā un kā viņš tā drīkstēja tos uzlūkot, kad visi gulēja. Beidzot viņš atrāvās no tiem un paskatījās atkal uz lielo gultu ar kuplajiem spilveniem, kas, pasargāta no jūras vēja, atradās tālākajā istabā. Viņš piepeši vēlējās iekrist tanī un atpūsties.

Meitene laipni uzsmaidīja viņam.

— Tā ir mana gulta, — viņa vienkārši teica. — Atlaidie-ties un izgulieties, sinjorino.

Delarejs brīdi vilcinājās. Viņš atcerējās savus biedrus. Ko tie domās un darīs, kad pamodušies neatradis viņu? Tad viņš atkal paskatījās uz gultu. Viņš nevarēja pārvarēt vēlēšanos atgulties tanī. Viņš rādīja uz atvērtajām durvīm.

— Vai pamodināsiet mani, kad uzlēks saule? — viņš jautāja.

Viņš saņēma ar vienu roku otras rokas elkoni un rādīja, ka purina sevi.

— Sole, — viņš teica. — Quando c’e il sole.

Meitene smējās un pamāja.

— Si, signore — non dubiti!

Delarejs ierāpās augstajā gultā.

— Buona notte, Maddalena! — viņš teica, kā zēns uzsmaidot viņai no spilvena.

— Buon riposo, signorino!

Tas bija pēdējais, ko viņš dzirdēja. Pēdējais, ko viņš redzēja, bija sveces apgaismotā meitenes tumšā, dedzīgā seja, kas vēroja viņu no priekšistabas. Viņa stāvēja durvīs, pa kurām līdz ar maigo jūras vēju iezagās vāja, nespodra gaisma. Viņa ziņkārīgi raudzījās mirdzošajām acīm, it kā viņš būtu kāds brīnums, kuru viņa gribētu izprast.

Drīz, ļoti drīz viņš vairs neredzēja šo acu. Viņš bija iemidzis madonnu un svēto vidū, ar svētīto palmu zaru, krucifiksu un Dievmātes attēlu galvgalī.

Meitene apsēdās priekšistabā uz krēsla un atkal klusu sāka dziedāt pie sevis:

Divina Pruvidenza, pruvvidītimi;

Divina Pruvidenza, consulatemi;

Divina Pruvidenza e granni assai;

Cu teni fidi a Diu, ‘un pirisci mai!

Delarejs reiz miegā laikam dzirdēja viņas dziesmu, jo sāka sapņot, ka viņš ir Odisejs un brauc pa purpura jūru gar apburtās zemes krastu un ka dzird tālumā sirēnu dziesmas un redz uz klintīm un dzeltenajās smiltīs viņu ēnainos stāvus. Tad viņš lika jūrniekiem virzīt barku uz krastu. Bet kad viņš piebrauca tuvāk, sirēnas pārvērtās dievbijīgās zemniecēs un to vilinošās dziesmas lūgšanās Bambino un Dievmātei. Bet viena vēroja viņu acīm, kas mirdzēja kā melni dārgakmeņi,

un lūpas tai lūgšanas skaitot smaidīja, it kā prastu čukstēt mīlas vārdus un skūpstīt vīriešu lūpas.

-— Signorino! Signorino!

Delarejs sakustējās lielajā, baltajā gultā.

Viņu saņēma un neatlaidīgi purināja stingra roka.

— Signorino! C’e il sole!

Viņš negribot atvēra acis. Madalēna bija noliekusies pār viņu. Viņš redzēja tās gaišo seju un ziņkārīgās, jaunās acis, tad svēto un aktrišu sejas pie sienas un nevarēja saprast, kur viņš atrodas un kur atrodas Hermiona.

— Hermiona! — viņš čukstēja.

— Cosa? — Madalēna jautāja.

Viņa atkal to maigi sapurināja. Viņš izstaipījās, nožāvājās un sāka smaidīt. Viņa tam atsmaidīja.

— C’e il sole!

Tagad viņš atcerējās, piecēlās sēdus un paskatījās uz durvīm. Istabā iespiedās un tālumā uz jūras dzirkstīja pirmie saules stari. Austrumi bija sarkani.

Viņš izslīdēja no gultas.

— Zivis! Man jāsteidzas, —viņš angliski iesaucās.

Madalēna smējās. Viņa nekad vēl nebija dzirdējusi angļu

valodu.

— Ditelo ancora! viņa strauji iesaucās.

Viņi abi izgāja laukā un apstājās pret jūru.

— Man jāsteidzas, — viņš lēni vārdus atdalot teica.

Viņa, mēģinot atdarināt tā akcentu, atkārtoja šos vārdus.

Viņš sāka smieties. Viņš sapīka. Tad arī viņa smējās, bet ap

viņiem kļuva arvien gaišāks. Cik vējš bija svaigs! Tas rotaļājās ar viņas matiem, kuriem viņa tagad bija noraisījusi lakatiņu, un pūta viņas gludajā, jaunajā sejā, it kā tam pa tiktu pieskarties gleznajiem vaigiem, nevainīgajām lūpām un biezajām uzacīm. Olīvu koku lapas šalca, kazenāji un zāle šūpojās vējā. Viss līksmi kustējās un modās sveikt austošo dienu. Moriss pavēra muti un, izplešot krūtis, ievilka plaušās gaisu. Viņam gribējās dejot un dziedāt, un viņam ļoti gribējās ēst.

— Addio, Māddalena! —viņš roku sniedzot teica.

Tad viņš ieskatījās tai acīs un piebilda:

— Addio, Maddalena mia!

Viņa smaidīja un nodūra acis, bet tad atkal paskatījās uz viņu.

A 12

— A rivederci, signorino!

Viņa silti saņēma tā roku savējās.

— Jā, tas skan labāk. A rivederci!

Viņš bridi paturēja tās roku, ieskatoties viņas lielajās, snejošajās acīs, un brīnījās, cik ļoti tās savā lielajā vaļsirdībā līdzinājās jauna dzīvnieka acīm, un tomēr tās nebija dzīvnieciskas, jo tagad, kad viņš tanīs ieskatījās, viņa tās nenovērsa, bet turpināja ziņkārīgi viņu vērot. Šī ziņkāre viņu kairināja un uztrauca. Viņš vēlējās tai atbildēt, dot ātru atbildi uz viņas dedzīgo jautājumu: — Kāds tu esi? — Viņš aplaida apkārt skatu un redzēja tikai kokus, saulstaros mirdzošo jūru un sārtos austrumus, kas tagad lēni vērtās zeltā. Tad viņš noliecās, smejoties noskūpstīja Madalēnas lūpas, apgriezās un kāpa lejā caur mežu pa ceļu, pa kuru bija nācis. Viņš nesajuta ne mazāko pārmetumu, ka būtu nodarījis kādu ļaunumu Her-mionai vai Madalēnai. Viņš bija ļoti jautrs un dziedāja, veikli kā āzis lēkājot lejā uz jūru. Viņš gribēja atgriezties pa to pašu ceļu un ūdens malā atkal nometa drēbes, sasēja tās sainī, metās jūrā un devās uz pretējo krastu. Kad viņu apņēma aukstais, atsvaidzinošais ūdens, viņš atkal izdzirda augšā nakts sirēnas melodisko kliedzienu. Viņš tam atbildot skali un jūsmīgi iesaucās.

Tas bija viņas pēdējais sveiciens, — zemnieciskās TIero sveiciens Leanderam.

Kad viņš sasniedza Kafe Bernardi, tās durvis bija vaļā, un pa tārn uz jūru raudzījās pusmūža sieviete. Tālāk, pie alām, viņš redzēja kustamies cilvēkus. Viņa biedri bija piecēlušies. Viņš steidzās pie tiem. Pekle jūrā bija pamodinājusi viņam mežonīgu ēstgribu.

— Zivis! Zivis! — viņš, cepuri vicinot, sauca.

Gaspare skrēja viņam pretim.

— Kur jūs bijāt, sinjorino?

— Es aizgāju tālu gar krastmalu.

Viņš vēl arvien turēja cepuri rokā.

— Bet jums ir slapji mati un seja.

— Es mazgājos jūrā. Mangiamo! Mangiamo!

— Jūs negulējāt?

Gaspare bija ziņkārīgs un pētoši raudzījās viņā.

— Es nevarēju. Gan izgulēšos, kad būsim mājās.

Viņš rādīja uz kalnu. Viņa acīs dejoja prieks.

— Ēdīsim zivis, Gasparino, zivis! Un tad dejosim taran-tellu, un dziedāsim tad «O sole mio!»

Viņš raudzījās uz lecošo sauli un sāka spalgā balsī dziedat:

O sole, o solo mio,

Sta’n fronte a te!

Sta’n fronte a te!

Gaspare spēcīgi pievienojās, un Ivarmela Kafe Bernardi durvīs rādīja viņiem ar pannu takti.

— Per Dio, Gaspare! — Moriss iesaucās, kad viņi skrēja uz mājeli un katrs centās sasniegt to pirmais, — Per Dio, os nepazinu dzīvi, kamēr nebiju atbraucis uz Sicīliju. Un līdz šim rītam es vēl nepazinu laimi.

— Zivis! Zivis! — Gaspare sauca. — Ss būšu pirmais.

Viņi abi reizē sasniedza kafejnīcu, kad Nito vēla Kar-

melas mātes pannā spožos zivju gabalus.

VIII

— Viņi nāk, sinjora, viņi nāk! Vai jūs nedzirdat?

Lukrēcija stāvēja pie terases mūra un skatījās gravā.

Viņa neredzēja neviena nācēja, bet viņa dzirdēja tālu lejā starp olīvu un augļu kokiem Gaspares balsi dziedot «0 sole mio!», un klausoties viņa dzirdēja, ka tai pievienojās vēl otra, padrones baiss.

— Dio mio, cik tie priecīgi! — viņa piebilda, kad dziesmu pārtrauca tāli smiekli.

Hermiona iznāca uz kāpnēm. Viņa bija dzīvojamā istabā rakstījusi vēstuli miss Taunlijai, kas gandrīz ik dienas sūtīja viņai no Londonas garus un asarainus jūtu izplūdumus.

— Vai tev panna gatava, Lukrēcija? — viņa jautāja.

— Panna, sinjora?

— Zivīm, ko viņi atnesīs.

Lukrēcija pieņēma gudru seju.

— O, sinjora, viņi neatnesīs zivis.

— Kāpēc nē? Viņi vakar apsolīja. Vai tu nedzirdēji?

— Viņi apsolīja gan, bet viņi neatcerēsies. To, ko vīrieši vakarā apsola, to viņi no rīta aizmirst.

4*

99

Hermiona smējās. Viņa jutās drusku vientuļa, bet tagad spēcīgo balsu skaņas un smiekli, kurus dzirdēja gravā, pildīja viņu ar pēkšņu jautrību un radīja sirdī gaidas.

— Tu esi ciniķe, Lukrēcija.

— Kas ir ciniķe, sinjora?

— Lukrēcija. Bet, tu nepazīsti savu padroni. Viņš mūs neaizmirsīs.

Lukrēcija nosarka. Viņa baidījās, vai nav pateikusi kaut ko nepieklājīgu.

— O, sinjora, neviens nav tāds kā padrone. To saka visi. Pajautājiet Gaspari un Sebastjano. Es tikai domāju, ka. . .

— Es zinu. Nu, šodien zivi ēdot tu atzīsi, ka visi vīrieši nav aizmāršīgi.

Lukrēcija vēl arvien izskatījās ļoti domīga, bet viņa nekā vairs neteica.

— Tur viņi ir! — Hermiona iesaucās.

J

Viņa māja ar roku un sauca. Dzīve piepeši kļuva it kā gluži citāda. »Šie kustīgie stāvi atdzīvināja apkārtējo tukšumu, un to skanīgās balsis pildīja ar mūziku dziļo klusumu. Viņa čukstēja pie sevis kādu svēto rakstu pantu: — Bēdas var ilgt visu nakti, bet līdzi ritam nāk prieks. — Viņa saprata, cik tas bija muļķīgi, ka viņa bija jutusies tik skumja, vientuļa un pamesta. Viņa mēroja ar tagadnes prieku ne tieši pārlaistās bēdas, — tā viņa tās nevarētu saukt, — bet pārlaistās skumjas, un viņa gandrīz bailēs domāja: — Cik briesmīgi atkarīga es esmu!

— Mamma mia! — Lukrēcija iesaucās, kad gravā atkal atskanēja smiekli. —Cik viņi priecīgi un traki! Viņiem būs

nakti labi ķēries.

}

Hermiona dzirdēja smieklus, bet tagad tie skanēja viņai ausīs mazliet griezīgi.

— Nezinu, — viņa domāja, pārliecoties pār terases mūri, — nezinu, vai viņš maz ilgojās pēc manis. Nezinu, vai vīrieši kādreiz tā ilgojās pēc mums, kā mēs pēc viņiem.

Viņi laikam nedzirdēja viņas saucienu un neredzēja viņas mājienu, bet tagad Moriss paskatījās uz augšu un iekliedzās. Arī Gaspare noņēma savu audekla cepuri un ļoti skaļi iesau-cas:

— Buon giorno, signora.

— Sinjora! — Lukrēcija teica.

-Jā.

— Skatieties! Vai man nebija taisnība? Vai viņi nes kaut ko?

Hermiona dedzīgi un pat kaisli skatījās uz abiem stāviem,

kas tuvojās pēdējam kailās nogāzes izcilnim. Morisam vienā rokā bija spieķis, bet otra tam bija brīva. Gaspare vēl arvien mežonīgi vicināja cepuri, turot to abām rokām, kā jūrnieks signālkarogu.

— Varbūt nebija laba nakts, — viņa teica, — un viņi nav nekā noķēruši.

— O, sinjora, jūra bija rāma. Viņi būs dabūjuši. .

— Varbūt viņu kabatas ir pilnas zivīm. Es ticu, ka tā ir

Viņa runāja ar jautru pārliecību.

— Ja viņi vispār būs noķēruši kādu zivi, tad vajadzēs izlietot tavu pannu, — viņa sacīja.

— Chi losa? — Lukrēcija diezgan vienaldzīgi atbildēja.

Patiesībā viņa domāja, ka padronai ir tikai viena vājība. Tā

reizēm bija drusku stūrgalvīga, un tai nevarēja iestāstīt patiesību. Un tā nepazina visai labi vīriešus, kaut arī tai bija vīrs.

Gaspare un Moriss sakaisušām sejām un līksmām, mirdzošām acīm iznāca caur veco normāņu arku. Ekskursija bija viņus krietni nogurdinājusi, un viņi bija laimīgi, ka varēs atpūsties. Delarejs saņēma Ilermionas roku. Viņš gluži dabīgi gribēja viņu noskūpstīt Lukrēcijasun Gaspares klātbūtnē, bet pieliecoties viņai juta, ka tās roka viegli sastingst viņējā, un atturējās. Viņa ilgojās šī skūpsta, bet šeit tas būtu samaitājis viņas prieku. Lai arī viņa bija laipna un familiāra pret saviem kalpotājiem, viņa nevarēja to priekšā izrādīt savas dziļākās jūtas. Viņa būtu laimīga saņemot skūpstu pēc vientuļās nakts. Vai viņš to zināja?

Viņš vēl arvien turēja viņas roku savējā un sāka stāstīt savus piedzīvojumus.

— Vai tev gāja jauki? — viņa jautāja un domāja, ka viņš izskatās laimīgs kā zēns.

— Prasi Gasparem!

— Man liekas, ka tas nav vajadzīgs. Tavas acis jau man stāsta.

— Es nekad nebiju piedzīvojis tik jauku un gaišu nakti Kāpēc mēs vienmēr neguļam laukā?

— Vai nepamēģināsim kādu nakti gulēt terasē?

— Pie velna, jā! Tas būs joks!

— Vai tu bridi jūrā?

— Domāju gan. Prasi Gasparem, vai es nesitu visus pušu! Man nācās arī peldēt.

— Un zivis? — viņa centās bezrūpīgi jautāt.

— To bija bariem. Mēs saķērām briesmīgi daudz, un Kar-melas māte tās brīnišķīgi izcepa. Tici, Iīermiona, ka man pēc peldes jūrā bija milzīga ēstgriba.

Viņa brīdi klusēja. Tās roka bija izslīdējusi no viņējās. Beidzot viņa atkal ierunājās:

— Un jūs gulējāt alās?

— Jā, pārējie.

— Un tu?

— Es nevarēju gulēt un tāpēc pastaigājos pa pludmali. Bet es tev izstāstīšu visu. Tu neļaunojies, Iīermiona, ja es tagad atbaidīšos? Tu zini, esmu briesmīgi noguris. Es domāju, ka līdz pusdienām varētu skaisti nosnausties.

— Nāc iekšā, mīļais, — viņa atbildēja. — Mēs pusdienas ēdīsim mazliet vēlāk, pēc pusvieniem.

— Un zivis, sinjora? — Lukrēcija jautāja.

— Gan jau iztiksim bez zivīm, — Iīermiona novērsusies teica.

— 0, velns, — Delarejs iesaucās, kad viņi iegāja mājā, un viņš iebāza roku kabatā. — Es tev kaut ko atnesu, Hermiona.

— Zivi! — viņa strauji iesaucās, un viņas seja apskaidrojās. — Lukrē. . .

— Zivs kabatā! — viņš, vēl arvien nekā neatceroties, to pārtrauca. — Nē, tā ir vēstule. To man iedeva ciemā, kad nācām mājās. Šeit tā ir!

Viņš izvilka vēstuli, atdeva to viņai un iegāja guļamistabā, bet Hermiona ar to rokā palika dzīvojamā istabā pie galda.

Tā bija no Artuā ar Kairuanas mārku.

— Tā ir no Emīla, — viņa teica.

Moriss taisīja ciet slēģus, lai guļamistaba būtu tumša.

— Vai Artuā vēl Āfrikā? — viņš jautāja, ar troksni nolaižot stieni.

— Jā, — viņa vēstuli atplēšot atbildēja. — Ej tagad kā labs bērns gulēt! Es pa to laiku izlasīšu, ko viņš raksta.

Viņa tik ļoti vēlējās to noskūpstīt, ka nedrīkstēja tam tuvoties, un tāpēc runāja nevērīgi un gandrīz ar liekuļotu ’

vienaldzību. Viņš izbāza pa durvīm saulē priecīgo seju, un viņa redzēja, ka tā uzacīs virs smieklu pilnajām, bet jau miegainajām acīm turējās sviedru lāses.

— Nāc un pasēdi pie manis vēlāk, līdz es iemigšu, — viņš teica un pazuda.

īlermiona sakustējās, it kā gribētu viņam sekot, bet apstājās un atlocīja vēstuli.

Abdul Kadera ielā 4, Kairuanā.

— Mīļais draugs, — šī būs viena no manām drūmajām vēstulēm, bet Tu man piedosi. Vai pār Tevi kādreiz slīgst smags šaubu mākonis, vai esi jutusi, ka tuvojas nelaime, un vai Tev ir licies, ka uz Tevi jau zogas nāvīga ienaidnieka soļi. Vai zini, ko nozīmē zaudēt dūšu un baidīties par sevi, dzīvi un nākotni, ilgoties dzirdēt draudzīgas balss teiktu līdzjūtīgu vārdu, ilgoties satvert draudzīgu roku? Vai esi jutusies kā bērns tumsā, kad Tavs intelekts nav sargājis Tevi pret bailēm no bezveidīgām lietām. Šeit spīd Āfrikas saule, kur rakstot sēžu zem palmu koka, un netālu no manis tup raans kalps Lerzonis. Laiks ir tik skaidrs, ka cs gandrīz varu saskaitīt dzīsliņas palmu lapām, un tik silts, ka Lerzonis ir nometis visas drēbes un palicis kreklā. Man ir auksti, un man liekas, ka esmu tumsā. Es rakstu Tev, lai atgūtu mazliet drosmes. Bet es vēl nekā neesmu atguvis. Man liekas, ka manai grūtsirdībai ir kāds fizisks cēlonis, ka es kļūšu briesmīgi slims un ka mani kauli varbūt atdusēsies mošeju ēnā starp islama piekritējiem. Raksti! Vai Paradīzes dārzā zied puķes? Vai atziņu koks līkst augļos, un vai Tu droši plūc augļus un ēd ik dienas? Tu Londonā aicināji mani aizbraukt un apciemot Tevi. Es nebraukšu. Nebaidies. Bet kā es tagad, šai brīdī vēlētos redzēt Tavu nopietno seju un aizskart Tavu drošsirdīgo roku! Man ir savādas nojautas. Smejies par mani, cik vien tik, bet raksti. Es salstu, — salstu saulē.

Emīls.

Kad Heriniona bija izlasījusi vēstuli, viņa klusu stāvēja ar to rokā un skatījās uz balto papīru, kas bija atnesis no Āfrikas šo saucienu. Šī vēstule atgādināja viņai saucienu pān jūrai pēc palīdzības pret draudošu likteni. Viņa bieži bija agrāk saņēmusi no Artuā skumjas vēstules, kurās izpaudās

l'O-'S

pesimisms par dzīvi un literatūru, rūpes par kādu grāmatu, kuru viņš rakstīja un kas negribēja viņam izdoties, dusmas par cilvēku muļķību, franču politikas virzienu un modernās mākslas pagrimumu. Viņa bija pieradusi, ka viņš visu nopēla un bieži bija grūtsirdīgs. Bet šī vēstule bija savādāka kā citas. Viņa apsēdās un pārlasīja to. Brīdi viņa aizmirsa Morisu un nedzirdēja tā kustības blakus istabā. Viņa bija Āfrikā zem palmu koka, uztraukta raudzījās drauga sejā, kurā mēģināja lasīt tā likteni.

— Moris, — viņa sēdot iesaucās, — Emīls atsūtījis man tik dīvainu vēstuli. Man bail, — man liekas, ka viņam uzbrukusi kāda briesmīga slimība vai notikusi nelaime.

Nebija nekādas atbildes.

Viņa piecēlās un ieskatījās guļamistabā. Tā bija gandrīz tumša, bet viņa varēja saskatīt uz spilvena vīra galvu un dzirdēja tā vienmērīgos elpas vilcienus. Viņš jau bija aizmidzis. Viņa nebija dabūjusi tā skūpstu un nebija pasēdējusi pie tā. Viņa jutās muļķīgi nelaimīga, it kā būtu zaudējusi prieku, kuru nekad vairs nevarēja atgūt. Viņa domāja, ka lielākais mīlas posts ir kaislais žēlums par zaudētiem niekiem. Šai brīdī viņai likās, — nē, viņa to noteikti juta, ka viņas dzīvē vienmēr būs ēna. Viņa bija zaudējusi Morisa skūpstu, kad tas atgriezās pēc pirmās prombūtnes kopš viņu kāzām. Viņa skūpsts tai arvien vēl likās brīnišķīga, gandrīz svēta lieta, ne fizisks akts, bet simbols, kāpēc viņa tam neļāva sevi noskūpstīt terasē? Viņa dusmojās par savu atturību. Brīdi viņai likās, ka gribētu būt tikpat bezrūpīga kā zemnieki. Lukrēcija kaisli mīlēja Sebastjano, bet ļautu tam sevi skūpstīt visu priekšā un lepotos ar to. Kāda nozīme bija taktam un jūtīgumam lielajā, rupjajā dzīvē? Pat Moriss viņu nesaprata. Viņš bija atklāts kā zēns, gandrīz kā zemnieku zēns.

Viņa sāka domāt par Delareju. Viņa Sicīlijā bieži domāja par viņu. Anglijā viņa nekad to nebija darījusi. Tur viņa domāja, ka pazīst Delareju labāk nekā tas viņu. Viņai likās, ka ir bijusi gandrīz iedomīga un lepojusies ar savu intelektu. Viņa kļuva pazemīgāka šeit, Etnas tuvumā.

Viņa apsēdās tumsā, vērojot uz spilvena viņa tumšos matus un gaidīja, kad viņš uzmodīsies.

Pagāja labs laiks, un viņa izdzirda terasē troksni. Viņa klusu piecēlās, izgāja dzīvojamā istabā un paskatījās laukā.

Lukrēcija klāja galdu.

— Vai jau ir pusviens? — viņa jautāja.

— Jā, sinjora.

— Bet padrone vēl guļ!

— Gaspare ari, sienā. Nāciet, paskatieties, sinjora!

Lukrēcija saņēma Herrnionu aiz rokas un aizveda aiz mājas

stūra. Tur zem nojumes zemā jumta uz siena klēpja netālu no ēzeļa Tit.o gulēja Gaspare. Viņš bija ģērbies tikai kreklā un biksēs, viņa brūnās rokas bija kailas un mati viņam bija sajukuši pār valgo pieri. Ap kājām viņam staigāja un knābājās dažas vistas, un kreisajā azotē viņam bija saritinājies melns kaķis. Viņš izskatījās ļoti jauns, veselīgs un apmierināts, kā pati iemiesotā bezrūpība.

— Kaut es varētu tā gulēt, — Hermiona teica.

— Sinjora! — Lukrēcija pārsteigta iesaucās.—Jūs šais baltajās drēbēs stallī! — Mamma mia! Un vistas!

— Es mīlētu vistas, ēzeli, kaķi un sienu. Bet es esmu par vecu, lai varētu tā gulēt. Nemodini viņu! — Hermiona iesaucās, jo Lukrēcija tuvojās Gasparem. — Un es nemodināšu padroni. Lai viņi abi guļ. Viņi bijuši visu nakti nomodā. Es ēdīšu viena. Gan viņiem kaut ko sameklēsim, kad tie pamodīsies. Varbūt tie gulēs līdz vakaram, līdz vakariņām.

— Gaspare jau noteikti, sinjora. Ja viņš ir noguris, tas var nogulēt visu dienu.

— Man liekas, ka padrone arī, — Hermiona jautri teica un tad apsēdās pie vientuļās maltītes.

Viņas vienīgais biedrs bija Artuā vēstule. Viņa to ēdotatkal pārlasīja, un viņai atkal likās, ka to rakstījis cilvēks, kam tiešām draud nelaime. Viņas silto sirdi sāpināja doma par viņa vientulību tālajā Āfrikas pilsētā. Viņa salīdzināja to ar savu īslaicīgo vientulību un sarāja sevi, ka dusmojas par to, ka jāēd vienai. Cik daudz viņai piederēja, — gandrīz viss! Un cik nabags bija Artuā ar visām tā spējām, slavu un brīvi! Viņa tuvumā bija tikai arābu kalps, kamēr viņai bija — Mo-riss. Viņas sirds kvēloja pateicībā, un jūtoties tik bagāta, viņa gribēja dot arī citiem, viņa vēlējās darīt visus laimīgus un sevišķi viņa vēlējās darīt laimīgu Emīlu. Viņa vēstule bija ļoti drūma. Arī viņai kļuva smagi, kad vien paskatījās uz to, un viņa sajuta pat bailes. Tā atcerējās viņu ilgo un tuvo draudzību, kā viņa bija jutusi līdz tā cīņām, lepojusies ar viņa uzticību un to, ka viņš prasīja tās padomu jautājumos, kas attiecās uz viņa darbu. Atgriezās pagātne, aizdedzināja ugunis viņas sirdī, un viņa vēlējās būt tā tuvumā un sasildīt viņu. Par viņu spīdēja Āfrikas saule, bet viņš bija sastindzis un sala. Viņa domāja, cik tas brīnišķīgi, ka uzticamas drauga rokas pieskāriens, drauga acu smaids iespēj to, ko nespēj saule. Dažreiz viņa sevi un visus cilvēkus uzskatīja par punduriem. Tagad viņa juta, ka ir cēlusies no milžu cilts, kurai ir neaprobežoti daudz spēka. Ja tikai viņa būtu zem palmas pie Emīla, viņa pārbaudītu spēku, kuru apzinājās sevī, brīnišķīgo spēku, kāda nebija pat pasaulei, un sniegtu gaismu un siltumu cilvēka sirdij. Viņa instinktīvi izstiepa roku, it kā gribētu pieskarties Emīlam, bet tā sastapa tikai gaisu un noslīga gar sāniem. Viņa nopūzdamās piecēlās.

— Nabaga Emīls, — viņa pie sevis teica, — kaut varētu viņam palīdzēt!

Domājot par Mcrisu, kas mierīgi gulēja netālu no viņas, tā gribēja pateikties par savu lielo laimi, izdarot kaut ko derīgu, atnesot citiem — piemēram Emīlam — laimi vai, mazākais, mieru.

Viņa bridi tik stipri izjuta šo vēlēšanos, ka tā gandrīz līdzinājās neapzinīgai un neizteiktai lūgšanai: — Dod man izdevību parādīt savu pateicību!

Viņa apstājās pie mūra un pameta skatu gravā un uz pretējo kalna sānu. Etnu šodien varēja redzēt apbrīnojami skaidri. Viņa domāja, ka varētu saskatīt mušu, ja tā nolaistos tās sniegainajā galotnē. Jūra bija kā spogulis, kurā atplaik-snījās skaidrās debesis. Līdz Āfrikai nebija tālu. Viņa vēroja putnu, kas laidās uz jūras pusi. Varbūt tas lidoja uz Kairu-anu un beidzot nolaidīsies uz viena no lielās Djama Kebira mošejas baltajiem kupoliem.

Ko viņa varēja darīt Emīla labā? Viņa varēja, mazākais, tam rakstīt. Viņa varēja to vēlreiz lūgt apmeklēt Sicīliju.

— Lukrēcija! — viņa klusu sauca, lai neuzmodinātu Mori su.

— Sinjora? — Lukrēcija parādījās pie mājas stūra.

— Lūdzu, iznes man spalvu, tinti un rakstāmo papīru!

— Jā, sinjora.

Lukrēcija atradās līdzās Hermionai. Viņa pagriezās, lai ieietu mājā. To darot, viņa teica:

— Lūk, kur pastnieks Antonio!

— Kur? — Hermiona jautāja.

Lukrēcija rādija uz mazu augumu, kas ātri kāpa augšup uz māju pa kalna taku.

— Tur, sinjora. Bet kāpēc viņš nāk? Tagad nav pasta laiks.

— Nē. Varbūt viņš nes telegrammu. Jā, tā būs telegramma.

Viņa paskatījās uz vēstuli, kuru turēja rokā.

— Tā būs telegramma no Āfrikas, — viņa teica, it kā jau zinātu.

Un tai brīdī viņa juta, ka zina.

Lukrēcija pārsteigta paskatījās uz viņu.

— Bet, sinjora, kā jūs varat. . .

— Antonio pazuda zem kokiem. Drīz mēs redzēsim viņu starp klintīm. Es iešu viņam pretim.

Viņa ātri devās uz arku un skatījās lejā pa ceļu, pār kuru saulē šaudījās ķirzakas. Gandrīz tūliņ parādījās arī Antonio, mazs zēns, kas droši rāpās augšā pa stāvo taku. Pār pleciem viņam bija pārmesta ādas soma.

— Antonio, — viņa tam uzsauca. — Vai tev ir telegramma?

— Jā, smjora, — viņš atsaucās.

Viņš elsojot pienāca pie tās, attaisīja somu un iedeva salocītu papīru.

— Ej padzeries, — viņa teica, — paēd arī, ja esi izsalcis.

Antonio aizskrēja projām, bet Hermiona atlocīja papīru un

lasīja franciski:

«Artuā bīstami slims, varbūt vairs neatveseļosies, lūdza, lai Jums paziņo.

Dr. Maksis Bertens, Kairuanā.

Telegramma izslīdēja Hermionai no rokām. Viņa nemaz nejutās pārsteigta. Viņai tiešām likās, ka ir jau gaidījusi šos vārdus, kas stāstīja par traģēdiju, uz kuru bija norādījusi arī vēstule. Brīdi viņa stāvēja un neapzinājās nekādu spilgtāku sajūtu. Tad viņa noliecās, pacēla telegrammu un pārlasīja. Šoreiz tā izlikās kā atbilde neizteiktajai lūgšanai: — Dod man izdevību parādīt savu pateicību! — Viņa tūliņ zināja, kas viņai jādara. Viņai jābrauc uz Kairuanu un jāaizspiež drauga acis, ja tam būs jāmirst, vai arī jāizglābj tā dzīvība.

Antonio gremoja siera maizi un turēja rokā ar sarkanu vīnu pilnu glāzi.

— Es uzrakstīšu atbildi, — viņa tam teica, — un tev būs ar to jāaizskrien atpakaļ.

— Jā, sinjcra.

— Vai tā bija no Āfrikas, sinjora? — Lukrēcija jautāja.

— Jā.

Lukrēcija ieplēta muti un paskatījās uz viņu māņticīgā izbrīnā.

— Ko teiks Moriss? — Hermiona domāja.

Viņa klusu iegāja guļamistabā. Viņš vēl mierīgi gulēja. Tā ērtais stāvoklis miegā un viņa mierīgās elpas troksnis šai brīdī likās viņai dīvaini un pat neiespējami. Viņa jau gribēja uzmodināt to, lai pastāstītu jauno vēsti un apspriestos par ceļojumu. Viņa nemaz nedomāja, ka viņš varētu neļaut tai braukt. Viņa tomēr nespēja to pamodināt, tāpat kā nespējam traucēt noguruša bērna miegu, bet atgriezās dzīvojamā istabā un uzrakstīja telegrammu:

«Tūliņ izbraucu uz Kairuanu, telegrafējiet man uz Tunisia Palace hoteli Tunisā.

Hermiona Del ar eja.»

Antonio aizdrāzās ar to lejā. Tad viņa paņēma vilcienu sarakstu un Tunisas karti un apsēdās pie rakstāmgalda izstrādāt maršrutu, kamēr Lukrēcija, jūtot, ka notiek kaut kas neparasts, nopietni vēroja viņu.

Hermiona nāca pie slēdziena, ka nevarēja neko iegūt, izbraucot naktī. Izbraucot agri otrā rītā, viņa laikā sasniegtu Trapani un nokļūtu tvaikonī, kas pusnaktī dotos uz Tunisu, un Āfrikā nonāktu ap deviņiem no rīta. Kairuana atradās no Tunisas vienas dienas brauciena attālumā ar vilcienu. Ja tvaikonis pienāktu Tunisā laikā, viņa tūliņ varētu noķert vilcienu. Ja nē, viņai nāktos gaidīt veselu dienu.

Viņai likās, ka tā jau atrodas ceļojumā. Viss miers viņai bija zudis. Viņa jau it kā dzirdēja lokomotīvju svilpienu un riteņu dārdus tuneļos un zem tiltiem, kratījās ratos un šūpojās ar tvaikoni viļņos.

Āt ri, it kā steigā viņa pierakstīja, kad pienāk un atiet satiksmes līdzekļi no Kattaro uz Mesinu, no Mesinas uz Palermo, no Palermo uz Trapani, no Trapanes uz Tunisu, no Tunisas uz Kairuanu. Viņa pierakstīja arī biļešu, — retūrbiļešu cenas. Kad tas bija padarīts un viņa nolika spalvu, tā sāka apzināties, kādas pārmaiņas papīra gabaliņš bija ienesis viņas dzīvē, to, cik viņa bija uztraukta, kamēr Moriss vēl atradās neziņā. Ceļojuma drudzis un lielais iekšējais nemiers lika viņai ilgoties kustību un darbības, kurās varētu ņemt dalību viss ķermenis. Viņa laborāt tūliņ sāktu kravāties, bet visas viņas lietas atradās guļamistabā, kur gulēja Moriss. Vai viņš mūžam gulēs? Viņa nevarēja sagaidīt, kad tas pamodīsies, bet negribēja to modināt. Visu varēja sakravāt stundas laikā. Nebija iemesla sākt tūliņ kravāties. Bet kā viņa varēja sēdēt lielajā pavasara pēcpusdienas mierā un vērot Etnas skaidro siluetu, kas pacēlās no jūras, kad Emīls varbūt gulēja uz nāves gultas?

Viņa piecēlās, izgāja atkal terasē un sāka staigāt zem nojumes. Viņa nebija pateikusi Lukrēcijai, ka rītu aizceļos. Morisam tas bija jāzina pirmajam. Ko viņš teiks? Kā viņš to uzņems? Un ko viņš darīs? Tas nodarbināja viņu pat augošajās rūpēs, jo sākumā viņa gandrīz nemaz nejutās bēdīga, nejuta gandrīz neko citu, kā tikai lielo nemieru, kas vēl nebija viņu atstājis. Viņa gribēja, kad Moriss uzmodīsies, iedot tam telegrammu un vienkārši pateikt, ka viņai jābrauc pie Artuā. Tas bija viss. Viņa tam neko neprasīs, viņa nedomāja neko prasīt. Viņa tikai pateiks Morisam, ka nevar atstāt savu labāko draugu vienu Āfrikas pilsētā, kur to apkopj tikai kāds arābs un ārsts atnāk nopelnīt honorāru.

Un ko teiks, ko darīs Moriss?

Kaut tikai viņš pamostos! Viņai likās, ka tās stāvoklis pašlaik atrodas briesmīgā kontrastā viņējam.

— Un ko viiia darīs, ja Moriss . . . ?

Viņa pēkšņi beidza prātot par to, kas notiks, kad Moriss pamodīsies.

Pagāja pēcpusdiena, bet Moriss vēl gulēja. Vērojot, kā mainās jūras mirdzums, kā tas kļūst maigāks un skumjāks un Etnas siluets tumšāks pie apvāršņa, Hermiona juta, ka viņu pārņem neprātīgs izmisums. No šīs dienas atlikās tikai dažas stundas, ritu viņai bija jāpārtrauc un varbūt uz visiem laikiem jāatstāj ideālā dzīve Sicīlijā. Negaidītais trieciens bija pamodinājis viņas jūtīgajā sirdī sāpīgu un gandrīz pārspīlētu nedrošības sajūtu par cilvēku likteni, Viņai likās, ka prieks, kas piederēja viņai šais mierīgajās, Sicīlijā pavadītajās dienās un kas bija tik pilnīgs, kādu viņa vēl nekad nebija izjutusi, tika pārtraukts tā, it kā nekad vairs nevarētu atkārtoties. Uztraukumam par draugu pievienojās cits, neskaidrāks uztraukums, kas bija tumšs un briesmīgs savā nenoteiktībā.

— Ja nu šī ir pēdējā diena, ko pavadām kopā Sicīlijā! — viņa domāja, vērojot starp pakalniem briestošo tumsu un olīvu koku ēnas, kas kļuva arvien garākas.

— Ja nu šī būs pēdējā nakts, ko pavadīsim kopā mācītāja mājā!

Viņai likās, ka pat kopā ar Morisu viņa citā vietā neatradīs tik pilnīgu mieru un prieku, un viņas sirdi sāpināja doma, ka viņai tas jāzaudē.

— Rītu, — viņa domāja. — Tikai vēl dažas stundas, un tad visam būs beigas.

Tas likās gandrīz neticami. Viņa nespēja to pilnīgi saprast un tomēr, saprotot to, viņa it kā nakts murgos izjuta to reizē vājāk un stiprāk kā nomodā pārdzīvotu traģēdiju.

Tikai dažas stundas, un viss būs garām, — un Moriss nogulēja šīs stundas.

Bija jau krēsla, kad viņš pamodās, norūca dažus aprautus vārdus un atvēra acis. Viss bija klusu, un viņš domāja, ka ir agrs rīts.

— Hermiona! — viņš klusu teica.

Tad brīdi viņš gulēja mierā un atcerējās.

— Pie velna! pusdienas laiks jau sen būs garām, — viņš domāja.

Viņš uzlēca no gultas un izbāza galvu dzīvojamā istabā.

— Hermiona! — viņš sauca.

— Jā, — viņa atbildēja no terases.

— Cik pulkstenis?

— Gandrīz jau laiks ēst vakariņas.

Viņš sāka smieties.

— Tu laikam domāji, ka es gulēšu mūžam? — viņš jautāja.

— Gandrīz, — viņas balss atbildēja.

Viņš mazliet brīnījās, kāpēc viņa nenāca iekšā, bet atbildēja viņam no tālienes.

— Es apģērbšos un tūliņ būšu laukā, — viņš teica.

— Labi.

JlJ

Tagad, kad Moriss beidzot bija pamodies, Hermionai bija vēl vairāk žēl zaudēto pē.cpusdienu, bet viņa bija apņēmusies to neizrādīt. Viņa palika, kur bija, tāpēc ka viņu izbiedēja vīra balss un viņa nebija pārliecināta par savu pašsavaldīšanās spēku.

Kad viņš dažas minūtes vēlāk iznāca terasē ar pa da]ai samulsušu, pa daļai vainīgu seju, viņa jutās drošāk. Viņa nolēma nezaudēt laiku, bet tūliņ pastāstīt viņam visu.

— Kamēr tu gulēji, Moris, — viņa teica, — es biju ļoti nodarbināta un atrados tālā ceļojumā.

— Kā, Hormiona? Ko tas nozīmē?—viņš jautāja, apsēžoties pio mūra un noraugoties uz viņu acīm, kas vēl arvien izskatījās samiegojušās.

— Šodien kaut kas notika, kas—kas varbūt visu pārgrozīs.

Viņš bija pārsteigts.

— Cik tu esi nopietna! Bet kas? Kas šeit varēja notikt?

— Lasi!

Viņa iedeva tam ārsta telegrammu. Viņš to lēnām skaļi izlasīja.

— Artuā! — viņš teica. — Nabaga zellis! Un viņš ir Āfrikā gluži viens.

Viņš apklusa, paskatījās uz viņu, tad pieliecās, aplika viņai roku ap pleciem un maigi noskūpstīja viņu.

— Man ļoti žēl, Hermiona, — viņš teica, — ļoti žēl. Es zinu, ko tu jūti. Kad tā pienāca?

— Pirms dažām stundām.

— Un es gulēju. Ak, es nelietis!

Viņš atkal to noskūpstīja.

— Kāpēc tu mani nepamodināji?

— Lai tu dalītos manās bēdās? Tas būtu briesmīgi no manis, Moris.

Viņš atkal paskatījās uz telegrammu.

— Vai tu telegrafēji? — viņš jautāja.

— Jā.

— Varbūt rītu vai pēc vienas vai divām dienām dabūsim labākas vēstis, ka viņš ir pārvarējis krīzi. Viņš ir stiprs cilvēks, Hermiona, viņam jākļūst veselam. Es ticu, ka viņš izveseļosies.

— Es tev gribu kaut ko pastāstīt, Moris, — viņa teica.

— Ko, mīlā?

7 >

Īli

— Es jūtu, ka nevaru šeit gaidīt vēstis.

— Bet ko tad tu gribi darīt?

— Kamēr tu gulēji, es pētīju vilcienu sarakstu.

— Vilcienu sarakstu? Tu taču nedomā . . .

— Man rītu jābrauc uz Kairuanu. Izlasi arī šo!

Un viņa tam iedeva Emīla vēstuli.

>

— Vai tā neliek tev sajust viņa vientulību? — viņa jautāja, kad viņš bija to izlasījis. — Un iedomājies to tagad, — tagad, kad viņš varbūt zina, ka tam būs jāmirst!

— Tu brauc projām, — viņš teica, — tu brauc projām no šejienes!

Viņa balss skanēja tā, it kā viņš nevarētu tam ticēt.

— Rīt no rīta! — viņš vēl neticīgāk piebilda.

— Ja es gaidītu, varētu būt par vēlu.

Viņa cieši vēroja to, un viņas acīs bija lasāms liels uztraukums.

— Tu zini, kādi mēs bijām draugi, — viņa turpināja. — Vai domā, ka man nevajadzētu braukt?

— Jā, es zinu, ko tu jūti. Jā, es zinu. Bet, — viņš piecēlās,— ja tu gribi aizbraukt jau rīt! Man likās, man gandrīz likās, ka mēs šeit dzīvosim vienmēr un pavadīsim šeit mūža beigas.

— Kaut debesis to dotu! — viņa pārvērstā balsī iesaucās. — O, Moris, ja tu zinātu, cik man grūti aizbraukt!

— Cik tālu ir līdz Kairuanai?

— Ja es noķeršu Tunisas vilcienu, tad būšu tur parīt.

— Un tu gribi viņu kopt?

— Jā, —ja nokļūšu vēl laikā. Tagad man pirms vakariņām jāsakravā soma.

— Cik nejēdzīgi! — viņš gluži puiciski iesaucās. — Cik briesmīgi nejēdzīgi! Man nemaz negribas tam ticēt. Cik tu esi neprātīga, Hermiona! Tu pamet visu un gribi braukt tik tālu? No simts sievietēm neviena pati to nedarītu.

— Vai tu to nedarītu drauga labā?

— Es! — viņš vienkārši teica.

— Es nezinu, vai saprotu tā draudzību kā tu. Man, zināms, ir bijis daudz draugu, bet tie visi likās man vienādi, kamēr bija jautri.

— Cik sicīliski! — viņa domāja.

Viņa bija dzirdējusi Gaspari tāpat runājam par saviem draugiem.

— Emīls bez tevis ir man vismīļākais cilvēks pasaulē, —

viņa teica.

)

Viņas balss pārvērtās un pie pēdējiem vārdiem nodrebēja. Viņa gāja pāri terasei uz dzīvojamās istabas logu.

— Man tagad jāsakravā soma, — viņa teica. — Tad pēc vakariņām mēs vēl varēsim pavadīt kopā kādu mierīgu brīdi.

Pēdējie vārdi laikam pārsteidza viņu, jo viņš sekoja tai, kad tā gāja guļamistabā, un teica:

— Varbūt, — kāpēc es nevarētu . . .

Viņš apklusa.

— Jā, Moris, — viņa ātri teica.

— Kur ir Gaspare? — viņš jautāja. — Lai viņš tev palīdz! Bet tu taču neņemsi daudz līdz? Ceru, ka tu būsi prom tikai dažas dienas.

— Kas var zināt!

— Gaspare! Gaspare! — viņš sauca.

— Che vuole? — miegaina balss atbildēja.

— Nāc šurp!

Tūliņ ap mājas stūri parādījās Gaspares slinkais stāvs. Moriss paskaidroja viņam, kas par lietu. Gaspare tūliņ kļuva kustīgs kā dzīvsudrabs. Viņš traucās palīdzēt Hermionai. Likās, ka viņš gribēja būt derīgs ar katru nervu šķiedru.

— Un sinjore? — viņš jautāja, kad bija ienesis istabā somu.

— Sinjore! — Hermiona teica.

— Vai viņš arī brauks?

>

— Nē, nē! — Hermiona ātri atbildēja.

Viņa pielika pirkstu lūpām. Delarejs pašlaik ienāca istabā. Gaspare nekā vairs neteica, bet pameta no padronas ziņkārīgu skatu uz padroni, kad ceļos notupis pie somas lika tanī dažādas lietas.

Ap vakariņu laiku Hermionai jau viss bija sagatavots ceļam. Soma, kuru viņa gribēja ņemt līdz, bija sakravāta. Cik nepatīkama tā stāvēja ar atslēdziņu pie roktura baltajā istabā! Viņa nomazgāja seju un rokas aukstā ūdenī un iznāca terasē, kur jau bija klāts vakariņu galds. Bija klusa, silta nakts, tāpat kā vakar, kad Moriss devās zvejot, un mēness stāvēja zemu skaidrajās debesīs.

— Cik šeit brīnišķīgi! — tā Morisam teica, kad viņi apsēdās pie galda. — Šeit valda miers, visvarenākais miers. Pa

na

skaties uz to zvaigzni virs Etnas un kalnu kontūrām un to veco pili . .

Viņa apklusa.

— Asaras sažņaudz man kaklu, — viņa pēc maza brīža turpināja. — Šovakar ir pārāk skaisti un klusi.

— Es mīlu šeit būt, — viņš teica.

Viņi labu laiku ēda klusēdami Moriss sāka rotaļāties ar maizes drupatām.

— Klausies, Hermiona, — viņš teica.

— Jā, Moris!

— Es domāju, — es, zināms, nemaz nepazīstu Artuā un nevarētu neko palīdzēt, bet es domāju, vai man nevajadzētu labāk braukt tev līdz uz Kairuanu.

Hermionas drūmo seju uz brīdi apskaidroja prieks, kas padarīja to gandrīz skaistu. Moriss turpināja rotaļāties ar maizi.

— Es sākumā neko neteicu,—viņš turpināja, — tāpēc ka — jā, jūtos pārāk saistīts ar šo apkārtni, un es nekad nedomāju to atstāt, pirms nekļūs pārāk karsts, un nekādā ziņā jau tagad, kad sākas pats labākais laiks. Un viss tas nāca tik negaidot. Man liekas, es vēl biju gluži samiegojies, kad tu man to stāstīji, — viņš iesmējies piebilda. — Bet tagad esmu apdomājies. Kāpēc nevarētu pavadīt tevi?

Viņam runājot, smaids sāka dzist Hermionas sejā. Kas viņš iesmējās, tas izzuda pilnīgi.

— Pateicos, Moris, — viņa mierīgi teica. — Pateicos, mīļais. Es būtu laimīga, ja tu būtu pie manis, bet tas nebūtu pareizi.

— Kāpēc?

— Kāpēc. Tagad, kā tu jau teici, sākas vislabākais laiks. Būtu savtīgi aizvilkt tevi pār jūru pie slimības vai pat nāves gultas.

— Bet ceļojums?

— O, esmu pieradusi būt patstāvīga. Iedomājies, cik īss laiks, kopš esam precējušies. Es gandrīz vienmēr esmu ceļojusi viena.

— Jā, es zinu, — viņš teica. — Zināms, ka nav nekādu briesmu. Es tikai gribēju . . .

— Tu tikai gribēji būt pašaizliedzīgs, — viņa teica.

— Paldies tev par to. Bet šoreiz es gribu būt pašaizliedzīga. Tev jāpaliek šeit un jāuzrauga māja, un es atgriezīšos, tiklīdz inan tas būs iespējams. Domāsim par to dienu, kad es atkal kāpšu augšā uz savu, — uz mūsu paradīzes dārzu. Visu savu prombūtnes laiku es gaidīšu to brīdi, kad atkal ieraudzīšu terases baltās kolonnas, ģerānijas, māsu mājas balto sienu, — viņa apklusa, bet pēc brīža piebilda: — un tevi.

— Jā, — viņš teica, — bet tu neredzēsi mani terasē.

— Kāpēc nē?

— Tāpēc ka katrā ziņā būšu tev aizgājis pretim uz piestātni. Tā diena būs svētki.

Viņa neko vairs neteica. Viņas sirds bija pārāk pilna pretrunīgām jūtām un balsīm. Vienu vai divas no šīm balsīm viņa vēlējās apklusināt, bet tās bija neatlaidīgas. Tad viņa mēģināja neklausīties, ko tās saka. Bet tās bija nežēlīgi skaļas.

Vakariņas bija drīz paēstas, un Gaspare nāca novākt galdu. Viņa seja bija ļoti nopietna, pat norūpējusies. Viņam nepatika, ka padrona tik piepeši aizbrauc.

— Jūs atgriezīsieties, sinjora? — viņš jautāja, kad noņēma galdautu un taisījās salocīt galdu, lai varētu to ienest iekšā.

Hermiona mēģināja smieties.

— Bez šaubām, Gaspare! Vai domā, ka aizbraucu pavisam?

— Āfrika ir ļoti tālu.

— Tikai astoņu stundu brauciena attālumā no Trapanes. Es varu atgriezties ļoti drīz. Vai tu aizmirsīsi mani?

— Vai es aizmirsu padronu, kad viņa bija Anglijā? — zēns atbildēja. Viņa izteiksmīgā seja pēkšņi kļuva stingra un acīs iemirdzējās drūmas ugunis.

Hermiona strauji satvēra viņa roku.

— Es tikai smējos. Tava padrona zina, ka tu neaizmirsīsi viņu tāpat kā viņa tevi.

Gaspare ātri pacēla viņas roku, noskūpstīja to un acis slaukot aizsteidzās projām.

— Šie sicīlieši prot iekarot mīlu, — Hermiona viegli aizsmakušā balsī teica. — Es ticu, ka šis zēns nomirtu manis dēļ, ja tas būtu vajadzīgs.

— Es arī tam ticu, — Moriss sacīja. — Bet ik dienas nevar atrast tādu padronu kā tu.

— Aiziesim līdz arkai, — viņa teica, — man pēdējo reizi vēl kopā ar tevi jāpaskatās uz kalniem.

Aiz arkas atradās liela, lēzena klints, dabīgs sēdeklis, no kura varēja redzēt kalnu virkni, ko nevarēja saskatīt no terases. Hermiona bieži sēdēja viena uz šīs klints un skatījās uz tālajām, smailajām kalnu galotnēm, kuru kontūras satrauca viņas fantāziju kā primitīva, mežonīga mūzika. Tagad viņa novilka Morisu sev līdzās un turēja viņa roku savējā. Viņa domāja par daudz ko, starp citu arī par mazo epizodi ar Gaspari. Viņu bija aizkustinājis tā pēkšņais jūtu uzplūdums, kas izlauzās kā uguns pa plaisu, kas pēkšņi atvērusies zemes garozā. Tas bija nomierinājis viņu un aizdzinis kādu ēnu, kas tai tuvojās, — baiļu ēnu. Viņa raudzījās uz kalniem, kas izskatījās tumši mēness sudrabā.

— Moris, — viņa jautāja, — vai tu mēģini pētīt cilvēkus?

Delareja sejā ieradās patīkamā un kautrā pazemības

izteiksme, kuru Artuā novēroja tai naktī, kad viņi Londonā kopā vakariņoja.

— Es nezinu, Hermiona, — viņš teica. — Vai tas ir viegli?

— Es domāju, taisni šovakar es domāju, ka tas ir ļoti grūti. Cilvēka iztēle pieķeras niekiem, pavairo un sagroza to. No mazām lietām, mazām, dabīgām lietām cilvēks atvasina, — es domāju, ka tas no oda iztaisa ziloni. Kā mums vajadzētu censties pazīt tos, kurus mīlam! Tas ir ļoti dīvaini, bet man liekas, ka dažreiz taisni tāpēc, ka mīlam, esam gatavi baiļoties, šaubīties, pārspīlēt, iedomāties, ka esam ko zaudējuši, kad viss vēl pa vecam. Draudzībā cilvēks spēj visu pareizāk novērtēt, — varbūt tāpēc, ka visam mazāka vērtība. Vai zini, ka cs šovakar pirmo reizi apzinos milzīgo starpību starp mīlu, kuru sajūtam pret draugu, un mīlu, kuru sajūtam pret mīļoto cilvēku?

— Kāpēc, Hermiona? — viņš vienkārši jautāja.

Viņš izskatījās mazliet apmulsis, bet godbijības pilns.

— Es mīlu Emīlu kā draugu. Tu to zini.

— Jā. Vai citādi tu brauktu uz Kairuanu?

— Es būtu ļoti satriekta un daudz ko zaudētu, ja viņam būtu jāmirst. Kaut viņš paliktu dzīvs! Un tomēr . . .

Viņa pēkšņi saņēma arī tā otru roku.

— O, Moris, es šodien domāju, es domāju tagad, — ja tu būtu slims un varbūt mirtu! O, manas jūtas un manas bailes būtu gluži citādas! Ja tu tiktu man atņemts un atrauts! Man neatliktu vairs nekā, it nekā.

Viņš aplika tai roku un gribēja kaut ko teikt, bet viņa turpināja:

— Un ja man tevi atņemtu, cik briesmīgi būtu just, ka esmu kādreiz domājusi par tevi kaut ko nelabu, pārpratusi kādu tavu skatu, vārdu vai darbu, ka es savā egoismā vai straujumā esmu centusies ierobežot kādu tavu dabīgu impulsu vai arī spiedusi atmest vienkāršību un kļūt mākslotam. Esi vienmēr patiess un sirsnīgs pret mani, Moris, un nebaidies, ka varētu ar to mani sāpināt. Esi vienmēr tāds, kāds esi, paliec vienmēr kā zēns, jo es tevi tādu milu.

Viņa uzlika tam galvu uz pleca, un viņš juta, ka viņa trīc.

— Es domāju, ka vienmēr esmu patiess pret tevi, — viņš teica.

— Tu esi tikpat, patiess kā Gaspare. Tu man nozīmē tik daudz, tu man nozīmē visu, un tavs godīgums pavada mani kā Dieva svētība.

Viņa pacēla galvu un piecēlās.

— Kaut Dievs dotu mums vēl daudz nakšu šeit augšā, — viņa teica, — daudz laimīgu, laimīgu nakšu. Pakalnu klusums līdzinās no maldiem izsijātai vislielākajai patiesībai, kas ir tik skaista. O, Moris, kur divi cilvēki mīl viens otru tādā klusumā, kā šis, tur ir debesis zemes virsū.

Viņi lēnām atgriezās caur arku terasē. Dziļi lejā gandrīz kā pērle viegli vizēja jūra. Tālumā virs jūras pacēlās Etnas sniegainā galotne, kas mirdzēja augstāk, ar saltāku spodrumu un stāstīja par tāliem noslēpumiem un neaizsniegtiem augstumiem. Virs sniegainās Etnas spīdēja vakara zvaigzne. Pie jūras spīdēja maza gaismiņa sirēnu mājā.

Apstājoties dziļajā nakts klusumā mājas priekšā, Her-miona uzlūkoja zvaigzni virs sniegainās virsotnes, bet Moriss raudzījās lejā uz mazo gaismiņu piejūras.

IX

Tikai tad, kad Hermiona bija aizbraukusi, kad vilciens, no kura viņa māja ar roku, bija nozudis un Delarejs redzēja, ka Gaspare noslaucīja pāris asaru, kas gribēja ritēt pa tā brūnajiem vaigiem, viņš sāka saprast lielo pārmaiņu, ko liktenis bija ienesis viņa dzīvē. Viņš saprata to vēl skaidrāk, kad bija uzkāpis kalnā un atkal stāvēja terasē mācītāja mājas priekšā. Hermionas personība bija tik spēcīga un liela, ka tās prombūtnē likās, ka pēc skaļas mūzikas ir pēkšņi iestājies dziļš klusums. No sākuma Moriss bija pārsteigts un gandrīz apmulsis kā bērns, kas grib saraukt pieri, raudzīties platām acīm un gaidīt, kas ar viņu notiks pārvērstajā pasaulē. Viņš juta, ka atrodas ļoti tālu no tās zemes, kurā bija dzimis un uzaudzis; nekad vēl, pat pirmo dienu Sicīlijā viņš nebija to tik stipri izjutis. Viņš nebija šeit svešs. Viņam nelikās, ka viņš atrodas trimdā. Bet nekad kopā ar Hermionu viņš nebija tā izjutis jūras, kalnu, olīvu koku un vīna dārzu skaistumu, to, cik laipni viņu uzņēma šī zeme, un savu lielo gatavību tai atdoties.

Viņš bija līdzinājies Sicīlijas saulē un mēnesnīcā dejojošam faunam. Tagad viņš brīdi stāvēja klusu, ļoti klusu, klausījās, vēroja, bija nopietns un apzinājās sevi uz brīnišķās ainavas fona.

Ileriniona bija sajūsmā par Sicīliju, viņa centās vērot un izjust tās pavasari, bet neprata mācīt Mcrisu redzēt un just. Kopā ar vērotāju Hermionu viņš bija līdzinājies sicīlietim, — Gasparem, kas tomēr ieņem dzīvē citu stāvokli. Hermionas prombūtnē viņš arī līdzinājās Gasparem, bet bija vēl kas vairāk. Likās, it kā viņš vēl dejotu tarantellu, bet tagad spētu bridi apstāties, vērot savu izpildījumu un atzīt, ka tas ir skaists.

Tā tas bija no sākuma, klusumā, kas sekoja mūzikai.

Viņš raudzījās uz Etnu un domāja:

— Cik dīvaini, ka es dzīvoju šeit kalnā un skatos uz Etnas dūmiem un bez manis nav neviena, kas šeit prastu runāt angliski!

Paskatījies uz Lukrēciju un Gaspari, viņš domāja:

— Kāds mēs esam savāds trio! Cik dīvaini un gleznaini tie izskatītos Anglijā un kā tie atšķiras no angļiem, un cik tomēr brīvi es jūtos ar viņiem!

Pie velna, tas ir brīnišķīgi!

Un tad viņu pārņēma romantikas un dēku nojauta, kādu viņš nekad nebija sajutis, kad atradās kopā ar savu sievu — anglieti, kas prasīja, lai viņš domā un jūt tāpat kā viņa, prasīja to īstas mīlas sirsnībā.

— Nabaga sinjora, — Gaspare teica. — Es redzēju, ka viņa raudāja, kad vilciens sāka kustēties. Viņa mīl manu zemi, un viņai grūti to atstāt. Viņai vienmēr vajadzētu dzīvot šeit tāpat kā man.

— Gaspare, — Moriss, uzliekot zēnam roku uz pleca, teica. — Viņa ļoti drīz atgriezīsies.

Gaspare pacēla pie acīm roku, tad izvilka sarkandzeltenu kabatas cļrāniņu, uz kuras bija izšūts: — Caro mio, — un nekautrējoties izslaucīja tās.

— Nabaga sinjora, — viņš atkārtoja. —Viņa negribēja mūs atstāt.

— Gaidīsim viņu pārbraucam, — Moriss sacīja.

Viņš pēkšņi aizgriezās un iegāja mājā.

Kad viņš istabā aplūkoja gleznas un grāmatas, vaļējo pianīno, uz kura atradās dažas notis, un kādu rokdarbu, kur adata bija iesprausta pie nepabeigtas ziedlapiņas, viņš sāka justies vientuļš. Bija tikai rīts. Ko viņam darīt? Ko viņš varēja darīt? Brīdi viņam likās, ka atrodas, tā sakot, sēklī. Viņš bija ārkārtīgi pieradis pie Hermionas, viņas fiziskais un garīgais vitālisms viegli aizpildīja visu dienu, ka nemaz nemanīja un nevarēja iedomāties neviena tukša brīža. Viņas fiziskā veselība un dedzīgais prāts rokrokā radīja ap viņu tādu atmosfēru, kurā nevarēja rasties garlaicība un kas izslēdza ari steigu. Moriss juta, ka mājā valdošais klusums ir mazāk mierīgs kā drūms. Viņš pieskārās klaviatūrai un mēģināja ar vienu pirkstu spēlēt «0 sole mio» motīvu. Viņš pacilāja divas vai trīs grāmatas, izņēma adatu no Hermionas rokdarba un iesprauda to atkal atpakaļ. Vientulības sajūta tikai pieauga. Piestātnē, kad aizgāja vilciens, viņš nesajuta to tik pārāk stipri. Viņš to nesajuta tā arī terasē. Tur viņš neapzinājās vientulību, bet pārmaiņu, — pārmaiņu, kas atnesa zināmu nemieru. Bet tagad! vieglām bailēm viņš domāja par nākošajām dienām.

— Es dzīvošu laukā, — viņš pie sevis teica. — Es jūtos skumji tikai istabā. Es dzīvošu laukā, došos ekskursijās, un viss būs labi.

Viņš gandrīz neapzinoties bija atkal paņēmis kādu grāmatu un ar to rokā iestājās durvīs un skatījās laukā Gaspare ļoti drūmu seju sēdēja pie terases mūra. Viņš bridi klusu uzlūkoja savu saimnieku un tad teica:

— Sinjorai vajadzēja ņemt mūs līdz uz Āfriku, Tā būtu labāk.

— Tas nebija iespējams, Gaspare, — Moriss ātri atbildēja.

— Viņa brauca pie nabaga slima sinjores.

— Es zinu.

Zēns bridi klusēja un tad jautāja:

— Vai sinjorc ir viņas brālis?

—Brālis! Nē!

— Radinieks?

— Nē.

— Vai tas ir ļoti vecs?

— Nē, nekādā ziņā.

— Sinjorai vajadzēja ņemt mūs līdz uz Āfriku, — Gaspare atkārtoja.

Šoreiz viņa balsī izskanēja zināma tiepība. Moriss neviļus jutās mazliet neērti un gribēja mainīt sarunu. Viņš paskatījās uz grāmatu, kuru turēja rokā, un redzēja, ka tās ir Tūkstoš un vienas nakts pasakas itāļu valodā. Viņš gribēja darīt kaut ko noteiktu un domāt par kaut ko citu, jo vairāk pēc sarunas ar Gaspari. Viņam ienāca prātā laba doma.

— Nāc zem ozoliem, Gaspare, — viņš teica, — un es tev lasīšu priekšā. Es vingrināšos pareizā akcentā. Tu būsi mans skolotājs.

—Jā, sinjor, — Gaspare klusu atbildēja un klusu sekoja savam saimniekam lejā pa teciņu uz ozolu birzi, kas auga starp milzīgām klintīm, uz kurām gozējās ķirzakas.

— Šai grāmatā ir stāsti par Āfriku, — Moriss teica.

Gaspare kļuva mundrāks.

— Par to zemi, kur aizbrauca sinjora?

— Chi lo sa?

Viņš atlaidās uz siltās zemes, atspiedās pret klinti, atvēra uz labu laimi grāmatu un sāka lēni un uzmanīgi lasīt, kamēr Gaspare izstiepās zālē un klausījās, atspiedis zodu rokā. Stāsts bija par zvejnieku un kastītē ieslēgtu burvi, un tas drīz vien pilnīgi aizrāva Gaspari. Viņš raudzījās Morisa sejā lielajām, brūnajām acīm un kustināja lūpas, klusu atdarinot viņa vārdus. Kad Moriss bija beidzis lasīt, viņš teica:

— Es negribētu, ka mani tā iesloga, sinjor. Es nonāvētos, ja nevarētu būt brīvs. Es vienmēr gribu būt brīvs.

Viņš valstījās kā jauns dzīvnieks uz siltās zemes.

— Es nekad neprecēšos, — viņš piebilda.

Moriss aizvēra grāmatu un arī izstiepās zālē, tad viņš aizvirzījās no klints un gulēja zem galvas sakrustotām rokām un puspievērtām acīm skatījās uz mirdzošo jūru.

— Kāpēc nē, Gasparino?

— Ja cilvēks ir precējies, tad viņš nav vairs brīvs.

— Hm!

— Ja man būtu sieva, tad es līdzinātos Āfrikas burvim, kas bija ieslēgts kastē.

— Un es? — Moriss pēkšņi piecēlās sēdus. — Kā ar mani?

Gaspare laikam apķērās, ka runā ar precētu vīru. Arī viņš

piecēlās sēdus.

— O, bet jūs esat sinjors un bagāts. Tā ir cita lieta. Es esmu nabags. Es mīlēšu daudzas meitenes, pa priekšu vienu un tad otru, bet es nekad neņemšu sievu. Mans tēvs grib, lai es precos, kad būšu beidzis kara klausību, bet, — viņš smējās pats par savu lielisko salīdzinājumu, — es esmu kā no kastītes izlaists Āfrikas burvis. Es esmu brīvs, un es nekad neļaušu sevi atkal tā iesprostot, kā viņš. Per Dio!

Moriss pēkšņi sarauca pieri.

— Tas ir cit ādi, — viņš iesāka, bet apklusa. Grumbas viņa pierē izzuda, un viņš iesmējās.

— Es arī šeit esmu diezgan brīvs, — viņš teica. — Es, mazākais, tā jūtos.

Šeit laukā bija izzudusi tā vientulības sajūta, kuru viņš izjuta mājā. Raugoties lejā pa slīpo kalna sānu, kas viņa tuvumā bija izraibots kokiem, bet tālāk saules izdedzināts un kails; raugoties uz jūru un tās vilinošo piekrasti, kas solīja pārsteigumus ceļotājiem, kad viņš pievērsa skatu tālajam līdzenumam ar tā citronu birzīm, līkumainajām upēm un mazajām pilsētelēm, kas sastāvēja no šaurām namu virknēm, no kuriem pacēlās tievas dūmu strūklas, un kad viņš ļāva skatam aizklīst līdz lielajam, kūpošajam kalnam, kas pacēla zilumā savu sniegaino, nopietno galotni, viņš jutās ļoti brīvs un laimīgs savā bezdarbībā. Viņa intelekts bija svabads kā kumeļš prērijā. Neviens to negribēja saistīt, neviens tam negribēja neko uzspiest vai savaldīt un dzīt to uz priekšu zināmā virzienā. Viņam vairs nevajadzēja just godbijību pret gudrākiem cilvēkiem vai arī censties saprast izsmalcinātus domu un jūtu gājienus, kas viņam bija pilnīgi sveši. Viņš nemeklēja cēloņa, bet kas gan radīja šo jauno, līksmo brīvības sajūtu? Kāpēc viņš atcerējās tikko lasīto pasaku un iedomājās sevi par garu, kas ēnaini parādās dienas gaismā no mazās, izzvejotās kastes? Kāpēc? Viņš līdz šim nekad nebija juties kā ieslodzījumā. Cilvēks apzinās daudzas lietas tikai tad, kad jau atsvabināts no tām. Moriss vienmēr nepagurstot, bija centies sekot Hermionai viņas sajūsmas augstienēs. Tagad, kad viņš bija palicis viens ar zemniekiem, Lukrēciju un Gaspari, kaut kas viņā tomēr sāka priecāties kā bērns, kas atlaists no skolas. Viņš jutās daudz brīvāk kā jebkad. Šo zemnieku vidū viņa prāts varēja būt pilnīgi slinks. Tiem viņš izlikās gudrs kā Dievs.

Moriss pēkšņi iesmējās, atsedzot baltos zobus. Viņš izstiepa rokas pret zilajām debesīm un sauli, kuras stari slīdēja gar ozolkoku lapām, un viņš atkal viegli iesmējās.

— Kas ir, sinjor?

— Cik labi dzīvot, Gaspare. Cik labi būt jaunam šai kalna nogāzē un sūtīt pie velna zināšanas, problēmas un sirdsapziņas pārmetumus. Dzīve patiesībā ir diezgan vienkāršajā tikai tai ļaujam tādai būt. Man liekas, ka par daļu dzīves konfliktu un lielāko daļu dzīves posta mums jāpateicas vīriešu smadzenēm un tā sauktajām gudrajām sievietēm. Tās neko nevar atstāt, mierā. Tās ir norūpējušās pašas par sevi un visiem pārējiem. Pie velna, ja tu dzirdētu, kā viņi Londonā spriež par dzīvi! Tev liktos, ka tā ir vissarežģītākā, visnejaukākā un intrigu pilnākā lieta, kādu vien var iedomāties. Cik tanī pārpratumu un ļaunprātību un Dievs zina kas! Bet tā nav. Dzīve ir ļoti vienkārša vai arī var tāda būt. Piemēram, mēs abi, — mēs neesam muļķi, un mums ir diezgan ko ēst, mums ir katram pāris zābaku un saule, jūra un vecā Etna, kas izturas gluži godīgi. Ko mēs vēl varam vēlēties?

— Sinjor . . .

— Jā.

— Es nesaprotu angliski.

— Mamma mia! — Delarejs sāka skaļi smieties. — Un es runāju angliski. Bet kā lai es to pasaku sicīliski, Gaspare? Pamēģināsim.

Viņš brīdi padomāja un tad teica:

— Tas būs tā. Dzīve patiesībā ir vienkārša un skaista. Bet ja tu raizējies par to, tad — tā kož tev līdzīgi sunim.

Viņš imitēja suni, kas kož. Gaspare nopietni pamāja.

— Mi piace la vita, — viņš mierīgi piezīmēja.

— E anche mi piace a me, — Moriss teica. — Tagad cs pasniegšu tev angļu stundu, un kad sinjora atgriezīsies, tu varēsi runāt ar viņu angliski.

— Jā, sinjor.

Pēcpusdiena pagāja ļoti ātri. Viņi vēl sēdēja zem ozoliem, kad jau bija pienācis vakars un terasē līdzīgi blējienam, kas tik raksturīgs zemāko šķiru dienvidniecēm, atskanēja Lukrē-cijas balss.

Gaspare ironiski atblēja.

— Vai jau vakariņu laiks? — Moriss kūtri ceļoties jautāja.

— Jā-ā, kā vē-ēlaties, mister se-er, — Gaspare lepni atbildēja angliski, — mēs ejam.

— Bravo. Es esmu izsalcis.

Kad Moriss vakariņoja viens terasē, bet Gaspare un Luk-rēcija ēda un čaloja virtuvē, viņš ieraudzīja tālu lejā sirēnu mājā mirdzam gaismu. Tā iedegās līdz ar zvaigznēm, šī mazā jūras zvaigzne. Vakariņojot viņš atkal jutās mazliet vientuļš, un kad ūdens tuvumā, kas klusēja un gaidīja mēness vižņus, tika iededzināta gaisma, viņš kļuva priecīgs, it kā būtu saņēmis drauga sveicienu. Ēdot viņš vēroja šo gaismiņu. Tā bija laipna gaisma, daudz laipnāka kā zvaigznes, jo tā viņam atgādināja zemes lietas, — lietas, kas cilvēkam tuvas. Viņš iedomājās Madalēnu mājiņā, kurā pārnakšņoja, iedomājās, kā tā vāra vakariņas Salvatorem, kas gatavojās doties jūrā durt vai zvejot zivis vai ari gribēja nogādāt tās līdz rītam tirgū. Uz galda bija maize, siers un vecais, sarkanais vīns, kas nevienam nevarēja nākt par ļaunu un glabāja sevī saules smieklus. Un mājas durvis bija atvērtas pret jūru. Vējš plivināja mazo liesmu, kas dega zem madonnas attēla. Viņš redzēja lielo, balto gultu un aktrišu, svēto un smaidošo bērnu sejas, kas vēroja viņu, kamēr viņš gulēja. Un viņš redzēja namamātes seju, kuru viņš noskūpstīja ausmā, pirms aizskrēja caur olīvkoku audzi, lai mestos jūrā. Viņš redzēja melnajiem dārgakmeņiem līdzīgās acis un mazos zelta matiņus tās uzacīs. Viņa bija vienkārša un glīta meitene. Viņam patika ziņkāres izteiksme viņas acīs. Viņš šai meitenei bija kaut kas neparasts un cilvēks no tālas zemes. Viņi tomēr jutās brīvi viens otra tuvumā. Sicīliešu asiņu mantojums viņa dzīslās nozīmēja viņam kaut ko šai dienvidu salā. Tas vienoja viņu ar tik daudziem, — saulē iedegušiem kalniešiem un zvejniekiem un saulē iedegušām zemnieku meitenēm. Tās vienoja viņu ar tiem, — vēl vairāk, — tās padarīja viņu par vienu no tiem. Sicīlija bija viņam sniegusi skūpstu, — skūpstu ausmā pie jūras ar lūpām, kas bija saltas no jūras vēja un jaunības siltuma pilnas. Un ko tas viņam bija nozīmējis? Viņš paņēma to smiedamies un noskaloja to jūrā. Tagad viņš to atcerējās un domās atkal ņēma šo skūpstu, bet daudz lēnāk un nopietnāk. Un viņš vairs neskūpstīja no rīta, dienai austot, bet vakarā, naktij tuvojoties.

Viņš skūpstīja vakarā.

Viņš bija paēdis vakariņas, atgrūda krēslu no galda un izņēma no kabatas cigāru. Tad viņš uzrāva sērkociņu. Kad viņš gribēja aizdedzināt cigāru, viņš atkal paskatījās uz jūru un ieraudzīja gaismu.

— Nolādēts!

— Sinjor!

Gaspare steidzās pie viņa.

— Es nesaucu Gaspare, es tikai teicu — Mamma mia! — tāpēc ka apdedzināju pirkstus.

Viņš uzrāva otru sērkociņu un aizdedzināja cigāru.

— Sinjor, — Gaspare iesāka un apstājās.

— Jā? Kas ir?

— Sinjor, es, —jūs zināt, ka Lukrēcijai ir Castel Veccbio radi.

Castel Veccbio bija tuvākais ciems uz pretējā pakalna, divdesmit minūšu gājiena attālumā no viņu mājas.

— Un tad?

— Tur šonakt būs svētki, sinjorino. Tos sarīko viņas brālēns Pankracio. Sebastjano spēlēs, tiks dejots un . . .

— Lukrēcija grib iet?

— Jā, sinjor, bet viņai bail prasīt.

— Bail? Zināms, ka viņa var iet, viņai jāiet. Pasaki to viņai. Bet vai viņa naktī viena varēs pārnākt mājās?

— Es ari esmu ielūgts, sinjor, — bet es teicu, ka negribu iet pirmā vakarā, kad padrona ir projām. Viņi uzskatītu t.o kā lielu godu, ja jūs arī nāktu.

— Ej vien, Gaspare, ar Lukrēciju un atved viņu atkal droši atpakaļ.

— Un jūs, sinjor?

— Es arī ietu, bet domāju, ka svešinieks traucēs svētkus.

— 0, nē, sinjor, gluži otrādi . . .

— Es zinu, tu domā, ka man vienam būs skumji.

— Jā, sinjor.

— Tas ir labi, ka tu domā par savu padroni, bet es būšu gluži mierīgs. Ejiet vien abi ar Lukrēciju tin nāciet tik vēlu mājās, cik gribat. Pasaki to Lukrēcijai! Un taisies kā tioci!

Gaspāre vairs nevilcinājās. Pāris minūtēs viņš bija uzvilcis savas labākās drēbes, uzlicis galvā mīkstu cepuri un aizspraudis aiz katras auss lielu, sarkanu rozi. Rokrokā ar Lukrēciju viņš nāca atvadīties. Lukrēcija bija aptinusi ap galvu spilgtu dzeltenbaltu lakatu ar safi'āna krāsas bārkstīm. Viņi aizgāja smejoties un lēkājot pa akmeņaino cc]u kā divi bērni.

Kad viņu soļu troksnis bija apklusis, Delarejs, kas bija aizgājis līdz arkai, lai noskatītos viņiem pakaļ, lēni atgriezās terasē un sāka smēķējot staigāt pa to. Valdīja dziļš klusums. Mēnesnīca blāvi apgaismoja mājas balto sienu un terases baltos solus. Vējš bija aprimis. Ozolu un olīvu koku lapas zem terases mūra nemaz nekustējās. Viss bija rāms. Mēnesnīca apspīdēja augšup mājas klintis un kailos kalna sānus. Dolarcju atkal pārņēma dīvaina, vēl nekad nepazīta vientulības sajūta. Sākumā viņš nejutās skumjš, bet tikai atsvabināts, it kā atrastos dīvainā, jaunā, civilizācijas važās nesaistītā pasaulē un būtu primitīvi un mežonīgi brīvs. Tā varētu justies dzīvnieks, kas klaiņo pa tādu apgabalu, kur cilvēks vēl nav spēris kāju. Bet viņš šai brīnišķīgajā naktī līdzinājās pilnīgi vientuļam dzīvniekam. Un mēnesnīca kļuva arvien gaišāka, kamēr viņš gluži neapzināti staigāja šurp un turp pa terasi.

Hermiona tagad tuvojās jūrmalai. Drīz viņa atradīsies uz tvaikoņa klāja un dosies pāri jūrai uz Āfriku. Viņa dosies uz Āfriku, — pie Artuā.

Delarejs atcerējās sarunu ar Gaspari, kad zēns jautāja, vai Artuā ir Hermionas brālis vai radinieks un vai viņš ir vecs. Viņš atcerējās Gasparcs balss skaņu, kad tas gandrīz nopietni, teica: — sinjorai vajadzēja ņemt mūs līdz uz Āfriku. — Zēns, kā redzams, bija pārsteigts. Kāpēc? Laikam tāpēc, ka Delarejs bija ļāvis savai sievai vienai apciemot kādu cilvēku tālā pilsētā. Sicīlieši nesaprot zināmas lietas. Viņš visu laiku bija domājis par savējo, tagad viņš sāka domāt par Hermionas

brīvību. Cik ātri viņa izšķīrās! Kamēr viņš gulēja, viņa jau bija izlēmusi visu. Viņa pat jau bija izpētījusi vilcienu sarakstu. Tai nemaz neienāca prātā prasīt viņam, ko lai dara. Un tā neaicināja viņu braukt tai līdz. Vai viņš vēlējās, lai viņa to būtu darījusi?

Viņā pamodās neizprotama un muļķīga sajūta. Tā ieradās viņā, līdz ko satumsa nakts un viņš atradās pilnīgi vientuļš. Tās vēl nebija dusmas. Tā bija viegla pārestības sajūta, bet tik viegla, ka tā tikai liegi un slepeni aizskāra viņā kādu snaudošu spēku kā roka, kas aizskar, atraujas un tad atkal zogas uz priekšu, lai pieskārtos.

Viņš sāka mazliet ātrāk staigāt pa terasi, vienmēr turoties gar mūri.

Viņš šonakt bija ļoti primitīvs un viņā pamodās primitīvas jūtas. Viņš nezināja, ka viņam tādas ir, un tomēr tās nepārsteidza viņu. Galu galā viņam pat nelikās tās svešas.

Ja nu viņš būtu brīnījies par Hermionas nodomu? Ja viņš

būtu lūdzis to nebraukt? Ja viņš būtu aizliedzis tai braukt.

■>

Ko viņa būtu teikusi? Ko viņa būtu darījusi? Viņš nekad nebija domājis pretoties šim ceļojumam, bet viņam vajadzēja to darīt. Daudzi vīri būtu pretojušies. Šis bija viņu medus mēnesis. Daudziem liktos savādi, ka sieva medus mēnesī atstāj vīru, lai dotos pāri jūrai pie slima un varbūt nāvei tuva drauga. Viņš nešaubījās par Hērmionu. Neviens, kas pazina to tikpat labi kā viņš, nevarētu par to šaubīties, un tomēr šai naktī, kad viņam nebija neviena biedra, viņš jutās atstāts, un viņam likās, ka katram ir sava sabiedrība un tikai viņš ir pilnīgi viens. Hermiona brauca pie drauga. Lukrēcija ar Gaspari bija aizgājuši uz svētkiem dejot, dziedāt, smieties, priecāties un varbūt satikties ar tiem, kurus mīl. Lejā ciemā ļaudis tērzēja viens pie otra durvīm, klejoja kopā pa ielām, spēlēja kafejnīcās kārtis, dziedāja, trinkšķināja ģitāras zem piparu kokiem un peldējās mēnesnīcā. Un viņš, — ko viņš varēja darīt šai naktī, kas lika tvīkt prieka un dzīves saldmes?

Viņš klusi stāvēja pie terases mūra. Augstienē, kur Castel Vecchio turējās pie klints virs jūras, mirdzēja divas trīs gaismiņas. Sebastjans tur pacēla pie lūpām čcramellu un meta nekau trīgajām acīm drošus, valdonīgas mīlas pilnus skatus uz Lukrēciju. Svētku drēbēs ģērbtie zemnieki izveidoja loku, lai sāktu tautas deju. Ceremoniju meistars deva rīkojumus neveiklā franču valodā. Tourneuz! — A votre place! Prer.cz la donne! Dansez toutes. — Acis dzirkstīja, vaigi kaita, un lūpas pavēra sirdīs radītais siltums. Tad vajadzēja nākt tarantellai, kurā Gaspare griezās kā vilciņš un lēkāja groteskiem sojiem īstā dejas trakumā. Uz rīta pusi dejas kļūs arvien mežonīgākas, smiekli ska]āki, joki stiprāki. Viņi sašķindinās glāzes un dzers viens uz otra veselību, apdziedās viens otru un dzīs velnu. Tiks izvilktas kārtis. Viena grupa paliks pie «Scopa», otra sauks «Mi staio! — Carta da vente.»

Viņi nometīs seklos un kāri to atkal uzlasīs, spēlējot «sette e mezzo». Tiks stāstīti piedzīvojumi un noslēgtas derības. Kūpēs garie, melnie, sicīliešu iemīļotie cigāri. Tumšmataini vīrieši un sievietes, izpūruši zēni un meitenes spilgtiem lakatiem ap galvām, lieliem auskariem ausīs atdosies acumirkļa priekam, kā to prot tikai dienvidnieki, aizmirstot nabadzību, grūtības, darbu, nodokļu nastas un visas rūpes un bēdas, kas pavada zemnieku dzīvi, — aizmirstot laiku un aizraujoties svētku priekā un jautrībā.

Jā, laiks tiks aizmirsts. Lukrēcija ar Gaspari atgriezīsies tikai ausmā.

Delarcja cigārs bija izsmēķēts. Viņš izņēma to no mutes un aizsvieda pāri mūrim uz jūras pusi. Tad viņš atspiedās rokām pret mūri, pārliecās pār to un raudzījās uz jūru. Viņā pieauga sajūta, ka viņam nodarīta netaisnība. Viņš apskauda citu priekus šai skaistajā naktī, viņam likās, ka visa pasaule svin svētkus un priecājas, kamēr viņš bija pamests mēnesnīcā viens ar savām bēdām. Viņš nemēģināja izprast savas sajūtas un nedomāja, ka tās ir muļķīgas. Dejotājs fauns neprāto, kad to ir pārņēmis īgnums. Tas sadusmojas. Arī Dela-rejam sanāca dusmas.

Viņu ielūdza svētkos,bet viņš atteicās, — noteikti atteicās iet. Kāpēc? Kaut kas zemapziņā bija viņu atturējis. Viņš teica un arī pats tā domāja, ka viņa klātbūtne traucēs zemnieku jautrību. Bet vai tas bija īstais iemesls?

Pārliecies pār mūri, viņš raudzījās lejā uz jūru. Viņam uzsmaidīja un viņu vilināja jūras ietvertā zvaigzne. Tās zelts atgādināja mazās zelta stīgas tās sicīliešu meitenes tumšajos matos, kas dziedāja piejūras maija dziesmu: —

Māju torņa, māju veni Cu li beili soi ciureri —

Viņš mēģināja dūkt melodiju, bet bija to aizmirsis. Viņš vēlējās to atkal dzirdēt zem olivu kokiem Sirēnu salā.

Viņš atcerējās Hermionu. Drīz vien tā šūposies tālu jūras sudrabā. Vai tā gribēja, lai viņš to pavada? Viņš zināja, ka viņa to gribēja. Tomēr tā neaicināja viņu braukt līdz. Tā pat neļāvās viņam to pavadīt. Viņš neuzstājās. Kaut kas zemapziņā bija viņu atturējis, un kaut kas zemapziņā bija liedzis tai pieņemt viņa piedāvājumu. Viņa devās pie sava labākā drauga, cilvēka, kuru viņa pazina sen pirms Delareja, un viņš bija atstāts viens. Anglijā viņš nevienu bridi nebija sajutis greizsirdību pret Artuā, bet šonakt, apskaužot netālo zemnieku priekus mēnesnīcā, viņam uzmācās greizsirdības sajūta, jo viņš zināja, ka viņa sieva brauc pie drauga. Šis draugs varbūt jau bija mii-is, bet varbūt viņa izglābs tā dzīvību. Delarejs iedomājās viņu pie slimnieka gultas, kā tā kopj to un izdara tam intīmus pakalpojumus, atbalsta to spilveniem, uzliek vēsu roku tam uz degošās pieres, sēž naktī klusu un gluži viena pie tā ēnainajā istabā.

Viņš iedomājās visu to, un sicīlietis viņā pēkšņi iedegās kvēlās dusmās, viņu pārņēma kvēla dziņa izrādīt pretestību vai arī atriebību. Tā bija gluži neprātīga dziņa un līdzinājās bērna kaprīzam impulsam, bet tā bija stipra kā vira nobriedusī apņēmība. Hermiona bija piederējusi viņam. Un sicīliešu asinis viņā pretojās tam, kas sekotu, ja Artuā būtu vēl dzīvs, kad Hermiona sasniegtu Āfriku.

Bet tagad bija par vēlu. Viņš nekā nevarēja darīt. Viņš varēja lūkoties tikai uz mirdzošo jūru, pār kuru vēl šonakt kuģis pārnesīs Hermionu.

Viņu sāka mocīt paša pasivitāte un vientulība. Viņš zināja, ka nevarētu aizmigt, ja ietu gulēt. Viņam nedotu mieru doma par svētkiem. Viņš atkal paskatījās uz Castel Vecchi ugunīm. Tagad viņš redzēja tikai vienu un iedomājās, ka tā mirdz Pankracio mājas logā. Viņš pat iedomājās, ka gar kalna nogāzi un pāri gravai līdz viņam klusu atplūst čeramellas žēlās un ritmiskās skaņas.

Viņš piepeši zināja, ka nespēs visu nakti palikt viens kalna nogāzē.

Viņš ātri iegāja mājā, paņēma savu mīksto cepuri un tad istaigāja visas telpas un aiztaisīja logus un koka slēģus. Kad viņš atkal iznāca uz kāpnēm un aizslēdza mājas durvis, viņš

stāvēja brīdi vilcinoties ar lielo durvju atslēgu rokā. Viņš domāja, ka ies uz Castel Vecchio svētkiem. Zināms, ka viņš tur ies, dejos tautas dejas un dziedās sicīliešu dziesmas. Viņš iebāza atslēgu kabatā un nokāpa terasē. Bet tur viņš atkal vilcinājās. Viņš izņēma atslēgu no kabatas, paskatījās uz to saujā un tad nolika uz dzīvojamās istabas loga palodzes.

— Ja kāds atnāktu, tam nebūtu daudz ko zagt, — viņš domāja. — Un varbūt, — viņš atkal paskatījās uz Castel Vecchio ugunīm un tad lejā uz jūru. Jūras zvaigzne mirdzēja spoži un it kā aicināja viņu. Viņš atstāja atslēgu uz palodzes, ātri uzvilka cepures malu dziļāk uz acīm, pārsteidzās pāri terasei, nogriezās no arkas pa kreisi un sāka iet pa teku, kas veda caur olīvu kokiem lejā uz Isolla Bellu un jūru.

Brīnišķīgā nakts klusumā, kas valdīja pār pakalniem, viņam ieskanējās ausīs balss, — jaunības balss no jūras, kas atmodināja jaunības spēkus viņā.

Hermiona devās pie drauga. Vai viņam vajadzēja palikt vientulim?

Visu ceļu līdz jūrai viņš dzirdēja balss aicinājumu.

X

Ausa jau rīts, kad Lukrēcija ar Gaspari lēnām kāpa augšā pa nogāzi uz mājām. Lukrēcijai bija saraudātas acis, jo viņa bija tikko atvadījusies no Sebastjano, kas šodien devās uz Lipariju salām un viņa nezināja, kad tas atgriezīsies. Sebastjano nebija noskumis. Viņš mīlēja pārmaiņas un priecājās par gaidāmo ceļojumu. Bet Lukrēcijai sāpēja sirds. Viņa pazina Sebastjano, pazina tā mežonīgo un dēkaino dabu, zināja tā vieglprātību un kādas veltes dzīve met pie kājām zaļoksnam jauneklim. Arī Lipariju salās dzīvoja meitenes. Tās varēja būt skaistas. Viņa gandrīz nemaz nejuta greizsirdību, pirms nebija saderinājusies ar Sebastjano, jo tad tai nebija uz viņu nekādu tiesību un viņa sajuta Sicīlijas sievietēm parasto padevību, kas saka: — vīrietis var darīt, ko grib. — Bet tagad kaut kas viņā sacēlās pret šo padevību. Viņa gribēja iegūt Sebastjano tikai sev, un viņu mocīja doma par tā brīvību tālumā.

Gaspare izklaidīgi mierināja viņu.

— Ko tur bēdāt? — viņš teica. — Kad būsi apprecējusies, tu varēsi viņu turēt mājās, lai viņš tev vērpj linus.

Un viņš skaļi iesmējās. Bet kad viņi pienāca tuvāk mājai, tas teica:

— Klusu, Lukrēcija! Padrone guļ. Mums klusu jāiemanās iekšā, lai viņu neuzmodinātu.

Viņi pārgāja uz pirkstgaliem terasei.

— Viņš būs atstājis durvis mums vaļā, — Gaspare čukstēja. — Viņam ir revolveris, un viņam nebūs bijis bail.

Bet kad viņi pienāca pie kāpnēm, tie redzēja, ka durvis ir ciet. Gaspare viegli paraudzīja tās. Durvis bija aizslēgtas.

Viņš iesvilpās.

— Mēs nevaram tikt iekšā, jo nedrīkstam viņu modināt.

Lukrēcija drebēja. Viņai bija auksti.

— Mamma mia, — tā iesāka.

Bet Gaspares asais skats pamanīja uz palodzes atslēgu. Viņš piesteidzās un pacēla to. Tad viņš paskatījās uz aizslēgtajām durvīm un uz Lukrēciju.

— Bet kur ir padrone? — viņš jautāja. — O, es zinu! Viņš būs aizslēdzis durvis no iekšpuses un tad izlicis atslēgu uz palodzes. Bet kāpēc guļamistabas logs ir ciet? Viņš vienmēr guļ pie vaļēja loga.

Gaspare ātri iebāza atslēgu slēdzenē, attaisīja durvis un iegāja tumšajā dzīvojamajā istabā. Viņš izstiepa brīdinot roku pret Lukrēciju, lai tā izturas klusi, piegāja uz pirkstgaliem pie guļamistabas durvīm, attaisīja tās bez trokšņa un pazuda, atstājot Lukrēciju ārpusē. Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās.

— Viss ir labi. Viņš guļ. Iesim arī mēs gulēt.

Lukrēcija jau gribēja iet.

— Un nemaz necelies tik agri vārīt padronem kafiju, — Gaspare piebilda.

— Es to pagatavošu. Man nenāk miegs. Es paņemšu šauteni un iešu medīt putnus.

Lukrēcija izskatījās pārsteigta. Gaspare nekad nemēdza atbrīvot viņu no pienākumiem. Gluži otrādi, viņš stingri nodalīja viņu darbus. Bet viņa bija nogurusi un noraizējusies. Tāpēc viņa neko neteica un smagiem soļiem gāja uz savu istabu, noraisot pa ceļam no galvas lakatu.

Kad viņa bija aizgājusi, Gaspare domās nogrimis apstājās pie galda. Viņš bija Lukrēcijai melojis. Padrone negulēja.

Viņa gulta nebija nemaz aiztikta.. Kur viņš bija palicis? Kur viņš tagad atradās?

Ja sicīlietis mīl savu padroni, tad viņš jūtas tam kā rads. Viņš pieder padronem, un padrone pieder viņam. Viņš nevienam neļaus saraut šīs saites. Viņš būs ļoti greizsirdīgs uz katru, kas mēģinās traucēt viņa un padrones attiecības vai ienākt padrones dzīvē, atklāti nepasakot viņam iemeslu, kāpēc to dara. Hermionas prombūtne lika Gasparem vēl dedzīgāk rūpēties par Morisu. Viņam likās, ka padrone ir atstāts viņa gādībā, un viņš gandrīz sajuta slepenu atbildības sajūtu, it kā Hermionai pārbraucot viņam būtu tai jāatdod Delarejs vesels un laimīgs. Tāpēc šī prombūtne uztrauca un biedēja viņu, vēl vairāk, — viņš jutās vainīgs, ka nebija izpildījis savu pienākumu. Varbūt viņam nevajadzēja iet uz svētkiem. Viņš, zināms, bija aicinājis padroni nākt līdz, bet tomēr . . .

Viņš izgāja terasē un apskatījās visapkārt. Ausa blāva, pelēka gaisma. Lejā kā dūmu vērpetes gulēja miglas vāli un aizsedza jūru. No miglas, kas sedza zemākās nogāzes, iztinās un pacēlās pret debesīm Etnas spocīgais konuss. Gaiss šeit augšā bija vēss, un visas lietas izskatījās pelēkas un drūmas. Te nebija nekā burvīga un nekas nespēja izvilināt cilvēkus no mītnēm.

Kas varēja līdz šai vēlajai stundai aizkavēt padroni no miega?

Gaspare viegli drebot paskatījās pār terases mūri. Viņš domāja, — uztraukti domāja. Lai arī viņš gandrīz nemaz nebija dabūjis skolas izglītību, viņš bija ārkārtīgi apķērīgs un lasīja cilvēka raksturu gandrīz tikpat ātri un noteikti kā arābs. Tagad viņš atcerējās grāmatu, kuru lasīja Sicīlijā jau kopš vairākām nedēļām, — sava padrones rakstura grāmatu, kurā bija ierakstīti vārdi, skati, kustības, patikas un nepatikas sajūtas, bet visskaidrāk izturēšanās. Viņš šķirstīja garā lapas, kamēr nonāca līdz zvejas naktij, gājienam uz alām, ausmai, kad viņš pamodās smiltīs un neatrada padroni sev līdzās. Viņa brūnā roka sažņaudza spieķi, un viņa brūnās acis spīguļojot kā lielam putnam cieši raudzījās uz miglas vāliem, kas aizsedza jūru un visu, kas atradās pie tās.

Terase bija tukša. Kalna nogāzē brīdi pazibēja kāds stāvs. Ieleja saņēma un paslēpa to tumšajās skavās. Gaspare bija atradis meklēto pavedienu, un tas tagad vadīja viņu. Viņš

vairs nevilcinājās. Nevarēja būt vairs nekādu šaubu. Viņš zināja, ka viņa padrone atradās tur, kur bija tai ausmā, kad biedriem guļot izzagās no alas.

Kalnu kazai līdzīgā drošā gaitā un spēcīgas darboties dziņas, ziņkāres, greizsirdības un dusmu pamudināts, Gaspare ātri steidzās pa ieleju. Pēc pāris minūtēm viņš i-znāca uz ceļa pie Isola Bellas. Krastmalā atradās vairāki zvejnieki, Gas-pares draugi, kas kārtoja tīklus un vilka ūdenī laivas, lai varētu doties zvejā. Daži uzsauca viņam, bet viņš to neievēroja, pagrūda mīksto cepuri vairāk uz sāniem un aizsteidzās Mesinas virzienā, turoties ceļam pa kreisi un tālāk no krastmalas, līdz sasniedza pakalnu, no kura varēja redzēt Kafe Bernardi un alas. Tur viņš brīdi apstājās un paraudzījās lejā. Krastmalā viņš neredzēja neviena, bet tālāk jūrā bija melns punkts, zvejnieka laiva. Tā stāvēja uz vietas. Zvejnieks laikam vilka laukā tiklu.

— Tas ir Salvatore, — viņš čukstēja, kad nogriezās uz Sirēnu mājas pussalu, kuru ar sauszemi savienoja melna, šaura klints. Viņu nebaidīja šī šaurā, stāvā klints, kuru no abām pusēm apņēma dziļa jūra. Viņš bezrūpīgi un veikli nolaidās līdz tai, notupās uz akmens, ātri noāva savus kalnu zābakus, novilka zeķes, apsēja tos sev ap kaklu un piecēlās kailām kājām. Tad balansējot izstieptām rokām, viņš droši gāja pāri klintij. Tā bija ļoti šaura. Tai cauri bangoja jūra. Nevienā vietā nevarēja pa to iet taisni uz priekšu. Gasparem vajadzēja likt sāniski pēdu pie pēdas. Bet klints nebija gara, un viņš pārgāja tai gandrīz tikpat ātri kā ceļam. Viņš nebaidījās ne augstumu, ne dziļumu. Viņš bija uzaudzis klintīs un bija tuvs draugs jūrai. Ja viņš iekristu tanī, tā būtu tikai rīta pelde. Sasniedzis otru krastu, viņš uzvilka zeķes un zābakus, satvēra spieķi un sāka kāpt augšā caur biezi saaugušajiem kokiem uz Sirēnu māju. Viņa instinkts terasē viņam teica, ka padrone atrodas šeit. Vienkārši cilvēki bieži vien apbrīnojami labi atceras ikdienišķās dzīves lietas. Gaspare atcerējās padrones jautājumu par mazo gaismiņu pie jūras, savu atbildi un kā padrone bija raudzījies uz salas kokiem, kad viņi rītausmā stāvēja pakalna virsotnē un viņš rādīja uz alām, kurās viņi gribēja nosnausties. Viņš arī atcerējās, no kuras puses padrone nāca uz kafejnīcu, kad bija uzlēkusi saule, — un viņš zināja.

Viņš uzmanīgi un tomēr ātri tuvojās mājai, bet sasniedzis to, apstājās, saliecās uz priekšu un klausījās. Viņš stāvēja asā zālē, kas auga aiz mājas ziemeļu sienas, un tuvu tam stūrim, kas aizsedza skatu uz jūru un mājas durvīm. Sākumā viņš nedzirdēja neko citu, kā tikai jūras vieglās čalas pret klintīm. Cik iepriekš viņš darbojās strauji, tik tagad izturējās klusu. Pagāja apmēram piecas minūtes. Viņš dzirdēja tikai vienmērīgos viļņu čukstus. Pie kājām viņam locījās zāle, kad rīta vējš viegli saviļņoja to. Virs galvas olīvu kokos sāka čivināt kāds putns, un tam atbildēja otrs. Un tad it kā atbildi putnu balsīm viņš izdzirda cilvēku balsu skaņas. Tās bija tālas un klusas, gandrīz kā jūras čalas, un droši vien nāca no jūras puses.

Kad Gaspare saprata, ka runātāji neatrodas mājā, viņš pagāja gar mājas stūri, pārslīdēja klajumiņam, kas bija durvju priekšā, un kokus sasniedzis apstājās gandrīz tanī pat vietā, kur bija stāvējis Moriss, kad ausmā vēroja Madalēnu.

Balsis atskanēja atkal un tuvāk. Meitenes balsī bija dzirdami klusi smiekli, tad nostrinkšķēja ģitāra un iestājās klusums. Tad atkal ieskanējās ģitāras stīgas, un meitenes balss sāka dziedāt kādu zemnieku dziesmu.

Panta beigās balss dūcot vai, pareizāk, vaidot., atdarināja čeramellu. Kad tā apklusa, vīrieša balss teica:

— Ancora! Ancora!

Meitenes balss atkal uzsāka imitējumu, un vīrieša tai groteski pievienojās, imitējumu drastiski pārspīlējot un nobeidzot ar puicisku kliedzienu.

Gaspare, zem kokiem stāvot, par atbildi arī iekliedzās. Viņš bija gribējis klusēt, bet ģitāras skaņas, kas atgādināja viņam svētkus, dziesma, jaunavīgie smiekli un kliedziens, kas atskanēja ausmā, uzvarēja viņa dusmas un aizdomas. Viņā pamodās un dejoja puicisku joku velns. Viņš nevarēja to ne aizdzīt, ne nomierināt.

— Hi-ji-ji-ji-jī!

Viņa balss izgaisa. Iestājās klusums, kas it kā izbijies aizturēja elpu.

— Hi-ji-ji-ji-jī!

Viņš atkal spēcīgi iesaucas, izleca no kokiem un skrēja pāri klajumiņam uz augstienes malu jūras pusē. Tur maza, stāva taciņa vijās lejā uz klintīm, un tur piekalnītē stāvēja padrone ar Madalēnu. Viņi bija saķērušies rokās, ifc kā pēkšņi gribētu viens otram palīdzēt. Viņu sejas bija uztrauktas un lūpas pavērtas. Bet kad viņi augšā ieraudzīja Gaspares vieglo stāvu un redzēja, ka tā dzirkstošās acis raugās uz viņiem cieši un ar zināmu bērnišķu pārmetumu, tie atlaida rokas un uztraukums viņu sejās atslāba.

— Gasparino, — Moriss teica. — Vai tu sauci?

— Jā, sinjor!

Viņš piegāja pie tiem. Madalēna bija nosarkusi un nodūra acis, kad sacīja:

— Buon giorno, Gaspare.

— Buon giorno, donna Madalēna!

Tad viņi brīdi klusēja. Moriss ierunājās pirmais:

— Kāpēc tu nāci šurp? — viņš jautāja. — Kā tu zināji?

Jautrība bija izzudusi Gaspares sejā, jo viņu atkal pārņēma greizsirdība un apziņa, ka viņam pilnīgi neuzticas.

—Vai sinjors negribēja, ka es zinu? — viņš gandrīz skarbi un drūmā balsī jautāja. — Man žēl.

Moriss jokojot viegli uzsita viņam uz pleca.

— Nerunā muļķības, Gaspare! Kā tu varēji uzminēt, kur esmu aizgājis?

— Kur jūs agrāk aizgājāt, sinjor, kad nevarējāt gulēt?

Šoreiz viegli piesarka Moriss. Viņš bija iedomājies, ka viņu

ieslēdz klints, kurā nevar iespiesties cilvēka skats, bet patiesībā bija dzīvojis it kā zem stikla. Viņš mēģināja ar smiekliem aizdzīt apjukumu.

— Tu esi visviltīgākais zēns Sicīlijā, — viņš teica. — Tu līdzinies Āfrikas burvim.

— Jums jāuzticas man, sinjorino, — zēns drūmi atbildēja.

Viņu laikam aizkustināja paša vārdi, it kā to skaņa atgādinātu visu viņa piekļāvībai nodarīto netaisnību, un viņa acīs pēkšņi sakāpa dusmu asaras.

— Es domāju, ka man var uzticēties, — viņš rūgti piebilda.

Morisu pārsteidza tik strauji izrādīto jūtu dziļums. Pirmo

reizi viņam bija izdevība uz bridi dziļi ieskatīties jaunas un kaislas sicīlieša sirds dīvainajā vulkānā. Viņa apjukums izgaisa pēc šī īsā un ātrā skata. Narciss ūdens spogulī ieraudzīja pats sevi. Gaspares izjūtās Moriss redzēja vai arī iedomājās, ka redz pats savu jūtu atspulgu, kas varbūt bija tikai neskaidrs un nedrošs. Viņš būtu tāpat izturējies pret savu

padroni, ja liktenis viņam dzīvē būtu piešķīris citu stāvokli. Viņš izjustu to pašu, ja viņam kaut ko slēptu.

Moriss neko neatbildēja, jo klāt atradās ari Madalēna. Viņi klusu aizgāja līdz mājas durvīm, un tur Moriss, atvadījies no viņas gandrīz kā pieķerts skolas puika, nozuda kopā ar Gas-pari kokos.

— Vai mēs iesim pa šo ceļu? — Moriss jautāja, kad zēns drīz vien nogriezās pa kreisi.

— Kā jūs atnācāt, sinjor?

— Es!

Viņš vilcinājās. Tad viņš redzēja, ka nav vērts censties paturēt kunga pozu.

— Pār ūdeni, — viņš smaidot sacīja. — Es peldēju, Gaspa-rino.

Zēns atsmaidīja viņam, viņu saspīlētās attiecības pēkšņi izzuda, un viņi atkal jutās brīvi.

— Ja jums nav bail, es jums parādīšu citu ceļu, sinjor.

Moriss priecīgi iesmējās.

— Pār klinti? — viņš jautāja.

— Jā, sinjor. Bet jums būs jāiet kailām kājām un jābūt tik veiklam kā kazai.

— Tu šaubies par mani, Gasparino?

Viņš cieši uzlūkoja zēnu, un viņa skatā bija viegli ķircinoša laipnība, — tā bija jautra, bet lūdza arī tai piedot un noteikti solīja gandarījumu.

— Es nekad neesmu šaubījies par jums, padrone.

Viņi nekā vairs neteica, līdz nonāca pie klints. Tur Gas-pare sāka it kā vilcināties.

— Varbūt, — viņš iesāka. — Varbūt jūs neesat pieraduši pie klintīm un . . .

— Klusu! — Moriss iesaucās un noliecās, lai novilktu kurpes un zeķes.

— Dariet tā, sinjor!

Gaspare sasēja kurpes un zeķes un apmeta ap kaklu. Moriss darīja tāpat.

— Un tagad dodiet man roku, tā — vaļīgi.

— Bet tu taču . . .

— Dodiet man roku, sinjor!

Tā bija pavēle. Moriss paklausīja, jo juta, ka šais lietās Gasparem ir tiesības pavēlēt.

— Ejiet tāpat kā es, sinjor, un turieties soli ar mani!

— Rene!

— Un skatieties uz priekšu! Neskatieties lejā uz jūru!

— Va bene

Pēc mirkļa viņi bija jau pāri. Moriss ievilka elpu.

• Pie velna, — viņš teica angliski.

Tad viņš apsēdās zāle un atskatījās uz klinti un bezdibeņiem

— Es priecājos, ka varu to izdarīt, — viņš teica.

Kaut kas viņā trakoja un dejoja tarantellu, kad saule austrumos virs jūras līmeņa pacēla asins sarkano malu Viņš paskatījās uz kokiem

Madalēna mūs redzēja, — viņš iesaucās.

— Viņš bija ieraudzījis, ka tā piespiedusi rokas krūtīm vēro viņus, paslēpusies aiz olīvu kokiem.

— Adio, Madalēna!

Meitene sakustējās, pamāja ar roku, aizgriezās un pazuda

— Es priecājos, ka viņa mūs redzēja.

Gaspare smējās, bet neko neteica. Viņi apāva kājas un sāka ātri iet uz Montē Amato. Kad viņi pārgāja ceļam un sasniedza līkumaino taku, kas veda caur ieleju, Moriss teica

— Nu, Gaspare?

— Nu, sinjorino?

— Vai tu man esi piedevis?

— Kungam nav nemaz jālūdz, lai kalps viņam piedod, Sinjorino, — Gaspare diezgan lepni atbildēja.

Moriss baidījās, ka viņš atkal neapvainojas, un steigšus turpināja:

— Es tev visu izstāstīšu, Gaspare. Kad tu aizgāji ar Lukrē-ciju, es jutos ļoti vientuļš un domāju: — visi dzied, dejo un smejas, tikai es nē.

— Bet es jūs lūdzu nākt līdz, sinjorino, — Gaspare pārmetoši iesaucās.

— Jā, es zinu, bet. .

— Bet jūs domājāt, ka mūs traucēsiet. Tad jūs mūs nepazīstat!

— Nedusmojies vairs, Gaspare! Neaizmirsti, ka padrona ir aizbraukusi un tev jārūpējas par mani!

Pie pēdējiem vārdiem Gaspares seja atkal mazliet apskaidrojās. Bet viņš vēl nebija pilnīgi apmierināts.

— Jums ir Madalēna, — viņš teica.

— Viņa ir tikai meitene.

>

— O, meitenes ir ļoti jaukas.

— Neesi smieklīgs, Gasparc. Es Madalēnu tikko pazīstu.

Gaspare smējās, — ne rupji, bet kā zēns, kas iedomājas, ka

labi pazīst pasauli.

— O, sinjor, kāpēc jūs nenācāt uz svētkiem, bet gājāt lejā uz jūru?

Moriss tūliņ neatbildēja. Viņš atkārtoja sevī Gaspares jautājumu. Kāpēc viņš bija devies uz Sirēnu salu? Gasparc turpināja:

— Vai varu teikt., ko domāju, sinjor? Jūs zināt, ka esmu sicīlietis un pazīstu sicīliešus.

— Ko tu gribi teikt?

— Svešiniekiem vajag apdomāt, ko viņi dara manā zemē.

— Madonna! Tu sauc mani par svešinieku?

Tagad bija Morisa reize dusmoties. Viņš piepeši uztraucās. Doma, ka viņš Sicīlijā ir svešinieks, — straniero, — likās viņam smieklīga un gandrīz apvainoja viņu.

— Jūs, sinjor, esat šeit tikai īsu laiku. Es šeit esmu piedzimis un nekur citur neesmu bijis.

— Taisnība. Turpini!

— Sicīlicši nav tādi kā angļi vai vācieši. Viņi ir ļoti greizsirdīgi. Man stāstīja, ka pie jums, ja kādam jauneklim patīk kāda meitene, tad viņš var svētku dienās pastaigāties ar to. Vai tā taisnība?

— Jā.

— Šeit viņš to nevarētu. Viņi nevarētu vieni pastaigāties pat pa Marekiaro ceļu. Tas būtu kauns.

— Bet tur taču nav nekā ļauna.

— Kas zin? Mums nav tāda paraduma. Mēs staigājam ar saviem draugiem, un meitenes ar savām draudzenēm. Ja Madalēnas tēvs Salvatore zinātu .. .

Viņš nepabeidza teikumu, bet pēkšņi izdarīja strauju kustību, it kā izvilktu nazi un iedurtu to pretiniekā. Moriss apstājās. Viņam likās, ka viņš ir redzējis slepkavības ainu.

— Ecco! — Gaspare mierīgi teica, nolaida roku un uzlūkoja Morisu lielajām acīm, kuras vienmēr izturēja cita skatu.

— Bet, — bet es nedaru Madalēnai nekā ļauna.

— Tas neko nenozīmē.

— Bet viņa man neko neteica. Viņa labprāt runā ar mani.

— Viņa ir muļķa meitene. Viņai patīk redzēt svešinieku. Viņa nekā nedomā. Meitenes nekad nedomā.

Viņš runāja ar lielu nicību.

— Vai esat redzējis Salvatori, sinjor?

— Nē, — jā.

— Jūs satikāt viņu?

*

— Neesmu ar viņu runājis. Kad es nonācu lejā, mājas durvis bija ciet. Es gaidīju.

— Jūs paslēpāties, sinjor?

Moriss piesarka. Dusmu vārds bija viņam jau uz lūpām, bet viņš apslāpēja to un iesmējās, jo atcerējās, ka runā ar zēnu, un ka Gaspare ir viņam padevīgs.

— Jā, es gaidīju kokos, — birbante.

— Un jūs redzējāt Salvatori?

— Viņš iznāca no mājas un aizgāja uz zveju.

— Salvatore ir briesmīgs cilvēks. Viņš mēdza sist savu sievu Terēžu.

— Vai tu gribi, lai es baidos no viņa?

Moriss bija uztraukts. Viņš paredzēja romantisku dēku, bet nejuta baiļu.

— Vīri nebaidās. Bet padrona atstāja mani pie jums, tāpēc, ka uzticas man un tāpēc, ka es pazīstu Sicīliju.

Morisam likās, ka viņš atrodas kopā ar nepielūdzamu goda dāmu, kuras varai ir grūti un pat neiespējami pretoties. Viņi turpināja soļot un nonāca gravā. Pār klintīm, uz kurām viļoties auga olīvu koki, tecēja strauts. Vieglās čalas un vēsā paēna pēkšņi atgādināja Morisam, ka viņš ir pavadījis visu nakti bez miega un ka labi būtu atpūsties. Šis nebija īstais brīdis ķildai, un galu galā viņš domāja, ka nav nebūt nepatīkami, ka viņu šai apburtajā salā uzmana, uzrauga un iepazīstina ar vietējām tradīcijām cilvēks, kas pazīst tās mežonīgās kaislības un stingros likumus.

— Gasparino, — viņš padevīgi teica, — es vēlos, lai tu rūpētos par mani. Bet neesi pret mani nelaipns. Es zinu, ka esmu vecāks par tevi, bet es šeit jūtos briesmīgi jauns un gribu mazliet papriecāties, nedarot ļauna ne sev, ne citiem. Es tev apsolu, ka vienmēr tev uzticēšos un izstāstīšu visus savus nodomus.

Nu! Vai tagad esi man pilnīgi piedevis?

Gaspares seja sāka starot. Viņš juta, ka bija izpildījis savu pienākumu un ka cilvēks, kas stāvēja augstāk par viņu un kuram viņš bija ne tikai kalps, bet arī likumīgs sargs, viņu attiecīgi ciena.

Dziedot saules lēktā viņi devās augšā uz māju.

XI

— Sinjorino! Sinjorino!

Moriss slinki pacēla galvu, kuru bija nolicis, uz rokas un miegaini atsaucās:

— Che cosa c’e?

— Kur jūs esat, sinjorino?

— Šeit lejā, zem ozoliem.

Viņš atkal atslīga zālē un skatījās uz zilo debess gabaliņu, kas bija redzams starp lapām. Kā viņš mīlēja šo zilumu, kā priecājās par pirmo stipro tveici, kas šodien apņēma Sicīliju, un to, ka tuvojas vasara, īstā, karstā dienvidzemju vasara! Pa visām dzīslām viņam izlija liela apmierinātības sajūta, un viņam likās, ka tam skurbst katra asins lāse. Bija pagājušas un aizslīdējušas trīs dienas un trīs gaišas, siltas, klusas un skaistas naktis. Ar katru brīdi viņš bija vairāk iemīļojis dienvidus un ar katru brīdi juties tuvāk Sicīlijai. Šai laikā viņš nebija ieskatījies nevienā grāmatā, ne laikrakstā. Ko viņš bija darījis? Viņš pats to gandrīz nezināja. Viņš bija dzīvojis un jutis saules glāstus. Un viņš bija ar Gaspari slinki tērzējis tikai par Sicīliju, — par tirgiem un svētkiem, Jaungadu, karnevālu, treknajiem ēdieniem pēc gavēņa, svinīgajām ģimenes dzīrēm, kurās salasās visi radi un mielojas kopā, svētkiem par godu dažādajiem svētajiem, zemnieku kāzām un kristībām, māņticībām, — Gaspare tās tā nesauca, — kas sastopamas Sicīlijā un droši vien paliks vēl pēc Sicīlijas, par bailēm no ļaunas acs un burvībām un labākajiem līdzekļiem, kā cīnīties ar tām, sapņu iztulkojumiem, mafijas varu, laupītājiem un Musolino zudušo godību.

Gaspare runāja ar padroni brīvi un gluži kā ar sicīlieti, bet Morisam nekad neapnika klausīties. Viss sicīliskais saistīja un valdzināja viņu. Viņš bija dzirdējis asiņu balsi un atsaucies tai.

Visvairāk viņš mīlēja naktis, jo tad viņš gulēja zem zvaigznēm. Kad pulkstenis nosita desmit, viņš ar Gaspari iznesa uz terases vienu balto gultu, palīda zem segas un vēroja guļot skaidrās debesis, tumšo kalna nogāzi un koku klusos siluetus, līdz viņu pārņēma miegs. Gaspare satinās daudzkrāsainā segā un atgūlās uz sola pie mūra, paliekot pagalvī pakalpīgās Lukrēcijas atnesto spilvenu. Ausmā viņi pamodās un redzēja, kā virs Etnas izdziest pēdējās zvaigznes, bet pār rāmo jūru iemirdzas pirmie saulstaru šķēpi.

— Signorino, ecco la posta!

Un Gaspare skrēja lejā no terases. Viņa baltās cepures platā mala plīvoja ap viņa saulē iedegušo seju.

— Es to negribu, Gaspare. Es nekā negribu.

— Bet man liekas, ka šī vēstule ir no sinjoras.

— No Āfrikas?

Moriss piecēlās sēdus un izstiepa roku.

— Jā, tā ir no Kairuanas. Apsēdies, Gaspare, un es tev pastāstīšu, ko padrona raksta.

Gaspare notupās kā austrumnieks, un ziņkārīgi raudzījās uz vēstuli, kas bija atnākusi pār jūru. Viņš dievināja padronu un gaidīja no viņas ziņas. Viņš jau bija sācis rūpīgi rakstīt un sūtīt krāsainas pastkartes. — Tanti salūti carissima Sig-nora Pertruni, a rividici, e sūno il suo servo fīdelisimo per sempre — Martucci Gaspare. Adio! Adio! Ciao! Ciao! — Bet ko raksta viņa? Acis tam dzirkstīja uztrauktās gaidās.

Hotel de France, Kairuanā.

— Mīļais, — nevaru uzrakstīt visai daudz, jo viss laiks paiet kopjot Emīlu. Paldies Dievam, ka atbraucu laikā. O, Moris, es nevaru tev pateikt, cik biju laimīga, ka nevilcinājos ar ceļojumu, bet paklausīju pirmajam impulsam un devos šurp! Un kā es pateicos Dievam, ka tas man devis tik nesavtīgu vīru, kas man pilnīgi uzticas un kas spēj saprast, ko nozīmē īsta draudzība starp vīrieti un sievieti un kāds ir drauga pienākums. Tu tik viegli varēji pārprast, bet tu visu tik labi saproti. Paldies, mīļais, ka atzini par pareizu manu soli un ka neiedomājies neko citu. Es tā lepojos ar tevi un es esmu tik lepna, ka varu būt tava sieva. Es laikā tiku uz Tunisas vilcienu un atbraucu šeit vakarā. Viņš ir briesmīgi slims. Es tikko viņu pazinu. Viņš ir pie samaņas, lai gan tam ir ārkār-

Ugas sāpes. Viņš ir saindējies konservus ēdot. Nevaram pateikt, vai viņš dzīvos, vai nē. Kad viņš ieraudzīja mani, tas sāpēs lokoties uzmeta man tik pateicīgu skatu, ka es nevarēju savaldīt raudas. Es kaunējos, ka gribēju vilcināties atstāt mūsu māju un laimi. Bet tik grūti bija pārnest visu un atstāt māsu paradīzi. Pēdējo nakti man likās, ka vienkārši nevaru šķirties no tevis, mīļais. Bet es esinu laimīga un priecīga, ka esmu to izdarījusi. Es viņa dēl varētu Izdarīt visu. Ārsts ir diezgan liels muļķis, tas ir nervozs francūzis, bet viņš dara visu, ko spēj. Man jārūpējas par visu, jāmaina kompreses un ledus, un — viņam, nabagam, ir ļoti grūti, bet viņš izturas ārkārtīgi pacietīgi un ļoti grib dzīvot. Viņš saka, ka grib dzīvot, kaut arī tikai tāpēc, ka esmu atnākusi laikā viņu izglābt no nāves. Un tomēr, kad es raugos viņā, man liekas, — bet es negribu atmest cerības. Karstums šeit ir briesmīgs un ļoli nogurdina viņu tagad, kad viņš tik slims, un mušas, — bet es negrābu tevi apgrūtināt ar savām bēdām. Tā nav lielas, — izņemot tikai vienu. Vai vari to uzminēt? Es gandrīz nedrīkstu domāt par Sicīliju. To darot, man vienmēr ļoti sāp sirds. Man liekas, ka gadu simteņiem neesmu pieskārusies ne tavai sejai, ne rokai un dažreiz, — tas ir visļaunākais, — man liekas, ka nekad vairs tām nepieskaršos, ka mūsu kopā pavadītais laiks un mūsu mīla ir bijis tikai skaists sapnis, un ka Dievs man nekad vairs neļaus sapņot. Es zinu, ka tā ir mazliet slimīga iedoma, bet man liekas, ka tā vienmēr jūtam pēc lielas un pilnīgas laimes. Tas gandrīz liekas kā brīnums, ka esam to kaut brīdi izjutuši, un cilvēks gandrīz nevar ticēt, ka tā viņam atkal piederēs. Bet mums, paldies Dievam, viss būs kā «agrāk. Mēs sēdēsim kopā terasē un redzēsim, kā iedegas zvaigznes, un . . . Atnācis ārsts, un man jābeidz. Drīz rakstīšu atkal. Ar labu nakti, mīļais. Buon riposo. Vai atceries, kad to pirmo reizi dzirdēji? Kopš tā laika man šie vārdi kaut kā vienmēr liek domāt p«ar tevi. Sveicini Gaspari! Pasaki viņam, ka esmu laimīga, ka viņš «atrodas pie padrones, jo zinu, cik viņš uzticams un padevīgs. Tanti salūti a Lucrezia. O, Moris, lūdz, lai drīz varētu atgriezties. Tu taču gaidi mani?

Hermiona.

Moriss pacēla acis no vēstules un sastapa Gaspares skatu, kas jautājot raudzījās viņā.

Hl

— Te kaut kas ir rakstīts tev, — viņš teica.

Un viņš pārtulkoja itāliski Hcrmionas piezīmi. Gaspare staroja priekā un lepnumā.

— Un slimais sinjors? — viņš jautāja. — Vai tam klājas labāk?

Moriss pastāstīja viņam par tā stāvokli.

— Sinjora ilgojas atgriezties pie mums, — viņš sacīja.

— Zināms, — Gaspare mierīgi atbildēja.

Tad pēkšņi viņš pielēca kājās.

— Sinjorino, — viņš teica. — Es rakstīšu sinjorai vēstuli. Viņa priecāsies, ja saņems no manis vēstuli. Tā atgādinās viņai Sicīliju.

— Un kad tu būsi uzrakstījis, tad es rakstīšu, — teica Moriss.

— Jā, sinjor.

Gaspare atstāja viņu vienu un aizskrēja augšā uz māju.

Moriss sāka lēnām vēlreiz lasīt vēstuli. Tā radīja viņam tādu sajūtu, it kā viņš atrastos kopā ar Ilermionu. Lasot viņam likās, ka pat redz to, un viņš smaidīja. Cik viņa bija laba un uzticīga un kādas sajūsmas pilna! Kad viņš bija otrreiz izlasījis vēstuli, viņš nolaida to, sakrustoja rokas atkal zem galvas un skatījās augšā zilumā. Viņš domāja par Artuā. Viņš atcerējās tā slaido stāvu, spēcīgos locekļus, patīkamu, enerģisku seju. Nevarēja nemaz iedomāties, ka tas bija grūti slims un varbūt tuvu nāvei. Kāda gan varēja būt nāve? Cik dziļš izskatījās zilums, it kā tas sniegtos tūkstošiem jūdžu tālu, līdz bezgalībai! Artuā varbūt bija tuvu nāvei, bet Morisam likās, ka viņš pats nekad nemirs un pat nekad nesaslims. Viņš izstiepās uz siltās zemes. Likās, ka zilums noliedza nāves iespējamību. Viņš mēģināja iedomāties Artuā gultā Āfrikas karstumā, kur to aplido mušas. Tad viņš atkal paskatījās uz vēstuli un pārlasīja to vietu, kur Hermiona rakstīja par saviem slimnieku kopējas pienākumiem.

— Man jārūpējas par visu un vienmēr jāmaina kompreses un ledus.

Viņš atkal un atkal pārlasīja šos vārdus un atkal juta, ka viņā pamostas dusmas, kādas izjuta to nakti, kad Hermiona bija aizbraukusi un viņš bija viens terasē. Tā bija viņa sieva, viņa sieviete. Ar kādām tiesībām viņa kopa citu vīrieti? Viņa fantāzija tagad strādāja ātri, un zilumā skatoties viņš sarauca pieri. Viņš aizmirsa visu pārējo Hermionas vēstulē, viņas mīlu un ilgas būt atkal kopā ar viņu Sicīlijā, un domāja tikai par viņas draudzību ar Artuā un pakalpojumiem, ko viņa tam izdara. Viņš uztraucās, domājot, kāda intimitāte valda slimnieka un kopējas attiecībās, un viņā auga atriebības sajūta. Viņš nemaz neapzinājās savu jūtu neprātu. Viņš dusmojās, ka viņa sieva kopj Artuā, viņš dusmojās, ka viņa izšķīrās doties pie tā un domāja, ka tas ir viņas pienākums.

Vai tas bija tikai viņas pienākums, kas to sauca uz Āfriku?

Tā jautājot, viņš nevarēja vilcināties ar atbildi. Pat viņa greizsirdība, sicīliskā greizsirdība nevarēja viņam radīt pārliecību, ka Hermiona gribēja viņu atstāt.

Sarūgtinājuma un apvainojuma sajūta viņā tomēr palika un auga.

Kad pēc krietna brīža Gaspare atnāca un parādīja viņam lieliem, apaļiem burtiem uzrakstīto vēstuli, viņš vēl dusmojās par tam nodarīto netaisnību. Un viņu sāka mocīt jauns jautājums.

Ko gan domā Artuā?

— Vai jūs nerakstīsiet, sinjorino? — Gaspare jautāja, kad Moriss izlasīja viņa vēstuli un piekrītot pamāja galvu.

— Es? — Moriss jautāja.

Viņš redzēja pārsteigumu Gaspares sejā.

— Jā, zināms. Es rakstīšu. Palīdzi man piecelties. Es esmu tik slinks.

Gaspare satvēra viņa rokas un smejot vilka viņu augšā. Moriss piecēlās un izstaipījās.

— Jūs esiet vēl slinkāks par mani, sinjor, — Gaspare teica. — Vai man uzrakstīt arī j ūsu vietā?

— Nē, nē, — viņš izklaidīgi teica.

— Vai jūs nezināt, ko rakstīt?

Moriss ātri paskatījās uz viņu. Zēns bija nojautis patiesību. Pašreizējā noskaņojumā viņam būtu grūti rakstīt Iler-mionai. Tomēr viņam bija tas jādara. Viņš uzgāja augšā mājā un apsēdās pie rakstāmgalda.

Viņš vēlreiz uzmanīgi pārlasīja Hermionas vēstuli un tad sāka rakstīt. Tagad viņš sāka saprast, cik neprātīgas viņā dusmas un viņš apņēmās tās neizpaust, bet rakstot par savu ikdienas dzīvi Sicīlijā, viņš atkal iedomājās slimnieku istabu Āfrikā. Viņš redzēja, ka viņa sieva atrodas pie Artuā un kopj

to. Nakts ir silta un tumsa. Slimnieks kaist drudzī, Hermiona noliecas pār to un uzliek tam uz pieres vēsu roku.

Moriss pēkšņi nobeidza vēstuli un iebāza to aploksnē.

— Klausies, Gaspare! — viņš teica. — Paņem ēzeli un aizjāj uz pastu.

— Cik ātri jūs uzrakstījāt, sinjor! Man liekas, ka mana vēstule sinjorai būs garāka par jūsējo.

— Varbūt. Es nezinu. Pazudi!

Kad Gaspare bija projām, Moriss sajuta gandrīz tādu pat nemieru kā tai naktī, kad palika terasē viens. Tad viņš bija juties vientuļš, gribēja doties jaunā dzīvē un iegūt biedru cīņai pret slepeno ienaidnieku, kas viņam uzbruka. Viņš gribēja iegūt tādu pat draugu, kāds Hermionai bija Emīls Artuā. Tāds bija patiesais stāvoklis. Un šī vēlēšanās noveda viņu lejā pie jūras. Tagad viņš atkal raudzījās lejā uz jūru, un tā atkal sauca viņu un vilināja.

Viņš nebija redzējis Madalēnu kopš Gaspare uzmeklēja viņu Sirēnu salā. Viņš gandrīz nemaz nebija vēlējies to redzēt. Dienas pagāja Gaspares sabiedrībā, un nebija neviena tukša un garlaicīga brīža.

Bet tagad viņš atkal dzirdēja jūras aicinājumu.

Hermiona atradās pie sava drauga. Kāpēc lai viņš neuzmeklētu savējo? Bet viņš vēl nedevās lejā ielejā, jo atcerējās Gaspari. Reiz viņš to piekrāpa, kamēr tas gulēja alā, un reizi Gaspare atrada viņu pie Sirēnu mājas. Viņi bija runājuši par Madalēnu. Viņš pazina Gaspari. Ja viņš tagad dotos pie Madalēnas, zēns domātu, ka viņš to aizsūtījis uz pastu tikai tāpēc, lai dabūtu sev nost no ceļa. Tāds noziegums nekad netiktu piedots. Moriss to zināja, jo diezgan labi jau pazina sicīliešu raksturu. Un kas viņam bija ko slēpt? Nekas. Viņam bija jāsagaida Gaspare, un tacl viņš varēs doties uz jūru.

Viņam likās, ka pagājis ilgs laiks, līdz viņš ieraudzīja ēzeli Tito kapaļājam pa akmeņiem no ielejas. Viņš dega nepacietībā, jo gribēja iet projām, un iekliedzās:

— Presto, Gaspare, presto!

Viņš redzēja, ka zēns pēra Tito ar pātagu un ēzelis sāka rikšot.

— Kas ir, sinjorino? Vai kaut kas noticis?

— Nē. Bet es iešu uz jūru, Gaspare.

— Peldēties?

— Varbūt, ka peldēšos. Es nezinu.

— Vai jūs iesiet uz Sirēnu māju?

Moriss pamāja.

— Es negribēju iet, kamēr tu neesi pārnācis.

— Vai gribat, lai eju jums līdz, sinjorino?

Zēna lielās acis pētīja viņu, bet viņš nejutās neērti, jo gribēja uzturēt ar zēnu labas attiecības. Lai arī viņiem katram bija cits stāvoklis un izglītība, tie bija ļoti radniecīgi. Viņu uzskatos valdīja dienvidnieciska vienlīdzība.

— Vai tu glābi nākt? — Moriss jautāja.

— Kājās vēlaties, sinjor.

Un brīdi klusējis, zēns piebilda:

— Varbūt, ka tur būs Salvatore. Vai gribat, ka viņš jūs redz?

— Kāpēc nē?

Morisā sāka briest kāds nodoms. Ja viņš ņēma līdz Gas-pari, viņš gluži dabīgi varēja iet uz Sirēnu māju. Gaspare pazina Salvatori un varēja viņus sapazīstināt, varēja teikt, — jā, ka viņš grib dažreiz zvejot un ņemt Salvatores laivu. Sal-vatorem radīsies izdevība nopelnīt naudu. Un Moriss gribēja doties zvejā. Viņš pēkšņi zināja, ka grib.

Priecīgs viņš uzsita Gasparem uz pleca.

—- Zināms. Es gribu iepazīties ar Salvatori. Nāc līdz. Paņemsim vienu dienu viņa laivu un iesim zvejot.

Gaspares nopietnajā sejā parādījās viltīgs smaids.

— Sinjorino! — viņš teica un kratīja pirkstu. — Birbante!

Viņa balss bija pārāk izteiksmīga. Moriss jautri iesmējās.

Viņš sāka justies kā atjautīgs skolas puika, kas taisās izspēlēt triku. Viņš nedomāja nekā ļauna, un viņam nebija nekādu slepenu vēlēšanos.

— A rivederci, Lucrezia! — viņš iesaucās.

Un viņi devās projām.

Kad viņi atradās netālu no jūras, Gaspare teica:

— Kāpēc jums patīk šeit nākt, sinjorino? Kāds tur labums?

' Viņi bija visu ceļu klusējuši. Šie jautājumi, kā redzams, bija.to domu, kas nodarbināja zēna prātu, rezultāts.

— Labums! — Moriss teica. — Kāds tur ļaunums?

— Ja šeit, Sicīlijā, vīrietis apmeklē meiteni, tad viņš to dara tāpēc, ka grib to mīlēt.

— Anglijā ir citādi, Gaspare. Anglijā vīrieši un sievietes var būt draugi. Kāpēc gan nē?

— Jūs gribat būt Madalēnai tikai draugs?

— Zināms. Man patīk runāt ar cilvēkiem. Es gribu tos saprast. Kāpēc man ar Madalēnu nevarētu būt tikpat draudzīgas attiecības, kādas man ir — ar Lukrēciju?

— O, bet Lukrēcija ir jūsu kalpone.

— Tas ir viss viens.

— Bet varbūt Madalēna to nesaprot. Mēs šeit esam sicī-lieši, sinjor.

— Ko tu gribi teikt? Tu domā, ka Madalēna varētu, — muļķības, Gaspare!

Viņa balsī ieskanējās it kā pēkšņs prieks un pēkšņās gaviles.

— Vai jums liekas, ka pazīstat mūsu meitenes, sinjor?

— Tur nav nekā ļauna, ja es Madalēnai patiku. Viņa zina, kas cs esmu. Viņa zina, ka es, — viņa zina, ka man ir sinjora.

— Jā, sinjor. Viņa ir Āfrikā, bet viņa atgriezīsies.

— Zināms.

—: Vai tad, kad slimais sinjors izveseļosies?

Moriss neko neteica. Viņš bija pārliecināts, ka Gaspare atkal brīnās, kāpēc Hermiona atrodas Āfrikā.

— Es nevaru saprast, kā tas ir Anglijā, — zēns turpināja, — bet šeit viss ir gluži citādi.

Morisā atkal pamodās greizsirdība un it kā kaunam līdzīga sajūta. Viņš brīdi jutās tāpat kā sicīliešu vīrs, uz kuru kaimiņi dusmās rāda pirkstiem, un sašutumā viņš izteica kaut ko necienīgu.

— Redzi, kā tas ir, — viņš sacīja. — Ja sinjora var braukt uz Āfriku pie sava drauga, es varu nonākt šeit lejā apmeklēt savējo. Tā tas ir pie angļiem.

Viņš pat nemēģināja slēpt balsī greizsirdību. Gaspare to manīja.

— Jums nepatīk, ka sinjora aizbrauca uz Āfriku.

— 0, viņa atgriezīsies. Viss būs labi, — Moriss steigšus atbildēja.

— Bet tas būtu muļķīgi, ja es ne ar vienu nerunātu, kamēr viņa ir projām.

Šie vārdi laikam atviegloja šaubu nastu, kuru Gaspares jaunajiem pleciem uzlika viņa uzticība padronai.

— Es saprotu, sinjor, — viņš teica. — Jums katram var būt draugs. Bet vai esat to izskaidrojuši Madalēnai?

— Es izskaidrošu, ja tu domā, ka tas ir nepieciešams.

— Tā būtu labāk, jo viņa ir sicīliete, un viņa katrā ziņā domā, ka jūs viņu mīlat.

— Ga spāre!

Zēns droši raudzījās viņā un smaidīja.

— Vai jūs gribat, lai viņa tā domā?

Moriss to enerģiski noliedza, bet Gaspare tikai kratīja galvu un teica:

— Es zinu, es zinu. Meitenes ir jaukākas, kad tā domā, jo viņām tas patīk, un viņas grib, lai mēs turpinām. Jūs domājat, ka es neko neredzu, sinjorino, bet es lasīju to visu Ma-dalēnas sejā. Per Dio.

Un viņš skaļi iesmējās, kā zēns, kas priecājas par kādu atklājumu un jūt, ka viņš ir gudrs un jau pieaudzis cilvēks. Arī Moriss iesmējās priecīgā lepnumā. Viņš zināja, ka ir jauns, un saules mirdzums un jūras tumšais zilums pēkšņi likās viņam vēl spilgtāki, stiprāki un skaistāki, it kā tic justu tāpat kā viņš, it kā tie pazītu jaunības briedumu, it kā tie būtu radīti, lai izaicinātu to viņā, piedotu viņa vieglprātību un mudinātu gūt baudu.

— Salvatore ir mājās, sinjorino.

— Kā tu zini?

— Es redzēju viņa pīpes dūmus. Paskatieties, tur atkal var redzēt!

Gaisā uzvijās un izzuda tieva dūmu strūkla.

— Es iešu pa priekšu — Madalēnas dēļ. Meitenes ir muļķes. Ja došu viņai zīmi, viņa sapratīs. Ja nē, viņa var parādīt tēvam, ka neredz jūs pirmo reizi.

Viņš izteiksmīgi piemiedza aci.

— Birbante!

— Dažreiz ir labi būt viltniekam.

Viņš atstāja kokus, un Moriss dzirdēja viņa, tad kāda vīrieša un tad Madalēnas balsi. Viņš gaidīja turpat, kur bija, līdz dzirdēja Gaspari sakām:

— Padrone jau nāk. Sinjorino, kur jūs esat?

— Šeit, — viņš atbildēja un bezrūpīgi iznāca klajumā.

Mājas priekšā, piestiprināts uz diviem mietiem, saulē žāvējās liels tīkls. Netālu no tā, ģērbies tumšzilā kamzolī, ar mīkstu, melnu cepuri slīpi uz kreisās auss, aiz kuras bija aizsprausta dzeltena puķe, stāvēja Salvatore. Madalēna ļoti pazemīgi stāvēja durvīs. Varēja redzēt, ka viņa bija ievērojusi un sapratusi Gaspares mājienu. Viņa zagšus paskatījās uz Morisu, bet nekustējās no vietas. Viņas tēvs ar gandrīz plašu laipnību noņēma cepuri un skaļi teica:

— Buona sera, signore.

— Buona sera, — Moriss viņam roku sniedzot atbildēja.

Salvatore saņēma to lielajā saujā.

— Jūs esat sinjors, kas ar angļu dāmu dzīvo augšā Montē Amato?

— Jā.

— Es zinu. Viņa aizbrauca uz Āfriku.

>

Viņš runājot piemiedza un mirkšķināja acis, kuras aptvēra sīku, sarežģītu grumbu tīkls, un Morisu atkal pārņēma kauns. Ko šie sicīlieši domāja par viņu?

— Sinjora drīz atgriezīsies, — viņš teica. — Vai tā ir jūsu meita?

— Jā, Madalēna. Atnes, Madalēna, sinjoram krēslu!

Madalēna paklausīja. Viņa bija mazliet piesarkusi un neskatījās uz Morisu. Caspare viegli kustināja izžauto tīklu un smaidīja. Varēja redzēt, ka viņš priecājas par mazo viltību. Arī Moriss tagad jutās jautri un brīvi. Kauna sajūta bija izgaisusi, atstājot tikai pārliecību, ka Hermionas prombūtne dod viņam tiesības tvert visus acumirkļa priekus.

Viņš izvilka cigāru kārbu un piedāvāja Salvatorem.

— Es vienu dienu gribētu iet ar jums zvejot, ja jūs ņemtu mani līdz, — viņš teica.

Salvatore sāka klausīties. Viņš saprata, ka varēs nopelnīt naudu.

— Es jums varu parādīt labas vietās, sinjor, — viņš atbildēja, paņemot vienu garo Havanas cigāru un kāri grozot to sarepējušos, brūnos pirkstos. — Bet jums saulei lecot jādodas zvejā un no kalna līdz jūrai ir tālu.

— Vai es nevarētu gulēt šeit, lai būtu laikā gatavs?

Viņš zagšus paskatījās uz Madalēnu. Tā raudzījās uz kājām un burzīja rokām īsos svārkus, bet lūpas tai raustīja smaids, kuru tā centās apspiest.

— Vai es šonakt nevarētu te pārgulēt? — viņš droši piebilda.

Salvatore kļuva vēl uzmanīgāks. Viņš mīlēja naudu gandrīz kā arābs un bija ļoti kārs pēc tās. Nebija šaubu, ka viņa dzīslās ritēja arābu asinis. Nebija grūti saskatīt, no kā Madalēna bija mantojusi savu austrumniecisko izskatu. Viņas seja, tikai vieglākā veidā, atgādināja tēva sejas kontūras, bet tas, kas viņā bija patīkams, noslēpumains un valdzinošs, tam bija izveidojies mežonīgs un skarbs. Viņa droši izliektajā degunā, šaurajās nāsīs, lieliskajos zobos, kurus apņēma stingri veidotas lūpas, un smailajā, uz priekšu izstieptajā zodā bija kaut kas putnam līdzīgs un baigs. Viss viņa platais un plecīgais jūrnieka stāvs izskatījās mežonīgs un spēcīgs, bet apbrīnojami vīrišķīgs, un viņa žests, kustības, pētošo acu skats un asais profils liecināja par primitīvu un kaislīgu dabu, kas varēja būt skarba, viltīga un bīstama.

— Bet mūsu māja ir ļoti nabadzīga, sinjor. Paskatieties, sinjor!

Kaklu staipot un uztraukumā piepūties pa durvīm viņiem pretim nāca tītars.

— Ps-š-š-š!

Salvatore, nikni rokas vicinot, dzina to projām.

— Un ko jūs varētu ēst? Man ir tikai maize un vīns.

— Un dzeltenais siers, — Moriss teica.

— Ko? — Salvatore jautāja.

— Es domāju, ka sicīliešiem vienmēr ir siers, — siers un makaroni. Bet ja nav, — nekas. Es apmierināšos ar to, kas būs, un es jums atpirkšu visas zivis, bet Madalēna mums pagatavos tās, kad mēs atgriezīsimies no zvejas. Vai nē, Madalēna?

— Jā, sinjor.

Atbilde atskanēja ļoti klusu.

— Sinjors ir pārāk labs.

Salvatore vairs neslēpa, ka priecājās par peļņu.

— Es varu gulēt uz grīdas.

— Nē, sinjor. Mums ir gultas, mums ir divas skaistas gultas. Ienāciet un paskatieties!

Viņš lepni ieveda Morisu mājā un parādīja viņam gultu, kurā tas jau bija gulējis.

— Tā būs sinjoram, Gaspare.

— Si — e molto bello.

— Mēs ar Madalēnu gulēsim priekšistabā.

— Un kur es, Salvatore? — zēns jautāja.

— Tu! Vai tu arī paliksi?

— Zināms. Vai es varu palikt, sinjor?

— Jā, ja tikai Lukrēcijai nebūs vienai bail.

— Par to nav ko bēdāt. Ja mēs neatgriezīsimies, viņa paturēs pie sevis mūsu veco kaimiņu Guljelmo.

— Zināms, ka tev jāpaliek. Tu vari gulēt pie manis. Un šovakar mēs spēlēsim kārtis, dziedāsim un dejosim. Vai jums ir kārtis, Salvatore?

— Jā, sinjore. Tās ir netīras, bet. ..

— Tas nekas. Un mēs sēdēsim laukā un stāstīsim notikumus, — notikumus par laupītājiem un jūru. Kad jūs ar mani iepazīsities, Salvatore, jūs redzēsiet, ka esmu īsts sicīlietis.

Viņš satvēra Salvatores roku, bet skatījās uz Madalēnu.

XII

Pār Sirēnu salu bija nolaidusies nakts, — klusa, silta un maiga nakts. Mājā bija aizdedzinātas divas sveces, un pie madonnas tēla dega maza liesmiņa. Mazajā pagalmiņā durvju priekšā pret jūru ap vienkāršu galdu sēdēja Salvatore, viņa meita, Moriss un Gaspare un beidza ēst vienkāršo maltīti, par kuru Salvatore jau vairākas reizes bija atvainojies. Viņu līksmās balsis un sirsnīgie smiekli izskanēja tumsā, un lejā it kā atbildot pret klintīm šalca jūra.

Tai brīdī Hermiona arābu namā noliecās pār slimnieku, kas valstījās agonijā. Viņa centās to izglābt no nāves, kuras soļus jau it kā dzirdēja istabā tuvojoties gultai. Un kad slimnieks brīdi apmierinājās un aprima, viņa sēdēja tam līdzās, turēja tā roku savējā un domāja par Sicīliju. Viņa redzēja savu vīru vienu terasē zem zvaigžņotās debess mācītāja mājas priekšā un ticēja, ka tas domā par viņu. Aiz istabas loga vieglajā vējā, kas pūta pār līdzenumiem, čabēja palmu koku sausās lapas, bet viņa centās saklausīt olīvu koku maigās šalkas.

Salvatorem nebija daudz, ko piedāvāt viesiem, viņam bija tikai maize, siers un mazas, melnas olīvas, bet viņam bija diezgan daudz laba, sarkana vīna, un kad pienāca laiks uzdzert veselības, Salvatore ar Gaspari sacentās trakos dzejiskos vingrinājumos, improvizējot ekstravagantus komplimentus Morisam, tālajai sinjorai, Madalēnai un pat viens otram. Pēc katra tosta dzēra vīnu, līdz Moriss sauca, lai beidz.

— Es esmu īsts sicīlietis, — viņš teica, — bet ja cs vēl dzeršu, tad būšu zem galda. Atnes kārtis, Salvatore. Sette e mezzo, un es izlikšu iemaksas. Neviens nedrīkst solīt vairāk par divdesmit pieciem centiem un piecdesmit, kad jādubulto. Gaspare noteikti vinnēs. Viņš vienmēr vinnē. Man vēl katram ir pa cigāram. Šonakt nav vēja. Iznesiet sveces, un spēlēsim šeit laukā.

Gaspare ieskrēja pēc svecēm, bet Salvatore sameklēja ļoti nodriskātas un netīras kārtis.

Madalēnas lielās acis dzirkstīja. Viņa reti redzēja šādas dzīres, jo dzīvoja tālu no ciema un reti aizgāja padejot vai uz kādiem svētkiem. Vīns un prieks bija sakarsējis viņas asinis, un viņa it kā paisuma viļņus juta sava jaunības spēka uzplūdus. Viņa vēl nekad nebija tēvu redzējusi tik ārkārtīgi jautru un brīvu neviena svešinieka sabiedrībā, un viņa zināja savā sirdī, ka šie ir viņas svētki. To viņai stāstīja Morisa līksmās un dedzīgās acis un Gaspares smaidošie, viltīgie skati. Viņa jutās uztraukta, gandrīz apmulsusi un bērnišķīgi lepna. Ja tikai Marekiaro meitenes to zinātu un redzētu!

Kad uz galda bija nomestas kārtis un Moriss, izdalījis katram spēlētājam pa lirai iemaksām, iesaucās: — Mēs ar Madalēnu spēlēsim pret jums, Salvatore un Gaspare, — viņa juta, ka tai nav vairs nekā ko vēlēties un ka viņa ir pilnīgi laimīga. Bet viņa kļuva vēl laimīgāka, kad pēc vairākām kāršu partijām, Moriss atgrūda krēslu no galda un teica:

— Man pietiek. Jums, Salvatore, ir nolādēta laime, tāpat kā Gasparem. Ja jūs spēlējat uz vienu roku, tad jūs nevar uzvarēt. Bet spēlējiet tagad viens pret otru, un tad redzēsim, kas vinnēs. Es nolieku divdesmit piecas liras. Spēlējiet, līdz viens no jums ir vinnējis pēdējo soldo no šīs summas. Spēlējiet, ja gribat, visu nakti.

Un viņš noskaitīja uz galda mazās papīra naudas zīmes, iedodot divas Salvatorem un divas Gasparem un paliekot vienu zem svečtura.

— Es skaitīšu punktus, — viņš piebilda, izvelkot zīmuli un papīra lapu. — Neviens nedrīkst solīt vairāk par piecdesmit un liru, kad jāizspēlē «sette e mezzo» ar mazāk kā četrām kārtīm.

— Per Dio, — Gaspare uztraukumā nosarcis iesaucās. — Avanti, Salvatore!

— Avanti! Avanti! — Salvatore atbildēja, pievilka krēslu galdam un saliecās uz priekšu. Vājajā sveču gaismā viņš izskatījās pēc kāra laupītāja putna.

Viņi izdalīja kārtis un sāka spēlēt, bet Madalēna un Moviss vēroja viņus.

Kad sicīlieši sāk spēlēt kārtis, tie aizmirst visu un domā tikai par spēli un naudu, kuru tie iegūst vai pazaudē. Salvatore un Gaspare tūliņ kaisli nodevās kārtīm, un kad viņiem spēlējot laime piegriezās drīz vienam, drīz otram, tie nedomāja vairs ne par ko citu, kā tikai divdesmit piecām lirām, kas atradās bankā. Viņi nemaz nemanīja, ka Madalēna aizslīd prom tumsā, un viņi nepiegrieza nekādu vērību tam, ka Mo-riss noliek papīru, uz kura bija mēģinājis skaitīt punktus, un seko viņai. Viņiem nevajadzēja punktu skaitītāja, jo viņiem bija sicīliešu atmiņa naudas lietās. Viņi saliecās pār galdu, un abas zemās sveču liesmas apgaismoja viņu nopietnās sejas, uztrauktās acis un brūnās rokas, kas dalīja un savāca kārtis un uzmanīgi turēja tās, lai varētu viens otru piekrāpt, kas Sicīlijā, ja vien izdodas, pieder pie spēles.

— Carta dea cinquanta!

Viņi bija aizmirsuši Morisa noteikumus.

— Carta da cento!

Viņu vārdi izgaisa 'Morisa ausīm, kad viņš, Madalēnu meklējot, taustījās pa tumsu.

Kur viņa bija aizgājusi un kāpēc? Viņš jau zināja, jo kad tā klusu zagās viņam garām, viņas lielās, noslēpumainās austrumnieces acis uzmeta viņam aicinošu skatu. Tās nesauca viņu droši, bet vilināja kā atbalss, kas ir skaista baigajā neskaidrībā. Un tagad, viegli ejot pa sauso zāli, viņš atcerējās, kādas šīs acis bija redzējis pirmo reizi blāvajā gaismā pirms ausmas. Tad tās bija ziņkāres pilnas kā jaunam dzīvniekam. Tagad tās bija pārvērtušās. Reiz tanīs bija jautājums. Šonakt tanīs bija aicinājums. Ko viņš šonakt tanīs lasīja? Jaunā, brūnā dienvidniece atradās noslēpumainos krustceļos, viņā modās dīvainas atziņas, viņa sāka apzināties savu sapņu nozīmi un īstās tieksmes.

Kad Moriss vaiis nedzirdēja kāršu spēlmaņu balsis, viņš apstājās. Viņš juta sejā jūras elpu. Viņš dzirdēja jūras čalas, kuru vienmuļība satrauca viņu tāpat kā tuksnešu vienmuļā mūzika Āfrikas iedzīvotājus klusajos smilšu tuksnešos. Pulss strādāja ātrāk, un acīs bija gandrīz drudžains spožums. Viņš jutās tik brīvs šai vientuļajā krastmalā, it kā no civilizētās dzīves cietuma būtu iznācis daudz lielākā un bezrūpīgākā dzīvē, kurai atbilda viņa iekšējā būtība un kurai viņš bija nolemts visus šos gadus, kurus pavadīja neapzinoties, kas viņš patiesībā ir un kā viņam patiesībā trūkst.

— Cik es varētu būt laimīgs, ja būtu sicīliešu zvejnieks, — viņš domāja. — Cik es tagad varētu būt laimīgs!

St! St!

Viņš ātri apskatījās apkārt.

— St! St!

Tai vajadzēja būt Madalēnai, bet kur viņa atradās? Viņš virzījās uz priekšu, līdz nonāca kraujas malā, kur stāvā tecina vijās lejā uz jūru. Tur tā stāvēja, pagriezusies uz viņa pusi un pavērusi lūpas, lai atkārtotu kluso aicinājuma skaņu.

— Kā jūs zinājāt, ka es šeit esmu? — viņš tai pievienojoties čukstēja. — Vai jūs dzirdējāt mani nākam?

— Nē, sinjor.

— Kātad . .

— Es jutu, ka jūs tur esat, sinjonno.

Viņš smaidīja. Viņam bija patīkami zināt, ka neredzami pavedieni saistīja viņu ar to un darīja tai zināmu viņa tuvumu. Tādas saites vadīja simpātijas. Viņš neapzinājās to, bet juta, ka šonakt viss ir viņam labvēlīgs, — zvaigžņotā nakts, jūras vēji un čalas, Madalēna ar tās lielajām acīm, brūnajām rokām un viņa tuvuma nojautu, kad vēl neredzēja un nedzirdēja viņu.

— Iesim lejā uz jūru, — viiiš teica.

Viņš vēlējās būt tuvāk zemajai, vienmuļajai skaņai, kas šonakt uztrauca viņu.

— Šeit ir tēva laiva, — Madalēna sacīja. — Šonakt jūra ir tik rāma, ka viņš to nenogādāja līcī.

— Vai viņš ļaunotos, ja mēs mazliet pabraukātos?.

Viņas sejā ieradās viltīgs smaids.

— Viņš to nemaz nezinās, — viņa atbildēja. — Ja viņiem ir tik daudz naudas, tad viņš ar Gaspari spēlēs līdz rītam.

Per Dio, jūs esat birbante, sinjor.

Viņa klusu iesmējās.

— Tā tad jūs domājat, ka es . . .

Viņš apklusa. Vai maz vajadzēja turpināt? Viņa saprata visu un atklāti priecājās par viņa viltību.

— Un mans tēvs ir jūras lapsa, sinjor, — viņa piebilda. — Pajautājiet Gaspari, vai kāds ir viltīgāks par viņu? Gan jūs redzēsiet! Kad viņi no rīta beigs spēlēt, divdesmit piecas liras būs tēvam kabatā, — viņa lepni runāja.

— Bet Gasparem vienmēr laimējas, — Moriss teica.

— Gaspare ir tikai zēns. Vai viņš prot krāpt labāk par manu tēvu?

— Viņi krāpj viens otru?

— Zināms, ja tikai var. Kāpēc nē? Madonna!

Moriss sāka smieties.

— Un jūs saucat mani par viltnieku!

— Jūs zināt, ko mans tēvs visvairāk mīl. Sinjorino! Sin-jorino!

Viņa pakratīja pret to izstiepto pirkstu un mazliet pieliekusi galvu, smaidīja kā atjautīgs bērns.

— Bet kāpēc, Madalēna, es vēlos, lai jūsu tēvs līdz rītam spēlē kārtis? Pasakiet man to! Kāpēc es negribu, ka viņš, — ka mēs visi ietu gulēt?

— Jums nenāk miegs, sinjorino.

— Man nāks miegs no rīta, kad būs jāiet zvejot.

— Varbūt, ka jūs neiesiet zvejot.

— Bet man jāiet. Tāpēc jau es šonakt te paliku, lai no rīta būtu gatavs doties jūrā.

Viņa neko neteica, tikai atkal pasmaidīja. Viņam patika jokot. Viņa tagad izskatījās tik bērnišķīga. Un tomēr pirms dažām minūtēm, viņas tumšās acis vilināja Delareju un viņam to meklējot likās, ka viņš meklē noslēpumu.

— Vai jūs man neticat? — viņš jautāja.

Bet viņa tikai jokojot kratīja pirkstu.

— Sinjorino! Sinjorino!

Viņš neprotestēja, jo viņi jau atradās lejā pie jūras un redzēja zvejnieku laivas, kas viegli šūpojās ūdenī.

-— Kāpiet iekšā, Madalēna. Es airēšu.

Viņš atraisīja virvi, bet viņa viegli iekāpa laivā, tad viņš atgrūda laivu no krasta un ielēca tanī no klintīm.

— Jūs esat gluži kā zvejnieks, sinjor, — Madalēna teica.

Viņš smaidīja un lēni vilka pa rāmo ūdeni lielos, plakanos

airus, arvien pieliecoties un ieskatoties viņai acīs.

— Es vēlos, kaut tiešām būtu zvejnieks, — viņš atbildēja, — tāds kā jūsu tēvs.

— Kāpēc, sinjor? — viņa pārsteigta jautāja.

— Tāpēc, ka tā ir brīva dzīve un tāpēc, ka es tādu mīlu.

— Bet zvejniekam ir maz soldo, sinjorino.

Viņa vēl arvien brīnoties to uzlūkoja.

— Madalēna, — viņš, airus ūdenī iemērcot, teica, — cilvēks var būt laimīgs tikai tad, ja viņš dzīvo dabīgi un brīvi.

Viņš uzvilka kājas uz koka sola, apskāva rokām ceļus un sēdēja tā raugoties viņā, kamēr viņa raudzījās uz to no laivas gala. Viņš nebija apgriezis laivu. Madalēna sēdēja ar seju pret sauszemi, bet viņa priekšā pletās jūra.

— Soldo neatnes cilvēkam laimi, — viņš turpināja. — Gas-pare un Lukrccija gan domā pretējo, un varu teikt, ka arī jūsu tēvs . . .

— O, jā, sinjor! Mēs visi Sicīlijā tā domājam.

— Un tāpat domā arī Anglijā. Bet tā nav taisnība.

— Bet ja jums ir daudz soldo, jūs varat darīt visu.

Viņš kratīja galvu.

— Nē, nevaru. Man ir diezgan soldo, bet es nevaru vienmēr dzīvot šeit un tā, kā tagad. Vienu dienu man būs jāatstāj Sicīlija, jāatgriežas un jādzīvo Londonā.

Pie pēdējiem vārdiem viņš iedomājās Londonu, kāda tā izskatās naktī ar tās ēnainajiem baznīcu kupoliem, torņiem un skursteņiem. Daiļajā klusumā uz jūras viņš atcerējās lielpilsētas trokšņus.

— Tur ir nejēdzīgi! Nejēdzīgi!

Un viņš gandrīz dusmās sakoda zobus.

— Kāpēc tad jums tur jābrauc, sinjorino?

— Kāpēc? Man jāstrādā.

— Bet kāpēc jums jāstrādā, ja jūs esat bagāts?

— Es, es nevaru to itāliski izskaidrot. Bet mans tēvs mani gaida.

— Jūs gribat kļūt vēl bagātāks?

— Jā, es domāju gan.

— Bet ja jūs esat bagāts, kāpēc nevarat dzīvot, kā jums patīk.

— Es nezinu, Madalēna. Man liekas, ka bagātie cilvēki nekad nedzīvo tā, kā grib. Varbūt ka viņu soldo tiem to nejauj.

— Es nesaprotu, sinjor.

— Cilvēkam vienmēr ir kaut kas jādara un jāstrādā, bet ja es dzīvotu šeit, es nekā nedarītu un tikai priecātos par dzīvi.

Viņš brīdi klusēja un tad turpināja:

— Un tas ir viss, ko es vēlos, — priecāties šeit saulē.

— Vai jūs esat laimīgs, sinjorino?

— Jā, ļoti laimīgs.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka šeit ir Sicīlija. Vai jūs neesat laimīga?

— Es nezinu, sinjorino.

Viņa teica to ļoti vienkārši un it kā jautājot raudzījās viņā. Šis skats kairināja viņu.

— Jūs nezināt, vai esat laimīga šonakt? — viņš jautāja, uzsverot pēdējo vārdu un uzlūkojot viņu daudz ciešāk, gandrīz pat stingri.

— 0, šonakt — ir svētki.

— Svētki? Kāpēc?

— Kāpēc? Tāpēc, ka šī ir savādāka kā citas naktis. Citām naktīm es esmu viena ar tēvu.

— Un šonakt jūs esat viena ar mani. Un tāpēc tagad ir svētki?

Viņa nodūra skatu.

— Es nezinu, sinjorino.

Viņas bērnišķīgā jautrība un viltīgums bija pazudis, un viņas pozā, kad tā nolieca galvu un glāstīja laivas sānus, šur tur aizskarot koku, it kā uzlasītu kaut ko un viegli iemestu ūdenī, bija gandrīz sentimentāls maigums.

Pēkšņi Moriss domāja par to, vai viņa jau ir mīlējusi kādu sicīlicti un vai mīl kādu tagad.

— Jūs taču vēl neesat saderināta, Madalēna? — viņš tai tuvāk pieliecoties jautāja. Viņš redzēja, kā sārtums sakāpa viņas brūnajā sejā. Viņa, acu nepaceļot, klusi pakratīja galvu.

— Kā tā? — viņš brīnījās. — Man liekas, — man liekas, ka jūs daudziem patīkat.

Viņa mazliet pacēla galvu.

— 0, jā, sinjor. Bet, — bet man jāgaida, līdz tēvs izvēlēsies man vīru.

— Jūsu tēvs uzvēlēsies cilvēku, kurš būs jums vīrs?

— Zināms, sinjor.

— Bet varbūt jūs viņu nemīlēsiet.

— O, man būs viņš jāmīl, sinjor.

Viņas balsī nebija ne rūgtuma, ne sarkasma, viņa runāja gluži vienkārši. Morisa sirdi iezagās līdzcietība, ko neradīja sicīlieša, bet noteikti angļa asinis. Krēslainajā naktī Mada-lēna izskatījās tik glezna un jauna, it kā viņu varētu tikai lutināt un izturēties pret viņu ar maigumu vai dedzību, kas ir kaislos nežēlīgais maigums. Tās bērnišķīgā padevība sicīliešu likumiem radīja viņā gandrīz dusmas. Varbūt viņu atdos nekrietnam, rupjam zvejniekam, kas būs sarausis vairāk soldo kā pārējie, vai ari sīkstam, skarbam zemniekam, kas nostrā-dinās viņu, līdz savītīs tās skaistums un tā vēl gados jauna pārvērtīsies saliektā, grumbainā, kalsnā raganā.

— Kaut es varētu izvēlēties jums vīru, kad jums būs jāprecas, Madalēna, — viņš teica.

Viņa tagad pilnīgi pacēla galvu un pārsteigta skatījās viņā.

— Jūs, sinjorino! Kāpēc?

— Tāpēc ka es izvēlētos cilvēku, kas būtu pret jums ļoti labs, mīlētu jūs, strādātu jūsu dēļ, vienmēr domātu tikai par jums un neskatītos uz citām sievietēm. Tādam vajadzētu būt jūsu vīram.

Viņa izskatījās vēl vairāk pārsteigta.

— Vai tad jūs tā izturaties pret sinjoru? — viņa jautāja.

Moriss atlaida rokas no ceļiem un ļāva kājām noslīdēt no

sola.

— Es! — viņš pārvērstā balsī iesaucās. — O, — jā, — es nezinu.

Viņš atkal satvēra airus un sāka airēt dziļāk jūrā.

— Es runāju pārjums, — viņš gandrīz skarbi teica.

— Es nekad neesmu redzējusi jūsu sinjoru, — Madalēna atbildēja. — Kāda viņa izskatās?

Moriss iedomājās IJermionu, — slaidu, kalsnu, slaidām rokām, nopietnu, inteliģentu seju un brūnām, sajūsmas pilnām acīm.

— Vai viņa ir skaista? — Madalēna turpināja. — Vai viņa ir tikpat jauna kā es?

— Viņa ir laba, Madalēna, — Moriss atbildēja.

— Vai viņa ir svēta?

i

— Tā es nedomāju. Bet viņa ir laba pret visiem.

— Bet vai viņa ir arī skaista? — Madalēna neatlaidās. — Un jauna?

— Viņa nebūt nav veca. Gan jūs kādreiz redzēsiet. . , Viņš aprāvās. Viņš gribēja teikt: — Gan jūs kādreiz redzēsiet viņu.

— Un tā ir loti gudra, — viņš pēc brīža piebilda.

— Gudra?—Madalēna jautāja, acīm i'edzot nesaprazdama, ko viņš domā.

-— Viņa daudz ko zina un ir lasījusi daudz grāmatu.

— Bet kas tur par labumu? Kāpēc meitenei jālasa daudz grāmatu?

— Viņa nav meitene.

— Nav meitene!

Viņa paskatījās uz to izbrīnā ieplestām acīm, un viņas balss bija pārsteiguma pilna.

— Cik vecs jūs esat, sinjorino? — viņa jautāja.

— Cik jūs domājat?

Viņa labu laiku uzmanīgi vēroja to.

— Jūs jau varētu iesaukt.

— Iesaukt?

— Jā.

— Kā tā? 0, jūs domājat —- iesaukt kara klausībā?

— Jā, sinjor.

— Tas būtu divdesmit gadu vai nē?

Viņa pamāja.

— Es esmu vecāks. Man jau divdesmit četri.

— Tiešām?

— Tiešām.

— Un vai sinjoi'ai arī divdesmit četri gadi?

— Madalēna! — Moriss pēkšņā nepacietībā iesaucās. — Kāpēc jūs šonakt runājat tikai par sinjoru? Šie ir jūsu svētki. Sinjora ir tālu projām. Āfrikā, — tur — aiz jūras. — Viņš izstiepa roku pret plašo ūdens klajumu, pār kuru mirdzēja zvaigznes. — Jūs varēsiet viņu redzēt, ja gribēsiet, kad viņa atgriezīsies, bet tagad . . .

— Kad viņa atgriezīsies? — meitene jautāja.

Neskatoties uz viņas jaunības maigumu un kautrību, viņai

piemita dīvaina neatlaidība un gandrīz stūrgalvība.

— Es nezinu, — Moriss atbildēja, ar pūlēm apvaldot augošo nepacietību.

— Kāpēc viņa aizbrauca?

— Viņa aizbrauca kopt slimnieku.

— Un viņa viena devās pāri jūrai?

— Jā.

Madalēna pagriezās un bikli paskatījās tumsā u/. jum

— Man būtu bail, — viņa pēc brīža teica un viegli nodi r bēja.

Moriss atkal ievilka airus. Viņam gribējās apskaut meilrn i kad redzēja to trīsam. Šī nakts radīja viņam daudz mulsu vēlēšanos, kuras viņš tagad sāka apzināties.

— Jūs esat bērns, — viņš teica, — un neesat nekur bijusi.

— Nē, esmu.

— Kur?

— Es biju San-Feličas tirgu.

Viņš smaidīja.

— O, — San-Feliča! Un jūs braucāt ar vilcienu?

— Nē, sinjor. Es jāju ar ēzeli. Tas bija pagājušā gada jū nijā. Tas bija skaisti. Tur bija sievietes zilās zīda drēbēs un ar tik gariem auskariem, —viņa brūnajiem pirkstiem mēro ja gaisā to garumu, — un tur bija viens zēns no Neapoles, īsts neapolietis, kas dziedāja un dejoja tā, kā mēs šeit nedejojam. Es todien biju ļoti laimīga. Un es dabūju svētā Abondio attēlu.

Viņa paskatījās uz to ar zināmu lepnumu, it kā gaidītu, lai tas viņu apbrīno.

— Carissima! — viņš klusu čukstēja.

Viņu tā apbūra un pat aizkustināja viņas vieglā lepošanās ar šo ceļojumu, kā viņu nekad nebija apbūris un aizkustinājis nevienas londonietes skaistums.

— Kaut es būtu bijis kopā ar jums šai tirgū. Es jums nopirktu . . .

— Ko, sinjorino? — viņa kāri to pārtrauca.

— Zila zīda drēbes un garākus, — daudz garākus auskarus kā tām sievietēm.

— Tiešām, sinjorino! Tiešām?

— Tiešām. Vai jūs man neticat?

— Nē.

Viņa nopūtās.

— Kā es vēlos, kaut jūs tur būtu bijis! Bet šogad . . .

Viņa vilcinoties apklusa.

— Jā, — šogad?

— Jānijā tur atkal būs tirgus.

Viņš ātri un viegli piecēlās no sēdekļa, pagrieza laivas priekšgalu pret selgu un pats aizgāja un apsēdās līdzās Ma-dalēnai pie stūres.

— Iesim uz to, — viņš teica, —jūs, es un Gaspare.

— Un tēvs.

— Iesim visi.

— Bet ja sinjora būs atgriezusies?

Moriss juta vēlēšanos, kas satrauca viņu kā mazs, ass dūriens, — vēlēšanos, lai Hermionas tai dienā nebūtu Sicīlijā.

— Sinjora varbūt vēl nebūs atgriezusies.

— Bet ja būs, vai viņa arī nāks līdzi?

— Vai jums patiktu, ka arī viņa nāktu?

Viņš atradās viņai tik tuvu, ka tā plecs aizskāra viņējo. Viņu sejas bija pagrieztas pret selgu, un tās skūpstīja jūras vējš. Viņu acis redzēja vienas un tās pašas zvaigznes, un zvaigžņu gaisma skūpstīja tās. Viņi abi dzirdēja viļņu klusās čalas.

— Vai jums tas patiktu? — viņš atkārtoja.

— Chi lo sa? — viņa atbildēja.

To dzirdot, viņš domāja, ka viņas balss vairs neskanēja tik vienkārši kā agrāk.

— Jūs zināt! — viņš teica.

Viņa kratīja galvu.

— Jūs zināt! — viņš atkārtoja.

Viņš izstiepa roku un satvēra viņējo. Viņam bija tā jāsatur.

— Kāpēc jūs man to nesakāt?

Viņa bija aizgriezusi galvu un it kā ar jūru runājot teica:

— Varbūt tad, kad viņa būs līdz, jūs nevarēsiet man nopirkt zilās zīda drēbes un — auskarus. Varbūt viņai tas nepatiks.

Brīdi viņam likās, ka viņu sarūgtina tās atbilde. Bet tad viņš saprata, ka viņam tā ir mīļa tās dabīgumā un smieklīgajā naivumā. Tā it kā attaisnoja viņu paša acīs un izgaisināja vieglus sirdsapziņas pārmetumus. Viņš rotaļājās ar bērnu. Tas bija viss. Tur nebija nekā ļauna. Un kad viņš noskūpstīja to ausmā, tas bija rotaļīgi un maigi, it kā vecākais brālis bija skūpstījis bērnu. Un ja viņš noskūpstītu to tagad,

tas viņai neko nenozīmētu. Bet ja viņam tas nozīmētu kaut ko mazliet vairāk, tas nebūtu nekas.

— Bambina mia! — viņš teica.

— Es neesmu bambina, — viņa, atkal pagriežoties pret to, atbildēja.

— Jūs esat.

— Tad jūs esat bambino.

— Kāpēc nē? Es šonakt jūtos kā puika, nerātns puika.

— Nerātns, sinjorino?

— Jā, tāpēc ka gribu darīt kaut ko tādu, ko nevajag.

— Kas tas ir?

— Tas, Madalēna.

Viņš noskūpstīja to. Tā bija pirmā reize, kad viņš to noskūpstīja tumsā, jo otrreiz apmeklējot sirēnu māju, viņš tikai saņēma un paturēja tās roku, un tas nebija nekas. Skūpsts ausmā bija viegls un īss, it kā laipnai namamātei, kas pēc viņa domām nepiegrieza lielu vērību skūpstiem, jokojot sniegtas ardievas. Bet šis skūpsts šonakt uz jūras bija citāds. Tikai pēc tā viņš saprata starpību, un to, cik daudz vairāk tas viņam nozīmēja, jo Madalēna maigi atbildēja jaunām, siltām lūpām un viņu satrauca tās atbilde.

Viņš turēja meitenes rokas.

— Madalēna! — viņš teica, un viņa balsī bija izbiedēta skaņa.

Viņš atkal iedomājās un skaidri redzēja sev priekšā Her-mionu. Viņš saprata, ka nedara pareizi. Nevainīgās attiecības ar Madalēnu piepeši likās aptraipītas un zvaigžņotās nakts laime aptumšota. Viņš bija kā cilvēks, kas vasarā gaisā sajūt kaut ko tvanīgu, kas vēsta negaisa tuvumu, kad pārveidojas visa dabas seja. Zvaigžņotā debess bija laikam aizmiglojusies.

Viņa neko neteica, tikai raudzījās uz viņu, it kā gribētu zināt daudzas lietas, kuras varētu pastāstīt tikai viņš, par kurām viņš tai jau būtu sācis stāstīt. Morisu valdzināja viņas neziņa un kāre zināt. Viņš garā bija sēdējis Hermionai pie kājām un bērnišķīgā padevībā mīlējis to. Tagad viņam sēdēja pie kājām, un šis stāvoklis radīja viņā spēcīgu vēlēšanos, — vēlēšanos mācīt Madaiēnai lielo mīlas mākslu.

— Hi-ji-ji-ji-jī! — klusu atskanēja līdz viņiem pār jūru.

— Gaspare! — Moriss teica.

Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja tumšajā krastā gaismu, kas noslīga lejup, pacēlās uz augšu un strauji aprakstīja loku.

— Hi-ji-ji-jī!

— Airējiet atpakaļ, sinjorino! Viņi ir beiguši spēlēt, un tēvs dusmosies.

Viņš sakustējās, paņēma airus un virzīja laivu uz salu. Fiziskās kustības nomierināja viņu.

— Galu gaiā tur nav nekā ļauna, — viņš domāja.

Un viņš smējās.

— Kas ir vinnējis, Madalēna? — viņš jautāja un atskatījās uz to pār plecu, jo airēja ar seju pret krastmalu.

— Es ceru, ka tēvs, sinjorino. Viņš nedusmosies, ja būs dabūjis naudu, bet ja to būs dabūjis Gaspare . . .

— Jūsu tēvs ir jūras lapsa un prot krāpt veiklāk par zēnu. Nebaidieties!

Salvatore un Gaspare sagaidīja viņus krastmalā. Gas-parem bija saīgusi seja, bet Salvatores mazās acis dzirkstīja.

— Es vinnēju visu, — itin visu, — viņš teica. — Ecco!

Un viņš izstiepa roku ar naudas zīmēm.

— Salvatore ir birbante, — Gaspare drūmi sacīja. — Viņš nevinnēja to godīgā ceļā. Es jau redzēju . . .

— Nekas, Gaspare! — Moriss atbildēja.

Viņš aplika roku zēnam ap plecu.

— Rit es tev iedošu tikpat daudz.

— Un tagad, — viņš skaļi piebilda, — iesim gulēt. Es apvedu Madalēnu apkārt salai un esmu noguris. Es gulēšu kā akmens.

Kad viņi kāpa augšā pa stāvo taku, viņš draudzīgi paņēma Salvatori aiz rokas.

— Jūs esat pārāk veikls, Salvatore, — viņš teica. — Gaspare nevar jūs apspēlēt.

Salvatore smējās un apmierināts burnīja piecliru zīmes.

— Csi basu li manu! — viņš sacīja. — Csi basu li manu!

XIII

Moriss gulēja Sirēnu mājas labākās istabas lielajā gultā zem mazās uguntiņas, kas dega Marijas attēla priekšā. Mājas durvis bija ciet un viņš vairs nedzirdēja jūras čalas. Gaspare bija saritinājies zemē uz veciem maisiem un paslēpis galvu svārkos, kurus bija novilcis, lai izlietotu par pagalvi. Priekšistabā gulēja Madalēna ar tēvu. Moriss varēja dzirdēt viņu elpas vilcienus, — Madalēnas klusos un vieglos, Salvatores smagos, svilpjošos, kas šad tad pārgāja garos krācienos. Mo-risam nenāca miegs. Viņa acis bija vaļā, sakrustotās rokas viņš bija palicis zem galvas. Viņš domāja, gandrīz drudžaini domāja.

Viņš mīlēja prieku tā, kā retais anglis, bet kā to mīl daudzi dienvidnieki. Viņam vajadzēja prieka, viņš bija radīts, lai priecātos. Ziemeļniekus nekad tā nesarūgtina sarežģījumi un šķēršļi viņu dzīvē, kā šādus cilvēkus. Moriss šonakt kurnēja pret likteni un dusmām un mulsumā domāja par to.

Viņš bija uztraukts un gandrīz nelaimīgs, kopš naktī noskūpstīja Madalēnu. Un tomēr, viņš apzinājās arī kaut ko lielāku par laimi. Dejotājs fauns neskaidri nojauta, ka var būt ne vien jautrs un dejot tarantellu, bet ir spējīgs uz lielu, nepazītu kaisli. To droši vien attīstīja saule un tveice šai skaistajā zemē. Tā līdzinājās asiņu skurbumam, kas kāpa tiklab galvā, kā sirdī. Viņš biānījās, ko tā nozīmēja un kurp tā viņu novedis. Varbūt viņš vāji sajuta tās sākumu tai dienā, kad viņā pamodās greizsirdība, domājot par savu sievu, savu sievieti, kas Āfrikā kopa draugu. Tagad tā auga kā upe, ko pārplūdina lietus, bet sāka novērsties no parastās gultnes.

Viņš pagrieza galvu uz spilvena tā, ka varēja redzēt uguntiņu, kas dega pie madonnas attēla. Viņš tikko varēja saskatīt madonnas seju, — ovālo, lēnprātīgo seju nolaistajiem plakstiem. Madalēna bieži vien pārmeta sev krustu, uzlūkojot to. Moriss pacēla roku, lai iztaisītu krusta zīmi, bet smagi nopūties atkal nolaida to. Viņš nebija katolis. Kāda tad bija viņa reliģija? Varbūt viņš dievināja sauli, varbūt savu ķermeni un iedomas. Viņš nezināja un nedomāja par to. Viņš bija dzīves un enerģijas pilns, un viņu gandrīz nemaz neinteresēja tālā, tālā nākotne pēc nāves. Viņam rūpēja tikai tagadne, tagadne pēc skūpsta šai naktī. Viņš bija mīlējis Hermionu. Viņš, zināms, t.o mīlēja arī tagad. Jā, viņš to mīlēja. Bet to skūpstot, viņš nekad nebija izjutis tik neatvairāmu kaisli, kā šonakt. Viņš cienīja Hermionu. Šī cieņa bija galvenais faktors viņa mīlā pret to. Tagad viņam likās, ka cieņa ir šķērslis mīlas ceļā, ka tā rada kautrību, sajūsmu un godbijību, bet gandrīz nekad kaisli, kas neatvairāmi saista pretējos dzimumus. Un tomēr viņš mīlēja Hermionu. Viņš bija apmulsis, briesmīgi apmulsis.

Jo viņš zināja, ka ilgojas pēc Madalēnas. Viņš gribēja piecelties ausmā, apskaut to un aizvest laivā pāri jūrai vai arī uzsēdināt to mūlim un uzvest augstu kalnu aizās. Viņš aizvestu to pa klinšainajām takām garām olīvu mežiem, vīna dārziem un pēdējai zemnieku būdai līdz kādai ligzdai, no kuras viņi varētu raudzīties lejā uz saulaino ieleju. Viņš gribēja būt kopā ar to džungļos, kur tos neaizsniegtu nekādas civilizācijas saites. Viņam gribējās būt šonakt mežonim. Viņš nedomāja par sīkumiem. Viņš neprātoja, kā viņi pavadīs dienas. Viņš drudžaini iztēlojās sev visu tikai apmēram.

Viņš gribēja mācīt tumšajām, jautājuma pilnajām, jaunajām acīm visu, ko tās gribēja zināt, iedegt tanīs atziņu gaismu, padarīt tās par sievietes acīm.

Un to viņš nekad nedarīs.

>

Viss ķermenis viņam kaita un tvīka kustību un aktivitātes. Viņu mocīja apziņa, ka nekad neizlietos šo briestošo enerģiju. *

Viņš mēģināja nopietni domāt par Hermionu, bet tas nācās ļoti grūti. Tā atradās tālu viņa ķermenim, un fiziskais tālums attālināja to arī viņa garam. Šonakt viņā, pašam to nezinot, bija pamodusies dienvidnieka nepastāvība, un viņš aizmirsa to, kas vairs neatradās viņa tuvumā. Saule pievērš cilvēka domas miesai, ļauj spēcīgi runāt tā asinīm. Dienvidnieks ir uzticīgs tik tādiem draugiem, kurus tas ik dienas redz un ar kuriem ik dienas saskaras. Moriss nevarēja Hermionu ne redzēt, ne aizskart. Tā savā nesavtībā bija izdarījusi kļūdu un šķīrusies no viņa. Tagad nāca šīs pašaizliedzības sekas. Ar visu aso inteliģenci viņa izdarīja entuziastes kļūdu un pierakstīja tiem, kurus mīlēja, pašas krietnās īpašības, — pašas sirsnību, uzticību, stiprumu un pilnīgo lojalitāti. Viņa droši vien noliegtu, ka tas tā ir, bet tā bija. Šinī pat brīdī Āfrikā, sēžot pie Artuā gultas, viņa domāja par vīra mīlu un uzticību un klusu pateicās viņam par to; viņa pateicās Dievam, ka bija izvilkusi tādu laimestu dzīves loterijā. Pat ja viņa atrastos pusgadu projām no Morisa, viņai neienāktu prātā apšaubīt tā pilnīgo uzticību, ja viņš to bija mīlējis un apprecējis. Ilermiona vienmēr prasīja, «visu vai neko». Viņai bija jādzīvo, jābauda, jācieš un jānomirst pēc šī principa. Viņa prata daudz ko, bet neprata būt atturīga un uzmanīga mīlā un kritizēt to, kas tai darīja prieku. Viņa nekad to neprastu, tāpēc viņai nekad nebija lemts patiesi izprast savu vīru, kā to jau bija izpratis Artuā. Viņa nekad nesaprastu briesmīgos šķēršļus, kas uzcelti starp cilvēkiem ar dažādu asiņu plūdumu, stingrās robežas, kas novilktas starp dažādajām zemes rasēm. Viņa domāja, ka mīla var uzvarēt visu. Viņa bija pārāk liela entuziaste, lai vienmēr spētu būt tālredzīga.

Tā tagad, kamēr Morisu apgaismoja Sirēnu mājas niecīgā uguntiņa, kamēr viņu plosīja nevaldāmas tieksmes un viņš domāja par ceļojumu kopā ar Madalēnu pretim saulei kalnos; viņa sēdēja pie Artuā gultas un smaidīja, iedomājoties mācītāja māju, ko sargāja Sicīlijas zvaigznes un viņas daudzās lūgšanas. Viņa zināja, ka Moriss tur gaidīja viņu atgriežamies un ilgojās pēc viņas tāpat kā viņa pēc tā. Artuā gurdi pagrieza galvu, ieraudzīja viņu un pasmaidīja.

— Tev nevajadzēja būt šeit, — viņš čukstēja, — bet es priecājos, ka tu šeit esi.

— Es esmu priecīga un laimīga, ka esmu pie tevis, — viņa sirsnīgi atbildēja.

— Ja ir Dievs, — viņš teica, — tad tas tevi par to svētīs.

— Klusu. Tev jāmēģina aizmigt;

Viņa saņēma tā roku.

— Dievs ir svētījis mani par maniem nožēlojamajiem mēģinājumiem būt labai daudz vairāk nekā esmu to pelnījusi.

Un pateicību viņa izjuta gandrīz kā smeldzi un skaistas sāpes.

No rīta Moriss ar Salvatori un Gaspari devās jūrā. Viņš pazina tādas ausmās sudrabaino mieru, kad pūta siroko. Viss bija ļoti rāms, silts un klusi tvanīgs, tā ka pie vieglākajām kustībām un piepūles plūda sviedri. No debesīm uz jūru nolaidās migla, apslēpjot kalnu sānus, bet atstājot skaidras to galotnes. Un šī migla, kas nolaidās kā apdriskāti plīvuri, radīja virs jūras dīvainu un noslēpumainu atmosfēru. Kad Sal-vatore spēcīgām rokām atstūma laivu no krasta, braucēji klusēja. Nakts jautrība un sajūsma bija izgaisusi, it kā tās uzsūktu brīnišķās dūmakas vai jūras brīnišķais sudrabs.

Gaspare izskatījās samiegojies un mazliet nelaimīgs. Viņš vēl nebija aizmirsis to pazemojumu, ka Salvatore bija viņu apkrāpis, bet Moriss, kas nebija nemaz gulējis, juta, ka viņa dzīvi un sparu slāpē it kā burvība. Kā agrāk satraukumam un kaislei, tā tagad viņš atdevās sapnim. Viņam likās, ka nekam vairs nav un nevar būt nekādas nozīmes. Viņš lēnām un gandrīz bez trokšņa devās pa klusas un rāmas jūras mierīgo sudrabu zem biezas, baltas miglas, kas aizslēpa debesis, pretim nezināmam liktenim, mierīgam tukšumam un pasaulei, kurā nebija balvu, kas to sauktu iet pa vienu vai otru ceļu, nebija roku, kas to atturētu, un acu, kas to vērotu. Viņa seja bija valga no sviedriem. Viņš pārliecās pār laivas malu un vilka ar roku pa ūdeni. Tas izlikās viņam nedabīgi silts. Viņš paskatījās augšā uz mākoņiem. Debesis bija izdzēstas. Vai maz bija tādas debesis? Pagājušo nakti viņš domāja, ka ir, bet tas bija tik sen. Vai viņam bija skumji? Viņš nezināja. Viņš bija nejūtīgs, it kā viņam gandrīz būtu izžuvušas asinis. Viņš bija kā izkaltis koks. Kas bija Hermiona un Madalēna? Drīzāk ēnas nekā sievietes. Viņš cieši raudzījās uz jūru. Vai tas bija tas pats elements, kas tikai pirms dažām stundām šūpoja viņu ar Madalēnu zem zvaigznēm? Viņam tas likās gandrīz neticami. Viņš bija siroko varā. Daudzus sicīliešus šis vējš atstāj pilnīgi vienaldzīgus, bet svešinieku saista kokvilnas pavedieniem, kas tur to kā sticpuļu tikls.

Gaspare gulēja laivas dibenā, paslēpis seju rokās, un atkal atdevās miegam. Salvatore paskatījās uz to, tad uzmeta skatu Morisam un mazliet ironiski pasmaidīja.

— Viņš domāja, ka uzvarēs, sinjor.

— Cosa? — Moriss, viņa balss iztraucēts, jautāja.

— Viņš domāja, ka prot spēlēt labāk par mani, sinjor.

Salvatore piemiedza aci, izbāza kreisajā mutes kaktiņā

drusku mēli un noklakšķināja to.

— Neviens nevar mani pieveikt, — viņš teica.

— Lai tik pamēģina. Daudzi jau ir mēģinājuši, bet galu galā . . .

Viņš pakratīja galvu, pacēla labo roku no aira, savicināja to un nolaida tad ar tādu spēku, it kā satriektu kādu sev pie kājām.

— Es saprotu, — Moriss truli teica, — es saprotu.

Viņš domāja, ka pagājušajā naktī bija veiklāks par Salva-tori, bet nejuta nekāda prieka. Viņš bija uzminējis zvejnieka kaislību un izmantojis to savā labā. Bet ko tas deva? Lai šis cilvēks priecājas savā sapnī, ja var. Lai visi cilvēki dara, ko grib, kamēr tie netraucē viņu. Viņš atkal palūkojās uz jūru un vēlreiz iemērca roku ūdeni.

— Vai man ielaist makšķeri, sinjor?

Salvatore cieši skatījās viņā. Viņš pakratīja galvu.

— Vēl nē. Es, — viiiš vilcinājās.

Viņu pievilka jūras klusais sudrabs. Viņš aizskāra ar roku pieri un juta tās valgumu.

— Es iežu jūrā, — viņš teica.

— Vai protat peldēt, sinjor?

— Jā, kā zivs. Nesekojiet man ar laivu. Ļaujiet tikai man peldēt, es atkal atgriezīšos! Es pasaukšu, ja man jūs vajadzēs. Bet nesekojiet man!

Salvatore piekrītot pamāja galvu. Viņam patika labi peldētāji, kas nebaidījās jūras.

— Un nemodiniet Gaspari, citādi viņš nāks man līdz.

— Va bene!

Moriss nometa drēbes, visu laiku raugoties uz jūru. Tad viņš apsēdās uz laivas malas, ar kājām ūdenī. Salvatore bija apstājies airēt. Gaspare gulēja.

Cik dīvaini bija atdoties klusajam sudrabam, kas tik mierīgi viņu gaidīja. Raugoties uz ūdeni, viņu pārņēma neskaidra tieksme. Viņš gribēja atstāt biedrus, laivu un būt gluži viens ar siroko.

— Addio, Salvatore! — viņš klusu teica.

— A rivederci, signore.

Viņš lēnām, kājām pa priekšu, ielaidās ūdenī un aizpeldēja lēnām it kā sapnī.

Pat tagad, kad viņš atradās ūdenī, tas izlikās neparasti silts. Viņš vēl nebija ieniris zem ūdens, un viņa seja vēl bija sviedraina. Viņš atstāja aiz sevis laivu. Viņš nedomāja par to. Viņš bija to aizmirsis. Viņš jutās viens, pilnīgi viens jūrā. Viņš vienmēr bija mīlējis jūru, bet bērnišķīgi un pilnīgi dabīgi kā patīkamu elementu, kurā varēja rast veselību un prieku. Domājot par to, viņš atcerējās skolas brīvlaikus, peldes, zveju, izbraukumus laivā, mēnesnīcu naktī uz jūras, un jahtu sacīkstes jautru biedru sabiedrībā ap Vaita salu. Sicīlijas jūra viņam šodien likās daudz citādāka, noslēpumaināka un valdzinošāka, jo tā bija sirēnu jūra ap Sirēnu salu. Viņš mehāniski peldēja uz priekšu, gandrīz nemaz nekustinot rokas, ūdenī dziļi iemērktu zodu, — pretim horizonta svītrai.

Viņš peldēja uz Āfrikas pusi.

Piepeši viņam ienāca prātā, ka viņš peld projām no Ma-dalenas uz Āfriku un pie Hermionas. Viņam likās, ka abām sievietēm pretējos jūras krastos jāzina, — Hermionai, ka viņš dodas pie tās, Madalcnai, ka viņš to atstāj, un viņš iedomājās, ka abas sievietes to vēro, — viena redz viņu tuvojoties, otra — attālinoties. Viņš peldēja vēl Ienāk. Viņu pārņēma dīvainas skumjas un smaga depresija, kas sicīlieša dabā bieži nomaina gaišo jautrību. Šī lēnā kustība pret selgu bija liktenīga. Viņš zināja, ka viņam jāatstāj Madalēna. Šī draudzība bija jāizbeidz, un drīz pārbrauks Hermiona, un tad viņi drīz vien atstās Casa del Prete un atgriezīsies Anglijā. Viņi apmetīsies kaut kur, droši vien Londonā, viņš atkal sāks strādāt tēva uzņēmumā, un Sicīlijas sapnis būs beidzies.

Migla, kas aizslēpa debesis, noslīga mazliet zemāk pār jūru, it kā gribētu ieslēgt peldētāju.

Sicīlijas sapnis būs beidzies. Vai tas bija iespējams? Viņam likās, ka Sicīlijas zeme viņu neatdos, un ja zeme atlaidīs, tad viņu paturēs jūra. Viņš nevarēja atsvabināties no domas, ka viņu paturēs jūra. Tas būtu visam dīvains un mierīgs gals. Viņš nekad vēl nebija domājis par nāvi. Tagad viņu pamudināja uz to siroko radītās skumjas. Viņš gandrīz līksmi domāja par nāvi Sicīlijas jūrā. Sirēnu salas klinšu tuvumā Sirēnu mājā iedegsies gaisma, bet viņa acis to vairs neredzēs. Saltie viļņu pirksti būs aizvēruši tās. Un Madalēna? Pirmo reizi tā ieraudzīja viņu, kad tas grima jūrā. Cik dīvaini būtu, ja arī pēdējo reizi viņa to redzētu jūrā grimstam. Toreiz viņa iekliedzās. Vai viņa atkal iekliegtos jeb klusētu? Morisam jau likās, ka viņam tā būs nolemts mirt un, pacēlis rokas, viņš ļāva ķermenim grimt ūdenī. Viņš nogrima dziļi, ļoti dziļi, bet juta, ka Madalēnas skats sekoja viņam un ka tam bija bailes.

Gaspare sakustējās laivā, pacēla galvu no rokām un samiegojies apskatījās apkārt. Viņš redzēja, ka Salvatoro, saliecies uz priekšu un saliktām rokām sargājot sērkociņa liesmu, aizdedzina pīpi. Viņš novērsa no tā miegaino skatu un meklēja padroni, bet redzēja tikai tukšos laivas solus un saritinātos tīklus un makšķeru auklas.

— Kur — ? — viņš iesāka un sēdus piecēlies uztraukti skatījās apkārt.

— Kur ir padrone? — viņš spalgi iesaucās.

Salvatore sarāvās un nometa sērkociņu. Gaspare metās uz

viņu.

>

— Kur ir padrone? Kur ir padrone?

Salvatore aprāva lāstu. Pārlaidis jūrai asu skatu, viņš redzēja, ka tā ir tukša.

Melnais punkts, kuru viņš apbrīnojot vēroja, bija nozudis tās sudrabā. Gaspare pamodās un uzstādīja uztraukto jautājumu taisni tad, kad Moriss nogrima ūdenī.

—Viņš tur bija. Madonna! Viņš nupat vēl peldēja, — Salvatore iesaucās.

Viņš satvēra airus un spēcīgiem vēzieniem dzina laivu tai virzienā, kurā aizpeldēja Moriss. Bet Gaspare nevarēja gaidīt. Instinkts neļāva viņam palikt pasīvam.

— Lai madonna novēršas no tevis tavā nāves stundā! — viņš uzbrēca Salvatorem.

Tad ar visām drēbēm viņš pārlēca pār laivas malu jūrā.

Moriss bija labs peldētājs, un zēna gados viņš bija kaislīgi vingrinājies nirt ūdenī. Viņš ļoti ilgi varēja aizturēt elpu, un tagad viņš centās pārspēt visus agrākos rekordus. Ar nedaudz vēzieniem viņš iznira no jūras dziļuma un sāka dūšīgi peldēt zem ūdens, lai gan nezināja, kādā virzienā. Beidzot viņš juta, ka viņam vajag gaisa, un atkal iznācis gaismā, viņš atplēta muti, papurināja galvu un atvēra plakstus, kas vēl bija smagi no ūdens spiediena.

Piepeši viņš izdzirda spalgu kliedzienu, un viņu satvēra stingra roka.

— Sinjorino. Sinjorino.

— Gaspare, — viņš stomījās, jo nebija vēl paguvis atvilkt elpu.

— Madonna! Madonna!

Roka vēl turēja viņu. Pirksti bija iespiedušies viņam miesā. Tad viņš dzirdēja saucienu, un piebrauca laiva. Salvatore, pārliecies pār malu, uztraukts raudzījās lejā uz viņu. Viņš abām rokām satvēra laivas malu. Gaspare saņēma viņa kājas un visiem spēkiem cēla viņu uz augšu, Viņš ievēlās pār malu laivā. Gaspare sekoja viņam, nometās pie viņa laivā, satvēra tā rokas un ieskatījies sejā redzēja, ka viņš smaida.

— Sta bene lci? — viņš iesaucās. — Sta bene?

— Benissimo.

Zēns palaida viņa rokas un vēl arvien raugoties uz viņu sāka stipri un gandrīz it kā dusmās raudāt.

— Kas tev ir, Gaspare? Kas noticis?

Viņš izstiepa roku un aizskāra zēna slapjās drēbes.

— Kas noticis?

— Niente! Niente! — Gaspare skaļi šņukstot atbildēja. — Mamma mia! Mamma mia!

Viņš nokrita laivā un sirsnīgi raudāja, nekaunoties un nemēģinot slēpt vai savaldīt savas jūtas. Kā tarantellā viņš pilnīgi atdevās priekam, tā tagad viņš pilnīgi atdevās jūtām, kas atgādināja izmisumu. Viņš skaļi raudāja. Viņam drebēja viss ķermenis. Jūras ūdens tecēja no viņa slapjajiem matiem un sajaucās ar asarām, kas plūda pa brūnajiem vaigiem.

— Ko tas nozīmē? — Moriss Salvatorem jautāja.

— Viņš domāja, ka jūra jūs paņēmusi, sinjor.

— Tad tāpēc tu raudi, Gaspare?

— Lieciet viņu mierā. Per Dio, sinjor, jūs arī mani nobiedējāt.

— Es tikai ieniru ūdenī.

Viņš paskatījās uz Gaspari. Viņš gribēja kaut kā apmierināt to, bet saprata, ka tik spēcīgs jūtu izplūdums nav apturams. Tam bija pašam jāizklīst.

— Un viņš domāja, ka esmu beigts!

— Per Dio! Ja jūs būtu beigts!

Viņš sarauca seju un nospļāvās.

— Ko jūs ar to gribat teikt?

— Vai viņam ir līdz nazis?

Salvatore rādīja uz Gaspari.

— Vai šodien ir, es nezinu. Parasti viņam ir.

— Tad viņš to tagad būtu iegrūdis manī.

Un Salvatore gandrīz maigi uzsmaidīja raudošajam zēnam, it kā varētu mīlēt tādu slepkavu.

— Airē uz krastu, — Moriss teica.

Viņš sāka ģērbties. Salvatore apgrieza laivu, un viņi tuvojās klintīm. Migla jau gaisa un pamazām atklājās debess zilums, bet jūra vēl arvien bija noslēpumaina un pelēka, un krasts izskatījās kā sapņu zeme. Piepeši Gaspare izberzēja acis, pacēla galvu un piecēlās sēdus. Viņš drūmi un it kā nosodot uzlūkoja savu saimnieku, un Moriss sāka sajust vainas apziņu, it kā viņš būtu izdarījis kaut ko nepareizu, padodoties dīvainajam impulsam jūrā.

— Es tikai peldēju zem ūdens, Gaspare, — viņš atvainojoties teica.

Zēns neko neatbildēja.

— Es tagad zinu, — Moriss turpināja, — ka man nevar notikt nekas ļauns, kamēr tu rūpējies par mani.

Gaspare vēl arvien neko neteica. Viņš sēdēja laivas dibenā slapjām, ķermenim pielipušām drēbēm un raudzījās savā priekšā, it kā būtu pārāk dziļi iegrimis drūmās domās un nedzirdētu, ko viņam saka.

— Gaspare! — Moriss, pēkšņas iedomas pamudināts, iesaucās. — Vai tu būtu ļoti nelaimīgs, ja tev vajadzētu šķirties no tavas dzimtenes?

Gaspare pēkšņi saliecās uz priekšu. Acis viņam iemirdzējās!.

— Vai tev patiktu dzīvot kopa ar mani Anglijā?

Viņš pasmaidīja.

— Jā, sinjor.

— Kad mums būs jāatstāj Sicīlija, es lūgšu sinjoru, lai viņa ļauj man ņemt tevi līdz.

Gaspare neko neteica, bet paskatījās uz Salvatori, un viņa sejā varēja lasīt prieku un gaviles.

XIV

Tai dienā, pirms Moriss kopā ar Gaspari devās atpakaļ uz mācītāja māju, viņš Madalēnai kaut ko apsolīja. Viņš apgalvoja, ka ies viņai un viņas tēvam līdz uz lielo San-Feličes tirgu, kas ik gadus notika jūnija sākumā, kad lielākā daļa tūristu bija aizbraukuši un vasaras tveice nebija vēl īsti iestājusies. Viņš deva šo solījumu Salvatores un Gaspares klātbūtnē, un to darot viņš sevī kaut ko apņēmās. Šai tirgus dienā viņš gribēja atvadīties no Madalēnas. Hermiona droši vien atgriezīsies jūnijā. Nebija iespējams, ka viņa vēl ilgāk paliktu Kairuanā. Āfrikas vasaras svelme spiedīs viņu atstāt svēto pilsētu, vienalga vai viņas glābējas misija būs pabeigta, vai arī padarīs lieku drauga nāve. Kad atgriezīsies Hermiona, viņi drīz vien dosies atpakaļ uz Angliju, ņemot līdz Gaspari.

Moriss tiešām gribēja paturēt zēnu pie sevis. Pēc savādās scēnas no rīta, viņam Gaspare likās it kā ģimenes loceklis, bez kura uzticīgās gādības viņš nekad nevarētu iztikt. Viņš bija pārliecināts, ka Ilermionai nebūs iebildumu.

Hermionai nebūs iebildumu. Tā domājot, Morisu pārņēma tāda sajūta, kā bērnu, kam kāds no vecākiem vai aizbildnis maigi uzlicis roku uz pleca, bet kas grib nokratīt to, izlocīties un aizskriet projām. Viņš zināja, cik muļķīga un smieklīga šī sajūta, un tomēr viņš tā juta. Saule bija iemācījusi viņu mīlēt ne tikai pilnīgu personīgu brīvību, bet kaut ko vēl vairāk, — nelikumību. Viņš brīdi apskauda zemnieku zēnu Gas-pari, kura straujo jaunību ierobežoja tik maz pienākumu pret sabiedrību un tik maz saistību.

Ko prasīja no Gaspares? Labprātīgu darbu, kuru labi atalgoja un kuru viņš ik brīdi varēja atstāt. Daļu peļņas, viņš, bez šaubām, atdeva savai ģimenei, bet par to visi, pat tēvs viņu dievināja. Un vai citādi tas nebija brīvs, apbrīnojami brīvs šai dienvidu salā, vai tas nevarēja būt bezrūpīgs un nevaldāms kā jauns vanags un tomēr palikt nesodīts?

Bet viņš — Moriss?

Viņš ar zināmām bailēm domāja par Ilermionas dedzīgām un maigi vērojošām acīm. Kāda tūliņ izceltos traģēdija, ja tā zinātu, vai arī tikai nojaustu viņa pagājušās nakts pārdzīvojumus. Hermionas cēlums un augstsirdība padarītu šo traģēdiju vēl asāku. Lai arī Moriss bija bezrūpīgs un kļuva Sicīlijā vēl bezrūpīgāks, viņam bija nepatīkami domāt, ka tā kādreiz varētu nojaust patiesību un redzētu, ka viņu tik stipri spēj pievilkt tāda meitene, kā Madalēna un ka viņš var just kā vienkāršs zemnieks, kas neprot ne lasīt, ne rakstīt.

Bet viņa, zināms, nekad to nenojautīs. Viņš smējās par sevi un apsolījās iet uz tirgu, un devis šo solījumu, strauji apņēmās nedomāt par rītdienu, bet bezrūpīgi un jautri nodzīvot atlikušās dienas, tās nedaudzās dienas, kuras viņš Sicīlijā varēja būt pilnīgi brīvs.

Galu galā viņš nedarīja nekā ļauna. Viņš dzīvoja un dzīvos godīgi. Tagad, kad viņš visu saprata, viņš būs prātīgs. Jā, viņš būs bezrūpīgs un jautrs, bet nebūs pārgalvīgs, pilnīgi pārgalvīgs, kādam viņam gribējās būt.

— Kādā datumā ir tirgus? — viņš, Madalēnā raugoties, jautāja.

— Vienpadsmitajā jūnijā, sinjor, — Salvatore teica. — Tirgū būs daudz ēzeļu, — labi ēzeļi.

Varēja redzēt, ka Gaspare dusmojās.

— Es domāju pirkt ēzeli, — Salvatore piebilda un skatījās mazajām, viltīgajām acīm Morisa sejā.

Gaspare norūca kaut ko nesaprotamu.

— Kā tie maksā? — Moriss jautāja.

— Par simts lirām varat dabūt ļoti labu ēzeli. Madalēnai tas noderētu. Viņa varētu šad tad aizjāt uz ciemu, — uz Ma-rekiaro, papļāpāt ar kaimiņiem.

— Vai Mad.alēna salauzusi kājas? Madonna! — Gaspare iesaucās.

— Nāc, iesim, Gaspare, — Moriss steigšus teica.

Viņš atvadījās no zvejnieka un viņa meitas un aizgāja ar Gaspari caur kokiem.

— Esi pieklājīgs pret Salvatori, — Moriss teica, kad viņi tuvojās šaurajai klintij.

— Bet viņš grib, lai jūs pērkat viņam ēzeli, sinjorino. Jūs viņu nepazīstat. Kad viņš būs kopā ar jums tirgū, viņš . . .

— Nekas. Klausies, Gaspare, es gribu, — es gribu, lai šī tirgus diena būtu īsti svētki.

Neķildosimies tai dienā.

>

Gaspare raudzījās uz viņu izbrīna un jautājuma pilnām acīm, it kā to pārsteigtu Morisa nopietnā un noteiktā balss.

— Kāpēc taisni tai dienā nē, sinjorino? — viņš pēc brīža jautāja.

— Nu, — tā būs pēdējā diena, kuru, — es gribēju teikt, ka sinjora atgriezīsies no Āfrikas, un mēs . . .

— Jā, sinjor.

— Mēs vairs nevarēsim dzīvot tik vieglprātīgi, kā tagad. Un bez tam mēs drīz vien brauksim atpakaļ uz Angliju.

Gaspares seja apskaidrojās.

— Vai es redzēšu Londonu, sinjorino?

— Jā, — Moriss teica.

Viņam kļuva skumji.

— Man vienmēr gribētos dzīvot Londonā, — Gaspare uztraukts teica.

— Londonā! Tu to nepazīsti. Londonā tu gandrīz nekad neredzēsi sauli.

— Vai Londonā ir teātri, sinjorino?

— Teātri? Jā, zināms. Bet tur nav jūras, Gaspare, tur nav kalnu.

— Vai tur ir daudz kareivju? Vai tur ir skaistas sievietes?

— O, tur ir ļoti daudz kareivju un sieviešu.

— Man vienmēr gribētos dzīvot Londonā, — Gaspare noteikti atkārtoja.

— Labi, — varbūt tu to varēsi. Bet neaizmirsti, ka mums visiem jābūt laimīgiem San-Feličes tirgū.

— Jā, sinjor. Bet uzmanieties, citādi Salvatore liks jums pirkt ēzeli. Reiz, sen atpakaļ, viņam bija vīna tirgotava Mare-kiaro ciemā, un viņš, Per Dio, vienmēr pārdeva kristītu vīnu.

— Kā tā?

— Salvatore vienmēr pielēja tam ūdeni. Viņš ir blēdis, un kad viņš saskaistas . . .

— Es zinu. Tu man stāstīji. Bet tas nekas. Mēs drīz aizbrauksim un vairs neredzēsim viņu.

— Siniormo?

— Jā?

— Vai jūs gribētu šeit palikt vienmēr?

— Man šeit patīk.

— Kāpēc jūs gribētu šeit palikt?

Morisam likās, ka viņš nevar atklāti skatīties zēna lielajās, stingrajās acīs. Viņš novērsās.

— Man patīk saule, — viņš atbildēja. — Es mīlu to. Man vienmēr gribētos dzīvot saulē.

— Un man vienmēr gribētos dzīvot Londonā, — Gaspare atkārtoja. — Jūs gribat palikt šeit, tāpēc, ka vienmēr esat dzīvojis Londonā, un es gribu tikt Londonā, tāpēc, ka vienmēr esmu dzīvojis šeit. Ecco!

Moriss mēģināja smieties.

— Varbūt tā ir. Mēs vēlamies to, kā mums nav. Dio mio.

Viņš ieplēta rokas.

— Bet es vēl atrodos Sicīlijā. Nāc, Gaspare! Mums jātiek pāri klintīm. Ciao! Ciao! Morettina bella ciao!

Viņš sāka dziedāt, bet balss viņam labi neskanēja, un Gaspare atkal uzmeta viņam stingri pētošu skatu.

Emīlam Art.uā vēl nebija lemts mirt. Viņš teica, ka Hcr-miona viņam neļautu nomirt un ka nāve velti tuvojās un uzmācās viņam, ja tā atradās pie viņa gultas. Varbūt tās spars radīja viņam gribu cīnīties ar šo ienaidnieku. Tā domāja un teica franču ārsts, kas stipri un gandrīz sentimentāli jūsmoja par šo dedzīgo sievieti, kas pilnīgi pārvaldīja franču valodu un ar maigu uzmanību un noteiktību izpildīja tos viņa norādījumus, kurus atzina par pareiziem.

— Jūs jau sen atrastos aizsaulē, ja nebūtu Delareja kundzes, — viņš Emīlam Artuā teica. — Un kāpēc? Tāpēc, ka jums nebija gribas dzīvot, kamēr viņa vēl nebija atbraukusi. Ārstam nāk talkā tikai slimnieka dzīvot griba.

— Es nevaru būt negalants un tagad nomirt, — Artuā vāji, bet līksmi smaidot atbildēja. — Ja es to darītu, kundze domātu, ka esmu nepateicīgs. Nē, es dzīvošu. Es jūtu, ka tagad dzīvošu.

Un tiešām, sākot ar to nakti, kuru Moriss un Gaspare pavadīja sirēnu mājā, viņam kļuva labāk. Drudzis atslāba, temperatūra nokrita iidz normālai, sāpes pamazām aprima izmocītajā ķermenī, un lēnām, ļoti lēnām atgriezās zudušie spēki. Vienu dienu, kad ārsts apgalvoja, ka visas briesmas garām, Artuā pasauca Ilermionu un teica, ka tagad tā vairs nedrīkst domāt par viņu, bet. tai jādomā par sevi, jāsakravā soma un jāatgriežas pie vīra.

— Tu izglābi mani, bet es izjaucu tavu medus mēnesi, — viņš diezgan rūgti teica. — Es ne mūžam to sev nepiedošu. Bet tagad brauc, mīļais draugs, un mēģini nomierināt sava vīra dusmas pret mani. Kā viņš mani ienīdīs!

— Kāpēc, Emīl?

— Vai tu tiešām esi sieviete? Jā gan. Neviens vīrietis nebūtu mani tā kopis, kā tu. Bet ja tu esi sieviete, kā tu vari tā jautāt?

— Moriss saprot. Viņš it labi visu saprot.

— Neizmantosim par daudz viņa labsirdību. Tev tiešām jābrauc.

— Es braukšu.

Artuā bālajai sejai ar savēlušos bārdu, kas izbiedētu viņa Parīzes frizieri, neviļus pārslīdēja ēna. Hermiona to redzēja.

— Es braukšu, — viņa mierīgi atkārtoja, — tad, kad varēšu ņemt tevi līdz.

— Bet. . .

— Klusu! Neuztraucies. Vai tad tu nenicini to, kas tikai līdz pusei izdara kādu lietu? Es esmu izdarījusi tikai pusi. Kad tu varēsi ceļot, mēs brauksim abi.

— Kurp?

— Uz Sicīliju. Tur būs karsti, bet pēc šejienes mums izliksies, ka tur tik vēsi, kā Ēdenes dārzā — zem tiem kokiem, kur, — bet tu jau atceries. Un tur vienmēr būs vējš no jūras. Un tur tu drīz vien varēsi Mesinā sēsties kuģi un atgriezties Francijā, Marseijā. Nerunā, Emīl! Es šovakar aizrakstīšu Morisam.

Un viņa viegliem, ātriem soļiem atstāja istabu.

Artuā neprotestēja. Viņš teica sev, ka viņam nav spēka pretoties šim. maigumam, kas viņu apņēma un kura dēļ bija patīkami atgriezties dzīvē. Bet viņš klusu minēja, kā viņu saņems Moriss, kā dejotājs fauns reaģēja un reaģēs uz šo jauno traucējumu.

— Es tūliņ redzēšu un zināšu to, kad būšu Sicīlijā, — viņš domāja. — Bet līdz tam . . .

Viņš atmeta vājos mēģinājumus analizēt citu iespējamās sajūtas un atkal iegrima dīvainā mierā.

Bet Hermiona rakstīja vīram par savu nodomu un sev raksturīgajā drošajā entuziasmā cerēja, ka arī viņš priecāsies, ka Artuā atveseļojas un drīz ieradīsies Sicīlijā.

Moriss lasīja šo vēstuli viens terasē. Gaspare bija nojājis ar ēzeli uz Marekiaro ciemu pēc pudeles Maršala, kuru Lukrē-cijai vajadzēja ko pagatavot zampaglione, un Lukrēcija kalna nogāzē žāva saulē veļu. Tuvojās maija beigas, un koki gravā jau bija pilnīgi salapojuši. No strauta, kas paēnā plūda uz jūru, bija atlikusi tikai tieva urdziņa, un garās melnās čūskas droši līda laukā no ziemas paslēptuvēm gozēties starp oļiem kalnu taku malās.

— Es nevaru droši pateikt, — Hermiona rakstīja, — kad ieradīšos, bet Emīls ar katru dienu kļūst spēcīgāks un es domāju, ka viņš drīz būs pilnīgi vesels. Es ceru, ka mēs būsim pie tevis otrajā jūnija nedēļā. O, Moris, kad es iedomājos, ka kāpju ar tevi augšā pa kalna nogāzi, tāpat kā pirmajā dienā, — pirmajā dienā, kad sākās mana īstā dzīve, ss gandrīz zaudēju prātu aiz prieka, tāpat kā Gaspare dejojot tarantellu. Saki, lai Sebastjano apsveic mani ar «Pastorāli».

Un tu, — bet man jau liekas, ka sajūtu Tavu mīļo apsveikumu, ka Tavas rokas tur manējās un Tavas acis raugas manī, kā pati Sicīlija. Vai tas nav savādi? Šeit Āfrikā man liekas, ka Tu iemieso Sicīliju. Bet Tu tiešām man tā esi. Tu esi Sicīlija, Tu esi saule, Tu man nozīmē prieku, mūziku, cerību un mieru. Buon riposo, mīļais. Vai Tu jūti, cik es šovakar esmu laimīga?

Otrajā jūnija nedēļā! Moriss stāvēja un turēja rokā vēstuli. San-Feličes tirgus arī notiks otrā jūnija nedēļā. Viņš domāja par tirgus dienu un nevis to, ka Artuā atveseļojas un ieradīsies Sicīlijā. Vai viņš varēs iet Madalēnai līdz uz tirgu, ja Hermiona atbrauks pirms vienpadsmitā jūnija? Zināms, ka viņš varēs. Viņš izstāstīs Hermionai visu. Viņa teiks: — Ej!

— Tā ticēja viņam un nekad necentās ierobežot viņa brīvību. Bet ja viņa būtu Sicīlijā, ja viņš zinātu, ka tā nakti gaida mācītāja mājā, kad viņš pārnāks no tirgus, lai apsveiktu viņu, tad, — tad . . . Viņš nolaida vēstuli. Viņš dega uztraukumā un nepacietībā. Tikai saņēmis šo vēstuli, viņš saprata, cik ļoti gaidīja tirgus dienu un pēdējos svētkus Sicīlijā.

— Varbūt viņi tik drīz neatbrauks, — viņš domāja.

— Varbūt viņi vēl nebūs šeit.

Un tad viņš sāka domāt par Artuā un to, ka tas brauc līdz Hermionai un pavadīs kopā ar viņiem pēdējās dienas Sicīlijā.

Londonā viņam patika Artuā un viņš sajuta pret to gandrīz cieņu. Viņš uzlūkoja to it kā Hermionas acīm un ar bērnišķīgu godbijību. Hermiona teica, ka Artuā ir liels cilvēks, Moriss to juta un garā apsēdās tam pie kājām. Varbūt Londonā viņš būtu gatavs atkal apsēsties tam pie kājām. Bet vai viņš varēja to darīt šeit, Sicīlijā? Viņš juta gandrīz bailes, domājot par Artuā pētošajām acīm, salto, intelektuālo seju,

autoritatīvo izturēšanos un viņa ciešo draudzību ar Ilermionu.

>

Viņš negribēja, ka Artuā brauc uz Sicīliju. Viņam tas nepatika. Viņš gandrīz baidījās no Artuā, kā no spiega. Tā klātbūtnē viņš, droši vien, nevarēs vairs tā baudīt mežonīgi brīvo dzīvi, tas ienesīs bibliotēkas, kabineta un intelektuālās pasaules noskaņu, kuru Moriss bija iemācījies nīst.

Un Hermiona domāja, ka viņš arī priecāsies par to, ka Artuā jau var viņu pavadīt. Kā viņa to pārprata! Augstais Dievs, kā viņa to pārprata! Viņa laikam ticēja, ka tā prāts ir izveidots tieši tāpat, kā viņējais, un iedomājās, ka tāpēc, vīrs: — Ēdīsim un dzersim, jo rītu mums jāmirst. — Drīz apklusīs mūzika. Izbeigsies tarantella. Nu, tad viņš vēl dejos no visas sirds. Viņš netaupīs elpu, nesaudzēs spēkus. Viņš neko nedomās, jo mirkli ir domājis pārāk daudz, vairāk nekā tas atbilst viņa dejotāja fauna dabai.

Viņš tagad katru dienu devās lejā uz jūru.

— Cik karsts! — viņš Gasparem teica. — Es noslāptu, ja nedabūtu izpeldēties.

— Jā, sinjor. Ap kādu laiku mēs iesim?

— Pēc pusdienas. Jūra šodien būs lieliska.

— Jā, sinjor, jūra ir laba.

Zēns smaidīja un reizēm smējās. Viņš mīlēja padronu, bet viņš bija sicīlietis. Un sinjora bija aizbraukusi pār jūru pie drauga. Šie gājieni uz jūru likās viņam ļoti dabīgi. Līdzīgos apstākļos viņš vieglu sirdi darītu to pašu, ko padrone, un nemaz neapzinātos, ka dara nepareizi. Tikai reizēm viņš brīdināja:

— Neaizmirstiet, sinjorino, ko jmns stāstīju!

— Ko, Gaspare?

— Salvatore ir blēdis. Vai domājat, kājās viņam patīkat?

— Kāpēc lai es viņam nepatiktu?

— Jūs esat ārzemnieks. Jūs viņam neko nenozīmējat. Viņam patīk tikai jūsu nauda.

— Kas par to? Man vienalga, vai es viņam patīku, vai nē.

— Uzmanieties, sinjorino. Sicīlietim ir gara roka. Visi to zina. Pat neapolietis to zina. Man bija draugs, kāds kareivis no Neapoles un — Nāc, iesim, Gaspare! Kāds iemesls Salva-torem būtu man atriebties?

— Va bene, signorino, va bene! Bet Salvatore kļūst ļauns, ja domā, ka kāds ir mēģinājis nodarīt viņam netaisnību. Tad viņam saplūst asinis acīs. un kad mēs — sicīlieši — skatāmies caur asinīm, tad mums vienalga, ko darām, lai arī mūs redzētu visa pasaule.

— Niente, signorino, niente!

— Es Salvatorem nedarīšu neko ļaunu. Ko tu domā?

— Uzsien ēzelim uz muguras segu un ieliec kaut ko grozā. AI mare! AI rnare!

Zēna brīdinājums sastapa kurlas ausis, jo Moriss tiešām domāja tāpat, kā runāja. Varbūt viņš bija neapdomīgs, bet viņš negribēja darīt ļaunu ne Salvatorem, ne Hermionai, ne

Madalēnai. Tas, ka Hermionai brauca līdz Artuā, lika viņam atdoties priekam, bet viņš nekad negribēja atdoties grēkam. Tas taču nebija grēks, ja viņš šai saules zemē sajuta drusku mīlas, aizskāra meitenes roku, nozaga reizēm skūpstu meitenes maigajām lūpām, kurām tas nekad negribēja prasīt neko vairāk.

Salvatore vienmēr atradās viņu tuvumā. Tas pēdējā laikā reti devās jūrā, ja nebrauca līdz arī Moriss. Viņa mantkārīgās acis kāvi iemirdzējās, kad viņš redzēja, ka Tito nāca pa balto, putekļaino ceļu no Isola Bellas, un vakarā, māņticīgi pārmetot sev krustu Marijas Adolaratas priekšā, viņš čukstēja lūgšanu, lai vēl vairāk svešinieku atkultos uz viņa māju, vēl vairāk svešinieku ar naudu kabatās un muļķību sirdīs. Tad jūra varēja būt tukša no zivīm un vētra plosīties ap viņa laivu, — tas nebūtu nekas. Viņam tomēr klātos labi. Viņam beidzot pat būtu nauda bankā, māja ciemā un lielāka vīna tirgotava par Oresti uz Korso.

Bet viņš turēja vaļā savas mazās acis un retumis atstāja Madalēnu ilgāk vienu ar ārzemnieku. Tas sāka uztraukt Morisu, un padarīja viņu beidzot Salvatorem naidīgu. Viņš atcerējās, ko Gaspare teica par zvejnieku: — Jūs viņam neko nenozīmējat. Viņam patīk tikai jūsu nauda. — Morisam radās vēlēšanās pievilt šo jūras lapsu, kas gribēja iegūt visu, bet nedot neko pretim.

— Kāpēc cilvēks nekad nevar būt brīvs? — viņš gandrīz dusmās domāja.

— Kāpēc vienmēr kāds vēro, ko mēs darām un grib izjaukt mūsu prieku?

Viņš sāka gandrīz ienīst Salvatori, kas laikam domāja, ka Morisam ir pret viņu ļaunprātīgi nodomi, un tomēr kāri tvēra katru soldo, kas nāca no svešinieka kabatas, un vienmēr gaidīja vēl.

Salvatores izturēšanās bija pretīga. Moriss centās neievērot to un uzturēt pēc iespējas draudzīgas attiecības. Tomēr visu laiku abos vīriešos auga slepens naids, kā stāds saulē. Kad Moriss redzēja, ka zvejnieks ar smaidīgu putna seju nāca tiem pretim, kad viņi kāpa augšā caur kokiem uz Sirēnu māju, viņam dažreiz gribējās tam sist. Un kad Moriss ar gaspari naktī devās projām uz balto ceļu, kur pie mieta piesiets gaidīja Tito, kam vajadzēja uznest kalnā uz mācītāja māju tukšo vakariņu grozu, Salvatore stāvēja, naudu rokā sažņaudzis un čukstēja:

— Maledetto straniero! Madonna! Ma io sono piu birbante di lei, mille volte piu birbante, Dio mio!

Un viņš smējās, kad devās atpakaļ uz Sirēnu māju. Viņu uzjautrināja doma, ka svešnieks, «anglis» uzdrošinājās spēlēties ar sicīlieti, kuru vēl nebija apvedis ap stūri neviens viņa paša tautietis.

OTRĀ DAĻA

XV

Moriss ar bailēm gaidīja pastu. Artuā ātri atveseļojās, un Hermiona katrā vēstulē arvien drošāk apgalvoja, ka drīz atgriezīsies Sicīlijā un atvedīs līdz slimnieku. Vai viņi atbrauks pirms tirgus dienas, —vienpadsmitā jūnija? Morisu nodarbināja tikai šis jautājums, tas jau sāka viņu mocīt, un viņa acis uztraukti iemirdzējās, kad viņšredzēja, ka Antonio kāpj augšā pa nogāzi ar vēstuļu somu pār pleciem. Viņš juta, ka nevar atsacīties no šiem pēdējiem svētkiem. Kad tie būs garām, kad San Feličes mājās būs izdzisušas ugunis, mūzika apklususi un debesīs izsprāgusi pēdējā raķete, kaisot dzirksteles lejup uz pārsteigtajām zemnieku sejām, viņš atteiksies no šis brīvās un vienkāršās dzīves. Viņš padosies nenovēršamajam, atgriezīsies dzīvē, kurā līdz šim bija atradis laimi un mēģinās to atkal tanī atrast, mēģinās aizmirst dīvainās balsis, kas viņu sauca, un dīvainos impulsus, kas viņu mudināja. Viņš būs tas pats agrākais cilvēks, meklēs priekus agrākajās takās, pa kurām staigāja ar tiem, kurus sabiedrība uzskatīja viņam par līdzīgiem, bet nepavadīs dienas pie vīriem, kas ieguva trūcīgo iztiku no zemes vai jūras, un sievietēm, kuru acīs varbūt plīvoja liesmas, bet kuras nekad nebija šķirstījušas grāmatu un neprata uzrakstīt ne vārda. Viņš atkal garā sēdēs pie kājām cilvēkiem, kas bija atjautīgāki un gudrāki par viņu, un godbijīgi uzlūkos tos.

Bet papriekšu viņš gribēja svinēt svētkus. Viņš gaielija tos. Viņš tik ļoti un dedzīgi vēlējās tos, ka neizturētu, ja tie izjuktu, un ja liktenis neļautu viņam piepildīt savu vēlēšanos, viņš spertu varbūt kādu izmisuma soli.Viņš domāja par tirgu bērna nepacietībā un nojautās, kas gaida dīvainus un neparastus notikumus un brīnumus, un San Feličes vārdam viņa ausīs bija muzikāli burvīga skaņa, kas vēstīja neparastus priekus.

Viņš bieži runāja ar Gaspari par tirgu un daudz izjautāja to, jo zēns labprāt atbildēja.

Gasparem San Feličes tirgus bija lielākais gada notikums Sicīlijā. Viņš bija apmeklējis to tikai divas reizes: pirmo reizi, kad viņš bija tikai desmit gadus vecs, viņu paņēma līdz tēvocis, kas bija aizbraucis uz Dienvidameriku laimi meklēt un tad atkal uz gadu atgriezies dzimtenē iztērēt daļu naudas, kuru bija nopelnījis kā pavārs un vēlāk restorāna īpašnieks Bueno-sairesā; otro reizi, viņš apmeklēja tirgu, kad viņam bija sešpadsmit gadi un kad viņš bija mazliet sataupījis naudu, kuru ieguva no ekskursijās pavadītiem ceļotājiem. Šīs divas bija visspilgtākās dienas viņa mūžā. Acis viņam mirdzēja uztraukumā, kad viņš runāja par San Feličes svētkiem, orķestriem, — tirgū spēlēja trīs orķestri, — ciema skaistulēm, kas lēnām klaiņoja šurp un turp, ģērbušās brokātā un izgreznojušās dārgakmeņiem, kas no paaudzes uz paaudzi glabājās ģimeņu šķirstos un kurus izņēma un nēsāja tikai tirgū un kāzās. Teltīs varēja dabūt pirkt, visu, ko vien varēja vēlēties: gredzenus, pulksteņu važiņas, spoguļus, pulksteņus, kas dziedāja un spēlēja zvanus, dzeltenas kurpes, cepures visās krāsās, lakatiņus un šalles ar bārkstīm, kas valkājot nokārās gandrīz līdz zemei, Sicīlijas dzejnieku uzrakstītās balādes, kas stāstīja par slavenā laupītāja Musolino dzīvi un notiesāšanu, cik cēli tas uzrunājis savus sagūstītājus un tā izmisumu, kad tam piesprieda visu mūžu cietumu, un Džuzepes Moroni dēkas, kas bija uzrakstītas astoņu rindu garās vārsmās un bija pilnas visbrīnišķīgāko un trakāko notikumu. Tur bija arī ēzeļi — no visām Sicīlijas malām; Džirdžentes mūļi, kas bija izgreznoti sarkandzelteniem iemauktiem un spalvu piramīdām un zvaniem uz galvām; rati, uz kuriem bija uzgleznotas uzvaru ainas pār saracēņiem un svēto brīnumdarbi, vistas un pat būri ar dzelteniem putniem no tālām salām, kas dziedāja tik saldi kā eņģeļi. Restorāni bija pārpildīti cilvēkiem, kas spēlēja kārtis un ēda jaukus ēdienus, bet laukā uz trotuāra bija izlikti mazi galdiņi, pirkuriem varēja sēdēt, dzert saldu, skaist-krāsainu dzērienu un mierīgi vērot visus brīnumus. Neapo-liešu zēni tur ieradās dziedāt un dejot., iznēsātāji pārdot nažus un elegantus spieķus, zīlētājiem jūsu liktenis jau bija iespiests uz glīti salocīta papīra aploksnē, reizēm ar augstu, melnu cepuri galvā parādījās baložu virs, kas lika baložiem skolnieku barā lēkāt no pleca uz plecu, vai arī virs ar pērtiķi, kas bija ģērbts sarkanā adītā jakā un drēbes biksēs un leijerkastei spēlējot taisīja jokus. Tur bija šaušanas būdas, leļļu teātris, deju zāles, un naktī, kad kļuva tumšs, laida raķetes, kas apgaismoja visu debesi, tā ka gluži skaidri varēja saredzēt Etnu.

— E veramenta un paradiso! — Gaspare piebilda.

— Paradīze! — Moriss atkārtoja. — Paradīze! Klausies, Gaspare, kāpēc mēs vienmēr nevarētu dzīvot paradīzē? Kāpēc dzīve nevarētu būt tikai gari svētki?

— Non lo so, signove. Un sinjora? Vai domājat, ka viņa atbrauks pirms tirgus dienas?

— Nezinu. Bet es neticu, ka viņa nāks līdz, ja arī būtu mājās.

— Kāpēc nē, sinjorino? Vai viņa paliks pie slimā sinjora?

— Varbūt. Bet es nedomāju, ka viņa būs mājās. Viņa to neraksta.

— Vai jūs gribat, lai viņa būtu mājās, sinjorino? — Gaspare pēkšņi jautāja.

— Kāpēc tu tā jautā? Zināms, ka es būšu laimīgs, ļoti laimīgs, kad sinjora atbrauks.

To sakot Moriss atcerējās, cik laimīgi viņš ar Hermionu bija dzīvojis mācītāja mājā. Viņš tiešām bija domājis, ka ir pilnīgi laimīgs un ka viņam nekā vairs nav ko vēlēties. Bet tas, likās, bija tik. sen. Viņš šaubījās, vai vēl kādreiz spēs sajust tādu apmierinātību. Viņš gandrīz tam neticēja. Viņa d zīvē bija iezadzies zināms nemiers. Viņš nebija drošs par nākotni un sajuta gandrīz bailes. Viņš neatdevās vairs bezrūpīgi kā zēns tarantellai. Un tomēr viņam reizēm bija dīvaina sajūta, it kā viņu gaidītu vēl nepiedzīvots prieks.

— Kaut es zinātu, kuru dienu Hermiona atbrauks, —1 viņš gandrīz īgni domāja. — Kaut viņa neturētu mani tādā nezina! Viņa laikam domā, ka man šeit cita nekā nav ko darīt, kā gaidīt, kad Emīlam Artuā labpatiksie sbraukt.

Pēdējā doma pamodināja atkal to sajūtu, ka viņam nodarīta netaisnība. Hermiona piegrieza galveno vērību draugam, un šis draugs vienmēr visu izjauca. Tas tiešām bija briesmīgi, ka šī vecā draudzība sabojāja pat viņu medus mēnesi, ka tai ļāva vadīt viņu dzīvi un traucēt viņu mieru. Tagad, kad Emīlam Artuā vairs nedraudēja briesmas, Moriss sāka aizmirst, cik slims tas bija bijis, un dažreiz sāka šaubīties, vai tas maz bija tik slims, kā Hermiona iedomājās. Varbūt Artuā piederēja tiem cilvēkiem, kuriem patīk, ka gudra sieviete paklausa viņu mājienam vai saucienam. Literāti bieži vien bija ļoti nepacietīgi un iedomīgi. Bet Moriss neļaus ar sevi spēlēties. Emīlam Artuā būs jāsaprot, ka viņš nevienam neļaus iejaukties savā dzīvē.

— Es likšu viņam to saprast, kad viņš atbrauks, — viņš domāja. — Es būšu noteikts. Ja cilvēks ir ko vērts, tad viņam pašam jāvalda pār savu dzīvi. Sicīlieši to prot.

Viņš klusumā sāka jūsmot par to, ko agrāk gandrīz nicināja, — arābu stingro uzskatu, kas vēl palicis daudzos sicīlie-šos, ka vakareiropiešiem attiecības pret sievieti nav vīrišķīgas, bet gļēvas.

— Es būšu noteicējs, — viņš domāja. — Visi šie sicīlieši brīnās, kāpēc Hermionai vispār ļāvu braukt uz Āfriku. Varbūt viņi domā, ka esmu muļķis, ka tam piekritu. Un tagad, kad Hermiona atvedīs līdz draugu, viņi domās, — Dievs zina, ko viņi iedomāsies.

Viņš sāka sevi pielīdzināt Marekiaro apkārtnes iedzīvotājiem, un viņam tā rūpēja to domas un uzskati par viņu, it kā viņš tiešām būtu sicīlietis. Vienu dienu Gaspare stāstīja viņam par zemnieku, kas nopii’cis ciemā māju, bet nevarējis samaksāt par to un tāpēc izmests uz ielas.

— Un tagad Marekiaro ciemā visi par viņu smejas, sinjo-rino, — Gaspare piebilda. — Viņš tagad vairs nedrīkst, rādīties tirgus laukumā. Madonna, ja vīrietis vairs nedrīkst rādīties tirgus laukumā!

Viņš paraustīja plecus un nicīgā nožēlā ieplēta rokas.

— fi’ flnito! — viņš iesaucās.

)

— Certo! — Moriss atbildēja.

Viņš bija pārliecināts, ka nekad nenokļūs tādā stāvoklī

Tagad viņš juta, ka Hermiona nepazīst tā sicīliešus kā viņš. Ja viņa tos pazītu, tā nekad nevestu sev līdz Artuā un nebrauktu atklāti kopā ar to. Viņa saprastu, ka ļaudis brīnīsies par tādu rīcību un tiem būs iemesls domāt, ka Artuā ir viņai vairāk nekā draugs. Un tad Moriss iztēlojās to dienu, kad viņa atbrauks, un savu pazemojumu piestātnē, kad viņam uz perona būs jāgaida vilciens. Artuā neapmetīsies mācītāja mājā. Tas nebija iespējams, tāpēc, ka tur nebija viesu istabas. Viņš apstāsies Marekiaro viesnīcā. Bet tas neko daudz negrozīs. Viņš atbrauks kopā ar Hermionu. Katrs zinās, ka viņa visu šo laiku ir pavadījusi pie tā Āfrikā. Morisam kļuva karsti, iedomājoties smaidus sicīliešu sejās un to izbrīna pilnos skatus par ārzemnieku dīvaino izturēšanos. Hermionas lielā sirsnība sagādāja viņas vīram gandrīz kaunu. Žēl, ka cilvēki dedzīgajā tieksmē būt labsirdīgi un līdzjūtīgi bija dažreiz neapdomīgi.

Vienu dienu, kad Moriss atkal prātoja, ko sicīlieši domās par Hermionas rīcību, viņam uznāca vēlēšanās aiziet kājām uz Marekiaro ciemu un paskatīties, vai pastā nav vēstules. Bija septītais jūnijs. Līdz tirgum atlika četras dienas. Jo tuvāk nāca šis laiks, jo vairāk pieauga viņa uztraukums, ka kaut kas varētu viņu aizkavēt apmeklēt to kopā ar Madalēnu, un katru dienu ap to laiku, kad pienāca pasts, viņš dega nepacietībā uzzināt, vai viņam nav vēstules no Āfrikas. Antonino parasti parādījās ap pus četriem, bet vēstules ciemā pienāca daudz agrāk, un šopēcpusdien Moriss nevarēja sagaidīt, kamēr ieradīsies zēns. Viņš bija pārliecināts, ka viņam ir pienākusi vēstule no Hermionas, kurā tā beidzot būs paziņojusi, kad viņa ar Artuā atbrauks. Viņam pēc iespējas ātrāk bija jādabā šī vēstule. Ja viņš pats aizietu uz pastu, viņš uzzinātu patiesību, mazākais, pusotras stundas ātrāk nekā gaidot mācītāja mājā. Tāpēc viņš nolēma iet, paņēma cepuri un spieķi un pateica Gasparem, kas ar šauteni medīja putnus, ka paklai-ņos pa nogāzi un būs projām pāris stundas.

Bija saulaina pēcpusdiena. Apkārtne karstajā saulē izskatījās izkaltusi, kalni stāvi un bīstami un sausās strautu gultnes gandrīz nežēlīgi kailas. Sāka jau parādīties vasaras postaža. Augstākajām kalnu nogāzēm bija nozudis viss maigums. Pavasaros un rudeņos tanīs zaļoja labība, tagad tās bija kailas un brūnas un atgādināja tropiska rāpuļa metāliski spīdošo ādu. Zemākās nogāzes vēl tērpās vīnstīgu un koku zaļumā, bet koku apēnotā zeme bija sausa. Saule lepni un nežēlīgi ienāca savā valstī, kā iekarotājs, kas izposta uzvarēto zemi.

Morisu neapbēdināja pārmaiņa, kas aizdzina tūristus uz ziemeļiem un atstāja Sicīliju tās iedzīvotājiem. Viņš pat priecājās par to. Tveicei ik dienas pieaugot, viņā auga prieks, kādu varbūt sajūt čūskas un ķirzakas, kad no savām paslēptuvēm izlien zeltainajā gaismā. Viņam likās, ka viņš aug, ka viņa spējas pavairojas un attīstās tveicē kā zināmi stādi. Viņš nejuta nekādas kaites, kas piemeklē daudzus cilvēkus karstajās dienvidzemju vasarās. Āda viņam nelobījās, acis neiekaisa, un arī galva nesāpēja saules svelmē. Tā apņēma viņu kā draugs, un viņam bija par to prieks. Arī šodien, kāpjot lejā uz Marekiaro ciemu, viņš priecājās par sauli. Tās nežēlība lika arī viņam just nežēlību. Viņš to zināja. Viņa fiziskā veselība pašlaik bija sasniegusi vislielāko pilnību. Viņa ķermenis bija lokans un vingrs, rokas un kājas labi attīstītiem muskuļiem. Asinis sanēja viņa dzīslās. Viņa acis mirdzēja veselīgā jaunības sajūsmā. Par spīti savam uztraukumam un īgnumam, kad viņš domāja par to, ka atbrauks Artuā un viņam būs jāzaudē sava brīvība, bija brīži, kad viņam likās, ka viņš varētu dejot aiz tīra dzīves prieka, pacelt rokas un dziedāt mežonīgu slavas dziesmu savai dievībai, saulei. Šis lieliskais veselības stāvoklis padarīja viņu nežēlīgu, kā uzvarētāju, kas gavilējot ieiet iekarotā pilsētā. Šodien, ejot lejup uz Marekiaro un domājot par vēstuli, kas varbūt viņu gaidīja, viņam likās, ka tas būtu briesmīgi, ja kaut kas izjauktu viņa prieka dienu, — dienu, kuru viņš tik ļoti ilgojās. Viņš gribēja samīt visus šķēršļus. Bet ko viņš varētu darīt, ja Hermiona un Artuā atbrauktu dienu pirms tirgus vai taisni tirgus dienā? Viņš paātrināja gailu. Viņš vēlējās būt ciemā un zināt, vai viņam ir pienākusi vēstule no Āfrikas.

Kad viņš nonāca ciemā, bija pustrīs, un garā, šaurā galvenā iela bija tukša. Daži antikvariātu īpašnieki bija jau aizslēguši savus veikalus pa vasaru. Citi vēl bija atvērti, bet pa to vaļējām durvīm neiegāja neviens ceļotājs. Veikalnieki iekšā snauda sarkano brokātu, māla trauku, sicīliešu dārgakmeņu un tumšu, biezu putekļu kārtu apklātu gleznu vidū. Visu šo bagātību apsargāja lielu, melnu mušu bars, kas dūca gar sienām un griestiem, rāpoja pa klonu un apmetās uz vadmalas un mežģīnēm, kas gulēja plauktos. Mazajās, krēslainajās frizētavās nīka zēni audekla svārkos, kamēr pats frizētavas īpašnieks gulēja kādā tumšā guļamistabas kaktā vai vīna tirgotavā. Arī pie tiem neviens neiegriezās. Sicīliešu brūnās sejas apauga ar bārdu, bet neviens negribēja līdz vakaram skūties. Garām aizslaistījās divi trīs puiši, kas ar dvieļiem un peldbiksēm pār pleciem devās uz jūru. Dažas sievietes vērpa uz durvju sliekšņiem linus vai arī smēla ūdeni pie akas. Nedaudz bērnu šaurajās alejās, kas pa labi un kreisi no galvenās ielas veda lejā uz jūru un augšā kalnos, mēģināja spēlēt noslēpumainas spēles. Zem arkas bļāva ēzelis, it kā gribētu uzmodināt savu saimnieku no pēcpusdienas miega. Pār žogu pārzogas kaķis un pazuda spraugā zem aizvērtām durvīm. Ciems izskatījās it kā saules bezrūpīgā lepnuma uzvarēts un izmiris.

Pa ceļam uz pastu Moriss pārgāja tirgus laukumam, Marekiaro ievērojamākai vietai, kur mēdza sapulcēties ļaudis. Svētku dienās šeit pie akmens kāpnēm, kas veda uz San Džu-zepes baznīcu, skanēja mūzika. Šeit atradās galvenā kafejnīca, Cafle Nuovo, kur varēja dabūt saldējumu, garšīgas, dzeltenas kūkas un šokolādi, no kuras bija izveidotas dziedošu gaiļu, sivēnu, vīriņu ar cepurēm un garās drēbēs tērptu svēto figūras. Šeit bija arī klubs ar krēsliem un dīvāniem, kas tagad bija apvilkti ar baltu drēbi, un gariem galdiem, uz kuriem atradās ilustrēti žurnāli un Katānijas, Mesinas un Palermo laikraksti. Bet kafejnīca tagad bija slēgta un klubs tukšs, jo saule nikni dedzināja laukumu un tā ķieģeļu ietni. Neviens neslaistījās uz soliem gar mūri, kas bija uzcelts tirgus laukumam jūras pusē, kur atradās stāva klints. Moriss atcerējās Gaspares vārdus:

— Madonna, ja vīrietis vairs nedrīkst rādīties tirgus laukumā! Tad viņam beigas.

— Šī bija tā vieta, kur veidojās Marekiaro sabiedriskā doma, kur cilvēku uzslavēja vai nopēla. Viņš apstājās brīdi pie baznīcas, pagāja gar zvana torni un nonāca pie pasta.

— Vai man nav kāda vēstule, Don Paolo? — viņš pasta priekšniekam jautāja.

Vecais vīrs gausi sveicināja viņu pa lodziņu.

— Si, sigr.ore, ce nesono.

Tas aizgriezās pameklēt, kamēr Moriss gaidīja. Viņš dzirdēja, kā sīc mušas. Viņam likās, ka tās sīc ļoti stipri. Viņa sirds sita ātri, un viņu grauza šaubas. Viņš nekad vēl nebija sajutis tādu uztraukumu un neko tik nepacietīgi nebija gribējis uzzināt kā to, vai viņam ir pienākusi vēstule no Iler-mionas.

— Ecco, signore!

— Grazie!

Moriss paņēma sainīti.

— A rivederci!

— A rivederci, signore!

Viņš aizgāja atpakaļ pa ielu. Nu, kad viņš bija dabūjis vēstules, viņš tās tūliņ neapskatījās. Kaut kas atturēja viņu no tā, līdz viņš atkal nonāca tirgus laukumā. Tas vēl arvien bija tukšs. Viņš aizgāja līdz solam pie mūra un apsēdās sāniski, tā, ka varēja skatīties pāri mūrim un redzēt jūru, kas atradās tieši lejā. Tad ļoti lēnām viņš izvilka cigarešu kārbu, paņēma cigareti, aizdedzināja to un sāka slinki un bez steigas smēķēt. Viņš pameta skatu pāri mūrim. Klints pakājē pie jūras atradās Kataro piestātne, kurā vajadzēja izkāpt Hermionai un Artuā. Viņš varēja redzēt peronu, dažus preču vagonus, kas stāvēja uz sliedēm, un balto ceļu, kas aizvijās uz San Feliči un Etnu. Tikai pēc laba brīža viņš pievērsās pasta sainītim, kuru bija nolicis sev līdzās uz sakarsušā akmens. Tur bija Times, Pink ‘Un, Illustrated London News un trīs vēstules. Pirmajā, droši vien, bija kāda aplēse no Londonas. Otrā arī bija no Londonas. Viņš pazina mātes rokrakstu. Trešā? Viņš apskatīja adresi. Jā, tā bija no Hermionas. Instinkts nebija viņu pievīlis. Viņš ticēja, ka tas neviļ viņu arī tagad. Viņš ticēja, ka Hermiona vēstulē ir paziņojusi dienu, kad viņa ieradīsies ar Artuā. Viņš attaisīja abas pirmās vēstules un pārlasīja tās, un beidzot atplēsa Hermionas vēstules aploksni. Pietika ar ātru, pētošu skatu. Vēstule izslīdēja viņam no rokas uz sola. Viņš bija ieraudzījis vārdus:

— Vai tas nav lieliski? Emīls var tūliņ braukt. Bet kārtīgs kuģis atiet tikai desmitajā. Mēs brauksim ar to, un vienpadsmitajā piecos pēc pusdienas būsim Kataro.

— Vai tas nav lieliski?

Viņš gluži mierīgi sēdēja saules svelmē un atkārtoja domās sievas vārdus. Nenovēršamais bija noticis. Viņš juta, ka tas

ISO

ir nenovēršams. Liktenis bija pret viņu. Viņam netika ļauts prieks.

— Signorino! Come sta lei? Lei sta bene?

Viņš sarāvās un pacēla galvu. Viņš nedzirdēja soļus. Viņam līdzās smaidot stāvēja Salvatore, kailām kājām un zivju grozu uz rokas.

— Buon giorno, Salvatore! — viņš ar pūlēm atbildēja. Salvatore paskatījās uz Morisa cigareti, nolika grozu un

apsēdās Morisam līdzās uz sola.

— Es neesmu šodien smēķējis, sinjor, — viņš iesāka. — Dio mio! Cik labi, ja ir diezgan solclo.

— Ecco!

Moriss sniedza cigarešu kārbu.

— Ņemiet divus, — trīs!

— Grazie, signore, millc grazie!

Viņš kāri paņēma cigaretes.

— Un tirgus, sinjorino, — līdz tirgum tikai vairs četi'as dienas. Es noīrēju Madalēnai un sev ēzeļus.

— Davvero? — Moriss mehāniski jautāja.

— Jā, sinjor. No dzirnavnieka Andželo. Viņš gribēja

piecpadsmit liras, bet es smējos. Es pavadīju pie viņa krietnu

stundu un dabūju tos par deviņām. Per Dio! Prasīt no sicī-

lioša piecpadsmit liras! Viņš nezināja, ka arī jūs nāksiet. Es

viņam to nemaz neteicu.

>

— Jūs viņam neteicāt, ka es arī iešu?

Moriss skatījās pāri mūrim tālu lejā uz stacijas peronu. Viņam likās, ka redz sevi uz tā, kā viņš kopā ar smaidošajiem sicīliešiem gaida tirgus dienā vilcienu.

— Jā, sinjor. Vai es nedarīju pareizi?

— Gluži pareizi.

— Per Dio, sinjor, tās ir labas cigaretes. No kurienes tās nāk?

— No Kairas, Ēģiptes.

— Egitto! Tām gan jābūt dārgām.

Viņš pievirzījās tuvāk Morisam.

— Jūs laikam esat ļoti laimīgs, sinjorino.

— Es! — Moriss iesmējās. — Madonna! Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs esat tik bagāts.

Zvejnieka balsī bija lišķīga skaņa, un viņa mazajās, piemiegtajās acīs bija lišķīgs skats.

— Jūs varētu nopirkt visus ēzeļus San Feličes tirgū.

Moriss arvien virzījās projām no viņa.

— Ai, sinjorino, cik es būtu laimīgs, ja būtu jūsu vietā!

Viņš smagi nopūtās un ar lielu tīksmi sūca cigareti.

Moriss neko neteica. Viņš vēl arvien skatījās uz dzelzceļa

peronu. Tagad viņam likās, ka viņš redz, kā San Feličes tirgus dienā pienāk vilciens.

— Sinjorino! Sinjorino!

— Jā, kas ir, Salvatore?

— Es pasūtīju ēzeļus ap desmitiem. Tad mēs varam aizjāt mierīgā garā. Tie būs ap desmitiem pie Isolas Bellas. Es atvedīšu Madalēnu laivā.

— O!

Salvatore iesmējās.

— Viņai ir jauns pārsteigums, sinjor.

— Pārsteigums?

— Per Dio!

— Kas tad?

Viņa balss bija nevērīga, bet tagad viņš paskatījās uz Sal-vatori.

— Man nevajadzētu jums to stāstīt, bet jūs taču mani — vēlāk nenodosiet?

— Nē.

— Jauns tērps, sinjorino, skaists, jauns tērps, kuru pagatavoja Marija Kompanji galvenajā ielā. Vai jūs ar Gaspari būsiet tirgus dienā ap desmitiem pie Isolas Bellas?

— Jā, Salvatore, — Moriss skaļā, stingrā un gandrīz niknā balsī atbildēja. — Es būšu. Bez šaubām. Addio, Salvatore!

Viņš piecēlās.

— A rivederci, signore.

Salvatore arī piecēlās un noliecās pēc sava zivju groza.

— Nē, nenāciet man līdz. Es tagad došos augšā tieši uz mājām.

— Šādā tveicē? Bet tur ir krauja, sinjor, un viss ceļš nosēts akmeņiem. Jūs nekad ...

— Tas nekas. Man patīk saule. Addio!

— Un šovakar, sinjorino? Vai nāksiet šovakar peldēties?

—Es nezinu. Nedomāju vis. Negaidiet mani. Dodietiesvien

jūrā, ja gribat.

— Birbante, — zvejnieks čukstēja, noskatoties, kā Monss aizgāja pār tirgus laukumu un nogriezās pa taciņu, kas veda pa kalna nogāzi augšā uz mācītāja māju.

— Tu gribi dabūt mani nost no ceļa. Birbante! Ak, jūs, smalkie angļi! Jūs domājat, ka te vīri būs dumji kā bērni.

Viņš klusu aizgāja projām kailajām kājām, runājot pats pie sevis, ar neizsmēķēto cigareti kalsnajā, brūnajā rokā.

Pa to laiku Moriss saules tveicē ātri kāpa augšā pa stāvo, akmeņaino taku. Viņš Salvatorem nemeloja, bet izšķīrās, kamēr zvejnieks runāja ar viņu. Viņš zināja, ka tas būs negodīgi, bet viņš to darīs. Nekas nevarēja viņu aizkavēt. Viņš būs tirgus dienā pie Isolas Bellas. Viņš ies uz San Feliči. Viņš paliks tur, līdz debesīs virs Etnas uzliesmos pēdējā raķete, līdz apklusīs pēdējā dziesma, būs izdzerts pēdējais kauss, izdejota pēdējā tarantella un izjusts pēdējais, pats pēdējais skūpsts. Viņš neievēros vēstuli no Āfrikas. Viņš izliksies, ka nekad nav to saņēmis. Viņš melos. Jā, viņš melos, bet baudīs savu prieku. Viņš bija to apņēmies, un viņu nesatricinās ne sirdsapziņa, ne iekšējā balss, ne pagātnes atmiņas, ne pienākuma apziņa.

Viņš steidzās augšup pa stāvo taku. Viņš nejuta karsto sauli. Sviedri lija viņam pār seju un visu ķermeni. Viņš nezināja to. Viņa sirds bija cieta, un viņš jutās kā neģēlis, bet gluži skaidri zināja, ka tomēr ies uz tirgu.

Viņš bija galīgi piekusis, kad sasniedza mācītāja māju. Nemaz neapzinoties, viņš bija teciņus uznācis kalnā. Viņu tomēr nebija nogurdinājis nāciens vien. Viņš atslīga dzīvojamās istabas krēslā. Lukrēcija ienāca un paskatījās uz viņu.

— Kur ir Gaspare? — viņš jautāja un instinktīvi uzlika roku kabatai, kurā atradās vēstules.

— Viņš vēl laukā medī putnus, sinjor. Viņš jau piecus nošāva.

— Nabadziņi! Un viņš vēl ir laukā?

— Jā, sinjor. Viņš tagad aizgāja uz Don Pepino terasi. Tur ir ļoti daudz putnu. Kā jūs esat sakaisis, sinjorino. Vai man . . .

— Nē, nē. Nekas, Lukrēcija. Atstāj mani vienu.

Lukrēcija aizgāja.

Tad Moriss izņēma no kabatas vēstules un lēnām atlocīja Hermionas rakstīto. Viņš vēl nebija to izlasījis. Viņš bija tikai paskatījies un ieraudzījis to, ko baidījās ieraudzīt. Tagad viņš ļoti lēnām un uzmanīgi izlasīja to vārdu pa vārdam. Kad viņš bija izlasījis vēstuli, viņš nolaida to klēpī un mie līgi sēdēja labu laiku.

Hermiona vēstulē lūdza viņu aiziet uz Regina Margerita hoteli Marekiaro ciemā un noīrēt Emīlam Artuā divas labas istabas jūras pusē, — guļamo un dzīvojamo istabu. Tās vajadzēja sakārtot līdz vienpadsmitajam. Viņa rakstīja ar parasto vaļsirdību. Viņas sirsnība bija tīra kā zelts.

— Es zinu, — viņa rakstīja, — es zinu, ka to dienu, kad atbrauks Emīls, Tu gribēsi pārvērst par maziem svētkiem. Es nedomāju, ka Tu sevišķi priecāsies par to, ka viņš brauc, lai arī ticu, ka Tev prieks, ka viņš ir atveseļojies. Viņš ir vecs draugs man, nevis Tev, un es neesmu tāda muļķe, ka iedomāšos, ka Tu viņu vari mīlēt tāpat kā es, kas pazīstu viņu tik tuvu un esmu pārbaudījusi viņa uzticību un rakstura cēlumu. Bet es nemaldīšos domājot, ka Tu šo dienu padarīsi par svētkiem manis dēļ. Viņš ir tik daudz pārcietis. Viņš gandrīz vēl tik nespēcīgs kā bērns. Tik apdāvināta un garīgi stipra cilvēka nevarībā ir kaut kas aizkustinošs. Man sāp sirds, iedomājoties, ka Tu varētu būt tādā pat stāvoklī. Padarīsim viņa atgriešanos dzīvē skaistu un jauku. Vai nē? Ienes viņa istabās ziedus, lai tās izskatās mājīgas! Noliec dažas grāmatas! Bet man nav Tev jāstāsta. Mēs abi esam viens, un man Tev nav nekas vairs jāstāsta. Tad liktos, ka es stāstu pati sev, un tas būtu tik nevajadzīgi, it kā leijerkastes spēlētājam mācītu griezt rokturi. 0, Moris, es šodien varu smieties! Es gandrīz varu — piecelties un gluži viena dejot tarantellu savā mazajā, kailajā istabā, kur nav ne grāmatu, ne ziedu. Piestātnē parādi, ka Tu priecājies par Emīlu. Viņš mazliet kautrējas braukt, jo iedomājas, ka varbūt mūs traucēs. Bet Tavs skats un rokas spiediens aizdzīs viņam šīs šaubas. Lai Dievs Tevi svētī, mīļais, kā viņš ir svētījis mani, dodot man Tevi.

Morisam tā sēdot, asinis sakāpa viņa saulē iedegušajā sejā. Jā, viņš nosarka, iedomājoties, ko grib darīt, bet. tomēr negribēja no tā atteikties. Viņš nevarēja ziedot prieku, nē. Viņā bija kaut kas mežonīgs un valdonīgs, kas nomāca šai brīdī viņa visas labākās jūtas. Bet viņa labākās jūtas nebija mirušas. Tās bija apbrīnojami modras, pietiekoši modras, lai baiļotos par to, kas zināmu laiku un tikai zināmu laiku gribēja

valdīt par tām. Viņš to pieļāva, jo bija apņēmies baudīt prieku, kuru bija gaidījis un gaidīja. Cilvēks bieži domās apņemas grēkot tikai līdz noteiktam laikam. Arī Moriss, raugoties uz klēpī guļošo vēstuli, nosprauda sev zināmu dienu. Tā bija San Feličes tirgus diena. Pēc tam viņš gribēja visu aizmirst.

Pec šīs tirgus dienas viņš gribēja dzīvot kārtīgi un sirsnīgi atbildēt sievas lielajai sirsnībai. Viņš būs pret to pilnīgi patiess. Viņš mīlēja to. Raugoties uz viņas vēstuli, viņš juta, ka mīl un ka viņam jāatbild ar mīlu tādai mīlai, kā viņējā. Viņš bija labs, bet stūrgalvīgs cilvēks. Stūrgalvīga bija jauneklīgā, straujā sirds. Pēc San Feličes tirgus dienas viņš ierobežos šo stūrgalvību un savaldīs to. Viņš darīs vēl vairāk, aizmirsis, ka tāda ir bijusi. Pēc San Feličes tirgus dienas.

Viņš nopūtās it ķā viņam butu jānes smaga nasta, piecēlās, paņēma vēstuli un kāpa augšā pa kalna nogāzi. Augšā viņš saplēsa vēstuli un aploksni un paslēpa saules sakarsētu akmeņu kaudzē.

>

Kad vakarā pārnāca Gaspare ar putnēnu virteni rokā un jautāja Morisam, vai sinjora nav atrakstījusi no Āfrikas, kad viņa atbrauks, Moriss atbildēja: — Nē.

— Tad sinjora neatbrauks pirms tirgus dienas, sinjorino? — zēns jautāja.

— Nē, Gaspare, man liekas, ka viņa neatbrauks.

— Viņa atrakstītu, ja brauktu.

— Jā, viņa noteikti atrakstītu, ja brauktu.

XVI

— Sinjorino! Sinjorino! Vai esat gatavs? '

Tā bija Gaspares balss, kas līksmi atskanēja saulainajā terasē, kur Tito ar vēl otru ēzeli, uzposti un izrotāti puķēm un krāsainām lentām, gaidīja pie kāpnēm.

— Jā, jā. Es tūliņ iešu, — Moriss no guļamistabas atbildēja. Lukrēcija stāvēja pie terases mūra un izskatījās ļoti drūma. Viņa vēlējās iet uz tirgu un tāpēc bija skumja. Bet viņas skumjām bija vēl cits iemesls. Sebastjano vēl arvien bija projām un vairākas dienas nebija viņai rakstījis. Bet bija vēl kaut kas ļaunāks. Kāds jūrnieks no Mesinas, Sebastjano draugs, stāstīja, ka Sebastjano kavējas Lipariju salās tāpēc, ka atradis tur glītu meiteni, Teodoru Amalfiju, kurai piegriežot uzmanību. Lai gan Lukrēcija smējās par to un izlikās, ka tam netic, viņas sirdi plosīja greizsirdība un izmisums, viņa vēlējās braukt projām, pāri jūrai, izglābt no kārdinājuma mīļoto cilvēku un mierīgi, — o, ļoti mierīgi parunāt ar šo Teodoru. Pat tagad, kad viņa raudzījās uz ēzeļiem un Gaspari, kas bija ģērbies svētku drēbēs un aizspraudis aiz ausīm divas lielas, sārtas rozes, viņa instinktīvi pacēla rokas pie savām ausīm, it kā gribētu izņemt auskarus, ko sicīliešu zemāko šķiru sievietes nopietni un apdomīgi dara, pirms sāk plūkties ar savām sāncensēm, — sievietēm, kas atņēmušas tām vīrus vai līgavaiņus.

Ak, ja viņa būtu Lipariju salās, viņa tā runātu ar Teodoru Amalfiju, līdz plūstu asinis. Viņa sakoda zobus, un viņas seja saulē izskatījās gandrīz veca.

— Coraggio, Lucrezia! — Gaspare smējās. — Gan viņš vienu dienu atgriezīsies, kad būs diezgan tirgojies ar saliniekiem. Bet kur ir padrone? Dio mio! Sinjorino! Sinjovino!

— Eccomi! — Moriss parādījās dzīvojamās istabas durvīs un lēnām kāpa lejā.

Gaspare pārsteigts raudzījās viņā.

— Kas par lietu, sinjorino? Kas noticis?

— Noticis? Nekas!

— Kāpēc tad jūs izskatāties tik saīdzis?

— Es? Man sejā krīt ēna no logu saules aizsarga.

Viņš smaidīja. Turpināja smaidīt.

— Cik ēzeļi izskatās lieliski, Gasparino. Un tu arī.

Viņš saņēma zēnu aiz pleca un apgrieza viņu apkārt.

— Per Bacco! Tirgū visi skatīsies uz mums. Man ir nauda, daudz naudas, ko izdot.

Viņš rādīja portmoneju, kas bija pilna netīrām naudas zīmēm. Gaspares acis sāka dzirkstīt.

— Pagaidiet, sinjorino!

Viņš pasniedzās un iesprauda Morisa audekla svārku pogcaurumos divus lielus puķu un paparžu pušķus.

— Bravo! Tagad iesim!

— Nē, nē, sinjorino! Pagaidiet!

— Vēl puķes! Bet kur, — aiz ausīm arī?

Viņš sāka smieties.

— Bet. . .

— Jā, sinjor, jā. Šodien jums jābūt īstam sicīlietim.

— Va bone.

Viņš nolieca galvu, lai to izgrezno.

— Man kut. Nu labi. Tagad iesim.

Viņš uzsēdās Tito. Gaspare uzlēca otram ēzelim.

— Addio, Lucrezia!

— Neatstāj šodien māju, — Moriss tai piekodināja.

— Nē, sinjor, — nabaga Lukrēcija skumji atbildēja.

— Neej šo pēcpusdienu uz Marekiaro!

— Nē, sinjor, — Lukrēcija gandrīz apvainota atkārtoja.

— Neaizmirsti, es paļaujos, ka tu dzīvosi mājās!

— Va bene, signorino!

— Ā-a-a-ā! — Gaspare iekliedzās.

Viņi devās projām.

— Sinjorino, — Gaspare jautāja, kad viņi atradās ēnainajā gravā, — kāpēc jūs Lukrēcijai visu to teicāt?

— Ko tad?

— Lai viņa šodien neatstāj māju.

— Kā? Labāk lai kāds ir mājās.

— Jā, sinjor. Bet kāpēc taisni šodien?

— Es nezinu. Nav nekāda sevišķa iemesla.

— Es domāju, ka ir.

— Nē, zināms, ka nav. Kā tad varētu būt?

— Non lo so.

— Ja Lukrēcija ies lejā uz ciemu, viņa tikai saklausīsies muļķīgās tenkas par Sebastjano un to — Teodoru.

— Tātad jūs Lukrēcijai neļāvāt iet viņas pašas dēļ?

— Jā. Viņa jau tā ir diezgan nožēlojama. Es negribu, ka tā staigā nobēdājusies, kad atbrauks sinjora.

— Kad gan viņa atbrauks? Kāpēc viņa nav rakstījusi visas šīs dienas?

— O, viņa atbrauks drīz. Viņa drīz vien būs pie mums.

Viņš mēģināja runāt dabīgi, bet tas viņam nācās grūti,

zinot, ka Hermiona ieradīsies mācītāja mājā vēl tās pašas dienas vakarā un to sagaidīs un apsveiks tikai Lukrēcija, ja būs paklausījusi viņam un nebūs nogājusi uz ciemu, lai dzirdētu jaunas ziņas par neuzticīgo Sebastjano. Un Artuā! Istabas Reginas Margeritas hotelī nebija noīrētas. Viņu negaidīja ne puķes, ne grāmatas. Morisam sāka kaist viss ķermenis, viņam likās, ka viņš ir pastrādājis zemu noziegumu un tagad apsūdzēts visas pasaules priekšā. Viņš uzsita Tito ar pātagu un plaši izplešot kājas sāka auļot lejā pa stāvo nogāzi. Viņš gribēja visu aizmirst. Viņš gribēja aizdzīt mokošās domas. Viņš gribēja baudīt šo prieka dienu, kurai bija ziedojis tik daudz, kuras dēļ bija saminis savu pašcieņu.

Kad viņi sasniedza Isola Bella ceļu, Salvatores laiva, zvejnieka spēcīgo roku strauji dzīta, parādījās ap ragu mirdzošajā jūrā. Bija brīnišķīga un ļoti karsta diena, bet tā nebija sulīga un nepūta siroko. Debesis bija ļoti zilas, tas bija spilgts un kliedzošs zilums un uztrauca pasauli, kas gulēja lejā. Kārnā jūra bija purpura krāsā, tā tiešām izskatījās pasakaina, — tumša kā vīns un spoža kā zīds. Šai burvīgajā piekrastē droši vien bija sakopoti visi dienviajūru krāsu brīnumi. Gar jūrmalu auga biezas citronu birzis. Saule zeltīja dekoratīvas apelsīnu koku grupas. Pret debesīm pacēlās Etnas no sniega atbrīvotā galotne. Kalna pakāje grima purpura mirdzumā, bet dūmu strūkla pacēlās pret aicinošo zilumu.

Kad Moriss redzēja brīnišķīgo jūru, debesis un laivu, kurā pie stūres sēdēja Madalēna ar puķu pušķi rokā, viņa sirds iedrebējās, un viņš uz brīdi aizmirsa ēnu, ko meta viņa ne-vērtības sajūta. Viņš nolēca no ēzeļa.

— Es iešu lejā viņiem pretim, — viņš sauca. — Pieturi Tito, Gaspare!

Starp ceļu un krastmalu līdztekus jūrai gāja dzelzceļa sliedes. Viņam bija jāiet tām pāri. To darot, viņa kāja atsitās pret dzelzceļa sliedi, kas ieskanējās. Viņš paskatījās uz leju, un viņam atkal pārlaidās ēna. Pa šīm sliedēm pēc dažām stundām vilciens atvedīs Hermionu un Artuā. Hermiona stāvēs pie loga, laimīga raudzīsies laukā un izliksies, lai notvertu viņa pirmo skatu un atbildētu viņa smaidam. Kā pārvērtīsies viņa seja, kad . . . ? Bet Salvatore sauca viņam no jūras. Madalēna vicināja roku. Kauliņš bija izmests. Viņš bija izvēlējies savu likteni. Ar varu aizdzinis domas par Hermionu, viņš iesaucās, pacēla roku sveicienam un mēģināja izlikties bezrūpīgi jautrs. Laiva ieslīdēja starp lēzenajām klintīm. Un tad, — tad viņš spēja aizmirst visu. Madalēna raudzījās uz viņu bērnišķīgā priekā un tomēr it kā sievietes gaidās. Viņas brūnajā sejā izpaudās viegla pašapziņa, kas gaidīja uzslavu par pārsteigumu, kuru tā, droši vien, bija sagādājusi par godu tikai viņam un nevis saviem tautiešiem un tirdziniekiem.

— Maddalena, — viņš iesaucās.

Viņš izstiepa rokas, lai palīdzētu viņai izkāpt no laivas. Viņa uzlika kāju uz laivas malas un iesmējusies viegli izlēca krastā.

— Madalēna! Per Dio! Ma ehe bellezza!

Viņa atkal iesmējās. Viņa stāvēja uz akmeņiem viņa priekšā viegli pieliekusi galvu un pacēla pie lūpām sarkano, apaļo un cieši sasieto rožu un paparžu pušķi, it kā pēkšņs impulss liktu viņai noslēpt kaut ko no sava prieka.

— Le piace? — viņa klusu jautāja aiz rozēm.

Moriss neko neteica, bet saņēma viņas roku un paskatījās uz viņu. Salvatore piesēja krastā laivu, novietoja airus un sameklēja svārkus un cepuri.

Madalēna bija pilnīgi pārvērtusies. Svētku drēbes bija tiešām brīnišķīgas. Viņš gribēja tās aizskart un apgriezt Madalēnu, kā bērns skaistu lelli, lai labāk to apskatītu.

Madalēna valkāja zilu, dzeltenām zīda bārkstīm izrotātu tērpu, kas izgriezumā uz krūtīm atklāja sniegbaltu laukumiņu, kam gar malām bija nošūtas mazas, spožas tērauda podziņas. Viņas apakšsvārki bija no zirņu zaļa puszīda, un tos pa daļai aizsedza priekšauts, ļoti koķets balti zaļš priekšauts, mazām kabatiņām un krokām un zaļu rozeti tai vietā, kur ap vingro viduci satikās priekšauta saites. Baltās muslīna piedurknes bija sasietas dzeltenām zīda lentām, un zeķes viņai bija zilas, tādā pat krāsā kā tērps. Kājās viņai bija spožas, melnas ādas kurpes, glīti sasietas melnām saitēm, un ap pleciem apmests glits, zilgani balts, puķains lakats. Galva viņai bija kaila, bet ausīs smagi auskari un ap kaklu tieva sudraba važiņa ar šur tur ievērtiem spožiem, ziliem akmeņiem.

— Madalēna! — Moriss beidzot teica. — Jūs šodien esat karaliene.

Viņš apklusa un tad piebilda:

— Nē, jūs šodien esat sirēna, kādu reiz jūs iedomājos.

— Sirēna, sinjorino? Kas tā ir?

— Jūras burve ar balsi, kuru dzirdot, cilvēki jūt, ka nevar aiziet un ka nevar to atstāt.

Madalēna pacēla rozes augstāk, lai paslēptu seju, bet Moriss redzēja, ka viņas acīs vēl arvien bija smaids, un viņam likās, ka tā izskatās vel laimīgāka nekā tad, kad viņš saņēma tās rokas un palīdzēja tai izlekt krastā.

Tagad viņam visā spožumā tuvojās Salvatore. Tas bija ģērbies tumšzilā uzvalkā un košā, baltsārti svītrotā audekla kreklā, kuru pie kakla sasēja garas rozā auklas ar pušķiem galos un sarkana kakla saite, kurā bija iesprausts misiņa enkurītis un Itālijas karodziņš. Kājās viņam bija dzeltenas kurpes un melnā cepure novilkta labi uz kreiso ausi. Kreisās rokas rādītāja pirkstā lepojās biezs nespodro metāla čūskveida gredzens, un pogcaurumā viņam bija liela, izplaukusi roze. Ūsas viņam bija rūpīgi ieziestas, mati apcirpti un putnam līdzīgā, modrā, bet tomēr cietsirdīgā seja lielā gadījuma dēl rūpīgi nomazgāta. Viņš familiāri un droši saņēma Morisa roku.

— Buon giorno, signore. Come sta lei?

— Benissimo.

— Un Madalena, sinjor? Kojās domājat par Madalēnu?

Viņš ar zināmu lepnumu paskatījās uz meiteni un tad atkal pētoši uz Morisu.

— Madalena šodien ir skaista, — Morissātri atbildēja. Viņš negribēja par to runāt ar tās tēvu, no kura vēlējās un cerēja tikt vaļā tirgū. Tur, droši vien, nebūs grūti to piemānīt. Tas dzers kopā ar draugiem, pārējiem zvejniekiem un zemniekiem, vai arī spēlēs kārtis, un —jā, tā bija laba iedoma.

— Salvatore! — Moriss iesaucās un satvēra zemnieka roku.

— Jā, sinjor?

— Tirgū būs ēzeļi, vai nē?

— Ēzeļi, — Per Dio! Pagājušogad bija vairāk kā sešdesmit.

— Un vai tos pašā vakarā, kad tie kļūst lēti, nepārdod ūtrupē?

— Jā, sinjor Jā, sinjor.

Zvejnieka kārās acis jautājot raudzījās Morisā.

— Neaizmirsīsim to, — Moriss, viņa skatam atbildot, teica. — Vai jūs labi pazīstat ēzeļus?

Salvatore smējās.

— Per Bacco! San Feličē nebūs neviena gudrāka par mani šai lietā.

— Tad jūs varbūt man varētu izdarīt pakalpojumu. Varbūt jūs man varētu nopirkt ēzeli. Vai es nerunāju jau par to?

—- Jā, sinjor Jūs gribat to pirkt sinjorai, ko jāt, kad viņa atgriezīsies no Āfrikas.

Viņš smaidīja.

— Es gribu to pirkt kādai dāmai, — Moriss atbildēja un skatījās uz Madalēnu.

Salvatore noklakšķināja ar mēli. Tad viņš dūšīgi nospļāvās un izvilka no kabatas garu, melnu cigāru. Šī tiešām gribēja viņam izvērsties par lielu dienu.

— Avanti, signorino! Avanti! — Gaspare sauca un dusmīgi vicināja uz ceļa cepuri.

— Iesim, Madalēna!

Viņi atstāja pludmali u n kāpa krastā. Madalēna gāja uzmanīgi spožajām kurpēm un abām rokām sargāja no krūmiem zaļos svārkus. Moriss steigšus pārgāja dzelzceļa sliedēm un neskatījās uz tām. Viņš gribēja tās aizmirst. Viņš bija apņēmies nedomāt par to, ko tās pēcpusdienu atvedīs Kataro piestātnē. Viņi sasniedza četru ēzeļu lielo grupu, kas pacietīgi stāvēja uz putekļainā, baltā ceļa.

— Mamma mia, — Gaspare iesaucās, kad ieraudzīja Madalēnu. — Madre mia! Tu jau esi uzposusies kā burgisa kāzu dienā, Donna Madalēna!

Viņš šūpoja galvu, un lielās, aiz ausīm aizspraustās rozes šūpojās līdz.

— Ora basta, ch’e tardu: jamu adaccumpagnari li Zitti! — viņš turpināja. Tā mēdza teikt zemnieku kāzās, un tā bija zīme, ka mūziķiem jāpārtrauc spēlēt, bet viesi tad zināja, ka laiks pārvest līgavu uz jauno māju, kuru tai iekārtojis līgavainis.

Madalēna smējās un tumši piesarka, bet Salvatore noskaitīja sicīliešu kāzās ļoti iecienītas dziesmas pantu:

— E cu salūti a li Zituzzi novi!

Chi bella nguaggiamentu furtunatu!

Firma la menti, custanti lu cori,

E si cci arriva a lu jornu biatu —

Moriss pa to laiku palīdzēja Madalēnai uzsēsties ēzelim, samaksāja zēnam, kas bija atvedis Salvatores ēzeļus no Mare-kiaro, un atlaida to. Tad viņš izņēma pulksteni.

— Ceturksnis pāri desmitiem, — viņš teica. — Dosimies ceļā! Nu, Gaspare, — uno, due, tre!

Viņi reizē uzlēca ēzeļos, Salvatore uzrāpās savējā, un mazā grupa sāka kustēties pa garo, balto ceļu, kas gāja cieši līdztekus jūrai, Madalēna ar Morisu pa priekšu, Salvatore un

Gaspare aiz viņiem. Sākumā viņi turējās visi kopā, bet sicī-lieši loti uzmana savas svētku drēbes, un Salvatore ar Gaspari drīz vien palika iepakaļ, lai izvairītos putekļiem, kurus sacēla priekšējie ēzeļi. Viņu balsis pamazām apklusa, un Moriss atskatoties redzēja tos labu gabalu aiz sevis. Viņš nebija cerējis, ka tik drīz jau paliks vienatnē ar Madalēnu. Tomēr tagad, kad viņi bija vieni, Moriss juta, ka viņam nav nekā, ko tai teikt. Viņam nebija tieši neveikli, bet viņam likās, ka viņš tai šodien nevar teikt parastas lietas un komplimentus. Viņai tie patiktu, bet viņš tos nevarēja dabūt pār lūpām. Šodien vajadzēja būt lielai dienai. Viņš bija to tik karsti gaidījis, tā baidījies, ka tā neizjūk un atdevis tās dēļ tik daudz pašcieņas, ka tai vajadzēja būt lieliskai no ausmas līdz rietam un viņiem abiem ar Madalēnu arī vajadzēja būt neparastiem, — mazākais jautrākiem, laimīgākiem un intīmākiem kā parasti.

Redzot, kā viņa jāj gar jūrmalu, diezgan augstu turot jaunavīgo galvu un nevainīgā lepnumā smaidošām acīm, viņš atcerējās arī, ka šodien viņiem jāšķiras. Madalēna to nezināja. Varbūt viņa nedomāja par nākotni. Bet viņš to zināja. Viņi atkal satiksies. Viņi bez šaubām, atkal satiksies. Viņš būs nopietns precēts vīrs, kas vairs nedzīs jokus, it kā būtu tāds pat zēns kā Gaspai'e. Šī bija pēdējā diena, kuru viņš pavadīja sirsnīgā draudzībā ar Madalēnu.

Tas bija ļoti savādi, bet viņš bija pieradis pie viņas sabiedrības, viņas naivās ziņkāres un meitenīgās, vienkāršās jautrības, viņš bija tā pieradis pie tā visa, ka nevarēja iedomāties, kā varēs bez tā dzīvot, un gandrīz nesaprata, kas viņam bija par dzīvi, pirms nepazina Madalēnu. Viņam likās, ka viņš Madalēnu ir pazinis vienmēr. Un ko juta viņa?

— Madalēna! — viņš teica.

>

— Jā, sinjor.

Tā pagrieza galvu un smaidot paskatījās uz viņu, it kā būtu pārliecināta, ka dzirdēs kaut ko patīkamu. Šodien savā skaistajā svētku tērpā viņa izskatījās radīta laimei. Viss ap viņu liecināja, ka tā gaida prieku. Viņas acu izteiksme bija aicinājums pasaulei būt pret viņu tikai laipnai un labai un sagādāt tai tikai patīkamas lietas, kas viņu nesāpinātu.

— Vai jums liekas, ka mani jau sen pazīstat, Madalēna?

Viņa pamāja galvu.

— Jā, sinjor.

— Cik ilgi?

Viņa izstiepa roku plaši izplestiem pirkstiem.

— O, sinjor, — vienmēr! Man liekas, ka es jūs vienmēr esmu pazinusi.

— Bet mēs pazīstamies tikai dažas dienas.

— Jā, sinjor, — viņa mierīgi, piekrita. Viņu laikam nepārsteidza šī maldīgā sajūta. Tas tā bija. Labi, lai tas tā būtu.

— Un vai jūs domājat, ka mēs vienmēr būsim draugi? — viņš turpināja.

— Jā, sinjor. Bez šaubām.

— Bet es aizbraukšu.

Viņas seja brīdi apmācās. Bet prieks šodien viņā tomēr bija spēcīgāks, un mākonis izklīda.

—Jūs atgriezīsieties, sinjorino. Jūs vienmēr atgriezīsieties.

— Kā jūs to zināt?

Jauno lūpu smaidā un acu izteiksmē iezagās mīļa viltība.

— Tāpēc, ka jums šeit patīk, tāpēc kā jums patīk sicīlieši. Vai nē?

— Jā, — viņš kaisli atbildēja. — Pareizi. Ai, Madalēna .. .

Bet šai brīdī viņiem līdzās parādījās grupa Marelciaro

iedzīvotāju, kas iznāca uz ceļa no kalnu takas. Atskanēja saucieni un sveicieni. Sievietes uzmanīgi apskatīja Madalēnas tērpu, vīrieši apmainījās laipnībām ar Morisu. Ieraugot draugus, Salvatore un Gaspare, auļiem tuvojās putekļu mākonī. Izveidojās vesela kavalkāde, un Morisam tagad vairs nebija iespējams sirsnīgi parunāties ar Madalēnu. Sākumā viņš dusmojās, bet drīz vien viņam pielipa visu šo ļaužu skaļā jautrība. Viņa sirds atsvabinājās no nastas, un viņā pamodās zēna bezrūpība. Viņš nedomāja par rītdienu, spēja nedomāt par to, kamēr atradās šai priecīgajā sabiedrībā. Jājot baltajos putekļos gar mirdzošo jūru, Moriss bija viens no jautrākajiem pulkā. Neviens nesmējās tik bieži kā viņš, un neviens nečaloja tik dzīvi. Sākumā viņam bija jāpieliek apzinīgas pūles, bet vēlāk viņam attīstījās tāds spars, ka viņš tālu pārspēja visus biedrus. Ja kāds viņu jājot uz tirgu novērotu, tas nodomātu, ka redz gluži saulainu un laimīgu cilvēku.

Viņi jāja caur Kataro pilsētu, kurā atradās piestātne. Moriss mirkli juta, ka nicina sevi, — vēl vairāk, viņš sajuta maigumu un pat nožēlu, kad iedomājās, kā Hermiona pievilsies gaidās. Bet tas izgaisa, vai arī viņš aizdzina šīs sajūtas. Garā iela bija pilna cilvēkiem, kas vai nu paši taisījās doties uz tirgu, vai stāvēja durvīs un noskatījās, kā aizgāja viņu draugi. Ēzeļus segloja un izgreznoja puķēm. Mūļus iejūdza augstos, izgleznotos ratos. Pa māju logiem varēja redzēt, ka vīrieši ieziepēja un skuva bārdas, sievietes sukāja vai, pa sicīliešu paradumam, ieskāja galvas, jaunekļi mēģināja sagriezt uz augšu tikko uzdīgušās ūsas un bērniem steigšus tika uzģērbtas svētku drēbes. Neviens nekaunējās par savu intīmo dzīvi, jo nemaz neapzinājās to. Namos iekšā un ārā staigāja tītari. Sivēni pavadīja savas saimnieces no vienām durvīm uz otrām, tāpat kā citās zemēs sievietes pavada suņi. Marekiaro ļaužu kavalkādei no visām pusēm uzsauca skaļus jokus vai arī padevīgus sveicienus un solījumus satikties tirgū. Morisu apsveica daudzi «Benedicite!» vai «C’ci basu li mano!» Beretes pacēla daudzi sicīlieši, kurus Moriss redzēja pirmo reizi. Viss tas lika viņam sajust, ka viņš atrodas draugu vidū, un atbildot Smaidiem un sveicieniem viņš atcerējās Hermionas bieži atkārtotos vārdus: — Katrs sicīlietis ir džentlmenis, lai arī viņš valkātu sicīliešu cepuri un gulētu būdā kopā ar cūkām.

Likās, ka viņi nekad nevarēs atstāt šo ielu. Katru brīdi bija jāapstājas. Viens lūdza pagaidīt, kamēr būs apseglojis ēzeli, lai varētu viņiem pievienoties. Otrs, kāds vīna tirgotavas īpašnieks, — uzstājās, lai Moriss nogaršo viņa vīnu, un Morisam vajadzēja pacienāt visus ceļa biedrus. Tas sagādāja lielu prieku Gasparem, kas vienmēr lepojās ar padrones devību, un viņš tūliņ sāka rūpēties par visu, ielēja un pasniedza katram vīnu un uzstājās par ceremoniju meistaru. Ap vienpadsmitiem jau tika izdomāti sicīliešu tosti un Morisu aicināja «vingrināties dzejas mākslā». Tad Madalēna ieraudzīja dažas draudzenes, kurām tai visādā ziņā bija jāparāda sava rota. Viņa svinīgi nokāpa no ēzeļa, lai viņu uz ietnes labāk varētu apskatīt, apgriezās, parādīja zirņu zaļos svārkus, noņēma važiņu, lai draudzenes to brīdi pārbaudītu, un izmērīja lakata zīda bārkstis, lai salīdzinātu to ar citiem lakatiem, kurus steigšus iznesa no tuvējās mājas.

Gasparem, kas vienmēr bija pret sievietēm drusku skarbs, drīz vien apnika tāda lielība.

— Avanti! Avanti! — viņš sauca. — Dio mio! Le donne sono pazze! Andiamo! Andiamo!

Viņš stu radīja Madalēnu, kas smejoties un sarkstot padevās viņam, un beidzot viņi tiešām atkal jāja tālāk. Jājot gar ēku, kurā iesaiņoja eksportam citronus, viņi iegrima veselā smaržu jūrā. Šī smarža Morisam likās īstā salas elpa. Viņš kāri dzēra to. Citroni, citroni un saule! Apelsīni, citroni, dzelteni ziedi zem citronu kokiem un saule. Viss dzeltens, bāli dzeltens, zeltaini dzeltens, sarkanzeltaini dzeltens un balts, ceļu baltums un putekļaino olīvu lapu sudrabainais baltums, un kur vēl apelsīnu lapu spīdīgais, tumšais un spēcīgais zaļums, jūras sārtums un debess zilums. Kāds krāsu mirdzums! Moriss gandrīz apskurba. Šī dienvidu sala vasarā skurbināja. Tai bija vara, kas droši vien attaisnoja daudz. Ai, mājās tupētāji, kas nosoda cilvēka pārmērīgu kaisli un straujumu! Vai tie pazīst pasauli? Kā Klemphemas iedzīvotājs var tiesāt San Feličas tirdzinieku? Avanti! Avanti! Avanti pa žilbinoši balto ceļu gar jūrmalu uz ciemu, pret kuru lielā Etna ar visu savu varenību neizturas nemaz bargi. Daba saprot. Saprot arī Dievs, kas radījis dabu. Labvēlība mīt lielās sirdīs, un tikai mazās tai nav vietas.

Tā apmēram domāja Moriss, līdz viņu apņēma lielā vieglprātība, kuru radīja saule, smaržas, kustība, viņa ceļa biedru kliedzieni un smiekli, Madalēnas spilgtais tērps un laimīgie skati un pat baltie putekļi, kurus rikšojot sacēla ēzeļu kājas.

Un tā vienos smieklos un jokos viņi līksmi un gandrīz trokšņaini steidzās uz San Feličes tirgu.

San Feliče ir liels ciems Etnas pakājes līdzenumā. Tas atrodas tuvu jūrai starp Katāniju un Mesinu, aiz melnās un baigās lavas joslas. Tā patrons ir svētais Onofrio, un šie bija viņa svētki. Viņa tēls, izkrāsots un krāšņi izgreznots ar sarkanu, zeltu un mākslīgiem puķu pušķiem, bija izstādīts zem baldahīna lielajā, vecajā baznīcā, kas atradās visas apkārtējās dzīves centrā. Kas gribēja, varēja dabūt pirkt mazas fotoreprodulccijas, kurās tas bija redzams visā godībā — apaļu seju, lielām acīm un mazu, taisnu degunu, platu pieri, gariem matiem un viļņainu, pāršķirtu bārdu, kas sniedzās līdz krūtīm; vienā rokā tas turēja grāmatu, otru bija pacēlis, lai

svētītu ļaudis.

>

Kad Isola Bella un Marekiaro ļaudis novietoja ēzeļus pie Don Leontīni, Via Bocca di Leone, tradīcija viņiem vispirms lika doties pie svētā Onofrio. Pie baznīcas durvīm, pa kurām nāca un gāja lakatiem izgreznojušās sievietes, vīrieši, pusaudži un bērni, viņu smiekli apklusa. Viņu sejas pieņēma māņticīgas godbijības un padevības izteiksmi. Viens pēc otra pieejot svētā tēlam, viņi bijīgi uzlūkoja to, aizskāra tā roku vai drēbju vīli, pārmeta sev krustu un aizgāja, jūtot, ka ieguvuši svētību šai dienai.

Madalēna tuvojās svētajam kopā ar Morisu un Gaspari. Viņa ar Gaspari aizskāra roku, kas turēja grāmatu, pārmeta sev krusta zīmes un tad paskatījās uz Morisu, kāpēc tas neko nedara. Moriss ātri sekoja viņu piemēram. Madalēna mēģināja izvilkt dažas rozes no cieši sasietā puķu pušķa un iečukstēja viņam:

— Svētais Onofrio atnesīs mums laimi.

— Davvero? — viņš čukstot atbildēja.

— Jā! Jā! — arī Gaspare pamāja galvu.

Kamēr Madalēna nolika svētajam klēpī ziedus, viņš nopirka no kāda zēna trīs svētā Onofrio reprodukcijas un vēl pa attēlam no svētā Filadelfo, svētā Alfīo un svētā Kirillo.

— Ecco, Donna Madalēna! Ecco, signorino!

Viņš izdalīja pirkumu, paturot divus attēlus sev. Tos viņš ļoti rūpīgi un svinīgi noglabāja svārku iekšējā kabatā, kur atradās ādas portmonejs, kuru Moriss viņam bija uzdāvājis.

— Ecco! — viņš atkārtoja, kad aizpogāja kabatu, lai tai nepiekļūtu zagļi.

Un ar šo izsaucienu viņš aizdzina visas nopietnās domas.

— Mangiamo, signorino! — viņš teica. — Ora basta!

Viņi izgāja laukā, saulē. Salvatore uz kāpnēm sarunājās ar

dažiem zvejniekiem no Katānijas. Tie ziņkārīgi noraudzījās Morisā, kad tas iznāca laukā ar Madalēnu, un kad Salvatore ar meitu un ārzemnieku aizgāja projām, tie nosmējās un apmainījās, acīmredzot, jautrām piezīmēm. Moriss to neievēroja. Viņš bija izklaidīgs. Un Madalēna bija pārāk laimīga, lai iedomātos, ka kāds par viņu varētu runāt neglītas lietas.

— Kur mēs iesim ēst? — Moriss jautāja.

— Šeit, šeit, sinjoiino! — Gaspare atbildēja un elkoņiem atbrīvoja pūlī ceļu. — Jums jānāk man līdz. Es zinu, kur iet. Šeit man ir daudz draugu.

Drīz vien izrādījās, ka tā ir taisnība. Gandrīz katrs trešais cilvēks, ko viņi satika, sveicināja Gaspari, daži skūpstīja viņu uz abiem vaigiem, citi spieda roku, citi draudzīgi saņēma aiz elkoņa. Starp pēdējiem bija slaids zēns ogļu melniem, cirtainiem matiem un šauru, bālu seju, kuru Gaspare tūliņ stādīja priekšā padronem par Amedeo Bučini.

— Amedeo ir bārddzinis, sinjorino, — viņš teica, — un mans draugs, bez tam labākais dejotājs San Feličē. Vai viņš var ēst kopā ar mums?

— Zināms.

Gaspare pateica to Amedeo, kas noņēma cepuri, turēja to rokā un smaidīja aiz prieka pār visu seju.

— Jā, Gaspare ir mans compare, sinjor, — Amedeo apgalvoja.

— Compare, compare, comparedolu, — viņš paskatījās uz Gaspari, kas tūliņ pievienojās.

Compare, compare, comparedolu,

Jo ti voglio molto bene,

A'Iangiamo carne e riso E andiamo in Paradiso!

— Carne e riso, jā, — Moriss smejoties iesaucās. — Bet paradīze? Vai jums tūliņ jādodas uz paradīzi, kad vēl nav sākusies ne deja, ne procesija, ne uguņošana?

— Nē, sinjor, — Gaspare teica, — mēs dosimies uz paradīzi tad, kad būsim ļoti veci un nevarēsim vairs dejot, — non e vēro, Amedeo?

— Jā, — slaidais zēns gluži nopietni piekrita, — tad mēs dosimies uz paradīzi.

— Un cs arī, — Moriss sacīja, — un Madalēna, bet ne ātrāk.

Cik līdz tam vēl tālu!

— Šeit ir restorāns.

Viņi iegāja garā telpā, kurai bija durvis laukuma pusē pretim telšu virknēm, kas bija uzceltas baznīcas ēnā. Laukā, restorāna priekšā bija daudz mazu galdiņu un vairāki krēsli, kuros sēdošie ļaudis vēroja pircēju un pārdevēju drūzmu, smēķēja, dzēra atspirdzinošus dzērienus, ēda saldējumu un biskvītus.

Gaspare aizveda viņus pa smiltīm nokaisīto grīdu līdz garam galdam.

— Ecco, signorino!

Viņš lūdza Morisu ieņemt vietu galda galā.

— Un jūs sēžat šeit, Donna Madalēna.

Viņš novietoja to Morisam pa labi un gribēja pats apsēsties I^a kreisi, bet Salvatore rupji aizsteidzās viņam priekšā, paņēma krēslu, apsēdās tanī un izaicinoši smejoties atbalstījās rokām uz galda. Gaspare saīga.

— Macche, — viņš dusmīgi iesāka.

Bet Moriss ar ātru skatu apklusināja viņu.

— Nāc šeit, pie Madalēnas, Gaspare!

— Ma . . .

— Nāc, Gasparino, un pasaki, ko lai mēs ēdam. Tev jāpasūta viss. Kur ir cameriere? Cameriere! Cameriere!

Viņš pašķindināja ar dakšiņu glāzi. Piesteidzās viesmīlis.

— Don Gaspare pasūtīs mums visiem, — Moriss, uz Gas-pari rādot, tam teica.

Viņa diplomātijai bija panākumi. Gaspares seja apskaidrojās, un tas tūliņ iegrima dzīvā sarunā ar viesmīli, kas arī viņam bija draugs no Marekiaro ciema. Amedeo Bučini apsēdās līdzās Gasparem, un visi tie Marekiaro ļaudis, kas uzskatīja šodien sevi par angļa viesiem, novietojās, kā tiem pašiem patika, un uztraukti gaidīja, kad tiem pasniegs makaronus.

Tagad viņu vidū valdīja zināma svinība. Jājiens laukā gar jūru bija saviļņojis asinis, atraisījis mēles un satraucis prātus. Bet maltīte restorānā ar bagātu angļu sinjoru galda galā bija kaut kas neparasts. Tumšās, smaida apskaidrotās sejas tagad izskatījās gandrīz komiski noslēpumainas. Brūnās, mūžam kustīgās rokas, kas runāja skaidrāk un izteiksmīgāk par balsīm, tagad gurdi gulēja uz baltā galdauta vai arī uz sastingušajiem ceļiem. Visu acis bija pievērstas Morisam, it kā gaidītu no viņa kādu zīmi. Bet arī Moriss nespēja vadit sarunas. Viņš patiesībā bija ļoti jūtīgs un tagad, sēžot starp Ma-dalēnu un viņas tēvu, viņam pamodās neskaidra un dīvaina sajūta, it kā viņš atrastos starp diviem naidīgiem elementiem. Viņš sajuta mīlu un naidu, — abas jūtas tuvu un spēcīgas; viena bija gatava parādīt sevi, otra bija nolēmusi palikt apslēpta. Viņš paskatījās uz Salvatori un sastapa zvejnieka drošo skatu. Aiz mūžīgā smaida mirdzošajās acīs viņš drīzāk nojauta kā redzēja naida ēnu. Tas viņu pārsteidza. Kāpēc Salvatore viņu ienīda? Bija saprotami, ja ienīda cilvēku par ļaunu darbu vai ļaunprātīgām domām. Bet viņš Salvatorem tiešām nebija nodarījis nekā ļauna. Viņam nebija pret to arī nekāda ļaunprātīga nodoma. Līdz šim viņš Madalcnas un tā dzīvē bija ienesis tikai prieku un naudu. Ja viņu satiksme kādam radīja sāpes, tad tas bija viņš pats. Un Salvatore ar Madalēnu nemaz nezināja, ka šī ir pēdējā diena viņu draudzībai. Piepeši viņu pārņēma vēlēšanās izkliedēt Saiva kores neuzticību, kuru viņš tagad sajuta stiprāk kā jebkad.

Viņš nedzirdēja Katānijas zvejnieku piezīmes, kad kopā ar Madalēnu devās lejā pa svētā Onofrio baznīcas kāpnēm, bet Salvatores asā dzirde bija uztvērusi tās, kā arī smieklus, kas tām sekoja, un viņa karstās asinis sāka vārīties. Piezīmes un smiekli aizskāra kā nazis jēlu rētu viņa sicīlieša lepnumu, — tāda cilvēka lepnumu, kas nekad negrib atstāt tirgus laukumu. JaMoriss nosprauda sevī zināmu laika robežu, pēc kuras atkal gribēja būt patiess pret Hermionu un attaisnot tās uzticību, tad Salvatore pusdienojot kopā ar angli, apņēmās būt laipns pret to tikai līdz zināmam laikam. Šodien viņš gribēja izspiest no angļa visu, kas vien bija iespējams, — naudu, vīnu, ēdienu un varbūt arī — ēzeli. Un tad — ardievu maigās valodas! Viņš tiešām reiz par visām reizēm aizbāzīs muti zvejniekiem, draugiem, biedriem un savai apkaimei. Viņš prata uzmanīt savu meiteni, un visam Marckiaro ciemam, San Feličei un Kataro vajadzēja to redzēt. Viņš tāpat kā Moriss bija nolēmis, ka ar šo dienu visam būs beigas, un tā jau tuvojās vakaram, kad bija jāšķiras.

Moriss gribēja saprasties ar visiem šais pēdējos svētkos un sāka runāt ar Salvatori par ēzeļu izsoli. Kad gan tā sāksies?

— Chi lo sa?

Neviens nezināja. Sicīlijā visi svētki ir ļoti nenoteikti. Pat miša varēja sākties stundu vēlāk vai ātrāk. Viens domāja, ka ēzeļu izsole sāksies ap četrpadsmitiem, otrs, ka ap sešpadsmitiem. Moriss, makaronus ēdot, noteikti apgalvoja, ka tā notiks septiņpadsmitos. Pa priekšu nāca citas izsoles, kurās pārdos brīnišķīgas lietas. Izsolīs pulksteni, kas spēlē «Marcia Rcale» un «Tre Colori», apģērbus, kurpes, cepures, krēslu, kas peld jūrā kā laiva un ar ziloņkaulu izrotātu revolveri. Neviens nevarēja iedomāties, kad Moriss bija paguvis apskatīt šos dārgumus, jo viņš visu laiku atradās kopā ar tiem. Tagad arī pārējiem atraisījās mēles un acīs iemirdzējās uztraukums.

Sarunas grozījās ap naudu. Visi dedzīgi sprieda par cenām un preču vērtību. Visapkārt, ap galdu dzirdēja tikai: — Soldi, lire, lire sterline, biglietti da cinque, biglietti da died . . . Salvatores naidu uz brīdi nomāca mantkāres tieksme. Ēzelis, — jā, viņš gribēja ar svešinieka naudu iegūt ēzeli. Bet kāpēc apmierināties ar to? Kāpēc neiegūt arī pulksteni, peldošo krēslu un revolveri? Sicilieša viltībā, kas ir gandrīz tik asa un droša kā arābam, viņš nojauta angļa stipro vieglprātību, ko tam radīja apņemšanās, ka šī ir pēdējā viņa vieglprātīgās dzīves diena. Viņš nezināja šo apņemšanos, bet tā bija radniecīga viņējai. Kā Moriss kāri tvēra dzīvi, tāpēc ka līdz vakaram atlika tikai dažas stundas, tā arī Salvatore priecājās aiz tā paša iemesla. Viņi, paši to nemaz neapzinoties, gāja vienādos soļos vai, pareizāk, skrēja līdzās kā iekaisuši sāncenši.

Laika bija maz. To vajadzēja, cik vien iespējams, izmantot. Viņi nevienu mirkli nedrīkstēja būt vienaldzīgi un slinki.

Vispārējam sarunu troksnim valdot, Moriss piegriezās Ma-dalēnai. Viņa neņēma dalību sarunās, bet uzmanīgi ēda makaronus, it kā tas būtu jauns un brīnišķīgs ēdiens. Morisam tas ienāca prātā, paskatoties uz viņu. Madalēnā šodien bija kaut kas svešs un gandrīz cēls, tās maigums un nevainīgais smalkums lika viņam to iedomāties citā dzīvē un citā sabiedrībā, — tikpat brīvā, bet mazāk grūtā dzīvē un tikpat dabīgā, bet pret sievietēm mazāk nežēlīgā sabiedrībā.

— Madalēna, — viņš teica, — katrs izsolē grib kaut ko nopirkt.

— Jā, sinjor.

— Un jūs?

— Es, sinjorino?

— Jā, vai jūs nekā negribat pirkt?

Viņš gribēja pārbaudīt tās atmiņu. Viņa paskatījās uz to pār dakšiņu, no kuras nokārās makaroni.

— Man nekā nevajag, sinjorino.

— Bet zilu tērpu un tik garus auskarus? — viņš mērīja iedomāto auskaru garumu. — Vai jūs aizmirsāt, Madalēna?

Viņa nosarka un noliecās pār šķīvi. Viņa nebija aizmirsusi. Visu dienu, kopš viņa no rīta piecēlās, tā domāja par Morisa seno solījumu. Bet viņa nocerēja, ka viņš to atcerēsies, un tagad bija patīkami pārsteigta. Viņš nolieca galvu tuvāk

viņai.

»

— Kad visi būs izsole, mes iesim pirkt zilo tērpu un auskarus, — viņš gandrīz čukstēja. — Mēs iesim tikai divi vien. Jā?

— Jā, sinjor.

Viņas balss bija ļoti klusa, un vaigos tai vēl turējās sārtums. Ar neparastu uzmanību viņa paskatījās pa labi un kreisi, vai kaimiņi nav noklausījušies viņu sarunu. Redzot šo uzmanīgo skatu, Moriss pēkšņi saprata, ka viņam jābeidz grēkot ne vien pret Hermionu, bet arī pret kādu citu. Viņš zināmā spītīgā vaļsirdībā sauca savu izturēšanos par grēcīgu, lai varbūt pārspētu sievas lielo sirsnību, kuru šodien gribēja sastapt ar meliem. Vai viņš negrēkoja pret Madalēnu, kad skūpstīja to un neslēpa, ka viņam patīk būt pie tās? Vai viņš negrēkoja tagad, kad apsolījās viņai nopirkt visskaistākās lietas tirgū? Brīdi viņam pat likās, ka viņa noziegums pret Madalēnu ir daudz nopietnāks un nepiedodamāks kā Hermionu. Bet tad viņu kā vētra sagrāba pēkšņas dusmas par paša sirdsapziņas pārmetumiem. Viņš šodien gribēja būt vieglprātīgi laimīgs, bet padevās grūtsirdībai un muļķīgi mocīja pats sevi. Kur bija viņa dabīgā bezrūpība? Šodien viņa sirds bija pilna ēnām, kā cilvēkam, kas gaida tiesas spriedumu.

— Kur ir vīns? — viņš Gasparem jautāja. — Vīnu, came-ricre, vīnu!

— Jums nevajag tagad dzert vīnu, sinjorino, — Gaspare sauca, — bet vēlāk pie teļa cepeša.

— Tu pasūtīji teļa cepeti? Lieliski! Bet es paēdu makaronus un esmu izslāpis. Nu, ko tu gribi pirkt izsolē, Gaspare, un jūs, Amedeo un Salvatore?

Viņš metās sarunā, izvilināja Salvatorem tā karstākās vēlēšanās, un rotaļājās ar tā mantlsāri, brīdi apvaldot to un tad atkal uzkurinot, kā dzīvnieku, kuru ar sitieniem pamudinām doties uz priekšu. Tagad apkārt sniedza vīnu, jo galdā atradās teļa cepetis un sarunas kļuva trokšņainākas ua smiekli skaļāki. Arnī laukā pieauga tirgus drūzma un troksnis. Atskanēja pārdevēju kliedzieni, harmonija spalgās melodijas un trīsbalsīgi dziedāta, sveša garīga dziesma, kuru atkārtoja vairākas reizes, līdz tā beidzot saistīja Morisa uzmanību.

— Kas tur dzied? — viņš Gasparem jautāja. — Vai tie ir garīdznieki?

— Garīdznieki! Nē, sinjor. Tie ir romieši.

— Romieši! Ko tie šeit dara?

— Viņiem ir karodziņiem izgreznota telts, sinjorino, un viņi pārdod limonādi un saldējumu. Visi saka, ka tie ir romieši un ka tā dzied Romā.

Saldējuma pārdevēji atkal sāka dziedāt garu un skumju dziesmu, kas bija tik žēla un bēdīga, it kā viņi dziedātu bērēs.

— Cik jocīgi, ja tā dzied saldējumu pārdodot! — Moriss teica. — Tas jau izklausās pēc bērēm.

— O, viņiem ir loti labs saldējums, sinjorino. Romieši taisa lielisku saldējumu.

Teļa cepetim sekoja tītars.

Morisa viesi tagad jutās pilnīgi brīvi un laimīgi. Apziņa, ka viss tas bija par brīvu un viņiem nebūs pa kabatām jāmeklē soldo, sasildīja viņu sirdis tāpat kā vīns ķermeņus. Amedeo šaurā, bālā seja staroja, un pat Salvatore atkusa pret angli. Viņš sajuta gandrīz slepenu cieņu pret bagātnieku, kas bezrūpīgi varēja pacienāt šo ļaužu pūli, pirkt, cik grib, pulksteņus, krēslus un ēzeļus un nemaz nejust izdotos soldo. Dūšīgi tiesājot savu tītara porciju, ņemot kaulus pirkstos un baltajiem zobiem lobot tiem nost gaļu, viņš, kā trūcīgi cilvēki to parasti mēdz darīt, mēģināja iedomāties, ko bagātība var nozīmēt tās īpašniekam. Daļa bagātības uz īsu laiku atradās

viņa rīcībā. Prasīt šodien nozīmētu dabūt. Viņš instinktīvi to

> >

zināja un jutās kā cilvēks, kam bankā noguldīta nauda. Kaut tikai tā būtu arī rīt un vēl labi ilgi! Viņš nožēloja savu apņemšanos un gandrīz sāka aizmirst Katānijas zvejnieku smieklus uz svētā Onofrio baznīcas kāpnēm. Viņa lepnums iemiga, bet mantkāre kļuva modrāka.

9

Kad pusdienas bija paēstas, viņi izgāja restorāna priekšā, lai laukā dzertu kafiju. Drūzma tagad bija vēl lielāka, jo no tālākiem ciemiem vienmēr vēl brauca klāt ļaudis un no Me-sīnas un Katānijas bija pienākuši divi vilcieni. Grūti bija atrast galdiņu. Tas būtu gandrīz neiespējami, ja Gaspare nesaudzīgi neizklīdinātu paziņu grupu, kas bija ērti novietojusies ļoti labā vietā.

— Man vajag galdiņu padronem, — viņš teica, — ejiet projām!

Un tie nemaz nedusmojās, bet padevīgi smaidot atstāja savas vietas, it kā justos pagodināti.

— Bet, Gaspare, — Moriss iebilda, — es nevaru . . .

— Šeit būs jums krēsls, sinjorino. Ņemiet to ātri!

— Pacienāsim tos.

— Labāk pataupiet soldo, sinjorino, un nopērciet kaut ko izsolē. Pulkstenis spēlē «Tre colori» tāpat kā orķestris.

— Nopērc to! Te būs nauda.

Viņš iebāza zēnam rokā dažas naudas zīmes.

— Grazie, signorino. Ecco la musica!

Trompetes tālumā pūta «Aīdas» procesijas maršu, un uz Via di Polifemo stūra parādījās pūlis vīru un zēnu, kas bija ģērbti tumšās formās ar uzplečiem un ķiverēm, pie kurām plīvoja spalvas. Viņi visiem spēkiem pūta milzīgas taures.

— Tas ir pilsētas orķestris, sinjor, — Amedeo paskaidroja. — Vēlāk spēlēs Maskanji un Leonkavallo orķestri.

— Mamma mia! Un vai tie spēlēs visi kopā?

— Nē, sinjor. Tie ir saķildojušies. Lieldienās mums nemaz nebija mūzikas, un tirgus laukumā visi dusmojās uz virsmā-cltāju.

— Kāpēc?

— Non lo so. Viņš laikam aizliedza Maskanji orķestrim spēlēt Lūcijas mātes bērēs, un Maskanji orķestris sacentās ar pilsētas orķestri. Šodien tie visi spēlēs, tāpēc ka ir svētā patrona svētki, bet arī tagad tie nespēlēs kopā.

Mūziķi ieņēma vietas uz koka paaugstinājuma pretim restorānam un turpināja spēlēt motīvus no «Dievišķās Aīdas», kas lielāko sicīliešu daļu pie mazajiem galdiņiem padarīja godbijīgi klusus. Madalēna skatījās priecīgi ieplestām acīm, Gaspare ar Amedeo dūca līdz motīvu un pat Salvatore likās apmierināts un cilvēcīgāks, kad maziem malkiem dzēra kafiju, smēķēja tievu cigāru un noraudzījās sievietēs, kas lēnām klaiņoja šurp un turp, lai parādītu savas rotas. Vairāku apkārtējo māju logos parādījās cienījamu skatītāju grupas: ievērojamākie pilsētas iedzīvotāji, kuru mājām tirgus laukuma pu sē bija mazi balkoni, tagad iznāca uz tiem un pārliecās margām, lai apskatītu citus un parādītu sevi mazāk cienījamiem lejā. Amedeo un Gaspare sāka iepazīstināt ar šīm slavenībām. Staltais vīrs sirmajām ūsām, baltajās biksēs un pledu ap pleciem bija sinjorsTorloni, San Feličes tiesnesis. Slaidais dusmīga izskata kungs, izbolītajām, melnajām acīm un grumbainajiem vaigiem bija advokāts sinjors Karata, un dāma ar dzelteni melno lakatu viņa sieva, tiesneša meita. Turpat līdzās bija San Feličes skaistule sinjorina Marija Saketi, kas gan bija vairāk kā neveikla, bet ar labu sejas krāsu un ļoti bieziem matiem, kas kupli apņēma viņas apmierināto seju. Viņa valkāja garus, baltus, adītus cimdus, kas sniedzās tai līdz elkoņiem. Ma-dalēna godbijīgi noskatījās viņā, kad Amedeo minēja baumas, ka tā saderinājusies ar Dr. Marinelli, kas bija redzams viņai blakus lielu, apaļu cepuri galvā un milzīgām, melnām savītām ūsām.

Moriss klausījās mūzikā un apkārtējās čalās, kas mūzikai atskanot gan apklusa, bet tagad atkal dzīvi tika turpinātas. Viņš gribēja aiziet kaut kur projām un būt viens ar Mada-lēnu. Diena gāja uz vakara pusi. Drīz iestāsies nakts. Tirgus beigsies. Viņiem būs jājāj atpakaļ, un tad . . . Bet viņš negribēja domāt par nākotni. Viņš nedomāja un nedomās. Labāk akli iet pretim liktenim. Sagatavošanās un apdomība padarītu viņu tikai nedabīgu. Un viņam vajadzēs dabīgi, pilnīgi dabīgi izrādīt dziļu pārsteigumu un nožēlu.

— Samaksā par kafiju, Gaspare, — viņš teica un iedeva

zēnam naudu. — Tagad es gribu pastaigāties un apskatīt visu.

Kur ir ēzeli?

>

Viņš pameta sīca tu uz Salvatori.

— O, sinjore, — Gaspare atbildēja, — tie ir aiz pilsētas pie upes, pār kuru iet dzelzceļa tilts, — jūs zināt, tas tilts, kas šo pavasari ieiūza. To tikai tagad beidza labot.

— Es atceros, tu man stāstīji.

— Un jūs tā priecājāties, ka sinjora brauca pa otru ceļu.

— Jā, jā, — viņš steigšus teica. Salvatore bija piecēlies.

— Cik tagad pulkstenis?

— Tieši pusdivi, — Moriss atbildēja. — Klausieties, Salvatore, neaizmirstiet ēzeļus!

Salvatore pienāca viņam tuvu klāt.

— Sinjor, — viņš klusu iesāka, — ko man darīt?

— Nosolīt labu ēzeli.

— Jā, sinjor.

— Labāko ēzeli, kāds būs izsolē.

— Jā, sinjor. Un ja es to nosolu?

— Atnāciet pie manis, un es iedošu naudu, ko samaksāt.

— Jā, sinjor. Cik daudz es varu solīt?

Gaspare uzmanīgi klausījās, nopietnu seju un īgnu skatu.

Varēja redzēt, ka viņš nosoda Morisa rīcību. Tomēr viņš neko neteica. Varbūt viņš juta, ka šodien ir velti mēģināt ierobežot padroni.

— Cik daudz? Labi, — Moriss juta, ka viņam Gaspares klātbūtnē ir jānosaka zināma cena, lai gan viņam viss bija vienalga, — teiksim simtu. Es jums to jau iedošu.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka portmoneju.

— Te būs simts.

Salvatore kāri paņēma naudu, izklāja delnā, noraudzījās, uz to, tad salocīja gandrīz maigiem pirkstiem un noglabāja svārku iekšējā kabatā. Viņš tūliņ gribēja iet, lai parādītu to Katānijas zvejniekiem, kas smējās uz baznīcas kāpnēm, un paskaidrot tiem mazliet lietas apstākļus. Tie turēja viņu par muļķi. Labi, gan viņš tiem drīz parādīs, kas ir muļķis.

— Grazie, signore! — viņš sakostiem zobiem teica.

Moriss pagriezās pret Gaspari. Viņš juta, ka zēns nopietni

nosoda to, ko viņš izdarījis, un gribēja tam dot gandarījumu.

— Gaspare, — viņš teica, — te arī tev būs simts liras. Es gribu, lai tu izsolē iegūtu sev kaut ko vērtīgu. Nopērc dažas jaukas lietiņas tēvam un mātei!

— Grazie, signore!

Viņš paņēma naudas zīmi, bet bez sajūsmas, un viņa seja vēl arvien bija satumsusi.

— Un jūs, sinjor? — viņš jautāja.

— Es?'

-— Jā. Vai jūs nenāksiet man līdz uz izsoli? Būtu labāk, ja jūs man palīdzētu izvēlēties.

Moriss saīga. Vai tad viņam ne brīdi neļaus palikt vienam ar Madalēnu?

— O, bet es neko daudz nesaprotu, — viņš iesāka, bet apklusa. Šodien viņam vajadzēja būt viltīgam un uzmanīties. Kad izsole būs pilnā gaitā, Salvatore un Gaspare aizrausies tāpat, kā trumpojot pie jūras. Tie aizmirsīs visu. Tad nebūs grūti izbēgt. Bet līdz tam laikam vajadzēja uzmanīties.

— Zināms, ka es iešu, — viņš sirsnīgi iesaucās, — bet tev būs jāsola, Gaspare.

Zēns vairs neizskatījās tik drūms.

— Va bene, signorino. Es vislabāk zināšu, cik katra lieta vērta. Un Salvatore, — viņš ļauni paskatījās uz zvejnieku, — var iet pie ēzeļiem. Es tos redzēju. Šogad tic ir nožēlojami.

Salvatore atbildēja viņa ļaunajam skatam un pateica kaut

ko dialektā, ko Moriss nesaprata. Gaspare nosarka un gribēja

tam dusmās atcirst, bet Moriss saņēma viņu aiz rokas.

’ > >

— Nāc, iesim, Gaspare!

Ejot viņš tam čukstēja:

— Neaizmirsti, kā tev šodien liku izturēties!

— Macche . ..

Moriss cieši sažņaudza Gaspares roku.

— Neaizmirsti, Gaspare! Vēlāk dari, ko gribi, tikai ne šodien. Andiamo!

Pilsētas orķestris tagad spēlēja mežonīgu deju, kuru droši vien bija komponējis Bellini, kuru San Feličes iedzīvotāji gandrīz uzskata par savējo, tāpēc, ka tas dzimis netālu Kātā nijā.

— Kur ir sievietes brīnišķīgajos, zilajos tērpos un auskaros? — Moriss jautāja, kad viņi izgāja uz ceļa. — Es tās neesmu vēl redzējis.

— Tos iznāks pie vakara, kad kļūs vēss, sinjorino, — Gaspare atbildēja. — Tās negrib staigāt saulē. Tā var izbalināt

viņu drēbes.

> v

Šo lepno skaistuļu promenāde, kā redzams, bija ļoti svarīgs notikums.

— Mums visādā ziņā tās jāredz, — Moriss Madalēnai teica.

— Jā, sinjor, — Madalēna saprotot pamāja.

— Tās visas varēs redzēt šovakar pirms uguņošanas, — Amedeo teica.

— Uguņošana notiks beigās?

— Jā, sinjor. Pēc uguņošanas visam ir beigas.

Moriss aizturēja nopūtu. — Visam beigas, — teica Amedeo. Bet viņam vēl atlika jājiens mājup kalnā un tas brīdis, kad viņš sasniegs terasi mācītāja mājas priekšā. Kad viņš tur nokļūs? Tas būs ļoti vēlu, varbūt tuvu rītausmai, tai saltajā, klusajā un drūmajā stundā, kad viss ir it kā sastindzis.

Un Hermiona? Vai viņa gulēs? Kā viņi satiksies? Kā viņš . . . ?

J

— Andiamo! Andiamo! — viņš gandrīz dusmīgi iesaucās. — Pa kuru ceļu mums jāiet?

— Visas izsoles notur ārpus pilsētas, sinjor, — Amedeo teica. — Nāciet man līdz!

Viņš lepni uzņēmās vadību un priecājās, ka varēja būt noderīgs pēc viņam parādītās labvēlības. Klusumā viņš cerēja, ka bagātais anglis arī viņam kaut ko atmetīs, ja tam bija tik daudz naudas, ko pirkt ēzejus un pulksteņus.

— Tās notiks pludmalē, netālu no dzelzceļa stigas.

Dzelzceļa stiga! Šo vārdu dzirdot, Moriss izjuta muļķīgu

nepatiku, viņam negribējās iet, un tam likās, ka viņu pēkšņi gaida briesmas. Varbūt Hermiona un Artuā, braucot uz Ma-rekiaro, redzēs viņu, kad viņš ies pāri tiltam. Bet viņi taču brauks no Mesīnas! Kāds viņš šodien bija muļķis! Likās, ka viņa bezrūpība bija atstājusi viņu, kad bija tam visvairāk nepieciešama. Viņš šodien vairs nepazina pats sevi. Viņš bija gļēvulis, bet viņš neatzinās sev, kas viņu par tādu pārvērtis.

— Tad mēs varam iet visi kopā, — viņš teica. — Salvatore arī.

— Jā, sinjor.

Viņš dzirdēja Salvatores balsi ļoti tuvu un no balss skaņas nojauta, ka zvejnieks smaida.

— Mēs varam turēties visi kopā, sinjore, tad būs daudz jautrāk.

Viņi izlauza sev pūlī ceļu. Bcllini mežonīgā deja pamazām apklusa, līdz tālumā to dzirdēja vairs ļoti vāji. Šaurās ielas galā Moriss ieraudzīja lielos Etnas apjomus. Šai skaidrajā pēcpusdienā Etna izskatījās ļoti tuvu, it kā aizejot lidz ielas galam jau atrastos tās pakājē un varētu sākt kāpt augšā. Moriss atcerējās neprātīgo vēlēšanos aizvest Madalēnu pāri jūrai vai uz kādu paslēptuvi kalnos, lai būtu ar viņu viens kādā mežonīgā vietā. Kāpēc tagad neaizbēgt no šiem ļaudīm, kad tirgus prieki sasniegs visaugstāko pakāpi? Viņi varēja uzsēsties ēzeļiem un jāt tieši uz milzīgo kalnu. Tur bija alas un vientuļi lavas tuksneši. Tur bija gandrīz necaurejami skābaržu meži. Sebastjano stāstīja viņam par tiem. Šie varenie meži sniedzās augšā līdz zaļajām pļavām Lipariju salu pusē. Viņš domāja par klusumu un ēnām, kas tur valdīja, un guļas vietu dzeltenās rudens lapās. Tur neviens netraucētu, viņi nerūpētos par citu nodomiem un interesēm, tur būtu miers, klusums un laiks mīlēt. Viņš paskatījās uz Madalēnu. Viņam gandrīz likās, ka tā zina, ko viņš domā. Salvatore bija palicis iepakaļus. Moriss t.o nezināja. Zvejnieks pa ceļam bija vīna tirgotavā, ieraudzīja savus Katānijas draugus un apstājās, lai parādītu tiem simts liru zīmi un paskaidrotu, kādas viņam attiecības ar ārzemnieku. Gaspare un Amedeo dedzīgi sprieda, kādas lietas gan varēs redzēt izsolē.

— Madalēna, — Moriss meitenei klusu jautāja, — vai varat uzminēt, par ko es domāju?

Viņa pakratīja galvu.

— Nē, sinjor.

— Jūs redzat kalnu?

Viņš rādīja uz ieliņas galu.

— Jā, sinjor.

— Es domāju, cik jauki būtu kāpt tagad ar jums tur augšā.

— Bet tirgus, sinjorino! — viņa pārsteigumā nelaimīgi iesaucās un paskatījās uz zirņu zaļajiem svārkiem.

— Un manas drēbes, sinjorino! — viņa uzmanīgi aizskāra tās slaidajiem pirkstiem. — Kā es varu iet tādās drēbēs?

— Es labprāt uzvestu jūs Etnā, kad tirgus būs beidzies un jūs būsiet parastajās drēbēs, Madalēna.

— Bet stāsta, ka tur esot laupītāji.

— Laupītāji! Vai jums būs bail kopā ar mani?

— Es nezinu, sinjor. Bet ko mēs darīsim Etnā, tik tālu no jūras un Marekiaro?

— Mēs mīlēsim viens otru, Madalēna, — domājot par Salvatori, viņš gandrīz dusmās un spītā izmantoja izdevību un iečukstēja tai ausī. — Etnas skābaržu mežos ir miers. Neviens mūs netraucēs un . . .

Klusi smiekli līdzās lika viņam sarauties. Salvatore sa-tvēra viņa elkoni un piebāza viņam smaidīgo un viltīgo seju.

— Gaspare maldās, te ir lieliski ēzeļi. Es runāju ar dažiem draugiem, kas tos redzējuši.

Viņiem aiz muguras uz akmeņiem klaudzēja smagi zābaki. Katānijas zvejnieki nāca noskatīties joku. Salvatore staroja. Cilvēka pareizais mērķis pēc viņa domām bija iegūt visu, bet pašam nedot neko. Viņa draugi, kas uzdrošinājās smīnēt un sačukstēties un iedomājās, ka viņš pārdod savu meitu par naudu, tagad zināja patiesību un bija liecinieki viņa atjautībai. Uzvaras apskurbināts, viņš, klaidoņiem aiz muguras, par prieku sāka izrādīt savu varu pār angli. Viņš skaļi un familiāri runāja ar Morisu, ejot neatlaida tā elkoni un viegli jokojot nosauca viņu pat par draugu. Morisam derdzās Salvatores nekaunība, bet viņam vajadzēja to pacietīgi panest, un tas radīja viņā karstu vēlēšanos atmaksāt Salvatorem par tā rupjību, mantkāri, viltu un lišķību, ar kādu tas izlikās par vergu, kad patiesībā saviem tautiešiem rādīja, ka uzskata sevi par kungu. Moriss atkal dzirdēja sevī sičīliešu asiņu balsi, bet šoreiz tās neaicināja viņu uz tarantellu vai mīlu. Tās mudināja viņu sist. Bet šo sitienu viņš varēja dot tikai caur Ma-dalēnu un tikai tad, ja pievīla Hermionu. Mirkli viņam acu priekšā viss bija sarkans. Salvatore atkal sauca viņu par «draugu». Moriss piepeši nevarēja to izturēt.

— Nešalciet tā, — nesauciet mani tā! — viņš gandrīz nošņāca.

Salvatore sarāvās, un abi vīrieši paskatījās viens uz otru acīm, kas runāja patiesību. Tad Salvatore, neprasot Morisam nekādu tuvāku paskaidrojumu, sacīja:

— Va bene, signore, va bene! Es tikai domāju, ka mēs šodien visi esam draugi. Atvainojiet!

Viņa balsī bija ironisks rūgtums. Beidzis runāt, viņš noņēma mīksto cepuri un pārvietoja to vēl zemāk uz kreiso ausi. Moriss sapi'ata, ka bija izdarījis nepiedodamu lietu un tautiešu klātbūtnē ievainojis sicīlieša patmīļu. Katānijas zvejnieki visu dzirdēja. Viņu pārņēma dīvaina sajūta, ka Salvatore ir nolēmis viņam atriebties. Klusu un mehāniski viņš tuvojās ielas galam. Viņš jutās kā cilvēks, kas pēc neapdomāta un ātra sola saprot izdarīto kļūdu un nežēlīgi spožā gaismā pēkšņi ierauga nākotni, ko šis solis mirklī pārveidojis, kā ainavu pārveido zemestrīce un rāmo jūru vētra.

Kad parādījās sausā upes gultne, kurā trokšņojot drūzmējās ļaudis un stāvēja lopi, viņš brīdi truli, nekā neredzot, raudzījās uz to.

Sicīlijā lopu tirgus bieži notur lielās, izžuvušās upju gultnēs, kas stiepjas no kalnu pakājēm līdz jūrai un atgādina milzīgus negatavus lielceļus, uz kuriem savesti akmeņi, bet nav vēl sadrupināti. Ziemā pa tām dažreiz plūst ūdens straume, bet vasarā tās ir sausas un izskatās biezajās citronu un apelsīnu birzīs kā izcirstas rētas. Tāpēc tās bieži izlieto tirgus laikā. Tanīs bariem sadzen ēzeļus, mūļus un pārējos lopus. Krastā novieto izkrāsotus sicīliešu ratus un zirglietu krājumus, bet ūtrupnieki, kuriem jāpārdod dažādas lietas, mēbeles, drēbes, pulksteņi un rotas, bieži vien uzrāpjas upes gultnē kādā akmeņu kaudzē, lai paceltos pāri zemniekiem, kas brīnoties stāv visapkārt, un gudrākajiem pircējiem no pilsētas.

San Feličes upi pie ietekas jūrā krustoja Katānijas-Me-sīnas dzelzceļa līnija. Šai vietā pār upi veda garš, akmens stabu atbalstīts tilts, par kuru Gasparc stāstīja, ka tas nesen sabrucis, bet tagad tas bija gandrīz atkal izlabots. To jau lietoja, bet vilcieniem bija pār to jārāpo vēžu gaitā, lai nesatricinātu mūrējumu, un tilta galos stāvēja cilvēki, kas signalizēja, kad lokomotīves vadītājam apstāties un kad tas drīkstēja braukt uz pilsētu. Pāri upei, pretim San Feličei auga biezas citronu birzis, aiz kurām atradās kails pakalns, uz kura dzelzceļa malā netālu no tilta auga četri veci olīvu koki zarainiem, sarepējušiem stumbriem. Šie koki meta patīkamu ēnu, kurā no tālienes varētu novērot visu tirgus drūzmu. Kad Moriss ar pavadoņiem iznāca upmalā, viņš Madalēnai čukstēja:

— Madalēna!

— Jā, sinjor?

— Aiziesim abi projām, aiziesim un apsēdīsimies tur zem kokiem. Es gribu ar jums netraucēti parunāties.

— Jā, sinjor? — tā runāja vēl klusāk nekā viņš.

— Ecco, signore! Ecco!

Salvatore rādīja uz ēzeļu pūli.

— Sinjorino! Sinjorino!

— Kas ir, Gaspare?

— Tas ir tas vīrs, kas pārdos pulksteni!

Zēnam mirdzēja acis, viņam bija pazudis viss īgnums, bet tai vietā viņu pārņēma liels uztraukums. Moriss saprata, ka drīz vien kļūs brīvs. Ja viņa draugi atradīsies pircēju un pārdevēju pūlī, tie aizmirsīs visas norunas. Arī viņš sajuta nemieru, tikai aiz cita iemesla.

— Cik skaisti rati! — viņš teica. — Anglijā tādu nav.

— Ja jūs gribētu pirkt ratus, sinjor, — Salvatore iesāka.

Bet Gaspare to strauji pārtrauca:

— Macche! Ko sinjorino darīs ar ratiem? Viņš brauks prom uz Angliju. Kā viņš varēs paņemt ratus līdz vilcienā.

— Viņš var uzglabāt ratus pie manis, — Salvatore nekautrīgi teica. — Es pieskatīšu tos tāpat kā ēzeli.

— Macche! — Gaspare dusmās iesaucās,

Moriss saņēma viņu aiz rokas.

— Nāc, palīdzi man tikt lejā!

Viņš sāka skriet, un vilka Gaspari līdz. Kad viņi atradās upes gultnē, viņš teica:

— Labi, Gaspare. Es nebūšu tāds muļķis, ka pirkšu ratus. Nu, kur mēs tagad iesim?

— Sinjor, vai gribat pirkt ļoti labu ēzeli, ļoti stipru ēzeli, tik stipru, kas var uznest Etnā trīs vāciešus? Nāciet, apskatiet manu ēzeli! Es atdošu ļoti lēti. Es atdošu par izņēmuma cenu, tāpēc, ka jūs esat simpātisks cilvēks. Visi angļi ir simpātiski. Nāciet šurp, sinjor! Gaspare mani pazīst. Gaspare zina, ka neesmu blēdis.

— Sinjorino! Sinjorino! Paskatieties uz šo pulksteni! Tas spēlē «Tre Colori». Tas maksā divdesmit piecas liras, bet es jums to atdošu lētāk, tāpēc, ka jūs mīlat Sicīliju un esat kā sicīlietis. Gaspare jums pastāstīs —

Bet Gaspare rupji atstūma paziņas.

— Lieciet padroni mierā. Viņš nekā negrib pirkt. Viņš tikai grib apskatīt tirgu. Nāciet, sinjorino! Neatbildiet tiem! Nepiegrieziet tiem nekādu vērību! Nepērciet neko, citādi jūs piekrāps! Ļaujiet man salīgt cenu!

— Jā, salīgsti tu cenas. Per Bacco, cik karsti!

Moriss uzvilka cepuri uz acīm.

— Jūs dabūsiet saules dūrienu, Madalēna, — viņš teica.

— O, nē, sinjor. Es esmu pieradusi pie saules.

— Bet šodien ir briesmīgi karsts.

Akmeņi upes gultnē tiešām it kā pievilka un koncentrēja saules starus. Gaiss virmoja, un jūra, ko tālumā varēja redzēt zem dzelzceļa tilta, silta un ļoti zila zvīļoja pēcpusdienas tveicē. Ēzeļu, cūku, — tirgū bija ļoti daudz cūku — un pārējo lopu bars karstumā izskatījās noguris un nikns, un sicī-lieši, lēni apstaigājot tos, novērtējot to īpašības un atzīmējot to trūkumus, svīda savās svētku drēbēs, kas lielākajai daļai bija smagas un vasarai nepiemērotas. Garām pagāja mazs zēns ar tītaru rokās, kas tam nikni pretojās. Zēnam atsitās kāja pret akmeni, viņš nokrita, nobrāza pieri un sāka raudāt, bet izbiedētais putns izbēga, atstājot dažas spalvas, un metās uz Etnas pusi. Apkārtējie ļaudis sāka skali smieties. Daži devās ķert tītaru, citi pacēla zēnu. Salvatore bija apstājies noskatīties, un tagad viņu mazā atstatumā ielenca Katanijas zvejnieki, kas laikam gribēja redzēt, kā viņš pirks ēzeli. Simts liru zime bija lieliski cēlusi viņu to acīs, un tagad ar sicīliešu instinktu, kas turējās tur, kur ir nauda, tie neatkāpās no sava biedra, uzlūkojot to tik godbijīgi, it kā tam piederētu vesela bagātība. Moriss drīz vien redzēja, ka tie apskata ēzeļu pūlīti. Salvatore pašaizliedzīgi un viņam īpatnējiem straujiem žestiem, kā redzams, noteica, cik katrs dzīvnieks vērts. Zvejnieki stāvēja apkārt un uzmanīgi klausījās. Salvatore staroja. Moriss pateicās debesīm. Laimīgs cilvēks ir bieži vien aizmāršīgs. Viņš cerēja, ka Salvatore laiciņu nerūpēsies ne par savu meitu, ne baņķieri. Bet kā atraisīties no Gaspares un Ame-doo? Morisam likās, ka tie nekad viņu neatstās.

Viņi redzēja daudzus koka galdus, kas bija apkrauti precēm, — drēbes baķiem, cepurēm, vīriešu krekliem, kakla saitēm, kurpēm, zābakiem, spieķiem, lakatiem, saimniecības piederumiem, podiem un visu, kas zemniekam nepieciešams un ko tas mīl. Tā kā Gasparem bija nauda, tad viņš turēja par pienākumu sīki un pamatīgi apskatīt katru mantu, kuru gribēja pirkt. Nebija no svara, vai šī manta atbilda vīrieša gaumei, vai nē. Viņš tik centīgi iedziļinājās sieviešu apģērbu noslēpumos kā māte, kas pērk meitai pūru, un gribēja lai Moriss seko visam ar tādu pat interesi. Šai svarīgajā dzīves brīdī viņam pazuda visa humora sajūta un puiciskais mundrums. Viņš bija aizdomīgs un iekaisis, kā zemnieks, kas kaulējas. Viņa parasti jautrā seja bija pilnīgi pārvērtusies. Viņš izskatījās vecāks un gandrīz viltīgs kā žīds, kad apskatot, sverot, mērot un vērtējot lēnām staigāja no galda uz galdu.

Morisam likās, ka viņi nekad nebeigs klaiņot. Beidzot viņi sasniedza galdu, uz kura atradās sieviešu lakati un priekšauti.

— Vai man nopirkt mātei priekšautu, sinjorino? — Gas-pare jautāja.

— Jā, zināms.

Moriss nezināja, ko citu lai atbild. Šī padoma sekas bija briesmīgas. Viņi veselu pusstundu stāvēja saules tveicē, kamēr Gaspare un Amedeo uzmanīgās zemnieku drūzmas vidū svinīgi pielaikoja virs saviem apģērbiem priekšautus. — Tas ir glīts. Es to ņemtu, — Moriss velti teica.

Vienmēr atradās kāds trūkums. Mātes gaume, kā redzams, bija izlutināta un ne tik viegli apmierināma. Tā ka Moriss to nepazina, tad viņš nevarēja pretoties tādiem

Gaspares apgalvojumiem, ka viņai nepatīk rozā punktis un ka viņa nekad nevalkās priekšautu ar dažādu krāsu svītrām un neapmētātām vīlēm. Pirmo reizi Sicīlijā viņam bija grūti nostāvēt tveicē. Viņam likās, ka tā galvu žņaudz dzelzs stīpa, un Gaspares tēls, kas dedzīgi kaulējās, izskatījās pēc žīda un parādījās dažādu krāsu, veidu un lielumu priekšmetos, sāka dejot viņam priekš acīm. Viņš bija izmisis un pēkšņi nolēma būt atklāts.

— Macche! — Gaspare iesaucās un sašutis atmeta ar roku abiem vecīgajiem pārdevējiem. — Tas nav divu soldo vērts. Tas jau neder ne cūkām, un jūs prasāt man —

— Gaspare!

— Divas liras, — madonna! San Pankracio asinis, viņi prasa man divas liras! Macche! (Viņš strauji nometa priekšautu uz galda.)

Ejiet, meklējiet kādu liparieti, kas pērk jūsu mēslus, nenāciet pie Marekiaro iedzīvotāja.

Viņš paņēma citu priekšautu.

— Gaspare!

— Pusotras liras? Madre mia, vai domājat, ka esmu dzimis kādā Etnas bedrē un nekad neesmu —

— Paklausies, Gaspare!

— Atvainojiet, sinjorino! Es —

— Es aiziešu un apsēdīšos brīdi ēnā. Pusdienās izdzertais vīns padarījis mani mazliet miegainu.

— Jā, sinjor. Vai man iet līdz? — Gaspare vilcinoties jautāja un domīgi noskatījās uz zilganbalto priekšautu. Viņam bija ļoti patīkami kaulēties uzmanīgi tautiešu pūļa vidū.

— Nē, nē. Paliec šeit un tērē naudu! Kad sāksies izsole, nopērc pulksteni!

— G, sinjor, jums arī tad jābūt šeit.

— Labi. Ja gribi, atnāc man pakaļ. Es būšu tur zem kokiem.

Viņš viegli pamāja uz citronu birzi.

— Izvēlies labu priekšautu, un neļauj sevi piekrāpt.

— Macche! — zēns skaļi iesmējās un atkal kāri pievērsās galdam.

— Nāc, Madalēna!

Moriss steigšus izveda to no pūļa, un viņi sāka iet pāri upes gultnei uz pretējo krastu, kur atradās olīvu koku puduris. Salvatore bija viņus aizmirsis. Gaspare arī. Kā tēvu, tā kalpu saistīja tirgus brīnumi. Beidzot!

Bet cik tagad jau bija vēls! Cik daudz stundu jau bija pagājis! Moriss gandrīz nedrīkstēja skatīties pulkstenī. Viņam bija bail uzzināt laiku. Ejot viņš Madalēnai neko neteica, bet kad viņi sasniedza krastu, viņš saņēma tās roku un palīdzēja tai kāpt augšā.

Kad viņi bija galā, tas dziļi atvilka elpu.

— Vai esat noguris, sinjorino?

— Jā, visi šie cilvēki nogurdināja mani. Nāc, apsēdīsimies, Madalēna, zem olīvu kokiem.

Viņš saņēma tās roku. Tā bija silta un sausa, to bija patīkami aizskart un turēt. Jūtot to savējā, viņam atkal pamodās vēlēšanās atdarīt Salvatorem. Salvatore smējās par viņu un gavilēja, jo domāja, ka ar pilnīgiem panākumiem izved «visu par neko» politiku. Vai būtu grūti to izjaukt? Moriss vairs nešaubījās. Kaut kas Madalēnas pieskārienā viņam teica, ka viņš varētu atriebties Salvator-em, un viņu mudināja to darīt kā mīla, tā naids. Ja viņš padotos grēkam, viņš varētu apmierināt cilvēces divas spēcīgākās izjūtas, — vēlēšanos iekarot mīlu un gūt uzvaru naidā. Salvatore turēja viņu par muļķi un nicināja viņu. Kaut kas viņā, kas līdzinājās pašam viņa kodolam un vīrišķības serdei, par kuru zvejnieks smīnēja, dega šodien kā vaigs kaunā. Viņš nevarēja teikt, ka viņam būtu vienalga, ko šādi cilvēki par viņu domā. Viņš to nevarēja, jo bija reizē bezrūpīgs un jūtīgs. Viņam tas nebija vienalga tāpat kā sicilietim, kas šaubas, vai var rādīties tirgus laukumā, vai nē. Un viņam bija vēl cita sajūta, kas radās Salvatorem atvainojoties, kad viņš tam aizliedza saukt sevi par «draugu». Vienalga, vai viņš nogrēkojās pret zvejnieku, vai nē, viņam likās, ka zvejnieks gribēja viņam nodarīt ko ļaunu. Tā varēja būt muļķīga sajūta un būtu tāda, droši vien, Anglijā. Šeit, Sicīlijā, tas bija citādi, un viņam vajadzēja to novērtēt tāpat kā instinktu, kas sargā un brīdina.

Salvatore bija šodien pagriezis īkšķi uz leju.

Moriss nebaidījās no Salvatores. Fiziski viņš bija gluži drošs. Bet sajūta, ka viņu slepeni nosoda, padarīja viņu cietu un nežēlīgu, un viņš bija gatavs izdarīt kaut ko pilnīgi nedabīgu un ziedot cilvēku, kas viņam nebija darījis nekā ļauna. Šai brīdī viņam likās, ka vīrišķīgāk būs iegūt divkāršu uzvaru, nekā iekarot tikai mīlu, lai ļaudis, kas nepieder viņa kārtai, domātu, ko grib.

Viņa kārtas ļaudis! Kāda bija viņa kārta? Vai viņš bija sicīlietis, vai anglis? Kādas asinis šodien valdīja viņā? Kādas viņā galu galā valdīs? Ja Artuā atrastos San Feličes tirgū, tā vērotāja acīm būtu interesants objekts.

Madalēna labprāt paklausīja Morisa priekšlikumam.

— Apsēdieties labi ēnā, — viņš teica. — Tās pietiks mums abiem, ja sēdēsim cieši kopā. Jums taču nav nekas pretim, vai nē?

— Nē, sinjor.

— Atbalstieties pret koka stumbru, tā!

Viņš nonēma cepuri. Pār dzelzceļa līniju no jūras pūta viegla vēsma, kas sajauca viņa īsos matus un zelta stīdziņas Madalēnas uzacīs. Tālumā sausajā upes gult nē viņi redzēja melno vīru, sievu un lopu pūli, kas ņudzēja uz siltajiem akmeņiem.

— Kā viņi var izturēt? — Moriss, lejā raugoties, teica.

— Cosa?'

Viņš iesmējās.

— Es domāju skaļi. Es brīnījos, kā viņi tā var tirgoties vairākas stundas no vietas tik karstā saulē.

— Bet jūs taču, sinjorino, neļausiet viņiem izdot pārāk daudz! — Madalēna ļoti nopietni teica. — Tas ir briesmīgi, ja izšķiež soldo.

— Man liekas, — jā, zināms, tā ir. 0, bet tur ir tik daudz lietu, kas nemaksā vairāk par soldo. Dio mio! Aizmirsīsim visu to!

Viņš atmeta ar roku uz pūļa pusi, bet redzēja, ka Madalēna ir norūpējusies. Viņa diezgan domīgi skatījās uz upes gultni.

— Kas jums kaiš, Madalēna? Ā, es zinu! Zilās drēbes un auskari! Per Bacco!

— Nē. sinjor, — nē, sinjor! — viņa nosarkusi ātri iesaucās.

— Jā, tā ir. Es aizmirsu. Bet mēs nevaram tagad iet. Mēs nopirksim to vakarā, Madalēna. Tikko kļūs vēsāks, tikko būsim mazliet atpūtušies. Bet nedomājiet tagad par to, Madalēna!

Es apsolījos nopirkt, un es vienmēr turu solījumu. Nedomājiet tagad vairs par to! — viņš izmisis runāja.

Viņš domāja, ka tirgus būs viņa draugs, bet tas izrādījās par viņa ienaidnieku. Tas bija stiprāks par viņu un varēja atņemt to, ko viņš gribēja paturēt un saistīt pie sevis.

— Nē, sinjor, — Madalēna pazemīgi, bet vēl arvien domīgi atbildēja.

— Vai zilās drēbes un auskari jums rūp vairāk kā es? — Moriss rupji iesaucās. — Vai jūs esat tāda pati kā jūsu tēvs? Vai jūs domājat tikai par to, ko varat no manis izspiest? Jā, tā ir!

Viņa vārdi pārsteidza un izbiedēja Madalēnu. Lūpas viņai drebēja, bet viņa cieši raudzījās tam sejā.

— Non e vēro, — vārdi skanēja gandrīz drūmi.

— Es vēlos, lai mani mazliet mīlētu manis paša dēļ, —

viņš teica.

> v

Sai brīdī viņu pārņēma tāda vientulības sajūta, it kā viņu neviens nemīlētu. Un tomēr šai brīdī pie viņa brauca Her-miona un viņam tuvojās liela un uzticīga mīla. Bet viņš nedomāja par to. Viņš domāja tikai, ka varbūt visu šo laiku bija ticis krāpts un ka Madalēna tāpat kā viņas tēvs bija laipna pret viņu tikai tāpēc, ka viņam bija nauda. Viņš saīga.

— Non e vēro! — Madalēna atkārtoja.

Viņas lūpas vēl arvien drebēja. Moriss šaubās paskatījās uz l o, bet tomēr viņš juta pēkšņu maigumu. Vienmēr, kad tā kaut mirkli izskatījās norūpējusies, viņu pārņēma vēlēšanās aizsargāt to.

— Bet kāpēc jums būtu mani jāmīl? — viņš teica. — Labāk nē. Es aizbraukšu, un jūs mani varbūt vairs nekad neredzēsiet.

Madalēnai sakāpa asaras acīs. Viņš nezināja, vai tās izvilināja viņa iepriekšējais asums, vai tagadējais patoss. Viņš gribēja to zināt.

— Es varbūt nekad vairs neatgriezīšos Sicīlijā, — viņš uzsvēra.

Viņa neko neatbildēja.

— Labāk nē, — Moriss piebilda, — labāk nē.

Viņš runāja pats ar sevi

— Šeit ir kaut kas tāds, ko es mīlu, bet kas man nāk par ļaunu. Esmu šeit gluži pārvērties. Esmu it kā cits cilvēks.

Moriss redzēja, ka viņas sejā iezagās bērnišķīgs izbrīns.

— Kāpēc, sinjorino? — viņa čukstēja.

Viņš bija uzlicis savu roku viņējai uz siltās zemes.

— Varbūt vainīga saule, — viņš sacīja. —. Es šeit pazaudēju galvu un arī — sirdi.

Viņa vel arvien izskatījās pārsteigta, un Morisu atkal valdzināja viņas naivums. Viņš domāja, ka tas ir pievilcīgāks par katru gudrību.

— Es šeit esmu briesmīgi laimīgs, bet man tādam nevajadzētu būt.

— Kāpēc, sinjorino? Labāk būt laimīgam.

— Per Dio! — viņš iesaucās.

Viņu atkal pārņēma spēcīga vēlēšanās atriebties Salva-torem, bet viņš nebūt negribēja to sāpināt. Ļaunums izgaisa. Madalēnas bērnišķās acis to aizdzina.Viņš vēlējās gandarījumu tikai tāpēc, ka tas viņam sagādātu lielu laimi. Viņš negribēja sadusmot cilvēku, kuru ienīda, bet tikai apmierināt maigu kaisli. Meita lika viņam aizmirst tēvu.

— Iedomājieties, ka es būtu gluži nabags, Madalēna! —

viņš teica.

*

— Bet jūs esat bagāts, sinjorino.

— Iedomājieties, ka es, piemēram, būtu tik nabags kā Gaspare! Iedomājieties, ka es būtu tāds pat, kāds.esmu, tikai būtu zemnieks vai zvejnieks, tāpat kā jūsu tēvs. Un, — viņš vilcinājās, — es nebūtu precējies.

Viņa neko neteica, tikai pārsteigta uzmanīgi klausījās.

— Tad — es varētu iet pie jūsu tēva un lūgt —■

Viņš apklusa.

— Ko jūs viņam varētu lūgt, sinjorino?

— Jūs nevarat uzminēt?

— Nē, sinjor.

— Es varētu lūgt, lai ļauj man jūs precēt. Es to darītu. Es viņam lūgtu, lai ļauj man jūs precēt

— Davvero?

Viņas sejā izpaudās liels prieks un lepnums. Viņa nevarēja to iedomāties citādi kā bagātu ārzemnieku un redzēja sevi paceltu augstu pāri «citāmmeitenēm» un pārvērstu par dāmu.

— Magari, — viņa ar nopūtu čukstēja.

— Jūs būtu laimīga, ja es to darītu?

— Magari, — viņa atkal teica.

Viņš nezināja, ko šis vārds nozīmē, bet domāja, ka tanī izskan vislielākā apmierinātība.

— Es vēlētos, — viņš Madalēnas roku spiežot teica, — es vēlētos būt sicīlietis no Marekiaro ciema.

Runājot viņš izdzirda tālumā spalgu lokomotīves svilpienu. Tas apklusa, bet pēc brīža atskanēja atkal griezīgi un gari, it kā jautājot. Viņš aizturēja rokām ausis.

— Cik tas nejēdzīgi! — viņš iesaucās.

Viņš ienīda šo skaņu ne tikai tās spalguma dēļ, bet tāpēc, ka tā atgādināja viņam, kas to gaida vistuvākajā nākotnē.

— Kāpēc tā pūš? — viņš apmulsis jautāja.

— Tilta dēļ, sinjorino. Viņi grib zināt, vai var braukt pāri tiltam. Redziet! Sargs vicina karogu. Tagad viņi var braukt. Šis vilciens nāk no Palermo.

— Palermo? — viņš iesaucās.

»

— Jā, sinjore.

— Bet vilciens no Palermo nāk pa otru ceļu caur Mesinu.

— Jā, sinjor. Bet ir divi vilcieni. Viens nāk caur Mesinu, otrs — Kataniju. Ecco.

Citronu birzī atskanēja tuvās lokomotīves troksnis.

— Bet, — bet.

Viņš izvilka pulksteni.

Pieci!

Viņš bija atlaidis Madalēnas roku un tagad sakustējās, it kā gribētu piecelties. Viņš tomēr nepiecēlās, bet atlaidās pret olīvu koku, it kā gribētu iespiesties sarepējušajā stumbrā. Viņš instinktīvi gribēja paslēpties. Vilciens tuvojās ļoti lēni. Tās divas vai trīs minūtes, kas pagāja, līdz tas kļuva redzams, Moriss domāja drudžaini ātri. Viņš bija pārliecināts, ka Her-miona un Arluā atrodas vilcienā. Hormiona rakstīja, ka viņa būs Kataro piestātnē pus sešos. Viņa nebija atzīmējusi, pa kuru ceļu brauks. Moriss iedomājās, ka viņa brauks no Mesi-nas, tāpēc, ka pa šo ceļu aizbrauca. Tas bija dabīgs secinājums. Bet tagad! Ja tie atradīsies pie vagona loga! Ja tie viņu redzēs! Un droši vien tie viņu redzēs. Olīvu koki atradās tuvu dzelzceļam un vienā līmenī ar to. Viņš nevarēja aiziet. Ja viņš pieceltos, viņu vēl vieglāk ieraudzītu. Hermiona sauktu viņu. Ja viņš izliktos, ka nedzird, viņa droši vien izkāptu San Feličes piestātnē un nāktu uz tirgu. Viņa bija ļoti strauja. Viņa to noteikti darītu. Nebija ne mazāko šaubu. Viņš cieši raudzījās uz upes gultni. Ļaužu pūlis atradās loti tāiu. Viņam likās, ka viņš izšķir Gaspares stāvu. Jā, tas bija

Gaspare. Tas ar Amedeo atradās pūļa malā,dzelzceļa tilta tuvumā. Lokomotīve atkal iesvilpās, un viņš redzēja, ka Gas-pare apgriežas un skatās uz jūru. Viņš aizturēja elpu.

— Ecco, signorino. Viene!

Madalēna satvēra viņa roku. Viņu ļoti interesēja, kā vilciens pāries pār nepabeigto tiltu. Moriss bija viņai pateicīgs par to. Tā Madalēna mazākais nemanīs viņa lielo uztraukumu

— Redziet, sinjorino! Redziet!

Moriss neviļuspaklausījaviņai. Viņš negribēja skatīties un tomēr to darīja. Lokomotīve, velkot tumšu vagonu virkni un visu laiku svilpjot, izlīda no citronu birzs. Pa lielāko daļu logu raudzījās laukā pasažieru galvas. Trešajā klasē viņš redzēja kareivjus un zemniekus. Otrajā klasē — nebija neviena. Tagad parādījās pirmās klases vagoni. Tie jau atradās tuvu.

Ā!

Viņš ieraudzīja Hermionu. Viņa stāvēja, izliekusi galvu un plecus laukā pa logu. Moriss sēdēja gluži klusu un raudzījās uz to, it kā viņam garām brauktu svešiniece. Viņa ziņkārīgi skatījās uz upes gultni un pūlī. Viņas sejā, kas tagad bija daudz brūnāka nekā tad, kad viņa atstāja Sicīliju, bija redzams uztraukums un laime. Viņa bija priecīga. Tomēr viņam likās, ka tā izskatījās veca, vecāka nekā viņš to atcerējās. Piepeši, kad vilciens uzgāja uz tilta, viņa atkāpās, lai sarunātos ar kādu sev līdzās, un viņš neskaidri ieraudzīja Artuā, bālu, ar garu bārdu. Tas sēdēja un arī raudzījās laukā uz tirgu. Viņš izskatījās slims, bet arī laimīgs, daudz laimīgāks kā Anglijā. Viņš pacēla šauro roku, glaudīja bārdu, un Moriss redzēja, ka tam ap acīm parādījās grumbas, kad viņš smaidīja par Hennionas vārdiem. Vilciens sasniedza tilta vidu un apstājās.

— Ecco! — Madalēna čukstēja. — Sargs tilta otrā galā signalizēja.

Moriss atkal pavērās uz upes gultni. Gaspare stāvēja pūļa mala un skatījās uz vilcienu ar tādu pat interesi kā Madalēna. Vai tas nekad vairs neies tālāk? Moriss sakoda zobus, lādēja t.o sevī un domāja: — Tālāk! Tālāk! Tālāk! Tālāk! — Hermiona atkal izliecās laukā. Tagad viņa, droši vien, ieraudzīs Gaspari. Sargs vicināja karogu. Vilciens sakustējās un šoreiz sāka rāpot uz priekšu mazliet ātrāk. Drīz viņi būs projām. Paldies Dievam! Bet ko dara Hermiona? Viņš sarāvās. Viņa izliecās vairāk un raudzījās uz upes gultni. Moriss redzēja, ka viņas seja pārvērtās. Tā tagad izskatījās ļoti pārsteigta. Viņa ātri atņēma roku no palodzes un kaut ko meklēja, tagad viņa skatījās ar binokli. Vilciens sāka iet ātrāk. Tas jau atstāja tiltu. Bet viņa vicināja roku. Viņa sauca. Viņa bija ieraudzījusi Gaspari. Un Gaspare? Moriss redzēja, ka tas metās uz priekšu, it kā gribētu skriet uz tiltu. Bet vilciens jau bija projām. Zēns apstājās, vilcinājās un tad aizdrāzās pa akmeņiem.

— Sinjorino! Sinjorino!

Moriss neko neteica.

— Sinjorino! — Madalēna atkārtoja. — Paskatieties uz Gaspari! Vai viņš ir traks? Paskatieties, kā viņš skrien!

Gaspare sasniedza krastu, uzšāvās augšā un nozuda ciemā.

— Kas noticis, sinjorino?

Madalēna raustīja viņa piedurkni un izskatījās gandrīz uztraukta.

— Nekas.

Moriss piecēlās. Viņš nevarēja palikt mierā. Tagad viss bija galā. Viņam bija jāatstāj tirgus. Gaspare sasniegs piestātni, pirms vilciens būs atgājis, un izskaidros visu. Hermiona izkāps. Moriss jau redzēja, ka viņa īpatnēji lēnajā, bet apņēmīgajā gaitā nāk lejā uz upi. Viņam no sākuma neienāca prātā, ka Hermiona varbūt negribēs atstāt Artuā. Viņš zināja, ka viņa nāks. Reizi viņš pievīla likteni, kad par spīti Hermionas vēstulei atnāca uz tirgu. Tagad liktenis viņam atriebās. Viņš paskatījās uz Madalēnu. Vai liktenis gribēja to aizsargāt? Vai viņa zaudējums nozīmēs tai ieguvumu? Viņš to nezināja, jo nezināja, kā būtu izturējies, ja liktenis nebūtu iejaucies. Viņš rotaļājās un ļāva straumei sevi nest. Tā būtu aiznesusi viņu tālu, bet nu — ieradās Hermiona. Tagad visam bija beigas, bet saule vēl spīdēja pie debesīm un atmirdzēja jūrā.

— Aiziesim uz tirgu. Tagad ir vēsāks, — viņš mēģināja runāt bezrūpīgi.

— Jā, sinjor.

Madalēna nopurināja svārkus un sāka smaidīt. Viņa domāja par zilajām drēbēm un auskariem. Viņi gāja lejā uz upi.

— Kas gan Gasparem varēja notikt, sinjor?

— Es nezinu.

— Viņš skatījās uz vilcienu.

— Tā? Varbūt viņš ieraudzīja kādu draugu. Jā, droši vien. Viņš ieraudzīja vilcienā draugu.

Moriss skatījās pāri upei uz ciemu, meklējot acīm divus stāvus, un juta sevī divas pretrunīgas vēlēšanās. Viņš negribēja, ka Hermiona nāktu, un tomēr gribēja to. Viņš vēlējās un pat ilgojās pavadīt šo vakaru ar Madalēnu. Un tomēr viņš vēlējās, lai Hermiona atstāj vilcienu, kad Gaspare tai pastāstīs, ka Moriss ir San Felicē. Ja viņa neizkāps, tas nozīmēs, ka Artuā stāv viņai pirmajā vietā. Bālā seja vagona logā un acis, kas smaidīja, kad Hermiona draudzīgi apgriezās, lai parunātos, pamodināja viņā greizsirdību, kuru viņš bieži sajuta. Šoreiz tā bija spēcīgāka kā parasti. Sieviete, kas izliekusies pa vagona logu vēroja tirgu, piederēja viņam. Viņš juta, ka tā ir viņa īpašums. Madalēna atkal divas trīs reizes viņu uzrunāja. Viņš nedzirdēja. Viņš redzēja grumbas ap Artuā acīm, kad tas smaidīja.

— Kur mēs ejam, sinjorino? Vai atpakaļ uz pilsētu?

Moriss instinktīvi gāja tai virzienā, kurā pazuda Gaspare.

Viņš gribēja satikt savu likteni pusceļā un darbojoties apklusināt nemieru sevī.

— Vai tur pie baznīcas, kur atrodas teltis, nevar nopirkt vislabāko? — viņš atbildēja.

Madalēna sāka iet mazliet ātrāk. Lielais brīdis bija klāt. Viņa jau juta, kā ap viņas locekļiem čaukst zilais tērps un ausis šūpojas auskari.

Moriss nemēģināja viņu atturēt. Viņam arī neienāca prātā, ka labāk būtu satikt Hermionu bez Madalēnas. Viņš nebija pastrādājis nekā ļauna, un Artuā bālā seja bija padarījusi viņu spītīgu. Hermiona nāca pie viņa ar draugu. Viņš ies tai pretim ar draudzeni. Viņš negribēja izmantot Madalēnu par ieroci, bet juta, ka viņam nebūtu nekādu priekšrocību, ja viņš satiktos ar Hermionu viens.

Viņi atradās pirmajā ielā. Ļaudis sāka. plūst atpakaļ no upes uz tirgus centru. Viņi abi soļoja drūzmā un redzēja tikai tuvāko apkārtni. Moriss domāja, ko jutīs, kad Hermiona viņam tuvosies. Pūlis kustējās uz priekšu lēnām un aizkavēja viņus. Beidzot viņi atradās baznīcas tuvumā un dzirdēja mūzikas skaņas. Maskanji orķestris spēlēja «Inter-mezzo» no «Cavalleria Rusticana». Moriss pēkšņi sarāvās. Viņu vilka aiz piedurknes. — Sinjorino! Sinjorino!

Viņam līdzās, sviedriem pārplūdis un ārkārtīgi uztraukts, stāvēja Caspare.

— Caspare!

Viņš apstājās un ātri apskatījās visapkārt. Caspare bija viens.

— Sinjorino, — zēns elsa, — sinjora, — sinjora atgriezusies.

Tagad bija laiks darboties. Moriss liekuļoja pārsteigumu.

— Sinjora! Ko tu saki? Sinjora ir Āfrikā.

— Nē, sinjor, viņa ir šeit!

— San Feličē?

— Nē, sinjor. Bet viņa bija vilcienā. Es redzēju viņu pie loga. Viņa māja ar roku un sauca, kad vilciens atradās uz tilta. Es skrēju uz piestātni. Es skrēju ātri, bet kad tiku tur, vilciens jau bija aizgājis. Sinjora ir atgriezusies, un mēs viņu nesagaidījām.

Viņa acīs bija izmisums. Viņš, kā redzams, domāja, ka viņu prombūtne ir ļoti svarīgs apstāklis, vesela katastrofa.

— Sinjora mājās! — Moriss atkārtoja un mēģināja izpaust balsi izbrīnu. — Kāpēc viņa mums nerakstīja? Kāpēc viņa nerakstīja, ka brauks?

Viņš ātri paraudzījās uz Gaspari. Viņam bija bail zēna lielo, pētošo acu.

— Non lo so.

Madalēna klusēja. Priecīgās gaidas bija izzudušas viņas sejā, tās atvietoja apjukums un viegls nemiers.

— Es nevaru to saprast, — Moriss stomījās, — es nevaru. Vai sinjora bija viena, jeb tu redzēji vēl kādu?

— Slimo sinjoru? Es to neredzēju. Es redzēju tikai, ka sinjora stāvēja pie loga un vicināja roku, — tā.

Viņš parādīja.

— Madonna! — Moriss mehāniski teica.

— Ko darīsim, sinjorino?

— Ko mēs varam darīt? Vilciens ir aizgājis.

— Jā, sinjor. Vai man atvest ēzeļus?

Moriss zagšus paraudzījās uz Madalēnu. Tā izskatījās noskumusi.

— Vai tu jau nopirki pulksteni? — viņš Gasparem jautāja.

— Ne, sinjor.

Avi Gaspare kļuva bēdīgs.

— Tas vēl nebija nonācis izsolē. Varbūt tagad to nosola.

— Gaspare, — Moriss steigšus teica, — mēs nevarēsim sagaidīt sinjoru. Pat ja mēs tūliņ dotos uz mājām, mēs pārietu vairākas stundas par vēlu. Un ēzeļi laikam ir noguruši. Tie ies ļoti lēnām, ja nebūs krietni atpūtušies. Ir jau briesmīgi žēl, bet man liekas, ja sinjora zinātu, viņa gribētu, lai paliekam līdz tirgus beigām. Viņa negribētu mums izjaukt prieku. Vai nē?

— Nē, sinjor. Sinjora vienmēr grib, lai cilvēki būtu laimīgi.

— Pat ja mēs tūliņ dotos uz mājām, mēs parietu tikai naktī.

— Jā, sinjor.

— Es domāju, ka mums labāk vajadzētu palikt, — mazākais, kamēr beigsies izsole. Tad mēs paēstu un ietu.

— Va bene, — zēns domīgi teica. — Nabaga sinjora! Cik viņa būs sarūgtināta! Viņa gribēja ar mani runāt.Viņas seja bija gluži sarkana. Viņa bija tik uztraukta, kad mani ieraudzīja. Viņa izplēta muti, — ta.

Un viņš ļoti nopietni un izjusti to parādīja.

— Mēs nekā nevaram darīt. Gan vēlāk izskaidrosim visu un iepriecināsim sinjoru. Paklausies! Nopērc viņai kaut ko. Nopērc viņai izsolē kādu dāvanu!

— Sinjorino! — Gaspare iesaucās. — Es uzdāvināšu viņai pulksteni, kas spēlē «Tre Colori». Tad viņa būs atkal priecīga. Jā?

— Jā, jā. Un mēs satiksimies tirgus laukumā. Tad kaut ko iekodīsim un dosimies mājās.

Zēns aizdrāzās projām uz upi. Viņa sirds bija atkal viegla. Viņš varēja kaut ko izdarīt sinjorinas labā, kas tai sagādās lielu prieku. Kad viņa dzirdēs, kā pulkstenis spēlē «Tre Colori»! Mamma mia!

Viņš skrēja uz izsoles vietu bailēs, ka tikai nenonāk tur par vēlu.

Pār tirgu nolaidās krēsla. Zilais tērps un auskari tika izmeklēti un nopirkti. Skaistules slavenajos, mantotajos bro-kātos pastaigājās svētā Onofrio baznīcas priekšā. Salvatore ieguva ļoti skaistu un stipru ēzeli, un Gaspare parādījās atkal tirgus laukumā kopā ar Amedeo. Abi bija apkrāvušies pirkumiem un piesarkuši uztraukumā un laimē. Gasparem bija piinas kabatas, un viņš gāja uzmanīgi, nesot rokā aizdomīga izskata saini.

— Kur ir padrone? — viņš jautāja, spiežoties ar Amedeo cauri drūzmai.

— Kur ir padrone?

Viņš ieraudzīja Morisu un Madalēnu sēžot restorāna priekšā un klausoties sproggalvainā neapoliešu zeņķī, kas spēcīgā basā dziedāja ielu dziesmas un šad tad izdarīja dažas skumjas dejas kustības. Apkārt drūzmējās pūlis. Mazliet tālāk, krāsainu spuldžu loka vidū, pilsētas orķestris spēlēja popūriju no «Puritāņiem», It kā tam protestējot, atskanēja Romas.saldējumu pārdevēju dīvainā garīgā dziesma. Trīs noteiktas melodijas — neapolieša dziesma, orķestra skaņas un saldējumu pārdevēju gaudas cīnījās savā starpā un izdalījās nebeidzamajā troksnī, ko sacēla simtiem sicīliešu, kas drūzmējās ap veco baznīcu, pildīja šaurās sānu ieliņas, raudzījās lejā no mazajiem balkoniem un pa māju logiem un pulcējās vīna tirgotavās un restorānā.

— Sinjorino! Sinjorino! Paskatieties!

Gaspare sasniedza Morisu, apstājās pie mazā galdiņa, pie kura sēdēja padrone ar Madalēnu, un rūpīgi nolika uz tā aizdomīgu saini.

— Vai tas ir pulkstenis?

Gaspare neko neatbildēja, bet viņa brūnie pirksti veikli atraisīja auklu un iztina no papīra dārgumu.

— Ecco! — viņš iesaucās.

Tagad visi to redzēja. Lielā baltā ripa stāvēja uz īsām misiņa kājiņām un skaļi tikšķēja.

Mazais neapolietis turpināja dziedāt. Gaspare paņēma pulksteni, pagrieza atsperīti un svinīgi pacēla roku, lai pievērstu uzmanību. Kaut kas viegli nošvīkstēja, un tad priecīgi sāka tinkšķēt «Tre Colori» melodija.

— Ecco! — Gaspare lepni atkārtoja.

— Mamma mia! — Madalēna, tirgus brīnumu nogurdināta, čukstēja.

— Tas ir brīnišķīgi! — Moriss teica.

Viņš arī bija mazliet noguris, bet ne fiziski.

Gaspare atkal uzgrieza pulksteni un atkal sāka tinkšķēt melodija, droši sacenšoties ar lielajiem tirgus trokšņiem. Skaidrība un noteiktība padarīja mazo balsi dzirdamu.

— Ecco! — Gaspare atkārtoja. — Vai sinjora nebūs priecīga, kad redzēs, ko esmu viņai atnesis no tirgus?

Viņš nopūtās aiz prieka par ieguvumu un iedomājoties padronas laimi un izbrīnu.

— Vai ēdīsim? — viņš piebilda un no dievišķās sajūsmas pievērsās laicīgām vajadzībām.

— Jā, ir jau vēls, — Moriss teica, — man liekas, ka drīz sāksies uguņošana.

— Tikai pēc desmitiem, sinjorino. Es apjautājos. Vispirms būs deja. Bet — vai mēs paliksim?

Moriss vilcinājās, bet tikai mirkli.

— Jā, — viņš teica, — ja mēs tagad arī ietu, sinjora sen būs aizgājusi gulēt un aizmigusi, pirms nokļūsim mājās. Paliksim līdz beigām, līdz pašām beigām.

— Tad mēs varēsim teikt sinjorai «labrīt», kad pāriesim, — Gaspare sacīja.

Viņš tagad bija laimīgs, ka viņam bija ko pārnest tik lieliska dāvana. Viņš juta, ka tā vērsīs visu par labu un aizskalos visu sarūgtinājumu par viņu prombūtni.

Salvatore neieradās uz vakariņām. Viņš novietoja jauno pirkumu pie pārējiem ēzeļiem un, dabūjis vēl no angļa naudu, dzēra un spēlēja ar Katānijas zvejniekiem kārtis. Viņš zināja, kur atradās Moriss un viņa meita un ka pie viņiem bija Amedeo un Gaspari. Un viņš arī zināja, ka atgriezusies angļa sinjora. Viņš pastāstīja zvejniekiem jaunās ziņas.

— Kad viņš šonakt pāries mājās, sieva viņu gaidīs. Per Dio! Tagad tam ir beigas. Mēs viņu tik daudz vairs neredzēsim.

— Un vairs no viņa tik daudz nedabūsim, — teica viens no zvejniekiem, kas apskauda Salvatores laimi.

Salvatore skaļi iesmējās. Viņš bija izdzēris stipri daudz vīna un dabūjis krietni daudz naudas.

— Varbūt es atradīšu citu angļu muļķi, — viņš teica. — Cili lo sa?

— Un kāda ir viņa sieva? — cits zvejnieks jautāja.

— Sieva! — Salvatore iesaucās un ielēja sev vēl glāzi vīna, aplaistot netīro grīdu, pa kuru tekāja vistas.

— Tāda pat kā visas sievas.

— Varbūt anglis šonakt dabūs sutu, — pirmais zvejnieks teica.

— Kas man par dalu, — Salvatore atbildēja. — Dod mums jaunas kārtis, Fortunato. Es samaksāšu.

Un viņš uzmeta liru uz vīnu nolieto galdu.

Gaspare tagad jutās ļoti atvieglots, ar visu sirdi atdevās pēdējiem tirgus priekiem un nemitīgi aicināja padroni darīt to pašu. Pēc vakariņām viņš aizveda visus līdz pūlim, kas bija salasījies ap orķestri, viņš aizvilka tos līdz šaušanas teltij un pierunāja izmēģināt laimi, mērķējot uz groteski izkrāsoto figūriņu profiliem.

Viņi ēda saldējumu pie romiešu karogotās telts. Pārdevēju dziesmu padarīja Morisu skumju, jo viņam neviļus bija jādomā par nāvi. Beidzot Amedeo ieveda viņus telpā, kur notika deja.

Tā bija diezgan tumša, ļoti karsta un pilna vīriešiem un sievietēm. Nosvīdis vīrs vilnas cepuri galvā kaktā grieza leijerkasti. Viņam līdzās uz palodzes atmeties ganu zēns pūta niedres stabuli. Gar sienām drūzmējās skatītāji, bet istabas vidū kustējās dejotāji, dejojot gan polku, valsi, mazurku un sarežģītu tautas deju, kurā piedalījās sešpadsmit vai divdesmit cilvēku, gan tarantellu, kuru daudzi zemnieki sauca «La Fasola». Tikko viņi iegāja istabā, Gaspare maigi, bet stingri aplika padronem roku ap vidu, saņēma tā kreiso roku un sāka to griezt lēnā valsī, bet Amedeo un Madalēna sekoja viņu piemēram. Viņi griezās kopā ar citiem pāriem. Leijerkaste kaktā spēlēja žēlu motīvu. Ganu zēna niedres stabule vīteroja tāpat kā tā, kas varbūt sen atpakaļ skanēja Etnas mežos, kad Empedokls pēdējo reizi kāpa pretim dūmu strūklai, kas pacēlās no vulkāna. Un tad Amedeo dejoja ar Gaspari, un Morisa roka atradās Madalēnai ap vidu.

Viņš pirmo reizi dejoja ar to, un dejas kustības it kā vēl pavairoja viņu intimitāti un nesa soli uz priekšu viņu dīvaino, īso draudzību, kurai tuvojās beigas. Dejojot viņi nerunāja. Madalēnas seja bija ļoti svinīga, it kā viņa piedalītos ievērojamā ceremonijā. Arī Moriss bija nopietns, pat skumjš. Tumšā, karstā istaba, leijerkastes skumjās skaņas, dažādie trokšņi laukā, kur arvien izdalījās saldējumu pārdevēju balsis un pat. dejotāju soļi smagajos apavos uz ķieģeļu grīdas, — viss tas radīja drūmu un mazliet sentimentālu noskaņu. Tirgus diena tuvojās beigām. Viņam likās, ka viss beidzas.

Viņam ienāca prātā veca paruna, ka katram savu laiku jāiztrakojas. — Katram savu laiku jāiztrakojas un man tas ir garām.

Viņš atcerējās Hermionas seju vagona logā. Tā bija gaidu pilna seja. Bet viņa neko nezināja. Hermiona neko nezināja.

Deja beidzās. Sākās cita — tautas deja. Mcriss atkal bija Madalēnas partneris. Tad nāca «La Pasola», kurā Amcdeo lepni rādīja savas labi pazīstamās spējas, un Gaspare sacentās ar to. Bet Morisam likās, ka šī tarantella vairs nelīdzinās terasē, mācītāja mājas priekšā, dejotajai. Tagad to dejoja šķiroties, un tai vairs nebija agrākā spožuma un saulainās līksmes. Viņam gribējās būt laukā, zem zvaigžņotās debess, un kad leijerkaste beidzot apklusa, viņš Gasparem teica:

— Es iešu laukā. Tu mani tur atradīsi, kad beigsi dejot.

— Va bene, sinjorino. Pēc stundas ceturkšņa sāksies uguņošana.

— Un tad mums būs tūliņ jādodas mājās.

— Jā, sinjor.

Leijerkaste sāka atkal spēlēt, un Amedeo saņēma Gaspari ap vidu.

— Iesim laukā, Madalēna!

Viņa tam sekoja. Viņa bija piekususi. Viņas dzīvē reti gadījās svētki, viņu nogurdināja garās dienas daudzie uztraukumi, un tomēr viņa bija laimīga. Viņi apsēdās ārpusē pie mājas sienas uz koka sola. Neviens vairāk bez viņiem tur nesēdēja, bet garām staigāja daudz ļaužu, un viņi varēja redzēt spuldzes ap Leonkavalo orķestri un dzirdēt, kā tā skaņas sacentās ar ganu zēna stabuli un leijerkastes gurdajiem smilkstiem mājā. Pār trokšņaino ciemu saaudās bieza tumsa Etna vēroja pēdējo tirgus godību.

— Vai jūs šodien bijāt laimīga, Madalēna? — Moriss jautāja.

— Jā, sinjor, ļoti laimīga. Un jūs?

Viņš neatbildēja.

— Rīt viss būs gluži citādi, — viņš teica.

Viņš mēģināja iedomāties šo rītdienu, bet nevarēja.

— Mums nevajag domāt par rītdienu, — Madalēna teica un sakārtoja svārkus.

— Vai jūs vienmēr dzīvojat šai dienai? — Moriss jautāja.

Viņa to nesaprata.

— Es negribu domāt par rītdienu, — viņa teica. — Tad nebūs vairs tirgus.

— Un jūs vienmēr gribētu būt tirgū?

— Jā, sinjor. Vienmēr, — viņa apgalvoja. — Un jūs, sinjo-rino?

— Es nezinu, — viņš atbildēja.

Viņš paskatījās uz tumšo Etnu, un viņu atkal pārņēma vēlēšanās uzkāpt augšā, tālu augšā līdz skābaržu mežiem, kas atradās Lipariju salu pusē. Viņš velējās lielāku brīvību. Pat tirgus bija cietums.

— Es gribētu, — viņš pēc brīža teica, — es gribētu jūs uzvest augšā Etnā.

Viņš atcerējās sajūtu, kāda viņam bija, kad viņš dejā apskāva Madalēnu. Viņam likās, ka viņš apskauj naivu radījumu, kas gribēja gūt atziņas. Kas būs Madalēnas skolotājs? Viņš nē. Un tomēr viņš bija gribējis atriebties Salvatorein.

— Vai iesim tagad? — viņš jautāja. — Vai iesim tagad uz Etnu, Madalēna?

— Sinjorino!

Viņa iesmējās.

— Pēc uguņošanas mums jāiet mājās.

— Kāpēc? Kāpēc nepaņemt tagad ēzeļus? Gaspare dejo. Jūsu tēvs spēlē kārtis. Neviens neievēros. Vai iesim pēc ēzeļiem, Madalēna?

Bet viņa atbildēja:

— Meitene var iet tā līdz vīrietim tikai tad, kad viņa ir apprecējusies.

— Tā nav taisnība, — viņš teica. — Viņa var tā iet līdz vīrietim, kuru mīl.

— Bet tad viņa ir ļauna, un madonna neuzklausīs viņas lūgšanas, sinjorino.

— Vai jūs nekā neziedotu tā cilvēka labā, kuru tiešām mīlētu? Vai jūs viņa dēļ nekā neaizmirstu? Vai jūs neaizmirstu pat madonnu?

Viņa paskatījās uz to.

— Non lo so.

— Vai jūs neaizmirstu madonnu manis dēļ? — viņš tai pieliecies čukstēja.

Tuvu lulzās viņiem atskanēja skaļš troksnis, švlksts un pūļa dobjā dūkoņa. Skaidrajās debesīs pār Etnu izšāvās pirmā raķete, izlejot zelta zvaigžņu straumi, kas krita zemē, atstājot aiz sevis ugunīgas sliedes.

Deju telpā apklusa leijerkastes un ganu zēna stabules skaņas, un ļaudis steidzās laukā uz tirgus laukumu.

— Sinjorino! Sinjorino! Nāciet man līdz! Mēs šeit nevaram labi redzēt. Es zinu, kur iet. Mēs redzēsim raķetes, ziedu klēpjus un karalienes Margaritas ģīmetni. Presto! Presto!

Gaspare satvēra Morisu aiz rokas.

— Beigas! — Moriss čukstēja.

Viņam likās, ka beigusies viņa straujās jaunības pēdējā diena.

— Beigas, — viņš atkārtoja.

Bet atlika vēl viena stunda.

Un kas var pateikt, ko atnesīs stunda?

XVII

Bija gandrīz divi no rīta, kad Moriss un Gaspare atvadījās no Madalēnas un viņas tēva uz ceļa Isola Bella krastmalā. Salvatoro bija atstājis savus ēzeļus Kataro ciemā un nogāja atlikušo ceļa gabalu kājām, bet Madalēna jāja ar Tito.

— Ēzelis, kuru nopirkāt, pieder Madalēnai, — Moriss teica.

Zvejnieks sāka pārmērīgi pateikties. Viņš jau bija noskatījis ēzelim Kataro ciemā pircēju. Tikko anglis būs atgriezies savā zemē, viņš gribēja ēzeli par labu naudu pārdot. Ko zvejnieks lai iesāk ar ēzeli, un kur lai tādu dzīvnieku liek Sirēnu salā? Tikko anglis būs aizbraucis, Salvatore gribēja iebāzt kabatā skaistu summu.

— Addio, signormo! — viņš teica, ar strauju un viņam īpatnēju diezgan nekaunīgu žestu noraujot no galvas cepuri. — Skūpstu jums roku, un skūpstu roku jūsu sinjorai.

Viņš nolieca galvu, it kā gribētu pārvērst darbos konvencionālo frāzi, bet Moriss atkāpās.

— Addio, Salvatore! — viņš teica.

Viņa balss skanēja klusu.

— Addio, Madalēna! — viņš piebilda.

Tā atbildot kaut ko nočukstēja. Salvatore stingri skatījās no viena uz otru.

— Vai esi nogurusi, Madalēna? — viņš rupjās aizdomās jautāja.

— Jā, — viņa atbildēja.

Tā lēni sekoja viņam pāri dzelzceļa stigai uz jūru, bet Mo-riss ar Gaspari pagrieza ēzeļus uz kalna pusi.

Viņi klusu jāja augšup. Gaspare bija miegains. Jājot viņam gurdi klanījās galva, bet visu laiku viņš uzmanīgi turēja rokās pulksteni. Viņam apkārt pie segliem bija rūpīgi piestiprināti daudzie pirkumi. Aiz ausim viņam vēl turējās savītušās rozes. Moriss jāja aiz muguras. Viņam nenāca miegs. Viņam pat likās, ka viņš nekad vairs nevarēs aizmigt.

Kad viņi tuvojās mācītāja mājai, Gaspare ar pūlēm saņēmās, pagriezās seglos un atskatījās uz padroni.

— Sinjorino?

— Jā.

— Vai domājat, ka sinjora gulēs?

— Nezinu. Liekas gan.

Zēns pieņēma gudru seju.

— Es tā nedomāju, — viņš nopietni teica.

— Kā, — trijos no rīta!

— Man liekas, ka sinjora gaidīs mūs terasē.

Moriss saknieba lūpas.

— Chi lo sa? — viņš atbildēja.

Viņš mēģināja runāt bezrūpīgi, bet kur bija palikusi viņa parastā, puiciskā bezrūpība? Viņš juta, ka tā viņam uz vi siem laikiem zudusi, — zudusi tirgum beidzoties.

— Sinjorino?

— Jā?

—Kur jūs bijāt ar Madalēnu, kad es palīdzēju uguņotajiem?

— Turpat tuvumā.

— Vai visu redzējāt? Vai redzējāt karalieni Margaritu?

— Jā.

— Es skatījos apkārt pēc jums, bet nevarēju ieraudzīt.

— Tur bija tāda drūzma un tik tumšs.

— Jā, Tad jūs bijāt turpat, kur es jūs atstāju?

— Varbūt mēs drusku pakustējāmies uz priekšu, bet mēs neatradāmies tālu.

— Es nesaprotu, kāpēc jūs neatradu, kad beidzās uguņošana.

— Tur bija tāda drūzma. Es domāju, ka būs labāk, ja iešu uz stalli un nemaz nemeklēšu tevi. Es zināju, ka tu ar Salva-tori jau tur būsi.

Zēns bridi klusēja un tad teica:

— Salvatore bija ļoti dusmīgs, kad redzēja mani vienu pašu ienākam stallī.

— Kāpēc?

— Viņš teica, ka man nevajadzējis atstāt padroni.

— Un ko tu atbildēji?

— Es teicu, ka viņam tur nav nekāda daļa. Mēs saplēstos, ja jūs tieši tai brīdī neienāktu. Salvatore ir ļauns cilvēks, un viņam vienmēr ir nazis pie rokas. Un viņš bija iedzēris.

— Bet viņš visu ceļu bija ļoti mierīgs.

— Man nepatīk viņa mierīgums.

— Muļķības!

Atkal iestājās klusums.

— Mēs taču neiesim tagad vairs uz Casa delle Sirene, kad sinjora ir atkal mājās? — Gaspare ierunājās.

— Nē, man liekas gan, ka vairs neiesim.

— Tā būs labāk, sinjorino. Tā būs daudz labāk, ja vairs noiesim.

Moriss neko neteica.

— Mēs tur aizgājām pārāk bieži, — Gaspare piebilda. — Es priecājos, ka sinjora ir atgriezusies. Man žēl, ka viņa vispār aizbrauca.

— Tā nebija mūsu vaina, ka viņa aizbrauca. — Moriss skarbi teica, kā cilvēks, kas mēģina attaisnoties un aizstāvēties pret apvainojumu. — Mēs negribējām, ka sinjora brauc.

— Nē, sinjor, — Gaspare it kā mierinot teica. Viņu mazliet pārsteidza padrones balss skaņa.

— Žēl, ka viņa brauca, — viņš turpināja, — nabaga sinjora.

— Kāpēc tev viņas žēl? — Moriss gandrīz rupji un aizdomu pilns to pārtrauca. — Kāpēc tu saki «nabaga sinjora»?

Gaspare neslēpa izbrīnu.

— Es tikai domāju . . .

— Sinjora gribēja braukt uz Āfriku. Viņa pati to nolēma. Nav nekāda iemesla saukt viņu par nabaga sinjoru.

— Nē, sinjor.

Zēna balss atgādināja Morisam, ka jāuzmanās.

— Tas bija ļoti labi, ka viņa brauca, — viņš mierīgāk teica.

— Varbūt viņa izglāba slimajam sinjoram dzīvību.

— Jā, sinjor.

Gaspāre vairāk neko neteica, bet jājot augšup un arvien vairāk tuvojoties kailajam kalna sānam un mācītāja mājai, Moriss domās atkārtoja zēna vārdus. Kāpēc Hermiona vispār aizbrauca? Kāds tas bija neprāts, ka viņa aizbrauca, bet viņš palika? Viņš atzina to par neprātu, vasaras, tveices un svelmaino dienvidu neprātu. Lielajā rīta mierā, kad vel nespīdēja saule un neatskanēja ne cilvēku balsis, nc smiekli, viņš saprata, ka bija zaudējis prātu un nebija vairs varējis ierobežot dalu sevis. Viņš to bija zinājis un domājis, ka ļaus sev aiziet tikai līdz zināmai robežai. Viņš nosprauda savam neprātam zināmu laika robežu. Un viņš nosprauda vēl kādu citu robežu. Viņš noteikti to darīja. Viņš nekad nebija gribējis aiziet par tālu. Un tad, kad viņš sev pateica: — Beigas! — notika nelabojamais, nāca delīrija brīdis, kurā aizmirsās viss, ko vajadzēja atcerēties. Kas viņu vadīja? Kāds ļaunais gars? Vai viņš vispār tika vadīts? Vai viņš pats ar nodomu neizlauza ceļu līdz traģiskajam mērķim, uz kuru šais saulainajās dienās un zvaigžņotajās naktīs virzījās viņa soļi.

Viņš noraudzījās uz sevi kā svešinieku, kas izdarījis noziegumu, kuru viņš pats nekad nevarētu izdarīt. Viņš domās apvainoja un notiesāja sevi. Šai lielajā reakcijas brīdī angļa vēsais prāts nosodīja sicīlieša kaislos impulsus un pat brīnījās par tiem, bet dejotāja fauna sirds sauca: — Kas es esmu, — kas es īsti esmu? — un neatrada atbildi.

— Sinjorino!

— Jā, Gaspare.

— Kad uzkāpsim tai klintī, tad redzēsim māju.

— Es zinu.

Cik ziņkārīgi, ar cik priecīgām gaidām un cik lielu brīvības un miera izjūtu viņš pirmo dienu Sicīlijā skatījās augšā uz mazo, balto māju kalnā! Pastorāles sapņainās skaņas atplūda līdz viņam pār olīvu kokiem kā paradīzes dārza melodija. Tagad viņš baidījās ceļa līkuma. Viņš baidījās ieraudzīt terases mūri un sniegbalto ēku, ko tas aizsargāja. Viņam likās, ka viņš tuvojas briesmām, kurām viņš nevarēja un nemācēja pretoties.

— Es neredzu gaismu, sinjorino.

— Sinjora ar Lukrēciju droši vien guļ.

— Ko mēs darīsim, ja viņas gulēs? Uzmodināsim tās?

— Nē, nē, — viņš ātri teica, jo cerēja, ka tiks atlikts tiesas brīdis. — Mēs pagaidīsim, — mēs viņas netraucēsim.

Gaspare paskatījās uz sainīti, ko visu laiku tik rūpīgi turēja.

— Es gribētu uzspēlēt «Tre Oolori», — viņš teica. — Es gribētu, lai pirmais, ko sinjora pamostoties dzird, ir «Tre Colori».

— Klusu, mums jāizturas ļoti klusu.

Viņš nevarēja izturēt troksni, ko sacēla ēzeļu soļi uz takas. Tas varēja uzmodināt cilvēku no visdziļākā miega. Viņi tagad atradās uz pēdējā pakalna, kur kalna nogāze bija kaila. Lejā noripoja daži akmeņi ar skarbu, ilgstošu troksni. Tam atbildēja citas skaņas, kas lika Gasparem un Morisam pievilkt pavadas un paātrināt gaitu.

Kā pirmo dienu Sicīlijā Morisu apsveica pastorāle, tāpat tā apsveica viņu ari tagad. Kāda ironija! Viņa lūpas savilkās rūgtā smaidā. Bet smaids nozuda, kad viņš visu saprata, un viņu pārņēma dīvainas skumjas. Tā nebija čeramella, ko viņš dzirdēja, klusajā rītā, bet monotonas un maigas klavieru skaņas. Viņš zināja, ka Hermiona bija pavadījusi nakti nomodā, izdzirdusi viņu nākam, un ka tas bija viņas tīrās, uzticīgās sirds apsveikums. Cik daudz mūzika pauda! Cik skaidri tā runāja! Kā skaņas viņu mocīja! Hermiona atgriezās, bet viņu neviens negaidīja,un tomēr viņa nestāvēja terasē, neizrādīja pārsteigumu, dusmas, greizsirdību un ziņkāri, neapvainojās, kā darītu katra sieviete, ja tik smagi viltos, bet sūtīja no tālienes šo maigo sveicienu, jaukāko, ko pazina un ko pati visvairāk mīlēja.

Klausoties viņam sariesās asaras acīs. Viņš aizvēra tās un > >

drebot domāja:

— Ak, tu lops! Lops!»

— Tā ir sinjora! — Gaspare atskatoties teica. — Viņa nezina, ka mēs esam klāt, un spēlē, lai viņai nenāktu miegs.

Viņš paskatījās uz pulksteni, un viņa acis iemirdzējās.

— Man prieks, ka sinjora ir nomodā, — viņš teica. — Sin-jorino, nokāpsim no ēzeļiem, atstāsim tos pie arkas, un iesim tālāk bez trokšņa.

— Bet varbūt sinjora jau zina, ka mēs esam šeit, — Moriss sacīja.

Tikko viņš izdzirda mūziku, tas zināja, ka Hermiona ir ieraudzījusi viņus.

— Nē, nē, sinjor. Viņa nezina, citādi viņa būtu iznākusi mums pretim. Atstāsim ēzeļus.

Viņš viegli nolēca zemē. Moriss mehāniski sekoja viņa piemēram.

— Nu, sinjor!

Zēns saņēma viņu aiz rokas, pārveda uz pirkstgaliem pāri terasei un lika notupties pie vaļējām stikla durvīm. Pastorāle skanēja stiprāk. Tā nekad neapklusa, bet arvien atkārtojās ar maigu vienmuļību, kas iespieda to atmiņā un auda burvību ap tiem, kas to mīlēja. Klausoties tanī, Morisam likās, ka dzird spēlētājas elpu, un viņš juta, ka arī viņa uzmanīgi klausās, vai terasē neatskanēs» soļi.

Gaspare paskatījās uz viņu mirdzošām acīm. Zēna sejā atspoguļojās viltīgs prieks, kad viņš lēni, lēni uzgrieza pulksteņa atsperi. Tad pastorālei pievienojās gaišie «Tre Colori» trilleri.

Mūzika istabā tūliņ apklusa. Varēja dzirdēt, ka spēlētāja sakustas. Tad Ilermionas balss, kurā iedrebējās it kā elsas, it kā klusi, laimīgi smiekli, iesaucās:

— Kā tu drīksti pārtraukt manu koncertu, Gaspare?

— Sinjora! Sinjora! — Gaspare sauca un piecēlies iedrāzās dzīvojamā istabā.

Arī Moriss ātri piecēlās, bet palika turpat stāvot, atspiedies pret mājas sienu. Viņš dzirdēja, ka G aspare skūpstīja Iiermio-nai roku. Tad viņš dzirdēja, ka viņa saka:

— Bet, bet, Gaspare . . . ?

Viņš ar pūlēm saslējās. Viņa kājas likās pielipušas zemei,

tomēr beidzot viņš atradās istabā.

>

— Hermiona! — viņš teica.

— Moris!

Viņš juta viņas stingrās rokas — stingras un tomēr maigas — savējās.

Moriss gribēja viņu noskūpstīt, nevis lai iepriecinātu viņu, bet tāpēc ka viņš pats to vēlējās, — tomēr viņš nedrīkstēja to darīt. Viņš juta, ka viņa zinās visu, kad viņu lūpas saskarsies. Lai atvainotu savu izturēšanos, viņš skatījās uz Gas-pari.

— Saprotu, — viņa čukstēja. — Tu neesi aizmirsis.

Viņa domāja par to rītu terasē, kad Moriss atgriezās no zvejas. Viņi atlaida rokas. Gaspare atkal uzgrieza pulksteni.

— Cik skaisti! — Hermiona sacīja un priecājās, ka viņai izdevās noslēpt savas sajātas, līdz viņa paliks viena ar Mo-risu. — Cik brīnišķīgi! Kur tu to atradi, Gaspare, — tirgū?

— Jā, sinjora.

Viņš svinīgi sniedza padronai skanošo pulksteni, varbūt viņš to darīja mazliet vilcinoties, bet tomēr ļoti galanti.

— Tas ir jums, sinjora.

— Dāvana, — o, Gaspare!

Viņas balss atkal iedrebējās. Viņa satvēra zēna roku.

•— Paldies. Cik tas jauki spēlē! Tu domāji par mani.

Viņi klusēja, līdz melodija izskanēja līdz galam. Tad Moriss teica:

— Hermiona, es nezinu, ko teikt. Cik žēl, ka mēs bijām tirgū, kad tu atbrauci! Kāpēc — tu neko neziņoji? Kāpēc tu nerakstīji?

— Tu nezināji, ka es braukšu? — viņa ļoti ātri jautāja.

— Nē. Vai Lukrēcija nestāstīja, ka mums tas nenāca ne prātā?

— Nabaga Lukrēcija! Viņa ir briesmīgi satriekta. Es viņu atradu ciemā.

— Tā! — Moriss iesaucās, priecādamies, ka uzmanību kaut brīdi var novērst no sevis. — Es viņai sevišķi piekodināju, lai tā paliek mājās. Es viņai sevišķi . . .

— Bet jās jau neviens mani negaidījāt. Es rakstīju, Moris, cs rakstīju vēstuli, kurā pastāstīju visu un arī to, cikos atbraukšu.

— Tur vainīgs Don Paolo! — Gaspare dusmīgi iesaucās. — Viņš vienmēr noslēpj vēstules. Viņš dažreiz mēnešiem ļauj tām nogulēt kantorī. Rīt es aiziešu un pateikšu viņam, ko domāju. Es izvandīšu visas atvilktnes.

— Tas ir vairāk kā nejauki, — Moriss sacīja.

— Tad tu to nesaņēmi?

— Hermiona, — viņš raudzījās uz vaļējām durvīm, — vai domā, ka mēs ietu uz tirgu, ja . . .

— Nē, nē, es nekad to nedomāju. Es tikai brīnījos. Tas viss likās tik savādi.

— Tas ir pārāk briesmīgi! — Moriss smagi uzsvēra. — Un Emīlam Artuā nebija pasūtītas istabas. Ko gan viņš domāja?

— To pašu, ko es, ka notikusi kļūda. Bet kāda tam tagad nozīme? Pirmajā brīdī es biju briesmīgi, tiešām briesmīgi vīlusies. Es redzēju Gaspari tirgū. Un tu redzēji mani, Gas-pare?

— Jā, sinjor-a. Es skrēju uz piestātni, bet vilciens bija aizgājis.

— Bet es neredzēju tevi, Moris. Kur tu biji?

Gaspare jau gribēja runāt, bet Moriss aizsteidzās viņam priekšā.

— Es arī biju tirgū.

— Bet tu, zināms, neskatījies uz vilcienu?

— Nē. Un kad Gaspare man pastāstīja, bija par vēlu kaut ko iesākt. Mēs nevarējām tikt laikā mājās, un ēzeļi bija noguruši, un tā . . .

— O, es priecājos, ka jūs nesteidzāties atpakaļ. Kas tur būtu bijis par labumu?

Viņas balss skanēja mazliet neīsti.

— Jūs domājāt, ka es jau gulēšu.

— Jā.

— Un to man vajadzēja arī darīt. Man liekas, ka esmu ārkārtīgi noguvusi, bet es ārkārtīgi spēcīgi sajutu vēl ko citu.

Viņa runāja atkal brīvi.

— Sinjora ir laimīga, ka atkal atgriezusies manā zemē, — Gaspare atjautīgi un lepni piebilda.

Viņš pamāja galvu. Savītušās rozes šūpojās viņam aiz ausīm. Hermiona pasmaidīja.

— Gaspare mani saprot. Bet vai mums nevajadzētu iet gulēt?

Gaspare paskatījās no viņas uz padroni.

— Labu nakti, sinjora, — viņš nopietni teica. — Labu nakti, sinjorino. Buon riposo!

— Buon riposo! —Hermiona atbalsoja. — Cik jauki to atkal dzirdēt! Man patīk pulkstenis, Gaspare.

Zēns palocījās un negribot aizgāja projām pēc ēzeļiem. .Šai brīdī Moriss atdotu gandrīz visu, lai viņu atturētu. Viņam bija neizsakāmi bail palikt vienatnē ar Hermionu. Bet viņam bija jāpaliek un jāizliekas dabīgam un laimīgam.

— Vai man nolikt pulksteni? — viņš jautāja.

Un viņš piegāja, izņēma viņai no rokām pulksteni, aiznesa līdz rakstāmgaldam un nolika tur.

— Gaspare bija tik laimīgs, ka varēja tev to atnest.

Viņš apgriezās. Viņu pārņēma izmisums, un viņš tuvojās Hermionai.

— Es esmu tik satriekts, ka mēs nebijām šeit.

— Tā?

Viņas balsī skanēja dziļš atvieglojums. Tātad Hermionu bija mulsinājusi viņa izturēšanās. Viņam vajadzēja būt dabīgam, bet kā? Viņam taču likās, ka viņš nemūžam vairs nevarēs justies nevainīgs, bezrūpīgs un drošs. Viņš tagad bija nelietis. Viņš līdzinājās sunim, kas lien uz vēdera pa zemi. Viņš satvēra Hermionas rokas.

— Es esmu briesmīgi, — briesmīgi nelaimīgs!

Runājot pilnīgu patiesību, viņa balss bija gluži sirsnīga, un viņš pilnīgi pievīla Hermionu.

— Moris, — viņa teica, — man liekas, tu esi tik satriekts, tādēļ ka kaunies no manis.

Viņa laimīgi smējās.

— Tu kaunies no manis!

Arī viņš mēģināja smieties un piepeši neveikli noskūpstīja viņu. Viņam bija zudusi visa dabīgā grācija. Bet viņa to nemanīja, viņas lūpas piekļāvās tam maigā kaislē un uzticībā, kas viņu biedēja.

«Viņa zinās,» viņš domāja, «viņa jutīs patiesību. Manas lūpas viņai to pateiks.»

Kad beidzot viņi atlaida viens otru, viņš uztraukti, it kā jautājot vērās viņai acīs.

— Kas tev ir, Moris?

Viņš neko neteica. Viņa nodūra acis un lēni piesarka, līdz izskatījās daudz jaunāka kā parasti, gandrīz kā meitene.

— Tu, — tu taču . . . ?

Viņas balsī izskanēja atturība un tomēr arī gaviles. Viņa atkal paskatījās uz to.

— Vai tu nojaut, ka gribu tev kaut ko teikt? — viņa lēni jautāja.

— Kaut ko man teikt? — viņš truli atkārtoja.

Viņš tik cieši domāja par sevi un savu noziegumu, ka visu attiecināja uz to.

— Ak, — viņa iesaucās, — es redzu, ka tu to nezini.

— Kas tas ir? — viņš vienaldzīgi jautāja.

— Es tagad nevaru tev to pastāstīt, — viņa atbildēja.

Gaspare pagāja gar logu ar ēzeļiem.

— Labu nakti, sinjora! — tas priecīgi teica.

— Labu nakti, Gaspare! Izgulies krietni!

Moriss pieķērās pēdējiem vārdiem.

— Mums jāiet gulēt, — viņš teica, — rīt mēs, — mēs . . .

— Izstāstīsim viens otram visu. Jā, rītu.

Viņa paņēma to aiz rokas.

— Ja tu zinātu, Moris, kā es jūtos!

— Tā? — viņš mēģināja runāt jautri. — Tā?

— Ja tu zinātu, kā es ilgojos būt mājās! Es tik bieži domāju, ka nekad vairs nebūšu kopā ar tevi tā, kā tagad.

Viņš noklepojās.

— Kāpēc?

— Es domāju, ka ir grūti otrreiz pārdzīvot lielu, spēcīgu laimi. Bet mēs to pārdzīvosim, mēs to pārdzīvojam, vai nē?

— Jā.

— Kad šodien sasniedzu piestātni un neredzēju tevi, man bija ļauna nojauta. Tas bija muļķīgi. Izskaidrojums, kāpēc tevis nav, bija tik vienkāršs. Man, zināms, vajadzēja to iedomāties.

— Zināms.

— Bet pirmajā mirklī man likās, ka tevis nav tāpēc, ka tu man esi uz mūžu zudis, ka tu man esi uz visiem laikiem atrauts. Šī sajūta bija tik spēcīga, ka tā mani izbiedēja, briesmīgi izbiedēja. Apskauj mani, Moris, lai es jūtu, kāda biju mulke!

f >

Viņš paklausīja un apskāva viņu, bet viņam likās, ka roka pateiks to, ko nepateica lūpas. Un viņa domāja, ka viņš tagad uzminēs patiesību, ko viņa tam neizstāstīja.

— Nedomā par tik briesmīgām lietām, — viņš teica.

— Es negribu domāt. Es vairs nedomāšu, ja būšu pie tevis. Tu esi mana saule, gaisma un dzīvība un viss, kas krietns un skaists.

Viņš atņēma roku no viņas pleca.

— Mums jāiet gulēt, Hermiona, — viņš teica. — Drīz būs rīts. Es jau gandrīz varu saskatīt Etnas dūmus.

Viņš aiztaisīja un aizbultēja stikla durvis.

Viņa iegāja guļamistabā un apstājās pie tualetes galda. Viņa nezināja kāpēc, bet viņu pārņēma kautrība. Viņa nekad to nebija jutusi, kad atradās kopā ar Morisu, pat kad tikko apprecējās nē. Viņa to pārāk mīlēja, lai būtu kautra. Moriss vel arvien atradās dzīvojamā istabā un taisīja ciet loga slēģus. Viņa dzirdēja, kā tie iečīkstējās un kā aizkrita dzelzs stienis. Tagad viņš nāks.

Bet viņš nenāca. Viņš staigāja pa istabu. Viņa dzirdēja, ka čaukstēja papīri, aizvērās pianīno vāks. Viņš visu nokārtoja.

Šī Morisa kārtības sajūta bija tik neparasta, ka tā viņu uztrauca. Viņai sāka likties, ka viņš vilcinājās un negrib ienākt guļamistabā. Viņa atcerējās sajūtu, ka viņš kaunas no viņas, un instinktīvi gribēja izbeigt šo mokošo un muļķīgo stāvokli.

— Moris! — viņa sauca.

— Jā.

Viņa balss izklausījās tai dīvaina, it kā runātu gluži svešs cilvēks.

— Tu nāksi?

— Jā, Hermiona.

Bet viņš vēl arvien nenāca. Pēc brīža viņš teica:

V > >

— Šonakt ir briesmīgi karsti.

— Pēc Āfrikas man liekas, ka te ir gluži vēsi.

— Tā? Pa tavu prombūtnes laiku es gandrīz vienmēr gulēju laukā, terasē.

Viņš pienāca pie durvīm un apstājās. Viņš redzēja balto istabu un Ilermionu. Viņai bija balts tērps. Viņam likās, ka šeit viss ir balts, tikai ne viņa dvēsele. Viņš juta, ka nevar ieiet šai istabā, nevar tanī šonakt gulēt, ka tas būtu grēks. Kamēr viņš stāvēja durvīs, viņai atgriezās sāpīgā kautrība.

— Tu gulēji laukā? — viņa jautāja.

— Jā.

— Vai arī šonakt tu gribētu gulēt laukā?

Viņa negribēja to teikt. Tomēr viņa to pateica. Viņai gandrīz likās, ka viņa bija spiesta to teikt.

— Jā, tur ir daudz vēsāks.

Viņa klusēja.

— Es varu iznest uz sola pie mūra pāris segu un spilvenu. Es gulēšu kā akmens. Esmu ārkārtīgi noguris.

— Bet drīz taču uzlēks saule.

— O, tad es nākšu iekšā.

— Labi.

— Es dabūšu segas dzīvojamā istabā. Kā klājas Emīlam Artuā?

— Daudz labāk, bet viņš vēl ir nespēcīgs.

— Nabadziņš!

— Viņš uzjās rīt augšā ar ēzeli.

— Labi! Man, — man ļoti žēl, ka viņam nebija sakārtotas istabas.

— Tas nekas. Es parūpējos par visu. Viņš jūtas ļoti ērti.

— Es priecājos. Man ļoti, — ļoti žēl, ka šodien tā iznāca.

— Nedomāsim par to! Nedomāsim vairs par to! — viņa strauji teica.

Viņa paspēra soli uz viņa pusi. Viņai ienāca prātā pēkšņa doma, kas padarīja viņu laimīgu, iededza viņas sirdī prieku.

— Moris, tu — tu . . .

— Ko tu gribi teikt? — viņš jautāja.

— Tu taču nedusmojies, ka es tik ilgi biju projām? Tu taču nedusmojies, ka es atvedu līdz Emīlu?

— Nē, zināms, nē, — viņš atbildēja. — Bet, — bet labāk būtu, ja tu nekad nebūtu aizbraukusi.

Viņš nozuda dzīvojamā istabā, sameklēja segas un spilvenus, atvēra durvis un izgāja terasē.

— Es gulēšu ar visām drēbēm, Hermiona, — viņš vēl iesaucās. — Esmu briesmīgi noguris. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti! — viņa atbildēja.

Viņas balss drebēja. Tomēr tanī nebija pilnīgi izgaisis prieks.

«Viņš negrib, ka es to zinu,» viņa domāja. «Viņš ir pārāk lepns. Bet varbūt viņš ir bijis mazliet greizsirdīgs.»

Viņa atcerējās, cik ļoti viņš līdzinās sicīliešiem.

«Bet es viņam likšu visu to aizmirst,» viņa dedzīgi domāja. «Rīt, — rīt viss būs labi. Viņam bija skumji bez manis, viņam bija skumji bez manis.»

Šī doma bija ļoti salda. Likās, ka tā izskaidroja visu, —-Morisa atturību, kas viņu mulsināja, to, ka tas vēlējās gulēt laukā, un — visu. Viņš vienmēr līdzinājās zēnam. Arī tagad viņš bija kā zēns. Viņš nespēja slēpt savas jūtas. Hermiona zināja, ka tam nav nekādu aizdomu. Viņš tikai bija mazliet greizsirdīgs uz viņas draudzību ar Emīlu.

Viņa izģērbās. Kad viņa jau bija gatava doties gultā, tā brīdi vilcinājās. Tad viņa apmeta ap pleciem baltu lakatu un ātri izslīdēja no istabas. Viņa izgāja terasē. Zvaigznes dzisa. Austrumos svīda pelēka krēsla. Moriss klusu gulēja izstiepies uz segām, ar seju pret terases mūri. Viņa piegāja, noliecās un noskūpstīja viņu.

— Ai, kā es tevi mīlu, — viņa čukstēja.

Viņa negaidīja, bet tūliņ gāja prom. Kad viņa bija aizgājusi, viņš pacēla roku pie sejas. Uz vaiga bija asara.

«Lai Dievs man piedod!» viņš domāja. «Lai Dievs man piedod!»

Viņa ķermeni kratīja elsas.

XVIII

Kad virs jūras parādījās saule, Moriss beidza izlikties aizmidzis; atbalstījās uz elkoņa, piecēlās sēdus un skatījās pār gravu uz Sirēnu salas klintīm. Šis nosaukums viņam tagad likās liktenīgs un liktenīgs likās viss, kam bija sakars ar viņa dzīvi Sicīlijā. Pie visa, droši vien, bija vainīgs kāds ļauns gars. Šai agrajā rītā viņa smadzenes bija nedabīgi skaidras un strādāja drudžaini ātri, lai gan tās nebija atspirdzinājis miegs. Viņš domāja, ka tad, kad viņš pirmo reizi spēra kāju uz Sicīlijas zemes, viņam būs piestājis kāds gars ar ciešu, neatlaidīgu un ļaunu nodomu.

Viņā pamodās vecā māņticība, kuru viņš varbūt bija mantojis no garas sicīliešu senču virknes. Viņš nesmējās par savu iedomu, kā to darītu īsts anglis. Viņš tikai brīnījās un turpināja domāt.

Pašu pirmo vakaru Sicīlijā šis gars pieveda viņu pie terases mūra un pievērsa viņa skatu tālajai uguntiņai Sirēnu mājā. Viņš atcerējās, cik dīvaini mazā gaismiņa valdzināja viņa acis un prātu, kā viņš jautāja, kas tā par uguni, un kā apstājās uz kāpnēm, lai vēlreiz paskatītos uz to, kad Hermiona sauca viņu gulēt! Tad viņš nezināja, kāpēc skatās. Tagad zināja. Sicīlijas piekrastē satiktais gars bija mudinājis viņu paskatīties, un viņš paklausīja, tāpēc ka nevarēja darīt citādi.

Viņš pieķērās domai, ka paklausīja tāpēc, ka bija spiests paklausīt! Viņš vairs neizlikās sev tik nožēlojams un nenicināja sevi tik ļoti. Viņu uzvarēja un mazliet nomierināja

Viņu tik loti nodarbināja viņa paša domas, ka viņš neatcerējās, ka zem šiem pašiem akmeņiem, uz kuriem viņi sēdēja, viņš noglabāja saplēsto Hermionas vēstuli, kurā tā rakstīja, ka atgriezīsies no Āfrikas tirgus dienā.

Viņi apsēdās un skatījās uz jūru. Gaiss šeit augšā bija patīkami vēss. Rīta skaidrumā pludmale izskatījās apburta, teiksmaina, liegu noslēpumu pilna un aicinot izzuda tālumā. Aiz viņiem kalnu robainajās virsotnēs kā mežģīnes turējās daži balti un plēvaini mākoņi. Jūra bija zaļgana un sārta un šur tur izraibota zvejnieku laivu melnajiem plankumiem, bet vietumis iemirdzējās sudrabaina, bāli zila un rāma.

Hermiona sēdēja, apskāvusi rokām ceļus. Viņas Āfrikas saulē iedegusī seja bija ļoti uztraukta.

— Jā, — viņa beidzot sacīja, — šeit es to varu pateikt.

Viņa lūkojās uz jūru un piekrasti, bet tad pagrieza galvu

un paskatījās uz kalniem.

— Mēs skatījāmies uz tiem kopā pēdējā vakarā, pirms es aizbraucu, — viņa turpināja. — Vai atceries, Moris?

— Jā.

— No arkas. Šeit augšā ir labāk. Vienmēr, kad esmu jotā laimīga vai ļoti skumja, es instinktīvi meklēju kalna virsotni. Man liekas, ka plašs skats no augstas vielas cilvēkam daudz māca.

— Ko?

— Nebūt patmīlim priekā un gļēvulim bailēs. Plašs skats parāda pasauli, lietu iznīcību un dzīves daudzveidību. Un tas, zināms, atgādina arī, ka cilvēkam būs drīz jāšķiras.

— Jāšķiras?

— Jā. Kalni paliks, bet mēs . ..

— O, tu domā nāvi.

— Jā. Kāpēc mums jādomā vairāk par nāvi, kad grib dzimt jauna dzīvība?

Viņš pakratīja galvu. Viņš vēl arvien šaubījās, vai drīkst atzīties savā grēkā, un nezināja, ko darīt. Vienu brīdi viņš domāja, ka varēs visu izstāstīt, otru — ka drīzāk metīsies no kalna bezdibeni, nekā to darīs.

— Es neko nesaprotu.

Viņa balsī nebija nekādas intereses, bet Hermiona to neievēroja. Viņai bija prieks par šo rītu, prieks, ka viņa atradās kopā ar Morisu, un prieks par to, ko gribēja viņam teikt

— Moris, — viņa saņēma t.ā roku, — es to zināju tai naktī, kad devos pāri jūrai uz Āfriku. Es visu laiku turēju to kā noslēpumu, jo nevarēju par to rakstīt. Tā man likās pārāk svēta lieta. Es jutu, ka man jābūt pie tevis, kad tev to stāstu. Tonakt uz jūras es biju ļoti skumja. Es nevarēju gulēt. Es stāvēju uz klāja un vienmēr skatījos atpakaļ uz Sicīliju un tevi. Un kad ausa rīts, es — zināju, ka mums būs bērns.

Viņa klusēja un spieda tā roku, un tagad viņa atkal skatījās uz jūru. Morisam likās, ka viņas seja ir jauna, ka tā jau ir mātes seja.

Viņa neko neteica, un viņš nekustējās. Viņš skatījās uz akmeņu kaudzi, kuras malā viņš sēdēja, un ieraudzīja aprakstītu papīra gabaliņu. Tā bija strēmele no Hermionas vēstules. To ieraugot, viņam sirdī iedūrās kaut kas ass un auksts, kā šķēps no ledus. Viņš piecēlās un strauji uzvilka arī viņu aiz rokas. Viņa paklausīja.

— Kas tev ir? — viņa jautāja, kad viņi stāvēja viens otram līdzās. — Tu izskaties . . .

Viņš zināja, ka ir kļuvis bāls.

— Hermiona, — viņš teica.

Viņš tiešām elsoja, it kā būtu skrējis. Viņš paspēra pāris soļus uz kraujas malu. Viņa sekoja.

— Tu taču nedusmojies, ka es tev neko nerakstīju! Bet, — bet es gribēju rakstīt. Es gribēju . . .

Hermiona cēla pie lūpām viņa rokas.

— Pateicos, ka devi man bērnu, — viņa teica.

Viņam saskrēja acīs asaras un sāka plūst pār vaigiem. Viņu satrieca tas, k.a Hermiona viņam pateicas.

— Nepateicies man! — viņš sacīja. — Nedari to! Es negribu!

Viņa balsī skanēja dusmas.

— Es negribu, ka tu man pateicies, — viņš turpināja. — Tev tas jāsaprot.

Viņš neatradās tālu no spēcīgas, gandrīz histēriskas lēkmes. Viņš atcerējās, kā Gaspare nokrita laivā tai rītā, kad bija baidījies, vai padrone nav noslīcis. Arī viņš tagad vēlējās tā nokrist un raudāt. Bet viņam bija spēka diezgan apslāpēt impulsu. Tikai apslāpējot to, viņš brīdi pārvērtās radījumā, kas nesastāvēja no miesas un asinīm, bet no dzelzs. Un šis dzelzs tēls bija mēms.

Hermiona juta, ka viņam ir spēcīgs pārdzīvojums, un godbijīgi klusēja. Beidzot viņa tomēr kļuva nemierīga. Viņš vairs neizskatījās pēc zēna. Viņai līdzās stāvēja svešs un nopietns cilvēks.

— Moris, — viņa beidzot teica, — kas tev ir? Man liekas, ka tu ciet.

— Jā, — viņš atbildēja.

— Bet, — bet vai tu nepriecājies? Tu taču priecājies?

Viņai šie vārdi likās nabadzīgi un neizteiksmīgi.

— Tu taču esi laimīgs? — viņa pārlaboja.

— Es nezinu, — viņš pēc brīža atbildēja. — Es nezinu, vai esmu cienīgs bet par tēvu.

Viņš jau pats bija nospraudis robežu savam neprātam, bet tagad Dievs darīja tam galu. Un sirds, — vai tā pārvērtās?

Notika pārāk daudz. Kauss bija pilns līdz malām. Viņš vēlējās aiziet projām, tālu projām un būt viens. Citā dienā viņš aizietu viens kalnos, paliktu laukā līdz pašam vakaram, staigātu un kāpaļātu, kamēr piekustu. Bet šodien viņš to nevarēja darīt. Drīz ieradīsies Artuā. Viņš juta, ka kaut kam jāpārtrūkst vai nu smadzenēs, vai sirdī.

Un viņš nebija gulējis. Tagad viņš vēlējās, kaut varētu uz brīdi aizmigt un aizmirst visu. Miegā cilvēks neko neatceras. Kaut viņš varētu gulēt.

— Es tevi saprotu, — Hermiona sacīja, — bet tu esi cienīgs, mīļais.

Kad viņa to teica, viņš zināja, ka nekad nevarēs pastāstīt viņai patiesību.

— Man jāmēģina tādam būt, — viņš čukstēja, —jāmēģina no šīs dienas.

Hermiona vairs neko neteica. Viņas instinkts brīdināja viņu. Viņi jau soļoja lejā uz mācītāja māju. Hermiona nezināja, kurš no viņiem pirmais sāka iet.

Lejā viņi satika Lukrēciju. Acis tai bija sarkanas, bet viņa uzsmaidīja Hermionai. Tad viņa bailēs paskatījās uz padroni. Viņa gaidīja rājienu, ka vakar nav paklausījusi tā pavēlei, bet viņš bija visu aizmirsis.

— Taisi brokastis, Lukrēcija, — Hermiona teica. — Mēs ēdīsim terasē. Un pēc tam aprunāsimies. Šodien uz pusdienām būs slimais sinjors. Mums jāpagatavo ļoti labas pusdienas, kaut kas spēcinošs.

— Jā, sinjora.

Lukrēcija paklausīgi aizgāja uz virtuvi. Vakar ciemā viņa dabūja dzirdēt par Sebasfjano bēdīgas ziņas. Viņš bija iemīlējies kādā Lipariju sālu meitenē. Viņas sirds gandrīz lūza, bet viņu mazliet apmierināja tas, ka sinjora bija atkal mājās. Tagad viņai bija kāds, kam izstāstīt savas bēdas, kāds, kas jutīs viņai līdzi.

— Es iešu un nomazgāšos, Hermiona, — Moriss sacīja un arī pazuda.

Hermiona uzmeklēja Gaspari un pateica tam, kas jāatnes no Marekiaro.

Kad brokastis bija gatavas, Moriss atgriezās mazāk bāls, bet vēl arvien nopietns. Hermiona nesaprata, kāpēc viņam bija zudusi visa parastā jautrība. Viņa cerēja, ka pārvērtība būs pārejoša, bet tā palika.

Brokastīs viņam, kā redzams, nācās ļoti grūti parunāt. Hermiona meklēja iemeslu viņa dīvainībai. Viņa atkal iedomājās Artuā. Vai tas varēja būt iemesls? Jeb Morisu nodarbināja tikai jaunā atziņa, ka viņu dzīvē ieradīsies trešais. Viņa minēja, ko viņš izjūt. Viņš taču bija tīrais zēns, lai arī viņam šodien bija tik nopietna seja. Varbūt viņu biedēja atbildības sajūta. Kalngalā viņš bija tik ļoti uztraukts. Varbūt viņu padarīja nelaimīgu doma, ka viņš kļūs tēvs. Varbūt vainīgs bija Emīls.

Kad brokastis bija paēstas un viņš smēķēja, viņa teica:

— Moris, es gribu tev kaut ko jautāt.

Viņa acīs parādījās bailes.

— Ko? — viņš ātri iesaucās.

Viņš aizmeta cigareti un uztraukti pagriezās pret viņu kā cilvēks, kas sagatavojas uz visļaunāko.

— Par Emīlu.

— Tā! — viņš teica un paņēma citu cigareti, bet viņa izturēšanās tūliņ kļuva brīvāka. Tas pārsteidza Hermionu.

— Tev taču nav nekas pretim, ka Emīls ir šeit?

Moriss jau ātri gribēja atbildēt, ka priecājas par to, bet viņu atturēja pēkšņa viltība. Viņš šodien jutās vainīgs un tāpēc bija ļoti uzmanīgs un modrs. Viņš zināja, ka Hermiona brīnās par viņu, un saprata, ka tās jautājums dod viņam iespēju to piekrāpt un tomēr izlikties gluži patiesam un dabīgam. Šodien viņš vairs nespēja būt tāds kā agrāk. Tas bija pārak grūti. Hcrmionns jautājums deva viņam izdevību izskaidrot savu dīvaino izturēšanos. Viņš to izmantoja.

Man tas liekas loti dabīgi, ka tu viņu atvedi līdz, — viņš atbildēja.

Viņš aizdedzināja cigareti. Viņa roka viegli drebēja.

— Bet, — bet tev labāk patiktu, ja es nebūtu viņu atvedusi?

Tikko Moriss sāka runāt, viņam atgriezās dala veco sajūtu un gandrīz pārvērta viņa melus patiesībā.

— Tu taču negaidīsi, lai es priecājos, ka Artuā ir kopā ar mums šeit augšā? — viņš lēni jautāja.

Hermiona nezināja, vai viņu. vairāk sāpina, vai iepriecina šie vārdi. Viņai bija sāpīgi, ka viņas solis aptumšoja Morisa laimi, un tā ļoti priecājās, ka Moriss vēlējās būt vienatnē.ar viņu.

— Nē, es to jutu. Bet es arī jutu, ka pusceļā apstāties būtu nežēlīgi un necienīgi.

— Necienīgi?

— Jā. Tu ļāvi man braukt uz Āfriku. Tu varēji lūgt mani to nedarīt, tu varēji man to pat liegt. Man tas uzreiz neienāca prātā. Viss notika tik ātri Bet pēc tam es visu laiku par to domāju. Un pārdomājot visu, es jutu, cik tev liela loma pie tā, ka Emīls ir izglābts. Ja es neaizbrauktu pie viņa, es ticu, Moris, ka viņš būtu jau miris.

— Tad es priecājos, ka tu brauci.

Viņš runāja izklaidīgi un gandrīz vēsi. Hermionai zuda drosme.

— Ja reiz biju iesākusi darīt labu darbu, tad domāju, ka būs skaistāk un krietnāk, ja izvedīšu to līdz galam, aizmirstot mūsu pašu vēlēšanās un domājot tikai par to, kas izturējis tik lielu pārbaudījumu. Vai es darīju nepareizi, Moris? Emīls vēl ir ļoti nevarīgs un vājš. Vai man vajadzēja teikt: — Es redzu, ka tu nemirsi un tagad atstāšu tevi? — Vai tas nebūtu ļoti patmīlīgi un brutāli?

Viņu pārsteidza Morisa atbilde:

— Vai esi kādreiz padomājusi, kur mēs atrodamies?

— Kur atrodamies?

— Par cilvēkiem, kuru vidū dzīvojam?

— Es nesaprotu.

Viņš noklepojās.

— Tie ir sicilieši. Viņiem nav tādi uzskati kā angļiem.

Iestājās klusums. Hermiona juta, ka karstums pārņēma

viņas ķermeni un seju. Viņa nerunāja, jo to darot pateiktu kaut ko pārsteidzīgu un pat stūrgalvīgu, ko Morisam nekad nebija teikusi un droši vien arī neteiks.

— Es zināms saprotu, ka tas neko nenozīmē, — viņš piebilda.

— Nē, tam nevar būt nekādas nozīmes,—viņa sacīja, — tev nevajadzēja man to stāstīt.

Karstuma sajūta palika. Viņa mēģināja to apvaldīt.

— Tu taču nepiegriez tam vērību, ko nezinātāji šeit runā par pilnīgi nevainīgu lietu, — viņa beidzot gluži mierīgi teica.

Bet runājot Hermiona atcerējās viņa sicīlieša asinis.

— Tu dusmojies, — viņa teica, — arī tagad tu dusmojies.

Un piepeši viņu pārņēma tāds maigums, kādu viņa sajustu

pret bērnu. Moriss šodien vairs neizskatījās pēc zēna, bet tā vārdi atklāja Hermionai visu zēniskumu, kas viņā slēpās.

Viņā pamodās humora sajūta un aizslaucīja projām asaru.

Viņa pievirzīja tam tuvāk savu krēslu.

— Moris, — viņa teica, — vai tu zini, ka reizēm radi man tādu sajūtu, it kā es būtu briesmīgi veca un drīzāk tava māte.

— Tā? — viņš jautāja.

— Jā, arī šodien, — un tomēr es visu laiku domāju, ka tu izskaties daudz vecāks kā tad, kad aizbraucu.

— Vai tas ir Artuā? — viņš iesaucās, raugoties pāri mūrim uz pretējo gravas nogāzi.

Hermiona piecēlās, atbalstījās uz mūra un sekoja viņa skatam.

— Man liekas, ka tam jābūt viņam. Es teicu Gasparem, lai aiziet uz viesnīcu, kad būs visu iepircies, un pasaka Emīlam, lai tas nāk augšā, kamēr vēl ir vēss. Jā, tas ir viņš un Gas-pare! Tu taču nedusmojies, Moris, pārāk daudz?

Viņa saņēma tā elkoni.

> ^ )

— Šiem ļaudīm nebūs nekā, ko runāt, kad tie redzēs, cik viņš izskatās slims. Un kas par to, Moris, ja viņi to arī darītu? Pasaulē no svara ir tikai viens, un tas ir, vai cilvēks var skatīties savai sirdsapziņai acīs un teikt: — Man nav nekā, par ko kaunēties.

Moriss gribēja atsvabināt roku. Viņš atcerējās papīra gabaliņu, kuru redzēja starp akmeņiem kalna nogāzē. Viņam jāuziet augšā, tikko uz bridi kļūs brīvs. Tagad jāsagaida Artuā Viņš skatījās tālumā uz ēzeļiem. Smadzenes viņam likās sausas un sažuvušas, bet ķermenis kaita drudzī un bija noguris. Kā viņš izturēs visu garo dienu? Viņam likās, ka pietrūks spēka (m apņēmības. Un Artuā bija tik atjautīgs. Morisam šai brīdī viņš izlikās baigs un pretīgs intelektuā-lisma ērrns.

— Vai tu tā nedomā? — Hermiona jautāja.

— Man liekas, ka tikai retais tā var teikt. Mēs neesam pilnīgi, un citiem cilvēkiem nevajadzētu mūs par tādiem uzskatīt.

Viņa balss bija pārvērtusies. Sākumā tā skanēja gandrīz apvainota un nedabīga. Tagad tanī bija dzirdams lūgums, un tā bija ļoti sirsnīga. Hermiona atcerējās, kā agrāk Londonā viņu aizkustināja Morisa pazemība. Viņš izdalījās no iedomīgo cilvēku pūļa ar savu skaistumu un godbijību pret citiem. Un viņš vēl arvien bija pazemīgs un vienkāršs.

— Es domāju, ka negaidu no tevis nekā tāda, ko nevarētu sniegt tava uzticība, patiesīgums un vīrišķība, — Hermiona sacīja. — Tu bieži izliecies man kā zēns, un tomēr es zinu, ja man draudētu briesmas vai rūpes, tu mani aizsargātu. Ja sieviete uzticas vīrietim, viņai ir patīkami just, ka viņš prot rūpēties par viņu un ka viņam patīk to darīt.

Viņas ķermenis aizskāra Morisu. Viņš sastinga. Viņu uztrauca mokas, ko sagādāja Hennionas vārdu cirtieni. Viņam bija jāslēpj viss, kas norisinājās viņa smadzenēs, un tāpēc viņš vēlējās būt vienatnē un izvairīties no katra kontakta ar Hermionu.

— Es ceru, — viņš teica un mēģināja runāt vienkārši un dabīgi, — es ceru, ka tev nekad nedraudēs ne rūpes, ne briesmas, Hermiona.

— Es nenoskumtu, ja tu būtu pie manis un es tikai varētu pieskarties tavai rokai.

— Tur jau viņi nāk! — Moriss iesaucās. — Es ceru, ka jā-jiens nebūs pārāk nogurdinājis Artuā. Kaut Sebastjano būtu šeit un spēlētu viņam pastorāli!

— A! Sebastjano! — Hermiona teica. — Viņš to spēlē citiem Lipariju salās. Nabaga Lukrēcija! Moris, tu zini, cik ļoti

mīlu Sicīliju un visu sicīlisko, bet, — bet es priecājos, ka tavās dzīslās ir dala angļu asiņu. Es priecājos, ka tu neesi īsts sicīlietis.

— Nāc, — viņš atbildēja, — iesim pretim viņam līdz arkai.

XIX

— Tad tas ir tavs paradīzes dārzs? — Artuā teica.

Viņš lēnām nokāpa pie arkas no ēzeļa, sasveicinājās ar Hermionu un Morisu un pārlaida skatu šaurajai, saulainajai terasei, stāvajām klintīm, kas pacēlās pār ozolu birzi, un zemo, balto māju.

— Dārzs, no kura tu atnāci izglābt man dzīvību, — viņš piebilda un pagriezās pret Morisu.

— Esmu pateicīgs un apkaunots, — viņš teica. — Es nebiju jūsu draugs, bet jūs man parādījāt vairāk kā draudzību. Tagad es pateicos vārdiem, bet ceru, ka vienu dienu man būs izdevība parādīt savu pateicību darbos.

Viņš atkal sniedza Morisam roku. Viņa runa skanēja diezgan formāli, bet izturēšanās bija ļoti sirsnīga. Kad Moriss turēja viņa roku, viņu skati satikās, un katrs no viņiem ievēroja otra pārvērtību.

Slimība Artuā bija padarījusi maigāku. Agrāk viņš izskatījās autoritatīvs, valdonīgs, ļoti pārliecināts, viņam bija ass vērotāja skats, viņš bieži bija skumjš, bet nekad nebija uztraukts. Viņa izturēšanos nekad nevarēja saukt par lielīgu vai apvainojošu, tomēr viņš parasti dominēja sabiedrībā kā cilvēks, kam tiesības valdīt intelektuālajā pasaulē. Tagad viņš izskatījās maigāks, mazāk intelektuāls, vairāk emocionāls. Redzot viņu pirmo reizi, liktos, ka jāsatiekas drīzāk ar sirds nekā prāta cilvēku. Moriss tūliņ juta pārmaiņu un bija pārsteigts. Arī rakstnieka āriene bija ļoti pārvērtusies. Viņa slaidais augums bija viegli salīcis. Seja viņam bija grumbaina un bāla, acis iekritušas, viņš bija ārkārtīgi novājējis un kustējās ļoti nedroši. Moriss saprata, ka šis cilvēks bija atradies pie nāves sliekšņa un jau gandrīz tam pārkāpis.

Un Artuā? Arī viņš savukārt saskatīja Merkurijā, kuru pēdējo reizi redzēja Londonas restorāna priekšā, pārmaiņu, kas viņu biedēja.

— Nāc un atpūties mūsu paradīzes dārzā, — Hermiona sacīja. — Atbalsties uz manu roku, Emīl!

— Vai drīkstu? — Artuā jautāja Morisam ar vieglu, gandrīz patētisku smaidu.

— Lūdzu. Jūs būsiet noguris.

TIermiona ar Artuā rokrokā lēni gāja pāri terasei. Moriss gribēja tiem sekot, bet viņu aizturēja karsta un pavēloša roka.

— Kas noticis, Gaspare?

— Man jārunā ar jums, sinjorino.

Moriss izbijies paskatījās zēna piesarkušajā sejā. Lielās acis uztraukti raudzījās viņā.

— Aizved ēzeļus uz stalli, — Moriss teica. — Es iešu.

— Atnāciet aiz mājas, sinjorino! O, madonna!

Pēdējo vārdu zēns izdvesa gandrīz izmisumā. Viņa izturēšanās un skats bija traģiski.

— Gaspare, — Moriss jautāja, — kas . . . ?

Viņš redzēja, ka Hermiona atskatās.

— Es tūliņ nākšu, Gaspare.

— Madonna! — zēns atkārtoja. — Madonna!

Viņš pacēla rokas un ļāva tām atkal noslīgt. Tad viņš nomurmināja garu teikumu dialektā. Viņa balss skanēja kā satriektam, vecam cilvēkam.

— Ā-ā! — viņš uzsauca ēzeļiem un veda tos uz paspārni.

Kas bija noticis? Gasparem bija tāds skats un izturēšanās,

it kā draudētu nenovēršamas briesmas. Viņa skatā varēja lasīt pārmetumu un reizē arī līdzjūtību pret padroni. Ko tas nozīmēja?

— Šis ir mūsu paradīzes dārzs, — Hermiona sacīja, kad Moriss pievienojās viņai un Artuā. — Vai tu brīnies, ka mēs to mīlam?

-— Es brīnos, ka tu to atstāji, — Artuā atbildēja.

Viņš iegrima spilveniem izklātā, pītā guļkrēslā un vērās plašajā, krāšņajā ainavā.

— Es neticu, — viņš nopūties turpināja, — ka jūs kāds zināt, ka te ir Ēdene. Šo atziņu iegūst tikai tāds nelūgts viesis kā es.

Hermiona apsēdās cieši viņam līdzās. Moriss stāvēja pie mūra un zagšus ieklausījās trokšņos nojumē, kur Gaspare atsegloja ēzeļus. Artuā paskatījās uz viņu un vēl asāk izjuta pārmaiņu. Pēc garā ceļojuma, kas ļoti nogurdināja Artuā vājo ķermeni, viņam šis klusais stūrītis izlikās burvīgs, īsts elesija lauks, kur visskumjākajam un satriektajam cilvēkam vajadzēja aizmirst sāpes, atpūsties un priecāties par atpūtu. Tomēr viņš juta, ka mājastēvs — cilvēks, kas dzīvoja paradīzē un kam vajadzēja pazīt saulaino dienu un zvaigžņoto nakšu laimīgās stundas, bija nemierīgs, uztraukts un nebrīvs kā pilsētnieks. Reiz, vērojot šo cilvēku, Artuā domāja par sūtni spārnotiem papēžiem, kas gatavs padevīgi un tāpēc lieliski izpildīt katru uzdevumu. Dclarejs arī tagad izskatījās gatavs startam, tikai gluži citādam, Moriss pēkšņi sakustējās.

— Atvainojiet mani uz brīdi! — viņš teica. — Es gribu parunāt ar Gaspari.

Viņš redzēja, ka Gaspare tagad nesa iekšā pirkumus, kurus uzveda ar ēzeli augšā no ciema.

— Es — es liku viņam ciemā kaut ko izdarīt, — viņš piebilda, — un es tikai gribu zināt. . .

Viņš šaubās paskatījās uz viņiem, it kā tie varētu neticēt tam, ko viņš teica. Tad, nepabeidzis teikumu, viņš ātri iegāja mājā.

— Tu esi labi izvēlējusies savu dārzu, — Artuā Hermionai teica, tikko viņi palika vieni. — Neviena cita jūra man nav izlikusies tik maiga un burvīga, un nevienai citai jūrai laikam nav tik tālas selgas.

Viņš turpināja slavēt apkārtnes skaistumu, jo baidījās, ka Ilermiona nesāk runāt par vīru.

Pa to laiku Moriss sasniedza kalna nogāzi aiz mājas un gaidīja tur Gaspari. Viņš dzirdēja, ka zēns virtuvē nikni sarunājās ar Lukrēciju. Tad Gaspares balss apklusa, un viņš parādījās uz mirkli virtuves durvīs, mājot strauji uz kalna pusi. Zēns pazuda. Ko viņš gribēja? Ko viņš rādīja? Žesti izteica pavēli. Moriss apskatījās apkārt. Mazliet augstāk kalnā atradās liela, aizslēgta mūra ēka, kas atgādināja klēti. Tā piederēja kādam zemniekam, bet Moriss nekad nebija redzējis to atvērtu un nebija redzējis arī staigājam nevienu iekšā vai ārā. Raugoties uz to, viņam ienāca prātā, ka Gaspare varbūt gribēja, lai viņš iet un pagaida aiz klēts, lai Lukrēcija viņus neredzētu un nenoklausītos viņu sarunu. Viņš ātri uzkāpa augšā pa nogāzi. Ēkas ēnā viņš apstājās un gaidīja. Viņš nezināja, ko Gaspare no viņa grib, bet saprata, ka zēnu kaut kas ir ļoti satriecis. Šis kaut kas ir noticis, kamēr tas atradās

Marekiaro ciemā. Viņš nepaguva apsvērt visas iespējas, kad izdzirda, ka kalnā skrēja augšā viegli soļi un pie ēkas stūra parādījās Gaspare vēl arvien baiļu pilnu skatu.

— Sinjorino, — viņš tūliņ klusā un uztrauktā balsī iesāka. — Pastāstiet! Kur jūs vakar vakarā bijāt, kad mēs laidām raķetes?

Moriss juta, ka asinis sakāpa viņam sejā.

■— Netālu no turienes, kur tu mani atstāji, — viņš atbildēja.

— 0, sinjor! O, sinjor!

Tas jau izklausījās gandrīz pēc kliedziena. Sviedri plūda zēnam pār seju.

— Ma non c mia colpa! Non e mia colpa! — viņš iesaucās.

— Ko tu saki? Kas noticis, Gaspare?

— Es satiku Salvatori.

Viņa balss tagad bija mierīgāka. Viņš nopietni uzlūkoja padroni, it kā gribētu lasīt tā domas.

— Jā, un tad, Gaspare? — Moriss gandrīz stomījās. Viņš uzminēja, — viņš jau zināja, kas nāks.

— Salvatore panāca mani, kad gāju uz ciemu. Es dzirdēju, ka viņš sauca: — Pagaidi! — un apstājos. Mēs atradāmies uz ceļa, netālu no akas. Zemē bija nolauzts zars. — Pieņemsim, ka tas ir tavs padrone! — viņš teica un spļāva uz to. Viņš spļāva uz to, sinjor, spļāva un spļāva.

Moriss saprata.

— Stāsti tālāk! — viņš stingri teica.

Gaspare smagi elpoja. Viņa krūtis cēlās un krita.

— Es gribēju dot viņam pļauku, bet viņš satvēra manu roku, un tad, — sinjorino, sinjorino, ko jūs izdarījāt? — viņa balss pieauga. Viņš sāka skatīties mežonīgi un mulsi, it kā varētu izdarīt kaut ko neprātīgu.

— Gaspare! Gaspare!

Moriss saņēma viņa rokas.

— Ko jūs izdarījāt? — zēns elsa. — Ko jūs izdarījāt?

— Tad Salvatore zina? — Moriss redzēja, ka nav vērts liegties.

— Viņš zina! Viņš zina!

> >

Ja Moriss cieši neturētu zēnu, tas nokristu un atdotos asaru lēkmei, kādas tam uznāca, kad viņš bija ļoti satriekts.

— Gaspare! Klausies! Ko viņš grib darīt? Ko Salvatore grib darīt?

— Santa Madonna! Santa Madonna!

Zēns locījās un sāka piesaukt madonnu un svētos. Viņš bija ārkārtīgi uztraukts un gandrīz vai zaudējis prātu.

— Gaspare, — Dieva dēļ!

— Hš!

Zēns pēkšņi apklusa. Ar brīdinot paceltu roku viņš aizlīda līdz klēts stūrim un paskatījās gar to.

— Kas tur ir? — Moriss čukstēja.

Gaspare atzagās atpakaļ.

— Tā ir tikai Lukrccija. Viņa žauj veļu. Es domāju . . .

— Ko Salvatore grib darīt?

— Ja jūs šovakar neaiziesiet pie viņa jūrmalā, sinjorino, viņš nāks augšā un pastāstīs visu sinjorai.

Moriss nobāla.

— Es iešu, — viņš teica, — es iešu uz jūrmalu.

— Madonna! Madonna!

— Viņš taču nenāks tagad? Viņš taču nenāks šorīt? — Moriss aizturētu elpu jautāja, turot zēna sasvīdušās rokas.

Gaspare pakratīja galvu.

— Es teicu, ka gaidīšu uz ceļa un nonāvēšu viņu, ja tas nāks augšā.

Zēns parādīja nazi.

Moriss aplika Gasparem roku ap plecu. Šai brīdī viņš zēnu tiešām mīlēja.

— Vai viņš nāks?

J

— Tikai tad, ja jūs neiesiet.

— Es iešu.

— Es iešu jums līdz, sinjorino.

— Nē. Man jāiet vienam.

— Es iešu jums līdz!

Drūma stūrgalvība nocietināja visu viņa seju un padarīja pat viņa mirdzošās acis aukstas kā akmeņus.

— Gaspare, tev jāpaliek pie sinjoras. Mēs ar Salvatori varam ceļā izmainīties. Kamēr es iešu lejā, viņš var uznākt šeit augšā. Sinjora nedrīkst ar viņu runāt. Viņu nevajag laist pie sinjoras.

Gaspare vilcinājās. Modrā uzticība un mīla kā pret pad-roni, tā padronu plēsa viņu uz pusēm.

— Va bene, — viņš beidzot tikko dzirdami teica un it kā noguris nokāra galvu.

— Kā tas beigsies? — viņš čukstēja. — Kā tas beigsies?

— Man jāiet, — Moriss teica, — man tagad jāiet, Gaspare.

— Jā, sinjor.

— Mums abiem šodien jāuzmanās. Mēs nedrīkstam sinjo-rai, Lukrēcijai vai kādam citam ļaut manīt, ka neesam tādi, kā parasti. Tu saproti?

— Jā, sinjor.

Zēns pamāja. Viņa acis tagad izskatījās nogurušas.

— Un mēģini novērot ceļu, tā kā sinjora nemana. Salva-tore var grozīt nodomu un nākt augšā. Sinjora neko nedrīkst zināt. Viņa nekad to nedrīkst zināt. Vai tu domā, — viņš vilcinājās, — vai tu domā, ka Salvatore ir kādam pastāstījis?

— Non lo so.

Zēns klusēja. Tad viņš atkal pacēla rokas un teica:

—- Sinjorino! Sinjorino!

Morisam likās, ka viņš dzird apsūdzētāja eņģeļa balsi.

— Gaspare, — viņš teica, — es biju traks. Mēs, vīrieši, dažreiz tādi kļūstam. Bet tagad man jābūt veselam. Man jādara viss iespējamais, — man jādara viss iespējamais, — un tev man jāpalīdz.

Viņš izstiepa roku. Gaspare saņēma to stingri, kā vīrs. Rokas spiediens atkal apmierināja zēnu.

— Es vienmēr palīdzēšu padronem, — viņš teica.

Tad viņi kāpa lejā pa nogāzi.

Varbūt tas bija ļoti dīvaini, bet Moriss jutās mazāk noguris un apmulsis un vairāk valdīja pār sevi kā pirms sarunas ar Gaspari. Viņš pat jutās, mazāk nožēlojams. Atrodoties aci pret aci ar tik tuvām un draudošām briesmām, viņam pamodās drosme un zināma spēcīga apņēmība, kas izkliedēja šaubas un sasprindzināja visu viņa būtību. Viņam bija jācīnās. Nebija citas izejas. Labi, viņš cīnīsies. Varbūt viņš bija spēlējis neģēli, bet viņš nekad nespēlēs gļēvuli. Viņš nezināja, ko darīs un ko varēja darīt, bet viņam bija jādarbojas un jādarbojas noteikti. Viņš apzinājās savus jauneklīgos spēkus. Kad viņš sasniedza māju un iznāca terasē, viņa acīs bija jauns mirdzums.

Artuā tūliņ to ievēroja un nojauta, ka šai brīnišķīgajā mierā, kurā Iiermiona bija viņu atvedusi, ir elementi, kuriem nav nekāda sakara ar mieru.

«Kas tev par daļu gar mieru? Seko man!» viņam ienāca prātā bībeles vārdi, kad viņš ieskatījās mājastēvam acīs, un juta, ka tuvojas drāma, kuru Hermiona varbūt nemaz nenojauta.

Moriss spēlēja savu lomu. Briesmu tuvums deva viņam spēku un sākumā pat zināmu atjautu. No terases viņš tālu varēja pārredzēt kalna sānus. Viņš vēroja kā sargs tornī, vai no jūrmalas neparādīsies viņa ienaidnieks, bet neaizmirsa arī abus sarunu biedrus. Viņš jau cīnījās. Viņš cīnījās, kad izlikās dabīgs sirsnībā pret viesi, kad runāja un smējās un kad atvainojās par vakardienas neveiksmi. Sākās cīņa ar apstākļiem. Viņam bija jāizturas tanī droši. Viņš nedrīkstēja ļaut sevi uzvarēt. Tomēr nākošais brīdis atnesa baiļu sajūtu.

Hermiona piecēlās.

— Man jāapskatās, ko dara Lukrēcija, — viņa teica. — Tavas pusdienas nedrīkst samaitāt, Emīl.

— Man liekas, ka šeit nekas nevar būt samaitāts, — viņš atbildēja.

Viņa laimīgi iesmējās.

— Bet nabaga Lukrēcija nedzīvo paradīzē, — viņa piebilda. — Ai, kāpēc visi cilvēki nevarētu būt laimīgi? Es vienmēr par to domāju, kad . . .

Viņa nepabeidza teikumu vārdiem, bet tikai paskatījās uz abiem vīriešiem. Tad viņa apgriezās un iegāja mājā.

— Kas Lukrēcijai noticis? — Artuā jautāja.

— O, viņa iemīlējusies ganā, vārdā Sebastjano.

— Un viņš neizturas pret to labi?

— Baidos, ka nē. Viņš aizbrauca uz Lipariju salām un

neatgriežas.

— Viņu tur saista kāda meitene?

)

— Laikam?

— Uzticīgām sievietēm Sicīlijā nav viegla dzīve, — Artuā teica.

To sakot, viņš ievēroja pārmaiņu sarunu biedra sejā. Tā ātri izgaisa, bet bija ļoti zīmīga.

«Šis cilvēks saprot sicīliešu neuzticību mīlā,» Artuā domāja un asi atcerējās arī dažus vārdus, kurus sen atpakaļ teica Londonā:

— Es mīlu dienvidus, bet neuzticos tam, ko mīlu, un es redzu, ka viņš ir dienvidnieks.

Abi vīrieši klusēja. Garās vasaras dienas tveice pieauga un apņēma viņus. Āfrikā bija karstāk, bet te, likās, bija īstie dienvidi, pilni krāšņuma, gurduma un dīvainas, smalkas ietekmes, kas sirdī atmodināja kaisli, bet ķermenim lika padoties tieksmēm. Skaista bija dienvidu burvība, bet vai tā bija veselīga ziemeļniekiem? Vai tā nebija briesmu pilna? Raugoties uz plašo, spožo jūras līmeni, kur spilgti atvizēja purpurs un zelts, un kas mirdzēja ap Etnas kontūrām, raugoties uz saracēņu pils primitīvajām drupām, kas pacēlās uz klints otrā pusē gravai un kā pagājušu gadsimtu sauciens atbalsojās zilajā bulā, un raugoties uz cilvēku savā priekšā, kas atbalstījās uz žilbinoši balto mūri virs stāvās gravas nogāzes, Artuā domāja, ka dienvidi ir bīstami tik veselīgiem jaunekļiem kā Dclarejs. Un viņš jautāja sev, ko šis cilvēks darīja krāšņajā dienvidu vientulībā, kamēr tā sieva Āfrikā glāba viņam dzīvību? Viņš sajuta sirdsapziņas pārmetumus un gandrīz bailes, jo bija aizsaucis Hermionu projām. Briesmīgajā vientulībā, kas tuvojās dvēselei, dzirdot nāves soļus, viņam pietrūka spēka klusēt. Viņš sauca, viņa draugs dzirdēja un atsaucās. Un Dclarejs tika atstāts viens saules varā.

— Es baidos, ka jūs uzskatāt mani par savu ienaidnieku, —

viņš teica.

>

Runājot viņš domāja: «Vai esmu šī cilvēka ienaidnieks?»

— O, nē! Kāpēc?

— Es jums atņēmu sievu. Jūs šeit dzīvojāt gluži viens.

— Es sadraudzējos ar sicīliešiem.

Moriss runāja bezrūpīgi, bet viņam ienāca prātā doma: «Šis cilvēks nemaz neapzinās, kāds ienaidnieks ir man bijis.»

— Ar tiem var labi saprasties, — Artuā sacīja. — Es Sicīlijā dzīvojot iemīļoju tos.

— O, mīla! — Moriss iesaucās, bet aprāvās. — Tas būs mazliet par stipru teikts, bet man tie patīk. Tā ir jauka tauta.

— Vai esat iepazinušies ar viņu vājībām?

Abi vīrieši mēģināja slēpties aiz vārdiem.

— Kādas, pēc jūsu domām, ir viņu vājības? — Moriss jautāja.

Viņš skatījās pāri mūrim un redzēja tālu gravā uz ceļa kustamies melnu punktu.

— Viltība, kad tie neuzticas, juteklība un dusmas, kad iedomājas, ka ir piekrāpti.

— Vai tās ir vājības? Es tās saprotu. Liekas ka tās izriet no saules.

Artuā neskatījās uz Morisu. Pēc Morisa balss skaņas viņš nojauta, ka runātājs ir novērsies no viņa. Viņš paskatījās un redzēja, ka Moriss raugās pāri mūrim gravā. Artuā brīnījās, ko gan tas vēro.

— Jā, varbūt saule ir zināmā mērā atbildīga par tām. Tātad jūs esat kļuvis tāds saules dievinātājs, ka . . .

— Nē, nē, tā nav, — Moriss viņu pārtrauca.

Viņš pagriezās un sastapa Artuā stingro skatu, no kura tā baidījās.

— Bet es domāju, ka to, ko noziedzamies tādā vietā, tādā salā, kā šī, nevar tiesāt pārāk nopietni, es domāju, ka to nevar tiesāt tā, kā, teiksim, Anglijā.

Viņš izskatījās apmulsis un novērsa skatu no sarunu biedra.

— Es jums piekritu, — Artuā sacīja.

Moriss atkal strauji paskatījās uz to. Viņu pārņēma dīvaina sajūta, ka šis cilvēks, kas neapzinoties bija nodarījis viņam tik daudz ļauna, saprastu varbūt labāk kā neviena sieviete cilvēka dziņu varu dienvidu zemes. Vai Artuā uzskatītu viņu par neģēli? Un pazemojums, kas varbūt viņu gaidīja, — vai viņš pelnīja, lai tas ir briesmīgs?

Viņš bērnišķīgi šaubījās, jo tuvumā neatradās Her-miona. Viņas klātbūtnē viņš nešaubījās, bet juta, ka pelna pērienu.

Artuā bija kļuvis gaišredzīgs. Jaunais maigums, ko atnesa līdz fiziskās sāpes, un kas pieauga, kad viņš laimīgi atpūtās no sāpēm un atveseļojās, novājināja viņa cilvēku izpratnes spējas, bet katrā ziņā pārvērta uz laiku sajūtas, kas sekoja šīs spējas vingrinājumiem. Dusmas un nicināšana viņam tagad stāvēja tālāk, līdzjūtība tuvāk. Viņš bija pārliecināts, ka De-larejs Hermionas prombūtnē ir kaut ko piedzīvojis, ka klusumā tas nolād kādu pārgalvību un ka ar pēdējiem vārdiem ir slepeni griezies pie spēkiem gaisā vai bezgalībā, vai arī citām ēnainām varām, kas ielenc vainīgo, gatavas sodīt tā grēku, lai tās viņam piedod. Viņš juta arī, ka ir Delarejam daudz ko parādā. Varētu teikt, ka viņš bija parādā tam dzīvību. Ja Delarejs nebūtu Hermionai ļāvis braukt uz Āfriku, ja Hermiona nebūtu atbraukusi, Artuā, droši vien, nebūtu vairs starp dzīvajiem.

— Es gribētu jums kaut ko teikt, — viņš iesāka, — bet man to diezgan grūti pateikt, jo es negribu, lai mani vārdi skanētu tikai konvencionāli.

Moriss atkal cieši skatījās pāri mūrim uz melnumu, kas lēni tuvojās pa taciņu.

— Kas tas būtu? — viņš ātri jautāja.

— Esmu jūsu parādnieks, — tiešām. Nenoliedziet to. Ar savu augstsirdīgo rīcību, atļaujot Hermionai jūs atstāt, jūs netieši izglābāt man dzīvību Es neticu, ka bez viņas palīdzības būtu atveseļojies. Es nerunāšu par viņas cēlumu un uzticību. Bet es gribu teikt, ka vienmēr būšu gatavs izdarīt jums katru pakalpojumu.

Kad viņš beidza runāt, Moriss paskatījās uz viņu, un redzēja, ka tā lielās acis aizmiglojas. Vai tas varēja būt, ka tās aizmigloja asaras?

— Pateicos, — viņš atbildēja.

Viņš mēģināja runāt silti un sirsnīgi, bet patiesībā domāja: «Tu nekā vairs nevari izdarīt manā labā. Viss pārvēlu.»

Artuā vārdi un jūtas viņam tomēr sagādāja mazu atvieglojumu. Viņš saprata, ka šis cilvēks nebija viņam slepens ienaidnieks, bet vajadzības gadījumā varēja būt draugs.

— Jūsu kalps ir krietns zēns, — Artuā teica, lai mainītu sarunas tematu.

— Gaspare — jā. Viņš ir uzticams. Es gribu parunāt ar Hermionu, lai ļauj man ņemt to līdz uz Angliju.

Brīdi klusējis, viņš uztrauktā ziņkārē piebilda:

— Vai jūs šurpu jājot daudz ar viņu runājāt?

Viņš gribēja zināt, vai rakstnieks ir manījis Gaspares uztraukumu un vai zēns ir bijis diezgan atjautīgs to slēpt.

— Ne visai daudz. Taka ir šaura, un es jāju pa priekšu. Viņš gandrīz visu laiku dziedāja tās skumjās sicīliešu dziesmas, kas sen atpakaļ, droši vien, ieceļojušas pār jūru no Āfrikas.

— Iedzīvotāji parasti vienmēr dzied, kad jāj kalnos ar

ēzeļiem.

>

— Tās skanēja kā bēru dziesmas. Saulē ir tiklab skumjas kā prieks.

— Jā.

«Cik labi es tagad to zinu,» Moriss atbildot domāja. Raugoties uz tumšo augumu, kas saulgozī nāca arvien tuvāk, viņam likās, ka zeltā, kuru viņš tik bieži dievināja, slēpjas briesmas. Ja nu nācējs ir Salvatore! Viņš cieši raudzījās uz to, un mirkli viņam likās, ka viņš pazīst zvejnieka straujo, brīvo un diezgan lielīgo gaitu. Nākošajā brīdī viņš domāja, ka bailes ir viņu maldinājušas un ka nācējam ir veca, piekusuša zemnieka kustības. Artuā arvien vairāk brīnījās, ko gan viņš vēro. Iestājās klusums. Artuā atlaidās guļkrēslā un skatījās uz zilajām debesīm un tad tālumā uz jūru, no kuras pār mūra malu varēja redzēt tikai mazu gabaliņu. Šeit augšā bija paradīze. Kāda laime bija vīrietim dalīties tanī ar lielu sievietes mīlu! Viņam likās dīvaini, ka dievi šo laimi dāvāja sūtnim Merkūrijam. Kā tas to novērtēja? Kaut kas bija viņu pārvērtis. Vai tā bija laime? Cilvēkā pie mūra Artuā vairs neredzēja līksmo jaunekli. Un tomēr tas bija jauns, vingrs, skaists un iededzis saules tveicēs. Mainījusies bija izteiksme. Pilsētās visur redz uztrauktus cilvēkus. Londonā De-larejs izdalījās ne tikai ar dienvidniecisko skaistumu, bet ar savu bezrūpību un jauneklību. Tagad īstajos dienvidos, kas atgādināja saņņu zemi, varēja just nemieru viņa skatā un visā ķermenī. Šis cilvēks neatbilda apkārtnei Londonā un neatbilda savai apkārtnei arī tagad.

Kamēr Artuā tā domāja, Morisa sejas izteiksme pēkšņi pārvērtās un viņa izturēšanās kļuva brīvāka. Viņš novērsās no mūra, un Artuā redzēja, ka uztraukums viņa acīs ir izzudis. Nogāzē ar šauteni stāvēja Gaspare un izlikās, ka medī putnus. Tas bija devis zīmi, ka nācējs nav Salvatore. Morisa atvieglojuma sajūta bija tik liela, ka viņš.aizmirsa apdomību.

«Kas gan notika lejā, nogāzē?» Artuā domāja.

Viņam likās, ka tur norisinājās drāma, bet beigas bija laimīgas.

Šai brīdī atgriezās Hermiona,

•— Nabaga Lukrēcija, — viņa teica. —

Tā ir krietna meiča, bet Sebastjano sagādā tai lielas sāpes.

— Šeit! — Artuā neviļus iesaucās.

— Es zinu, ka tas var izlikties neiespējami.

Hermiona atkal apsēdās viņa tuvumā un uzsmaidīja

vīram.

— Tu atveseļojies, Emīl. Un mēs ar Morisu, mēs atrodamies savā dārzā. Tas liekas nepareizi, briesmīgi nepareizi, ka kādam šeit jācieš. Bet Lukrēcija mīl kā sicīliete. Cik šī tauta kaislīga!

— Anglija nedrīkst to tiesāt, — Artuā teica un paskatījās uz Morisu.

— Ko tas nozīmē? — Hermiona jautāja.

— Vai tas ir secinājums no tā, ko jūs runājāt, kamēr atrados virtuvē?

Moriss samulsa.

— Es tikai teicu, ka saule, — ka dienvidi ietekmē, un ka —

— Ietekmē! — Hermiona iesaucās.

— Zināms! Tu, Emīl, redzētu labu piemēru, ja būtu pie mums pirmajā dienā, kad atbraucām Sicīlijā. Moris, atceries tarantellu!

Viņa atkal laimīgi pasmaidīja, bet Moriss neatbildēja viņas Smaidam.

— Kas notika? — Artuā jautāja. — Tu Āfrikā man neko nestāstīji,

— Zēni, apsveicot mūs, dejoja šeit terasē tarantellu, un Moriss tā aizrāvās, ka arī sāka dejot. Visdīvainākais bija tas, ka viņš dejoja tikpat labi kā pārējie. Viņa asinis viņu sauca, un viņš paklausīja to balsij.

Viņa skatījās uz*Artuā, lai atgādinātu tam paša vārdus.

— Vai nav skaisti, ja asinis sauc dejot tarantellu? — viņa tam jautāja. — Man liekas, ka tā ir visnevainīgākā pārmērīga prieka izpausme. Un tomēr, vai zini, Moris, — viņas izteiksmīgā seja pārvērtās un lielajās, brūnajās acīs tai iezagās pa daļai kaprīzs, pa daļai nopietns skats, — ka tai dienā es beidzot jutu gandrīz bailes?

— Bailes? Kāpēc? — Moriss jautāja.

Viņš piecēlās no sola un apsēdās pītā krēslā.

— Kāpēc? — viņš jautāja, sakrustojot kājas un atbalstot brūnās rokas uz krēsla sānu atzveltnēm.

— Man likās, ka zaudēju tevi tarantellā. Vai tas nebija muļķīgi?

Viņš izskatījās mazliet apjucis. Viņa pievērsās Artuā.

— Vai vari iedomāties, ko es jutu, Emīl? Viņšdejoja tik labi, kā īsts sicīlietis. Man kļuva gandrīz bail.

Viņa smējās.

— Bet clrīz vien man bija jāpriecājas par —* savu sicī-lieti, — viņa maigi teica.

Viņa jutās tik laimīga, brīva un dabīga, ka tā nemaz nenojauta, ka viņa vīrs un sirsnīgākais draugs ir viens otram pilnīgi sveši.

— Tu redzēsi, ka atkal būšu īsts anglis, kad atgriezīsimies Londonā, — Moriss sacīja. Viņa balsī dzirdēja vēsu apņēmības skaņu.

— O, bet es negribu, ka tu zaudē to, ko šeit ieguvi, — Hermiona jokojot maigi protestēja.

— Ieguvu! — Moriss lietišķi turpināja. — Es nedomāju, ka sicīlietis var būt Anglijā derīgs cilvēks. Mēs, angļi, nemīlam romantiku. Mēs cienām aukstasinīgus, praktiskus vīrus, kas var strādāt un nedara nekādas muļķības.

— Moris! — Hermiona pārsteigta iesaucās. — Cik auksta duša! Un vēl no tavas mutes! Kas ar tevi noticis, kamēr biju projām?

— Noticis? — viņš ātri atbildēja. — Nekas. Kam tad atmani vajadzēja notikt?

— Vai tu jau sāc ilgoties pēc Anglijas un angļu tradīcijām?

— Es domāju, ka ir laiks sākt kaut ko darīt, — viņš noteikti sacīja. — Es domāju, ka man ir bijusi diezgan gara brīvdiena.

Viņš mēģināja aizmirst pagātni. Viņš mēģināja mesties jaunā dzīvē, kur vairs nebija kaislību un kur saule vairs nepavedināja uz straujiem impulsiem. Domās viņš jau atstāja apburto salu. Tā izgaisa, nogrima purpura jūrā un izzuda no redzes loka līdz ar jaunības neprātu, kamēr saltais, mierīgais un noteiktais cilvēks raudzījās pretim anglim piemērotai kārtīgai darba dzīvei, ar sabiedriskiem vīra un tēva pienākumiem, peļņas kāri un mietpilšonīgumu.

— Varbūt tev taisnība, — Hermiona atbildēja.

Viņas balsī skanēja vilšanās. Līdz šim Moriss vienmēr jūsmoja kopā ar viņu par Sicīliju un pat aizsteidzās viņai priekšā vieglākām kājām skrienot uz saulgozi. Viņai bija grūti aprast ar pēkšņo pārvērtību.

— Bet nedomāsim šodien par to, ka būs jābrauc projām, — viņa piebilda.

— Neaizmirsti, ka esmu tikko atgriezusies.

— Un es! — Artuā teica. — Apžēlojieties par slimnieku, Delareja kungs!

Viņš runāja bezrūpīgi, bet. tagad bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa aizdomas ir pareizas. Moriss bija nebrīvs un nelaimīgs. Viņš gribēja pamest šo vietu, kur viņam nebija nekāda miera. Tādam cilvēkam, kā Artuā, Moriss bija vēl zēns. Tas varēja mēģināt izlikties, bet nevarēja uz ilgāku laiku pievilt aso un piedzīvojušo cilvēces komēdijas vērotāju.

Pa nopietnās slimības laiku Artuā prāts bieži aptumšojās un to uzvarēja fiziskās sāpes. Vēlāk, kad agonija beidzās un drudzis atslāba, prāts tika iežūžots patīkamā gurdumā. Tagad tas atkal sāka strādāt ar veco ātrumu, kas uz laiku tam bija zudis. Tikko šis ļoti uzmanīgais cilvēks juta, ka tam pilnīgi atgriežas agrākā spēja, viņu pārņēma nemiers. Tam, kas uztrauca un biedēja Deiareju, vajadzēja uztraukt un biedēt arī Hermionu. Vienalga, vai viņš bija tai uzticīgs, vai nē, viņa bija uzticīga tam. Artuā jūtas pret sievieti, kas izrādīja viņam tik cēlu un neparastu draudzību, bija ļoti maigas un spēcīgas. Viņam likās, ka tās ir jo maigākas un spēcīgākas tāpēc, ka tam nepiejaucās erotiska kaislība. Viņš instinktīvi nīda varoņdarbus. Viņš novērsās no tiem tāpat kā no patosa literatūrā. Tie viņam izlikās rupjība, nenobriedušas dvēseles pazīme un gandrīz vienmēr savienoti ar slepenu liekulību. Bet viņš zināja, ka būtu gatavs nest katru upuri, lai aizsargātu pret bēdām vai kaunu sievieti, kas sargāja viņu grūtā brīdī. Šai mirklī viņš bija gatavs Hermionas dēļ izdarīt visu. Viņš to zināja, un viņu pārņēma nemiers. Līdz šim viņš juta tikai ziņkāri par Delareja pārvērtību, tagad viņam radās bailes.

Kamēr Hermiona atradās Āfrikā, kaut kas bija pārvērtis Deiareju. Varbūt viņš izdzirda asiņu balsi. Artuā atcerējās visu, ko runāja un pārdzīvoja tai naktī, kad satika Morisu pirmo reizi Londonā. Viņš pareģoja, varbūt gan neskaidri. Vai viņa pareģojums jau bija piepildījies? Šai lielajā un krāšņajā dabas mierā Morisam nebija nekāda miera. Un tagad arī Artuā zaudēja visu miera sajūtu. Viņš atkal un vēl stiprāk izjuta dienvidu briesmas un pievienoja saviem bezrūpīgajiem vārdiem dažus nopietnākus.

— Patiesībā es neesmu vairs slimnieks, — viņš teica, — un man drīz būs jādodas uz ziemeļiem. Man vajag atsvaidzinošu gaisu un tās sportiskās sajūtas, ko rada aukstums, jo esmu pārāk izlutinājies. Varbūt mums visiem to vajag.

— Ja jūs abi tā turpināsiet, — Hermiona iesaucās, — man sāks likties, ka ir zemi vēlēties dzīvot kaut kur citur kā Klemphemā vai Ziemeļpolā. Būsim laimīgi tādi, kādi esam, un tur, kur atrodamies šodien un — ja gribat, saucat mani par mazdūšīgu — arī rīt.

Moriss neko neteica, bet Artuā sāka runāt par nevainīgākām lietām, līdz terasē iznāca Gaspare un sāka klāt galdu.

Bija jau pēcpusdiena un zemi apņēma tveice. Terasē un pie mājas baltajām sienām un griestiem dūca saules mūziķi — mušas, nemitīgi pūšot sīkās, aizsērējušās taures. Sarkanās ģerānijas akmens podos pie apdrupušajām kolonnām nolieca savītušās galvas. Ķirzakas šaudījās pa terases mūri un saulē sakarsušajiem baltajiem soliem. Kalnos neredzēja kustamies neviena stāva un uz jūras neredzēja nevienas laivas. No Etnas lūpām, kuras vairs neklāja sniegs, nepacēlās dūmi. Likās, ka saules stari izdzēsuši zemes uguni.

Gaspare kustējās šurp un turp, uzklāja galdautu un sakārtoja uz galda puķu vāzes, glāzes, nažus un dakšiņas. Viņa seja bija diezgan izklaidīga, bet viņa lielās acis šad tad vēroja pāri mūrim kalna nogāzi, un tad Artuā domāja, ka redz tanīs to pašu uztraukumu un modrību, kas nesen bija Mo-risa skatā.

«Kādam jānāk,» viņš domāja, « vai arī viņi abi gaida kādu nākam.»

— Vai jūs kādreiz apmeklē arī viesi? — viņš it kā starp citu jautāja.

— Viesi! Kāpēc mēs šeit atbraucām, Emīl? Vai tu vari iedomāties klauvējienu un: —Atvainojiet, kundze, misters un misis Vatsoni? Ak Dievs, viesi Montē Amato virsotnē!

Viņš smaidīja, bet turpināja:

— Vai tad pie jums nekad neuznāk kāds zemnieks, gans vai, — viņš paskatījās lejā uz jūru, — zvejnieks ar zivju grozu?

Moriss sakustējās un arī Gaspare cieši paskatījās runātājā.

— O, vietējie iedzīvotāji dažreiz apmeklē mūs, — Hermiona atbildēja.

— Bet mēs tos nesaucam par viesiem. Kas attiecas uz zvejniekiem — te viņi ir.

Viņa rādīja uz vīru un Gaspari.

— Bet viņi apēd visas noķertās zivis, un mēs mājās neredzam ne spuras.

Galds bija klāts. Hermiona palīdzēja Emīlam piecelties no guļkrēsla, un viņi gāja pie galda, kas atradās zem saules aizsarga.

— Tev jāsēž tā, ka vari redzēt ainavu, Emīl, — Hermiona sacīja.

— Cik lieliska ēdamistaba! — Artuā iesaucās.

Tagad viņš varēja redzēt pāri terases mūrim. Viņa skats klīda pa kalna nogāzi un aizmaldījās līdz jūrmalai.

— Vai tu daudz zvejoji, kamēr biju projām, Moris? — Hermiona jautāja, kad viņi sāka ēst.

— O, jā. Es aizgāju vairākas reizes. Kādu vīnu jūs vēlaties, Artuā kungs? — Moriss mēģināja mainīt sarunas tematu, bet Hermiona gluži nevainīgi atkal atgriezās pie tā.

— Tu zini, Emīl, viņi zvejo visu nakti gar Isola Bella piekrasti līdz tam ragam, kas izskatās kā sala un kur atrodas Sirēnu māja.

Morisa sejai pārslīdēja izmocīta izteiksme. Viņš bija sācis ēst, bet tagad mirkli apstājās kā pai'alizēts.

— Sirēnu māja! — Artuā sacija. — Tad šeit ir arī sirēnas? Tam es ticu. Vai esat naktī, kad zvejojāt, tās redzējuši, Delareja kungs?

Viņš raudzījās uz piekrasti, bet tagad pagriezās pret mājas tēvu. Moriss atkal steigšus sāka ēst.

— Nē. Bet mēs tās nemeklējām. Mēs bijām prozaiski un domājām tikai par zveju.

— Un vai tur lejā tiešām ir māja? — Artuā jautāja.

— Jā, — Hermiona atbildēja.

— Tur bija tikai drupas, bet tagad tā uzcelta no jauna un tiek apdzīvota. Gaspare, — viņa pagriezās pret zēnu, kas novāca no galda bļodu, — kas tagad dzīvo Sirēnu mājā? Tu man teici, bet es aizmirsu.

Zēna seju pārveidoja drūms, stūrgalvīgs skats. Jautājums viņu pārsteidza, jo viņš nebija sapratis ne vārda no sarunas. Par ko viņi runāja? Viņš zagšus paraudzījās uz savu saimnieku. Moriss neskatījās uz viņu.

— Salvatore un Madalēna, — viņš pēc brīža atbildēja.

Tad viņš paņēma bļodu un iegāja mājā.

— Kas Gasparem noticis? — Hermiona jautāja. — Es nekad nebiju viņu redzējusi tik drūmu skatu. Vai viņam nepatīk šie cilvēki?

— Nezinu, — Moriss atbildēja. — Tie taču ir mūsu draugi. Mēs vēl vakar satikām viņus tirgū.

— Kāpēc tad Gaspare tā skatījās?

— Varbūt vainīgs kāds ģimenes naids, par kuru jūs nekā nezināt, — Artuā teica, redzot, ka mājas tēvs jūtas neērti. — Sicīlijā dzīvojot, es atradu, ka vietējie iedzīvotāji ir ļoti viltīgi. Viņi var briesmīgi tenkot, bet ja grib, tad prot glabāt noslēpumu. Ja es iegūtu īstu sicilieša draudzību, tad labāk uzticētu savus noslēpumus viņam nekā citas tautas pārstāvim. Sicīlieši ir ne vien uzticīgi, — tas ir par maz teikts, — bet viņi ir arī ļoti inteliģenti.

— Jā, tādi viņi ir, — Hermiona iebilda. — Es zinu, ka Gaspare manis dēļ ietu ugunī un ūdenī. Kaut viņi būtu tikpat uzticīgi mīlā kā draudzībā!

Gaspare atkal iznāca no mājas ar citu ēdienu. Drūmais skats bija nozudis viņa sejā, bet tā vēl arvien izskatījās neparasti nopietna.

— Viņi pilnīgi pārvēršas, kad pamostas viņu jutekļi, — Artuā sacīja.

— Viņi nīst un nepadodas nekādai ārējai varai, viņus valda tikai viņu asinis.

— Nāk laiks, un mūsu asinis valda pār mums. Vai atceries?

Runājot šos vārdus, Hermiona nemaz nedomāja par apstākļiem, kādos tos pirmo reizi dzirdēja, un kas tos teica. Tikko viņa tos izrunāja, tā atcerējās.

— Ko tas nozīmē? — Moriss jautāja, pirms Artuā paguva atbildēt.

Viņš ievēroja, ka Hermiona uzmeta Artuā zīmīgu skatu, un viņā tūliņ pamodās greizsirdība.

— Ko tas nozīmē? — viņš atkārtoja, ātri skatoties no viena uz otru.

— Es atceros, ka tā teicu jūsu sievai, — Artuā atbildēja. — Mēs runājām par cilvēku dabu, — banāls temats, vai nē, Delareja kungs? — un es laikam izteicu fatālista uzskatus. Es katrā ziņā teicu, ka var nākt laiks, kad asinis valda pār mums.

— Tā? — Moriss jautāja.

Greizsirdība izzuda un to atvietoja stipra, no aizdomām brīva interese.

— Es atzīstos, man dažreiz liekas, ka zināmā stundā zināmam vīrietim vai sievietei jāizdara zināms grēks. Tā varbūt ir viņu neprāta stunda. Viņi var to mirstot nožēlot. Bet vai viņi tai stundā var izvairīties grēkam? Man dažreiz par to jāšaubās, kad redzu traģiskās scēnas, kas notiek pēkšņi un negaidot.

— Tad tu daudz ko piedod, Emīl, — Hermiona teica.

— Un tu? — viņš jautāja. — Vai tu nepiedotu?

Moriss pārliecās pār galdu un cieši raudzījās sievā.

— Ceru, ka jā, bet es to darītu aiz cita iemesla, ne tāpēc, ka cilvēks nevar izbēgt liktenim. Man liekas, ka es varētu piedot aiz līdzcietības, tāpēc ka zinu, cik pati būtu izmisusi un nelaimīga, ja izdarītu pretīgu un neparastu lietu, kas nemaz neatbilst manai dabai. Tam vajag būt briesmīgi, ja cilvēks, kas tiešām mīl spodrību, ir nometis savu es dubļos un redz un jūt, ka ir aptraipīts no galvas līdz kājām. Man liekas, ka varētu piedot aiz līdzcietības.

Ko tu saki, Moris?

Saruna atgādināja to vakaru Londonā Kaminitija restorānā, kad Hermiona un Artuā runāja par lietām, kas viņus interesēja, un Moriss klausījās, līdz Hermiona jautāja pēc viņa uzskatiem. Bet tagad viņš bija vairāk ieinteresēts par sarunu biedriem.

— Es nezinu, —- viņš teica, — es nevaru spriest par līdzjūtību un piedošanu, bet es domāju, ka tev taisnība, Hermiona.

— Kādā ziņā?

)

— Attiecībā uz to, ko tu teici par cilvēku, kas izdarījis ļaunu darbu un vēlāk jūtas briesmīgi. Un es domāju, arī Artuā kungam ir taisnība par — neprāta stundu. Esmu pārliecināts, ka viņam taisnība. Var nākt bridis, kad cilvēks aizmirst visu. Viņš it kā pazaudē sevi un — un . . .

Moriss pēkšņi atjēdzās, ka Hermiona un Artuā apskata jautājumu abstrakti, bet viņš ienes sarunā personīgu elementu. Viņš aprāvās, bet paskatījās ātri no Hermionas uz Artuā un piebilda:

— Es gribēju teikt, ka tikai tā iedomājos, un ka zinu draugus, — ziniet, Londonā, — kas pastrādāja tik dīvainas lietas, ka nevaru tās citādi izskaidrot. Tie, droši vien, uz brīdi zaudēja prātu. Tu — saproti mani, Hermiona? — viņš neveikli jautāja.

— Jā, bet es domāju, ka varam sevi savaldīt. Ja mēs novarētu, sirdsapziņa zaudētu daļu no savas nozīmes. Es nekad nejustu sirdsapziņas pārmetumus, ja izturētos neprātīgi, — šausmas jā, bet sirdsapziņas pārmetumus nekad. Liekas, ka sirdsapziņas pārmetumi ir dusmas par mūsu pasu vājumu un sirds kliedziens:

— Man nevajadzēja tik neglīti darīt, un tomēr es tā darīju.

— Bet es varu cilvēkiem just līdz, just līdz un piedot aiz līdzcietības.

Gaspare iznesa kafiju.

— Un tagad tev jāatpūšas, Emīl, — Hermiona sacīja. — Šī diena būs tevi ļoti nogurdinājusi. Mēs ar Morisu atstāsim tevi dzīvojamā istabā gluži vienu.

— Es neticu, ka varēšu gulēt, — Artuā atbildēja.

Viņš jutās dīvaini uztraukts un domāja, ka šo sajūtu rada viņa vājais veselības stāvoklis. Viņš tik ilgi bija atradies izslēgts un izolēts no pasaules, ka pat jājiens kalnā bija notikums. Viņš bija paradis kritiski un vēsi analizēt savas sajūtas un meklēt to cēloņus. Viņš mēģināja to darīt arī tagad.

«Man jāņem vērā mans ārkārtīgais jūtīgums,» viņš domāja. «Es vēl esmu vārgs. Es neesmu normāls. Es redzu visu nepareizi. Varbūt es pārspīlēju un no sīkumiem izpūšu lielas lietas. Mazākais puse no tā, ko domāju un jūtu, izriet no mana neparastā stāvokļa.»

Tā viņš mēģināja nomākt sajūtu, ka Delarejs Hermionas prombūtnē ir piedzīvojis kādu dēku, ka tagad to moka sirdsapziņa un ka viņš par kaut ko baidās, varbūt atriebību.

«Varbūt tā ir tikai fantazija,» Artua kafiju dzerot domāja, bet atkal teica:

— Neticu, ka varēšu gulēt. Esmu šodien neparasti modrs. Vai zini, kā ir, kad cilvēks ir pārāk satraukts un visi nervi tam sasprindzināti?

— Vai mūsu miers tevi neatveldzē? — Hermiona jautāja.

— Ja man jābūt patiesam, — nē, — viņš atbildēja.

Viņš sastapa Morisa nemierīgo skatu.

— Es domāju, ka man pietiks kafijas, — viņš piebilda.

— Zināmās reizēs tā pārāk uztrauc nervus.

Moriss izdzēra savu tasi un palūdza vēl.

— Viņš nebaidās no uztraukuma, — Hermiona sacīja. — Bet tev jāgul, Emīl, citādi tu būsi šovakar pārāk noguris, kad jāsi lejā.

Hermiona sacīja: — šovakar. — Moriss piepeši sāka prātot, cik ilgi Artuā vēl pie viņiem paliks.

— O, nē, būs vēsi, — Artuā teica.

— Jā, — Moriss piebilda. — Ap pieciem un dažreiz pat ātrāk no jūras sāk pūst viegls vējš. Es, — es parasti ap to laiku eju lejā peldēties.

— Man arī jāsāk peldēties, — Hermiona sacīja.

— Jau — šodien? — Moriss ātri jautāja.

— O, nē. Šodien pie mums ir Emīls.

Tātad Artuā paliks līdz pašam vakaram. Bet Morisam, pirms iestājās krēsla, jānoiet jūrmalā.

— Ja es nepeldos, — viņš mēģināja runāt dabīgi, — ja es nepeldos, tad man naktī ir pārāk karsti. Pelde jūrā ir brīnišķīga.

— Un vēl tādā jūrā! — Artuā teica. — Jums jādabū šodien jūsu pelde. Es iešu, tikko sāks pūst tas vieglais vējš, par kuru stāstījāt. Es pateicu zēnam, lai ap četriem uznāk no ciema un noved lejā manu ēzeli.

Viņš viegli pasmaidīja.

— Briesmīgi ir būt tādam vārgulim, vai nē?

— Klusi! Nerunā tā! Tas pāries. Spēks atgriezīsies. Tu drīz vien būsi tāds pat kā agrāk. Bet tev vajag domāt par nākotni.

Hermiona runāja ar tādu siltumu un enerģiju, kas radīja drosmi. Viņa runāja ar Artuā, bet Moriss, kāri meklējot kaut kādu apmierinājumu, centās attiecināt vārdus uz sevi. Šovakar viņa Sicīlijas traģēdijai vajadzēja sasniegt visaugstāko punktu. Un tad? Vai tad nesāksies veselīgas dzīves laime un miers? Viņam jādomā par nākotni, viņš domās par to.

Bet to darot, viņam nāca prātā raudošā Madalēna.

Viņš nicināja sevi. Viņš mīlēja laimi, ilgojās pēc tās, bet zināja, ka ir zaudējis tiesības uz to, ja kādam cilvēkam vispār tādas bija. Viņš bija radījis sāpes. Kā viņš drīkstēja cerēt un iedomāties, ka varēs izbēgt sāpēm?

— Nu, Emīl, — Hermiona sacīja, — tev tiešām jāiet iekšā un jāatguļas, vienalga, vai tev nāk miegs, vai nē. Nerunā pretim. Mēs ar Morisu gandrīz vēl neesam viens otru labi apskatījuši. Mēs gribam tikt no tevis vaļā.

Viņa runāja smejoties, un viņš smejoties tai paklausīja. Kad viņa bija to ērti noguldījusi dzīvojamā istabā, tā atkal iznāca terasē, kur Moriss stāvēja un skatījās uz jūru. Viņai bija rokās sega un divi spilveni.

— Es domāju, Moris, ka mēs varētu iet lejā un atpūsties zem ozoliem. Vai tev nekas nav pretim?

Viņš vēlējās tikt projām, uziet līdz akmeņu kaudzei kalna nogāzē un pielaist sērkociņu Hermionas vēstules strēmelēm, kuras bīstamais vējš atkal varēja atklāt dienas gaismai. Bet viņš tūliņ piekrita. Viņš uzies vēlāk, ja ne šo pēcpusdienu, tad naktī, kad pārnāks no jūras. Viņi nogāja lejā un izklāja segu ozolu ēnā.

— Es šeit mēdzu lasīt Gasparem priekšā, kamēr tu biji Āfrikā, — viņš teica.

— Ko tu lasīji?

— Tūkstoš un vienas nakts pasakas.

Viņa atlaidās uz segas.

— Cik labi gulēt šeit un lasīt tūkstoš un vienas nakts pasakas! Un tu gribi braukt projām, Moris?

— Man liekas, ka ir laiks. Ja es paliktu šeit par daudz ilgi, es nederētu vairs nevienam darbam.

— Jā, varbūt tā ir taisnība. Bet cik tas savādi, Moris, man ir tāda sajūta, ka tu vienmēr paliksi Sicīlijā. Es zinu, ka tas ir muļķīgi, un tomēr man tā liekas. Man liekas, ka tu piederi Sicīlijai, un ka Sicīlija negrib no tevis šķirties.

— Tas nevar būt. Kā es varu šeit palikt vienmēr?

— Es saprotu.

— Es paliktu šeit tikai tad, — viņš teica, it kā viņam pēkšņi ienāktu prātā jauna doma, —jā . . .

Viņš apklusa. Viņš atcerējās pārdzīvojumu jūrā tai pelēkajā rītā, kad juta siroko. Viņš atcerējās, kā rotaļājās ar nāvi.

— Jā?

Viņa paskatījās uz to un saprata.

— Nerunā tā, Moris! Es to nevaru izturēt.

— Es arī tagad nevaru, — viņš atbildēja.

— Es, — es reiz par to domāju, — viņa teica, — sen atpakaļ, pirmo nakti, kad atbraucām. Es nezinu, kāpēc to darīju, varbūt tāpēc, ka biju tik laimīga. Man liekas, ka tāpēc. Es domāju, ka mūs laimē vienmēr pārņem bailes, ka tā var drīz izbeigties un pazust. Bet kāpēc tam tā vajadzētu būt? Vai

Dievs ir ļauns? Es domāju, ka Viņš grib, lai mēs esam laimīgi.

— Ja viņš grib, lai mēs . . .

— Un ka mēs liedzam sev laimi. Bet mēs to nedarīsim, Moris, mēs abi taču nē?

Viņš neatbildēja.

— Daba ir tik brīnišķīgi skaista un jauka. Mums jāmācās būt tanī laimīgiem. Paskaties uz debesīm un jūru! Paskaties uz līdzenumu Etnas pakājē, pludmali, kas izgaist tālumā, un Etnu. Dievs visu to radot būs gribējis, lai cilvēki ir laimīgi tādā pasaulē. To man, Moris, nesaka mans prāts, bet sirds, un es zinu, ka tā runā taisnību.

Viņas valoda sagādāja Morisam mokas. Soļu troksnis, tumšs stāvs viņas priekšā, daži vārdi sicīliski, — un visa šī pasaule, par kuru viņa priecājās, pārvērstos. Bet viņa nedrīkst neko zināt. Viņš juta, ka ir gatavs mirt, lai tikai viņa nekad neuzzinātu patiesību.

— Tagad mums jāmēģina aizmigt, — viņš teica, lai nebūtu vairs jāklausās vārdos, kas viņu mocīja. — Mums jāatpūšas. Es pagājušo nakti ļoti maz gulēju.

— Un es nemaz negulēju. Bet tagad — mēs esam kopā.

Moriss sakārtoja viņai spilvenu. Viņi gulēja maigā ēnā un

varēja redzēt krāšņo apkārtni. Hermiona raudzījās uz jūras tālo mirdzumu. Viņa iedomājās, ka tas runā, ka tā ir ūdens balss, dabas un Dieva balss, kas saka, ka viņai taisnība. Dievs radīja cilvēkus, lai tie būtu laimīgi un tie var būt laimīgi, ja mācās viņu pazīt.

Hermiona vēroja mirdzumu, līdz aizmiga.

XX

Kad Hermiona pamodās, pulkstenis bija četri. Viņa piecēlās sēdus, paskatījās uz kalna nogāzi un jūru un tad pagriezās pret vīru. Tas gulēja, paslēpis seju rokās.

— Moris! — viņa klusu teica.

— Jā, — viņš atbildēja un pacēla galvu.

— Tu neguli?

— Nē.

— Tu biji aizmidzis?

— Nē.

Viņa paskatījās pulkstenī.

— Un visu šo laiku tu biji nomodā! Četri! Man kauns, ka tik ilgi nogulēju. Bet es tiešām biju nogurusi pēc garā ceļojuma un negulētās nakts.

Viņa piecēlās. Viņš tai sekoja un pārmeta pār roku segu.

— Emīls domās, ka esam viņu pametuši un nedosim viņam nemaz tēju.

— Jā.

Viņi sāka iet pa taku augšā uz terasi.

— Moris, — Hermiona sacīja, kad bija gandrīz pilnīgi aizdzinusi miegu. — Vai tu piecēlies, kamēr es gulēju? Vai tu sāki iet projām no manis un es tevi aizturēju, jeb tas bija tikai sapnis? Es it kā atceros, — bet varbūt tās ir iedomas, — ka izstiepu roku un teicu: — Neatstāj mani vienu, — neatstāj mani vienu!

— Es mazliet pakustējos, —viņš pēc īsa brīža atbildēja, — bet tu izstiepi roku un kaut ko čukstēji.

— Neatstāj mani vienu?

— Varbūt. Es nevarēju sadzirdēt. Tas bija tikai čuksts.

— Un tu tikai mazliet pakustējies? Cik muļķīgi bija iedomāties, ka tu piecēlies, lai ietu projām!

— Snaudā cilvēku bieži pārņem dīvainas iedomas.

Viņš neteica, ka gribēja klusu piecelties un aizzagties projām uz kalngalu, lai viņai guļot iznīcinātu tur paslēpto saplēsto vēstuli.

— Tev taču nekas nav pretim, ja šovakar iešu lejā peldēties, — viņš piebilda. — Ja to nedarīšu, man naktī nenāks labi miegs.

— Zināms, — ej. Bet vai nebūs par vēlu, ja iesi, kad padzersim tēju?

— 0, nē. Es bieži peldos saulrietā.

— Cik gan ūdens tad izskatās jauks! Moris!

— Jā?

— Vai man iet tev līdz? Vai man arī peldēties? Tas mani atsvaidzinātu pēc tveices. Es nomazgātu visus ceļa putekļus.

Viņas seja kaita, jaušot prieku. Pēc nedēļām ilgās prombūtnes viņai likās burvīgs katrs nieks, ko viņa darīja kopā ar Morisu.

— Labāk nē, Hermiona, — viņš steigšus atbildēja.

— Es, — tu, — varbūt tur būs cilvēki. Man vispirms tev jāuzceļ kaut kas peldkabīnei līdzīgs. Mēs ar Gaspari to izdarīsim. Tu taču nevari . . .

— Labi, — viņa teica un mēģināja neizpaust balsī sarūgtinājumu.

— Cik jūs, vīrieši, esat laimīgi! Jūs varat darīt visu. Un neviens par to neuztraucas. Ā, tur jau mūs pacietīgi gaida nabaga Emīls!

Artuā bija atkal novietojies guļamkrēslā. Viņš apsveica tos ar laipnu un gandrīz maigu smaidu. Viņu vairs nemocīja tās ļaunās sajūtas, kas Londonā. Viņš priecājās, redzotHermionas laimīgo seju. Slimība aizdzina viņa patmīļu, un slimības laikā viņš pārbaudīja Hermionas mīlu. Viņš neticēja, ka kādreiz varēs sajust greizsirdību.

— Tu visu laiku gulēji? — viņš jautāja.

— Jā. Man tiešām kauns. Man ir izspūruši mati, bet piedod, Emīl. Lūk, kur Lukrēcija! Lukrēcij, vai tēja gatava?

— Jā, sinjora.

— Tad lai Gaspare mums to atnes.

— Gaspare nav mājās, sinjora. Es atnesīšu tēju.

Viņa aizgāja.

— Brīnums, kur tad Gaspare, — Hermiona sacīja. — Vai tu viņu redzēji, Emīl?

Nē.

— Varbūt viņš arī guļ. Viņš parasti guļ pie vistām.

Viņa ieskatījās aiz mājas stūra piebūvē.

— Nē, viņa te nav. Vai tu viņu kaut kur aizsūtīji, Moris?

— Es? Nē. Kur es . . .

— Man tikai likās, ka tu zini, kur viņš atrodas.

— Es nezinu. Bet varbūt viņš medī putnus un ir aizmirsis laiku. Šeit ir tēja.

Sī īsā saruna atmodināja Morisā nepacietības drudzi, viņš gribēja iet projām un satikties ar ienaidnieku. Gaidas, liekulība un šaubas bija gandrīz neizturamas. Visu laiku, kamēr Hermiona gulēja, viņš domāja tikai par gaidāmo scēnu, mēģināja iedomāties, kāda tā būs, cik nikna vai cik bīstama, un viņš mēģināja noteikti izšķirties, kā izturēties. Ko Salvatore prasīs? Ko viņš teiks vai darīs? Un kur viņi satiksies? Ja Salvatore gaidīs viņu, tad viņi satiksies Sirēnu mājā. Un Madalēna? Tur būs arī viņa. Viņam kļuva smagi. Viņš bija gatavs stāties pretim vīrietim, bet ne Madalēnai. Viņš atcerojās, ko Gaspare stāstīja par nolauzto olīvas zaru, kuru Sal-vatore apspļāva. Cik savādi bija šai mierīgajā stūrītī un šo laimīgo cilvēku, sievas un drauga sabiedrībā prātot par to, kas viņu gaidīja lejā pie jūras.

— Cik vientuļas mūsu dvēseles! — tā apmēram viņš domāja. Apstākļi lika viņam aizmirst bezrūpīgo jaunību. Viņš iedomājās, kā tā aizgrims viņa skatam purpura jūrā līdz ar burvīgo salu, kurā viņš dejoja tarantellu un dzirdēja sirēnu balsi, bet vai tā neatstāja viņu un negaisu, kamēr viņš vēl staigāja pa salu un viņa acis skatīja teiksmainos kalnus?

Viņš zināja, ka Gaspare stāv sargvietā un tāpēc neizpilda savus pienākumus. Tuvojās brīdis, kad to atsvabinās. Tuvojās vakars. Moriss priecājās. Viņš bija gatavs stāties pretim pat dusmām, bet juta, ka nevarēs vairs ilgi izturēt šaubas un spēlēt mierīgu mājas tēvu un vīru.

Tēja bija padzerta, bet Gaspare vēl neatgriezās. Viņa tirgu pirktais pulkstenis nosita pieci.

— Man jāiet, — Artuā negribot teica.

Hermiona to ievēroja un uzminēja viņa sajūtu.

— Tev drīz vien mūs atkal jāapciemo, — viņa atbildēja.

— Jā, vai neatnāksiet rīt? — Moriss piebalsoja.

Domājot par to, kas notiks līdz rītdienai, viņam tā likās

loti tāla.

)

Hermiona kļuva līksma.

— Es negribu jums apnikt, — Artuā teica, — un izlikties kā jūsu, tā paša acīs par vārguli. Man jākļūst tik cietam kā klintīm jūsu dārzā, un tāpēc ritu domāju mierīgi palikt Mare-kiaro ciemā.

— Nē, nē, — Moriss iesaucās, — atnāciet rīt!

— Ļoti pateicos. Nevaru teikt, ka negribētu nākt. Bet vai ēzeļu dzinējs jau ir klāt?

— Es iešu un apskatīšos, — Moriss sacīja.

Viņš nevarēja sagaidīt, kad tiks vaļā no Artuā, un steidzās uz arku. Tālumā, takas malā, kas veda augšā no gravas, viņš redzēja cilvēku ar šauteni. Viņš nevarēja to labi saskatīt, bet bija pārliecināts, ka tas ir Gaspare. Ierocis tam tiešām piedeva sarga izskatu. Ja parādītos Salvatore, zēns to apstādinātu, — apstādinātu, samaksājot ar savu dzīvību, ja vajadzētu. Moriss bija pārliecināts par to un saprata, cik bīstami bija nolikt sargvietā tādu uzticību un kaisli. Jā, tagad viņš noteikti pazina Gaspari. Izpildot padrones pavēli, zēns aizmirsa tējas laiku un visu pārējo. Sinjora nedrīkstēja neko zināt. Viņa nekad to nedrīkstēja zināt. Bet varēja parādīties Salvatore. Labi, viņš to gaida saulainajā nogāzē.

«Mēs nekad nešķirsimies no Gaspares,» Moriss, raugoties uz to un visu saprotot, domāja.

Viņš neredzēja vairāk neviena cita. Ēzeļa dzinējs laikam bija aizmirsis savu uzdevumu vai arī nokavējies. Tas Morisu ļoti sarūgtināja. Viņš nevarēja pamest viesi, kas pirmo reizi apmeklēja viņu Montē Amato virsotnē, sevišķi vēl pēc vakardienas notikumiem. Tas būtu nelaipni. Viņš saīdzis atgriezās terasē un mēģināja slēpt nemieru. Pulkstenis jau bija gandrīz seši, kad ieradās zēns. Artuā tūliņ atvadījās no Hermionas un Morisa un uzsēdās ēzelim.

— Tad rīt. jūs atnāksiet? —Moriss šķiroties viņam jautāja.

— Man nav dūšas atteikties, — Artuā atbildēja. —Ardievu!

Viņš vēlreiz spieda Morisam roku.

— Jūs izturējāties pret mani tik labi, — viņš teica un apklusa, turot Morisa roku. Kā Hermiona, tā Moriss gaidīja, ka viņš vēl kaut ko teiks, bet viņš tikai paskatījās uz Her-mionu, palaida mājastēva roku, pacēla mīksto cepuri un pamāja zēnam, lai sāk dzīt ēzeli.

Hermiona ar Morisu sekoja līdz arkai un noskatījās, kā viņš lēnām aizjāja. Moriss raudzījās pēc Gaspares, bet neredzēja to. Tas laikam bija paslēpies ēnā.

— Mīļais, vecais Emīls, — Hermiona sacīja. — Viņš šodien bija laimīgs. Tu darīji viņu ļoti laimīgu, Moris. Paldies.

Moriss neko neteica. Beidzot bija pienācis laiks, kad viņš varēja iet, bet viņam negribējās atstāt Hermiona pat uz īsu brīdi. Varēja notikt tik daudz, pirms viņi šovakar atkal redzēsies.

— Un tu? — Hermiona beidzot jautāja, kad viņš klusēja. — Vai tiešām tu iesi lejā peldēties? Vai nav par vēlu?

— O, nē. Man jāizpeldas. Es nevaru iedomāties nekā labāka, — viņš mēģināja runāt jautri, bet viņam likās, ka ar pūlēm dabū vārdus pār lūpām.

— Vai tu jāsi ar Tito?

— Nē, labāk iešu kājām. Es tikšu ātrāk lejā un varēšu atvēsināties ūdenī. Es tikai paņemšu peldkostīmu.

Viņi gāja kopā atpakaļ uz māju. Moriss nesaprata, kas ar viņu pēkšņi noticis. Viņu pārņēma skumjas, un viņš vēlējās, lai gaidāmā scēna būtu jau garām. Viņš ilgojās, lai tā būtu jau garām, iegājis mājā, viņš sameklēja peldkostīmu un dvieli un atkal iznāca terasē.

— Man liekas, ka būšu mazliet vēlāk atpakaļ, — viņš teica.

— Jā. Tagad ir seši. Vai mēs vakariņosim pusdeviņos, vai labāk deviņos? Tad tev būtu laiks mierīgi uznākt augšā.

— Jā. Ēdīsim deviņos.

>

Bet viņš vēl negāja projām.

— Vai tu šodien biji laimīga, Hermiona? — viņš jautāja.

— Jā. Tikai šorīt. . .

— Ko?

— Tikai šorīt es . . .

Viņa apklusa.

— Es drusku apmulsu, — viņa pēc brīža parastajā vaļsirdībā turpināja. — Saki, Moi’is, vai tevi nepadarīja nelaimīgu tas, ko tev stāstīju?

— Ka mums būs bērns?

— Jā.

Viņš neatbildēja vārdiem, betapskāva viņu un noskūpstīja, kā nebija skūpstījis, kopš viņa aizbrauca uz Āfriku. Viņa aizvēra acis, bet drīz vien juta, ka viņa rokas al slīgst.

— Tagad es esmu pilnīgi laimīga, — viņa teica, — pilnīgi laimīga. ,

Viņš atkāpās pāris soļus. Seja viņam bija piesarkusi, un Hermiona domāja, ka viņš izskatās jaunāks un ka viņam atgriezusies puiciskā izteiksme, kuru viņa mīlēja.

— Sveiki, Hermiona! — viņš teica, bet tomēr vēl negāja.

Viņai likās, ka viņš grib vēl kaut ko teikt, bet nezina, kas

tas ir. Viņa bija tik pārliecināta par to, ka jautāja:

— Ko teiksi, Moris?

— Mēs taču kādreiz vēl atgriezīsimies Sicīlijā?

— Zināms. Es ceru. ka daudzreiz.

— Ja nu, — neviens nezina, kas var notikt, —ja nu viens no mums šeit nomirst!

— Jā, — viņa atturīgi teica.

— Vai tev neliekas, ka labi būtu dusēt tur, kur mēs bijām šo pēcpusdienu, zem ozoliem, ar skatu uz Etnu un jūru? Sveiki, Hermiona!

Viņš pārmeta pār plecu peldbikses un dvieli un aizgāja caur arku. Viņa noskatījās, kā viņš aizsteidzās pa nogāzi. Pirms viņš pazuda gravā, tas atgriezās un pamāja viņai ar roku. Viņa kustības un pēdējais žests bija enerģijas un dzīvības pilni. Tagad viņš spēlēja labāk kā dienu terasē. Apziņa, ka viņš iet satikt likteni Salvatores personā, satrauca viņa asinis. Beidzot nebūs vairs jābaidās. Beidzot vajadzēs spēlēt vīru un nevis aktieri. Viņš vēlējās būt lejā pie jūras. Viņā pamodās jauneklīgs spēks, un viņa pēdējais sveiciens Hermionai, kas raudzījās lejā no arkas, bija drošs un gandrīz bezrūpīgs.

Tikko Moriss iegāja gravā, viņš satika Gaspari un apstājās. Zēna seja bija ļoti uztraukta, kad viņš ieroci rokā stāvēja padrones priekšā.

— Gaspare! — Moriss teica.

Viņš satvēra zēna roku.

— Es nekad neaizmirsīšu tavu uzticīgo pakalpojumu. Paldies, Gaspare!

Viņš gribēja teikt vairāk, atrast citus un daudz savādākus vārdus, bet nevarēja.

— Ļau jiet man iet jums līdz, sinjorino.

Zēna balss bija neparasti nopietna.

— Nē. Tev jāpaliek pie sinjoras.

— Es gribu iet jums līdz.

Viņa lielās acis raudzījās padrones sejā.

— Es vienmēr esmu bijis kopā ar jums.

— Bet sākumā tu atradies kopā ar sinjoru. Tu biji viņas kalps. Tev arī tagad jāpaliek pie viņas. Neaizmirsti vienu, Gaspare, —ka sinjora nekad to nedrīkst dabūt zināt.

Zēns pamāja. Viņa acis vēl arvien raudzījās uz Morisu. Tās it kā liesmoja. Viņu šai brīdī apskaidroja dzijā un kaislā siclliešu uzticība, kas ir gandrīz mežonīga savā bezbailībā un spēkā un ir gatava drauga vai saimnieka dēļ, kuru mīl un kam uzticas, iziet pašu elli. Zemnieku zēns izskatījās cēls.

— Vai es nevaru iet jums līdz, sinjorino?

— Gaspare, — Moriss atbildēja, — man jāatstāj kāds pie padronas. Salvatore tomēr var uznākt augšā. Mēs varam ceļā samainīties. Kam bez tevis es varu uzticēt aizraidīt Salvatori, ja tas nāk?

Saprati?

— Va bene, signorino.

Zēns it kā apmierinājās, bet viņš cieta un nemēģināja to slēpt.

— Tagad man jāiet, — Moriss teica.

Viņš spieda Gasparem roku.

— Vai jums ir revolveris, sinjorino? — zēns jautāja.

— Nē. Es necīnīšos ar Salvatori.

— Kā jūs zināt, ko Salvatore grib darīt?

Moriss raudzījās uz akmeņiem, kas gulēja uz šaurās takas.

— Es nevaru pacelt revolveri pret Madalēnas tēvu, — viņš teica un nopūtās. — Tā tas ir, Gaspare. Addio!

— Addio, signorino!

Moriss gāja projām pa taku koku ēnā. Piepeši viņš atgriezās. Gaspare stāvēja gluži kluss un raudzījās viņam pakal.

— Sinjorino! — viņš iesaucās. — Vai es nevarētu iet? Es gribu iet jums līdz.

Moriss pamāja ar roku uz kalna nogāzi.

— Ej pie sinjoras, — viņš atbildēja. — Un gaidi mani pārnākam. Addio, Gaspare!

Driz vien Hermiona, kas viena sēdēja terasē ar grāmatu klēpī, kuru viņa nelasīja, redzēja, ka Gaspare ar šauteni rokā kūtri iznāk caur arku. Viņš lēni tuvojās viņai, pacēla cepuri un klusu gāja tālāk, bet Hermiona viņu aizturēja.

— Kāpēc tu mūs šodien aizmirsi, Gaspare? — viņa jautri jautāja. — Kā tas bija?

— Sinjora!

Viņa atkal redzēja, ka tā sejā atgriezās savādais, gandrīz stūrgalvīgi īgnais skats.

— Tu aizmirsi tējas laiku.

— Man žēl, sinjora, — viņš atbildēja.

Viņš runājot cieši raudzījās uz Hcrmionu.

— Man žēl, — viņš atkārtoja.

— Nekas, — Hermiona teica, jo nespēja tūliņ pirmā dienā viņu rāt. — Varu teikt, ka manā prombūtnes laikā tu esi aizmirsis parastās ierašas. Ko tu visu laiku darīji?

Viņš paraustīja plecus.

— Niente.

Viņa atkal brīnījās, kas zēnam šodien noticis. Kur bija viņa možums un jautrība? Kur bija viņa humora sajūta? Viņš vienmēr mēdza jokot un dziedāt, bet tagad bija nopietns un gandrīz drūms.

— Gaspare, — viņa jokojot teica, — man liekas, ka jūs visi bez manis esat kļuvuši loti svinīgi. Es esmu tā pati, kas agrāk, un man jāsāk ticēt, ka tikai es radu jums jautrību. Es nedrīkstu vairs braukt projām.

— Nē, sinjora, — viņš nopietni atbildēja, —jūs nekad vairs nedrīkstat braukt no mums projām. Jums nekad nevajadzēja mū s atstāt.

Hermionu pārsteidza svinība viņa lielajās acīs. Viņš uzlika cepuri un pazuda aiz mājas stūra.

— Kas gan tam noticis? — Hermiona brīnījās.

Viņa palika sēžot terasē. Tagad viņa mierīgi pārdomāja visu, un viņai likās savādi tas, ka viņa bija atstājusi mācītāja mājā trīs bezrūpīgus cilvēkus, bet atgriezusies atrada Luk-rēciju satriektu, Gaspari nopietnu un pat noslēpumainu un vīru, — bet šeit viņas doma pārtrūka, jo Moriss bija izņēmums. Sākumā tas viņu mulsināja. Bet viņai likās, ka ir atradusi cēloni tā pārvērtībai, kuru uzskatīja par īslaicīgu. Viņam patiesībā bija žēl, ka viņa aizbrauca, un lai gan viņš nejuta nekādas zemas aizdomas, tas bija puiciski greizsirdīgs uz viņas draudzību ar Artuā. Tas bija loti dabigi, jo šis bija viņu medus mēnesis. Viņa domās pagarināja medus mēnesi ilgāk par pieņemto laiku. Lukrēcijas skumjas bija viegli saprotamas. Viņa izskaidroja sev arī vīra pārvērtību. Bet kāpēc Gaspare izskatījās drūms?

«Man viņi visi jāuzjautrina,» viņa domāja, — šīs skaistās dienas nedrīkst beigties bēdīgi.

Un tad viņa domāja par nenovēršamo šķiršanos. Vai Moriss vēlējās un gaidīja to? Viņš šodien runāja, ka grib braukt projām. Londonā viņa to varēja iedomāties saulainajos dienvidos, bet tagad Sicīlijā viņa to vairs nevarēja iedomāties Londonas apstākļos.

«Tur viņš nav savā īstā vietā,» Hermiona domāja.

Viņiem tomēr bija jābrauc projām un drīz Hermiona zināja, ka viņi brauks un tomēr nevarēja tam ticēt. Tas, ko viņa teica zem ozoliem, bija taisnība. Pavasari viņai tiešām likās, ka Sicīlija priecājas par savu atgūto dēlu Morisu. Vai Sicīlija necentīsies viņu sev paturēt? Vai Sicīlija ļaus viņam iet? Viņa smaidīja par savām iedomām. Bet kā Sicīlija viņu paturēs? Atceroties Morisa nojautu, smaids atstāja viņas acis un lūpas. Tas būtu pārāk briesmīgi. Dievs to nepieļautu. Tomēr cik lielas traģēdijas tas pieļāva citu cilvēku dzīvē. Viņa atcerējās zināmus faktus, kurus pieļāva vai tīšām radīja dievišķā griba. Kara briesmas, kas izsēja pār zemi bēdas kā sējējs tīrumā sēklu. Viņa līdzīgi citiem bija sēdējusi mājās, lasījusi par cīņām, kurās nogalināti tūkstošiem cilvēku un skumusi. Vai viņa tiešām skuma, skuma no sirds? Atceroties Morisa ne-skaidro mājienu par iespējamo nāvi, viņa sāka šaubīties. Viņš bija tik jauns. Bet visi karā kritušie jaunekļi! Vai katrs no tiem neatstāja mīļoto sievieti — māti, māsu, sievu, līgavu?

Ko šīs sievietes juta pret Dievu?

Viņa domāja. Viņa stingri domāja. Un piepeši viņai ienāca prātā kaut kas briesmīgs. Kā varēja Dievam piedot, ja tas atņēma vismīļāko cilvēku?

Ozolu paēnā guļot, viņa šodien vēroja krāšņo pasauli, — ūdeņus, līdzenumus, kalnus, vilinošo pludmali un spilgto zilumu. Un viņa juta Dieva bezgalīgo mīlu. Domājot par Dievu, viņa domāja par to kā lielu laimes radītāju, kura neaptveramā augstsirdība un mīla vēl cilvēkiem prieku.

Bet tad pie viņas atradās Moriss.

Ko gan, vērojot krāšņo pasauli, domā un jūt tie, kuru dzīvi izpostījusi liela traģēdija?

Viņa centās to iedomāties. Tie, droši vien, gluži citādi izprata Dievu kā viņa.

Agrāk viņa gandrīz nespēja iedomāties, ka Dievs piešķirs viņai tik pilnīgu laimi, bet cilvēki apbrīnojami ātri aprod ar laimīgu likteni. Viņa bija atkal mājās, viņai bija ļauts atgriezties paradīzes dārzā. Sis apstāklis radīja viņā gandrīz pārdrošu paļāvību uz dzīvi. Tā tagad, iedomājoties citu bēdas un mēģinot iedomāties, ko viņa pati pārdzīvotu grūtā brīdi, tā tomēr sajuta apmierinātību. Viņa vēroja krāšņo apkārtni, un tā atspoguļojās viņas sirdī. Viņa raudzījās uz skaidro zilumu, uri ari tas atspoguļojās viņas sirdī. Viņa zināja, ka pasaule bija skaista, tāpēc ka viņai piederēja Moriss. Tā bija gaiša. Tā vienmēr būs gaiša, lai notiktu kas notikdams ar citiem cilvēkiem. Tanī vienmēr būs lielais prieka simbols saule. Tā uzlēca pat par cīņas lauku, kur gulēja kritušo kaudzes.

Viņa šodien nevarēja saprast bēdas. Viņai likās saulainas pat fantāzijas tīšām uzburtās ainas.

Gaspare vairs nerādījās. Viņa ilgu laiku bija viena. Viņa vēroja, kā mainījās gaisma un vakaram tumstot visa plašā ainava kļuva maigāka. Viņa atcerējās Morisa pēdējos vārdus, ka viņš reiz vēlētos dusēt ozolu ēnā ar skatu uz Etnu un jūru. Varbūt pēc daudziem gadiem viņi kopā atdusēsies Sicīlijā pēdējā mierā. Varbūt viņu pēcnācējs viņus te apguldīs.

Buon riposo! Viņa mīlēja šo sicīliešu novēlējumu. Kaut uz viņu kopējā kapakmeņa būtu rakstīti šie vienkāršie vārdi! — Buon riposo! — viņa čukstēja, kad raudzījās uz mierīgajiem kalniem un jūru. Apkārtnes krāšņums viņu sajūsmināja, bet miers padarīja nopietnu. Tālu līdzenumā viņa saskatīja tievas dūmu strūklas, kas pacēlās no sicīliešu mājām starp olīvu kokiem pie jūi*as. Zelts dzisa. Ūdens krāsa kļuva bālāka, maigāka, debesu — mazāk spilgta. Krastmala tālumā atgādināja tikai ēnu, kas gandrīz izgaisa. Viņa neredzēja, kā riet saule, bet juta, ka ap viņu pieaug maigas ēnas, kā tālas mīlas svētība, kas grib pasargāt no rūpēm un briesmām viņu un viņas mazo māju. — Buon riposo! — daba viņai čukstēja. Tās čuksts atlidoja no kalniem un selgas. Jauka bija saulainās dienas tveice, bet vēl jaukāks bijakrēslainās nakts vēsums.

Viņa atkal domāja, ka Dievs, radot cilvēku, ir gribējis un vēlējies, lai tas vienmēr ir laimīgs. To it kā pauda daba, un viņas sirds ticēja dabai, bet vecās derības stāsti tai reizēm radīja smaidu un izbrīnu. Cilvēki uzrakstīja Bībeli. Arī Dievs bija uzrakstījis Bībeli. Šeit viņa lasīja to, un tā viņai deva spēku.

— Sinjora!

Ilermiona nodrebēja un pacēla galvu.

— Ko teiksi, Lukrēcija?

— Cik pulkstenis, sinjora?

Hermiona paskatījās pulkstenī.

— Gandrīz astoņi. Līdz vakariņām vēl stunda laika.

> >

— Man jau viss ir sagatavots.

— Mums būs aukstas vakariņas, vai nē? Tu pagatavoji ļoti garšīgas pusdienas. Franču sinjors slavēja tavu mākslu, un franči ir ļoti izsmalcināti. Tu vari būt lepna.

Lukrēcija pasmaidīja, bet tikai mirkli. Tad viņa stāvēja uztrauktu seju un burnīja priekšautu.

— Sinjora!

— Jā? Kas ir?

— Vai jūs nedusmotos, — vai es varu . ?

Viņa apklusa.

— Lukrēcij, vai tev no manis bail? Es tiešām esmu bijusi projām pārāk ilgi.

— Nē, nē, sinjora, bet, —viņai acīs saskrēja asaras. — Vai jūs ļautu man iet, ja es ap deviņiem atnāktu atpakaļ?

— Bet tu tik ātri nevari izstaigāt Marekiaro ciemu.

— Nē, sinjora. Es tikai gribu aiziet tur pāri līdz kalnam šaipus Castel Vecchio. Es gribu aiziet pie Madonnas.

Hermiona saņēma meitenes roku.

>

— Pie Madonnas della Rocca?

— Jā, sinjoi’a.

— Es saprotu.

— Man tur jāiededzina svece. Ja tagad iešu, tad pirms deviņiem būšu atpakaļ.

Viņa kā liels bērns patētiski uzlūkoja padronu.

— Lukrēcij, — Hermiona teica, jo lielā laime radīja viņā līdzjūtību pret to, — vai tev nebūtu nekas pretim, ja es ietu līdz? Es labprāt šovakar aizlūgtu par tevi. Es neesmu katole, bet mana lūgšana tevi neapvainos.

Luki-ēcija pēkšņi aizmirsa kārtu starpību, apskāva Her-mionu un sāka elsot.

— Klusu, tev jābūt stiprai!

Viņa viegli glāstīja meitenes tumšos matus.

— Vai tev ir svece?

— Jā.

Lukrēcija parādīja to.

— Tad iesim ātri. Kur ir Gaspare?

— Tepat pie mājas, kalnā. Ar viņu šodien nevar runāt.

— Kāpēc nē?

— Non lo so. Viņš šodien ir briesmīgs.

Tātad arī Lukrēcija pat bēdās bija ievērojusi, ka Gaspare izturas dīvaini.

— Gaspare! — Hermiona sauca.

Nebija nekādas atbildes.

— Gaspare! — viņa sauca stiprāk.

— Jā, sinjora! — zēns atsaucās kaut kur aiz mājas.

— Mēs ar Lukrēciju aizejam pastaigāties un ap deviņiem būsim atpakaļ. Pasaki to padronem, ja tas pārnāk!

— Jā, sinjora.

Abas sievietes aizgāja neredzējušas Gaspari. Klusu viņas kāpa lejā pa kalnu taku. Lukrēcija rūpīgi turēja sveci, kā procesijā. Viņa vairs neelsoja. Viņas acīs vairs nebija asaru. Paclronas draudzība un līdzjūtība deva viņai drosmi un cerības un aizdzina vientulības un atstumtības sajātu, kas viņu mocīja. Bez tam viņa gandrīz akli ticēja Madonnai della Rocca. Pa-drona arī lūgs. Tā nebija katole, bet tā bija dāma un ļoti labsirdīga. Madonna della Rocca droši vien paklausīs viņas lūgšanu.

Lukrēcija kļuva mazliet jautrāka. Gājiens viņu nomierināja. Varbūt viņu neviļus ietekmēja arī liegais vakara skaistums un kalnu miers. Gravā viņas izdzirda zvaninu šķindas, un viņām garām, pakaļ zēnam, kas spēlēja stabuli, aiztecēja kazu bars. Viņš spēlēja tarantellas melodiju, kas Hermionai atgādināja bezrūpīgu prieku saulē. Viņš nozuda koku ēnā, bet stabules vieglās skaņas un kazu zvaniņu šķindas pamazām izgaisa Marekiaro virzienā. Hermiona piepeši ieraudzīja, ka pār Lukrēcijas brūnajiem vaigiem rit asaras.

— Viņš neprot tā spēlēt kā Sebastjano, sinjora, — viņa sacīja.

Melodija bija viņai atkal atgādinājusi visas bēdas.

— Varbūt mēs drīz dzirdēsim, kā to spēlē Sebastjano, — Hermiona atbildēja.

Viņas sāka kāpt pretējā gravas nogāzē, kur augšā atradās saracēņu pils kraujo drupu siluets. Zem lielās klints, uz kuras tās pacēlās, atradās Madonnas della Rocca altāris. Tuvojās nakts, un altāra priekšā maigi spīdēja maza spuldze, apgaismojot akmeņus uz ceļa. Kad viņas nonāca pie altāra, Lukrēcija pārmeta sev krustu, un brīdi viņas stāvēja raugoties uz Madonnas izbālējušo attēlu, kas gandrīz saplūda ar klinšaino fonu. Aiz stikla, kas aizsargāja to, stāvēja vāzes ar mākslīgām puķēm, bet ārpusē uz altāra malas stāvēja trīs dabīgu puķu pušķi. Tos bija nolikuši zemnieki, atgriežoties mājās uz Castel Vecchio no darba vīna un augļu dārzos. Starp puķēm atradās ari divi sarkanzeltainu apelsīnu pilni zari. Tā bija dīvaina un baiga vieta. Pār altāri, it kā gribētu to sagraut, viegli pārliecās stāvā klints, uz kuras atradās pils. Bet Madonna laipni smaidīja, it kā tai nebūtu nekādu baiļu, un raudzījās uz bērnu, kas gulēja uz viņas meitenīgajiem

ceļiem.

>

Kaktusi izlieca starp oļiem dzelkšņainās lapas, un dienā uz akmeņiem gozējās garas, melnas čūskas.

Flermionu aizkustināja vientuļais un izbalējušais Madonnas attēls, kas mierīgi smaidīja zem baigās klints, uz kuras pirms daudziem gadiem bija uzcelts primitīvs cietoksnis. Viņas trauslumā un vieglajā, labsirdīgajā mierā bija kaut kas pazemīgs. Cik ilgi viņa jau šeit stāvēja? Cik ilgi vēl stāvēs? Viņa dzisa, kā priekšmeti dziest naktī. Tomēr viņa, droši vien, stāvēja šeit jau gadiem un stāvēs vēl daudzus gadus, bērni atnesīs tai lauku puķes, mīlētāji griezīsies pie tās ar lūgšanām, un nabagie, kuriem šeit nekas nepieder, godinās viņu un sapņos par citu pasauli, kur nebūs jāmokās karstajā saulē, lai iegūtu ražu, un jāstrādā vīna dārzā, lai dabūtu vīnu, kur tie varēs atpūsties un tiem nebūs jāraizējas: — Ja es šodien nestrādāšu, tad man rīt nebūs ko ēst.

Raugoties uz gleznu, ko apgaismoja mazā spuldze, sanestajām puķēm un augļiem, Hermionai sāka likties, ka šai klints dobumā tiešām mīt sieviete, ka šeit ir sirds, kas jūt līdzi, un auss, kas clzird.

Lukrēcija mierīgi nometās ceļos, aizdedzināja sveci, turēja to otrādi, līdz vasks kūstot sapilēja uz klints un viņa varēja nostiprināt sveci, tad viņa klusu pārmeta sev krustu un sāka lūgties. Viņas lūpas ātri kustējās. Sveces liesma brīdi raustījās, tad sāka degt mierīgi un pacēlās pret vakara zvaigzni. Pēc brīža arī Hermiona nometās līdzās Luk rācijai.

Viņa nekad nebija lūgusies pie ceļmalas altāra. Cik savādi bija mesties ceļos zem baigās klints sienas, virs kuras tumšajās debesīs varēja redzēt vakara zvaigzni. Viņa raudzījās uz zvaigzni un Madonnu, tad uz mazajiem puķu pušķiem un Lukrēcijas sveci. Viņu aizkustināja šis nabadzīgās dāvanas. Nabago devība ir skaista. Viņa gandrīz kaunējāspār savu ērto dzīvi un vēlējās, kaut arī būtu atnesusi sveci. Tad viņa nolieca galvu un sāka lūgt, lai Sebastjano atceras Lukrēciju un atgriežas pie tas. Lai padarītu nopietnāku savu lūgšanu, viņa mēģināja saprast Lukrēcijas bēdas, iedomājoties sevi viņas un Morisu Sebastjano vietā. Tas bija ļoti dabīgi, jo cilvēki tā parasti mēdz darīt. Ja Moriss tālumā aizmirstu viņu, iemīļotu citu un negribētu vairs atgriezties! Ja viņa tagad Sicīlijā būtu viena, bet viņš atrastos kaut kur citur un būtu laimīgs citas sievietes sabiedrībā!

Piepeši mežonīgā vieta, kur viņa gulēja ceļos, sāka radīt viņai bailes. Viņai kļuva bail no vientulības un briestošās tumsas. Klints un pilsdrupu siluets izskatījās ļoti baigi. Al-tāra spuldzes un Lukrēcijas atnestās sveces blāvā gaisma pievilka ne tikai nakts tauriņus, bet arī izmisuma un rūpju garus, kas mājo tuksnesīgās vietās un kalnos. Nakts vairs neizlikās svētīga, bet drūma kā spoks, kas nāk pasaulei laupīt visu, kas tai skaists. Viņa saprata pamestu sieviešu vientulību. Vai bija vēl lielāka vientulība par to? Viņa ticēja, ka nebija un lūdza ne tikai par Lukrēciju, bet visām sievietēm, kuras padara skumjas mīla, kas ir pamestas vai arī zaudējušas tos, kurus mīl.

Sākumā viņa domāja, ka griežas ar lūgšanu pie svētās klinšu jaunavas, Madonnas della Rocca, kuras bālais attēls atradās viņas priekšā, bet drīz vien viņa zināja, ka raida dedzīgos vārdus tam, kam saule deg par spuldzi un mēness par vaska sveci. Viņa domāja par sievietēm, aizlūdza par tām, bet nelūdzās vairs sievieti. Viņa tā iekarsa, ka nepiesauca vairs svēto Dievmāti, bet pašu Dievu. Viņš radīja sievietes. Viņš radīja sievietēm mīlu. Viņai bija jāgriežas pie tā.

Viņa agrāk bieži bija lūgusi Dievu, bet nekad vēl tik dedzīgi kā tagad. Viņai likās, — un viņa nedomāja, ka tie ir dievzaimi, — ka Dievs pasaulē, kuru radījis, zina un saprot visu, tikai ne sievietes visdziļākās ciešanas, un ka viņa varbūt izskaidros tam tās ar savu lūgšanu. Un viņa mēģināja izstāstīt šīs ciešanas, lai Dievs tās saprastu.

Vai tās bija iedomīgas pūles? Viņa to neapzinājās. Viņa bija nesavtīga. Viņa nedomāja vairs par sevi un nekoncentrēja domas ap sevi un cilvēku, kuru visvairāk mīlēja. Viņa pacēlās tam pāri, tāpat kā Madonnai della Rocca. Viņas balss un sirds vairs nepiederēja vienkāršai sievietei, bet sievietei, kas lūdza Dievu, kas radījis viņu un šo nakti.

Gaspare, aizslēpies aiz klints, vēroja abas lūdzējas. Viņš

neaizmirsa padrones piekodinājumu, un kad Hermiona ar

Lukrēciju atstāja māju, viņš tām uzticīgi sekoja. Domās no

grimušas, viņas to neievēroja. Viņš klusu soļoja pa akmeņiem

un turējās attālumā. Tagad viņš klusu stāvēja un skatījās,

kā viņas lūdza.

>

Gaspare neticēja mācītājiem. Rets sicīlietis tic. Viņa tēvocis bija mācītāja dēls, un viņam bija arī citi iemesli neticēt to svētumam, kas vadīja mišas, kuras viņš reti apmeklēja. Bet viņš ticēja Dievam, un viņš māņticīgi bija pārliecināts par

Madonnas un svēto spējām. Reiz Castel Vecchio svētā patrona San Džordžo svētkos bīstami saslima viņa jaunākais brālis. Viņš aizgāja uz svētkiem un ziedoja visu savu naudu, piecas liras, svētajam, lai izdziedina viņa brāli. Otrā dienā bērns bija vesels. Ja viņam uzbruktu nelaime, viņš arī droši vien skaitītu lūgšanu un aizdedzinātu sveci. Viņš saprata, ka Luk-rēcijai ir iemesls lūgt Dievu, lai gan šaubījās, vai Madonna un visi svētie spēs daudz labot viņa draugu Sebastjano. Bet kāpēc padrona metās ceļos laukā un skaitīja tik nopietnu lūgšanu? Viņa nebija katole. Viņš nekad nebija redzējis, ka viņa lūgtu Dievu. Gaspare brīnījās, bet drīz vien viņu pārņēma īgnums un pat dusmas. Viņš bija uztraukts un varēja skaisties par mazāko nieku. Viņš bija norūpējies par padroni un gribēja būt atpakaļ mācītāja mājā, lai pēc iespējas ātrāk to atkal redzētu. Viņu uztrauca tas, ka padrona izturas tik neparasti. Vai tad viņa baidījās tāpat kā viņš? Vai viņa kaut ko zināja un nojauta? Cik viņš pazina sievietes, tad tās vienmēr griezās pēc padoma un mierinājuma pie Madonnas un svētajiem, ja tām bija bēdas.

Viņš kļuva arvien nemierīgāks. Drīz vien viņš klusu pievirzījās tuvāk. Bija jau vēls. Nakts. Viņam vajadzēja zināt pa-drones un Salvatores sarunas iznākumu, bet viņš nevarēja atstāt padrona. Tad labi . . . ! Viņš zagās tuvāk un tuvāk, līdz beidzot atradās līdzās altārim un redzēja smaidošo Madonnu. Tad viņš pārmeta sev krustu un klusu teica:

— Sinjora!

Ilermiona viņu nedzirdēja. Viņa bija iegrimusi lūgšanā.

— Sinjora!

Viņš noliecās un aizskāra viņas plecu. Viņa sarāvās, pagrieza galvu un piecēlās kājās.

— Gaspare!

Viņa izskatījās pārsteigta. Viņu mirkli apmulsināja tas, ka viņu tik pēkšņi atgrieza īstenībā.

— Kas noticis, Gaspare? Padrone!

Zēns noņēma cepuri.

— Vai zināt, sinjora, cik jau vēls?

— Vai padrone ir pārnācis?

Arī Lukrēcija piecēlās. Acis viņai bija asaras.

— Piedodiet, sinjora! — Gaspare teica.

Hermiona atkal izskatījās tāda, kā parasti.

— Vai padrone ir pārnācis un atsūtīja tevi mums pakaļ?

— Viņš nesūtīja mani, sirijora. Kļuva tumšs. Es domāju, ka būs labāk, ja nākšu. Bet man liekas, ka viņš būs pārnācis. Man liekas, ka viņš mūs gaida.

— Tu nāci mani sargāt?

Viņa smaidīja. Viņai patika zēna uzmanība.

— Cik pulkstenis?

Viņa paskatījās pulkstenī

—.Ir jau deviņi. Mums jāpasteidzas. Nāc, Lukrēcija!

Viņi ātri gāja lejā pa taku

Ejot viņi nerunāja. Gaspare soļoja pa priekšu. Varēja redzēt, ka viņš ļoti steidzas. Dažreiz viņš aizmirsa, ka padrona nevar paiet tik ātri, kā viņš un aizskrēja tik tālu uz priekšu, ka viņa sauca, lai pagaida. Kad viņi beidzot ieraudzīja arku, Hermiona ar Lukrēciju bija piekusušas.

— Padrone mums piedos, kad redzēs, kā mēs steidzāmies, — Hermiona, smejoties par savu nogurumu, teica.

— Ej vien, Gaspare!

Viņa brīdi apstājās un atbalstījās pret arku.

— Un tu, Lukrēcija, ātri padod vakariņas. Padrone būs izsalcis pēc peldes.

— Jā, sinjora.

Lukrēcija aizgāja aiz mājas. Tad Hermiona atvilka dziļi elpu, atpūtās un uzkāpa terasē.

Gaspare sagaidīja viņu liesmainām acīm.

— Padrone nav mājās, sinjora. Padrone nav atgriezies.

Viņš stāvēja un raudzījās uz Hermionu.

Nebija vēl gluži tumšs. Viņi stāvēja maigā mijkrēsli, kurā visus priekšmetus redzēja ja ne pilnīgi asi, tad skaidri.

— Tu to noteikti zini, Gaspare?

—- Jā, sinjora! Padrone nav pārnācis. Viņa nav mājās.

Hermiona domāja, ka zēna balsi skan dusmas. Tas viņu uztrauca. Un viņu uztrauca ari tas, kā zēns raudzījās uz viņu.

— Tu paskatījies istabā? Moris! — viņa iesaucās.

— Moris!

— Es saku, ka padrone nav mājās, sinjora.

Gaspare vēl nekad tā nebija runājis ar Hermionu, tādā balsī, ka viņai vajadzētu apvainoties. Viņa neapvainojās, bet viņu pārņēma nemiers.

— Cik pulkstenis? Gandrīz pusdesmit. Viņam vajadzēja būt mājās.

Zēns pamāja galvu un nenovērsa no viņas skatu.

— Es teicu, ka ēdīsim deviņos, lai viņš pagūtu atpūsties un pārģērbties, bet — tas ir ļoti savādi.

— Es iešu lejā uz jūru, sinjora. A rivederci.

Viņš apgriezās, bet Hermiona satvēra viņu aiz rokas.

— Nē, neej! Pagaidi, Gaspare! Neatstāj tā mani! — viņa to aizturēja.

— Kas tad noticis? Ko tu baidies?

Piepeši viņa sejā ieradās stūrgalvīgā, īgnā izteiksme, kas šodien jau reiz pārsteidza Herraionu.

— Ko tu baidies, Gaspare? — viņa atkārtoja, un viņas balss neviļus iedrebējās.

— Niente! — zēns īgni atbildēja.

— Kāpēc tad padrone nevarētu dažas minūtes nokavēties? — viņa smējās. — Muļķīgi būtu iet lejā. Jūs varētu ceļā izmainīties.

Gaspare neko neteica. Viņš stāvēja nolaistām rokām un vēl arvien drūmu seju.

— Vai tas nevarētu gadīties, ja viņš nāktu augšā no Ma-rekiaro?

— Jā, sinjora.

— Tātad . . .

Viņi brīdi klusēja.

— Tu taču zini, cik padrone labi peld, — Hermiona atkal ierunājās, — vai nē, Gaspare?

Zēns neko neteica.

— Kāpēc tu neatbildi, Gaspare, kad ar tevi runāju?

— Tāpēc ka man nav nekā, ko teikt, sinjora.

Viņa balss bija gandrīz rupja. Viņš dusmojās, ka Hermiona tur viņu aiz rokas. Ja viņa būtu vīrietis, viņš izrautos un aizietu.

— Gaspare! — viņa laipni teica.

Viņa instinktīvi juta, ka spēcīgs pārdzīvojums liek zēnam izturēties pilnīgi dabīgi. Viņa zināja, ka viņš mīl padroni. Viņš laikam juta nemieru. Bet uztraukties bija muļķīgi. Tas bija bērnišķīgi un smieklīgi. Viņa iestāstīja sev, ka viņu uztrauc Gaspares nemiers un ka viņai pielīp tā noskaņojums.

— Murbs jāgaida, mīļais Gaspare, — viņa sacīja.

— Paclrone tūliņ pārnāks. Varbūt viņš nāk caur Mare-kiaro ciemu. Viņš droši vien iegriezās viesnīcā, lai redzētu, kā jūtas slimais sinjors pēc šeit augšā pavadītās dienas. Es esmu pārliecināta par to.

Hermiona paskatījās uz viņu un gaidīja, ka viņš tai piekritīs, bet ieraudzīja viņa nopietnās, liesmainās acis, kuras nemaz nebija pārliecinājis tas, ko viņa teica. Viņa nevarēja noliegt, ka tā neizglītotajai un primitīvajai dabai šai brīdi ir vara pār viņu. Viņa palaida tā roku un apsēdās pie mūra.

— Pagaidīsim šeit laukā drusku, — viņa sacīja.

— Va bene, signora.

Viņš stāvēja gluži klusu, bet viņa juta, ka šai nedabīgajā klusumā ir liels nemiers, un viņa neskatījās uz zēnu. Tagad jau bija pilnīgi nakts. Viņa raudzījās lejā gravā uz ceļu, pa kuru vajadzēja nākt Morisam, ja tikai viņš nebija aizgājis uz Marekiaro apraudzīt Artuā. Viņa teica Gasparem, ka tas var būt Morisa aizkavēšanās iemesls, bet pati tam neticēja. — Kāds gan vēl varēja būt cits iemesls? Peldēt viņš peldēja lieliski. Kāpēc viņa sev arvien atkārtoja šo domu?

Minūtes pagāja lēni. Ap viņiem valdīja dziļš klusums, bet viņa neatrada tanī nekāda miera. Tas uztrauca viņu tāpat kā Gaspares sastingums. Tas sāka viņu biedēt. Viņa vēlējās dzirdēt kādu skaņu. Piepeši mājā atspīdēja gaisma.

— Sinjora! Sinjora! — Lukrēcija sauca.

— Ko teiksi? — Hermiona jautāja.

— Vakariņas ir gatavas, sinjora.

— Sinjore vēl nav pārnācis. Viņš ir mazliet nokavējies.

Lukrēcija parādījās kāpņu galā.

— Kur gan sinjore palicis, sinjora? — viņa jautāja. — Te jau var uznākt par . . .

Viņa pēkšņi apklusa. Hermiona ātri paskatījās uz Gaspari un redzēja, ka viņš nikni raugās uz Lukrēciju, lai tā klusē.

— Gaspare! — Hermiona piepeši pieceļoties teica.

— Sinjora?

— Tas ir savādi, ka sinjors nenāk.

Zēns neko neatbildēja.

— Varbūt — tiešām notikusi — nelaime?

Viņa centās runāt mierīgi.

Zēns neko neatbildēja.

— Es neticu, ka viņš liktu man tik ilgi gaidīt, ja . . .

— Es iešu lejā uz jūru, — zēns iesaucās. — Sinjora, ļaujiet man iet lejā uz jūru!

Viņa balsī bija dzirdams dedzīgs lūgums. Hermiona vilcinājās, bet tikai brīdi, un tad teica:

— Jā, ej! Pagaidi, Gaspare!

Viņš jau bija pagriezies pret arku.

— Es iešu tev līdz.

— Jūs, sinjora?

— Jā.

— Jūs nevarat nākt. Nenāciet!

Viņš tiešām pavēlēja viņai, — padronai.

— Nenāciet, sinjora! — viņš strauji atkārtoja.

— Bet es iešu, — viņa teica.

Viņi raudzījās viens otrā. Starp viņiem norisinājās it kā cīņa. Gaspares izturēšanās, vārdi un balss skaņa lika Her-mionai noprast, ka tam tiešām bail. Viņa nejautāja, no kā viņš baidās. Viņa nedrīkstēja to jautāt. Bet viņa atkārtoja:

— Es iešu tev līdz, Gaspare.

G aspare raudzījās viņā un saprata, ka viņa neatkāpsies no sava lēmuma. Ja viņš ies, Hermiona nāks līdz.

— Pagaidīsim tepat, sinjora, — viņš sacīja. — Padrone tūliņ pārnāks. Labāk pagaidīsim.

Bet cik iepriekš viņa izlikās pacietīga, tik tagad kļuva aktīva.

— Es eju, — viņa atbildēja. — Ja tu nenāksi, es iešu viena.

Viņa runāja ļoti mierīgi, bet viņas balss drebēja. Zēns

redzēja, ka пал' nozīmes viņai pretoties. Viņš nolieca galvu, viņa sejā atgriezās īgnais skats, bet viņš klusēja.

— Mēs drīz būsim atpakaļ, Lukrēcija. Mēs tikai paiesim drusku lejā pretim padronem. Nāc, Gaspare!

Viņa uzrunāja to klusu, laipni, gandrīz lūdzoši. Viņš izgrūda dīvainu skaņu. Tas nebija ne vārds, ne elsa. Viņa nekad nebija dzirdējusi neko līdzīgu. Viņai tas izlikās apslāpēts sirds kliedziens, ko plosa asas sāpes.

— Gaspare, — viņa teica, — mēs viņu satiksim, Mēs viņu satiksim gravā.

Viņi sāka iet. Ejot Hermiona pameta skatu lejā uz jūru. Parasti ap šo laiku, kad iestājās nakts, Sirēnu mājā mirdzēja uguntiņa. Šonakt nebija iedegta mazā dzirksts. Viņa redzēja tikai tumsu un apstājās.

— Kā? — viņa iesaucās. — Tur nav gaismas!

— Sinjora?

— Tur nav gaismas! — viņa atkārtoja, rādot pāri mūrim. Viņa nezināja, kāpēc viņu biedē šis niecīgais apstāklis.

— Es eju, sinjora.

— Gaspare, — viņa teica, — dod man roku un palīdzi noiet pa taku. Nakts ir tik tumša, vai nē?

Viņa izstiepa roku. Zēna roka bija auksta.

Viņi sāka iet lejā uz jūru.

XXI

Ejot lejā pa stāvo nogāzi, viņi nerunāja, bet kad viņi sasniedza gravu, Gaspare pēkšņi apstājās un atrāva padronai savu auksto roku.

— Sinjora, — viņš gandrīz čukstēja, — ļaujiet man iet vienam!

Viņi stāvēja koku ēnā, un šeit bija daudz tumšāks, nekā kalna nogāzē. Hermiona nevarēja skaidri saredzēt zēna seju. Viņa piegāja tam tuvu klāt.

— Kāpēc tu gribi iet viens? — viņa jautāja.

Arī viņa neviļus runāja pusbalsī.

— No kā tu baidies? — viņa piebilda.

— Es nebaidos.

— Nē. tu baidies, — viņa teica. — Tavas rokas ir gluži aukstas.

— Ļaujiet man iet vienam, sinjora!

— Nē, Gaspare, es domāju, ka nav nekā, ko baidīties. Bet ja būtu notikusi kāda nelaime, tad man vajadzētu būt tur. Neaizmirsti, ka padrone ir mans vīrs.

Viņa gāja tālāk, un Gaspare viņai sekoja.

Hermiona bija runājusi noteikti un pat gandrīz jautri, lai apmierinātu zēnu, kura nemiers bija lielāks nekā tam bija iemesls būt. Vīrieti var aizkavēt tik daudz sīkumu. Moriss varbūt tiešām mājup nākot meta līkumu caur Marekiaro ciemu. Tādā gadījumā viņi to nesatiks, ja iegriezīsies grava. Hermiona to zināja, bet nevilcinājās iet tālāk. Viņa nevarēja šonakt palikt pasīva. Viņai zuda pacietība. Viņai bija nācies ļoti grūti uzkavēties terasē. Tagad viņa vairs nevarēja ilgāk gaidīt. Viņa traucās uz priekšu. Lai gan viņa tajā sev neatzinās, viņu pamazām pārņēma bailes, tādas bailes, kādas viņa līdz šim vēl nebija pazinusi un iedomājusies.

Viņa vēl nebija pazinusi un iedomājusies tādas bailes. Bet viņai bija vēl otra, pretēja un noteikta sajūta. Viņai sāka likties, ka bailes, kas viņu tagad pārņem, uzglūnēja viņai jau ilgāku laiku, jau kopš tās nakts, kad viņa zināja, ka brauks uz Āfriku. Vai viņa pat to nemēģināja izskaidrot Mo-risam?

Vai var vēlreiz atgriezties šis skaistās dienas un laimīgās naktis? Cik bieži viņa neatkārtoja to domās! Vai tā nebija baiļu balss, kas iečukstēja šos un līdzīgus vārdus viņai prātā. Un vai nebija iepriekšējas zīmes? Vai nebija iepriekšējas zīmes?

Viņa dzirdēja sev līdzās gravā Gaspares soļus, un viņai likās, ka no to skaņas uz daudzajiem vaļējiem akmentiņiem var uzminēt, ka viņš deg nepacietībā un slepeni dusmojas, ka tam viņas dēļ jāiet tik lēni. Ja viņš būtu viens, tas aizšautos lejā kā zibens. Viņa bija stipra un veikla. Viņa instinktīvi gāja ļoti ātri. Bet viņa bija sieviete, nevis zēns.

— Es nevaru izturēt, Gaspare, — viņa domās teica un atkārtoja to neskaitāmas reizes, steidzoties uz priekšu.

Vai nebija iepriekšēju zīmju?

Viņas pēdējā vēstule, kas pazuda, tā kā Moriss nezināja viņu sagaidīt un apsveikt. Kad viņa sasniedza Kataro piestātni un neredzēja viņu uz perona, tā juta: — Es esmu viņu zaudējusi. — Vēlāk, tūliņ pēc tam viņa smējās par šo sajūtu, un viņai tā likās muļķīga. Tomēr viņa bija to pārdzīvojusi. Un tad, kad viņš beidzot pārnāca, viņa redzēja, kā viņš grib labāk gulēt laukā terasē. Viņa tam piekrita. Viņi neatjaunoja vecās, jaukās laulāto draugu attiecības.

Vai nebija iepriekšēju zīmju?

Un gandrīz pirms nepilnas stundas viņa metās ceļos Madonnas della Roeca priekšā un dedzīgi aizlūdza par pamestām sievietēm, par sievietēm, kas mīlēja un bija zaudējušas tos, kurus mīlēja.

Viņa tagad atradās pilnīgi baiļu varā un zināja to. Kāpēc viņa aizlūdza par vientuļām, pamestām sievietēm? Kas.viņu pamudināja uz tādu lūgšanu?

— Vai es aizlūdzu par sevi?

Pie šīs domas viņu pārņēma fizisks nespēks, un viņa juta, ka nespēj vairs paiet. Ceļmalā starp klinšu šķautnēm auga kupls olīvu koks, un sniedza viņai pretim zarus. Viņa neviļus pieķērās vienam un apstājās. Viņa apstājās tik pēkšņi, ka Gaspare tumsā uzskrēja viņai virsū.

— Sinjoral Kas noticis? — viņš īgni jautāja.

Hermiona jau gribēja teikt, lai viņš ātri iet viens tālāk.

— Kas noticis, sinjora?

— Nekas, — es tikai gāju par ātru. Pagaidi brīdi!

Viņa juta tā lielo nepacietību, un viņai likās, ka tā šovakar izturas pret zēnu ļoti cietsirdīgi.

— Tu zini, Gaspare, — viņa teica, — ka sievietes nevar tik ātri paiet. Mums ir gari svārki.

Viņa iesmējās. Cik viņas smiekli tumsā skanēja nedabīgi un baigi! Zēns klusēja. Hermiona zināja, ka viņš brīnās, kāpē(. viņa tā smējās. Pēc brīža viņa palaida zaru. Bet kājas viņa trīcēja, un kad viņa sāka iet, tā grīļojās.

— Jūs jau esat piekususi, sinjora. Jums labāk vajadzj,.( ļaut man iet vienam.

> , ... *J'*i

Hermiona pirmo reizi viņam meloja:

— Man būtu bail gaidīt vienai pašai tumsā. Es tcn,ļct spētu.

— Kas tad nāktu?

— Man būtu bail.

Hermionai likās, ka zēns tumsā neticīgi raugās uz viņu, bet viņa nebija droša par to.

— Esi šovakar labs pret mani, Gaspare! — viņa teica.

Viņa piepeši dedzīgi kāroja maiguma, atbalsta un līdzjūtības.

— Tu tāds būsi? — viņa piebilda.

— Sinjora! — zēns atbildēja.

Pēc balss likās, ka viņš ir apvainojies, bet kad viņa nonāca pie nedrošās vietas, viņā paņēma Hermionu zem rokas un ļoti uzmanīgi, gandrīz pat maigi palīdzēja viņai tikt pāri. Viņai saskrēja acīs asaras. Viņa raudāja par tādu nieku! Hermiona aizgrieza galvu, lai Gaspare to neredzētu, un mēģināja savaldīties.

Viņu atkal mocīja jautājums:

— Vai es aizlūdzu par sevi pašu pie Madonnas della Rocca altāra?

Hermiona par laimi vai nelaimi bija apdāvināt.a ar fantāziju, un tā ka viņa neizmantoja savu iztēles spēju nevienā mākslas nozarē, tad tā varbūt diezgan stipri kalpoja viņai dzīvē. Laimē tā bija laba palīdze, kas vairoja prieku, bet nelaimē vai uztraukuma brīžos tā, kā jau tas parasti mēdz būt, bija nolādēta lieta. Tad tā stāvēja viņai līdzās kā dēmons, pilna visbriesmīgākajām iedomām. Velnišķīgā izdomā tā dzīvi uzbūra viņai ainas, kas satricinātu visstiprāko drosmi. Nākotni tā gleznoja tumšu. Pasauli rādīja kā tukšumu, un viņa krita, krita šai tukšumā, bet nesasniedza nekā.

Arī tagad gravā tā atradās viņai līdzās, un kad viņa uzstādīja sev briesmīgus jautājumus, tā deva briesmīgas atbildes. Un tā atgādināja viņai vēl citas iepriekšējas zīmes, :as tai agrāk neienāca prātā.

Kāpēc viņi abi ar Morisu šodien domāja un runāja par nāvi?

Kad viņa kalna virsotnē vēroja saules lēkta krāšņumu, 'ņa iedomājās nāvi un teica Morisam: — Kalni paliks, bet ēs . . . ! — Tā, zināms, bija nodrāzta frāze, un to viņa

,1 teikusi katrā laikā, vērojot mūžīgo dabu. Tūkstošiem ku tūkstoš gadījumos atkārtoja to pašu. Tomēr dēmons Vi.mi līdzās tagad čukstēja, ka šai piezīmei ir bijusi sevišķa nozīme.

Viņa pat bija teikusi: — Kāpēc mums jādomā vairāk par nāvi, kad grib dzimt jauna dzīvība?

Dzīve nozīmē zaudējumus un ieguvumus. Ik dienu un ik stundu rodas jaunas dzīvības. Ap mums ir ne vien šīs jaunās dzīvības, bet arī nāve. Iegūstot bieži vien arī kaut ko zaudējam. Kāds būs viņas liktenis?

Un Moriss ierunājās par nāvi vēlāk, kad devās projām uz jūru. Viņa atcerējās tā vārdus, bet varbūt tos viņai iečukstēja dēmons.

— Neviens nezina, kas var notikt, — ja nu viens no mums šeit nomirst? Vai tev neliekas, ka labi būtu dusēt tur, kur mēs bijām šo pēcpusdienu, zem ozoliem, ar skatu ur. Etnu un jūru?

Tie bija viņa pēdējie vārdi, bet viņš bija tik pilns dzīvības, ka laikam gandrīz nemaz nevarēja saprast nāves iespēju. Tomēr visu dienu viņu tuvumā, droši vien, atradās nāve. Viņa atcerējās savu sapni, vai pareizāk murgus. Viņa miegā runāja un čukstot lūdza: — Neatstāj mani vienu! — Vēlāk viņa mēģināja iedomāties Morisu Anglijas apstākļos, bet nevarēja. Viņai bija licies, ka Sicīlija nekad to vairs neatlaidīs. Un kad viņa to izstāstīja, viņš lika nojaust, ka Sicīlija var viņu paturēt tikai zemes rokās, — rokās, kas uz mūžu patur cilvēka miesu.

Varbūt liktenis bija nolēmis, ka viņas sicīlietis nekad neatstās iemīļoto salu. Cik reti visā Sicīlijā pavadītajā laikā Hermiona iedomājās viņu kopējo nākotnes dzīvi Anglijā! Viņa vienmēr redzēja sevi ar Morisu dienvidos. Likās, ka viņš pieder dienvidiem, un viņa to atveda uz tiem. Bet vai dienvidi viņu tagad atlaidis? Viņai ienāca prātā teika par sirēnām. Tās vilināja cilvēkus postā. Viņa iedomājās, ka tās sēž uz klintīm Casa della Sirene tuvumā un vilina, — vilina viņas sicilieti.

Sen atpakaļ, kad viņa tikko iepazinās ar Morisu un iemīlējās tā skaistumā, viņa dažreiz iedomājās to par teiku būtni. Viņa rotaļīgā fantāzijā iztēloja to par Merkuriju, Endimionu, dejotāju, faunu un Amoru, kas rītausmā atstāj Psihi. Tagad viņa ļāva brīdi vaļu baiļu iedomām. Viņa iedomājās, ka sirēnas sauc no klintīm, bet Moriss klausa viņu aicinājumam un iet bojā. Dēmona čuksti tumsā kļuva arvien baigāki. Lai gan viņa kādu laiku padevās lietuvēna burvībai, saprāts pilnīgi neatstāja viņu; un tā drīz vien saņēmās. Viņa sāka sev iegal-vot, ka dodot vaļu tik fantastiskām bailēm, viņa ir sevis necienīga un nicināma. Agrāk viņa nekad nebija smieklīga un nevarīga. Viņa, gluži otrādi, bija stipra un saprātīga, lai arī savdabīga un liela entuziaste. Daudzi un pat stipri cilvēki atbalstījās pret viņu. Artuā bija viens no tiem. Un viņa līdz šim vēl nebija nevienu pievīlusi.

— Es nedrīkstu pievilt pati sevi, — viņa pēkšņi domāja. — Es nedrīkstu būt muļķe, tāpēc ka mīlu.

Viņas mīla bija ļoti stipra, un viņa drīz vien šķīrās no mīļotā cilvēka. Viņa tik dedzīgi vēlējās atkal atgriezties pie tā, ka viņā pamodās bailes. Viņa tomēr atgriezās. Āfrikā pārdzīvotās bailes, ka viņa varbūt nekad vairs nebūs kopā ar to viņu Sicīlijas mājā, izrādījās veltīgas. Viņa atcerējās, cik bieži tās mocīja viņu, sevišķi nakts tumsā. Gluži veltīgi viņa bija pārlaidusi mokpilnas stundas. Viņu bija vajājusi pašas fantāzija. Tagad tā vajāja viņu vēl ļaunāk. Piepeši viņa apņēmās neļaut tai vairs vaļu. Kāpēc viņa tā baidījās par Moris» nokavēšanos, kas varbūt tūliņ izskaidrosies visvienkāršākā kārtā? Kāpēc viņa vispār baidījās?

Gaspares kāja atsitās pret akmeni un aizgrūda to viņai garām lejā pa taku.

Ā! Gaspare! Tā bija viņa balss un izturēšanās, kas viņu biedēja un kas vispirms radīja viņā bailes.

— Gaspare! — Hermiona teica.

— Jā, sinjora?

— Iesim līdzās. Ceļš tagad ir diezgan plats.

Zēns pievienojās viņai.

— Gaspare, — viņa turpināja.

— Kad mēs satiksim padroni, tad abi izskatīsimies pēc

muļķiem.

> >

— Kad satiksim padroni? — zēns drūmi atkārtoja.

— Jā. Viņš smiesies, ka tā skrējām lejā. Viņš domās, ka esam zaudējuši prātu.

Vienīgā atbilde bija klusums.

— Vai nē gan? — viņa jautāja.

— Non lo so.

— 0, Gaspare! — viņa iesaucās.

— Neesi tāds šovakar! Tu zini, ka tu mani biedē?

Zēns neatbildēja.

— Kas tev noticis? Kas tev visu dienu kaiš?

— Niente.

Viņa balss bija skarba, un viņš atkal palika iepakaļ.

Hermiona zināja, ka viņš slēpj kaut ko no tās. Viņa brīnījās, kas tas varētu būt. Tam vajadzēja stāvēt, sakarā ar viņa uztraukumu. Domas viņai strādāja drudžaini. Moriss — jūra — pelde — Gaspares bailes. Moriss ar Gaspari bieži kopā peldējās, kamēr viņa atradās Āfrikā.

— Gaspare, — viņa sacīja, — es gribu, lai tu nāktu man līdzās.

Viņš vilcinot ies panācās uz priekšu.

— Tu pēdējā laikā peldējies kopā ar padroni?

— Jā, sinjora.

— Vairākas reizes?

— Jā, sinjora.

— Vai tu novēroji, ka viņš peldoties nogurst, vai ka pekle viņam kaut kā nāk par ļaunu?

— Nogurst, sinjora?

— Tu zini, ka ir tāda lieta, ko angļi sauc par krampjiem. Tie dažreiz sagrābj labākos peldētājus. Es domāju, ka tad cilvēks sajūt briesmīgas sāpes un nevar pakustināt locekļus. Vai padronem nekad tie neuznāca, kad viņš peldējās kopā ar tevi? Vai tāpēc tev bija bail, kad viņš šovakar nepārnāca?

Viņa neviļus deva zēnam izdevību novelt no sevis aizdomas. Viņš sicīliešu veiklībā izmantoja to. Līdz šim viņš nezināja, ko darīt, un tāpēc kļuva drūms un gandrīz rupjš. Viņa stāvoklis bija ļoti grūts. Viņam bija jāglabā padror.es noslēpums. Tomēr viņš nespēja pasīvi palikt kalnā, kad zināja, ka jūrmalā varbūt norisinās traģēdija. Viņu mocīja nemiers, kuru viņš nedrīkstēja izrādīt, lai nenodotu noslēpumu, kuru viņš bija svēti apsolījies sargāt. Hcrmionas piezīme atgādināja viņam to rītu, kad pūta siroko, viņa bailes un asaru lēkmi laivā. Atmiņas padarīja melus, kurus viņš gribēja stāstīt, gandrīz par patiesību.

— Jā, sinjora. Tāpēc man bija bail.

Viņa balss vairs neskanēja drūmi.

— Vai padronem uznāca tādi krampji? — viņai atkal atgriezās briesmīgās bailes.

— Sinjora, tas bija vienu rītu.

— Jūs mēdzāt peldēties no rītiem?

Gaspare stipri piesarka, betHermioria to tumsā neredzēja.

— Tas bija tikai vienu reizi, sinjora. Mēs zvejojām.

— Izstāsti man visu!

Gaspare izstāstīja, kā padrone iegrima jūrā. Viņš tikai šo notikumu iztēloja par īstu nelaimes gadījumu. Hermiona uztraukti klausījās. Tātad Moriss viņas prombūtnē gandrīz dabūja galu un bija jau atradies nāves skavās. Viņas bailēm Āfrikā bija vairāk pamata, nekā viņa domāja. Dzirdot Gas-pares stāstu, viņu pārņēma šausmas.

— Un tad, sinjora, es raudāju, — zēn3 piebilda. — Es raudāju.

— Tu raudāji?

— Es domāju, ka nekad nebeigšu raudāt.

Cik šī atklātā atzīšanās bija pretēja, angļu atturībai! Bet vai kāds angļu zēns bija vīrišķīgāks par šo kalniešu zeņķi?

— Bet tu taču izglābi padrones dzīvību! Lai Dievs tevi svētī!

Hcrmiona apstājās un satvēra atkal Gaspares roku.

— O, sinjora, mēs bijām divi. Mums bija laiva.

— Bet, — Hermionai ienāca prātā cita doma, — ka pēc tāda atgadījuma tu varēji ļaut padronem iet peldēties vienam?

Ja Gaspare vel bridi atpakaļ juta, ka viņam gaidāma uzslava par uzticību, tad tagad viņš redzēja, ka viņam draud paļas par neuzticību. Bet viņš izglāba padroni jūrā, kad tas nemaz nebija vajadzīgs. Viņš apzinājās savu uzticību un klusumā lepojās ar to, kā krietna sieviete apzinās un lepojas ar savu godu. Tāpēc viņš gaidīja uzslavu. Viņš necieta, ka apšauba viņa uzticību un modrību.

— Es neesmu vainīgs, sinjora, — viņš strauji iesaucās.

— Es gribēju iet. līdz. Es lūdzu, lai ļauj man iet, bet padrone

neatļāva.

>

— Kāpēc nē?

Cik Hermiona varēja saskatīt tumsā, tad viņai likās, ka zēna sejā atgriežas īgnā izteiksme.

— Kāpēc nē, sinjora?

— Jā, kāpēc nē?

— Viņš glābēja, lai palieku pie jums. Viņš teica: — Paliec pie padronas, Gaspare, citādi viņa būs gluži viena.

— Tiešām? Labi, Gaspare, tu neesi vainīgs. Bet tu jau zini, ka es nekad tā nedomāju, — Hermiona teica, jo no zēna balss nojauta, ka viņš ir apvainojies. — Nāc! Mums jāiet tālāk.

Tagad viņa pilnīgi apzinājās savas bailes. Tām bija noteikts veids, un tās auga naktī ar katru brīdi, apņemot viņu. Viņa cerēja, ka satiks Morisu ceļā, bet ar katru brīdi, kas pagāja, viņai zuda cerības izdzirdēt viņa soļu troksni un nostiprinājās pārliecība, ka noticis kaut kas ļauns. Tikai reizi viņas bailes atslāba. Kad viņi jau gribēja atstāt gravu, Gaspare piepeši satvēra viņas roku.

— Kas ir, Gaspare? — viņa uztraukta jautāja.

Viņš pacēla roku.

— Klusu! — viņš čukstēja.

Hermiona klausījās, aizturot elpu. Nakts bija klusa, mierīga un bez vēja. Koki nešalca, strauts bija izžuvis, un tanī vairs nečaloja ūdens kritums. Pat jūra bija mēma, un ja tā viļņoja, tad tik klusu, ka viņi to nevarēja dzirdot no tās vietas, kur stāvēja. Un tagad šai tumšajā klusumā viņi izdzirda

r

vieglu skaņu. Tie noteikti bija soļi uz akmeņiem. Ja, tie bija soli.

y

Ilcrmionu pārņēma tik nevaldāms prieks, ka tikai tagad viņa saprata, cik bija pārdzīvojusi lielas bailes.

— Tas ir viņš! Tas ir padrone! — viņa Gasparem pieliekusies čukstēja.

Viņš pamāja. Viņa acis mirdzēja.

— Andiano! — viņš čukstot atbildēja.

Zēna nepacietībā viņš gribēja steigties uz priekšu pretim gausajam nācējam, bet Hermiona viņu atturēja. Viņa gribēja klausīties jaukajās skaņās, solos uz akmeņiem, kas ik mirkli nāca tuvāk.

— Nē. Pagaidīsim viņu šeit! Pārsteigsim viņu!

— Va bene!

Viņi drebēja uztraukumā, bet gaidīja. Soļi bija gausi, tā bija piekusuša cilvēka gaita, bet varbūt Hermionai tā tikai likās. Viņa domāja, ka Moriss reti kad tā iet. Viņš bija viegls un vingrs. Viņa kustības bija tikpat straujas kā viņa skati. Bet tam vajadzēja būt viņam. Zināms, tas bija viņš. Viņš bija noguris pēc garās peldes un gāja lēnām, lai nesakalstu. Nācējs tuvojās, smiltis čirkstēja skaļāk zem viņa kājām.

— Tas nav padrone! — Gaspare teica.

Acis viņam satumsa.

— Jā! Jā! Tas ir viņš! — Hermiona pretojās.

— Nē, sinjora. Tas ir zemnieks.

Viņas prieks gaisa. Lai gan viņa pretojās Gasparem, tā sāka just, ka viņam taisnība. Šie soļi bija smagi un gurdi, tie bija veca vīra soļi. Tas nevarēja būt viņas Merkurijs, kas steidzās uz mājām kalnā. Bet viņa vēl gaidīja. Piepeši viņi saskatīja tumsā salīkušu stāvu, sicīliešu cepuri galvā.

— Andiamo!

Šoreiz viņa vairs neatturēja Gaspari. Klusu viņi devās tālāk. Kad viņi satika pretimnācēju, tas apstājās. Hermiona pat nepaskatījās uz to, bet garām ejot dzirdēja vecu, ķērkstošu balsi sakām:

— Benedicite!

Sicīliešu sveiciens šoreiz viņai izklausījās briesmīgs.

Viņa neatbildēja uz to. Viņa nespēja. Gaspare arī neko neteica. Viņi klusu steidzās uz priekšu, līdz sasniedza Isola Bella lielceļu, kur Moriss tirgus dienas rītā satika Madalēnu.

Tas bija tukšs. Biezā, baltā putekļu kārta uz ceļa viņiem pie kājām izskatījās spokaina. Tagad viņi varēja dzirdēt, kā pret krastu, kur bija izvilktas zvejnieku laivas, klusu un vienmuļi atsitās viļņi, un tālumā pa labi varēja saskatīt Kataro spuldžu virknes.

— Kur jūs ejat peldēties? — Hermiona jautāja, visu laiku runājot klusinātā balsī. — Šeit, pie Isola Bella?

Viņa skatījās lejā uz mazās saliņas klintīm un tumšo jūras līmeni. Līdz šim viņa vienmēr jūsmoja par tā skaistumu, bet tagad tas viņai izlikās noslēpumains un ļauns.

— Nē, sinjora.

— Kur tad?

— Mazliet tālāk. Es aiziešu tur.

Pēc balss varēja noprast, ka viņš vilcinās. Viņš nezināja, ko darīt.

— Lūdzu, sinjora, palieciet šeit. Apsēdieties krastmalā uz sola. Es aiziešu un tūliņ būšu atpakaļ. Es skriešu. Tā būs labāk. Ja jūs nāksiet līdz, paies daudz vairāk laika.

— Ej, Gaspare! — viņa teica. — Bet, — pagaidi, — kur jūs tieši peldaties?

— Tepat netālu, sinjora.

— Tai mazajā līcī pie raga, kur atrodas Sirēnu māja?

— Dažreiz tur un dažreiz tālāk, pie alām. Arivederla!

Uz ceļa nokūpēja tikai baltie putekļi, kad viņš pazuda.

Hermiona neapsēdās uz sola. Viņa gribēja šeit gaidīt, bet viņa ļāva Gasparem iet, jo zēns runāja taisnību, un viņa negribēja to aizkavēt. Ja bija noticis kaut kas nopietns, tad no svara bija katrs mirklis. Pēc īsa brīža viņa tam sekoja. Ejot viņa visu laiku skatījās uz jūru. Ceļš drīz vien uzveda viņu pakalnā, un viņa ieraudzīja līci, kurā Moriss zvejojot izdzirda Madalēnas kliedzienu. Ceļmalu iežogoja akmens mūris. Apmēram divdesmit pēdas zemāk gar līča malu aizstiepās dzelzceļa sliedes. Viņa pārliecās pār mūri un skatījās lejā, jo cerēja, ka ieraudzīs Gaspari, bet viņa te nebija. Tumšā, mierīgā jūra, divu ragu aizsargāta, ar klinšu saliņu līča vidū bija gluži klusa. Tā gulēja rāma kā dīķis mežā zem zvaigžņotas debess. Cietzeme ar robainajām klintīm pa kreisi izskatījās noslēpumaini tumša. Hermiona jutās briesmīgi viena un pamesta. Viņai bija žēl, ka ļāva Gasparem iet. Tomēr viņa baidījās tā atgriešanās. Ko viņš pastāstīs? Tagad, kad viņa atradās pie jūras, tā juta, ka Morisu nekas nevarēja šeit aizkavēt. Šeit nebija neviena cilvēka. Zvejnieki atradās augšā ciemā. Zemnieki jau sen bija beiguši darbu. Uz ceļa neredzēja neviena gājēja. Šeit nebija un nevarēja būt nekā, kas viņu aizturētu. Hermionai likās, ka ir jau pusnakts, visdziļākās tumsas un klusuma brīdis.

Kad viņa novērsās no mūra un pagriezās, lai uzkāptu pakalna galā, kur atvērās skats uz visu plašo jūru, viņai bija bail. Aizdomas sāka piepildīties. Ar Morisu laikam bija noticis kaut kas briesmīgs.

Kājas viņai atkal sāka trīcēt. Viss ķermenis viņai kļuva nevarīgs un vājš kā vecam cilvēkam, kura dzīve iet uz galu. Pakalns nebija visai stāvs, bet tas izlikās viņai kā krauja, un viņa domāja, ka nekad nespēs tanī uzkāpt. Viņa jutās nogurusi un nožēlojama un nevaldīja par sevi ne fiziski, ne garīgi. Viņa vairs neticēja balsīm, kas centās tai čukstēt parastus mierinājumus, ka Moriss aizgājis uz Marekiaro vai ka viņš izvēlējies citu ceļu uz mājām. Zemapziņa viņai teica, ka viņas bailēm ir zināms pamats un ka viņa tā necieta bez iemesla. Tā teica: — Tavas bailes attaisnojās.

Beidzot viņa atradās pakalna virsotnē un varēja neskaidri redzēt krastmalu pie alām, kurās reiz pārnakšņoja zvejnieki. Pa labi viņai bija taka, kas veda lejā uz šauro klinti, kas savienoja Sirēnu salu ar cietzemi. Viņa paskatījās uz to, bet nedomāja nogriezties. Gaspare, droši vien, aizgāja pa to. Viņš atradās lejā pludmalē, meklēja un varbūt sauca padro-nes vārdu. Noraizējusies viņa lēnām sāka iet lejā. Viņa bija cieši iedomājusies, ka iespējamais nelaimes gadījums vedams sakarā ar jūru un tāpēc visu laiku gāja gar pašu ceļamalas mūri un arvien skatījās lejā uz ūdeni. Pēc divām trim minūtēm viņa sasniedza dīķim līdzīgo līci, miniatūro fjordu to koku pakājē, kas slēpa Sirēnu māju. Ūdens šeit izskatījās tumšs kā melnkoks. Viņa raudzījās uz to un redzēja krastmalā laivu. Tad viņa pameta skatu pāri pretim uz kokiem, kur parasti vienmēr spīdēja spuldze, kuru viņa ar Morisu redzēja no terases. Tagad viss bija tumšs. Koku biezoknis stāvēja kā sastindzis un izveidoja klusu un nepieejamu paslēptuvi. Viņa gandrīz nevarēja iedomāties, ka aiz tā kāds dzīvo. Tomēr Sirēnu mājas iedzīvotāji droši vien mierīgi gulēja, kamēr viņa bailēs klīda pa balto ceļu.

Viņa bija brīdi apstājusies un gribēja atkal sākt iet, kad izdzirda vāju un tālu, bet tomēr skarbu un noteiktu troksni. Likās, ka nikni tiek dauzīts koks, un tad atskanēja sauciens. Viņa gaidīja. Skaņa izdzisa. Viņa uzmanīgi klausījās. Pilnīgi klusajā naktī skaņas varēja dzirdēt ļoti tālu. Sākumā viņa nevarēja saprast, no kurienes nāca šis. troksnis, kas viņu uztrauca. Drīz vien tas atkārtojās, un viņa saprata, ka kāds nikni un neatlaidīgi dauza koku — droši vien koka durvis. Tad atkal bija dzirdams sauciens. Šoreiz viņa pazina vai arī iedomājās, ka pazīst Gaspares saniknoto balsi. Viņa paskatījās pāri melnajam ūdenim uz melno koku biezokni un apķērās, ka Gaspare atrodas tur. Viņš bija devies uz vienīgo māju starp abām peldvietām, lai pajautātu tās iedzīvotājiem, vai tie nav redzējuši padroni.

Tas bija ļoti dabīgs un saprātīgs solis, un viņa uztraukta gaidīja un cerēja, ka ieraudzīs gaismu, kad Salvatore, —jā, tā viņu sauca, — kad Salvatore uzmodīsies un atvērs durvis. Viņš kaut ko zinās, viņš, mazākais, zinās, kad Moriss atstāja jūru.

Klauvējieni un saucieni atkārtojās — četras, piecas reizes. Tad iestājās ilgs klusums. Visu laiku valdīja tumsa, ko neiz-kliedēja zemes zvaigzne, gaisma, kuru viņa gaidīja. Klusums sāka izlikties viņai bezgalīgs. Sākumā viņa domāja, ka Gaspare laikam sarunājas ar mājas īpašnieku un apjautājas par Morisu, bet drīz vien viņai likās, ka mājās neviena nav un ari ka zēns to ir sapratis. Tādā gadījumā viņam vajadzēja atgriezties vai nu uz ceļa, vai krastmalā. Viņa neredzēja pretējā krastā piesietu nevienu laivu. Ja viņš nepeldēs pāri līcim, tad nāks atpakaļ pa šauro klinti. Viņa pagājās mazliet atpakaļ lidz vietai, no kuras neskaidri varēja saredzēt šo klinti un gaidīja. Tik tumšā naktī droši vien bija bīstami iet pār to. Tagad viņas bailēm par Morisu pievienojās vēl bailes par Gaspari. Ja nu ar viņu notiek nelaime! Piepeši viņa steidzās atpakaļ uz taku, kas negriezās no lielceļa un gar tīruma malu veda lejā uz klinti, viņa sāka iet pa to, pagāja gar tīrumu un beidzot sasniedza krastmalu. Viņa raudzījās uz melno klinti un melno jūru, kas mierīgi gulēja dziļi lejā tai katrā pusē. Gaspare droši vien neuzdrošināsies šeit nākt. Ja viņš nāks, Hermionai likās, ka tas'dabūs galu vai ari sasitīsies jūrā uz klintīm, kas droši vien slēpās zem ūdens. Bet viņa zināja, ka Gaspare ir pārdrošs. Viņš bija veikls kā kaķis un nebaidījās par sevi. Varbūt viņš —

Viņā pusē tumsā parādījās nācējs, kas steidzās šurp.

— Gaspare!

Nācējs apstājās.

— Gaspare!

— Sinjora! Ko jūs šeit darāt? Madonna!

— Nenāc pa šo ceju, Gaspare! Tu nedrīksti šeit nākt!

— Kāpēc jūs esat šeit, sinjora? Es teicu, lai jūs gaidāt mani pie Isola Bella.

— Tu nedrīksti nākt pāri klintij. Es to neglābu, — viņa bailēs stingri atkārtoja.

— Klints, — tas nav nekas, sinjora. Esmu tai daudzreiz gājis pāri. Vīrietim tas nav nekas.

— Dienā varbūt, bet naktī, — nenāc, Gaspare! — Vai tu dzirdi mani? — Nenāc!

Viņa apklusa, aizturot elpu, jo redzēja, ka viņš nāk viegli, kailām kājām, taisns kā bulta un balansējot izstieptām rokām.

— Ā! — viņa iekliedzās.

)

Taisni pusceļā Gaspare bija paskatījies lejā uz jūru. Viņam tūliņ paslīdēja kāja, viņš pazaudēja līdzsvaru un krita. Viņa jau domāja, ka viņš būs nokritis, bet tas pieķērās rokām klintij, karājās brīdi virs jūras uz stieņa, līdz viņa ķermenis atradās virs klints. Tad — Hermiona nezināja, kā tas notika — viņš atradās tai līdzās.

Viņa satvēra to abām rokām. Viņa bija ārkārtīgi dusmīga.

— Kā tu drīkstēji mani neklausīt? — viņa uztraukumā trīcot jautāja. — Kā tu drīkstēji —

Zēna skats viņu apklusināja. Viņa aprāvās un raudzījās uz Gaspari. Visa veselīgā krāsa bija nozudusi no viņa sejas un viņš izskatījās svina pelēks.

— Gaspare, — tu taču — neesi ievainots?

— Laidiet mani, sinjora! Laidiet!

Hermiona viņu tūliņ atlaida.

— Kas noticis? Kur tu gribi iet?

Viņš rādīja uz krastmalu.

— Uz laivu. Tur — lejā ūdenī, — tur kaut kas ir ūdenī.

— Kaut kas? — viņa jautāja.

— Pagaidiet uz ceļa!

Viņš aizskrēja projām, un viņa vēl dzirdēja, ka tas skrienot sauca: — Madonna! Madonna! Madonna!

Kaut kas ūdenī! Viņai likās, ka sirds tai apstājās uz veselu mūžību un beidzot sāka sist kaut kur kaklā, smacējot viņu. Kaut kas, — vai Gaspare varēja saskatīt to? Viņa paspēra soli. Ar vienu kāju viņa stāvēja uz klints, ar otru uz cietzemes. Viņa noliecās un mēģināja paskatīties gar klints sienu lejā uz jūru, bet viņai reiba galva. Ja viņa nepaklausītu pašaizsardzības instinktam un ātri neatkāptos, tad nokristu. Viņa apsēdās turpat, kur bija stāvējusi, un, noliekusies pār ceļiem, klusu paslēpa seju rokās. Viņai likās, ka viņa atrodas vilcienā, kas iet cauri tunelim. Ausīs viņai skanēja dārdošs troksnis. Viņa nezināja, cik ilgi sēdēja un klausījās šai troksnī. Kad viņa pacēla galvu, nakts viņai izlikās vēl tumšāka kā agrāk, pilnīgi melna. Debesis tomēr bija pilnas zvaigžņu. Tās neaizsedza neviens mākonis. Viņa mēģināja ātri piecelties, bet ķermenis neklausīja viņas gribai. Viņa nogūlās, pagriezās uz sāniem, atbalstījās abām rokām pret zemi un ar lielām pūlēm kā krople beidzot piecēlās kājās. Gaspare teica:

— Gaidiet uz ceļa!

— Viņai bija jāatrod ceļš. Jā, tas viņai bija jādara.

— Gaidiet uz ceļa! Gaidiet uz ceļa! — viņa atkārtoja pie sevis. No sākuma viņa vairs neatcerējās, kur atrodas ceļš. Viņa domāja tikai par klinti un melno ūdeni. Ceļš bija balts. Viņai jāmeklē kaut kas balts. Un kad viņa atradīs to, tad viņai jāgaida. Kamēr viņa domāja, ka meklē, tā apķērās, ka iet pa putekļiem. Viņa ieelpoja tos sausus un rūgtus. Tad viņa atguvās un sāka saprast, ko dara.

Viņa vēl neko nezināja. Nakts bija tumša, jūra bija tumša. Gaspare pameta uz pēdējo tikai īsu skatu, pirms viņam paslīdēja kāja. Nevarēja būt iespējams, ka viņš pazina priekšmetu, kas atradās ūdenī. Un viņas fantāzija vienmēr iztēloja neiespējamas lietas. Dievs nav ļauns. Viņa teica to zem ozoliem, un tā bija taisnība. Tai vajadzēja būt taisnībai.

— Es neesmu neko noziegusies pret Dievu, — viņa tagad sev teica.

— Es nekad to neesmu gribējusi. Es vienmēr mēģināju izturēties pareizi. Dievs to zina. Dievs nebūs bargs pret mani.

SIS

Šai brīdī viņu bija atstājusi visa atjauta un viss, ko varēja saukt par gudrību. Viņa kļuva tik ārkārtīgi naiva, kā bērns, vai kā vienkāršs, neizglītots cilvēks.

— Es neticu, ka esmu slikta, — viņa domāja. — Un Dievs nav ļauns. Viņš negribēs mani sāpināt. Viņš negribēs mani sāpināt. Viņš negribēs mani nonāvēt.

Tā domājot, viņa mehāniski gāja uz priekšu, līdz atkal atcerējās, ka Gaspare piekodināja viņai gaidīt uz ceļa. Viņa raudzījās pāri mūrim lejā uz šauro pludmales strēmeli. Laiva, kuru viņa tur agrāk redzēja, bija pazudusi. To bija paņēmis Gaspar-e. Viņa stāvēja un raudzījās uz vietu, kur bija atradusies laiva. Tad viņa sāka domāt, kā nokļūt krastmalā. Viņa gaidīs tur. Mazliet zemāk mūris ceļmalā bija izdrupis, varbūt to bija izskalojusi lietus straume, un no šīs vietas zvejnieki bija ieminuši mazu taciņu lejā uz pludmali. Her-miona pārkāpa šai vietā mūrim un drīz vien atradās pie jūras, gandrīz tur, kur Moriss nometa drēbes tai naktī, kad devās meklēt balsi, kas raidīja viņam saucienu tumsā. Viņa gaidīja. Gaspare tūliņ atgriezīsies.

Viņam bija stipras rokas. Viņš airēja ātri. Viņai būs jāpagaida tikai dažas minūtes. Pēc pāris minūtēm viņa visu zinās. Viņa ieplēta acis, lai saskatītu laivu, kurai vajadzēja parādīties ap ragu no jūras puses. No sākuma viņa stāvēja, bet kad pagāja vairākas minūtes un laiva nenāca, viņa atkal sāka sajust nespēku un apsēdās uz akmeņiem tā, ka ūdens skāra viņai gandrīz kājas.

— Gaspare tagad zina, — viņa domāja. — Es nezinu, bet Gaspare zina.

Viņai tas likās savādi, ka svešs cilvēks uzzinās pirmais patiesību. Moriss piederēja viņai, tikai viņai, un Hermionai likās, ka nevienam citam nav daļas gar to. Viņš bija Gaspares padrone. Gaspare mīlēja viņu, kā sicīlietis mīl savu padroni. Anglijā viņu vēl mīlēja māte un tēvs. Bet vai kādu mīlu varēja salīdzināt ar tās sievietes mīlu, kurai viņš piederēja?

Viņa mātei bija vīrs. Gaspare bija — zēns. Tas drīz vien iemīlēs kādu meiteni, apprecēsies. Nē, viņai bija tiesības pirmai uzzināt patiesību par noslēpumaino priekšmetu ūdenī. >

Kamēr viņa gaidīja, spiežot rokas pret akmeņiem un raugoties uz tumšo zemes ragu, ap kuru vajadzēja parādīties laivai, viņu pārņēma dīvaina un briesmīga sajūta. Viņai vajadzēja to aizdzīt, bet viņa nespēja.

Viņai likās, ka Dievs šai brīdī pārbauda viņu — nabaga mīlošu sievieti.

— Ja Dievs ir man atņēmis Morisu, — viņa domāja, — tad viņš ir nežēlīgs, briesmīgi nežēlīgs, un es nevaru viņu mīlēt. Ja viņš nav man atņēmis Morisu, tad viņš ir mīlas dievs, kuru es varu un kuru man vajag pielūgt.

Kāds bija viņas Dievs?

Lielā pasaule sašaurinājās, pazuda plašie horizonti. Aiz viņas sirds robežām nekas cits vairs neeksistēja. Viņa, kā daudzi reliģiozi cilvēki tādos gadījumos, iedomājas, ka Dieva uzmanība koncentrēta tikai pie viņas dzīves un ka viņas pārdzīvojums ir tik spēcīgs, ka neviens cits nesaista tā vērību un nepelna tā līdzjūtību un maigumu.

Vai Dievs gribēja zaudēt viņas mīlu?

Droši vien nē!

Tad viņš nevarēja pieļaut to briesmīgo nelaimi, ko viņa baidījās. Viņš nejaus tai notikt.

Viņa sajuta it kā atvieglojumu. Viņas šaubas pēkšņi ma zinājās un gandrīz pat izgaisa.

Dievs grib, lai tās būtnes, kuras viņš radījis, viņu mīl. Viņš tīšām un patvaļīgi neiznīcinās mīlu, ko cilvēku bērns jūt pret viņu, — sajūsmas un pateicības pilnu mīlu par piešķirto laimi.

Nakts tumsā, kas klāja jūras līmeni, pie tumšā raga parā dījās kustīgs melnums, un Hermiona dzirdēja mierīgajā ūdenī airu šļakstus. Viņa ātri piecēlās. Viņa atkal sāka trīcēt. Viņa raudzījās uz laivu, it kā varētu to piespiest, lai tā atklāj viņas acīm savu noslēpumu. Bet tas bija tikai mirkli. Tad viņas dzirde it kā mēģināja uzminēt patiesību, mēģināja to uzminēt no airu šļakstiem ūdenī.

Šais skaņās nebija ritmiskas vienmērības, tās nebija drošas, nē, — nē.

Viņa dedzīgi klausījās un instinktīvi nolieca galvu sāņus. Viņai likās, ka dzird airējam piedzērušu cilvēku.Tagad airi ātri kūlās pa ūdeni, piepeši iestājās klusums, tad atskanēja smags šļaksts, it kā airis būtu izslīdējis no nedrošas rokas, tad dzirdēja dažus nevienādus vilcienus, jo viens airis tika vilkts pēc otra.

— Bet Gaspare ir zemnieks, — Hcrmiona domāja, — un nevis zvejnieks. Gaspare ir zemnieks un —

— Gaspare! — viņa iesaucās. — Gaspare!

Laiva apstājās līča vidū.

— Gaspare! Vai tu tas esi?

Viņa redzēja, ka laivā pieceļas tumšs stāvs.

— Vai tu tas esi, Gaspare? — viņa sauca stiprāk.

— Jā.

Vai tā bija Gaspares balss? Viņa to nepazina. Balss tomēr atbildēja: — Jā. — Laiva vēl arvien nekustīgi stāvēja līča vidū. Hermiona vairs nerunāja, viņai bija bail runāt. Viņa stāvēja un raudzījās uz laivu un sastingušo stāvu tanī. Kāpēc viņš neairēja uz sauszemi? Ko viņš tur darīja? Viņa raudzījās uz laivu un cilvēka augumu tanī, līdz vairs nekā neredzēja. Tad viņa aizvēra acis.

— Gaspare! — viņa aizvērtām acīm sauca. — Ko tu dari? Gaspare!

Nebija nekādas atbildes. Viņa atvēra acis un tagad atkal varēja redzēt laivu un airētāju.

— Gaspare! — viņa no visa spēka uzsauca tumšajam augumam. — Kāpēc tu neairē uz krastu? Kāpēc tu nenāc pie manis?

— Vengo!

Vārds atskanēja līdz viņai skaļi un īgni, it kā zēns dusmotos un gandrīz ienīstu viņu. Tara sekoja spēcīgi airu šļaksti. Laiva devās uz priekšu un nāca tieši uz viņu. Piepeši zēns apstājās airēt, viņa tumšais stāvs sabruka, un Hermiona dzirdēja elsas, izmisuma pilnas elsas, neskaidras skaņas un tad ilgas, spēcīgas raudas.

— Gaspare! Gaspare!

Balss viņai sažņaudzās kaklā un aprāvās.

— Un tad, sinjora, es raudāju, — es raudāju.

Kad Gaspare viņai to teica?

Un kāpēc viņš toreiz raudāja?

— Gaspare!

Tas atskanēja kā čuksts, ko viņa pati gandrīz nesadzirdēja.

Tad viņa metās uz priekšu tumšajā ūdenī.

Vēlu naktī Marekiaro apkārtnes ārstu Dr. Marini uzmodināja no miega spēcīgi klauvējieni pie viņa mājas ārdurvīm. Viņš apgriezās gultā uz otriem sāniem, norūca lāstu un tad gulēja gluži klusu un klausījās. Klauvējieni atkārtojās vēl spēcīgāk. Kā redzams, cilvēks, kas stāvēja laukā, visādā ziņā gribēja viņam piekļūt. Tur nekā nevarēja darīt. Krietnais ārsts nebija vairs jauns. Viņš nolaida uz grīdas gurdās kājas, aizgāja līdz atvērtajam logam un izbāza laukā galvu. Lejā stāvēja kāds cilvēks.

— Kas noticis? Ko jūs gribat? — ārsts īgni jautāja. — Vai atkal kāds bērns? Nudien, šīs —

— Nāciet lejā, doktora kungs, nāciet tūliņ lejā! Ar sinjori no Montē Amato, ar sinjori no Casa del Prete noticis nelaimes gadījums. Jums tūliņ jānāk līdz. Es pagādāšu ēzeli.

Ārsts izliecās vēl vairāk pa logu.

— Ko? Nelaimes gadījums!

Bet zvejnieks jau bija projām, un ārsts redzēja tikai šauro, tukšo ielu, kurā augstās mājas meta melnas ēnas.

Viņš atkāpās no loga uz sāka ātri ģērbties. Nelaimes gadījums un vēl ar ārzemnieku! Te bija izdevība nopelnīt naudu. Viņam vairs nebija žēl iztraucētā miega, un viņš vairs nepukojās, lai gan jājiens kalnos nesagādāja viņam sevišķu prieku. Uzpogājot bikšturus, piestiprinot balto krekla krūti un uzvelkot aproces, kuras izņēma no mazas atvilktnes, viņš domāja, ka nav joks būt slikti atalgotam sicīliešu ārstam. Nemaz neaizdedzinājis sveci, viņš nokāpa lejā un taustoties atrada instrumentu somu. Tad viņš atvēra ārdurvis un žāvājoties gaidīja uz akmens ietnes. Pēc dažām minūtēm viņš izdzirda pakavu klaboņu un parādījās zvejnieks ar ēzeli, kas laikam devās nakts ekskursijā ar tādu pat nepatiku kā ārsts.

— Tas esi tu, Džuzepe?

— Jā, ārsta kungs.

— Kas tad notikusi par nelaimi?

Zvejnieks izskatījās nopietns un pārmeta sev krustu.

— O, sinjore, tas ir briesmīgi! Viņi saka, ka nabaga sinjors ir beigts.

— Beigts! — ārsts pārsteigts iesaucās.

— Tu teici, ka noticis nelaimes gadījums? Tagad tu saki, ka viņš ir beigts?

— Sinjor, viņš noteikti ir beigts. Es gāju uz zveju, kad līcī pie Salvatores mājas izdzirdu ūdenī briesmīgus kliedzienus.

— Ūdenī?

— Jā, sinjor. Es ātri nogāju lejā un atradu Gaspari, viņš ir sinjora —

— Es zinu, — es zinu.

— Atradu Gaspari laivā, bet sinjors gulēja laivas dibenā, un sinjora stāvēja līdz pusei ūdenī.

— Ko? — ārsts iesaucās. — Sinjora ūdenī! Vai viņa zaudējusi prātu?

— Kā lai zinu, ārsta kungs? Es izvilku laivu krastā. Gas-pare bija kā sajucis. Tad mēs izcēlām sinjoru un nolikām uz akmeņiem. O, viņš ir beigts, ārsta kungs, viņš ir beigts. Viņi atraduši to jūrā —

— Viņi?

>

— Gaspare. Zem klintīm starp Sirēnu salu un cietzemi. Viņš ir apģērbies. Viņš būs tur gājis tumsā un . . .

— Kāpēc viņam bija jāiet tumsā?

— Kā lai es zinu, ārsta kungs? — Un iekritis, un sasitis galvu pret klintīm, jo viņam ir brūce un . . .

— Līķi nedrīkstēja aiztikt, kamēr tiesnesis to nav apskatījis. Gasparem vajadzēja atstāt līķi turpat, kur to atrada.

— Bet varbūt nabaga sinjors patiesībā nav nemaz beigts! Madonna! Kā lai. . .

— Iesim! Iesim! Mēs nedrīkstam kavēties. Pagaidi brīdi! Es paņemšu apsējus un . . .

Viņš pazuda mājā, bet gandrīz tūliņ atkal parādījās ar sainīti padusē un bija paguvis aizdedzināt garu melnu cigāru.

— Paņem šito, Džuzepe, — viņš deva tam sainīti. — Nes uzmanīgi! Nu tad!

Viņš uzrausās ēzelī.

— A-ā! A-ā!

Viņi devās ceļā. Zvejnieks kailām kājām gāja līdzās ēzelim.

— Tad jau mums jāiet lejā uz jūru?

—• Nē, ārsta kungs. Tur bija vēl citi uz ceļa. Antonio un . ..

— Es zinu, — pārējie zvejnieki. Un tad?

— Sinjora gribēja, lai uznes viņu Montē Amato.

— Viņa varēja dot norādījumus?

— Jā, sinjor. Viņa visu nokārtoja. Kad viņa iznāca no juras, viņa bija gluži slapja, nabaga sinjora, bet mierīga. Es pasaucu citus. Kad viņi ieraudzīja sinjoru, tie visi sāka raudāt. Viņi to pazina. Daži bija zvejojuši kopā ar to. O, tie bija satriekti. Tie visi sāka runāt un mēģināt. . .

— Pie velna! Tie var padarīt lietu tikai ļaunāku. Ja sinjora ķermenī vēl bija dzīvības dzirkstele, tad viņi to var izdzēst. Nudien!

— Bet sinjora viņus apsauca. Viņa teica, lai tie izturas klusu un nes sinjoru augšā uz Casa del Prete. Nabaga sinjora saņēma abām rokām viņa galvu. Viņa turēja tā galvu, bet neraudāja.

Vīrs izslaucīja ar roku acis.

— Nabaga sinjora! Nabaga sinjora! — ārsts čukstēja.

— Un viņa mierināja arī Gaspari, — Džuzepe piebilda. — Viņa aplika tam roku un teica, lai viņš ir stiprs un palīdz viņai. Viņa lika, lai viņš iet tai līdzās un tur padrones plecu. Madonna!

Viņi atstāja ciemu un nogriezās pa šauru taku, kas veda kalnos.

— Un es atnācu pēc jums, doktora kungs. Varbūt nabaga sinjors patiesībā nav nemaz beigts. Varbūt jūs varat viņu glābt, ārsta kungs.

— Chi lo sa? — ārsts atbildēja.

Cigārs bija izdzisis, bet viņš to nemaz nemanīja.

— Chi lo sa? — viņš mehāniski atkārtoja.

Viņi klusēja, līdz sasniedza piegāzi zem Castel Vecchio. No šejienes viņi pāri gravai varēja redzēt Montē Amato stāvos sānus. Augstu kalnā mirdzēja uguntiņa, bet drīz vien no pirmās atdalījās otra, pakustējās mazliet uz priekšu un apstājās.

— Ecco, ārsta kungs, — Džuzepe radīja. — Viņi jau uznesuši nabaga sinjoru augšā.

Otrā uguns ļogoties atgriezās pie pirmās.

— Viņi nes to iekšā mājā, doktora kungs. Madonna! Un tam visam bija jānotiek naktī!

Ārsts klusu pamāja galvu. Viņš vēroja augšā vientuļās gaismas. Viņam nebija visai dzīva fantāzija, un viņš bija paradis redzēt postu, nabaga ļaužu postu, bet šonakt, jājot pa tumšajiem sānceļiem uz kalniem, viņu pārņēma zināma svinība. Varbūt šī sajūta radās pa daļai tāpēc, ka viņš devās pie ārzemniekiem, bagātiem cilvēkiem no tālas zemes, kas atbrauca uz viņa salu meklēt prieku, bet kurus tagad pēkšņi pārsteidza nelaime. Arī viņš sajuta zināmu līdzjūtību. Viņš pazina Hermionu jau no tā laika, kad viņa pirmo reizi apmeklēja Sicīliju, un viņam tā patika. Lai arī šoreiz viņš to satika ļoti reti, viņš tomēr redzēja, ka viņa ir ļoti laimīga ar savu jauno vīru. Arī Moriss bija jaunības prieka un veselīga spēka pilns. Un tagad, ja Džuzepe stāstīja taisnību, tam visam bija beigas.

Žēl, ļoti žēl!

Ēzelis pārgāja gravai un sāka uzmanīgi kāpt augšā pa akmeņaino taku. Gravā divas reizes iebrēcās pūce.

— Džuzepe! — ārsts teica.

— Sinjor?

— Sinjora bija kādu laiku aizbraukusi, vai nē?

— Jā, sinjor. Uz Āfriku.

— Viņa kopa to slimo ārzemnieku. Un tikko viņa pārbrauc mājās, tūliņ jānotiek tādai nelaimei. Per Dio!

Viņš kratīja galvu.

— Kāds būs uzlūkojis nabaga sinjoru ar ļaunu skatu, doktora kungs.

Džuzepe pārmeta sev krustu.

— Tā liekas gan, — ārsts nopietni atbildēja.

Viņš bija gandrīz tikpat māņticīgs kā zemnieki, kuru vidū strādāja.

— Paskaties, doktora kungs!

Ārsts pacēla acis. Pie arkas stāvēja cilvēks un turēja mazu spuldzi. Tūliņ aiz tā parādījās vēl divi cilvēki.

— Ārsts! Ārsts nāk! — tumsā atskanēja apslāpētas balsis.

Kad ēzelis uzkāpa augšā, uztrauktie zvejnieki ielenca to

un sāka runāt visi reizē.

— Viņš ir beigts, doktora kungs. Nabaga sinjors ir beigts.

— Lai doktora kungs apskata viņu, Bepe.

Ko tu zini? Lai. . .

— Viņš noteikti ir beigts. Viņš jau vairāk kā stundu ir gulējis ūdenī. Viņš ir sarijies ūdeni un . . .

— Doktora kungs, viņam ievainota galva. Ja viņš nebūtu atsities pret klintīm, viņš nebūtu dabūjis ievainojumu. Nabaga sinjorino prata peldēt, kā zivs. Es redzēja, kā viņš. peldēja. Pepini arī.

— Doktora kungs, sinjora grib, lai mēs visi ejam projām. Viņa lūdz, lai mēs ejam un atstājam viņu vienu ar nabaga šinjoni.

— Gaspare ir gluži satriekts. Jūs viņu vairs nepazīsiet. Un nabaga sinjora ir slapja līdz ādai. Viņa bija iebridusi jūrā, un visu ceļu kalnā viņa nesa nabaga sinjores galvu. Viņa neļauj nevienam citam . . .

Tumsā atskanēja histēriski kliedzieni, kas izbeidzās elsās.

— Tā ir Lukrēcija! — viens no zvejniekiem iesaucās.

— Madonna! Tā ir Lukrēcija!

— Mamma mia! Mamma mia!

Viņu balsis naktī izlikās skaļas. Ārsts atbrīvoja sev ceļu un nonāca terasē pie kāpnēm, kas veda uz dzīvojamo istabu.

Tur gluži vientuļš stāvēja Gaspare. Viņa seju gandrīz nevarēja vairs pazīt. Tā izskatījās netīra, uztūkusi un sasarkusi, it kā viņš būtu dzēris un kāvies. Acīs viņam vairs nebija asaru, bet viņa ķermenis šad tad nodrebēja garās, spēcīgās elsās un viņa sasprēgājušās lūpas ar katru elsu atvērās un mehāniski aizvērās. Viņš truli raudzījās ārstā, bet neteica ne vārda un ari nepakustējās, lai dotu viņam ceļu.

— Gaspare, — ārsts jautāja, — kur ir padrona?

Zēns tikai turpināja klusu un mehāniski elsot.

— Gaspare,—ārsts atkārtoja un aizskāra viņu, — Gaspare!

— E’morto! —zēns piepeši skaļi iesaucās un nometās zemē.

Ārsts juta, ka viņam pārskrien saltas trīsas. Viņš devās

augšā pa kāpnēm un iegāja mazajā dzīvojamā istabā. Guļamistabas durvīs parādījās Hermiona. Slapjās drēbes lipa ap viņas ķermeni. Viņa izskatījās gluži mierīga. Nemaz neap-sveicinājusies ar ārstu, viņa klusu jautāja:

— Jūs dzirdējāt, ko Gaspare teica?

— Jā, sinjora, man . . .

Ārsts apklusa un raudzījās uz viņu. Viņš sāka justies gandrīz neērti. Zvejnieki drūzmējās aiz viņa uz kāpnēm un raudzījās istabā.

— Viņš ir miris. Man žēl, ka jūs velti nācāt šo garo ceļu.

Viņi stāvēja un raudzījās viens otrā. No virtuves atskanēja Lukrēcijas kliedzieni. Hermiona aizturēja rokām ausis.

— Lūdzu, — lūdzu, — tagad te vajadzētu but — mazliet klusumam, — viņa teica.

Pirmo reizi viņas balsī varēja just it kā izmisumu.

— Ļaujiet man ieiet, sinjora, — ārsts stomījās, — ļaujiet man ieiet un apskatīt viņu!

— Viņš ir miris.

— Ļaujiet tomēr! Man tas jādara.

— Lūdzu ienāciet! — viņa atbildēja.

Ārsts pagriezās pret zvejniekiem.

— Aizejiet kāds un pasakiet, lai meitene cieš klusu, — viņš dusmās teica.

— Aizvediet viņu projām no mājas, — tūliņ! Jūs dzirdat? Pārējie palieciet ārpusē un netaisiet troksni!

Zvejnieki mazliet atkāpās tumsā, bet Džuzepe uz kailo kāju pirkstgaliem un uztraukti vērojot mēbeles un gleznas pie sienām pārgāja istabai un pazuda virtuvē. Tad ārsts atstāja uz galda cigāru un sekoja Hermionai guļamistabā.

Uz baltās kumodes bija iedegta svece. Slēģi bija aizvērti, lai zvejnieki nevarētu ieskatīties istabā. Hermionas gultā gulēja slapjš cilvēka ķermenis.. Ārsts paņēma sveci, piegāja pie gultas, nolika sveci galvgalī un ātri apskatīja slīkoni. Viņš tūliņ redzēja, ka Gasparem taisnība. Sis cilvēks jau labu laiku bija miris. Ārsts tomēr brīdi vilcinājās pie gultas, pirms pateica slēdzienu. Nekad vēl viņam nebija nācies tik grūti izrunāt vienkāršos vārdus, kas ietvēra lielo patiesību. Viņš neveikli taustīja savu krekla krūti un raudzījās uz sastingušo ķermeni gultā un slapjajiem palagiem un spilveniem. Hermiona pa to laiku apsēdās krēslā pie durvīm, kas veda uz Morisa ģērbtuvi, un salika rokas klēpī. Ārsts neskatījās uz viņu, bet sāpīgi juta viņas tuvumu. Lulcrēcijas kliedzieni apklusa, un iestājās pilnīgs klusums.

Ķermenis gultā bija uztūcis, bet. ne visai daudz, seja uzpampusi, mati salipuši, un kreisajos deniņos bija liela brūce, kas, acīmredzot, bija dabūta pierei stipri atsitoties pret cietu priekšmetu. Pie šī cilvēka nāves bija vainīga ne vien jūra, bet jūra un klints jūrā. Viņš bija kritis, apdullis un noslīcis. Ārsts pazina to vietu, kur viņu atrada. Traģēdijas izskaidrojums bija vienkāršs, — ļoti vienkāršs.

Kamēr ārsts tā domāja, mehāniski taustot krekla krūti, un mēģināja saņemties, lai pagrieztos pret mierīgo sievieti

krēslā, viņš izdzirda dzīvojamā istabā un vēlāk guļamistabā skaļu un sausu troksni. Gaspare bija ienācis un elsojot apstājies gultas kājgalī. Tas raudzījās ārstā bezcerīgām acīm, kas tomēr prasīja pēdējo jautājumu un izmisumā lūdza melus.

— Gaspare! — sieviete krēslā viņam čukstēja. Viņš to neievēroja.

— Gaspare! — viņa piecēlās, pienāca pie zēna un saņēma tā roku.

— Nevajag, — viņa teica. — Varbūt viņš ir laimīgs.

Tad zēns sāka nevaldāmi raudāt. Asaras plūda viņam pār vaigiem, bet viņš neatlaida padronas roku. Ārsts piecēlās.

— Viņš ir miris, sinjora.

— Mēs to zinājām, — Hermiona atbildēja.

Viņa paskatījās uz ārstu un tad teica:

— Klusu, Gaspare!

Ārsts vēl stāvēja pie gultas.

— Atvainojiet, sinjora, — viņš teica, — bet vai jūs neizvestu viņu otrā istabā?

Viņš rādīja uz Gaspari, kas trīsēja raudās.

— Man jāizdara tuvāka apskate.

— Kāpēc? Jūs redzat, ka viņš ir beigts.

— Jā, bet — ir zināmas formalitātes.

Viņš apklusa.

— Formalitātes? — viņa jautāja. — Viņš ir miris.

— Jā. Bet — jāpaziņo iestādēm. Man ļoti žēl. Es gribētu lūgt, lai nekas netiktu aizskarts.

— Ko tas nozīmē? Gaspare! Gaspare!

— Bet sakarā ar likumu, mūsu likumu, līķi nemaz nevajadzēja aiztikt. To vajadzēja atstāt turpat, kur atrada, līdz . . .

— Mēs nevarējām viņu atstāt jūrā.

Viņa arvien vēl runāja gluži mierīgi, bet ārsts juta, ka nespēj turpināt.

— Ja nu tas ir izdarīts, — viņš iesāka un tikai ar pūlēm saņēmās.

— Tiks ievadīta izmeklēšana, sinjora, — jānoskaidro nāves iemesls.

— Jūs to redzat. Viņš nāca no salas, krita un — noslīka. Tas ir ļoti vienkārši.

— Jā, bez šaubām. Tomēr notiks izmeklēšana. Gasparem būs jāpaskaidro . . .

Viņš paskatījās uz raudošo zēnu un tad sievieti, kas stāvēja un turēja zēna roku.

— Bet tas notiks rīt, — viņš norūca, taustot krekla krūti un raugoties glūdā. — Tas notiks rīt.

Projām ejot viņš piebilda:

— Nepalieciet slapjajās drēbēs, sinjora!

— 0, pateicos. Tas nav no svara.

Viņa nepavadīja to. Kad viņš iznāca terasē, viņš vēl dzirdēja nakti Gaspares nevaldāmās raudas.

Kad ārsts bija uzkāpis ēzelī un pēc īsas sarunas ar zvejniekiem un Džuzepi, kuram viņš ieteica palikt tepat līdz rītam, jāja caur arku, viņš pēkšņi atcerējās cigāru, kuru bija atstājis uz galda, un apstājās.

— Kas ir, doktora kungs? — viens no zvejniekiem jautāja.

— Es kaut ko aizmirsu, bet — tas nekas. Tas nav no svara.

Viņš jāja tālāk.

— Tas nav no svara, — viņš atkārtoja.

Viņš domāja par angļu sinjoru, kas slapjās drēbēs stāvēja pie gultas un turēja raudošā zēna roku.

Tā viņam bija pirmā reize mūžā, kad viņš ziedoja labu cigāru.

Vēlāk viņš brīnījās, kāpēc tā darīja, bet tai brīdī viņš nespēja atgriezties uz Casa del Prete.

XXIII

H'ermiona ilgojās mierīga un pilnīga klusuma.

Viņai likās dīvaini, gandrīz necilvēcīgi un briesmīgi, ka viņa vispār vēl kaut ko ilgojās. Tomēr viņa ilgojās, kaut varētu sēdēt pie mirušā vīra, kaut viņu neviens netraucētu, viņa nedzirdētu nevienas balss, neviena cilvēku kustību trokšņa un neviena neredzētu. Ja tik būtu iespējams, viņa aizslēgtu māju un nelaistu nevienu iekšā, pat Lukrēciju un Gaspari nē. Bet tas nebija iespējams. Liktenis nenovēlēja viņai šo klusumu un mieru. Agrāk viņai likās, ka nevienam

citam nav nekādas daļas gar Morisu un ka tas pieder vienīgi viņai. Tad šī sajāta radīja prieku, tagad vairotu skumjas, bet tā vairs neeksistēja. Viņa neraudāja par Morisu. Citi to darīja. Viņai nebija neviena, pie kā iet, bet citi nāca pie viņas un pieķērās viņai. Viņa nevarēja atsvabināties no sabiedrības sloga.

Viņa varēja būt savtīga, noteikta un aizdzīt sērotājus, bet — un arī tas bija savādi — viņa žēloja tos un mēģināja izlietot savu intelekta spēku, lai apmierinātu viņus.

Lukrēcija bija izbiedēta gandrīz kā ceļotājs, kam pēkšņi uzbrūk laupītāji, un nevarēja aptvert patiesību. Kad viņas histērija atslāba, viņa elsojot teica:

— Tā nevar būt taisnība, ka viņš ir miris. Nabaga sinjo-rino! Viņš bija tik jautrs! Viņš bija tik . . .

Viņa runāja un runāja, kā sicīlieši mēdz darīt, kad tiem uzbrūk nelaime.

Viņa atcerējās Morisa īpašības, viņa laipnību, kā viņš mīlējis kāpt kalnos, zvejot, peldēties, kā viņš mīlējis sauli un— dzīvi.

Hermionai bija tas viss jānoklausās.

Gaspares skumjas bija mēmas, bet prasīja vairāk mierinājuma. Hermiona redzēja, ka viņš jūt dusmas, bet nesaprata tās. Viņa iedomājās, ka zēns dusmojas par to, ka nevar atriebties tam, kas viņam atņēmis visdārgāko.

Dievs ir neaizsniedzams.

Viņa nevarēja saprast zēna domu un jūtu konfliktu.

Viņš zināja, ka tā droši vien nebija dabīga nāve, bet ka notikusi slepkavība.

Kad viņš naktī klauvēja pie Sirēnu mājas durvīm, tanī nebija ne Madalēnas, ne viņas tēva. Salvatore bija aizsūtījis Madalēnu, lai tā pavada nakti pie radiem Marekiaro ciemā, jo pats gribēja aizbraukt darīšanās uz Mesīnu. Un viņš tiešām aizbrauca, pirms Gaspare nonāca salā. Bet Gaspare zināja, ka viņš ir saticies ar Morisu, un viņš arī zināja, kāds ir pievilts sicīlietis.

— Man jāatriebjas! — katrs pievilts vīrs Sicīlijā domā, un Salvatore bija sevišķi mežonīgs un straujš.

Kad Gaspare pārvarēja pirmās šausmas un izmisumu, viņu pārņēma nevaldāma vēlēšanās mesties uz Salvatori un atriebt padrones nāvi. Bet padrone bija devis svētu pavēli.

Tagad zēnam tā tiešām izlikās svēta, jo lūpas, ka3 to teica, bija aizslēgtas uz mūžu. Padrona nekad neko nedrīkstēja zināt. Ja viņš padotos impulsam un izpildītu pret Salvatori vendetu, sinjora visu uzzinātu. Nazis, kas izlietu slepkavas asinis, atklātu pasaulei un arī padronai noslēpumu.

Tai naktī zēns pārdzīvoja briesmīgas mokas. Viņš nevarēja atstāt Hermionu. Viņš līdzinājās sunim, kas lien gulēt pie noskumušās saimnieces kājām. Bet viņam bija vel pašam savas bēdas un dusmas. Viņam bya jācīnās pašam ar saviem instinktiem.

— Ko viņam iesākt?

Kad viņš sāka domāt, īsti domāt un apsvērt visu, viņš saprata, ka pēc tāda nelaimes gadījuma Marekiaro iestādes ievadīs rūpīgu izmeklēšanu, lai noskaidro tu nāves cēloni. Viņu nopratinās. Tas bija skaidrs. Viņam būs izdevība vērst aizdomas uz Salvatori.

Vai viņam klusēt? Vai viņam aizstāvēt Salvatori, lai izglābtu to no tiesas? Viņš to labprāt darītu, ja vēlāk varētu mesties uz Salvatori un nogalināt padrones slepkavu.

Bet — padrona? Viņa nedi'īkstēja neko zināt. Viņa nekad neko nedrīkstēja zināt. Un Hermiona pirmā ienāca viņa dzīvē. Tā atrada viņu, nabaga noskrandušu zēnu, kas strādāja vīna dārzos, iedeva viņam jaunas drēbes, uzņēma savā mājā un uzticējās viņam. Tā uzticējās viņam. Tā atcerējās viņu Anglijā un atrakstīja no tālienes, lai viņš sakārto māju, jo viņa ieradīsies ar padroni.

Viņš sāka atkal nevaldāmi elsot, atceroties visu, kā noīrēja ēzeļus, lai tie uznes no piestātnes somas un kā ...

— Klusu, Gaspare!

Hermiona atkal satvēra tā roku. Viņa sēdēja pie gultas, kurā Moriss tagad gulēja starp sausiem palagiem, jo viņa apmainīja tos ar Gaspares palīdzību. Morisam arvien vēl bija mugurā tās pašas drēbes, ar kurām viņu atrada jūrā. Džuzepe paskaidroja Hermionai, ka viņa nedrīkst aiztikt līķi, kamēr to nav apskatījuši attiecīgi ierēdņi, un viņa tam paklausīja. Bet viņa pārmainīja palagus. Viņa nezināja, kāpēc tā darīja. Tagad Morisa drēbes jau bija gandrīz izžuvušas, un viņa vairs neredzēja mitrus traipus. Viņš bija pārklāts ar palagu līdz zodam. Uz sjrilvena varēja redzēt savēlušos, tumšos matus, un tie vairākas reizes atgādināja viņai to dienu pēc zvejas, kad viņa vēroja gulošo Morisu. Viņa toreiz gribēja, lai viņš uzmostas, jo zināja, ka brauks uz Āfriku un ka viņiem atliek pavadīt kopā tikai dažas stundas. Viņai tas izlikās gandrīz briesmīgi, ka viņš nogulēja šīs stundas. Tagad viņš bija aizmidzis uz mūžu. Viņa sēdēja un nekā vairs negaidīja, bet nevarēja to vēl aptvert. Viņai likās, ka tai kaut kas jāgaida, ka tūliņ kaut kas notiks, ka viņš sakustēsies.

Piepeši pulkstenis, ko Gaspare atnesa no tii'gus, notrink-šķēja un tad nospēlēja «Tre colori». Lukrēcija bija to uzvilkusi vakarā, kad gaidīja padroni atgriežamies no jūras.

Kad Gaspare izdzirda gaišo melodiju, viņš pacēla galvu un noklausījās to līdz beigām. Tā atgādināja viņam visus tirgus priekus. Viņš redzēja savā priekšā padroni. Viņš atcerējās, kā izrotāja to puķēm, un domāja, ka viņam lūzīs sirds.

— Nabaga sinjorino! Nabaga sinjorino! — viņš aizsmacis iesaucās. — Un es aizspraudu viņam aiz ausīm rozes. Jā, sinjora. Es teicu, ka viņam jābūt īstam sicīlietim.

Viņš sāka šūpoties šurpu un turpu. Vi3s ķermenis viņam trīsēja, un seja viņam bija sāpīgi saraukta.

— Es aizspraudu viņam aiz ausīm rozes, — viņš atkārtoja.

— Todien viņš bija īsts sicīlietis.

— Klusi, Gaspare! Nerunā! Nerunā!

Viņa turēja tā roku un maigi turpināja:

— Mums jāizturas mierīgi. Mēs nedrīkstam aizmirst, ka mums jāizturas mierīgi. Tā nav mūsu vaina, Gaspare. Mēs darījām visu, ko varējām, lai viņš būtu laimīgs. Mums jāpriecājas par to. Tu darīji visu, ko varēji, un viņš tevi tāpēc mīlēja. Es domāju, ka viņš bija laimīgs, līdz pašām beigām. Un par to var priecāties. Vai tev neliekas, ka viņš te bija loti laimīgs?

— Jā, sinjora, — zēns atbildēja un saknieba lūpas.

— Es priecājos, ka atgriezos laikā, — Hermiona teica, vērojot uz spilvena tumšos matus.

— Tas varēja notikt, kamēr es biju projām. Es priecājos, ka mēs pavadījām kopā vēl vienu dienu.

To sakot, kaut kas šo vārdu skaņā piepeši vēl skaidrāk atgādināja viņai, ko viņa zaudējusi, un viņa pirmo reizi sāka raudāt un atcerēties. Viņa atcerējās, cik Moriss maigi izturējās pret viņu un visas viņa mazos uzmanības pierādījumus.

Tie ātri paslīdēja viņai garām domās. Viņa neaizmirsa neviena. Cik viņš vienmēr bija labsi Viņš nekad vairs nebūs labs pret viņu, un ari viņa nekad vairs nevares būt laba pret to.

Asaras mierīgi turpināja viņai ritēt pār vaigiem. Viņa neelsojakā Gaspare, Bet iesākusi raudāt, viņa. juta, ka nekad vairs nespēs apstāties, ka mūžam turpinās raudāt.

Gaspare paskatījās uz viņu.

— Sinjora! — viņš teica. — Sinjora!

Piepeši viņš piecēlās, it kā gribētu atstāt istabu un aiziet no mājas. Redzot padronas asaras, vēlēšanās atriebties Salva-torem padarīja viņu gandrīz traku. Viņš uz brīdi vairs nespēja valdīt pār sevi. Viņa acis redzēja asinis, viņš satvēra nazi pie jostas un izrāva to. Kad Hermiona ieraudzīja nazi, viņa domāja, ka zēns ar to grib padarīt sev galu. Viņa uzlēca kājās, ātri piegāja Gasparem un uzlika roku uz naža.

— Ko tu gribi darīt., Gaspare? — viņa jautāja.

Viņa seja savā mežonībā brīdi izskatījās drausmīga. Viņš atvēra muti un stingri žņaudza nazi, kuru viņa mēģināja tam atņemt.

— Lāsei andare! Lāsei andare! — viņš teica un sāka cīnīties ar viņu.

>

— Nē, Gaspare.

— Allora . . .

Viņš sastinga vaļēju muti.

Šai brīdi viņš jau gandrīz gribēja atklāt patiesību. Viņš jau gribēja izstāstīt Hermionai, ka padrone ir noteikti nogalināts un ka viņš grib atriebties slepkavam. Hermiona domāja, ka viņš uz brīdi zaudējis prātu un grib nonāvēt sevi viņas klātbūtnē. Viņai nebija vērts mērot ar to savus spēkus. Fiziskā cīņā viņa tiktu pārspēta. Viņa varēja ņemt palīgā tikai citus līdzekļus.

— Gaspare, — viņa ātri, uz gultu rādot teica.

— Vai tev neliekas, ka padrone gribētu, lai tu rūpējies par mani? Viņš tev uzticējās. Es domāju, ka viņš gribētu, lai labāk tu esi pie manis, nekā gluži sveši cilvēki. Tev jārūpējas par mani. Tev jārūpējas par mani. Tu nekad nedrīksti mani atstāt.

Zēns paskatījās uz viņu. Viņa seja pārvērtās, kļuva maigāka.

— Man tagad nav vairs neviena, — viņa piebilda. — Neviena cita, kā tikai tu.

Nazis nokrita uz grīdas.

Gaspare bija izšķīries. Cīņa bija galā. Viņam jāsargā pad-rona. Padrone būtu to vēlējies. Viņš neaiztiks Salvatori.

Gaspare noliecās un noskūpstīja Hermionas roku.

Agri no rīta Hermiona pirmo reizi atstāja Morisu, iegāja ģērbtuvē, pārmainīja drēbes un tad atgriezusies teica uz Gaspari:

— Es mazliet pakāpšos kalnā, Gaspare. Es nebūšu ilgi projām. Nē, nenāc man līdz! Paliec pie viņa. Vai tu esi briesmīgi noguris?

— Nē, sinjora.

— Drīz mēs varēsim atpūsties, — viņa sacīja.

Viņa domāja par to brīdi, kad viņai atņems Morisu. Viņa atstāja Gaspari sēžot pie gultas un izgāja terasē. Lukrēcija un Džuzepe bija noguruši un tagad veselīgi gulēja. Viņa priecājās par to. Viņa zināja, ka viņai drīz būs jārunā ar cilvēkiem un viss jānokārto, bet tagad viņa varēja pavadīt īsu brīdi vienatnē.

Viņa lēnām gāja augšā pa kalna nogāzi, līdz vairs neatradās tālu no virsotnes. Tur viņa apsēdās uz klints un raudzījās uz jūru.

Pasaule vēl nebija pamodusies, lai gan ausa rīts. Etna izskatījās spokaina un ūdens tās pakājē caurspīdīgi bāls. Gaiss bija vēss, bet vējš nešalca ozolu lapās. Hermiona mierīgām, sausām acīm raudzījās lejā uz koku galotnēm.

Viņai bija dīvaina sajūta, it kā viņa vairs neatrastos šai pasaulē, it kā viņa būtu atstājusi to, bet tomēr spētu vēl to redzēt. Viņa brīnījās, vai Moriss jūt tāpat.

Viņš teica, ka jauki būtu dusēt zem ozoliem ar skatu uz Etnu un jūru. Viņa vēlējās, kaut varētu guldīt tur viņu vienu pašu, atsevišķi no citiem. Bet laikam tas nebūs iespējams. Viņa atcerējās ārsta vārdus. Ko viņi gribēja darīt? Viņa nezināja, ko itālieši dara tādos gadījumos. Vai viņi vedis to projām? Viņa nemaz nedomāja pretoties un aizturēt līķi. Tas būtu lieki, un bez tam Morisa vairs nebija. Viņš vairs neatradās šeit. Viņa neiedomājās, kā daudzas citas sievietes, ka tik ilgi, kamēr atradās kopā ar mirušā ķermeni, tuvumā ir arī viņa dvēsele. Viņa labprāt vienmēr paturētu savā tuvumā mīļās miesas un dzīvotu tuvu tai vietai, kur viņu atdotu zemei, bet Morisa vairs nebija. Viņas Merkurijs bija aizlidojis no viņas, paklausot aicinājumam, kuru viņa nebija dzirdējusi. Viņš vienmēr bija ātrs un ātri, bez brīdinājuma viņš to pameta. Viņš nomira jauns. Vai tas bija skaisti? Viņa nedomāja par to. Viņam nevarēja skaitīt gadus. Viņš bija dzimis, lai vienmēr būtu jauns. Viņai likās dīvaini, ka viņa neko nenojauta un neparedzēja. Vēl vakar viņa iedomājās tālu nākotni un ka viņu bērns apglabās viņus kopā Sicīli jas zemē un pie viņu atdusas vietas čukstēs:

— Buon riposo.

Viņu bērns! Viņai tika atņemta mīla dzīvība, bet drīz viņa iegūs jaunu. Vai to sauca par atalgojumu? Varbūt. Sēžot ausmā kalna virsotnē viņai ienāca prātā daudz dīvainu domu. Viņa atcerējās stāstu par ījabu. ījabam tika atņemts viss, — ne tikai ganāmpulki, bet dēli un meitas. Beidzot viņam tika atlīdzināts. Viņš dabūja jaunus ganāmpulkus un jaunus dēlus un meitas. ījabs laikam bija apmierināts. Ja viņš bija apmierināts, tad viņš bija bez sirds.

Nekas viņai neatlīdzinās šo zaudējumu, kuru viņa mēģinās aptvert, bet nevarēs, kaut arī paies neskaitāmas dienas un naktis un ļaudis teiks un, droši vien, arī sirsnīgi ticēs, ka traģēdija ir pārciesta un viņa ir «samierinājusies» ar visu.

Domājot par ījabu, viņa sāka domāt par Dieva attieksmi pret cilvēkiem.

Hermiona nepieķērās nevienai sevišķai reliģijai, bet vienmēr, visu mūžu viņai bija stingra pārliecība, ka pasaulē ir vadošs spoks, kas ar lielu interesi seko katra individa dzīvei tā radītā pasaulē. Viņa vienmēr bija jutusi un juta arī tagad, ka Dievs pazīst viņu, visu viņas dzīvi un pārdzīvojumus un ir vienmēr nomodā par viņu.

Viņš bija nomodā, bet vai viņš bija tai ļauns vai labvēlīgs?

Viņš zināms, bija briesmīgi nežēlīgs pret viņu.

Vakar vēl viņa pi'ātoja, ko gan pret Dievu jūt pamestas sievietes. Tagad viņa pati bija tāda.

— Vai Moriss bija beigts, vai viņš bija jau beigts, kad es lūdzos pie Madonnas della Rocca altāra? — viņa domāja.

Viņa gribēja to zināt, lai gan pati nesaprata, kāpēc. Tā bija dīvaina un gandrīz nedabīga ziņkāre, kuru viņa no

sākuma pati sev nevarēja izskaidrot. Tomēr drīz vien viņas prāts kļuva skaidrāks un viņa saistīja šo jautājumu ar pirmo, — kāds patiesībā ir Dievs un ko viņš jūt pret savu radību, pret viņu.

Vai Dievs atļāva viņai lūgties no visas sirds un tūliņ pēc tam tīšām nolēma viņai vientuļas sievietes likteni, jeb Moriss jau tad bija beigts? Tādā gadījumā, un droši vien tā bija, jo kad viņa lūdza, bija jau nakts, viņa nezinot aizlūdza pati par sevi un Dievs bija atņēmis viņas prieku, pirms dzirdēja tās lūgšanu. Ja viņš to dzirdētu papriekšu, viņš, droši vien, nevarētu izturēties tik nežēlīgi. Viņa domāja, ka to nevarētu pat neviena cilvēcīga būtne, pat viscietsirdīgākā nē.

Bet varbūt Dievs nebija visspēcīgs?

Viņa atcerējās, ka reiz Londonā jautāja gudram un labam mācītājam, vai vērojot pasaules iekārtu viņš spēj ticēt, ka pasauli valda gudrs, visspēcīgs un žēlīgs Dievs. Un viņš tai atbildēja:

— Es tomēr dažreiz šaubos, vai Dievs ir visspēcīgs.

— Viņa neprātoja vairs par šo jautājumu, bet viņa neaizmirsa atbildi un tagad domāja par to.

Vai tai pasaulē, kuru viņa nepazina, norisinājās konflikti? Vai šo nelaimes gadījumu radīja ienaidnieks, ne tikai viņas, bet arī Dieva ienaidnieks, kam bija vara pār Dievu?

Šī doma gandrīz bija briesmīgāka par to, ka Dievs ir bijis nežēlīgs pret viņu.

Viņa ilgi domāja un šaubījās, bet neskaitīja lūgšanas. Viņai likās, ka tā nekad vairs nevarēs lūgt Dievu. Bija uzlēkusi saule. Jūra sāka mirdzēt, krasta zīmējums kļuva labāk saredzams, kalnu kontūras un saracēņu pils pāri pretim skaidrākas un mežonīgākas pret zilo fonu, kas kļuva arvien tumšāks. Viņa redzēja, ka no Etnas krātera pacēlās dūmi, slīpi, it kā vējš tos nestu uz jūras pusi. Kaut kur lejā stabulēja ganu zēns. Tas atkal bija tarantellas motīvs. Viņa klausījās to, — tarantellu. Vēl nesen Moriss dejoja to kopā ar zēniem terasē. Kā dzīvība varēja tik viegli izdzist? Kā tādu prieku varēja ne vien apēnot, bet pilnīgi izjaukt? Tikai mirklis, un acīm jau zudusi gaisma, lūpām valoda, locekļiem kustības un sirdij prieks un kaisle. Kā tas varēja notikt?

Mazais ganu zēns visu laiku turpināja stabulēt. Viņš togad bija tuvāk. Viņš kāpa augšā pa kalna nogāzi ar savu

laimīgo melodiju. Drīz vien viņa dzirdēja tc ozolos tieši zem sevis.

Niedres stabules liegās skaņas Hermionai vienmēr lika iedomāties Arkādiju. Arī tagad viņa iedomājās Arkādiju, — plašas tāles, zilas debesis un jūru, mūžīgu sauli, patīkamas ēnas un mieru, jaukas putnu un ūdeņu čalas, skaistas un bagātas dabas vienmērīgo, dziļo elpu.

Arī ši mazajam stabulētajam pienāks gals. Viņam tagad kalnā kāpjot varēja paslīdēt kāja, un viņš nevienam ar savām skaņām vairs neuzburtu Arkādiju.

Melodija aizvijās viņai pa kreisi kā līksma un bezrūpīga dzīva būtne, kas kāpa arvien uz augšu un tad vēlreiz pagriezās uz viņas pusi. Bet tagad tā atradās virs viņas. Viņa atskatījās un ieraudzīja pret zilumu mazo stabulētāju. Viņš atradās uz klints un brīdi apstājās. Viņam bija galvā gara vilnas cepure, kas nokārās uz vieniem sāniem. Tā atgādināja Hermionai to siciliešu cepuri, kuru viņa ieraudzīja tuvojamies tumšajā gravā, kad kopā ar Gaspari gaidīja padroni. Stāvot pret- zilajām debesīm uz pelēkās klints ar stabuli pie lūpām un spēlējot to slaidiem, brūniem pirkstiem, viņš izskatījās pēc īsta kalnieša un tomēr bija gandrīz nereāls, it kā viņu uz mirkli būtu radījis zilums un tūliņ atkal ieslēgs savā brīnuma klēpī. Kazas viegli kāpaļāja ap viņu pa klintīm. Kamēr Hermiona viņu vēroja, viņš pagriezās un pazuda zilumā, un tarantella izzuda viņam līdz.

Arī viņas sicīlietis ar savu tarantellu, kas pauda tā prieku Sicīlijā, — bija pazudis zilumā.

Viņa raudzījās uz zilumu, kā tas tumšs, trīsošs un spilgts aizstiepās tūkstoš jūdzēm tālu. Viņa klausījās un vēroja, viņa glābēja saklausīt tālu tarantellas skaņu, gaistošas tarantellas atbalsi, kas būtu apburtās salas maigajā gaisā raidīta zīme un stāstītu viņai, kur viņas mīļotā spārnotās kājas kāpj pretim saulei.

XXIV

Džuzepe atnāca Hermionai pakaļ uz kalnu. Viņam bija rokā vēstule, un tas lūdza, lai viņa nāk lejā. Bija ieradies Ma-rekiaro tiesnesis ar rakstvedi, Dr. Marini un kārtībnieks.

— Viņi jau ir klāt? — Hermiona jautāja.

— Tik ātri?

Viņa paņēma vēstuli. Tā bija no Artuā.

— Zēns gaida atbildi, — Džuzepe teica.

— Gaspare atrodas pie tiesneša kunga.

Viņa atvēra Emīla vēstuli.

>

— Es nevaru uzrakstīt neko citu kā tikai:

— Vai Tu gribi, lai es ierodos? — E.

«Vai es gribu, lai viņš ierodas?» viņa domāja.

Viņa vairākas reizes domās atkārtoja šos vārdus, kamēr zvejnieks stāvēja un līdzjūtīgi raudzījās uz viņu. Tad viņa gāja lejā uz māju.

Dr. Marini nāca viņai pretim terasē. Viņš bija apjucis, jo gaidīja briesmīgu scēnu.

— Sinjora, — viņš teica, — man ļoti žēl, bet — bet man jāizpilda mans pienākums.

— Jā, — viņa atbildēja.

— Zināms. Ko jūs gribat darīt?

— Tā kā Marekiaro ciemā ir slimnīca, — viņš apklusa.

— Jā? — viņa jautāja.

— Tad tur jāizdara līķa sekcija. Citādi man . ..

— Jūs gribat viņu vest projām, — Hermiona sacīja. — Es saprotu. Labi.

Šie cilvēki nevarēja viņu vairs nekur aizvest. Viņa vairs nebija, viņš bija pazudis zilumā.

Ārsts izskatījās atvieglots, lai gan to pārsteidza Hermionas vienaldzība.

— Man ļoti žēl, sinjora, — viņš teica, — man ļoti žēl.

— Mani gaida tiesnesis? — viņa jautāja.

— Jā, sinjora. Viņi grib jums uzstādīt dažus jautājumus. Līķi vajadzēja atstāt turpat, kur to . . .

— Mēs nevarējām viņu atstāt jūrā, — viņa teica tāpat kā naktī.

— Nē, nē. Jums tikai būs jāizstāsta .. .

— Es izstāstīšu tiem visu, ko zinu. Viņš nogāja lejā peldēties.

— Jā, bet tiesnesis grib zināt, kāpēc viņš gāja uz Salvato-res māju.

— Viņš laikam peldējās no viņa krasta. Es domāju, ka viņš pazina Casa delie Sirene iedzīvotājus.

Viņa runāja izklaidīgi. Viņai likās pilnīgi lieka svešinieku iejaukšanās viņas bēdās.

— Man jāuzraksta pāris vārdu, — viņa piebilda.

Tad viņa devās augšā pa kāpnēm un iegāja dzīvojamā istabā. Bez Gaspares tur vēl atradās trīs vīri — tiesnesis, rakstvedis un kārtībnieks. Kad viņa iegāja istabā, svešinieki pagriezās un svinīgā pieklājībā sveicināja viņu, nopietni raugoties viņā tumšajām acīm. Tikai Gaspare neskatījās uz viņu. Tā sejā atkal bija stūrgalvīgā izteiksme, kuru Hermiona ievēroja iepriekšējā dienā.

— Lūdzu, vai jūs neatļautu man uzrakstīt draugam pāris rindas? — Hermiona teica. — Tad es labprāt atbildēšu uz jūsu jautājumiem.

— Zināms, sinjora, — tiesnesis sacīja, — atvainojiet, ka jūs traucējam, bet mums jāizpilda mūsu pienākums.

Viņam bija sirmi mati, tumšas ūsas, un viņa melnās acis izskatījās it kā nolakotas.

Hermiona piegāja pie rakstāmgalda, bet vīrieši klusēja.

«Ko lai es rakstu?» viņa domāja.

Viņa dzirdēja, kā čīkstēja rakstveža zābaki, kad tas paspēra soli, Kārtībnieks noklepojās. Viņš brīdi vilcinājās, tad izgāja uz kāpnēm un nospļāvās terasē.

— Nenāc vēl, — viņa lēni rakstīja.

Tad viņa atskatījās.

— Kā jūs domājat, sinjor, cik ilgi vilksies izmeklēšana? — viņa jautāja tiesnesim.

— Kad varēs notikt bēres?

— Es domāju rāt, sinjora. Man liekas, ka ņemot vērā Dr. Marini atzinumu un to, ko paši redzējām, nebūs iemesla Šaubīties, ka nāvei par cēloni ir vienkāršs nelaimes gadījums, kuru mēs visi ļoti nožēlojam.

— Tas bija nelaimes gadījums.

Viņa ar spalvu rokā piecēlās no galda.

— Viņu laikam vajadzēs aprakt šejienes kapsētā, — Hermiona sacīja.

— Vai jūs gribētu pāi”vest. viņu uz Angliju?

— O, nē.

Viņš mīlēja Sicīliju. Man liekas, ka viņš mūžam glābēja palikt šeit, lai gan . . .

Viņa aprāvās.

— Es nekad nevarētu viņu aizvest projām no Sicīlijas. Bet šeit ir viena vieta, — zem ozoliem.

Viņš to ļoti mīlēja.

Gaspare sāka elsot, bet ar pūlēm savaldījās un pagriezās ar seju pret sienu.

— Ja es nopirktu tur gabalu zemes, vai man atļautu . . . ?

Viņa paskatījās uz tiesnesi.

— Man ļoti žēl, sinjora, bet tādu lietu droši vien nevarētu atļaut. Ja jūs gribat apglabāt viņu šeit, tad viņam jāguļ mūsu kapsētā.

— Pateicos.

Viņa noliecās pār galdu un pierakstīja pēc pirmā teikuma:

— Tagad viņu aizved uz ciema slimnīcu. Es došos lejā. Man liekas, ka bēres notiks rīt. Viņš laikam būs jāaprok vietējā kapsētā. Man labāk gribētos, lai viņš dus šeit zem ozoliem.

Hermiona.

Kad Artuā lasīja šo vēstuli, viņam sakāpa acīs asaras.

Neviens notikums vēl nebija viņu tā satriecis, kā Delareja nāve.

Tas satrieca kā viņa prātu, tā jūtas. Viņa prāts tomēr tam gandrīz nevarēja ticēt. Viņš tam neticēja, kad agri no rīta pie viņa iesteidzās Reginas Margeritas hoteļa kalpotājs un pastāstīja to. Bet tad viņš satika zvejniekus un beidzot Dr. Marini. Viņam bija jātic. Dabīgais impulss lika viņam tūliņ uzmeklēt Hermionu viņas nelaimē, tāpat kā Hermiona atsteidzās pie viņa grūtā brīdī, bet viņš savaldījās. Viņš toreiz cieta tikai fiziski, bet viņa tagad pārdzīvoja daudz lielākas sāpes. Viņam bija grūti domāt par to, un viņu pārņēma liels pesimisms. Tas, ka Iīermionas cēlā nesavtība tika tā atalgota, pamodināja viņā kaut ko līdzīgu dusmām, kurām sekoja vēl mokošākas dusmas pašam uz sevi.

Viņš bija atrāvis viņu laimei dienas un nedēļas. Viņai bija nolemts tik īss laimes sprīdis, un viņš neuzdrošinājās uzrakstīt neviena līdzjūtīga vārda. Viņam likās, ka tā būtu rūgta ironija, un viņš aizsūtīja tikai ar zīmuli rakstīto rindu, kuru viņa saņēma. Un tad viņš staigāja šurp un turp pa mazo dzīvojamo istabu, mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem un nicināja sevi.

Rūgtajās pārdomās par draudzību ar Hermionu viņš atzina, ka vienmēr ir bijis egoists un vienmēr vairāk savtīgi ņēmis nekā augstsirdīgi devis. Viņš uzkrāva viņai savas nastas, nevis aiz gļēvuma, jo viņš nebija nevarīgs, bet tāpēc, ka gribēja atvieglot sev to svaru. Viņš vienmēr prasīja tās līdzjūtību, un viņa savā sirsnībā vienmēr to izšķērdīgi sniedza.

Un tagad viņš bija atņēmis viņai gandrīz visu skaistāko laiku, ko viņai piešķīra Dievs, liktenis vai cita vara, kas vadīja cilvēku ceļus.

Viņu pārņēma rūgts kauns. Viņš jutās kā noziedznieks.

— Viņa nicinās mani, — viņš sev teica.

— Viņai tas jādara. Viņa nevarēs citādi.

Viņā atkal bija pamodies un runāja egoists. Viņš tūliņ apķērās un juta gandrīz bailes no sevis. Ko līdzēja gudrība, novērotāja spējas un pat talants, ja cilvēks nevarēja pārveidot savu iekšējo es.

— Ak, Dievs, — viņš strauji iesaucās, — un pat tagad man jādomā pašam par sevi!

Viņš ļoti glābēja izdarīt kaut ko Hermionas labā. Pirmo reizi mūžā viņš padevās sirdij, kurai viņa ticēja, bet kuru viņš pats nicināja, tāpat kā tai būtu padevies zēns, tāds zēns kā Moriss. Viņam likās, ka viņš nekad vairs nevarēs būt kopā ar Hermionu un nekad vairs nespēs uzturēties viņas sabiedrībā, ja neizdarīs kaut ko tādu, kas izlīdzinātu visu. Bet ko viņš varēja darīt?

«Es, mazākais, varu aiztaupīt viņai šodien dažas rūpes,» viņš domāja.

«Es varu nokārtot apbedīšanu un visas praktiskās lietas, kas pēdējos mirkļos, kamēr aizgājējs vēl nav atdots zemes klēpim, tik briesmīgi apgrūtina dzīvos, kas to mīlējuši.»

Un tad viņš iedomājās izmeklēšanu un līķa sekciju. Vai viņš te nevarēja palīdzēt un atvietot Hermionu?

Neņemot vērā savu fizisko vārgumu, viņš juta drudžainu enerģiju un drudžaini vēlējās būt lietderīgs. Ja viņam būs kaut kas ko darīt, viņš arī mazāk domās. Neatlaidīgās domas tomēr zagšus mēģināja iespiesties viņa apziņā, bet viņš centās tās nomākt.

Artuā labi pazina Sicīliju un zināja, ka šādā nāves gadījumā ievadīs izmeklēšanu un ka Marekiaro iestāžu vadībai var rasties aizdomas. Un viņam pašam? Viņš bija drošsirdīgs cilvēks, bet tagad viņš vēlējās atstāt Marekiaro, atstāt tūliņ Sicīliju un aizvest Hermionu līdz. Viņš vēl nejuta nekādas bailes, bet tās atradās viņam ļoti tuvu.

Piepeši viņš neviļus piegāja pie loga, pa kuru varēja redzēt ciema galveno ielu. Viņš izdzirda neskaidru balsu dūkoņu un redzēja, ka sicīlieši pulcējas pie durvīm un logiem un iznāk uz balkoniem.

Morisa līķi nesa uz slimnīcu, kas atradās ciema viņā galā. Tikko Artuā to saprata, viņš aiztaisīja logu. Viņš nevarēja kopā ar ziņkārīgajiem sicīliešiem noskatīties šai gājienā. Viņš atgriezās dzīvojamā istabā, kas atradās jūras pusē. Bet viņš juta, kā paslīdēja garām gājiens, un manīja nāves ēnu.

Cik dīvaini, ka viņš bija dzīvs, bet Delarejs miris! Viņš jau atradās tik tuvu nāvei, ka liktos gluži dabīgi, ja viņš būtu miris. Ja Hermiona neierastos pie viņa, viņš slimības kritiskajā brīdī laikam izšķirtos par nāvi. Tas būtu daudz vieglāk un vienkāršāk nekā atveseļoties un atgūt agrākos spēkus. Tagad viņš bija dzīvs un raudzījās uz jūru, bet Dcla-reja liķi aiznesa uz slimnīcu.

Vai tas, ka viņš bija dzīvs, bija par iemeslu tam, ka Delarejs bija miris. Viena no slepenajām domām pēkšņi izlēca no zemapziņas un uzmācās viņam droši un pat brutāli. Viņš vairs nevarēja to aizdzīt. Viņam bija tā jāizdomā līdz galam.

Artuā atkal un daudz spēcīgāk kā iepriekšējā dienā juta, ka aizgājēja dzīve Hermionas prombūtnē nav ritējusi visai gludi un ka tanī ir bijusi kāda epizode, par kuru viņa nekā nezināja. Artuā vakarējās aizdomas izrādījās pareizas. Delarejs kaut ko baidījās un gaidīja. Kad viņš sēdēja pie terases mūra, to mocīja briesmīgs uztraukums.

Viņš aizgāja peldēties uz jūru. Tas bija ļoti dabīgi. Viņu atrada jūrā zem stāvas klints beigtu. Ļaudis runāja, ka tā ir bīstama vieta. Cilvēks naktī viegli varēja novelties no klints. Jā, bet kāpēc viņš tur gāja?

Artuā nespēja atsvabināties no šīs domas. Kāpēc Delarejs gāja pa to vietu, kur atrada nāvi?

Marekiaro ierēdņi pētīs to, tie droši vien j-au atradās lejā pie jūras. Varbūt tur norisinājusies traģēdija. Varbūt viņi to atklās.

Viņš redzēja satriekto Hermionu kā briesmīga skandāla centrālo figūru, un sašuta.

Bet tad viņš mēģināja sev iestāstīt, ka tās varbūt ir tikai iedomas. Vakar vēl viņš to varētu, bet šodien, pēc nelaimes gadījuma, tas vairs nebija iespējams. Delareja pēkšņā nāve liecināja, ka viņš atrodas uz pareizām pēdām. Palicis Sicīlijā viens, Delarejs bija izdarījis kādu neprātību. Viņš laikam bija aizgājis par tālu. Šī nāve varēja būt atriebība.

Emīlu Artuā ļoti interesēja notikumi cilvēku dzīvē, bet viņš nebija rupji ziņkārīgs. Arī tagad viņš nebija ziņkārīgs, bet tikai baidījās par Hermionu. Viņš vēlējās to aizsargāt pret visām tālākām bēdām. Ja būtu jāuzzina briesmīga patiesība un ja to zinot viņš labāk varētu aizsargāt Hermionu, tad viņš gribēja to zināt. Instinkts tomēr skubināja viņu tūliņ pēc bērēm aizvest Hermionu no Sicīlijas. Viņš vairs negribēja domāt par sevi, lai nebūtu jāvairo sirdsapziņas pārmetumu nasta.

Piepeši pie durvīm atskanēja klauvējiens.

— Avanti! — viņš teica.

Ienāca kalpotājs.

— Sinjor, — tas sacīja.

— Nabaga sinjora ir šeit.

— Viesnīcā?

— Jā. Sinjora līķi aizveda uz slimnīcu. Visi bija uz ielas, kad to veda garām. Un tagad nabaga sinjora apmetās šeit. Viņa noīrēja istabu taisni virs jums, ar mazo balkonu.

— Vai sinjora paliks šeit?

— Jā, sinjor. Ja tiesnesis pēc izmeklēšanas atļaus, tad rītu notiks bēres.

Artuā cieši uzlūkoja runātāju. Tas bija jauns puisis, glīts un patīkamu izturēšanos. Artuā minēja, ko gan runā Mare-kiaro iedzīvotāji. Viņš zināja, kā tie šādos gadījumos mēdza tenkot. Bez tam bija vasara, kad nebija gandrīz nekā ko darīt un nebija ārzemnieku, kas pievilktu viņu uzmanību un vienmēr gatavās aizdomas. Visas sabiedrības prātus, bez šaubām, saistīja šī traģēdija un tās cēlonis.

— Ja tiesnesis atļaus? — Artuā jautāja.

— Bet droši vien nebūs nekādu sarežģījumu. Nabaga sinjors nokrita no klints un noslīka.

— Jā, sinjor

Kalpotājs vēl negāja projām. Viņam, kā redzams, ļoti gribējās runāt.

— Tiesnesis ar rakstvedi un kārtībnieku aizgāja uz nelaimes vietu. Viņi paņēma Gaspari līdz.

— Gaspari?

Artuā atcerējās zēnu, kas Hermionas prombūtnē bija Mo-risa draugs.

— Jā, sinjor. Gasparem jāparāda tieši tā vieta, kur viņš atrada nabaga sinjoru.

— Es ceru, ka izmeklēšanu drīz izbeigs.

— Chi lo sa?

— Jā, ko tad var darīt? Ko tad var nopratināt? Tā bija vientuļa vieta, vai nē? Tur neviena nebija.

— Chi lo sa?

— Ja tur kāds būtu bijis, tas tūliņ izglābtu sinjoru. Vai tad visi šeit nemīlēja viņu? Vai tad viņš nebija tāds kā jūs, vai viņš nebija īsts sicīlietis?

— Jā, sinjor. Madalēna raud viņa dēļ.

— Madalēna?

— Jā, sinjor, — zvejnieka Salvatores meita, kas dzīvo Sirēnu mājā.

— Tā!

Artuā apklusa, bet pēc brīža iejautājās:

— Vai viņa un Salvatore, — jūs teicāt, ka tas ir viņas tēvs?

— Tēvs, sinjor.

— Vai viņi vakar atradās Sirēnu mājā?

Artuā runāja mierīgi un gandrīz bezrūpīgi, it kā tikai tāpēc, lai vispār kaut ko teiktu.

— Madalēna bija atnākusi te pie radiem. Stāsta, ka Salvatore ir Mesīnā. Šorīt Madalēna aizgāja uz mājām. Viņa raudāja. Visi redzēja, ka viņa raudāja sinjora dēļ.

— Ja viņa to pazina, tad tas ir ļoti dabīgi.

— O, jā, sinjor, viņa to pazina. Viņi vēl aizvakar bija visi kopā uz San Feličes tirgu.

— Tad jau varam saprast, kāpēc viņa raud.

— Jā, sinjor.

Kalpotājs satvēra durvju rokturi.

— Ja sinjora vēlas mani redzēt, esmu viņas rīcībā, — Artuā teica.

— Bet es, zināms, viņu netraucēšu. Ja es viņai varētu kaut ko {lalīdzēt, piemēram sagatavot bēres . . .

— Sinjora jau kārto visu pati. Nabaga sinjoru apglabās kapsētas kalnā pie mūra. Tur glabā tos, kas nav katoļi, un nabaga sinjors nobijā katolis. Žēl!

— Pateicos, Ferdinando!

Kalpotājs lēni izgāja, it kā viņam vēl negribētos beigt sarunu.

Tātad iedzīvotāji jau sāka tenkot. Ferdinando gan neko neteica, bet Artuā pietiekoši labi pazina sicīliešus, lai uzminētu viņa domas. Madalēna raudāja sinjora dēļ. Visi redzēja, ka Madalēna raudāja sinjora dēļ. Ar to pietika. Tagad jau viss ciems dūca kā bišu spiets, un katra sieviete durvju priekšā pārrunāja šo lietu ar savu kaimiņieni, bet vīrieši sprieda par to tirgus laukumā un vīna tirgotavās.

Sicīliešu meitene Madalēna raudāja, un Delareja līķi atrada naktī pie klintīm vientuļā vietā netālu no viņas mājas. Artuā mazliet nojauta patiesību un nicināja sevi vēl vairāk. Kad Delarejs palika viens Sicīlijā, pamodās viņa sicīlieša asinis, un viņš, bez šaubām, paklausīja to saucienam. Cik tālu viņš bija aizgājis? Cik stipri viņš bija aizrāvies? Varbūt Artuā to nekad nedabūs zināt. Sen atpakaļ viņš izteica pareģojumu, varbūt neskaidru, bet tomēr pareģojumu. Vai tagad viņš pats bija veicinājis tā piepildīšanos?

Hermionai tomēr visādā ziņā vajadzēja aiztaupīt šo rūgto patiesību.

Viņš vēlējās iet pie tās un sargāt viņas durvis pret sicīlie-šiem, bet šādā brīdī tie, droši vien, neizteiks viņai savas šaubas un aizdomas, pat ja tiem tādas būtu. Hermiona būs noteikti pēdējā, kas kaut ko dabūs zināt, ja tikai, — viņam ienāca prātā iestāžu pārstāvji, — tiesnesis, sekretārs un kārtībnieks, un viņš piepeši nolēma doties lejā uz jūru. Ja izmeklēšana dos kādu briesmīgu rezultātu, viņam būs kaut kas jādara, lai aizsargātu Hermionu. Viņa nedrīkstēja savās bēdās saņemt vēl rupju triecienu no šiem svešiniekiem.

Viņš paņēma cepuri, atvēra durvis un mierīgi gāja lejā. Viņš tagad vēl nedrīkstēja satikt Hermionu. Varbūt viņš atgriezīsies atvieglotu prātu un varēs viņai skatīties acīs, mazākais, bez vainas apziņas.

Lejā pie kāpnēm viņš satika Ferdinando.

— Vai nevari pagādāt man ēzeli, Ferdinando? — viņš jautāja.

— Labprāt, sinjor.

— Es negribu zēnu. Pagādā man tikai ēzeli, un es izjāšu kādu gabalu. Vai sinjora nav jautājusi pec manis?

— Nē, skijor.

— Ja viņa prasa, saki, ka es izjāju, jo negribēju viņu traucēt.

Varbūt Hermiona domās, ka viņš izturas cietsirdīgi, izjājot tādā reizē. Viņš tā nebaidījās. Viņš nebaidītos nekā, ja tikai varētu viņai novērst pēdējās, lielākās sāpes, kas tai uzbruktu, ja viņa aizdomas izrādītos pareizas un tā uzzinātu patiesību un uzzinātu arī, ka to zina visa apkārtējā sabiedrība.

Artuā juta, ka labprāt atdotu dzīvību, lai Hermiona netiktu apkaunota, lai netiktu sagānīts un aptraipīts viņas izmisuma un atmiņu svētums.

Kad atveda ēzeli, viņš tūliņ devās projām. Viņš novilka cepures plato malu pār bālo seju un neskatījās ne pa labi, ne kreisi, kad aizjāja pa garo, šauro ielu, kur viņu pavadīja iedzīvotāju ziņkārīgie skati. Kā jau viņš paredzēja, visi tagad, dzīvi sarunājoties, atradās uz ielas un gaidīja, kad atgriezīsies tiesnesis ar palīgiem un kad paziņos sekcijas iznākumus. Viņa parādīšanās deva tiem jaunu sarunu vielu. Viņi uzkrita tai kā izbadējušies suņi renstelē atrastiem atkritumiem.

Ticis laukā no ciema, Artuā jutās mazliet drošāk un brīvāk, bet viņš vēlējās būt ar Hermionu vilcienā un aizvest to kaut kur tālu projām, lai aiztaupītu tai ļaunāko, kas dzīvē var būt, — šaubas un vilšanos par mīļotā cilvēka uzticību.

Sasniedzis Isola Bella lielceļu, viņš satika zvejnieku Džu-zepi, kas bija pavadījis nakti mācītāja mājā.

— Vai jūs gribat apskatīt vietu, kur atrada nabaga sin-joru? — tas jautāja.

— Jā, — Artuā atbildēja.

— Es biju viņa draugs. Es gribu satikt tiesnesi un dzirdēt, kā tas notika. Kur es to varētu? Kur atrodas tiesnesis un pārējie?

— Viņi ir Sirēnu mājā, sinjor. Viņi gaida, vai Salvatore šorīt neatgriezīsies no Mesīnas.

— Un viņa meita?

>

Vai tā ir mājās?

— Jā, sinjor, bet viņa neko nezina. Viņa atradās ciemā. Viņa var tikai raudāt. Viņa raud nabaga sinjora dēļ.

Viņš atkal dzirdēja to pašu. Šis teikums jau sāka Emīlam Artuā skanēt ausīs kā refrēns.

— Gaspare dusmojas uz viņu, — zvejnieks piebilda. —Man liekas, ka viņš būtu gatavs to nonāvēt.

— Varbūt viņš nevar noskatīties viņas asarās, — Artuā teica. — Gaspare mīlēja sinjoru.

Viņš pasveicināja zvejnieku un jāja tālāk, bet tas sekoja un turējās viņam līdzās.

— Es pārvedīšu jūs pāri laivā, — viņš sacīja.

— Paldies.

Artuā iesita ēzelim, un tas sāka rikšot pa putekļiem.

Džuzepe aizveda viņu laivā līdz Sirēnu salas viņam galam, kur mazā taka vijās augšā uz māju. Šeit starp klintīm bija piesieta laiva.

— Ecco, sinjor, — Džuzepe iesaucās. — Salvatore ir atgriezies no Mesīnas. Tā ir viņa laiva.

Artuā izjuta vieglu uztraukumu un īgnumu. Viņš gribēja nonākt salā, kamēr zvejnieks vēl nebija atgriezies. Izkāpjot no laivas, viņš teica:

— Vai Salvatore labi pazina sinjoru?

— Jā, sinjor. Nelaiķa sinjors mēdza zvejot kopā ar Salva-ton. Ciemā runā, ka viņš devis Salvatorem daudz naudas.

— Sinjors bija laipns pret visiem?

— Jā, sinjor, bet katram viņš nedeva ēzeli.

— Ēzeli? Ko tu ar to gribi teikt, Džuzepe?

— Viņš uzdāvāja Salvatorem ēzeli, skaistu ēzeli. Viņš nopirka to San Feličes tirgū.

Artuā neko vairs nesacīja. Viņš lēnām kāpa augšā pa stāvo taku, jo bija vēl ļoti nespēcīgs un tveice arvien pieauga, līdz beidzot viņš sasniedza laukumiņu Sirēnu mājas priekšā.

Tur atradās pulciņš ļaužu: tiesnesis, rakstvedis, kārtībnieks, Gaspare un Salvatore. Viņi dzīvi sarunājās, bet tikko parādījās Artuā, iestājās klusums, tie visi apgriezās un skatījās viņā kā brīnumā. Tad Gaspare panāca uz priekšu un noņēma cepuri.

Zēns izskatījās novārdzis aiz bēdām, bet saniknots un stūrgalvīgs, ārkārtīgi stūrgalvīgs.

— Sinjor, — viņš teica, — jūs pazināt manu padrom. Pastāstiet viņiem .

Bet tiesnesis svarīgi pārtrauca viņu:

— Izmeklēšanu vadīt ir mans pienākums.

Kas ir šis sinjors?

Artuā paskaidroja, ka viņš ir sinjorai tuvs draugs un ka jau pirms kāzām pazina viņas vīru.

— Es atnācu, lai dzirdētu, tiesneša kungs, vai jūs tam piekrītat, — viņš teica, — ka šai briesmīgai nāvei par cēloni ir nelaimes gadījums. Sinjora tiešām vēlas, lai visas formalitātes pabeigtu tik drīz, cik vien iespējams. Es zinu, ka tās ir neizbēgamas, bet varu tikai pievienoties viņas lūgumam. Esmu pārliecināts, sinjor, ka jūs darīsietvisu, lai nekavējoties pabeigtu izmeklēšanu. Piedodiet, ka to saku, bet es pazīstu Sicīliju, un es zinu, ka vienmēr varu paļauties uz sicīliešu godprātību, ja runa iet par nelaimīgu sievieti.

Viņš tīšām runāja ar zināmu patosu un runājot turēja cepuri rokā.

Tiesnesis izskatījās apmierināts un glaimots.

— Zināms, Signor Barone, — viņš atbildēja. — Zināms. Mums visiem žēl nabaga sinjoras.

— Vai atļaujat man palikt? — Artuā jautāja.

— Man nav nekādu iebildumu, — tiesnesis sacīja.

Viņš paskatījās uz rakstvedi, bālu vīreli smailu zodu un nemierīgām acīm.

— Niente, niente, — rakstvedis iztapīgi piebilda.

Tas ziņkārīgi vēroja Artuā. Kārtībnieks, plecīgs tukls vīrs, varenām ūsām, dobji nomurmināja:

— Buon giorno, Signor Barone, — un mierīgi raudzījās uz viņu. Ar savu īso, spēcīgo, brūno kaklu un matiem, kas auga zemu uz pieres un izskatījās kā tikko sasprogāti, tas atgādināja milzīgu vērsi. Gaspare stāvēja tuvu līdzās Emīlam Artuā, it kā viņi būtu sabiedrotie un tiem būtu jāturas kopā. Salvatore atradās dažus soļus tuvāk.

Artuā tagad neuzkrītoši viņu novēroja. Zvejnieks pašlaik runāja:

— Nabaga sinjorino! Nabaga sinjorino! Mamma mia! Un vēl aizvakar mēs bijām kopā tirgū. Un viņš bija tik laipns, Signor Barone.

— Salvatore paspēra soli tuvāk, bet Artuā redzēja, ka viņš ātri paskatījās uz Gaspari, it kā baidītos no tā.

— Viņš visu izmaksāja. Mums visiem palika soldo kabatās. Viņš uzdāvināja Madalēnai skaistu zilu tērpu, bet man ēzeli.

Dio mio! Mēs pazaudējām savu labdari. Ja nabaga sinjorino vēl dzīvotu, viņš man uzdāvātu jaunu laivu. Viņš apsolīja man laivu, jo viņš gandrīz ik dienas brauca man līdz zvejot. Viņš bija kā draugs .

Piepeši Salvatore apklusa. Viņš atkal raudzījās uz Gas-pari.

— Un jūs sakāt, ka nesatikāt vakar sinjori? — tiesnesis ar zināmu svinību jautāja.

— Nē, sinjor. Man liekas, ka viņš nonāca lejā pēc tam, kad jau biju aizbraucis uz Mesīnu.

— Ko jūs darījāt Mesīnā?

— Es apmeklēju savu krustdēlu Gvido, kas ir slimnīcā, sinjor. Viņam . . .

— Runājiet par lietu! Runājiet par lietu! — rakstvedis pārtrauca.

— Runājiet par lietu!

Kad jūs izbraucāt? — tiesnesis jautāja.

Kārtībnieks uzmanīgi noklepojās un divas reizes sparīgi nospļāvās.

— Es nezinu, tiesneša kungs. Es neskatījos pulkstenī. Bet saule vēl nebija norietējusi, saule vēl bija gabalā.

— Un sinjors ļoti vēlu atstāja Casa del Prete, — Artuā mierīgi piebilda.

— Es biju tur augšā un aizkavēju viņu. Bija jau vakars, kad viņš devās ceļā.

Salvatores sejā parādījās un pazuda pārsteiguma izteiksme. Viņš saprata, ka svešinieks kaut kāda iemesla dēļ nostājās viņa pusē.

— Vai jūs gaidījāt, ka sinjors vakar nāks ar jums zvejot? — tiesnesis Salvatorem jautāja.

— Nē, sinjor. Tā kā bija atgriezusies sinjora, tad domāju, ka sinjors paliks mājās.

— Pilnīgi pareizi, — teica rakstvedis.

— Pareizi! Liekas, ka sinjors vairākas reizes bez kādām pūlēm ir pārgājis klintij, no kuras tagad nokrita, — tiesnesis piezīmēja.

— Jā, sinjor, — Gaspare sacīja.

Viņš paskatījās uz Salvatori un savaldījies turpināja.

— Bet viņš nekad vēl nebija gājis tumsā. Un mēs vienmēr bijām kopā. Viņš mēdza turēties pie manas rokas.

Zēnam sāka smagi cilāties krūtis.

— Saņemies, Gaspare! — Artuā viņam klusu teica.

Asā intuīcija palīdzēja viņam saprast zēna pārdzīvojumu. Viņš redzēja, kā tas skatījās uz Salvatori, un juta, ka tas labprāt mestos uz zvejnieku, bet tikai ar mokām atturējās.

Tiesnesis brīdi klusēja. Varēja redzēt, ka viņš nezina, ko iesākt. Viņš gribēja izlikties asprātīgs, bet izmeklēšana nedeva viņam iespēju parādīt savas spējas.

Beidzot viņš jautāja:

— Vai kāds redzēja, kad jūs aizbraucāt uz Mesīnu? Vai jūs varat pierādīt, ka aizbraucāt, pirms sinjors nonāca lejā?

— Vai domājat, ka es nerunāju taisnību, tiesneša kungs? — Salvatore lepni jautāja.

— Kāpēc man melot? Nabaga sinjors bija mans labdaris. Ja es zinātu, ka viņš nāks, es gaidītu viņu. Viņš taču ir ēdis un gulējis manā mājā. Es jums saku, ka mēs bijām kā brāļi.

— Jā, jā, — rakstvedis piebilda.

Gaspare saknieba lūpas, aizgāja līdz kraujai un skatījās uz jūru.

— Tad neviens jūs neredzēja? — tiesnesis atkārtoja.

— Non lo so, — Salvatore atbildēja.

— Es par to nemaz nedomāju. Es gribēju braukt uz Mesīnu, tāpēc aizsūtīju Madalēnu pārnakšņot ciemā un sēdos laivā.

Ko citu man bija darīt?

— Va bene! Va bene! — teica rakstvedis.

Kārtībnieks atkal noklepojās un nospļāvās. Viņš vienīgi

šādā kārtā reaģēja uz notikumu gaitu.

Tā kā tiesnesis nesaņēma no kolēģiem nekāda atbalsta, tad tiešām nezināja, ko darīt. Artuā redzēja, ka viņam ir aizdomas un ka viņš šaubās par šīs nāves cēloni.

— Liekas, ka jūsu meitu ir ļoti satriecis šis notikums, —

viņš Salvatorem teica.

>

— Mamma mia!

Kā gan nē? Mēs mīlējām nabaga sinjoru. Mēs mestos jūrā viņa dēļ. Kad mēs redzējām, ka viņš nāk lejā no kalna, mums likās, ka redzam Dievu kāpjam no debesīm.

— Protams! Protams! — iebilda rakstvedis.

— Man liekas, ka katrs, kas pazina padroni, iemīļoja viņu, — Artuā sacīja, — visi viņu šeit ļoti mīlēja.

Viņš izturējās pret tiesnesi ļoti laipni un pat godbijīgi. Tas, kā redzams, glaimoja pēdējam. Visi, likās, bija pārliecināti, ka nāvei par cēloni bija un varēja būt tikai nelaimes gadījums. Tiesnesis nezināja, ko vēl jautāt.

— Va bcne! — viņš beidzot vilcinoties teica.

i

— Redzēsim, ko ārsti teiks pēc līķa sekcijas. Ceru, ka neko neatradīs. Es negribu apbēdināt nabaga sinjoru, bet man jāizpilda mans pienākums. Tas katram skaidrs.

— Man liekas, ka jūs apbrīnojami rūpīgi izpildījāt savu pienākumu, — Artuā sacīja.

— Grazie, Signor Barone, grazie!

— Grazie, grazie, Signor Barone! — piebilda rakstvedis.

— Grazie, Signor Barone! — norūca kārtībnieks.

Ierēdņi lēnām taisījās iet projām.

— Vai nāksiet mums līdz, Signor Barone? — tiesnesis jautāja.

Artuā gribēja teikt jā, bet ieraudzīja durvis meitenes stāvu ar noliektu galvu. Tas tūliņ atkal pazuda.

«Tā laikam bija Madalēna!» viņš domāja.

— Atvainojiet, sinjor, — viņš teica, — bet es biju nopietni slims. Jājiens mani nogurdināja, un es ļoti gribētu vēl dažas minūtes atpūsties, ja, — viņš paskatījās uz Salvatori.

— Es atnesīšu sinjoram krēslu, — zvejnieks ātri teica.

Viņš nezināja, ko šis svešinieks grib no viņa, bet juta, ka

tas nevarēja būt nekas ļauns.

Tiesnesis ar kolēģiem pieklājīgi apjautājās par Artuā slimību un, vairākkārt atsveicinājušies aizgāja. Tikai Gaspare palika kraujas malā un raudzījās uz jūru. Kad Salvatore aizgāja pēc krēsla, Artuā piegāja pie zēna.

— Gaspare! — viņš teica.

— Jā, — zēns atbildēja.

— Es gribu, lai tu ietu līdz tiesnesim. Ej pie sinjoras! Pastāsti viņai, ka izmeklēšana ir izbeigta. Viņa priecāsies to dzirdot.

— Jūs nāksiet man līdz, sinjor?

— Nē.

Zēns apgriezās un paskatījās uz viņu.

— Kāpēc jūs paliekat?

Artuā bridi klusēja. Viņš ātri pārdomāja, ko teikt un kā izturēties pret Gaspari. Viņš bija pārliecināts, ka nori

sis

sinājusies traģēdija, kurā iejaukti Sirēnu mājas ļaudis. Viņš ari nešaubījās, ka Gaspare vai nu zināja, vai arī nojauta, kas noticis, bet neņemot vērā acīm redzamo naidu pret zvejnieku, bija nolēmis klusēt. Vai zēna dīvainā uzmanība un noslēpumainība bija radniecīga viņa — Artuā — tieksmei? Viņš brīnījās, vai zēns mēģina pasargāt sinjoru, vai sinjora piemiņu. Beidzot viņš teica:

— Es palikšu tikai dažas minūtes, Gaspare. Padronai nedrīkst nākt ausīs tenkas. Es domāju, ka mēs saprotamies. Mēs gribam vienu un to pašu. Vīrieši prot klusēt, bet sievietes tenko. Es gribu satikt Madalēnu.

— Ma, — Gaspare pārsteigts paskatījās uz viņu. Kaut kas Artuā sejā radīja viņam tomēr uzticību. Viņa atturība izzuda. Viņš satvēra Artuā roku.

— Sakiet Madalēnai, lai viņa izturas mierīgi un neraud. Ja viņa nebeigs raudāt, sakiet, ka naktī atnākšu un nogalināšu viņu.

— Ej, Gaspare!

Tiesnesis gaida, — ej!

Gaspare sāka iet lejā pa taku un pazuda uz jūras pusi.

— Ecco, signore!

Salvatore iznāca no mājas ar krēslu un novietoja to zem tā paša olīvkoka, pie kura Moriss rītausmā pirmo reizi ieraudzīja Madalēnu.

— Grazie.

Artuā apsēdās. Viņš bija ļoti noguris, bet pats gandrīz to nemaz neapzinājās. Zvejnieks stāvēja viņam līdzās un viltīgi raudzījās uz viņu. Kad Artuā ievēroja, cik ļoti šis vīrs līdzinājās arābam, kā spīdēja viņa mazās, viltīgās acis un cik kustīgas bija viņa kalsnās, nervozās rokas, viņš jau daudz labāk saprata Salvatori. Viņš labi pazina arābus. Viņš bija gulējis to teltīs, novērojis to priekus un dusmas un bijis par liecinieku gadījumiem, kuros skaidri pierādījās, cik tiem maz rūp cilvēka dzīvība. Zvejnieks varēja būt tikpat arābs kā sicilietis. Jauktās asinis nepiešķīra viņam nekādu maigu īpašību. Ja šādam cilvēkam nodarīja ko ļaunu, tas varēja ātri un veikli atriebties. Viņu nebaidītu nekādi šķēršļi.

Vai Moriss bija viņam nodarījis ko ļaunu? Artuā gribēja to uzzināt un tad spert attiecīgus soļus. Viņš juta, ka tas būs labākais, ko varēja darīt, lai aizsargātu Hermionu.

— Vai jūs šeit varat nopelnīt daudz naudas? — viņš bezrūpīgi jautāja.

Zvejnieks it kā pārsteigts sakustējās.

— Sinjor!

— Saka, ka trūcīgiem ļaudīm Sicīlijā klājas grūti. Vai nav tā?

Salvatore atguvās.

— Jā, sinjor, jā, sinjor, cilvēks nekā nevar nopelnīt. Dzīve ir grūta, Per Dio!

Viņš apklusa un iespraudis rokas gurnos cieši raudzījās uz svešinieku. Viņa acis, visa sejas izteiksme un ķermeņa stāvoklis jautāja:

— Ko jūs no manis gribat?

— Gudri cilvēki atrod laimi Amerikā, — Artuā teica un arī raudzījās uz viņu.

— Jā, sinjor. Daudzi tur aizbraukuši no šejienes. Es zinu

daudzus, kas strādā Amerikā. Bet kur lai nem naudu, ko ' > '

samaksāt ceļu?

— Jā. Vai šī sala pieder jums?

— Tikai tas laukumiņš, kur uzcelta māja. Un te ir tīra klints. Te nekas neaug. Un ziemu te pūš vēji. Paietu vairāki gadi, ja gribētu iekopt dārzu. Un es neesmu zemnieks. Reiz man bija vīna tirgotava, bet es esmu zvejnieks.

— Bet jūs esat apķērīgs cilvēks. Man liekas, ka jums Amerikā klātos labi. Kāpēc jūs tur nevarētu dzīvot, ja citi var?

Viņi raudzījās viens otrā. Tad Salvatore lēni teica:

— Es jums teikšu taisnību, sinjor. Tā ir taisnība. Es varētu zvērēt pie visa, kas man svēts. Ja tikai man būtu nauda, es brauktu uz Ameriku. Es aizbrauktu ar pirmo kuģi.

— Un jūsu meita Madalēna? Jūs nevarētu viņu atstāt šeit.

— Ja es brauktu uz Ameriku, sinjor, es noteikti ņemtu viņu līdz.

— Es domāju, ka jūs to darītu, — Artuā arvien vēl viņam acīs raugoties teica. — Es domāju, ka prātīgāk būtu ņemt Madalēnu līdz.

Salvatore novērsa skatu.

— Ja man būtu nauda, sinjor, es jau rīt nopirktu biļetes. Šeit es nekā nevaru iesākt, un no jūras ir maza peļņa. Amerikā cilvēki tiek labi atalgoti. Stāsta, ka tur dienā varot nopelnīt astoņas liras.

— Es vēl neesmu redzējis jūsu meitu, — Artuā pēkšņi teica.

— Viņa nejūtas šodien labi, un tiesnesis viņu sabaidīja. Viņa paliks šodien istabā.

— Es gribētu viņu redzēt.

— Man ļoti žēl, sinjor, bet. . .

Artuā apgriezās krēslā un paskatījās uz māju. Durvis, kas nesen stāvēja vaļā, tagad bija aiztaisītas.

— Madalēna lūdz Dievu, sinjor. Viņa aizlūdz par nelaiķa sinjora dvēseli.

Artuā zvejnieka drūmajā putna sejā pirmo reizi manīja kaut ko līdzīgu maigumam.

— Netraucēsim viņu, sinjor.

Artuā piecēlās un pagāja dažus soļus uz mājas pusi.

— Vai varētu redzēt to vietu, kur atrada sinjoru?

— Jā, sinjor, tad jums jāaiziet līdz mežmalai.

•— Es tūliņ būšu atpakaļ, — Artuā sacīja.

Viņš iegāja mežā, kas auga ap māju. Zvejnieks nenāca viņam līdz. Artuā juta, ka viņam negribējās to darīt. Ejot gar mājas galu, Artuā ievēroja atvērtu logu un apstājās garajā zālē. Iekšā atskanēja sievietes balss čuksti. Tos bieži pārtrauca elsas.

Pēc brītiņa Artuā piegāja tuvu logam un nerādoties teica:

— Madalēna!

Čuksti apklusa.

— Madalēna!

Klusums.

— Tu klausies, Madalēna?

Viņš dzirdēja vieglu kustības troksni, it kā sieviete pavirzītos tuvāk logam.

— Ja tu mīlēji nelaiķa sinjoru un gribi sargāt viņa piemiņu, tad nestāsti citiem savas bēdas. Aizlūdz par viņu un klusē. Ja tu klusēsi, svētā Dievmāte uzklausīs tavas lūgšanas.

Pēdējos vārdus Artuā savā dobjajā balsī izrunāja noslēpumaini un mistiski. Tad viņš klusu aizgāja projām pa koku biezokni.

Salvatore vēl tāpat stāvēja mājas priekšā. Artuā nemaz neizgāja klajumā, bet tikai pamāja viņam.

—Atvediet laivu apkārt ragam, — viņš teica. —Esbraukšu pāri no tuvākā krasta.

— Jā, sinjor.

— Un pa ceļam mēs vēl parunāsimies par Ameriku. Zvejnieks viegli pasmaidīja, tā ka pamirdzēja viņa asie,

balLie zobi.

— Jā, sinjor, — par Ameriku.

'ai

XXV

Pagāja nakts un otra diena, bet Artuā vēl nebija saticis Hermionu. Izdarot līķa sekciju, neatrada nekā jauna, kas mainītu Dr. Marini teoriju par nāves cēloni. Svešais anglis bija gājis pār bīstamo klinti, — droši vien tumsā, kritis, sa-silics pret zemūdens klintīm un, nenākot pie samaņas, noslīcis.

Gaspare neko neteica. Salvatore klusēja un taisījās braukt uz Ameriku. Ja Madalēna raudāja, tad nevienam neredzot, un ja tā lūdza Dievu, tad viņa to darīja vientuļajā Sirēnu mājā tā loga tuvumā, kas vakaros apgaismots no Casa del Prete terases bija izskatījies kā zvaigzne.

Marekiaro ciemā gāja dažādas valodas, un tiesnesim vēl arvien bija neskaidras aizdomas, bet tās drīz vien izkliedēja rakstvedis, ar kuru Emīlam Artuā bija neoficiāla saruna. Bēres atļāva, un otrā rītā ļoti agri notika izvadīšana no slimnīcas.

Izvadīšanas stundu zināja tikai nedaudzi un lielākā daļa iedzīvotāju vēl gulēja, kad zārku aizveda pa ciemā galveno ielu. Zārkam sekoja tikai Hcrmiona un Gaspare Kataro pilsētā gatavi pirktā melnā uzvalkā. Hermiona neļāva vairāk nevienam citam pavadīt aizgājēju, un tā ka Moriss bija protestants, tad nebija nekāda dievkalpojuma. Tas ļoti satrieca Gaspari un pavairoja viņa sēras, līdz Hermiona paskaidroja, ka viņas vīram ir bijusi savādāka reliģija ar savādākiem rituāliem nekā sicīliešiem.

— Bet mēs varam lūgt par viņu, Gaspare, — viņa piebilda. — Viņš mīlēja mūs un zinās, ka to darām.

Šī doma it kā apmierināja zēnu. Viņš nometās ceļos līdzās padronai pie kapsētas mūra, kur mēdza glabāt protestantus, un klusu aizlūdza par padrones dvēseli. Viņš bija iemetis līdzi zārkam kapā rozes no tēva mazā dārza. Tagad viņam straumēm plūda asaras, un viņa lūgšana bija saraustīti čuksti:

— Nabaga sinjorino, — nabaga sinjorino, — Dio ci mandi buon riposo in Paradiso. —Hermiona nespēja lūgt Dievu, bet dzirdot Gaspares vārdus, arī viņa čukstēja sicīliešu jauko labas nakts novēlējumu, un viņai sāka plūst asaras tāpat kā zēnam, kas bija mīlējis savu saimnieku.

Pēc bērēm viņa ar Gaspari atgriezās mācītāja mājā un nākošajā dienā atsūtīja Emīlam Artuā zīmīti, kurā lūdza, lai tas viņu apmeklē.

— Es neprasu, lai Tu man piedotu, ka neaicināju Tevi ātrāk, — viņa rakstīja.

— Mēs saprotam viens otru, un mums nevajag izskaidrojumu. Es negribēju nevienu redzēt. Nāc, kad vien Tu vēlies.

Hermiona.

Artuā devās pie viņas pievakarē, tikko kļuva vēsāks.

Terasē viņu sagaidīja Gaspare.

— Sinjora ir augšā kalnā, sinjor, — zēns teica.

— Jūs atradīsiet viņu, ja uzkāpsiet. Viņa ir gluži viena avigšā kalnā.

— Es iešu, Gaspare. Es pateicu Madalēnai. Man liekas, ka viņa klusēs.

Zēns nodūra skatu. Viņš salā bija padevies ātram impulsam un tagad kaunējās par to.

— Va bene, signore, — viņš čukstēja.

Viņam, kā redzams, nekā vairāk nebija ko teikt, bet Artuā vēl neatstāja viņu.

— Gaspare, — viņš jautāja, — sinjora taču nepaliks šeit pa lielās tveices laiku?

— Non lo so, signore.

— Viņai vajadzētu braukt projām. Labāk būtu, ja viņa brauktu projām.

— Jā, sinjor, bet varbūt viņa negribēs atstāt nabaga sinjorino.

Zēnam sakāpa acīs asaras. Viņš novērsās, piegāja pie terases mūra un skatījās pāri gravā. Viņš atcerējās, kā kopā ar padroni lasīja zem ozoliem, kā viņi dejoja tarantellu un kā dziedot atgriezās mājā no zvejas. Viņa sirds bija tik pilna un viņš jutās apmulsis. Viņš bija tā pieradis būt vienmēr kopā ar padroni, ka nezināja, kā tagad iztiks bez tā. Viņš neatcerējās savu agrāko dzīvi, kad nebija vēl atbraucis pa-drone. Viņam likās, ka viņa īstā dzīve sākās tai rītā, kad vilciens atveda Kataro piestātnē padroni un padronu. Tagad visam bija beigas.

Artuā neteica viņam vairs nekā, bet atspiežoties uz spieķa, lēnām sāka kāpt kalnā. Netālu no virsotnes viņš ieraudzīja līdzās akmeņu kaudzei sēžam sievieti. Kad viņš pienāca tuvāk, tā pagrieza galvu, un ieraudzīja viņu. Viņa nekustējās. Vakara saules maigie stari krita viņas skarbajā, četrstūrainajā sejā, kas tagad bija bāla un nopietna, un Emīlam likās, ka tanī kaut kas trūkst, it kā tai būtu atņemta dala vitālisma, augstsirdīgās sajūsmas un modrā skata, kuru viņš tā mīlēja.

Kad viņš pienāca tai klāt, viņš varēja tikai izteikt:

— Hermiona, draugs . . .

Kalna virsotnes vientulība labi atbilda viņas vientulībai, un Emīlu Artuā aizkustināja kā vientuļā daba, tā sieviete un viņš pats sev izlikās bezgala neievērojams, it kā nebūtu no svara ne vienai, ne otrai. Viņš mīlēja dabu, un viņš mīlēja šo sievieti.

Ko viņš un viņa mīla varēja tām dot?

Viņa sniedza tam roku, viņš noliecās un satvēra to.

— Tu teici, ka vienu dienu es atstāšu savu paradīzes dārzu, Emīl.

— Nesāpini mani ar maniem paša vārdiem, — viņš sacīja.

— Apsēdies pie manis!

Viņš apsēdās uz siltās zemes pie akmeņu kaudzes.

— Tu teici, ka es atstāšu dārzu, bet tu taču nedomāji, ka tas man būs tā jāatstāj?

— Nē, — viņš teica.

— Tu laikam domāji, ka mēs abi būsim nelaimīgi, bet mēs nekad tādi nebijām. Mēs vienmēr bijām ļoti laimīgi. Ir skaisti to atcerēties. Es nāku šeit augšā, lai atcerētos mūsu laimi un to, ka mēs vienmēr bijām laipni un maigi viens pret otru. Es būtu ļoti satriekta, Emīl, ja tā nebūtu bijis, ja starp mums būtu notikusi kāda ķilda un ja mēs kādreiz būtu teikuši viens otram kādu ļaunu vārdu. Bet mēs nekad to nedarījām. Man liekas, ka Dievs bija nomodā par mums. Dievs bija ar mani tik ilgi, kamēr biju kopā ar Morisu, un man liekas, ka tas aizgāja līdz ar Morisu, ka viņi abi atstāja mani.

Vai tu domā, ka vēl cita kāda sieviete ir to izjutusi?

— Es neticu, ka esmu cienīgs zināt, ko dažas sievietes jāt, — viņš nedroši atbildēja.

— Man likās, ka Dievs paliks pie manis, lai mani mierinātu, bet es jūtu, ka viņš to nedara. Es jūtu, ka viņš spēja mani mīlēt tikai, kamēr biju kopā ar Morisu.

— Šī sajūta pāries.

— Varbūt tad, kad piedzims bērns, — viņa teica.

Artuā vēl nekā nezināja par gaidāmo bērnu, bet Her-miona to tagad neatcerējās.

— Bērns! —viņš iesaucās.

— Es priecājos, ka atbraucu vēl laikā, lai pastāstītu viņam to, — viņa turpināja.

— Man liekas, ka sākumā viņš gandrīz izbijās. Viņš bija vēl tīrais zēns. Viņš bija vēl tik jauns, vai nē? Un varbūt tas, — beidzot tomēr viņš izlikās laimīgs. Viņš skūpstīja mani tā, it kā nemīlētu mani vien. Vai saproti, Emīl? Man viņa pēdējais skūpsts likās domāts mums abiem. Vienu dienu es to pastāstīšu savam bērnam.

Viņa mazu brīdi klusēja un skatījās uz plašo ainavu, kuru tagad apņēma dīvains miers. Moriss bija mīlējis šo zemi un tai piederējis.

— Es tagad vēlētos dzirdēt pastorāli, — viņa pēkšņi teica. — Bet Sebastjano, — viņai ienāca prātā jauna doma.

— Es brīnos, kā dažas sievietes var panest savas bēdas. Un tu, Emīl?

— Kādas bēdas tu domā? — viņš jautāja.

— Tādas, kā nabaga Lukrēcijai. Moriss vienmēr mīlēja mani. Lukrēcija zina, ka Sebastjano mīl citu. Man vajadzēja mierināt Lukrēciju. Es to mēģināju darīt. Es gāju kopā ar viņu lūgt Dievu. Bet tas bija tik sen. Es tagad vairs nevaru lūgt, tāpēc ka gandrīz nekam vairs neticu. Dažreiz man liekas, ka Dievs nemaz negribēja, lai notiek šī nelaime.

— Dievs! — Artuā nespēja savaldīties.

— Un vecie pagānu dievi?

— Ā! — viņa saprotot teica.

— Mēs saucām viņu par Merkuriju. Jā, liekas, ka viņš aizgāja pie tiem un ka dievi aizsauca savu sūtni. Pavasarī, pirms aizbraucu uz Āfriku, es atcerējos teikas un iedomājos savu sicīlieti. . .

Viņa neturpināja, lai gan viņas balss nebija iedrebējusies. Viņas sejā nebija ne mazāko skumju pēdu. Ap viņu valdīja liegs miers, kas bija gandrīz radniecīgs vakara mieram. Tas bija kaut kas neparasts, jo viņa nemēdza būt mierīga. Artuā nebija redzējis viņu bēdās, bet bija pazinis tikai priekā, un tad viņa bija mazāk nopietna, vairāk atdevās sajūsmai. Tagad viņai bija zudusi daļa dedzības. Tā izlikās viņam sveša, it kā viņš to agrāk nekad nebūtu paziniš. Tomēr viņa izturējās pret to brīnišķīgi dabīgi, tik dabīgi, it kā atrastos viena pati.

— Ko tu tagad darīsi, draugs? — viņš pēc laba klusuma brīža jautāja.

— Neko. Es neglābu neko darīt. Es tikai gaidīšu — bērnu.

— Bet kur tu gaidīsi? Tu nevari gaidīt šeit. Karstums tevi novājinās. Tavā stāvoklī tas būtu bīstami.

— Moriss arī runāja, ka jābrauc projām. Es atceros, ka tas mani no sākuma sāpināja. Man likās, ka šis klinšainais zemes gabaliņš ir laimīgākā vieta pasaulē. Jā, es braukšu, Emīl, bet atkal atgriezīšos. Es atvedīšu šeit savu bērnu.

Viņš nepretojās šim nodomam, jo ļoti priecājās, ka viņa bija gatava aizbraukt. Gan jau tālākā nākotnē viss nokārtosies pats no sevis.

— Es aizvedīšu tevi uz Itāliju vai Šveici, — kur vien tu gribēsi.

— Es negribētu dzīvot citur, bet aizbraukšu kaut kur uz Itāliju. Tai jābūt klusai un vēsai vietai, tālu projām no cilvēkiem, un kad tu mani tur aizvedīsi, tad atstāsi vienu.

— Gluži vienu?

— Gaspare paliks pie manis. Es vienmēr paturēšu Gas-pari. Viņi bija abi ar Morisu kā brāļi. Es zinu, ka viņi mīlēja viens otru, un es zinu, ka Gaspare mīl mani.

— Es zēnam uzticos, — Artuā tikai piebilda.

Likās, ka vārds «uzticos» pievērsa Hermionu vairāk īstenībai.

— Reir tu neuzticējies dienvidiem, Emīl, — viņa teica. — Es atceros tavus vārdus. Tu teici: — Es mīlu dienvidus,

bet es neuzticos tam, ko mīlu, un es redzu, ka viņš ir dienvidnieks.

— Es gribu tev stāstīt, es gribu, lai tu zinātu, cik krietni viņš vienmēr izturējās pret mani. Viņš mīlēja prieku, bet viņa prieks bija vienmēr nevainīgs. Viņš vienmēr bija tik bērnišķīgs, bet pats to neapzinājās. Viņš nekad nenojauta savu skaistumu un nezināja, ka pelna, lai viņu dievina. Viņš arvien cienīja un dievināja citus. Viņš mīlēja dzīvi un sāuli, — ai, kā viņš to mīlēja! Es neticu, ka kāds tā ir mīlējis un mīlēs dzīvi un sauli kā viņš. Bet viņš nekad nebija savtīgs. Viņš tikai bija ļoti īsts. Viņš vienmēr bija kā zēns. Vai esi novērojis kaut ko pie manis, kamēr . . . ?

— Ko, Hermiona?

— Ka tagad es izskatos daudz vecāka. Viņš bija it kā mana jaunība, un mana jaunība aizgāja viņam līdz.

— Vai tā neatgriezīsies, kad . . . ?

— Nē, nekad. Es to negribu. Gaspare atnesa rozes, visas skaistākās rozes no sava tēva mazā dārza un iemeta kapā. Es vēlos, lai mana jaunība dus līdz ar manu sicīlieti zem Gas-pares rozēm. Tā būs labi. Kad viņš vēl bija dzīvs, es atdevu viņam visu, un tagad es negribu nekā vairs paturēt. Es vēlētos, lai saule ir pie viņa zem Gaspares rozēm. Un tomēr es zinu, ka viņš atrodas kaut kur citur. Es neprotu izskaidrot, bet divas dienas atpakaļ es dzirdēju, ka kāds bērns spēlē la-rantollu, un man likās, ka manu sicīlieti paņem zilums, Sicīlijas zilās debesis. Es bieži atgriezīšos pie ši ziluma. Es bieži sēdēšu šeit augšā, jo šeit es dzirdēju jaunības sirds pukstus.

Nav skaistākas mūzikas par to, vai nē, Emīl?

— Nē, — viņš teica.

Vai tikai šī mūzika nebija mežonīga? Viņš šaubījās, vai Ilermionas dievinātā harmonija nav pārvērtusies briesmīgā disonansē. Un kas tur bija vainīgs? Kas rada cilvēku tādu, kāds tas ir? Kādā darbnīcā izkalti un kādās smadzenēs izdomāti jaunības neprātīgie impulsi un kur gan veikli sajauktas kopā dievišķās tieksmes, kas lido pa augstienēm kā spārnoti Mer-kuriji, un spēcīgās iekāres, kas vada cilvēku pa vistumšākajām zemes vietām? Un kāpēc dievišķo īpašību devējs pieļauj briesmīgās kaislības, kurām arī savs skaistums, bet kas aizved postā tik daudz cilvēku dzīvību.

Varbūt to visu attaisno līdzjūtība. Sāpes un nelaime ir augsne, no kuras uzdīgst visbaltākās lilijas zem noslēpumainā ziluma, kas sedz pasaules briesmas un gaviles. Kamēr cilvēki piedos, tie arī ticēs žēlsirdīgam dievam.

Tā bija dīvaina doma tāda cilvēka prātā, kā Artuā. Viņš tomēr tā domāja mijkrēslī, un kaklu viņam sažņaudza asaras.

Mijkrēslī no Etnas atlidoja viegls vējš. Tas izritināja no akmeņu kaudzes, pie kuras Artuā sēdēja, kaut ko baltu, — papīra strēmelīti. Viņš paskatījās uz zemi, ieraudzīja, ka papīrs ir aprakstīts, un noliecās, lai paceltu to.

— Emīls var tūliņ braukt. Bet kārtīgs kuģis atiet tikai desmitā. Mēs brauksim ar to . . .

Hermionas rokraksts.

Artuā tūliņ saprata. Moriss bija dabūjis Hermionas vēstuli. Viņš zināja, kad tie ieradīsies un tomēr gāja uz tirgu. Gāja kopā ar to meiteni, kas jūrmalā raudāja un lūdza Dievu.

Viņš sažņaudza papīru.

— Kas tas ir, Emīl? Ko tu pacēli?

— Tikai papīra strēmelīti, — viņš mierīgi teica un, saplucinājis to mazos gabaliņos, izkaisīja vējā.

— Kad tu brauksi man līdz, Hermiona? Kad mēs brauksim uz Itāliju?

— Es tagad saku «a rivederci» un — «buon riposo,» — viņa klusu teica.

Uzmanīgais vējš aizpūta baltos papīra gabaliņus projām tumsā.

Pēc trim dienām Hermiona un Artuā atstāja Sicīliju, un Gaspare, izliecies pa vagona logu, vēl pēdējo reizi paskatījās uz Sirēnu salu. Kāds zvejnieks — tas nebija Salvatore — no līča pludmalēs ieraudzīja Gaspari un draudzīgi pavicināja roku. Gaspare neredzēja viņu.

Tur viņi zvejoja. Tur viņi peldējās. Tur viņi dzēra labo, sarkano Ainato vīnu un uzsauca tostus. Tur viņi gulēja alu siltajās smiltīs. Tur viņi kopā skrēja pie Karmelas mātes un viņas pannas. Tur viņi dziedāja — O sole mio.

Tur, — tur viņi bija abi kopā jauni.

Asaras izdzēsa zēna skatam mirdzošo jūru.

— Nabaga sinjorino! — viņš čukstēja. — Nabaga sinjo-rino!

Un kad izzuda viņa dzimtā vieta, viņš pēdējo reizi piebilda vārdus, kurus ausmā čukstēja pie padrones kapa:

— Dio ci mandi buon riposo in Paradiso.

Beigas

Robert» Hičenss

ASIŅU BALSS Romāns

Nodota Salikšanai 5.01.94. 1’arakstlta iospioSanai t7.01.94. Formats 8tX 10« I№1. Garnitūra BaltN’owCenturySclillik. Augstspiedums. l’asūt. N'r 12-5. lagumcann. Rej. apl. Nr. 2-0441. Iespiesta tipogrāfija -Rota» I.V 1011, Rija, Blaumaņa iela 38/10.

Vinsente Blasko Ibanjess «KAILĀ» un «MIRUŠIE PAVĒL»

Populārais Spāniešu rakstnieks Vinsente Blasko Ibanjess (1867-1923) romānā «Kailā» ieved lasītāju gleznotāja izjūtu, pārdzīvojumu un darba atmosfērā. Vienlaicīgi attēlojot spāniešu augstāko aprindu jutekliskumu un intīmo attiecību pārpilno ikdienu.

Romānā «Mirušie pavēl» galvenokārt attēlota jūrnieku dinastijas un viņu pēdējā pēcnācēja Haimes Febrera izlaidīgā dzīve. Pēc vecāku nāves izsīka bagātība, ko viņš izniekoja un izputināja izdzīvē un ceļojumos. Muižām nonākot kreditoru rokās un pašam nabadzībā, Febrers vaino mirušos, ka tie turpina viņu tiranizēt, tādēļ noslēdzas vientulībā, bet piedzīvo traģēdiju. Ievērojama vieta ierādīta arī reliģijai un rases naidam. Tomēr izskaņa gaiša, jo atbrīvojas no aizspriedumiem, ka mirušie nepavēl, bet pati dzīve un mīla.

'Knuts Hamsuns «KLAIDOŅI»

Izcilā norvēģu rakstnieka Knuta Hamsuma romāna «Klaidoņi» vadmotīvs — cilvēku mīlestība pret dzimteni, saistība ar dzimto māju un ciemu. Skarta Norvēģijas daba, tradicionāli pieticīgā lauku dzīve un pretstatā— iespēja dzīvot interesantāku un pātikušāku dzīvi, arī aizceļot uz bagāto Ameriku.

Romāna galvenie varoņi — «Klaidoņi» cilvēki, kuru dziļākā daba neļauj tiem ilgi dzīvot vienuviet un iesakņoties, īstu un paliekošu laimi tie nespēj rast nekur. Tāds ir pasaules apceļotājs, jūrnieks Augusts, tāds viņa draugs Edvarts.

Autors tikai viņam raksturīgā fīligrīnā veidā atklāj cilvēku pretrunīgo un daudzveidīgo būtību, parāda, kā vienā cilvēkā savijas gan zemiskais, gan cēlais, kā cilvēka apziņā mijas fantāzija un realitāte.

Neatņemamā Knuta Hamsuna darbu iezīme — smalkā ironija, kas nāk no dziļas dzīves izpratnes un iecietības pret cilvēku trūkumiem.

Content

Hičenss Roberts Asiņu balss

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

Vinsente Blasko Ibanjess «KAILĀ» un «MIRUŠIE PAVĒL»

'Knuts Hamsuns «KLAIDOŅI»