Koreckis Daņils

Atgrieāanās kods

Daņils Koreckis

Atgriešanās kods

.

..

I daļa. OPERĀCIJA «ALLĀHA ROKA»

..

1. nodaļa Tihodonskas ikdiena

Tihodonska, 2004. gada 23. septembris, 21 un 10 minūtes.

«Zelta kārts» stāvvietā brīvu vietu gandrīz nebija. Tajā iebraukušais tumšzaļais «sestais», lai gan bija samērā jauns, tomēr starp visiem leksusiem, toijotām, mersedesiem un bem-bjiem izskatījās visai nožēlojams. Un kāds brīnums - jo vairāk importa automobiļu parādījās uz Krievijas ceļiem, jo skaidrāk kļuva redzams, cik kroplīgi patiesībā ir pašmāju autorūpniecības neiznēsātie bērni. Taču ar «sesto» atbraukušie cilvēki nekādus kompleksus nejuta. Divdesmit piecus gadus vecs puisis ar rudu, mazliet pinkainu matu ērkuli sēdēja pie stūres, līdzās bija izlaidies solīdāks vīrietis, gadus desmit par viņu vecāks.

Viņi nesteidzīgi iztrausās no mašīnas. Rudais aizslēdza to ar atslēgu, noraustīja lēto, pelēko žaketi, pielaboja kaklasaiti un, palaidis līdzbraucēju pa priekšu, sekoja tam. Viņš uzskatīja, ka korektais uzvalks padara viņu solīdāku un kompensē rudā ērkuļa vieglprātību. Tas, kurš soļoja priekšā, par solīdumu nedomāja. Brīvi krītošas melnas bikses, balta bītlene, plata vējjaka - ērts, kustības neierobežojošs apģērbs.

Bezmaz vai paša iecienītākā ārpilsētas naktskluba neona reklāmas meta zibšņus uz dārgo automobiļu perlamutra virsmām, starp kokiem šaudījās sikspārņi un ritmiskas mūzikas aprautas skaņas.

Vasara gāja uz galu, rudens vēl pilnībā nebija ieņēmis savas pozīcijas, Kreisajā krastā bija vēss, smaržoja pēc upes, tumšajās debesīs peldēja caurspīdīgi mākoņi, palaikam aizēnodami lielā mēness diska dzelteno gaismu. No augstā labējā krasta tūkstošiem uguņu mirdzināja naksnīgā Tiho-donska.

Atbraucēji atstāja stāvlaukumu un pa rakstainām flīzēm devās uz galveno ieeju. Abiem bija drošas manieres, vērīgs skatiens un stingrs solis. Katram no viņiem zem apģērba bija paslēpts ierocis. Gan autostāvvietas uzraugs, gan sargs pie kazino ieejas durvīm nekļūdīgi atpazina viņos miličus un bijīgi sveicināja.

Starp citu, kriminālmeklēšanas majors Rožkovs gana ilgi bija minis Centrālā rajona zemi, lai viņu pazītu šādos iestādījumos. Turpretī vecākais leitnants Petrovs nesen bija sācis strādāt milicijā un, lai gan lode jau bija atstājusi zīmi viņa ķermenī, pagaidām izmantoja pārinieka izstaroto varas auru. Viņam vēl bija jāiekaro sava autoritāte, kas kriminālmeklēšanā nemaz nebija tik viegli izdarāms. Tur ar vienu sārtu rētiņu nav līdzēts, vajadzēja uzskaitē esošajiem elementiem un visām ieinteresētajām personām pierādīt, ka esi riktīgs kruķis ar dzelžainu krampi.

Rožkovs pagrūda durvis un iegāja plašā, blāvi apgaismotā kluba priekštelpā. Te darbojās kondicionētājs, pie metāla meklētāja dežurēja Andrejs Derezs, bijušais smagā svara bokseris, sporta meistars, reiz sodīts par bruņotu laupīšanu un izspiešanu, pēcāk iekļauts kriminālmeklēšanas operatīvajā uzskaitē. Tas viņam netraucēja pārstāvēt likuma un kārtības sargātājus «Zelta kārts» teritorijā un pat izčamdīt inspektorus, ja viņi šeit būtu ieradušies atpūsties. Protams, šī iespēja pastāvēja tīri teorētiski, jo ne Rožkovam, ne vēl jo vairāk Petrovam nebija naudas, lai atpūstos «Zelta kārtī», kur glāze paša lētākā kokteiļa maksāja divsimt rubļu. Turklāt Derezs nebija sasniedzis tās virsotnes, no kurām jaunajos laikos drīkst uzspļaut kruķiem, prokuroriem un vispār itin visiem. Tāpēc viņam pieklājās uzvesties piesardzīgi.

Pamanījis majoru, Andrejs atlīmējās no marmora sienas un virzījās pretī operatīvajiem darbiniekiem. Petrovs palika pie durvīm, paturot redzeslokā gan priekštelpu, gan kāpnes, kas veda augšup. Uz Derezu viņš neskatījās.

- Labs vakars, pilsoni major, - savilcis māksloti goddevīgu grimasi, kas tikai ar pūlēm saglabājās viņa skarbajā, rētām klātajā fizionomijā, eksčempions sveicināja.

- Labs, labs, - skatīdamies apkārt, izklaidīgi attrauca Rož-kovs.

Tieši pretī ārdurvīm atradās gandrīz tukšs bārs, kreisajā pusē - mūzikā dārdoša striptīza zāle, labajā, aiz neliela nožogojuma - tualešu durvis. Uz grīdas - dārgi paklāji bez neviena traipiņa. Uz otro stāvu veda platas, masīvas kāpnes ar greznām, it kā senlaicīgām margām. Tur atradās spēļu zāle - rulete, kāršu galdi, spēļu automāti.

- Kā sviežas, Strupais? - Majors pievērsa skatienu smag-svara raupjajai, sarkanajai sejai. Bokseris apjuka. Tas, ka operatīvais darbinieks uzrunāja viņu ar iesauku, nebija sevišķi laba zīme.

- Kas tad man, - viņš noburkšķēja, skatīdamies sānis. - Dzīvoju, pelnu savu kapeiciņu, nevienu neaiztieku.

- Tas ir labi, - Rožkovs vēlīgi pamāja. - Vai Piecīti ilgi neesi saticis?

No bāra iznāca divas simpātiskas meičas svārkos, kas tik tikko sniedzās pāri vietai, kur kājas dīgst. Vaļīgā gaitā viņas devās uz tualetēm.

- Ilgi gan. Būs kādi divi gadi, kopš viņš aiztinās no Ti-hodonskas. Čaļi viņu redzējuši Sočos, Tuapsā. Viņš ar laupīšanām vairs nenoņemas, meties uz kārtīm. Pludmalē co-pē muļķus. Klusi un mierīgi.

- Ak tā? - majors izlikās brīnāmies. Patiesībā viņš pats to ļoti labi zināja. - Bet man teica, ka viņš nesen te esot manīts. - Majors slinki, kārtības labad, pameta āķi.

- Pie mums?

- Varbūt pie jums, varbūt pilsētā.

Derezs sapurināja savu lielo, ķirbim līdzīgo galvu.

- Par pilsētu nemāku teikt, bet te viņš noteikti nav rādījies.

- Lai tā būtu. Vai šitos purnus esi redzējis? - Rožkovs parādīja dažas fotogrāfijas.

- Seimurs bieži iegriežas. - Resnis ar deformētajiem pirkstu kauliņiem ieurbās vienā attēlā. - Un skuķis arī tā kā Initu redzēts. Pārējos nepazīstu.

- Arī labi. Kas dzīvo viesnīcā?

Derezs aprāvās, acumirklī viss runīgums bija vējā. Viņš pat nezin kāpēc pameta skatienu apkārt un pazemināja balsi:

- Divi numuri vien ir aizņemti. Džeks ar dāmu no Kras-nodaras un kaut kādi divi melnie. Kā čečeni, kā sazin kas. Vakar atbrauca. Man viņi nepatika. Un puišiem arī ne. Tādi truli ģīmji, un izturas nekaunīgi. Re, kur šie piebrauca!

Derezs caur stikla durvīm norādīja uz āru. Stāvlaukumā ieripoja liels, melns automobilis.

- Paldies, Andrej Sergejevič! - Majors pastiepa roku, un smagsvars pasmaidīja - tik krasa attieksmes maiņa viņam patika. - Tūdaļ pārbaudīsim, kas tie par putniem. Ejam, Petruša!

Viņi atkal izgāja laukā.

- Jūs jau prom? - labsirdīgi apvaicājās masīvs apsargs kamuflāžā. - Pienāciet vēl!

Skaļi čirkstēja cikādes. Mēness bija izlīdis no mākoņiem un spīdēja sevišķi spoži.

- Pabeigsim ar šiem te un laidīsim uz «Mednieku namiņu», iekodīsim gaļu, - Rožkovs teica, norīdams siekalas.

- Aha, - izklaidīgi atbildēja vecākais leitnants. Viņš patlaban nespēja domāt par gaļu. Pabāzis roku zem žaketes, viņš aptaustīja silto plastmasas rokturi. Viņam miliča darbs vēl nebija kļuvis ierasts un ikdienišķs.

No stāvlaukuma iznāca cilvēks melnās biksēs, melnā kreklā un melnā vējjakā. Viņu tūdaļ apspīdēja dienasgaismas laternas spoži mironīgā gaisma, kurā riņķoja vesels zibenīgu knišļu mākonis. Augumā neliels, bet platiem pleciem un īsām kājām, droši vien cīkstonis, jo daudzi kaukāzieši aizrāvās ar cīņas sportu - zemā smaguma centra dēļ viņi stingri stāv uz kājām un veiksmīgi izdara satvērienus un metienus. Auksta, kaulaina seja, tālu no pieres atkāpušies mati, smails, mazliet līks deguns, izteikti uzacu loki, kvadrātveida zods.

Kaut kas svešinieka ārienē Petrovu darīja uzmanīgu. Vai tas bija dziļi iegremdēto acu ledainais spīdums vai pārmērīgā pašpārliecinātība, kas izpaudās gan augstprātīgajā sejas izteiksmē, gan kundziskajās manierēs, vai pilnīgi melnais apģērbs, kas piešķīra viņam drūmu, draudīgu izskatu. Visdrīzāk gan no viņa plūstošie draudīgie bioloģiskie viļņi, kādus mēdz izplatīt dzīvnieki. Vecākais leitnants attaisīja vaļējās revolvera maksts siksniņu. Vienu acumirkli svešinieka tramīgās acis sastapās ar operatīvo darbinieku pētīgo skatienu, nākamajā brīdī viņš pagriezās un devās atpakaļ.

- Pilsoni, panāciet šurp, kriminālmeklēšana! - Rožkovs valdonīgi pavēlēja, vērsdamies pie melnās muguras.

Tajā brīdī no stāvvietas iznāca otrs kaukāzietis, kura seju vecākais leitnants nevarēja saskatīt, ievēroja tikai, ka viņš bija galvas tiesu garāks par pirmo un tikpat plecīgs. Tālākie notikumi izplūda, sajuka kopā un zaudēja loģiku.

Uz melnās muguras kreisās paduses rajonā pazibēja uguntiņa, un tūdaļ pat atskanēja spalgs šāviena troksnis. Aiz muguras nošķinda stikli, iekliedzās sargs.

Garais kaukāzietis kaut ko rīkles balsī nokliedza un pastiepa labo roku. Atskanēja vēl viens šāviens, pavisam tuvu, un Petrovs pēkšņi saprata, ka šāvis bija viņš pats ar nezin kā rokā gadījušos pistoli. Tagad uguns uzzibsnīja no garā dūres, troksni vecākais leitnants nedzirdēja, tikai lode nosvilpa virs galvas, izrāva dažus matiņus. Aukstas tirpas pārskrēja pār muguru, vēders pierāvās un pielipa pie mugurkaula, gribējās kļūt plānam kā papīra lapai un pagriezties sāniski pret šāvieniem.

Garais aizskrēja tumsā, rudais ar stobru pavadīja viņu, intuitīvi uztaustīja slikti saskatāmo siluetu, nospieda sprūdu vienu reizi, otru, pistole ierasti lēkāja, dzelteni acumirklīgi zibšņi šķēla tumsu, bet neapgaismoja apkārtni.

- Gulies, šauj! - kaut kur no tālienes atskanēja Rožkova griezīgā balss. Tas pieliecies metās sānis, izraudams no vējjakas apakšas ieroci. Pēc mirkļa labajā pusē no lejas atskanēja viņa šāvieni.

Petrovs virzīja stobru, meklējot mērķi, taču tumsā neviens nebija saskatāms.

- Kur viņi palika? - viņš jautāja pats sev. - Vai tiešām aizlaidās?

- Nē jau, pirmo tu nogāzi, rau, kur guļ, - Rožkovs teica, ar kreiso roku nervozi tīrīdams ceļus. Viņš smagi elpoja, it kā nupat būtu noskrējis vairākus kilometrus.

- Kā - nogāzu! Kur viņš ir?

- Neredzi, vai? - majors noburkšķēja. - Piesedz, varbūt izliekas.

Viņš uzmanīgi virzījās uz priekšu, un tikai tagad Petrovs saskatīja melno ķermeni, kas nekustīgi gulēja uz pelēkā asfalta. Velns ar ārā! Vai tiešām beigts?

Petrovs tūlīt notēmēja un sāka iet tuvāk. Majors, palūkojies apkārt, ar rāvienu apgrieza gulošo, parāva saliekto roku, izsita pirmsnāves krampjos sagrābto pistoli, pataustīja pulsu.

- Skat, cik viltīgi bliezis, velns tāds, - no paduses. Redzams, ka rūdīts. Tu viņam veikli trāpīji - sirdī un mugurkaulā.

- Kā? Šķiet, es izšāvu vienu reizi.

- Nekā, te ir divi caurumi, paskaties!

Taču Petrovs stāvēja kā zemē iemiets. Viņa ķermeni kratīja pamatīgs drudzis. Pār vaigiem un slīpo pieri aumaļām tecēja auksti sviedri. Vai nu tāpēc, ka viņu tik tikko nenogalināja, vai tāpēc, ka viņš pats nupat bija nogalinājis cilvēku. Pēkšņi viņam sametās nelabi, viņš pieskrēja pie krūmiem un izvēmās.

- Nekas, tā mēdz gadīties, - Rožkovs noteica. - Tikai pārāk neatslābinies, kaut kur tepat ir otrs.

Majors, turēdams pistoli priekšā, uzmanīgi gāja pa aleju. Pēc brīža atskanēja viņa izbrīnītais sauciens:

- Otrs guļ zemē! Liekas, arī... Nē, vēl elpo! Sauc ātros!

Vecākais leitnants pagriezās. Sargs kamuflāžā nebija redzams. Aiz logu stikliem vīdēja vairāki desmiti bālu, pārvērstu seju. Pavērtajās durvīs parādījās Andrejs Derezs. Nezin kāpēc tieši viņu jaunais operatīvais darbinieks izraudzījās par zibensnovedēju.

- Ko stāvi kā miets? - viņš ieaurējās. - Veicīgi zvani ātrajiem! Un uz miliciju arī, aši!

Viņš domāja, ka smagsvara bokseris būs sašutis un pasūtīs viņu piecas mājas tālāk. Bet tas tikai padevīgi pamāja.

- Būs darīts, priekšniek! Zibenīgi nokārtosim!

Vecāko leitnantu Petrovu sāka cienīt.

****

- Vai viņu personības noskaidrotas? Nē? Dīvaini. Tāds slaktiņš, un pat nav zināms, kas ir nogalinātie.

Operatīvais darbinieks no Personīgās drošības pārvaldes Semjons Mihailovskis nosodoši pašūpoja galvu.

- Tā nav slepkavība, milicijas darbinieks ir lietojis ieroci, - Savuškins ērcīgi noteica.

Mihailovskis ar savu uzvedību tikai kaitināja, un milicijas kriminālās daļas priekšnieks Savuškins ar pūlēm valdījās, lai neaizsūtītu viņu uz zināmu vietu. Taču to nedrīkstēja darīt, jo gan pēc amata, gan dienesta pakāpes jaunākais operatīvais darbinieks strādāja iestādē, kura spēja sagādāt pamatīgas nepatikšanas pat rajona nodaļas priekšniekam. It īpaši, ja bija iemesls. Tāpēc nācās savaldīties, kas izdevās tikai ar lielām pūlēm.

Rajona iekšlietu daļas priekšnieka vietnieka kabinetā bez Savuškina un Mihailovska atradās arī «svinību vaininieki» - majors Rožkovs un vecākais leitnants Petrovs. Viņi sēdēja stūrī uz cietajiem apmeklētāju krēsliem. Virsnieku satūkušie plakstiņi uzskatāmi liecināja, ka aizvadīta nervoza un nemierpilna bezmiega nakts. Pie mūžīgām ķibelēm pieradušais majors izskatījās maķenīt svaigāks, taču arī viņa nervi bija pagalam saspringti.

Noskaņojums abiem bija draņķīgs, viņi jutās nevis kā varas pārstāvji, kas īsā cīņā padarījuši nekaitīgus bruņotus bandītus, bet gan kā noziedznieki. Visa dienesta pārbaudes un prokurora izmeklēšanas procedūra to veicināja.

- Protams, ka lietojis, biedri apakšpulkvedi, - drošībnieks pamāja. - Tikai viena lieta, ja ierocis ticis lietots pamatoti, bet, ja nepamatoti, - pavisam cita. Tad runa būs par slepkavību. Un prokuratūra sliecas tieši uz šo pusi.

Prokurors Tregubovs notikuma vietā pie «Zelta kārts» ieradās pēc divdesmit minūtēm, pat ātrāk par operatīvo grupu. Viņš piebrauca savā BMW un tūdaļ metās virsū miličiem.

- Kāpēc sākāt šaut? - Tregubova sejas vaibsti bija asi un pielaizīti, it kā viņš visu mūžu būtu peldējis, turklāt lielā ātrumā. Un acis - mazas, caururbjošas un atklāti ļaunas. - Piedzērušies esat, vai? Ko jūs vispār te darījāt? Izklaidējāties? Kāpēc ar ieročiem?

No viņa paša nepārprotami plūda alkohola dvinga, un, spriežot pēc ierašanās ātruma, viņš bija uzturējies tepat tuvumā, vienā no daudzajām Kreisā krasta izklaides iestādēm. Taču viņš, pirmkārt, bija prokurors un, otrkārt, ne uz vienu netika šāvis. Prokuroram ir tiesības brīvajā laikā atpūsties, kur vien tīk, ir tiesības iedzert un arī uzdot jautājumus. Tiesa, iedzērušam cilvēkam ir kaut kā neērti īstenot uzraudzības funkcijas, bet kurš gan patlaban pievērš uzmanību tādiem sīkumiem kā sirdsapziņa? Ja viņš braukā apkārt automašīnā, kas maksā tikpat, cik prokurors nopelna piecpadsmit gados.

Tad atbrauca grupa ar prokuratūras dežurējošo izmeklētāju Ponomarjovu, atkal tie paši jautājumi, nu jau protokolam, tika konfiscēts ierocis, kas tagad pārvērtās lietai pievienojamā lietiskā pierādījumā. Visbeidzot - brauciens uz narkoloģisko laboratoriju, kur noplukušā gaitenī uz pārbaudi gaidīja iereibuši autovadītāji, dauzoņas un huligāni. Tiesa, viņus ieveda bez rindas.

- Tāpēc jau viņi strādā prokuratūrā. - Savuškins ar dūri izberzēja aiz noguruma apsarkušās acis. - Un jūsu dienestam jāsaprot mūsu specifika. Uz viņiem atklāja uguni! Ko tad, jūsuprāt, vajadzēja darīt? Ļaut, lai šauj nost?

- Es saprotu, biedri apakšpulkvedi, - Mihailovskis kļuva pielaidīgāks. - Tikai jūs jau zināt - mūsu viedokli nosaka izmeklētāja secinājumi.

- Zinu! Bet nekā laba tur nav. Lai izmeklētājs pielāgojas jūsu viedoklim!

Drošībnieks noplātīja rokas, ar visu savu būtni pauzdams, sak, būtu jau labi, bet diemžēl...

- Vai atjausit aprunāties ar viņiem kaut kur citur? Lai jūs netraucētu.

- Runājiet, - Savuškins pamāja.

Visi trīs iegāja Rožkova kabinetā, tikai priekšnieka vietu ieņēma Mihailovskis, bet majors un Petrovs apsēdās nopratināmo krēslos. Patlaban viņi arī bija nopratināmie. Pareizāk - iztaujājamie, taču lietas būtību šī procesuālā nianse nemainīja.

- Viegli ķeraties pie ieročiem, puiši, tā nedrīkst, - drošībnieks sacīja pārmetoši, kā norādams. - Šis jums nav pirmais gadījums! Jūs jau agrāk esat nogalinājuši cilvēkus. Majors Rožkovs divus, vecākais leitnants Petrovs - vienu un vēl vienu ievainojis.

- Tie bijām mēs, ko gribēja nogalināt! Man kops tā laika ir lode plaušās! - Petruša pielēca kājās. - Ja es sēdētu kabinetā, tad lodei ceļā netrāpītos!

- Toreiz mēs rīkojāmies pamatoti, tas ir atzīts visos līmeņos, - ar cieņu teica majors. - Kāpēc jākustina vecas lietas?

- Labi, pāriesim pie jaunākām. - Drošībnieks nolika sev priekšā vairākas papīra lapas un sagatavoja rakstāmo. - Ir divi liecinieki - kazino sargs Andrejs Sergejevičs Derezs un Dmitrijs Aleksandrovičs Mališevs, - viņš stingri oficiāli iesāka. - No viņu liecībām skaidri secināms, ka jūs iznācāt no kluba un tūdaļ pat atklājāt uguni. Turklāt uzreiz, bez brīdinājuma šāvieniem, bez uzsauciena, ka ķersities pie ieročiem! Viens cilvēks nogalināts ar diviem šāvieniem mugurā, otrs guvis trīs ievainojumus, atrodas smagā stāvoklī un diez vai izķepurosies. Ļoti dīvaina aina, vai jums tā nešķiet? Izskatās pēc aukstasinīgas izrēķināšanās!

- Derezs man pastāstīja par aizdomīgiem kaukāziešiem, tāpēc izgājām viņus pārbaudīt, - Rožkovs teica nogurušā balsī. Viņi jau kādu divdesmito reizi atstāstīja šo notikumu.

- To Andrejs Sergejevičs neapstiprina, - Mihailovskis brīdinoši pacēla pirkstu.

Rožkovs atmeta ar roku.

- Kas šis par Sergejeviču! Cietumnieku gnīda! Šodien saka vienu, rīt - pavisam ko citu. Negrib tikt iejaukts lietā.

- Un šaut viņi sāka pirmie! - dedzīgi piemetināja Pet-rovs. - Viens tieši no paduses, caur vējjaku. Un otrs ar lodi aizķēra man matus!

-Arī Dmitrijs Aleksandrovičs to neapstiprināja. Viņš redzējis, kā jūs izšāvāt uz aizejošu cilvēku. Uzreiz virsū, turklāt mugurā! Bez uzsauciena, bez svilpiena un bez brīdinājuma šāviena!

- Brīdinājuma šāvieni jau desmit gadus ir atcelti, - Rožkovs iebilda.

- To es zinu ne sliktāk pārjums! - Mihailovskis atcirta. - Tomēr parasti visi cenšas brīdināt. Reizi vai divas izšauj gaisā un tikai pēc tam...

- Pēc tam viņus nokniebj! - Rožkovs pabeidza un ar neslēptu izaicinājumu paraudzījās drošībniekā.

Tam, kurš komandē kriminālmeklēšanas operatīvos darbiniekus, iet pa karstām pēdām, atklāj noziegumus, riskē trāpīties lodei ceļā, ir pretīgi klausīties kabineta ierēdņa pamācībās.

Mihailovskis pamāja.

- Arī tā mēdz gadīties, bet to izdara noziedznieki. Taču mums jārīkojas citādi.

- Tev tur vajadzētu būt, kapteini, tad mēs paskatītos, kā tu rīkotos! - Rožkovs aizsvilās. - Sēžot kabinetā aiz galda, ir viegli būt pareizam, pamēģini naktī, kad lodes svilpo! Divi bruņoti čečeni!

- Tavuprāt, čečens nav cilvēks? - Mihailovskis iekarsa. - Viņi ir pilntiesīgi Krievijas Federācijas pilsoņi! Un par ieročiem viņiem pienācās atbildēt tiesas priekšā. Tikai maksimālais sods, ko paredz šis pants, ir pieci gadi, nevis nāvessods.

- Viņi pirmie atklāja uguni!

- Liecinieki to neapstiprina.

- Mēs to apstiprinām, mēs!

-Jūs esat ieinteresētās personas.

- Pie joda! - Rožkovs cirta dūri galdā. - Un mēs neesam Krievijas Federācijas pilsoņi?! Jeb vai tu gribētu, lai mēs tagad gulētu morgā, bet tie divi būtu aiztinusies?

- Izbeigt histēriju! - Arī Mihailovskis uzsita pa galdu, tikai ar delnu, taču izdevās vēl skaļāk. - Es priekšniecības uzdevumā veicu dienesta izmeklēšanu. Pagaidām visi fakti un liecinieku liecības norāda uz to, ka jūs ar vecāko leitnantu, lietojot ieročus, esat rupji pārkāpuši amata pienākumus. Un tas novedis pie smagām sekām.

Operatīvie darbinieki saskatījās. Jau tur, Kreisajā krastā pie «Zelta kārts», viņi zināja, ka priekšā stāv apnicīga un nogurdinoša dienesta izmeklēšanas procedūra, un bija tai gatavi. Skaidrs - ieroča lietošana ir nopietna lieta, skaidrs, ka jānotiek pārbaudei, bet kā tā tiek veikta? Ikviena pārbaudītāju rīcība pazemo viņu cieņu, milicijas virsniekiem jātaisnojas un jāpierāda, ka viņi nav vainīgi! Bruņotie bandīti, kuriem nebija dokumentu un kuri braukāja apkārt zagtā mersedesā, pamazām pārvērtās cietušajos, turpretī viņi aizvien vairāk un vairāk sāk līdzināties noziedzniekiem.

Iznāk tā - ja tagad nogalinātā vietā būtu Petrovs, bet slimnīcas gultā smagā stāvoklī atrastos Rožkovs, viss būtu pareizi. Tad kauna zīme tiktu uzspiesta aizbēgušajiem kaukāziešiem, bet par viņiem teiktu labus vārdus un vāktu naudu, lai palīdzētu ģimenēm, - pa piecdesmit rubļiem no seržantiem, pa simtam - no virsniekiem. Nekādi dienesta pienākumi nebūtu pārkāpti, uz tiesībsargājošo iestāžu darbu nekristu ne mazākā ēna. Viss būtu kā nākas.

- Smagas sekas būtu tad, ja nogalināti tiktu mēs! - indīgi noteica Rožkovs. - Mēs! Un tas pilnīgi varēja notikt, labi, ka Petruša bija modrs un precīzi šauj. Tu arī esi milicijas darbinieks, tev būtu vajadzējis to saprast un nostāties mūsu pusē. Bet ko tu aizstāvi? Es neļaušu sevi pataisīt par grēkāzi, to ņem vērā! Ja vajadzēs - pierakstīšos pat pie ģenerāļa uz pieņemšanu. Viņš mani atceras no daudzām lietām!

- Ek, jūs! - Mihailovskis apvainojies savāca aprakstītās lapas un piecēlās. - Es daru savu darbu, bet jūs mani zākājat. Vai domājat, ka man patīk rakņāties mēslos? Būtu labāk uzaicinājuši mani uz restorānu, aprunātos no sirds, kas un kā darāms. Te būs, parakstieties!

- Kas un kā darāms - to tu vari apspriest ar kukuļņēmē-jiem un tamlīdzīgiem salašņām! - tikpat sparīgi kā iepriekš sacīja Rožkovs. - Mēs savu pienākumu esam izpildījuši, sevi pasargājuši, jā, droši vien arī daudziem citiem cilvēkiem izglābuši dzīvību. Tāpēc tev būtu jācienā mūs. Tikai mēs ar tevi pie viena galda nesēdīsimies!

Jau pie durvīm drošībnieks pagriezās.

- Velti jūs lecat uz ecēšām. Ka pēcāk nav jānožēlo!

Viņš pielika punktu, spēcīgi aizcirzdams durvis. Rožkovs un Petrovs kārtējo reizi saskatījās.

- Nezinu, kas viņam padomā, bet izskatās, ka viņš ir noskaņots mūs ietupināt, - novilka vecākais leitnants. - Vecāki man saka, lai ejot prom no milicijas pie visiem velniem. Agrāk es to neņēmu nopietni, bet tagad aizvien biežāk domāju - varbūt tiešām jātinas? Gan jau savus četrus tūkstošus nopelnīšu, toties bez šaudīšanās, riska un pazemojumiem.

Majors nopūtās.

- Ko lai tev saku - katram pašam jāizvēlas. Man jau par vēlu mētāties, turklāt es pēc dabas esmu medību suns, man izmeklēšanas azarts ir asinīs. Uz tirdzniecību neiešu - tas nav priekš manis. Privātajā apsardzē - arī ne, esmu radis strādāt valsts labā. Bet šito mērgli neņem galvā! Viņš mūs tīšuprāt žmiedz, iespējams, cer kaut ko izspiest. Divtik liela muļķība - neesam jau autoinspektori, kas pieķerti kukuļņemšanā.

Kabinetā iestājās klusums. Par spīti gadu, amatu un dienesta pakāpju atšķirībai, majors un vecākais leitnants lieliski saprata viens otru. Operatīvais darbs vispār tuvina cilvēkus, un viņiem bija gadījies kopīgi daudz kam iet cauri. Pirms vairākiem gadiem pavisam jauniņo leitnantu Petro-vu kriminālmeklēšanas priekšnieks bija paņēmis līdzi slēpnī. Viņi sēdēja čebureku pārdotavā Bogatjanovas nogāzē līdzās vairākiem līķiem un gaidīja, kad slepkavas nāks tos savākt. Viens, divi, augstākais, trīs, bet ieradās vesels bars bandītu no Tahira grupējuma, izcēlās apšaude ar granātas sprādzienu, gluži kā karā. Rožkovs ar automātu nolaida no kājas divus, kritiskajā brīdī piesteidzās Petruša un šāvieniem viņu atbalstīja, arī noguldīja divus. Pēc tam cīņas karstumā viņš metās pakaļ bēgošajiem, un viņam trāpīja lode. Tā ka vecākā leitnanta ugunskristības bija notikušas vecākā biedra vadībā, un tādas lietas nekad netiek aizmirstas. Vakarējais incidents pie «Zelta kārts» satuvināja viņus vēl vairāk.

- Kā jūs domājat - ar ko tas viss beigsies? - Petruša automātiski pataustīja galvvidu, no kurienes lode bija izcirpusi matu šķipsnu.

- Nekas tam dulburim nesanāks! Viņi taču bija bruņoti un uz mums šāva. Tiks veiktas ekspertīzes, un viss noskaidrosies. Prokuratūra lietu slēgs, un viņš norims. Tūdaļ sāks tēlot labāko draugu. Tikai zini ko, - Rožkovs domīgi sacīja. - Pašplūsmā to nevar atstāt. Ponomarjovs jākontrolē. Nemanāmi, godbijīgi, it kā mēs vēlētos viņam palīdzēt. Bet lai pastāvīgi būtu informēti, kas jauns, kāds viņam noskaņojums, kādus norādījumus devis Tregubovs. Lai turētu roku uz pulsa.

Kriminālmeklēšanas priekšnieks piemiedza aci.

- Tūdaļ es viņam piezvanīšu.

Rožkovs pasniedzās pēc telefona.

***

Taču izmeklētāja kabinetā nebija. Tajā laikā viņš atradās pilsētas centrālajā slimnīcā, kuras noplukušie korpusi bija izmētāti pa pusei zaļā, pa pusei piegružotā teritorijā pašā Tihodonskas centrā. Teritoriju no visām pusēm pamazām okupēja maksas autostāvvietas un tirdzniecības paviljoni - respektablāki nekā slimnīcas palātas.

- Viņam ir trīs šautas brūces. - Ķirurģijas nodaļas vadītājs Prihodjko trīsdesmit gados bija redzējis visvisādas traumas un samērā ciniski attiecās gan pret dzīvi, gan nāvi. - Viena - pēcpuses mīkstumā - vidēji smaga, tās dēļ viņš būtu varējis piedzīvot sirmu vecumu, ja nu vienīgi maķenīt pieklibotu. Bet pārējās divas...

Ķirurgs pašūpoja sirmo galvu. Viņam bija grumbaina seja un zilām dzīsliņām gluži kā tetovējumiem klātas rokas. Maz ticams, ka viņš pats vēl operēja.

- Bet pārējās divas - smagas un ar dzīvi grūti savienojamas. Skarta sirds, plaušas, mugurkauls. Viņu izoperēja, bet... - Prihodjko noplātīja zilganās rokas. - Ļoti maz cerību. Kas viņš tāds ir?

Izmeklētājs izbrīnījās. Ārsti parasti šādus jautājumus nemēdz uzdot.

- Tumša bilde. Dokumentu pārbaudes laikā sāka šaut uz miličiem. Viņi atbildējuši ar to pašu. Kāpēc jūs jautājat?

Nodaļas vadītājs paraustīja plecus.

- Mums nav vienalga, ko aizvadīt uz viņsauli. Lai gan reizēm nākas izdarīt izvēli. Smagu un ne vienmēr pareizu.

- Kas jums ko izvēlēties - visi jāārstē! - Izmeklētājs pat tikko jaušami pasmaidīja. - Mums jāizvēlas - ko likt cietumā, ko laist vaļā!

Prihodjko mazliet pielieca galvu, viņa taisnstūrainās mazās acenes noslīdēja pa degunu uz leju, un viņš skumji palūkojās pāri no maliņām aizsvīdušajiem stikliem.

- Nesen pie mums ieveda uzreiz divus - viens bija izkritis pa logu, otrs - pakļuvis zem mašīnas. Mākslīgo plaušu aparāts mums ir tikai viens. Man jautā: «Kuru lai pieslēdz?» Bet vai tad es esmu Dievs tas kungs? Vaicāju: «Cik viņiem gadu?» Vienam trīsdesmit, otram - piecdesmit. Saku: «Pieslēdziet jaunāko.»

Ponomarjovs nodūra galvu un cītīgi pētīja savas bikšu vīles uz ceļgaliem. Sastapt Prihodjko skatienu viņam nezin kāpēc vairs negribējās.

- Tā jaunākais tika atdzīvināts, un otrs nomira. Bet man visu laiku jādomā, vai tiku izdarījis pareizo izvēli. Ja nu izglābtais ir dzērājs vai narkomāns, nekam nederīgs cilvēks, bet tas, kuru tiku nolēmis nāvei, - bija krietns vīrs, mīlošs vectētiņš, kvalificēts speciālists?

Izskatījās, ka ķirurgs lūdz padomu. Vai savas rīcības novērtējumu. Izmeklētājs nopūtās.

- Ja nomirušā radinieki būtu uzrakstījuši prokuratūrai iesniegumu, es lūkotu tikt skaidrībā. Un, atklāti sakot, nezinu, kādu secinājumu būtu izdarījis. Lai gan personiski jums diez vai var izvirzīt apsūdzību. Varbūt tam, kurš negādāja par to, lai būtu divi mākslīgo plaušu aparāti?

Nodaļas vadītājs smagi nopūtās.

- Bet ja būs divi aparāti un atvedīs trīs cietušos? Nē, kvantitātei nav nekādas nozīmes.

- Kvalitātei arī. Es gribēju teikt, ka prokuratūru bojāgājušo personiskās īpašības neinteresē.

Prihodjko noņēma savas bērnišķīgās acenes un noslaucīja tās ne visai tīrā kabatlakatā.

- Ja runājam godīgi, man no svara ir nevis tas, kā kaut ko vērtē prokuratūra, bet... - viņš klusi noteica un pavērsa pirkstu augšup. Bet tad strauji mainīja savu domu gailu. - Piedodiet, ka aizkavēju. Vai vēlaties aiziet uz reanimāciju?

-Jā. Man viņš jānopratina.

- Diez vai tas izdosies. Taču paskatīties uz viņu jūs varēsit. Es izsaukšu dakteri Zabeļinu, viņa jūs pavadīs.

Viņš pacēla telefona klausuli un uzgrieza īsu vietējo numuru.

- Ļudiņ, esiet tik laipna, palūdziet, lai ienāk Anna Staņi-slavovna. Pie mums ieradies biedrs no prokuratūras. Sakarā ar sašauto pacientu.

Daktere Zabeļina bija sieviete vidējos gados ar labi saglabājušos sejas ādu un figūru. Bez draudīgā zaļā virsvalka viņa droši vien izskatījās vēl slaidāka un pievilcīgāka. Viņa gāja pussolīti pa priekšu un runāja to, ko mēdz runāt visi, tiekoties ar izmeklētāju:

- Agrāk šautas brūces gadījās visai reti. Bet tagad - gandrīz katru nedēļu. Kur tas der? - Ārstei bija zema nopīpēta balss, un viņa uzreiz vairs nešķita simpātiska.

- Nekur, - Ponomarjovs satriekts piekrita. - Vai ievainotais kaut ko runāja?

- Murgoja. Vārdus bija grūti saprast, mēs arī necentāmies to darīt. Klāt esam.

Plašā, gaišā istabā, pieslēgts sistēmai, gulēja bāls cilvēks melniem rugājiem apaugušu seju. Viņa acis bija pusvirus. Divas gultas bija brīvas, kaktā pie galdiņa sēdēja medicīnas māsa. Redzot ienācējus, viņa piecēlās un pienāca tuvāk.

- Viņš tikpat kā nenāk pie samaņas. Manuprāt, exitus letalis ir neizbēgams.

«Letāls iznākums,» saprata Ponomarjovs, kurš savulaik tika mācījies tiesu medicīnu. Viņa uzmanību piesaistīja acīm redzami ļoti vecās un neparastās gultas ar neskaitāmām virām un rokturiem. Tad vēlreiz ielūkojās sejā ievainotajam. Acumirkli likās, ka tas saprātīgi vēro viņu pa piemiegto plakstiņu apakšu.

- Kā jūs sauc? Vai jūs mani dzirdat? No kurienes esat?

Māsa papurināja galvu.

- Tas ir pilnīgi velti. Viņš nereaģē.

Kā atspēkojot viņas vārdus, ievainotais pēkšņi atvēra acis un pastiepa uz priekšu brīvo roku, šķietami gribēdams iebakstīt izmeklētājam ar izstieptu rādītājpirkstu.

- Vahits mūs atriebs! - viņš čerkstoši, bet diezgan skaļi sacīja. - Visa Krievija nodrebēs no Allāha rokas!

Roka nokrita uz gultas, ķermenis noraustījās krampjos, galva atmetās atpakaļ, un plaši ieplestās acis sastinga, akli vērdamās plaisām klātajos griestos.

- Viss, - noteica Zabeļina.

-Jūs dzirdējāt, ko viņš sacīja? - Ponomarjovs vaicāja.

- Dzirdējām. Parasti mirstoša cilvēka murgi. Nāciet, viņu vairs nevarēs nopratināt. Vienīgi pastarajā tiesā. Un arī tad to darīs citi.

- Tā ir, - Ponomarjovs piekrita. Kāda doma jaucās pa galvu, nedodama miera.

Kad viņi izgāja gaitenī, viņš jautāja:

- Kas tās par dīvainām gultām? No tēva tiku dzirdējis, ka pēc kara tās iedāvinājusi Cērčila sieva. Vai varbūt Rūz-velta?

Daktere Zabeļina piekrītoši palocīja galvu.

- Četrdesmit sestajā gadā kāda liela vīra sieva patiešām uzdāvināja slimnīcai daudz ko no aprīkojuma. Sešdesmit gados viss nolietojies, vienīgi gultas cītīgi kalpo līdz šai dienai. Vai varu jums vēl kā līdzēt?

Izmeklētājs mirkli padomāja.

- Man vajadzīga izziņa par viņa nāvi.

- To varu izrakstīt kaut tūlīt. Taču slēdzienu - tikai pēc sekcijas. Starp citu, par nāves cēloni man nekādu šaubu nav.

- Man arī ne, - Ponomarjovs pamāja.

***

- Vahits mūs atriebs, - Rožkovs norūpējies atkārtoja, drīzāk gan uzrunādams sevi, nevis pretim sēdošo Petrovu. Cigarete pielipusi operatīvā darbinieka apakšlūpai, un, noklikšķinājis šķiltavas, majors aizsmēķēja. - Man nepatīk šī frāze. Ļoti nepatīk. Tāpat kā turpinājums: visa Krievija nodrebēs no Allāha rokas. Ko gan tas nozīmē? Esmu pārliecināts, ka neko labu. Man tā Allāha roka, tie teroristi un pašnāvnieces jau ir līdz šai vietai, - Rožkovs novilka ar roku gar kaklu, pēc tam izķeksēja no mutes cigareti. Ar labās rokas rādītājpirkstu nervozi nobirdināja pelnus.

- Mums visiem viņi ir noriebušies! Pārslodze, īpašs dienesta režīms, diennakts dežūras, sprādzieni, viltus izsaukumi, jauna orientācija un vēl sazin kas viss... Manuprāt, tie izklausās pēc draudiem, - Petrovs sacīja. - Murgos vai ne, tie tomēr ir draudi!

- Tā izskatās. Bet šie cilvēki ar tukšiem draudiem nemētājas.

- Pilnīgi jums piekrītu, - vecākais leitnants pamāja ar rudo matu ērkuli.

Viņš sēdēja Rožkova kabinetā pie mazā galdiņa un raudzījās laukā pa logu, bet kriminālmeklēšanas priekšnieks staigāja šurpu turpu nelielajā brīvajā laukumiņā. Ārā jau krēsloja - rudens nāca virsū ar joni, un diena bija kļuvusi manāmi īsāka. Turklāt laiks bija apmācies.

- To, ka tu, Petruša, man piekrīti, es zinu. - Rožkovs dziļi ievilka tabakas dūmus un pakošļāja zobos filtru. - Bet vai esi dzirdējis, ko saka prokuratūra?

- Esmu dzirdējis, - vecākais leitnants bēdīgi pasmīkņāja.

Ponomarjovs tika uzrakstījis ziņojumu par notikušo un informējis prokuroru, bet Tregubovs bija izteicies, ka izmeklēšana par mirēja murgiem nekādu interesi izrādīt nevar. Un pavēlējis aktivizēt izmeklēšanu pret miličiem. Jau bija veiktas ballistiskās ekspertīzes. Pirmo kaukāzieti bija ķērušas Petrova raidītās lodes, otru - nāvējoši ievainojuši abi. Tā ka, ja miličus gribēs nodot tiesai, tad pamats apsūdzības izvirzīšanai jau ir.

- Kaut kas jāuzošņā par tiem kaukāziešiem, - Rožkovs domīgi ieteicās. - Tāpēc, ka tagad viņi ar pašu nāves faktu izraisa līdzjūtību, un tā ņem virsroku gan pār ieročiem, gan šaudīšanu, gan zagto mersi. Toties, ja izrādīsies, ka aiz viņiem velkas vesela noziegumu virtene, - viedoklis krasi mainīsies.

- Tas ir pareizi, - Petruša pamāja. - Vai man nepaņemt mašīnu un neaizlaist uz slimnīcu?

- Aizlaid gan. Bet es painteresēšos par zagto mersi, pārbaudīšu Vahitu pa visām līnijām. Varbūt uzpeld kaut kas interesants!

Rožkovs piecēlās no galda un enerģiski nospieda cigaretes galu melnā, plakanā pelnu traukā. Pēc tam devās pieteikties Savuškinam. Bet Petrovs, nokāpis lejā un izgājis uz ielas, apsēdās pie dienesta «sestā» stūres. Šķietami sparīgi iekaucās vārgais motors, atgādinādams, ka ne mersedesu, ne BMW, ne leksusu un vispār nevienu mašīnu, kādās brauc bandīti, kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks panākt nevarēs. Turklāt viņš bija bez ieroča, tātad, runājot kriminālo elementu valodā, - klusais kruķis. Kā viņš šādos apstākļos varēja cīnīties pret noziedzību, bija mīkla pat viņam pašam. Tomēr pilsētas centrālo slimnīcu Petruša sasniedza samērā ātri.

Ārste Zabeļina dežurēja. Viņa iznāca no ārstu istabas un apsēdās uz platās, sen nekrāsotās palodzes.

- Jūs esat jau trešais, kurš iztaujā mani par to cilvēku, -viņa sacīja nedaudz aizkaitinātā tonī. - Pirmais bija kaut kāds milicis, tad prokuratūras darbinieks un nu - kriminālmeklēšana. Es taču esmu ārste, nevis detektīvs. Varu iedot slimības vēsturi, lasiet!

- Nevajag, - iebilda Petrovs. Zabeļinas piemīlīgā seja lika samierināties ar nelaipno izturēšanos. Zaļas kaķa acis, garas, kuplas skropstas, plānas, jutekliskas lūpas, šauri vaigu kauli. Viņam tieši patika šāda tipa sievietes. Lai gan, protams, vecums. Tomēr, ja ārste izskatītos citādi, viņš izrakstītu tai pavēsti, lai pasēž vien gaitenī, lai pamarinējas.

- Es atkal esmu tieši detektīvs, nevis ārsts, tāpēc diez vai kaut ko sapratīšu jūsu papīros. - Vecākais leitnants pavērsa skatienu sānis. Viņam šķita nepieklājīgi, ka viņš tik cieši un pētīgi vēro sarunas biedrenes seju. - Mēs paralēli prokuratūrai veicam izmeklēšanu, tāpēc kārtējo reizi esmu piejums ieradies. Sakiet - vai tie tiešām bija murgi? Nu, tie vārdi par atriebšanu un Allāha roku.

- Neesmu pārliecināta, - Anna Staņislavovna godīgi atbildēja. - Smagā stāvoklī daudzi murgo. Agrāk tam neviens nebūtu pievērsis uzmanību, taču tagad ir citi laiki. Visi ir iebaidīti. Nesen visi pasažieri atstāja autobusu tikai tāpēc, ka tajā iekāpa kaukāziešu sieviete melnā apģērbā un melnu lakatu ap galvu. Tāpēc man viņa vārdi atgādināja draudus.

- Vai par viņu kāds ir interesējies?

- Izņemot miliciju un prokuratūru - neviens.

- Vai pirkstu nospiedumi viņam tika ņemti? - Petruša turpināja izvaicāt.

- Kāpēc? Neko tādu neviens nedarīja.

Vecākais leitnants pie sevis nolamājās. Kā tad varēs konstatēt viņa personību?

- Un vai drēbes apskatīja?

- Kāpēc gan? Nē. Vismaz man par to nekas nav zināms. Drēbēm jābūt mūsu mantu glabātavā.

- Pagaidiet. - Operatīvais darbinieks sarauca pieri. - Vai tad Ponomarjovs tās nepaņēma?

-Kas?

- Prokuratūras izmeklētājs.

-Nē.

Vecākais leitnants nočirkstināja zobus. Gatavais bardaks! Visiem par visu nospļauties. Izmeklētājs atbraucis, atzīmējies, neko nav izdarījis un aizbraucis! Tad ta darbonis! Starp citu, Ponomarjovu personiski šī lieta neskar. Bet viņus ar Rožkovu skar, tāpēc attieksme viņiem ir pilnīgi citāda.

- Vai drīkstu apskatīt viņa drēbes?

- Kāpēc ne? - Dakteriene atlipinājās no palodzes. - Nāciet man līdzi!

Gaiteņa galā viņa apstājās pie pelēkām, ar tēraudu apsistām durvīm. Zabeļinas roka ieslīdēja zaļā uzsvārča labajā kabatā un izvilka no turienes atslēgu saišķi. Atrada īsto un atslēdza durvis.

- Uzgaidiet mirklīti!

Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās ar celofāna maisu rokās.

- Ņemiet! - Zabeļina pasniedza viņam vīstokli ar mantām.

Operatīvais darbinieks uzmanīgi tās iztina. Melna ādas jaka ar trim caurumiem uz muguras, melnas bikses, asinīm aprepējis melns krekls, augsti šņorzābaki.

- Zelta pulkstenis un gredzens stāv seifā pie vadītāja, -ārste skaidroja. - Vairāk nekā nebija.

Petrovs izskatīja kabatas. Notikuma vietā Rožkovs bija izčamdījis drēbes, taču tad viņš meklēja vienīgi ieroci.

Apskates rezultāts lika vilties - kabatas bija tukšas. Ne cigarešu, ne šķiltavu, ne atslēgu, ne piezīmju grāmatiņas ar adresēm un telefoniem. Pašās beigās viņš pievērsa uzmanību mirušā zābakiem. Pamatīgi armijas zābaki, kā rādās -no NATO mantu noliktavām. Vienu nolika uz grīdas, otru pagrieza ar rievoto zoli pret sevi. Paraustīja to uz vienu un otru pusi, pagrozīja papēdi, taču iespējamie slēpņi neatklājās.

Zabeļina klusēdama, taču manāmi ieinteresēta vēroja viņa darbošanos. Nopētījis vienu zābaku, Petrovs ķērās pie otra. Arī tā zolē nekāda noslēpuma nebija. Taču, kad viņš, pārvarēdams nepatiku, iebāza roku iekšpusē, pirksti pēkšņi atdūrās pret kaut kādu svešķermeni. Gar augsto stulmu bija iekārtota slepena kabatiņa. Un tajā atradās kaut kas garens un ieapaļš. Nazis? Stilets? Šaujamā spalva? Viņš satvēra gludo malu. Pirksti vairākas reizes paslīdēja, taču beigu beigās viņš izvilka priekšmetu laukā.

Tas bija spīdīgs metāla cilindrs ap diviem centimetriem diametrā, kādus divdesmit centimetrus garš.

Petrovs ielika zābaku maisā un pagriezās ar cilindriņu pret gaismu.

- Kas tas ir? - Zabeļinas balss skanēja mazliet tramīgi.

- Nezinu.

Neko tamlīdzīgu vecākais leitnants nekad iepriekš nebija turējis rokās. It kā hromēts stienis, taču tas noteikti nebija monolīts. Vienā galā bija vītne, tad vairākās rindās sīkas atverītes, otrā galā - pagriežams gredzens ar vairākām vītnītēm. Tā acīm redzami bija kāda sarežģīta ierīce, nebija tikai skaidrs, kam tā domāta. Nebija šaubu, ka tā ir svarīga ietaise. Citādi nebūtu jēgas to tik rūpīgi slēpt. Domu virpuļi joņoja caur vecākā leitnanta galvu, taču tie bija jautājumi, uz kuriem nebija atbilžu. Viņš vēlreiz izpētīja pirmo zābaku. Taču tajā nebija nekādu priekšmetu un arī slepenas kabatiņas nebija. Salicis mantas atpakaļ maisā, Petrovs atdeva to ārstei.

- Tagad mēs dosimies uz vadītāja kabinetu, es sastādīšu aktu par atrašanu un izņemšanu, un mēs visi trīs to parakstīsim.

- Labi. - Zabeļina pamāja ar galvu.

Ielicis starp divām lapām apdilušu koppapīru, Petrovs skrupulozi sastādīja dokumentu, cenzdamies aprakstīt priekšmetu pēc iespējas precīzāk. Nodaļas vadītājs Prihodjko ieinteresējās par atradumu un ilgi grozīja to savās zilganajās rokās.

- Izskatās pēc kāda mehānisma detaļas, - viņš beidzot sacīja. - Ar šo te vītni ieskrūvē un ar gredzenu regulē. Taču es absolūti nestādos priekšā, kas tas par mehānismu. Lai gan tas nedaudz atgādina uzgali aparātam, ar kuru skalda nierakmeņus.

Anna Stanislavovna pašūpoja galvu.

- Tas tips gan neizskatījās pēc urologa. Un diez vai medicīniskas aparatūras detaļu viņš būtu slēpis zābakā.

- Jā, tas gan tiesa. - Vecākais leitnants beidza rakstīt izņemšanas protokolu un pasniedza to ārstiem. - Parakstieties!

- Dzīvē ir daudz paradoksu, - ieteicās Prihodjko, uzvilkdams ķeburainu parakstu. - Patlaban ir aterosklerozes gadsimts. Infarkti, insulti - visa pamatā ir sklerotiskas izmaiņas. Bet taisām sekciju bomzim - viņam asinsvadi ir tīri kā bērnam. Viņi neēd neko treknu, tāpēc arī viņiem nav nekādas sklerozes!

- Tomēr nezin kāpēc negribas viņus apskaust! - Arī Petrovs parakstījās. - Un nekādi ilgdzīvotāji viņi arī nav.

- Traumas, saindēšanās, nelaimes gadījumi - tas viss, protams, bojā statistiku. Es jums tikai minēju medicīnisku paradoksu. Un ir arī citi.

Ķirurgs viltīgi piemiedza aci.

- Tā ka zābakā uzietajam priekšmetam var atrast gaužām loģisku izskaidrojumu. Bet jūs jau savā darbā to zināt labāk par mani.

Petrovs pasmaidīja.

- Jūs esat filozofs!

Prihodjko pakasīja pakausi.

- Pa druskai. Bet to nav veicinājuši patīkami novērojumi.

- Tam es ticu. - Atvadījies operatīvais darbinieks atstāja slimnīcu.

Laukā jau krēsloja. Pa Sarkanās flotes krastmalu defilēja lētas automobiļu prostitūtas, vakara pastaigā devās plēsonīgi jauniešu bari, uz restorāniem un kazino izbrauca bandīti. Kriminālmeklēšanai darbs tikai sākās. Un apkalpojošiem dienestiem arī.

Petrovs ar vienu roku sadabūja mobilo, uzspieda kriminālās ekspertīzes nodaļas numuru. Par laimi, atsaucās Kli-kovskis - pats vecākais un pieredzējušākais eksperts, turklāt plaša profila speciālists, viņš veica gan fizikāli tehniskās, gan ar sprādzieniem saistītās ekspertīzes.

- Sveicināti, Ļev Alcksandrovič! Runā vecākais leitnants Petrovs, centrālā kriminālmeklēšana. Kā veicas dežūrā?

- Labi, dēliņ, - atbildēja droša, sulīga balss. - Es gan ar jūsu ekspertīzēm nenodarbojos. Ponomarjovs tās nodevis Tieslietu ministrijas reģionālā centra pārziņā, lai nerastos resoru interešu konflikts. Tā allaž notiek.

- Es nezvanu tāpēc. Gribu parādīt jums neizprotamu mantiņu. Vai drīkstu tūlīt pat?

- Lai notiek, būšu kabinetā. Ja tikai neaizrauj uz notikuma vietu.

Petrovs strauji iegrozīja «sesto» labās puses rindā un sagatavojās pagriezienam, kad iedegās sarkanā gaisma, un viņš apstājās krustojumā.

- Paldies, Ļev Alcksandrovič. Pēc minūtēm desmit būšu klāt.

Uz stūra divi piedzērušie stūma pa durvīm iekšā trešo. Tas pretojās, taču neveiksmīgi. Bija pretīgi skatīties, taču iejaukties negribējās. Pirmkārt, šī bija Ļeņina rajona nodaļas teritorija, otrkārt, mūsdienās neviens nepakļaujas pēc pirmā aizrādījuma, tātad bez kautiņa cauri netikt. Un viņi tikpat labi varēja apvienoties un sadot viņam kā nākas. Var arī iegrūst dunci ribās. Arī pa purnu norauties un plēst uzvalku nebija nekādas patikas. Pie velna viņus, lai paši tiek galā. Vecākais leitnants novērsās un, kad luksoforā pārslēdzās gaisma, līgani izkustējās no vietas.

Kriminālās ekspertīzes nodaļā viņš iegāja tieši pēc desmit minūtēm. Ļevs Aleksandrovičs sēdēja pie galda un lampas gaismas starā pētīja izjauktu durvju slēdzeni. Viņš izskatījās stipri vecāks par saviem piecdesmit gadiem. Neliela auguma, sakumpis, ar sirmu spāņu bārdiņu un šķībā celiņā pāršķirtiem matiem, Ļevs Aleksandrovičs kaut kādā ziņā atgādināja viduslaiku alķīmiķi, kas ar burvju nūjiņas palīdzību no tīģeļa ar filozofu akmeni pārcēlies ieroču un mūsdienu noziedznieku atstāto pēdu pasaulē.

- Labs vakars, Ļev Aleksandrovič! - Petrovs mundri sveicināja Klikovski.

- Kam labs, kam ne, - filozofiski atbildēja eksperts. - Kādi desmit cilvēki šovakar tiks aplaupīti, pieciem tiks nozagtas mašīnas, sešiem uzbruks laupītāji, kādus septiņus apzags. Labi vēl, ja nevienu neizvāros, nesakropļos un nenogalinās!

Gadi un ilgs darba stāžs milicijā padara cilvēkus par ciniķiem. It īpaši, ja pensija tepat durvju priekšā.

- Nu gan jūs iztēlojāties pārlieku bargu ainu, - vecākais leitnants nogrozīja galvu.

- Par visu, dabiski, nemaz neuzzina. - Kriminālists pabīdīja pie malas lupu un kaut ko atzīmēja līdzās noliktajā bloknotā. - Daļa cietušo nospļausies un neies uz miliciju, no dažiem tu nepieņemsi ziņojumu, tā ka reģistrētas tiks pāris zādzības, viena laupīšana un viens nozagts autiņš.

- Tāds varētu būt reālais ziņojums, - operatīvais darbinieks pamāja un nolika savu atradumu līdzās slēdzenei.

- Kas tas tāds ir?

Dažas minūtes abi klusēdami lūkojās neizprotamajā priekšmetā.

- Tas ir metāla priekšmets ar vītni, - izsmeļoši atbildēja eksperts. - Kaut gan diez vai tevi interesē tikai tas. Taču tad jāprot pareizi formulēt jautājumu.

- Kādam mērķim domāts šis priekšmets? - Petrovs izlaboja.

Sausie pirksti rūpīgi satvēra cilindru aiz gala, pacēla to, pievirzīja tuvāk spožajai lampai, tad atkal nolika uz galda, un Klikovskis no jauna ķērās pie lupas.

- Izskatās pēc mīnu spridzinātāja MUV-2. Bet tikai izskatās. Tas ir smalkāks un precīzāks darbs. Roku darbs, nevis sērijveida ražojums, - eksperts uzmanīgi pētīja priekšmetu. - Virsmas precīzā apstrāde - viena no augsto tehnoloģiju pazīmēm. Kur tu to atradi?

- Nogalinātā kaukāzieša zābakā. Tas bija noglabāts speciālā slēptuvē.

- Hm. Tam pašam, kam nozīmēta ballistika?

- Nuja.

- Kas tas ir par tipu?

Petruša paraustīja plecus.

- Nezinu. Mēs tikai uzsaucām, bet šis ar savu draudziņu sāka šaut. Abi bez dokumentiem, zagtā mersī.

- Skaidrs.

Spriežot pēc rūpju pilnā toņa - ja ekspertam kaut kas arī bija skaidrs, tad tagad skaidrība izkūpēja kā nebijusi.

- Tāda publika un šādi priekšmeti piederas dažādām pasaulēm, - viņš paskaidroja savu rūpju iemeslu.

Klikovskis piecēlās, sadabūja knaibles gandrīz metru garā kātā un uzmanīgi paslēpa cilindru tērauda kastē ar biezām sienām.

- Ņemot vērā visus apstākļus, ir jāizturas piesardzīgi, -viņš pamācoši paskaidroja. - Atstāj līdz rītam. Es izskatīšu to cauri ar rentgenu, pārbaudīšu ķīmiskos un radioaktīvos izgarojumus, pamēģināšu noteikt iespējamā pielietojuma jomu. Dzīvo vesels.

- Uz redzēšanos, - sašļucis atbildēja operatīvais darbinieks. Viņš bija bijis pārliecināts, ka Klikovskis pirmajā acu uzmetienā noteiks, kam domāts noslēpumainais priekšmets.

***

No rīta Petrovs ieradās darbā pusastoņos. Rožkovs jau bija savā vietā un īgnā nepacietībā gaidīja padoto.

- Man ir jaunumi, - Petruša šāva laukā jau uz sliekšņa.

- Man arī. Tregubovs devis rīkojumu izvirzīt mums apsūdzību, - viņš drūmi atvēsināja vecākā leitnanta dedzību.

- Kā tad tā? - tas nomāktā balsī vaicāja. - Viņi bija bruņoti un pirmie atklāja uguni. Kas mums cits atlika?

- Viņš uzskata, ka mums vajadzējis tēmēt rokās vai kājās. Bet mēs bliezuši dzīvībai svarīgos orgānos. Tātad pārkāpuši nepieciešamās aizsardzības robežas. Atvieglots pants, saka, nekā briesmīga. Iedos pāris gadu nosacīti - un viss.

- Par ko pāris gadu?! - iebļāvās vecākais leitnants.

- To tu varēsi pajautāt, kad tevi pratinās kā apsūdzēto. Rīt piecpadsmitos mūs izsauc Ponomarjovs. Tā ka, ja tu neesi uzracis kaut ko pārdabisku...

Petrovs nozvēlās uz cietā krēsla. Garastāvoklis bija sabojāts. Pazibēja doma uzrakstīt ziņojumu par aiziešanu, tad lietu var pārtraukt sakarā ar to, ka mainījušies lietas apstākļi.

-Apskatīju mantas un atradu zābakā slēptuvi, - viņš negribīgi pastāstīja. - Un tur kaut kāds daikts noglabāts, tāds pagarš. Klikovskis teica - atgādinot mīnu spridzinātāju, tikai izgatavots pēc augstām tehnoloģijām.

Majors iesvilpās.

- Skaidrs, ka tas nav flautas iemutis! Droši vien kaut kāda draņķība un droši vien saistīta ar viņu draudiem. Es neticu nejaušām sakritībām. Rocies tālāk, varbūt uz mums paskatīsies caur pirkstiem...

- Un kas ir ar Vahitu? - bez sevišķas intereses, tāpat pieklājības pēc ievaicājās Petruša.

- Es pārbaudīju pēc mūsu datiem un atradu divus cilvēkus, vārdā Vahits, - Rožkovs dedzīgi sāka stāstīt. - Viens, Vahits Zarmajevs, iesauka Stroķis, ir laupītājs, narkomāns un patlaban uz pieciem gadiem iespundēts labošanas darbu kolonijā nr. 7. Otrs, Vahits Ibrahimovs, iesauka Snuķis, ir vilcienu zaglis un spēlmanis. Taču viņam ir jau sešdesmit divi gadi, vairs aktīvi nedarbojas, nopircis mājiņu Stepņan-skā. Noņemas tikai ar savu veselību, audzē sīpolus.

- Ak sīpolus, - Petrovs bēdīgi novilka. - Kad dabūsim divus gadus nosacīti, no darba patrieks, mēs arī varēsim audzēt sīpolus.

- Liecies mierā, Rudais! Vai zini, cik reižu par mani ir tikusi ierosināta lieta? Tieši četras reizes! It kā es nevis atklātu noziegumus, bet pastrādātu! Patramdīs un izbeigs lietu, kur šie liksies!

Rožkovs uzsita jaunajam cilvēkam pa plecu.

- Nenokar degunu! Gan izgrozīsimies! Aiziet, žmiedz Klikovski, sacel visu pilsētu kājās, bet noskaidro, kas tas par verķi bijis tam bandītam zābakā!

Uzmundrināts vecākais leitnants pielēca kājās.

- Būs darīts, biedri major!

***

Eksperts izskatījās manāmi noguris. Pēkšņi Petrovs saprata, ka viņš nav gājis uz mājām pēc dežūras un ir nomodā jau vairāk nekā diennakti. Varbūt tieši viņa lūguma dēļ. Pulēto cilindru viņš turēja rokās.

- Tā ir ļoti dīvaina manta, draudziņ, - Klikovskis sacīja, berzēdams apsārtušās acis. - Rentgens parādīja, ka iekšā nav nekādu mehānisku ierīču. Ne atsperes, ne virzuļa - ai’ vienu vārdu sakot, nekā no tā, par ko es biju domājis pašā sākumā. Nekādu indīgo vielu, nekādu ķīmisko reaģentu.

Ļevs Aleksandrovičs uztvēra vecākā leitnanta izbrīnīto skatienu.

- Jā, jā, es apdomāju visus variantus un visus pārbaudīju. Tātad - priekšmetam ir paaugstināts radioaktīvais fons. Un, pagriežot šo te gredzenu, starojums sāk palielināties. Ar to es eksperimentu pārtraucu. Tas vairs nav manā kompetencē. Nepavisam nav!

Klikovskis bezpalīdzīgi noplātīja rokas. Pirmo reizi operatīvais darbinieks redzēja, ka eksperts ir apjucis. Viduslaiku alķīmiķis bija saskāries ar neizprotamām parādībām, un tas izsita viņu no līdzsvara.

- Kā kompetencē tad tas ir? - Petrovs jautāja. Iekšā viņam viss vārījās.

- Iesaku vērsties Kodolfizikas institūtā. Lai kas šis priekšmets būtu, tas katrā ziņā attiecas uz viņu resoru.

***

Tihodonskas Kodolfizikas institūta priekšnieka vietniekam zinātniskajā darbā Valērijam Šeļestovam bija interesanta un pa pusei konspirēta biogrāfija.

Visi zināja, ka viņš ir tehnisko zinātņu doktors, profesors, kas visu mūžu nostrādājis analogos PSRS Zinātņu akadēmijas institūtos, veicis daudzus jo daudzus unikālus eksperimentus un publicējis simtiem rakstu kodolu dalīšanās teorijā. Un tas viss bija taisnība.

Taču viņš bija arī atvaļināts pulkvedis, jo akadēmiskā zinātne pildīja tikai blakus nodarbes funkciju, bet galvenais uzdevums dzīvē bija tas, ko tēlaini varēja nosaukt par dzimtenes atomaizsardzības nostiprināšanu un kas sastāvēja no dažādas jaudas un pielietojuma atomieroču izstrādāšanas un izmēģināšanas. To neviens no sešdesmit gadu vecā Valērija Semjonoviča darba biedriem nezināja, un arī personiskajā lietā tādu datu nebija. Komandējumi pa pusgadam uz Se-mipalatinskas poligonu vai Novaja Zemju tika traktēti kā eksperimenti Obņinskas paātrinātājā, par mikroskopisku kodollādiņu radīšanu saņemtais Ļeņina ordenis - kā balva par zinātniskajiem sasniegumiem atoma kodola pētniecībā, bet PSRS Aizsardzības ministrijas pasniegto dunci ar iegravēto vārdu profesors Šeļestovs vispār nevienam nerādīja.

Pēc Padomju Savienības sabrukuma atoma kodola lietišķā izpēte faktiski tika pārtraukta. Šeļestovs pa pusei labprātīgi, pa pusei piespiedu kārtā aizgāja pensijā un, legalizējies tīrās teorijas jomā, atgriezās dzimtenē - Tihodonskā. Viņš kopā ar sievu dzīvoja pieticīgā no vecākiem mantojumā palikušā divistabu dzīvoklī, kur durvju stenderēs vēl varēja saskatīt robiņus, ar kuriem mērīja, cik mazais Valērijs paaudzies.

Pie profesora Šeļestova pēc garām pārrunām pa telefonu beigu beigās tika nosūtīts milicijas vecākais leitnants Petrovs.

Kodolfizikas institūts, kā jau pieklājas, bija slepena organizācija, un, lai gan lielākā pilsētas iedzīvotāju daļa to zināja, tika uzskatīts, ka tas darbojas konspiratīvi ar rūpnīcas nosaukumu «Iekārta-2». Tas atradās kara rūpnīcas «Elektroiekārta» teritorijā aiz augsta ķieģeļu žoga ar virs tā novilktu dzeloņstiepli. Jaunajos laikos stingrība mazinājās -žogs atkāpās komerckiosku un veikalu priekšā, kuri aizņēma pusi teritorijas, dzeloņstieple daudzviet bija sarūsējusi un bezspēcīgi nokarājās, aiz sētas skraidošie sargsuņi bija apsprāguši, un arī pats žogs dažviet sabrucis, ļaujot ikvienam gribētājam bez sevišķām pūlēm ietikt teritorijā. Taču oficiāli tur iekļūt bija krietni vien sarežģītāk.

Caurlaides telpā vecākā leitnanta apliecība nekādu interesi neizraisīja - masīvs dežurants formas tērpā ar zaļām zīmotnēm un milzīgu nagana maksti pie siksnas tikai nogrozīja galvu.

- Mums ir pašiem sava milicija. Un arī sava prokuratūra. Jums jādabū caurlaide.

Pēc pusstundu ilgas zvanīšanas un skaidrošanās operatīvais darbinieks saņēma vienreizēju caurlaidi un vietējā kolēģa pavadībā beidzot iekļuva sākumā «Elektroiekārtā», bet pēc tam, ticis cauri vēl vienam žogam un dežūrtelpai, - «Ie-kārtā-2».

Valērijs Semjonovičs Šeļestovs bija plecīgs vīriņš ar vienkāršiem sejas pantiem, sirmām, nokarenām uzacīm, prāvu degunu un vēl aizvien masīvu žokli. Asais, caururbjošais skatiens vedināja jauno milici uz domām, ka profesors nebūt nav kabineta darbinieks un, iespējams, pat zina operatīvā darba viltības. Starp citu, slepenā objektā tas nav nekāds brīnums: paraksti, noslēpumi, pirmā nodaļa, FDD kurators, pastāvīgas instrukcijas, varbūtēji spiegi.

- Esmu ieradies šādā sakarībā, - mazliet apjucis iesāka vecākais leitnants, apsēzdamies pie lielajam perpendikulāri klāt piebīdītā galdiņa. - Mūsu rokās ir nonācis dīvains priekšmets, kas, iespējams, nopietni var apdraudēt sabiedrību. Mūsu eksperti nevarēja noteikt tā pielietojumu, bet konstatēja, ka tas ir nedaudz radioaktīvs. Mēs gribētu vērsties piejums ar jautājumu.

- Vai priekšmets jums ir līdzi? - Šeļestovs viņu pārtrauca.

- Jā, protams. Te tas ir.

Petrovs novērsies uzmanīgi atvēra veco diplomātu, aši izvilka vairākās folija kārtās ietīto cilindriņu, nolika uz galda un atrāva roku. Profesors tūdaļ pietuvināja tam dozimetru, tad atslāba un pasmaidīja.

-Jādomā, ka ar foliju jūs cerējāt aizsargāties no jonu starojuma?

- Nuja.

- Un, jūsuprāt, tas līdzētu? - Smaids kļuva platāks. Zobi Šeļestovam bija balti un stipri.

- Nezinu. Ietinu instinktīvi. Tomēr mierīgāks prāts.

- Nu, nu, - Šeļestovs nenoteikti noņurdēja un attina cilindru.

- Kad pagriež tur to gredzenu, starojums pastiprinās, mūsu eksperts tālāk negrieza, bet varbūt šīs ziņas jums noderēs, - Petrovs sacīja. - Mums jāuzzina, kas tas ir par priekšmetu.

Šeļestovs uzmeta spožajam cilindram tikai vienu skatienu, un, nolicis to pie malas, paraudzījās sarunas biedrā. Viņa acīs bija lasāma dīvaina izteiksme.

- Vai jums ir atļauja piekļūt ziņām, kas satur valsts noslēpumu, jauno cilvēk? - viņš stingri noprasīja.

- Protams! Es taču esmu kriminālmeklēšanas operatīvais pilnvarotais!

Petrovs ar ierastu kustību izvilka no krūšu kabatiņas apliecību, atvēra to un pasniedza profesoram. Tas uzmanīgi izlasīja dokumentu un atdeva atpakaļ.

- Par valsts noslēpumiem tur nekas nav rakstīts. Par ieroci ir rakstīts - to jūs drīkstat nēsāt. Par valsts noslēpumiem nav ne vārda.

- Varbūt piezvanīt apakšpulkvedim Savuškinam? Viņš apstiprinās!

- Kas ir tas Savuškins? - kabineta saimnieks apjautājās.

- Kriminālās milicijas Centra rajona priekšnieks.

- A-a-a.

Šis arguments acīm redzami neatstāja nekādu iespaidu.

- Vai priekšmets saistīts ar kādu apdraudējumu?

Petrovs dedzīgi pamāja.

- Spriežot pēc tā, pie kādiem cilvēkiem tas atrasts, draudi ir gaužām nopietni. Vai jūs varēsit noteikt, kas tas ir?

Šeļestova seja ieguva dzelžainu izteiksmi.

- Man nekas nav jānosaka, es ļoti labi zinu, kas tas ir. Un ticiet man - jūs pat iedomāties nevarat, cik lielas briesmas tas var radīt!

Atvaļinātā pulkveža balsī ieskanējās kas tāds, ka Petro-vam šermuļi pārskrēja pār muguru.

- Kas tad tas ir?! - viņš pārakmeņojies jautāja.

Šeļestovs paliecās uz priekšu un smagu skatienu ieurbās

gaidās ieplestajās operatīvā darbinieka acīs.

- Tas ir portatīvā kodolfugasa standartveida detonators.

Vecākajam leitnantam atkārās žoklis. Priekšnieka vietnieka zinātniskajā darbā plašajā, pieticīgi iekārtotajā kabinetā iestājās saspringts, nospiedošs klusums.

- Jūs... Jūs esat pārliecināts? - Petrovam beidzot atgriezās runas dāvanas. - Varbūt jāveic papildu pētījumi?

Profesors atlaidās pret krēsla atzveltni un gurdi papurināja galvu.

- Kādi pētījumi? Tas ir ŠKMD. Šeļestova kodolmunīcijas detonators.

- Šeļestova? Tātad...

- Jā. Tas ir manis konstruēts. Tikai tagad jums nāksies parakstīties, ka visu šajā kabinetā dzirdēto saglabāsit noslēpumā.

- Labi. Bet kur tad varētu atrasties pats fugass?

- To es nezinu.

- Kāda ir tā jauda? Ja tas ir portatīvais, tas nozīmē, ka nav sevišķi spēcīgs?

Atomieroča autors pamāja.

- Relatīvi - jā. Taču tikai relatīvi. Tāda fugasa sprādziens ir spējīgs nopostīt ceturto daļu Tihodonskas. Bet radioaktīvais starojums iznīcinās visus, kuri būs palikuši dzīvi pēc sprādziena.

Milicijas vecākais leitnants Petrovs sēdēja nekustīgi un klusēja. Kriminālmeklēšanas darbiniekiem nekad nebija nācies saskarties ar tādām lietām, un viņš vienkārši nezināja, kā izturēties. Toties dziļi zemapziņā uzmācīgi rosījās priecīga doma - operatīvos, kuri nošāvuši kodolteroristus, neviens neuzdrīkstēsies saukt pie atbildības! Drīzāk viņi tiks apbalvoti! Petrovs nokaunējās par savām savtīgajām domām. Tagad taču kaukāzieša nenoteiktie draudi bija ieguvuši skaidru atomsēnes apveidu.

- Paldies, Valērij Semjonovič. - Petrovs piecēlās un pastiepa roku pēc draudīgi spožā cilindriņa. - Man ir jāiet.

Taču institūta direktora vietnieks nepakustējās pretī.

- Atvainojiet, biedri leitnant!

- Vecāko leitnant! - viņš neiecietīgi izlaboja. - Padodiet man to, kā viņu tur sauc...

- Atvainojiet, biedri vecāko leitnant! - Šeļestova balsī ieskanējās skarbas notis. Tagad viņš bija nevis profesors, bet pulkvedis. - ŠKMD nedrīkst atrasties citur, kā vien stingri noteiktās vietās.

- Par ko jūs runājat? Tas ir lietiskais pierādījums krimināllietā!

- Tāda lieta nedrīkst atrasties milicijas kompetencē, -aiz muguras atskanēja noteikta balss.

Slaids, kalsns cilvēks tumšās acenēs jau vairākas minūtes bija stāvējis uz kabineta sliekšņa un tagad ašiem soļiem pienāca pie galda. Pēc korektā uzvalka, noteiktības un specifiskajām manierēm vecākais leitnants uzreiz noprata, ka tas ir FDD operatīvais darbinieks. Starp citu, neviens cits nevarēja parādīties šajā laikā un šajā vietā. Visdrīzāk, Se-ļestovs tika nospiedis slepenu pogu. Valsts noslēpumi prasīja atbilstošus drošības pasākumus.

- Majors Ņižegorodcevs. - Cilvēks tumšajās acenēs parādīja apliecību. - Tūdaļ mēs noformēsim dokumentu par valsts noslēpuma neizpaušanu un kodoldetonatora atsavināšanu. Pēc tam brauksim piejums, un es paņemšu krimināllietu.

- Lieta atrodas prokuratūrā, - Petrovs gurdeni atbildēja. Viņš sajutās noguris un miegains. Varbūt tagad viss nomierināsies un varēs paņemt brīvdienas.

- Tad paņemsim no prokuratūras! - Ņižegorodcevs nobeidza sarunu. Viņš, gluži pretēji, bija možs un izstaroja pārliecību.

***

Paņemt brīvdienas Petrovam neizdevās, jo nekāds miers neiestājās. Gluži pretēji - sākās tāda jezga, kādu neatcerējās pat Centra rajona nodaļas «vecajie». Nogalināto noziedznieku līķus izvilka no morga, daktiloskopēja, rūpīgi izpētīja, veica ekspertīzi rokām, lai konstatētu ķīmisko vielu iespējamo klātesamību, nogrieza matus un nagus, lai pārbaudītu radioaktivitāti.

Netīro darbu, saprotams, veica kriminālmeklēšanas operatīvie darbinieki un milicijas eksperti. Petrovs un Sajamovs staipīja sadalīties sākušos līķus, palīdzēja Klikovskim nogriezt nagus un matus, mazgāja aprepējušās, stingās plaukstas. FDD izmeklētājs vienīgi pieņēma lēmumus un deva norādījumus, ko majors Ņižegorodcevs darīja zināmus izpildītājiem, un pats arī savāca materiālus.

Pētījumi rādīja, ka dzīves laikā bandīti daudz šāvuši. Par to liecināja pulvera pēdas uz plaukstām, atsitiena radītie zilumi uz pleciem un no aizslēga klikšķināšanas tulznainie rādītājpirksti. Radioaktivitātes testu rezultātus miliči tā arī neuzzināja. Toties vērienīgās pirkstu nospiedumu pārbaudes ļāva konstatēt nogalināto personības. Garais - Aslans Debzijevs, dzimis Čečenijā, agrāk sodīts par laupīšanas uzbrukumiem Tihodonskā un Maskavā. Viņa novadnieks Umars Mutajevs bija ticis aizturēts, lai pārbaudītu viņa līdzdalību bruņotā grupējumā, un tikmēr uzturējies Cernokozovas izmeklēšanas izolatorā, taču pēc mēneša atbrīvots pierādījumu trūkuma dēļ.

- Viņiem trūcis pierādījumu, - Rožkovs zūdījās. - Tur droši vien pulvera pēdas uz rokām nepārbaudīja!

- Un ja arī būtu pārbaudījuši? - Petrovs atsaucās. - Par pulvera pēdām uz delnām mūsu valstī cietumā tupināt nedrīkst.

Rožkovs vēlreiz nolamājās.

- Kāda mums jēga no tādiem likumiem? Kamēr nesāka ost pēc atomsprādziena, neviens ij pirkstu nekustināja! Likumam jāpalīdz apsteigt noziegumu.

Patiešām, atomsprādziena draudi pašos pamatos mainīja ne tikai attieksmi pret nogalinātajiem noziedzniekiem, bet arī Petrova un Rožkova rīcības novērtējumu. Viņiem tā arī netika izvirzīta apsūdzība, doma par to pazuda pati no sevis, līdzīgi kā viltus grūtniecība kucei.

Izmeklētājs Ponomarjovs izlikās, itin kā nemaz nebūtu grasījies saukt miličus pie atbildības, un nodevās vienīgi maksimāli precīzai Debzijeva un Mutajeva ļaundarību izpētei. Cik iespējams dabiski viņš atdeva operatīvajiem darbiniekiem ieročus un it kā starp citu piemetināja, ka viņi rīkojušies pareizi. Prokurors Tregubovs starpresoru sanāksmē uzteica milicijas darbiniekus par drošo rīcību un kautrīgi piebilda, ka viņa personiskā līdzdalība lietas pārraudzībā ļāva konstatēt tās dziļās saknes. Drošībnieks Sem-jons Mihailovskis, gadījuma pēc iegriezies Centra rajona nodaļā, ilgi kratīja roku Rožkovam un sita pa plecu Petrovam.

- Man prieks pārjums, puiši! Es darīju visu, lai tiktu pieņemts šāds lēmums. - Viņš plati smaidīja. - Bet jūs jau pazīstat tos birokrātus! Labi, ka viss beidzās laimīgi.

Un patiesi - katram tika piešķirta tūkstoš rubļu liela prēmija. Vai tūkstotis atsvēra pārciestos stresus un sadedzinātās nervu šūnas, par to neviens nedomāja. Arī paši apbalvotie. Miliču dzīvē ir daudz idiotismu, daudz likteņa līkloču, cilvēks pamazām pie tā visa pierod un uztver kā pašsaprotamu lietu. Tie, kuri smagi pārdzīvo notiekošo un nespēj pierast, aiziet no tiesībsargājošām iestādēm uz tautsaimniecību.

Apbalvotie prēmiju iztērēja racionāli - Petrovs nopirka ziemas zābakus, bet Rožkovs samaksāja par mūzikas stundām meitai. Jau četras dienas pēc apšaudes pie «Zelta kārts» viņi devās reidā ar kodētu nosaukumu «Kaukāzs». Šajā reizē reidu vadīja FDD darbinieki, un grupas vecākais bija majors Ņižegorodcevs.

Viņi satikās pie Centrāltirgus ieejas. Visi trīs bija ģērbušies neuzkrītoši, vienīgi majora saulesbrilles pārkāpa neio-vērojamības principu - vasaras sezona bija pagājusi.

- Tev nav labi ar acīm? - Rožkovs izteica minējumu.

Ņižegorodcevs saviebās un sakārtoja acenes uz maķenīt

pa kreisi nošķiebtās virsdegunes.

- «Zarja» uzsprāga deguna priekšā, - viņš negribīgi paskaidroja.

Kopš tā laika majors nepanesa saules starus un spilgtu gaismu, kādēļ pēc populārās filmas «Nakts sardze» kolēģi viņu iesauca par Vampīru. Kā parasti, iesauka nāca ausīs arī «klientu» kontingentam. Tas viņu kaitināja.

Ņižegorodcevam no visiem laika apstākļiem vislabāk patika lietains, apmācies laiks. Rīts, starp citu, solīja tieši šādu prognozi, taču tagad, pusvienpadsmitos, mākoņi kā pēc neredzamas rokas mājiena izklīda, atklādami nemīlīgu, taču spožu rudens saulīti.

- Mūsu uzdevums ir atklāt nogalināto sakarus, vēlams būtu uziet Vahitu. - Ņižegorodcevs, kā pieklājas, veica īsu instruktāžu. - Turamies kopā, kontrolējam, pārbaudām, sargājam cits citu. Vai uzdevums ir skaidrs?

Attiecības abu vareno operatīvo resoru - IeM un FDD -starpā visā vēstures gaitā aizvien ir bijušas naidīgas, taču naidīguma pakāpe dažādos laikos bijusi atšķirīga. Patlaban, kad abi resori pamatīgi bija zaudējuši varu un iespējas ietekmēt apkārtējo dzīvi, konkurence bija zaudējusi agrāko asumu. Bija atlikusi vienīgi viegla augstprātība attiecībā pret «melnā darba darītājiem» no vienas un iecietība pret «zilo asiņu» īpašniekiem no otras puses.

- Ne gluži, - Rožkovs atsaucās. - Kā rīkojamies briesmu gadījumā? Kāda ir ieroča lietošanas kārtība? Kurš šaus pirmais?

Ņižegorodcevs atkal sakārtoja brilles.

- Reālu briesmu gadījumā es dodu radiosignālu, un spēka atbalsta grupa dodas mums palīgā. Viņi šaus, ja būs vajadzība.

Rožkovs atšiepa apakšlūpu.

- Kur ir tā grupa?

Majors norādīja uz necilu mikroautobusiņu ar aizvilktiem logu aizkariem.

Miliči saskatījās.

- Kamēr viņi atskries...

- Nebaidieties, pagūs!

Operatīvie darbinieki vēlreiz saskatījās.

- Vai tad mēs baidāmies? - Rožkovs aizsvilās. - Cik reižu tu savā mūžā esi licis lietā ieroci?

Viņam par izbrīnu FDD darbinieku jautājums nesamulsināja.

- Esmu licis lietā, - viņš sausi atbildēja. - Bet cik reižu -tas ir valsts noslēpums. Un vispār ar to nemēdz lielīties.

Ņižegorodcevs runāja pareizi, Rožkovs samulsa.

- Es tā nebiju domājis. Tāpat vien pajautāju.

Abu resoru operatīvie darbinieki iegāja tirgus teritorijā, tūdaļ nokļūdami ļaužu burzmā, pirkšanas, pārdošanas un dienvidu pārpilnības atmosfērā. Vispirms viņi apstaigāja zivju tirgu.

Uz bezgalīgi garām koka letēm gulēja valgas, sudrabainas karpas, plēsīgas, pelēkas līdakas, ūsaini sami saplacinātiem purniem un milzīgām mutēm, robainas stores, graciozas, gardegunainas sevrjugas, bet līdzās - milzīgi sārti Norvēģijas laša gabali. Neizprotamas loģikas dēļ daudzi pircēji deva priekšroku ievestam saldētam lasim, nevis ierastajai svaigajai storei.

Aiz svaigajām zivīm sākās žāvētās un kūpinātās - sārti caurspīdīgas treknas vimbas; smagi kā sivēni Čimļanskas plauži - čebaki, kā tos dēvēja vietējie; dunča asmenim līdzīgas kazes; cietas, sudrabainas voblas, mīkstas, taukos pilošas šemaijas. Tālāk nāca burciņas ar ikriem - parastajiem, melnajiem - stores un pelēkajiem, sevrjugas, - izsmalcinātiem gardēžiem.

Citā reizē trijotne būtu veltījusi brīnišķīgajai vietai vairāk uzmanības un droši vien izraudzītos sev kaut ko uz kārā zoba. Taču šobrīd zivju letes viņu interesi nesaistīja pārdevējas te bija brangas apaļvaidzes kazacietes un pavisam slāviska izskata vēju appūsti vīri - visi vietējie iedzīvotāji.

Toties augļu tirgū aina bija gluži citāda - te aiz letes stāvēja tikai vīrieši ar dienvidniecisku ārieni - ogļu melnām ūsām, ērgļa deguniem un guldzošu valodu.

- Pastāviet šeit, - klusi sacīja Ņižegorodcevs un devās pie galda, aiz kura vīnogas pārdeva kareivīgs puisietis ar acīm uzstumtu melnu naģeni galvā.

- Pērciet, labāku nekur nav, man ir vissvaigākās, paša audzētas, bez jebkādas ķīmijas. - Tirgotājs pūlējās iegrūst kilogramu vīnogu mazai, kalsnai večiņai ar vecu, tukšu somiņu rokā. Večiņa svārstījās, bet šis vēl vairāk ņēmās apvārdot.

- Ko tu melo, Hazvah, kad tu esi audzējis vīnogas?

Tirgonis asi pagriezās un, ieraudzījis FDD majoru neierastā ādas jakā, bet nemainīgās saulesbrillēs, pārstāja slavēt savu preci.

- Kāpēc atbaidi pircējus, Anatolij Sergejevič? - viņš teica ar vieglu ironiju. - Kāda starpība - izaudzēju, nopirku... Vīnogas tiešām ir labas. Varu uzdāvināt puskilo.

- Tu esi skops, Hazvah! - majors nopietni sacīja.

- Kāpēc skops? Ņem kilo, ņem divus!

- Kur, pie velna, es likšu tavus iebojātos augļus, - rupji attrauca Ņižegorodcevs. - Tie tev mēnesi stāvējuši saldētavā.

-Ai, kāpēc tu nelabi runā? - neapmierināti noklakšķinā-ja mēli Hazvahs Sudzijevs, kurš majoram Ņižegorodcevam jau sen gāja pavadā un bija pat iemantojis operatīvo pseidonīmu Kalnietis. - Tu mani aizvaino, jā gan. Es aizvien uzmanu savu preci. Saldētavā tā nebojājas, var pat gadu stāvēt. Hazvahs ir kārtīgs cilvēks. Arī licence man ir. Tu tak zini, major.

- Zinu. - Ņižegorodcevs norāva vienu vīnogu, ar pirkstiem apslaucīja un iebāza mutē. Tā bija garšīga, kaut arī mazliet sažuvusi. - Un zinu arī, kur štancē tādas kreisās licences.

- Kāpēc kreisās, paklau. - Hazvahs šķita no tiesas līdz sirds dziļumiem aizvainots.

- Es jokoju, jokoju! - Majors izlīdzināja teikto.

Tāda bija vienkāršā, toties iedarbīgā operatīvā taktika -vispirms kā vanagam uzkrist un izvirzīt pretenzijas, nobiedēt, izsist no sliedēm, bet pēc tam salīgt mieru un aprunāties par dzīvi, kā sirdsdraugiem pieklājas. Rožkovs darīja tāpat un mācīja arī Petrovu.

- Paskaties labāk šīs te! - Majors pastiepa divas fotogrāfijas. Tajās bija Debzijeva un Mutajeva nobildētās sejas. - Vai pazīsti?

- Bā! Viņu vairs nav starp dzīvajiem? - Kalnieša seja apmācās.

- Beigti, - Ņižegorodcevs pamāja. - Tā ka plāj vaļā visu, ko zini, nebaidies.

- No mirušiem nav jābaidās, - tirgonis piekrita. - Jābaidās no dzīvajiem. Tikai man ne no viena nav bail. Mana dzimta ir liela, varena, un visi to zina. Mums tas ir no svara.

- Nepūt man miglu acīs! Kas viņi ir?

Mazās ačeles zem nokarenā melnā cepures naga sāka šaudīties no vienas puses uz otru. Majors ikreiz brīnījās par Kalnieša nespēju noslēpt savas emocijas. Nebija vajadzīgs nekāds melu detektors. Raugies tikai vērīgi sarunas biedra sejā un fiksē, kā mainās sejas izteiksme. Gluži kā operatīvās psiholoģijas nodarbībā.

- Kaukāzs ir plašs, vai tad visus var pazīt? - viņš atbildēja no uztraukuma aizsmakušā balsī. - Redzu, ka novadnieki, bet, kas viņi ir, nezinu. Nekad nav gadījies sastapt, jā. Man ar daudziem ir bijusi darīšana, taču visus es atminos. Bet šos te neatminos. Es tak esmu vīrietis, tu mani pazīsti - es allaž runāju patiesību. Kam man tie šuši-muši.

- Es nezinu, kas ir šuši-muši, Hazvah. - Tagad Ņižego-rodcevs paķēra no letes sarkanu, gatavu ābolu, patrina gar savas jakas piedurkni un ar kraukšķi iekodās tajā. - Ja negribi man palīdzēt - nevajag.

- Kāpēc negribu! - Kalnieša acis aiz prieka kļuva gluži apaļas. - Nevaru, dārgais, nevaru. Tā ir pavisam cita lieta!

- Man vienalga, kā to nosauc, - majors atmeta ar roku. - Atgriezīšos kabinetā, uzrakstīšu, ka no tevis nav nekādas jēgas, un tu brauksi uz savu mīļoto dzimteni. Bet tavus dokumentus mēs pārsūtīsim saviem kolēģiem Groznijā.

Kalnieša seja kārtējo reizi pārvērtās. Tagad cauri manīga tirgoņa un cītīga, bet neveiksmīga aģenta maskai pavīdēja pārgurusi seja, kāda mēdz būt cilvēkam, kurš mētājas starp divām ugunīm. Un tā uguns, ar kuru svilināja Vampīrs, šajā brīdī bija karstāka nekā tā otra.

- Tā nedrīkst, Anatolij Sergejevič, - viņš izbijies nomurmināja. - Tad visi visu uzzinās. Republika ir maza, visi ir vai nu radi, draugi, vai paziņas. Pats zināt, kas ar mani notiks!

Pēc Kalnieša baiļpilnās sejas Anatolijs noprata, ka piežmiedzis viņu pamatīgi. Pat par vienu neticīgajiem izdarītu pakalpojumu viņam tiks pārgriezta rīkle no vienas auss līdz otrai. Bet savā laikā nozieguma vietā pieķertais Kalnietis klaudzināja kā dzenis - bez mitas.

Spēcīgie zobi apgrauza ābolu, serde tika nolikta uz letes.

- Nekas nebūs, Hazvah, nebaidies. Mēs sūtīsim ar slepeno pastu.

Sudzijevs nervozi notrauca serdi zemē.

- Tu ņirgājies, vai? Tas nav lāgā, ne pa cilvēku modei. Iznāk, ka ne velti tevi saukā par Vampīru.

- Nu, nu! - Majors sadrūvējās un brīdinoši pacēla pirkstu. - Pielūko, lieks vārds - liekas problēmas!

- Tev jau tā vara rokās, - skumji konstatēja aģents. - Es no tiesas viņus nepazīstu. Viens gan, kā liekas, ar Strēlnieku iegāja stacijas restorānā. Bet varbūt tas nebija viņš, tikai līdzīgs.

- Tā ir cita valoda, Hazvah! - Ņižegorodcevs plati pasmaidīja. - Tagad redzu, ka tu proti novērtēt draudzību. Bet par tavu lietu es pajokoju. To neviens nekad no seifa laukā nevilks. Kur nu vēl lai kaut kur sūtītu! Pilnīgi izslēgts!

Kalnietis nokāra galvu, klusēdams raudzījās letē. Viņa acis nebija redzamas.

- Kur pašlaik ir Strēlnieks? - Vampīrs kā garāmejot ieprasījās.

-Vai rezerves daļu paviljonu zini? Otrā rinda kreisajā pusē. Dibenistabā, - aģents neskanīgi atbildēja, nepaceldams acis.

- Atvedis jaunu partiju? - Ņižegorodcevs nelika kaukāzietim mieru.

- Atvedis gan. Tikai es tev neko neesmu teicis, Anatolij Sergejevič. Nenodod, esi cilvēks, ja? Tas nav nekāds joks. Dzīvam ādu pār acīm novilks.

- Kas tur ko runāt! - Anatolijs atklāti pasmaidīja. - Vai es kādreiz esmu tevi iegāzis? Mēs taču esam draugi, tā ka esi mierīgs. Atā, gan vēl tiksimies!

Vampīrs maķenīt pacēla tumšās brilles un jautri pamirkšķināja aģentam. Pretī majors nekādu jautrību nesagaidīja, taču tam vairs nebija nekādas nozīmes. Spēji pagriezies, viņš devās projām.

- Ko viņš man piesējās? - Hazvahs Sudzijevs sašutis vērsās pie līdzās tirgojošajiem tautiešiem. Dialoga laikā ar majoru viņi nemanāmi bija pametuši savas vietas un tagad piesardzīgi atgriezās. Uz Hazvaha jautājumu viņi tikai paraustīja plecus, atstādami to bez atbildes. Sejas, kā jau pieklājas, pauda līdzcietību novadniekam, taču sejas izteiksmi atšķirībā no vārdiem lietai nav iespējams pievienot.

Rožkovs un Petrovs apvaicājās par ābolu cenām un labsirdīgi jokoja ar apaļvaidzi zemnieci.

- Pastaigājiet pa rindām, pārbaudiet dokumentus, parādiet fotogrāfijas, vispār - saceliet pēc iespējas lielāku kņadu! - nokomandēja kā no zemes izaugušais Ņižegorodcevs.

- Pēcāk aptaujāsit savu aģentūru, varbūt uztaustīsit saistību ar tiem tipiem. Es padarbošos pēc savas programmas.

Miliči saskatījās. Bija skaidrs, ka viņu uzdevums ir radīt dūmu aizsegu. Tātad federālis bija ieguvis svarīgas ziņas.

- Un kā tad ar drošību? - pēc inerces apjautājās Petrovs.

- Es izsaukšu savējos. Nupat sagriezīsies pamatīgs karuselis! - satrauktā balsī sacīja majors, un Rožkovs pilnīgi un galīgi sāka uzlūkot viņu par savējo. Tikai īsts operatīvais darbinieks ieiet azartā un jūt pacilājumu, kad ir uztaustījis pēdas. Kabinetā sēdošam ierēdnim šī sajūta ir sveša.

- Iesim, Petruša! - Rožkovs uzsita pāriniekam pa plecu.

- Ja kaimiņam paspīdējis interesants variants, mēs atbalstīsim un nerauksim degunu par palīgdarbiem.

Ņižegorodcevs lēnām virzījās laukā no augļu tirgus. Nospiedis kabatā rācijas pogu, viņš pielieca galvu pie jakas apkakles.

- Astotais - Desmitajam! Rezerves daļu paviljons, palīgtelpas! Virzieties tuvāk, uzbrukums pēc mana signāla - divi tonālie. Un neaizmirstiet - es būšu iekšā!

- Desmitais - Astotajam, viss skaidrs! - drošā balsī īsi atsaucās rācija.

Strēlnieks paviljonā nebija viens. Kartona un finiera kastēm piekrautā palīgtelpā starp plauktiem ar pašmāju automobiļu rezerves daļām viņš sēdēja pie raupja dēļu galda un spēlēja nardus ar savu tautieti - tādu pašu tumšmati ar asiem sejas pantiem un līku degunu. Viņi bija tērpušies melnās biksēs, kreklos un sen nespodrinātās melnās kurpēs. Kaukāzieši nezin kāpēc izsenis ir iecienījuši melno krāsu. Atspiedies pret plauktu ar akumulatoriem, līdzās stāvēja plecīgs slāvu tipa gaišmatis pa virsu cīkstoņu krekliņam uzvilktā dzeltenā vējjakā, zilās sporta biksēs un ne visai tīrās kājās uzautās sandalēs. Gaišmatainā spožās acis, aizmiglotais skatiens un pastiprinātā sviedru izdalīšanās liecināja, ka viņš lietojis spēcīgas narkotikas. Vismaz pa sētas durvīm ienākušais Ņižegorodcevs to noteica bez īpašām pūlēm.

- Saši-beši! - azartiski iekliedzās Strēlnieks, mezdams kauliņus. Te piepeši pacēla galvu, izdzirdīs soļus. Viņa lūpas pavērās - kā smaidā, kā ņirdzīgā smīnā. - Ko es redzu! -viņš iesaucās tā, it kā majors patiešām būtu viņam sens labs draugs.

Strēlniekam gandrīz nebija akcenta. Kādreiz, sen atpakaļ, viņš bija mācījies Maskavā, nodarbojies ar loka šaušanu un pat startējis Krievijas izlasē. Taču no tiem laikiem bija atlikusi vienīgi iesauka. Tagad viņš atradās operatīvā dienesta uzskaitē kā persona, kas saistīta ar nelikumīgiem bruņotiem grupējumiem. Vairākkārt viņš bija ticis aizturēts un pārbaudīts, taču tiesai nepieciešamos pierādījumus neizdevās savākt, tāpēc viņš netraucēti dzīvoja Tihodonskā, brīnīdamies par gjauru (citticībnieku) nebeidzamo muļķību. Ja viņa dzimtajā Ačhojmartanā parādītos aizdomīgi krievi, ar viņiem izrēķinātos zibenīgi bez jebkādas izmeklēšanas un tiesas. Ja gjauri nevar rīkoties tāpat, tas nozīmē, ka viņi ir vājāki un nolemti sakāvei dižajā džihādā.

- Kas pie mums atnācis! Vampīrs! Sen neesi manīts pie horizonta. Kāds vējš tevi šurp atpūtis? - Baltos zobus atklājošais smaids pauda patīkamu pārsteigumu. Lai gan sevišķu iemeslu priecāties par tikšanos un izturēties tik atklāti familiāri Strēlniekam nebija. Viņi ar Vampīru nebija ne tuvi, ne attālāki draugi, pat ne paziņas. Viņi bija tikušies tad, kad Strēlnieks sēdēja FDD izmeklēšanas izolatorā, bet majors Ņižegorodcevs centās savākt viņa vainu apliecinošus pierādījumus un abu attiecības bija visnotaļ oficiālas.

- Mans vējš ir zināms, Vaha Ibrahimovič. Tas ir dienests. Nenācu taču šurp nardus spēlēt!

Šoreiz majors noņēma brilles, taču paslēpt tās kabatā nesteidza. Turēja rokā. Ar kāju piebīdījis pie galda soliņu, Ņižegorodcevs apsēdās, cenzdamies nepagriezt nevienam muguru. Iestājās pauze. Viņš un Strēlnieks cieši lūkojās viens otrā. Klusumu nepārtrauca arī Strēlnieka rokaspuiši, kaut gan ar acs kaktiņu majors pamanīja, ka gaišmatainais zaļoksnis līdz galam attaisīja savu vējjaku un pabāza zem tās roku.

«Nemaz vairs kauna nav razbainiekiem!» viņš nodomāja. «Nēsā līdzi stroķus, Krievijas likumiem spļauj virsū. Nebūtu es nodrošinājies - nokniebtu, aci nemirkšķinot!»

- Ko tad tu no manis gribi, Vampīr? - Strēlnieks samiedza acis.

- Gribu tev pamācīt, kā jāuzvedas, dārgais. Es tevi pieklājīgi uzrunāju vārdā un tēvvārdā, bet tu mani saukā par kaut kādu vampīru. Es esmu FDD majors, un tu to zini.

Gaišmatis izrāva roku no jakas apakšas. Briesmīgā abreviatūra sasniedza pat viņa apdullināto apziņu. Arī no Strēlnieka partnera sejas pazuda glaimīgā izteiksme.

- Bet kas esi tu, Strēlniek? Tu neesi itin nekas! Bezdarbnieks bomzis. Ja tā nav - izlabo manis teikto. Tikai pieklājīgi un kulturāli. Vai neesi vēl aizmirsis, ko tev institūtā mācīja? - Majors pasmīnēja. - Redzu, ka esi gan aizmirsis. Pat kurpes vairs nevīžo notīrīt.

Viņš tīšuprāt ķircināja patmīlīgo čečenu un panāca savu - tā acis vēl vairāk samiedzās, lūpas savilkās tievā līnijā, nobālušās nāsis sadrebēja. Toties abi pārējie pierāvās - nepazīstamā majora izturēšanās pauda pārliecību un spēku.

- Paejiet nostāk, mums ir slepena saruna! - nepagriezdams galvu, Ņižegorodcevs nevērīgi izmeta.

Un viņu paklausīja. Strēlnieka tautietis piecēlās, un abi ar gaišmati aizgāja uz telpas otru galu.

- Man ir ļoti maz laika, Vaha, - majors vēsi sacīja un nicīgi savilka lūpas. - Tāpēc neiesaku melot un pūst man miglu acīs. Es zinu, ka tu esi ievedis pilsētā lielu partiju narkotiku. Iespējams, arī viltotus dolārus. Tas nav mans darba lauks, taču tas ļaus ietupināt tevi aiz restēm. Un tici man - tiesa būs ļoti barga un nepielūdzama. Kādi desmit gadi tev ir garantēti, un nelīdzēs nekādi advokāti.

- Ko tu uz mani esi uzēdies, Anatolij Sergejevič? - Strēlnieks pieklājīgi apvaicājās, tomēr viņa balsī bija jaušams saspringums.

- Vai šos draugus pazīsti? - Majors pasniedza viņam fotogrāfijas.

Čečena seja nodrebēja.

- Miruši?

- Pats redzi!

- Redzu.

- Kas viņi ir? Ar ko saistīti? Kam viņi bija pakļauti? Ko darīja Tihodonskā?

Ņižegorodcevs gurdi pagrozīja galvu, izvingrinādams kakla skriemeļus. Skrimšļi nočirkstēja, kakls atslāba. Viņš, acu nenovērsdams, raudzījās sarunas biedrā, lai gan no sejas izteiksmes bija redzams, ka tas neko neteiks. Pirmkārt, tautiešu klātbūtne dara šos ļaudis nerunīgus, pat ja viņi stāv malā un neko nevar dzirdēt. Un, otrkārt, runa ir par pārāk nopietnām lietām, lai tā uzreiz plātu visu laukā. Nē, te vajadzīgs stingrs presings. Neko darīt, viņš to dabūs!

- Ko tu ārdies, Vampīr! - Rupjā atbilde apstiprināja majora minējumus. - Es tos cilvēkus nemaz nepazīstu.

Strēlnieks pagrieza galvu.

- Ei, Arsen, nāc spēlēt! Ko tu tur aiztinies? Vai majors tev kāds priekšnieks? Nē, viņš pie mums ir ciemos, bet, ja ne-pratīsies kā ciemiņš uzvesties, mēs viņu izlidināsim laukā!

Arsēns un gaišmatis nokaunināti atgriezās pie galda, taču turpināt spēli nevarēja, jo Ņižegorodcevs paņēma kauliņus un sāka tos vienmērīgi kratīt saujā. Ar otru roku viņš kabatā divreiz nospieda skaņas taustiņu.

- Vai tu taisies ar mums saspēlēt, Vampīr? - Strēlnieks ņirgādamies jautāja. - Mums ir lielas likmes, tev nav ar ko atbildēt.

- Atbildēt nāksies tev, Strēlniek!

Majors uzlika tumšās brilles. Lūpās rotājās ledains plēsoņas smaids. Viņš izmeta kauliņus. Melnie kubiki mazliet paripoja pa lakoto dēļa virsmu un apstājās. Divi sešnieki!

- Esmu uzvarējis! - majors svinīgi paziņoja.

- Viens metiens vēl nav uzvara! - Strēlnieks iebilda. Viņš vēl neko nebija sapratis. Ņižegorodcevs nestrīdējās pretī un aši atgāja sānis, distancēdamies no aizturēšanas objektiem.

Tūdaļ atskanēja soļu dipoņa, ar brīkšķi atvērās gan galvenās, gan sētas durvis, masīvas, stūrainas figūras maskās un bruņu vestēs no abām pusēm iebrāzās palīgtelpā.

- Uz grīdas! Visiem gulties uz grīdas! - atskanēja čerkstošas, aprautas pavēles. - Nekustēties!

Ņižegorodcevs sastinga, pacēlis abas rokas.

- Maitas tādi! - Gaišmatis atkal iegrūda roku zem jakas un izrāva laukā, jau sažņaudzis tajā TT.

Tā bija rupja kļūda. Speciālā vienība uzbrukumā iztiek bez ceremonijām. Ierocis aizturamā rokā ļauj šaut tieši virsū. Un speciālā vienība šādu iespēju aizvien izmanto.

īsi nosprakšķēja automāta kārta, pistole aizlidoja uz vienu, cauršautais ķermenis - uz otru pusi.

Strēlnieks pielēca kājās, ieņemdams boksera pamatstāju. Automāta laide iebelza viņam pa ribām, magazīna trāpīja pa zobiem, otra laide trāpīja starp lāpstiņām, un viņš kā ļengans maiss nozvēlās uz netīrās grīdas.

Viņa spēles partneris pats nogāzās līdzās, aizsegdams ar rokām galvu un kā negudrs kliegdams:

- Nesitiet, es padodos! Nesitie-ie-iet!

Smags zābaks iespēra viņam pa vēderu, un kliedziens aprāvās.

- Esmu savējais, majors Ņižegorodcevs! - Anatolijs katram gadījumam uzsauca satrakotajai specvienībai. Aizturēšanā ikviens var smagi dabūt ciest.

Taču cīņa jau bija galā. Strēlniekam un viņa partnerim uzlika roku dzelžus, neelpojošo gaišmati gaidīja melns plastikas maiss.

- Tu tiešām esi uzvarējis, Vampīr! - Strēlnieks novilka caur asiņainajiem zobiem. - Bet tā ir tikai pirmā partija!

- Tu esi muļķis, Vaha! - Majors noņēma brilles un pieliecies ieurbās ar skatienu uzveiktā pretinieka acīs. - Vai maz vēl dabūji? Gribi norauties mūža ieslodzījumu? Tev steigšus jākļūst gudrākam. Kamēr tiekam līdz pārvaldei, nāc pie prāta!

Vai nu Vampīra skatienam patiesi piemita maģisks spēks, vai arī, pēc smagās aizturēšanas guļot rokudzelžos, citādi sācis raudzīties uz dzīvi, Strēlnieks nerunāja pretī un novērsās.

jļc iķ jļc

Maskava, 2004. gada 29. septembris, 4 un 45 minūtes.

Par to, cik sanāksme nozīmīga un slepena, liecināja tas, ka par tās norises vietu bija nolikta nevis slavenā māja nr. 2 Lubjankā, kas visā pasaulē personificēja Padomju Savienības drošības dienestu, lai kā to vēlākajos laikos sauktu, bet gan vienā no tikai šauram personu lokam zināmiem centrālā FDD aparāta litera objektiem Krievijā - villā C.

Melni E klases mersedesi, sudraboti A-8 un A-6 modeļu audi ar neievērojamiem, taču informētiem cilvēkiem daudz izsakošiem numuriem caur automātiski veramiem vārtiem ķieģeļa sienā iebrauca rūpīgi koptā, sudrabeglēm apstādītā teritorijā ar līdzeniem asfaltētiem celiņiem, angļu zālieniem un lakoniskā dizainā ieturētām klusi čalojošām strūklakām, līgani pieripoja pie respektablas trīsstāvu ēkas, kur no tiem izkāpa solīdi vīri valdonīgām sejām, korektos, oficiālos uzvalkos ar ādas mapēm rokās.

Automobiļu markas un apkārt valdošā gaisotne varēja radīt iespaidu, ka notikumi risinās kaut kur klusajā, labklājību baudošajā Eiropā, piemēram, VER slepenā dienesta štāba mītnē Pullahā, nevis kataklizmu plosītās Krievijas galvaspilsētā. Pat Krievijai raksturīgās - nopietnās un saspringtās - atbraucēju sejas nemainītu šo priekšstatu, jo slepeno dienestu darbinieki visā pasaulē izskatās līdzīgi kā dvīņubrāļi.

Nelielā konferenču zālē ar koka apdari atbraucēji ieņēma vietas pie skujiņā sakārtotiem galdiem, uz kuriem atradās maza «Boržomi» pudelīte un slīpēta kristāla glāze.

Sanāksmes dalībnieku nebija daudz - tikai seši cilvēki. Pamatā šeit bija sapulcējušies centrālā aparāta dienestu vadītāji, vienīgi ģenerālmajors Lizutins pārstāvēja Tihodon-skas pārvaldi. Centrālās pretizlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālleitnants Zolotarjovs pataustīja nesen uzaudzētās ūsas un, pieliecies savam padotajam - Eiropas sektora priekšniekam Jaskevičam -, klusi sacīja:

- Laikus pārslēdziet kadrus. Šefam nepatīk neprecizitāte.

Tikko viņš šos vārdus bija izteicis, zālē ienāca Veričenko. Pulkstenis rādīja tieši trīs. FDD direktora vietnieks nekad neko nekavēja.

Pretizlūkošanā atšķirībā no armijas ir sava kārtība, tāpēc neviens nenokomandēja «Biedri virsnieki!»; seši cilvēki civilos uzvalkos, taču ar armijas stāju vienkārši piecēlās un stāvēja miera stājā, līdz ienācējs pamāja ar roku.

- Palūgšu apsēsties, biedri! - viņš gluži parastas civilpersonas balsī teica. - Biedri Zolotarjov, ziņojiet par jautājuma būtību!

Ģenerālpulkvedis Veričenko bija neliela auguma, spēcīgs, gadus piecdesmit divus vecs vīrietis. Viņam patika korekti tērauda krāsas uzvalki, gaišzili krekli ar stīvinātām apkaklītēm, dārgas, vienkrāsainas kaklasaites, kā arī precizitāte un centīgums. Viņš bija ievērojama figūra ne vien savā resorā, bet arī Krievijas politiskajā arēnā. Nepalikdams direktora ēnā, Veričenko draudzējās gan ar militārās izlūkošanas priekšniekiem, gan citu spēka struktūru vadītājiem. Un galvenais - viņš prata uzturēt labas attiecības arī ar prezidenta administrāciju, kas mūsdienu skatījumā bija svarīga un neapstrīdama priekšrocība. Kremlī Veričenko viedoklī ieklausījās un izturējās pret to ar vajadzīgo cieņu.

Padotie pazina ģenerālpulkvedi kā darbīgu un enerģisku cilvēku. Par spīti gadiem, Leonīds Vasiļjevičs daudzējādā ziņā bija pārāks par jaunajiem un joprojām audzināja viņus pēc principa «Dari kā es!». Veričenko kustības un žesti bija trauksmaini, valoda - tēlaina un emocionāla. Tas viss bija par iemeslu viņa iesaukai - Ūdenszāle. Tas, ka sanāksmi vadīja Ūdenszāle, liecināja par to, cik izskatāmā lieta bija nozīmīga Krievijas valsts drošībai.

Zolotarjovs piecēlās, izgāja pie mazās tribīnes, nolika sev priekšā ar saspraudi kopā sastiprinātas lapas un ieslēdza punktveida lampu. Jaskevičs sinhroni piegāja pie galdiņa, uz kura atradās diaprojektors, nospieda dažas pogas, un viegli aizkariņi aizklāja logu, bet no griestiem nolaidās matēti balts ekrāns.

- Biedri ģenerālpulkvedi, pirms nedēļas Tihodonskā dokumentu pārbaudē milicijai izrādīja bruņotu pretošanos un tika nogalināti tādi Debzijevs un Mutajevs, - vērsdamies pie Veričenko, Zolotarjovs iesāka.

Tikko izskanēja pilsētas nosaukums, FDD Tihodonskas pārvaldes priekšnieks piecēlās. Vienlaikus uz ekrāna parādījās nogalināto fotogrāfijas. Varēja nodomāt, ka šos cilvēkus bija nogalinājis personiski ģenerālmajors Lizutins.

- Debzijevs paguva paust draudus, minēdams kādu Vahi-tu un izteikdams vārdus «Allāha roka», - turpināja runātājs. - Turklāt slepenā kabatā viņa zābakā tika uziets nezināma pielietojuma priekšmets.

Uz ekrāna parādījās tērauda cilindrs, nofotografēts vairākos rakursos. Līdzās salīdzinājumam bija nolikts mēroga lineāls un sērkociņu kastīte.

- Veiktā ekspertīze konstatēja, ka minētais priekšmets ir standartveida detonators ŠKMD, domāts portatīvajam kodolfugasam.

Jaskevičs godam veica savu uzdevumu. Tūdaļ uz ekrāna parādījās tērauda muciņa, kas atgādināja pieclitru alus kārbu, tikai lielāku un pēc izskata nopietnāku. Nākamajā uzņēmumā muciņa bija ievietota tādā kā tūristu mugursomā. Tas bija mugursomas tipa pārvietojamais kodolfugass.

Lai gan zālē sēdošos cilvēkus bija grūti ar kaut ko pārsteigt, rindas pāršalca izbrīns. Zolotarjovs ieturēja pauzi.

- Pēc mūsu Tuvo Austrumu aģentūru ziņām, teroristiskā organizācija AI Quaeda plāno plašu terora aktu ar nosaukumu «Allāha roka». Šīs akcijas izpausmes un vieta nav zināma.

Veričenko pavērsa pret runātāju pārakmeņojušos seju.

- Ceru, ka tagad jums ir radusies nojausma par terora akta norises vietu un būtību?

Viņa tonis bija vēss, balss izklausījās neapmierināta. Zolotarjovs sajutās vainīgs, un plūstošais faktu izklāsts aprāvās.

- Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi. - Viņš nosusināja savu augsto, slīpo pieri saņurcītā kabatlakatā. - Var izteikt visai ticamu pieņēmumu, ka runa ir par terora aktu Krievijas Federācijas teritorijā ar kodolieroču pielietojumu.

Zolotarjovs cerēja uz piekrišanu un atzinību, taču viss ievirzījās pavisam citās sliedēs.

- Diez vai tas ir iemesls, lai lepotos, - cieti noteica Ve-ričenko. - Redzu, ka pretizlūkošanas darbs jūsu jomā ir ļoti vājš. Ja runa ir par kodolieroču pielietojumu, tad viss ir aizgājis pārāk tālu. Un Tihodonskas biedru darbs var kalpot jums par paraugu. Tieši viņiem jāpateicas, ka jūs esat kļuvuši tik redzīgi!

Lizutins no visa spēka izrieza krūtis. Viņš bija stāvējis kājās vismaz piecpadsmit minūtes, taču tagad tas atmaksājās.

- Apsēdieties, - Veričenko vēlīgi pamāja ar roku, un Lizutins noslīga uz krēsla.

- Bet jūs, Zolotarjov, paskaidrojiet, kāpēc laikus neatklājāt briesmas, kādas draud valstij?

- Biedri ģenerālpulkvedi, mēs esam sastapušies ar ļoti nopietnu pretinieku.

Zolotarjova platās, nokarenās ūsas kustējās sinhroni pilnīgajām lūpām, un, pēc līksmojošā Lizutina domām, viņš stipri atgādināja šajā brīdī ar savu nožēlojamo eksistenci neapmierinātu vēzi. Protams, pirms vārīšanas.

- Atļausit turpināt ziņojumu?

Projektors kārtējo reizi noklikšķēja, un uz ekrāna parādījās miglaina samērā jauna kaukāziešu izcelsmes cilvēka neskūtā seja ar ērgļa degunu. Kas viņš ir, nebija saprotams. Tāpat arī tas, kāds sakars viņam bija ar nogalināto Debzi-jevu, kura sejas daudz skaidrāks attēls parādījās līdzās. Šajā reizē Jaskevičs bija pasteidzies, ziņojuma izklāsta un ilustratīvā materiāla sinhronums bija izjaukts.

- Turpiniet! - Veričenko atkal pamāja ar roku, taču jau mazāk vēlīgi nekā Lizutinam.

- Mēs visās kartotēkās pārbaudījām vārdu «Vahits» un atbilstošāko kandidatūru vidū iekļāvām Vahitu Bekmurza-jevu, vienu no vecākajiem koordinatoriem Al Quaeda, islā-ma fundamentālistu starptautiskā terorisma organizācijā, kas savas kaujas operācijas veic visā pasaulē. - Zolotarjova balss pamazām atguva sākotnējo pārliecību. - Viens no viņa tuvākajiem sakarniekiem bija Aslans Debzijevs, kurš tika nogalināts Tihodonskā un savos draudos minēja Vahitu.

Zolotarjovs pirmo reizi izmantoja lāzera rādītāju un ar sarkano punktu vispirms iebakstīja dzīvā Bekmurzajeva, bet pēc tam - mirušā Debzijeva attēlā. Tad punkts sāka šaudīties no vienas sejas uz otru, it kā savienodams tās neredzamām, taču patiesībā eksistējošām saitēm. Juzdams savu pārdomu loģiku, ziņotājs kļuva mundrāks, viņa seja izlīdzinājās, šķita, ka pat ūsas bija saslējušās. Līdzība ar tīros ūdeņos mītošo posmkāji izzuda. Tagad viņam bija parasta ģenerālleitnanta seja, ar kādu viņš visvareni sēdēja savā kabinetā - krēslā, kas atgādināja viduslaiku valdnieka ar cūkādu apsistu troni.

- Tādējādi var izdarīt visnotaļ ticamu secinājumu, ka pasaules teroristu organizācija AI Quaeda gatavo Krievijas Federācijas teritorijā vērienīgu terora aktu, kurā tiks lietoti kodolieroči, visticamāk, portatīvais kodolfugass, - ziņotājs svinīgi rezumēja. - Akcijas kodētais nosaukums ir «Allāha roka», to vada Vahits Bekmurzajevs, sagatavošanā piedalījās Debzijevs un Mutajevs, un, spriežot pēc izņemtā detonatora, fugass jau ir teroristu rīcībā vai arī viņi plāno visdrīzākajā laikā to iegūt.

Ekrāns satumsa. Logu aizkari atvērās, dzirdētā satriektie ģenerāļi un virsnieki saskatījās un miedza acis spilgtajā gaismā.

- Biedri ģenerālpulkvedi, esmu beidzis! - Zolotarjovs īsi ziņoja.

Veričenko pamāja.

- Jūsu priekšlikumi?

Jautājums nepārsteidza Zolotarjovu nesagatavotu.

- Izvērst darbu trijos virzienos, - viņš neapdomājies atbildēja. - Meklēt Bekmurzajevu, noskaidrot Debzijeva un Mutajeva sakarus, konstatēt, kā viņu rokās varēja nokļūt kodoldetonators, un pārbaudīt visu veidu kodolmunīciju, it īpaši portatīvos lādiņus.

Lizutins braši pielēca kājās.

- Debzijeva un Mutajeva sakarus mēs jau izmeklējam! viņš skaļi ziņoja. - Vakar majors Ņižegorodcevs aizturēja divus viņu tautiešus, ar kuriem viņi uzturēja sakarus. Trešais mēģināja izrādīt bruņotu pretošanos un tika nogalināts.

- Labi, labi, apsēdieties, - Veričenko saviebās, un nebija saprotams, kas tika izraisījis šo grimasi - perifērijas pārvaldes priekšnieka pārliekā centība, viņa skaļā balss vai arī šādā līmenī nevajadzīgās detaļas. - Apsēdieties arī jūs, biedri Zolotarjov!

Vārds «biedri» uzrunā nozīmēja, ka ģenerālpulkvedis ir apžēlojies un vairs neizturas naidīgi. Starp citu, strostēša-na, draudi un citi paņēmieni, kā izsist no sliedēm padotos, ietilpst ikviena priekšnieka paradumos. Tā ir vieglāk vadīt.

Veričenko bungoja ar pirkstiem pa galdu.

- Nu ko, tagad uzklausīsim «T» pārvaldes priekšnieku. Lūdzu uz tribīni, biedri Govorov!

Drukns, skūtu galvu, ģenerālmajors Govorovs ieņēma ziņojuma sniedzēja vietu, uzlika brilles tievā titāna ietvarā, ielūkojās papīros un nokremšļojās.

- Vahits Abdula Bekmurzajevs, etniskais čečens, ir dzimis un uzaudzis Jordānijā. No 1980. līdz 1984. gadam mācījies Patrisa Lumumbas universitātē Maskavā. Ticis iesaistīts programmā «Brīvība». Operatīvais pseidonīms - Gepards.

Pie visa pieradušo cilvēku rindas atkal pāršalca izbrīnīta čala. Programma «Brīvība» darbojās dižās un nesatricināmās Padomju Savienības laikā, kad pasaules revolūcijas ideja, ja arī reāli neeksistēja, tad līdzīgi no aerosola izpūstam mākonītim vēl nebija pavisam izzudusi gaisā. Programma paredzēja tautas atbrīvošanās kustības aktīvistu gatavošanu monarhu un kapitālistisko režīmu gāšanai pasaulē un visu zemju proletariāta apvienošanai. Šī cēlā mērķa sasniegšanai speciāli atlasītiem studentiem mācīja konspirāciju, viltotu dokumentu izgatavošanu un izmantošanu, nelegālu uzturēšanos valstī, minēšanas un spridzināšanas tehniku, šaušanu, tuvcīņas paņēmienus, rīkoties ar aukstajiem ieročiem un indēm, lēkt ar izpletni.

Mūsdienu izpratnē tā bija visīstākā diversantu un teroristu apmācība. Tālāk sagatavotie «aktīvisti» bieži vien sarāva saites ar saviem skolotājiem un, kā jau pieņemts boļševikiem, gāja savu ceļu. Piemēram, programmā «Brīvība» veiksmīgi apmācītais Karloss izvērtās par vienu no bīstamākajiem un asiņainākajiem XX gadsimta teroristiem. Tiesa, vēlāk parādījās arī lielāka mēroga asiņainas figūras. Bet Vahits Bekmurzajevs ar savu kodollādiņu pretendēja uz paša vērienīgākā XXI gadsimta ļaundara titulu.

Pretterorisma pārvaldes priekšnieks pagaidīja, kamēr iestājas klusums, un atkal pievērsās saviem papīriem.

- No 1985. līdz 1990. gadam Gepards pildīja mūsu uzdevumus Tuvējos Austrumos, taču tad sāka izvairīties un kopš 1994. gada faktiski ir sarāvis saites ar Centru. Ir zināms, ka viņam veikta plastiskā operācija. īsi sakot - viņš ir izgaisis pasaulē. Tā kā pēc PSRS sabrukuma aktīva darbība aiz robežām beidzās, nekas netika darīts, lai viņu uzmeklētu. Turklāt tas arī diezin vai izdotos. Tikpat labi varētu meklēt adatu siena kaudzē. Tiesa, laiku pa laikam kaut kur uzpeldēja viņa pirkstu nospiedumi, kas ļāva aptuveni noteikt viņa atrašanās vietu. Viņš arī agrāk tika aizrāvies ar vahabisma idejām un deviņdesmito gadu beigās iesaistījās organizācijā AI Quaeda, drīz vien iekļaudamies tās vadībā. Gepards labi bija apguvis konspirācijas mākslu un aizvien darbojās ar starpnieku palīdzību. Turklāt viņam patika pastāvīgi mainīt savus palīgus. Pēc pusgada viņi parasti pazuda bez pēdām, bet vietā nāca citi cilvēki. Bekmurzajeva fotouzņēmums, kuru mēs tikko redzējām, izgatavots astoņdesmito gadu sākumā personīgajai lietai. Tagad viņš, protams, izskatās pavisam citādi.

Govorovs noņēma brilles un pārlaida skatienu auditorijai.

- Mums ir zināms, ka kopā ar koordinatoru Saļimu Ah-madovu viņš vadījis teroristu operācijas Ziemeļkaukāzā. Drošības spēki Saļimu nesen iznīcinājuši.

Veričenko atkal saviebās. Viņam nepatika neprecizitāte. Saļimu bija nošāvis CIP aģents Džefersons, operatīvais pseidonīms - Mačo. Tiesa, FDD operācijas laikā. Ģenerālis Veričenko pats bija devis atļauju izmantot Mačo šajā akcijā.

Govorovs pārbrauca ar delnu skūtajai galvai, it kā pārbaudīdams, vai nečirkst ataugušie rugāji.

- Tāpēc ir vēl jo lielāks pamats pieņemt, ka Gepards patlaban darbojas Krievijas teritorijā, precīzāk, Dienvidu federālajā apgabalā.

Iestājās daudznozīmīgs klusums, nodeva augstākā līmeņa sanāksmju tradīcijām - viss labi jāapdomā, jānoklausās priekšniecības viedoklis un jāuzņemas tā izpilde. Un pēkšņi auglīgais klusums visnekrietnākajā veidā tika pārtraukts:

- Biedri ģenerālpulkvedi, vai atļausit man pastāstīt?

Tas, kas izskanēja kā netaktisks kliedziens, bija gluži

vienkārši parasts jautājums. Staņislavs Jaskevičs pacēla roku kā pirmklasnieks. Taču tāpēc viņa nepacietība neizraisīja mazāku sašutumu - klusumu bija pārtraucis nevis ģenerālleitnants un pat ne ģenerālmajors, bet tikai pulkvedis! Tas bija tāpat, kā kad virsnieku sanāksmē vārdu būtu pieprasījis nieka seržants. Ģenerāļi pārmetoši saskatījās, bet miera traucētāja tiešais priekšnieks Zolotarjovs izvalbīja acis.

Un vienīgi ģenerālpulkvedis Veričenko samierinoši pasmaidīja:

- Lūdzu, biedri!

Jaskevičs pielēca kājās.

- Pulkvedis Jaskevičs, biedri ģenerālpulkvedi!

Viņš ziņoja precīzi un droši:

- Notika tā, ka Bekmurzajevs divas reizes saņēma prāvas naudas summas no PSKP CK, lai atbalstītu cīņu par komunismu. Naudu viņam nodeva PSKP CK īpašās ekspedīcijas kurjers Kardanovs. Otrs kontakts notika pēc tam, kad Vahits bez Centra atļaujas veica plastisko operāciju.

Veričenko zaudēja monumentalitāti un uzsvērto mieru.

- Kā jūs to zināt?!

- Mēs strādājām ar Kardanovu un tāpēc pētījām viņa biogrāfiju. Viņš rakstīja sīkas atskaites. Pēc otrā kontakta Vahits vairs nedeva nekādu ziņu, un Kardanovu vairākkārt pratināja par visiem tikšanās apstākļiem. Izrādās, ka Kardanovs izglābis Gepardam dzīvību!

Zāle dzīvi iešalcās.

- Kur patlaban ir Kardanovs? - Veričenko ieinteresēti vaicāja.

- Viņu turēja aizdomās par nodevību un gribēja apcietināt, bet viņš aizbēga uz ārzemēm. Viņš vispār ir ļoti labs operatīvais darbinieks. Pēc mūsu rīcībā esošās informācijas, viņš pašlaik uzturas Anglijā.

- Vai, jūsuprāt, aizdomām par nodevību bija pamats?

Jaskevičs pašūpoja galvu un sāka atbildēt, bet sastapās

ar Zolotarjova nikno skatienu. Un aprāvās. Tas, ko viņš darīja, bija rupjš subordinācijas pārkāpums. Pat ne subordi-nācijas, bet aparāta noteikumu pārkāpums. Jo tagad viņš parādīja, ka ir labāk informēts nekā priekšnieks, ka ir pats gudrākais. Tātad vilka segu uz savu pusi, vāca punktus, tēmēja uz vadītāja krēslu.

- Piedodiet, šis jautājums nav manā kompetencē. Taču...

Pulkvedis nodūra galvu un apklusa.

- Kas «taču»? - uzstājīgi taujāja Veričenko.

Jaskevičs nopūtās un paskatījās ģenerālpulkvedim tieši

acīs.

- Taču, pēc manām domām, Kardanovs ir īsts savas dzimtenes patriots.

- Kuras dzimtenes? - sarkastiski apvaicājās Zolotarjovs. Viņš nezināja, kādas sekas būs padotā demaršam, un katram gadījumam izlēma nodrošināties. - Viņš taču ir pārbēdzējs!

- Viņš ir Krievijas patriots un ne reizi vien ir pierādījis to, pildot speciālus uzdevumus, - galvu nepagriezis, atbildēja

Jaskevičs. Un, lai gan viņš runāja miermīlīgā tonī, viņa atbilde bija pārdroša. Par tādām atbildēm padotie tiek samalti miltos. Taču šeit un tagad lēmumus nepieņēma Zolotarjovs.

- Redzu, ka jūs labi pārzināt materiālu, biedri pulkvedi. - Veričenko atzinīgi pasmaidīja. - Jums ir savas domas! Un jūs nebaidāties tās paust!

Ģenerālpulkvedis pārlaida skatienu klātesošajiem, un arī pārējie ģenerāļi atplauka smaidā un nu jau gluži vēlīgi skatījās uz pulkvedi. Viņš acumirklī no nekaunīga izlēcēja pārvērtās drosmīgā un kompetentā darbiniekā. Tiesa, šī brīnišķīgā pārvērtība bija ierobežota laikā un telpā. Tikai šeit un tagad, Veričenko acīs.

- Tāpēc es iekļauju jūs pret «Allāha roku» vērstās darbības štābā, - ģenerālpulkvedis turpināja. - Jums tiek uzticēts atrast to... kā viņu...?

- Kardanovs. Makss Kardanovs, - Jaskevičs pateica priekšā.

- Atrast Kardanovu un iesaistīt viņu Geparda identificēšanas un neitralizācijas operācijā.

- Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi! - Jaskevičs noskaldīja.

2. nodaļa Iedarbība uz zemapziņu

Londona, 2004. gada 29. septembris, 8 un 15 minūtes.

- Kamerai celties! Pa vienam nokārtoties! Gaiļi pēdējie!

Makss pamodās. Viņš gulēja uz puskaila matrača, nosviesta šaurā virtuvītē uz dēļu grīdas. Tas liecināja par neprasmi pelnīt naudu.

- Slienies augšā, Ķertais! - Uz sliekšņa greizā smaidā ņirdza zobus Dima. - Laiks piķi taisīt! Citādi mamma tevi viens divi izlidinās uz ielas!

Maksa sirds mokoši iesmeldzās. Viņa to var. Ledusskapi aizslēgusi, no laulības gultas izlikusi.

- Diezgan uz mana rēķina taukus audzēt un par baltu velti kājstarpē līst!

Padēliņš nezin kāpēc ierunājās mātes balsī. Un viņas vārdiem. Dimas seja pārvērtās, transformācijas viļņi pārskrēja ķermenim, garais sporta krekls pārtapa netīrā, saņurcītā rītakleitā.

Tagad uz sliekšņa stāvēja Toņa pati ar tikpat saņurcītu un izbalējušu seju kā viņas apģērbs.

No grīdas šķirbām vilka, zem aplupušajiem dēļiem skaidri varēja dzirdēt skribināmies peles. Smagi nopūties, Makss paslējās uz augšu un apsēdās. Mugura bija gluži stīva.

- Naudu pārnesi? - rīkles balsī vaicāja Antonina. Nē, tā nebija Antoņina. Virs viņa, nedaudz saliecies un iespraudis rokas sānos, atkal stāvēja Dima. Tikai ar platām kaukāzieša ūsām, draiski uzskrullētām augšup, un mātes rītakleitā, no kuras plūda tāds kā mironīgs smārds. Atkal halucinācijas? Kāpēc viņš runā Bogatjanovkas čebureku ēstuves Rubeņa balsī?

- Kādu naudu? Es tikko kā pamodos. Nekur neesmu gājis, bija taču nakts, - Makss žēlā balsī ņēmās taisnoties, taču nespēja. Kāda spēcīgās, biezu vilnu klātās rokas turēja viņu ciet. Kurš viņu spieda pie ielīkušās grīdas? Antoņina! Viņa bija kļuvusi divreiz garāka, plecīgāka, un viņai bija milzīgas rokas - kā gorillai.

- Tūlīt uzzināsi, kādu naudu! - monstrs ierēcās, un pār Maksa ķermeni pārskrēja šausmu drebuļi. Viņš noraustījās, taču piedzīvotājas spalvainās ķetnas cieši turēja viņu aiz pleciem. Monstra seja nāca tuvāk, briesmīgā rīkle atvērās, un asie ilkņi tēmēja viņam kaklā. Viņš atrāvās atpakaļ, sāka raustīties un izmisīgi iekliedzās:

- A-a-a-! A-a-a! A-a-a!

Toņa nozuda, nožēlojamā virtuvīte sāka deformēties, it kā māju grautu kopā zemestrīce.

- A-a-a-! A-a-a!

Tagad Makss atmodās pavisam, turklāt tik ātri, ka vēl paguva sadzirdēt izmisīgo nolemta cilvēka kliedzienu un aptvert, ka kliedzējs bija viņš pats.

Sapnis! Tas bija tikai briesmīgs sapnis!

Viņš sēdēja platā gultā uz atsperīga ūdens matrača, logā spīdēja nespodra Londonas saule, piepildīdama ar gaismu plašu, bagātīgi iekārtotu guļamistabu, turklāt slīpajos staros - gluži neierasti - nevirmoja putekļi, Indija tīrīja ļoti rūpīgi. Viņš jau sen dzīvoja citu dzīvi un citā pasaulē, taču pagātne nemitējās vajāt, un vēl tagad sirds neprātīgi dauzījās krūtīs tā dēļ, kas bija noticis bezgala sen Tihodonskā, vienā no Bogatjanovkas graustiem.

Makss vairākas reizes dziļi ieelpoja un izelpoja, nomierinādams sirds dauzīšanos. Pa deniņiem ritēja sviedri, un Kardanovs lēni tos notrauca ar saspringtu roku. Mute bija izkaltusi. Briesmīgi gribējās dzert. Viņš pastiepa roku pēc pults pagalvī un nospieda pogu.

- Labrīt, saimniek! - atskanēja maiga, laipna balss.

- Labrīt, Indij! Es taču tiku lūdzis nesaukt mani par saimnieku. Atnes, lūdzu, sulu, ūdeni vai tēju.

Otrā sakaru līdzekļa galā iestājās apjukums.

- Sulu? Kādu? Ja ūdeni, tad - ar gāzi vai bez? Ja tēju...

- Vienalga, ko. Man vienkārši gribas dzert.

- Labi, Maks Vitaļjevič.

Tā jau bija labāk.

Pēc pāris minūtēm vijīga, kādus divdesmit piecus gadus veca indiete iestūma galdiņu, uz kura bija tējkanna, trīs veidu sulas, «Evian» un «Perjē» pudelītes, kā arī kafijkanna -acīmredzot katram gadījumam.

- Ko vēlaties, saim... Maks Vitaļjevič?

- Tēju, Indij. Pateicos.

Viņš kāri pieplaka tasei ar aromātisku dzintara krāsas šķidrumu. Tēja bija karsta, taču labi remdēja slāpes. Viņš dzēra maziem malciņiem.

- Varbūt atnest brokastis?

- Nē, es iešu pie galda.

Viņam nepatika visas tās kungu būšanas - «saimnieks», brokastis gultā, rasā vākta brazīliešu kafija bez kofeīna... Bet iznāk, ka viņš tomēr tās izmanto! Kāda starpība - vai gultā ēd ceptu olu ar bekonu vai dzer tēju? Ja kalpone nes tev uz guļamistabu tēju un kafiju, tad tu esi viņas saimnieks neatkarīgi no tā, kā viņa tevi uzrunā!

Indiete izstūma laukā klāto galdiņu un aizvēra aiz sevis durvis. Makss atsperīgi pielēca kājās, izstaipījās, raidīja vairākus sitienus tukšā gaisā, izvairījās no viņam tēmētiem. Cīņa ar ēnu bija pašā karstumā, kad aiz muguras atvērās durvis uz blakus guļamistabu.

- Labrīt, Maks!

Viņš nolaida dūres un atskatījās.

Uz sliekšņa, tērpusies īsā, maigi sārtā peņuārā, stāvēja Anna. Viņa ar elkoni atbalstījās pret stenderi un sakrustoja slaidās, gludās kājas. Maksam patika, ka viņa staigā basām kājām, un viņa katrā izdevīgā brīdī sagādāja tam iespēju pa-tīksmināties par viņas kārtīgajām, koptajām pēdām.

- Tu atkal kliedzi? - Anna piegāja viņam cieši klāt un piespiedās ar visu ķermeni, it kā ar mīļoto siltumu izsūkdama nakts murgus. Tieši Maksa nakts murgu dēļ viņi gulēja atsevišķās istabās. Starp citu, Lielbritānijā tā ir pieņemts.

- Jā, murgoju gan, - Kardanovs negribīgi atbildēja. - Nu jau viss ir garām.

- Kas šoreiz rādījās?

- Ko tur! - Makss atmeta ar roku. - Tihodonska, grausts, es kaut kāda beztiesiska tipa veidolā. Briesmīgas atmiņas! Par laimi, tās mani moka aizvien retāk.

- Nabaga Maksītis! - Miniatūra plaukstiņa ar gariem, tieviem pirkstiem uzmanīgi noglāstīja viņa vaigu.

Kardanovs pateicīgi pasmaidīja. Ennu Kondakovu viņš satika Londonā, kad ieradās šeit pirms pieciem gadiem. An-

glijas galvaspilsētā krievu kolonija jau sasniegusi septiņdesmit tūkstošus cilvēku, un Enna - Anna bija viena no viņiem. Pēc Maksa domām, Anna bija sievišķīgā skaistuma iemiesojums. Gara auguma slaida gaišmate, viņa iekaroja Kardanovu no pirmā skatiena. Būdama trešā viļņa emigrantu meita, Anna palīdzēja viņam adaptēties Vecajā pasaulē. Kad viņi apprecējās, viņa uzņēmās visas saimnieciskās rūpes. Viņa izraudzījās māju, vadīja remontdarbus, pirka mēbeles un nolīga kalpotājus. Kopš tā laika, kad viņš sastapa šo meiteni, viņa dzīvē daudz kas bija mainījies. Un, lai gan no kāzu dienas bija pagājuši jau pieci gadi, Makss mīlēja sievu, dēlu, ko viņa tam bija dzemdējusi, un jutās kā laimīgākais ģimenes tēvs pasaulē.

- Aizej pie psihoanalītiķa, - viņa maigi sacīja, neatraudama skatienu no vīra sejas. - Mūsdienās viegli var atbrīvoties no nelāgām atmiņām. Mums katram ir atmiņas, Maks. Varu derēt, ka pasaulē neatradīsies neviens pats, kurš varētu apgalvot, ka viņa pagātne ir caurcaurēm veiksmīga. Bet kāpēc glabāt sevī to, kas tevi nomoka?

Annai bija taisnība. Taču tā bija nevis krievu sievietes, bet gan anglietes taisnība, kura piedzimusi un visus divdesmit septiņus sava mūža gadus nodzīvojusi uz salas. īstie krievi neapmeklē psihoanalītiķus, bet iet pie draugiem vai mīļākajām, kam izkrata sirdi. Bet trankvilizatora vietā lieto nacionālo dzērienu, kas varen labi dziedē noslēpumaino krievu dvēseli.

- Tu atceries, es gāju pie mistera Kūka, - Makss uzmanīgi ieminējās.

- Nu, ja ar viņu nekas nesanāca, var atrast citu speciālistu!

- Tev taisnība, dārgā.

Misters Kuks viņam konstatēja apziņas blokādes atliekas. Un, kaut arī nevarēja noteikt, kas tās izraisījis, zināmas aizdomas viņam radās. Tāpēc viņš pat negribēja ņemt naudu, beigās pateica, ka diez vai psihoanalītiķis šajā gadījumā spēs līdzēt, un ieteica ļaut traumējošajām atmiņām izlauzties uz āru. Ir vairāki veidi, kā to izdarīt, un viens no tiem - visnotaļ pieņemams.

- Protams, tev ir taisnība, - Makss smaidot pašūpoja galvu. Viņa roka liegi slīdēja pa gaišajām cirtām, kas krita sievai uz sejas, atglauda tās atpakaļ un maigi pieskārās karstajam vaigam. - Taču es lūkošu klausīt mistera Kūka padomam.

- Kādam padomam?

- Aprakstīt savas atmiņas grāmatā. Tas man ļaus paraudzīties uz tām no malas, norobežoties, likt tām dzīvot savu dzīvi. Atsevišķi no manis!

- Dakteris Kuks tā teica?!

- Jā. Man jāizvētī no sevis gan miglainās bērnības atmiņas, gan vecāku piemiņa, gan dzīve bērnunamā, gan darbs rūpnīcā un dienests armijā... Vārdu sakot - viss! Gan avārija, gan trakonams, gan tas nolādētais grausts ar netīro, ļauno sievišķi!

- Vai zini - man būs bail lasīt to grāmatu.

- Man arī. Tāpat kā daudziem citiem cilvēkiem. Starp citu, tā obligāti nav jāpublicē. Un tev tā obligāti nav jālasa. Es varu to parādīt tikai dakterim Kukam. Ja man vispār kaut kas izdosies.

- Noteikti izdosies! Tev viss izdodas!

Anna pacēla galvu un noskūpstīja viņu uz lūpām. Tad atspieda pieri pret platajām, vīrišķīgajām krūtīm. Karda-novs maigi apskāva sievu, un viņu starpā uzšķīlās elektriskā dzirksts. Taču jaunajā dzimtenē nebija pieņemts ļaut vaļu neplānotai kaislei neparedzētā laikā. Makss uzmanīgi atvirzījās nost.

- Modini Tomu, - viņš teica, nenoteikti pamādams ar galvu uz bērnistabas pusi. - Es apsolīju aizvest viņu uz Tau-eru. Vai brauksi mums līdzi?

- Lai notiek, - Anna pamāja un nozuda, atstādama vieglu smaržu aromātu.

Makss ar skatienu pameklēja savu cīņas partneri, taču ēnas nebija. Tāpat kā vēlēšanās turpināt cīņu. Pēdējos gados viņš bija kļuvis mīkstāks, nelabprāt šāva un pat necentās iestāties mednieku klubā. Viņam negribējās nevienu nogalināt. Vairs negribējās.

Pavēris balkona durvis, Makss izspraucās svaigā gaisā. Bija samērā vēss, kādi divpadsmit grādi pēc Celsija. Tālumā vīdēja lecošās saules apspīdētie Sitijas debesskrāpji, bet šeit, ziemeļu piepilsētā Smitfīldā, pārsvarā bija divu un trīs stāvu kotedžas ar vienādām zaļām pļaviņām pie ieejas. Tie bija slavenie angļu mauriņi. Saskaņā ar leģendu kāds lords skaidrojis, ka nekādu īpašu kopšanu šāds zāliens neprasot, to tikai vajagot pļaut 200 gadu no vietas... No šā skaidrojuma versts attālumā jūtams ne mazāk slavenais angļu snobisms.

Kardanovs pastiepās un ar elkoņiem atspiedās pret augstajām balkona margām. Jā, snobisma te ir pārpārēm. Angļi ir īpaša nācija, viņiem viss ir citādi nekā pārējiem. Kreisās puses satiksme, eksotiski svara, garuma, apjoma mēri, neparasts spriegums - 240 volti, sava valūta, ne tāda kā citiem Eiropas Savienības kaimiņiem. Līdz šim laikam neatzīst maisītājus - gandrīz visur ir atsevišķi krāni karstajam un aukstajam ūdenim, sajaukt to nākas izlietnē.

Reiz, ciemojoties pie Annas vecākiem, Makss virs vannas pabāza roku zem dīvainas ierīces, kas atgādināja maisītāju, un apsvilinājās - izrādās, ka tā neko nejauca kopā, bet paralēli tecināja karsto un auksto ūdeni. Kam gan tādā gadījumā vajadzīga tāda uzparikte? Taču Anna smaidot paskaidroja - kāpēc zem tāda krāna jāmazgā rokas? Vai nu lej vannā ūdeni, vai stājies zem dušas, kur ūdens tiek samaisīts parastā kārtībā. Kas tur ko nesaprast? Makss bija spiests piekrist. Viss atkarīgs no tā, kā uz to paskatās, no loģikas un mentalitātes. Britiem ir sava loģika. Taču savā mājā viņš lika ierīkot maisītājus visās vannas istabās.

Galu galā viņš pierada pie vietējām paražām. Turklāt lielos vilcienos valsts viņam patika. Mierīga, droša dzīve, mē-rēns, nesteidzīgs ritms, neviens nekur nesteidzas, laipni, labvēlīgi cilvēki, materiālā labklājība. Soho dzīve kūsā līdz vēlai naktij, bet citos rajonos ielas pēc septiņiem ir tukšas, tas pats notiek mazpilsētās - cilvēki agri liekas gulēt un agri ceļas, tāpēc ka ir jāstrādā, jāpelna nauda maizei un sviestam.

Makss palūkojās debesīs. No horizonta lēni tuvojās viegli, viļņaini mākoņi. Droši vien ap pusdienlaiku sāks līt. Makss vēsajā gaisā jau juta lietus elpu.

Pa tīro, ar šampūnu mazgāto ielu aizgāja labās puses kaimiņš misters Goldsmits ar nenosakāmas šķirnes suni saitītē. Rokā viņš turēja cimdus, lāpstiņu, slotiņu un plastikas maisiņu. Viņš ir bagāts un cienījams cilvēks, taču nekaunas satīrīt ielu aiz sava suņa. Kauns ir kas cits - piemēslot ielu! Interesanti - kādas šķirnes ir viņa suns? Kaut kādas eksotiskas, droši vien ļoti dārgas.

Misters Goldsmits pagāja garām, nepagriezis galvu. Droši vien uzskatīja, ka ir nepieklājīgi sasveicināties ar misteru Tompsonu, kas pidžamā izgājis uz balkona. Domā, ka Maksu tas samulsinātu.

Cik, cik, čik! - dārga fotokamera ar spēcīgu objektīvu iemūžināja Kardanova seju tuvplānā. Pretskats, profils, pus-pagrieziens. Viss, kas vajadzīgs identifikācijas uzņēmumam. Čik, čik, čik.

Bezrūpīgā dzīve mierīgā valstī bija notrulinājusi Karda-novā pieredzējuša operatīvā darbinieka iemaņas un iemidzinājusi pašsaglabāšanās instinktu. Tāpēc Makss, priecādamies par ainavu, prātodams par laiku un britu tikumiem, nekontrolēja, vai līdzās esošajā teritorijā kaut kas nevar radīt briesmas vai tur varbūt notiek kaut kas neparasts. Un tāpēc nemanīja optikas zibsni pretējā nama bēniņu lodziņā.

Briti patiešām ir īpaša tauta. Viņiem piemīt klīrīgums un tieksme uz snobismu. Viņi uzskata savu namu par savu cietoksni un, starp citu, pareizi dara. Taču, ja vajag sadarboties ar valsts ierēdņiem, visi nosacījumi un aizspriedumi uzreiz tiek atmesti un nepieciešamais atbalsts tiek garantēts pilnā apjomā, pat ja tas vērsts pret tuvāko kaimiņu, kas ne ar ko nav sevi sakompromitējis, piecus gadus dzīvodams pretī. Vēl vairāk - kaimiņš nekad par šo faktu neuzzinās. Un vispār neviens svešs to nekad neuzzinās.

Cik, čik, čik!

Bēniņos darbojās divi vīrieši vidējos gados, vienādos pelēkos uzvalkos, kas cieši piegulēja kalsnajiem, sportiskajiem augumiem, un sarkanās kaklasaitēs ar pelēkām, slīpām svītrām. Ikviens dzīvē cik necik pieredzējis iedzīvotājs bez sevišķām pūlēm varētu sazīmēt viņos slavenā Skotlendjarda darbiniekus.

Maiks Arkitons strādāja ar ciparu fotokameru. Viņš bija nedaudz garāka auguma, asākām kustībām, un viņa raupjā, sarkanā seja liecināja par paradumu strādāt ielās, kas pat mierīgajā Londonā mēdz būt saistīts ar krietnu risku. Viņa pārinieks Stīvens Brodijs turēja rokās asi noregulētu lāzera mikrofonu un austiņās klausījās Maksa un Annas sarunu. Izskatījās, ka viņš ir lēnīgākas un maigākas dabas cilvēks, taču šis iespaids bija mānīgs.

- Lielisks ieraksts! - Brodijs noņēma austiņas. - Agrāk es neticēju, ka pēc stikla vibrācijām var atšķirt skaņas. Un kā tev?

- Pieknipsēju diviem albumiem, - atbildēja Arkitons. - Varbūt pat trim.

Viņš izvilka uz kameras displeja labāk izdevušos Maksa Kardanova uzņēmumu. Pēc tam Maika roka veikli ieslīdēja aiz uzvalka atloka plašā iekškabatā. Slaidi kā pianistam pirksti ar īsi, zem spilventiņiem apgrieztiem nagiem izmakšķerēja palielinātu smaidīga vīrieša pases fotogrāfiju, uzlīmētu uz Interpola meklēšanas kartītes. Kādu brīdi Arkitons salīdzināja uzņēmumus, tad paņēma no palodzes binokli un pielika okulārus pie acīm.

- Viņš? - Brodijs strupi iejautājās.

- Izskatās, ka viņš. Lai gan... Un tomēr šķiet, ka viņš. Paskaties pats!

Tagad viņi divatā salīdzināja izdarītos uzņēmumus ar meklējamā fotogrāfiju un pa kārtai ar binokli pētīja Karda-novu, kas neko nenojauta.

- Jā, tas ir viņš. Tikai te viņš ir jaunāks, - Stīvens Bro-dijs beidzot pamāja un domīgi pakasīja pakausi.

- Simpātisks cilvēks ar labu reputāciju, - viņš sacīja, nevienu neuzrunādams, it kā skaļi domātu. - Parasti starptautiskajā meklēšanā izsludina pavisam citādus tipus.

- Simpātisks jau gan, -Arkitons pamāja un nolika binokli atpakaļ. - Tikai viņā rēķinā ir bruņots uzbrukums Anti-bā ar veselu kaudzi līķu un čemodāns ar zagtiem briljantiem. Par tiem ir nopirkta šī māja. Vai zini, cik maksā mājas šajā rajonā?

- Zinu, ka man tās nav pa kabatai, - pārinieks atbildēja un sakārtoja ciešo kaklasaites mezglu. Un pēc īsas pauzes piebilda: - Un ko tagad darīsim?

Arkitons paraustīja plecus. Viņš bija nerunīgs cilvēks, kas savas emocijas labāk pauž darbos. Vai vismaz ar žestiem un mīmiku.

- Ko nu darīsim... - viņš negribīgi atsaucās. - Kam mums vajadzīgas liekas problēmas? Paziņosim frančicm, ka objekts ir atrasts, un viss. Mēs savu darbu esam paveikuši. -Interpola kartīte ar Kardanova fotogrāfiju pazuda Arkitona žaketes kabatā. - Ja tiks pieprasīta ekstradīcija, tad mēs viņu apcietināsim.

Brodijs piekrītoši pamāja.

- Pareizi. Viņš nekur nepazudīs. Turklāt man viņš patīk -simpātisks puisis, viņam ir māja, sieva, dēls. Iespējams, ka noticis misēklis.

Arkitons pasmīkņāja.

- Iespējams, ka misēklis. Un līķu nav vis pieci, bet astoņi.

Kardanovs iegāja iekšā, un detektīvi sāka jaukt laukā

aparatūru. Maiks atskrūvēja fotokameras objektīvu, Stīvens

sadalīja sastāvdaļās savu «garo ausi», kas atgādināja īsu šauteni vai garu pistoli.

- Viņš taisās rakstīt grāmatu par savu dzīvi, - Brodijs domīgi ieteicās. - Vai ļaundariem tas ir raksturīgi?

Arkitons vēlreiz pasmīkņāja.

- Viņiem ir raksturīgs viss tas pats, kas parastiem cilvēkiem. Tikai domāju, ka ļoti daudziem viņa grāmata nepatiks!

Klusēdami viņi kārtīgi salika dārgo tehniku vienādos ādas imitācijas sakvojažos, vērīgi palūkojās apkārt, nopurināja drēbes. Viss bija kārtībā.

- Māja gan laba, - visbeidzot noteica Brodijs.

- Jā, māja ir laba, - Arkitons neapstrīdēja to, kas bija acīm redzams.

Par spīti dažām domstarpībām atsevišķos jautājumos, galvenajā pārinieku domas allaž sakrita.

***

Hondurasa, 1990. gada 13. jūlijs, 14 un 16 minūtes pēc vietējā laika.

Lidmašīna ieradās Tegusigalpā precīzi sarakstā norādītajā laikā. Prudkovs kā parasti izgāja uz trapa agrāk. Viņš bija tērpies džinsos, džinsu kreklā ar atlocītām piedurknēm, dzeltenās vasaras kurpēs un kovboju cepurē platām malām. Uz muguras - neliela tūristu mugursomiņa ar otru tāda paša apģērba komplektu. Makss Kardanovs, operatīvā pāra pirmais numurs, bija tērpies platās viegla auduma biksēs un violetā zīda kreklā.

Dubultnieks iejuka pūlī, pievēršot sev iespējamo vietējo specdienestu uzmanību. Nevarētu teikt, ka Gēna bija sajūsmā par savu lomu, gluži pretēji, viņš uzskatīja, ka ir netaisni novelt uz viņu galveno risku. Lai gan tā drīzāk bija riska šķietamība. Dokumenti - kārtībā, bagāžā - nekā aizliegta, otrs apģērba komplekts nav nekāds pierādījums. Pat ja viņu aizturētu, tad pēc pāris stundām būtu spiesti palaist vaļā. Taču dubultnieks neko no tā nesaprata, tāpēc attiecības pārinieku starpā ar katru gadu kļuva aizvien saspīlētākas.

Makss nesteidzīgi kāpa lejā pa trapu. Hondurasā šī vasara bija padevusies īpaši karsta, un viņš juta, ka nokļuvis īstā elles speltē. Betona plāksnes bija tā sakarsušas, ka pat cauri zolei svilināja pēdas. Gaiss bija zaudējis parasto caurspīdīgumu - acu priekšā rēgojās neskaidra dūmaka, un cilvēku silueti šķita deformēti un izplūduši, gluži kā atspulgs smieklu istabas greizajos spoguļos.

Speciālais kurjers ar atvieglojumu ienira lidostas kondicionētājā ēkā. Šādas mokošas pastaigas pāri lidlaukam nācās veikt vienīgi trešās pasaules valstīs un PSRS. Civilizētās zemēs izkāpšana norisinājās cauri «piedurknei» tieši ielidošanas zālē.

Viņš bez pārbaudes izgāja cauri zaļajam gaitenim, kā vietējie iedzīvotāji un amerikāņi. Viņam kabatā bija amerikāņu pase, kuru viņš uzrādīja muitniekam. Tas miegaini pamāja. Pie sienas drošības pēc stāvēja divi no vēstniecības rezidentūras, taču viņu pakalpojumi nebija vajadzīgi, kā vienmēr, kad viss noritēja bez sarežģījumiem. Viņi pat nepazina speciālo kurjeru pēc sejas.

Kardanovs nesteidzīgi devās uz tualeti. Kā par brīnumu - plašu, tīru un gluži civilizētu. Prudkovs jau bija tur. Makss iegāja blakus kabīnē un, dabūjis no pārinieka mugursomu, pārģērbās. Principā viņiem būtu vajadzējis apmainīties drēbēm, taču Maksam tas derdzās un viņš pieprasīja sev otru komplektu. Viņš apvilka džinsus, kreklu, kurpes, uzsēja spilgtu kakla lakatu - pazīšanās zīmi Gepardam, kas šajā karstumā pievērstu uzmanību. Saviebies uzlika Ge-nas cepuri. Prudkovam kompleksu nebija, tāpēc viņš mierīgi uzģērba platās audekla bikses un violeto kreklu. Un izgāja no tualetes. Viņam bija Kardanova seja un drēbes. Ja speciālais kurjers tika novērots, tad tagad «ārējie» pārslēgsies uz dubultnieku.

Pēc piecām minūtēm Kardanovs iznāca pie taksometru pieturas lidostas priekšā un iekāpa dzeltenā, pamatīgi nobružātā sitroenā, kurš diezgan ātri nogādāja viņu La Pas laukumā. Tieši piecpadsmitos viņš tuvojās zirga skulptūrai bruģakmeņiem līdzeni klāta apaļa laukuma vidū un ņēmās vērīgi aplūkot uz pakaļkājām stāvošā dzīvnieka pakavus. Tie bija meistarīgi veidoti, varēja izšķirt pat naglas, ar kurām tie bija piestiprināti.

- Rādās, ka būs lietus, - aiz muguras atskanēja paroles vārdi. Ņemot vērā pašreizējos laika apstākļus, frāze izklausījās absolūti idiotiski. Taču ne idiotiskāka par atbildi.

- Jā, es speciāli paķēru līdzi lietussargu, - sacīja Kardanovs pagriezdamies.

Tālāk vajadzēja paspiest sakarniekam roku un apmainīties domām par to gudrinieku idiotismu centrā, kuri izdomā šādas paroles. Taču Makss sastinga ar pastieptu roku. Viņa priekšā stāvēja gluži nepazīstams cilvēks! Tas varēja nozīmēt tikai vienu - viņš bija iekritis. Speciālais kurjers automātiski pameta skatienu visapkārt, kurp varētu bēgt, taču tāpat bija skaidrs - ja tīkls ir uzmests, no tā vairs neizkļūt!

- Viss ir kārtībā, tas esmu es, Gepards, es uztaisīju plastisko, - pilnīgi mierīgi teica cilvēks un tikko manāmi pasmaidīja. Šis smaids un skatiens nolika visu savās vietās. Viņa priekšā stāvēja īstais sakarnieks Gepards. Tikai kāpēc viņu centrā nebrīdināja, neparādīja jauno fotogrāfiju? Kaut kas te nebija kā vajag.

- Nebaidieties, viss ir kārtībā, sekojiet man!

Gepards ātri atstāja laukumu. Augums un gaita viņam bija iepriekšējā. Brīdi vilcinājies, Makss gāja viņam nopakaļ.

Viņš maz ko zināja par sakarnieku. Ne vārdu, ne tautību, ne nodarbošanos. Tikai to, ka Gepards nācis no Jordā-nijas, bet pēc tautības laikam ir etniskais čečens, tur esot liela diaspora. Mācību laikā Maskavā izraudzīts un ticis sagatavots nacionālās atbrīvošanās kustībai. Viņi jau divreiz bija tikušies - Meksikā un Panamā. Kādu revolucionāro darbību Gepards tur tika veicis, Makss tā arī neuzzināja, viņš tikai nodeva tam naudu un brauca projām. Taču bija pārliecināts, ka sakarnieka aktivitātes atspoguļojās policijas ziņojumos.

Jau pēc pāris kvartāliem ielas asfalta seguma vietā sākās kaila, putekļaina un izdegusi zeme. Aina Maksam šķita labi pazīstama. Piecstāvu mājas atgādināja geto - ieplaisājušas sienas, izdauzīti stikli, uz fasādēm - grafiti. Gepards iegāja kāpņu telpā, pa piemēslotām kāpnēm uzkāpa otrajā stāvā, pieklauvēja ar saliektu pirkstu kauliņiem, dodams norunāto signālu. Durvis uzreiz neatdarījās. Tikai pēc pāris minūtēm noskrapstēja aizbīdnis un uz sliekšņa parādījās līdz jostasvietai kails gadus četrdesmit vecs melnīgsnējs vīrietis krāsainās biksēs un kailās kājās uzautās sandalēs.

Viņš kaut ko pateica arābu valodā un pakāpās soli atpakaļ, ļaudams viņiem ieiet.

Miteklis līdzinājās Tihodonskas graustiem kaut kur Kailajā kalnā. Nelielas istabas ar noplukušām kailām sienām, gandrīz nekādu mēbeļu - vai nu nodzertas, vai nekad te nav tikuša ievestas. Pat matracis uz četriem ķieģeļiem bija tieši tāds pats kā Vitjam Riņķim, kas dzīvoja Antoņinai kaimiņos Manufaktūras ieliņā. Uz matrača sēdēja tumšādains puisis, drūms, platiem pleciem. Viņam mugurā bija balts sporta krekliņš un šorti.

Puskailais kaut ko pateica Gepardam. Makss pievērsa uzmanību prasīgajam tonim, kas nebija raksturīgi, vēršoties pie priekšnieka. Un priekšniekam te vajadzēja būt Gepardam! Turklāt nauda tiek nodota stingri konspiratīvi, aci pret aci, bez lieciniekiem. Speciālo kurjeru pēc sejas nepazīst pat vietējo rezidentūru darbinieki. Kāpēc Gepards pārkāpj visus noteikumus?

- Dod šurp naudu! - sakarnieks teica, vērsdamies pie Maksa, un ar vienaldzīgu izskatu apsēdās padilušajā krēslā.

Paraustījis plecus, Makss noņēma mugursomu un sāka kraut laukā paciņas uz ļodzīgā galda. Labajā rokā viņš sažņaudza pildspalvu, it kā grasītos rakstīt nodošanas-pie-ņemšanas aktu. Puskailais uz labu laimi paņēma paciņu un pārskaitīja naudaszīmes. Procedūra ieilga. Tik rūpīgi naudu tika pārskaitījis vienīgi cilvēkēdājs Mulajs Džuba - Borsha-nas prezidents. Ja būtu atklājies iztrūkums, speciālais kurjers samaksātu ar dzīvību, bet viņa pirksti cepti nonāktu prezidenta pusdienu galdā. Kā viss beigsies šajā reizē, Makss nezināja. Viņa pirksti automātiski virpināja pildspalvu.

Dzīvoklī karstums bija jūtams vēl mokošāk, Makss noslaucīja slapjo seju, naudu skaitošā vīrieša ķermenis arī spīdēja no sviedriem. Gepards laida caur pirkstiem lūgšanu krelles, monotoni kaut ko sev zem deguna murminādams. Jaunais puisis acu nenolaidis vēroja speciālo kurjeru. Maksa seja pauda pilnīgu vienaldzību pret notiekošo. Puskailais bija pilnīgi iegrimis naudas skaitīšanā. Laiks vilkās neiedomājami lēni. Pirmajai paciņai sekoja otra, tad trešā. Izskatījās, ka viņš ir nolēmis pārskaitīt visu. Neviens nepārtrauca nomācošo klusumu. Atmosfēra bija nospiedoša un nekā laba nesolīja. Maksam tas viss nepatika.

- Kāpēc viņš skaita? - Kardanovs vaicāja, vērsdamies pie Geparda. - Un kāpēc tas notiek liecinieku klātbūtnē?

- Tā vajag, - Gepards īsi atbildēja. - Neliecies traucēties.

Kardanovs mazliet orientējās arābu sarunvalodā un saprata teiktā būtību. Nebija tikai skaidrs, kāpēc kaut kāds svešinieks rīkojas ar Gepardam domāto naudu. Taču sakarnieks izturējās tā, itin kā viss būtu vislabākajā kārtībā. Viņš piecēlās no krēsla un piegāja klāt speciālajam kurjeram. Draudzīgi pastiepa uz augšu pavērstu delnu.

- Neapvainojieties. Alī ir ļoti slikti audzināts. Es ilgi ar to esmu samierinājies, taču patlaban viņš pārkāpj visas robežas. Nepievērsiet nekam uzmanību.

Gepards runāja krieviski, turklāt praktiski bez akcenta. Tad viņš pagriezās pret Alī un pateica viņam dažus teikumus arābu valodā. Cik Makss noprata, viņš pārmeta, ka Ali nav piedāvājis viesim kafiju. Tad Gepards izdarīja kustību, it kā pastieptu puskailajam roku. Taču tajā, kur gadījies, kur ne, bija uzradies garš dunča asmens, kurš ieurbās kailajā ķermenī nedaudz zemāk par kreiso krūtsgalu. Neviens neko nesaprata. Arī pats Alī. Viņš iegārdzās, atgāzās atpakaļ un kopā ar krēslu novēlās uz netīrās grīdas.

Būdīgā jaunekļa seja savilkās kroplīgā izbrīna un baiļu grimasē, taču Gepards jau bija pagriezies, un duncis, mainījis stāvokli, no augšas lejup ietriecās baltajā sporta krekliņā virs atslēgas kaula. Tam apkārt uzreiz izveidojās un izplūda draudīgs sarkans plankums. Puiša acis izvalbījās, viņš kļuva ļengans un kā maiss nozvēlās uz matrača.

Pietika uzmest sadurtajiem vienu vienīgu skatienu, lai kļūtu skaidrs, ka viņi ir miruši. Nogalināt cilvēku ar vienu dūrienu ir ļoti grūti. Acīmredzot Gepards Maskavas kursos bija bijis teicamnieks.

- Tas arī ir viss! - Sakarnieks pamirkšķināja Kardano-vam, it kā būtu izpildījis viņu senu norunu. Pēc tam rūpīgi noslaucīja dunci baltajā sporta krekliņā, atstādams tajā asiņainas svītras, piegāja pie galda un sāka bāzt naudas paciņas daudzajās jakas kabatās. Kabatas tika aizvilktas ar rāvējslēdzēju un nostiprinātas ar spiedpogām. Beidzot procedūra bija galā.

- Tas arī ir viss! - Gepards atkārtoja un palūkojās uz Maksu. Tas bija nelāgs, smags skatiens, kāds raksturīgs bendem, kurš kārtējo reizi gatavojas veikt savu darbu.

Maksa saasinātā intuīcija teica priekšā, ka tūdaļ viņa rokā atkal uzradīsies duncis. Taču iejaukšanās no ārienes mainīja paredzamo notikumu gaitu. No ielas atskanēja šāviens, un lode, aizlidodama centimetra attālumā no Geparda galvas, ieurbās sienā, v.raudama putekļu straumīti. Netīrajā stiklā bija skaidri redzams caurums ar radiāliem plīsuma stariem. Tūdaļ noskanēja otrs plīkšķis, un stiklā izveidojās vēl viens mazs caurums. Gepards metās sānis, iestājās durvju ailā, pabāza roku zem jakas un kaut ko drudžaini meklēja. Atskanēja jauns šāviens. Trīs šāvienu radītie caurumi savienojās, un gabals stikla izvēlās laukā. Gepards atrada zem jakas to, ko bija meklējis, un izmeta pa logu kantainu klucīti, izsizdams vēl vienu šķembu. Pēc dažām sekundēm atskanēja apdullinošs sprādziens, stikli izbira, no lejas cēlās augšup biezi melni dūmi. Maksam bija aizkritušas ausis.

Gepards uzlēca uz palodzes un, kaut ko nokliedzis, nolēca lejā. Makss palūkojās laukā pa logu. Lejā stāvēja sudrabains audi, tam tuvumā gulēja trīs nekustīgi ķermeņi. Vēl divi gabaliņu tālāk sēdēja zemē, vārgi kustēdamies kā apdullinātas zivis. Gepards vēra vaļā mašīnas durvis. Arī Makss uztrausās uz palodzes un, pūlēdamies nesavainoties ar stikla šķembām, lēca lejā. Viņš trāpīja uz mašīnas jumta, tas ieliecās, mīkstinādams triecienu, viņš novēlās zemē, pielēca kājās un atrāva vaļā otras durvis. Viņi gandrīz vienlaikus ielēca audi, un Gepards strauji rāvās uz priekšu, uzņemdams sacīkšu ātrumu.

***

Ēdamistabas sienas bija nokārtas ar ieročiem. Kolekcija bija palikusi no iepriekšējā iemītnieka un ietilpusi mājas cenā. Nekad agrāk Makss tādu asmeņu daudzveidību nebija redzējis - visdažādākās špagas un rapieri, milzīgi - cilvēka augumā - zobeni, taisni un smagi skotu palasi ar pamatīgi aizsargātu rokturi - to var satvert, vienīgi pa šauru spraugu iebāžot roku tādā kā krātiņā. Desmitiem stroķu - pistoles, bises, šautenes, karabīnes. Kādreiz šis tērauds bija vairojis Britu impērijas slavu, ar to tika rakstīta vēsture, bet trofeju ieroči uzskatāmi rāda iekarojumu ģeogrāfiju - lūk, pēc izskata neparastie sitamie ieroči - indiešu kutaras, viļņainās malajiešu krisas, abpusizliektie turku jatagani, platum platie afrikāņu asegaji...

Parlamenta runas, daiļrunīgie debatēs teiktie vārdi un pat karaļu rīkojumi paši no sevis nevarēja īstenoties dzīvē - tos uz mūžīgiem laikiem apkārtējā pasaulē iecirta šie paši ieroči, kuru asmeņi un durkļi gadsimtu gaitā nebija apsūbējuši. Ar ieročiem tika rakstīta vēsture, ar ieročiem tajā tika likti punkti un daudzpunktes. Rau, kur karājas stikla mēģene ar lodi, kura pirms divsimt gadiem nogalinājusi admirāli Nelsonu, - parasta svina bumbiņa 12 milimetru diametrā. Pirms diviem gadsimtiem tā ieurbās dižā karavadoņa dzīvajā sirdī un kļuva par vienu no šādiem punktiem...

- Tēt, par ko tu domā? - skanīgi ievaicājās mazais Toms. Un tūdaļ piebilda: - Es vairs negribu ēst.

Anna noglaudīja dēlam galvu.

- Ja gribi izaugt liels un stiprs, tev ir kārtīgi jāēd. Apēd vēl šo un šo te.

Šādi dialogi ik dienas norisinās arī Krievijā, tikai ne angļu valodā un ne tik milzīgā ēdamzālē, kuras sienas nokārtas unikāliem retumiem.

- Es vairs negribu ceptu olu! - Toms niķojās.

Margo tikko manāmi saknieba lūpas un saraustīja balto stērķelēto priekšautu. Angļu brokastis bija tikpat tradicionālas kā satiksmes kreisās puses kustība - vēršacs, cepts bekons un tomāti, desiņas grauzdiņi. Margo iesita olas pannā ar augstām malām, līdz pusei piepildītā ar olīveļļu, un ļoti lepojās ar šo recepti. Tas, ka kāds varētu nenovērtēt viņas kulināres talantu, aizvainoja viņu līdz sirds dziļumiem. Pat ja šis kāds būtu piecgadīgs zēns. Taču izrādīt neapmierinātību mācīta mājkalpotāja nedrīkst.

- Jums vakar vakarā zvanīja, Maks Vitaļjevič, - viņa ziņoja. - Kāds vīrietis. Viņš nestādījās priekšā un teicās piezvanīt rīt. Un šodien kāds zvanīja, bet nerunāja, nolika klausuli.

- Paldies, Margo! - Kardanovs ar salveti nosusināja lūpas. - Nu, vai esat gatavi?

- Gatavi! - Toms priecīgi iesaucās, apmierināts, ka nevajadzēs visu apēst.

Anna pasmaidīja.

- Man vajag vēl divdesmit minūtes, lai sapostos.

- Lai notiek, - Makss pamāja. - Es pats vadīšu mašīnu. Kuru ņemt?

- Mums ir pieticīgs ģimenes izbraukums. Ņem mersedesu.

Pēc pusstundas Kardanovu ģimene melnā pilnpiedziņas

piecsimtajā mersedesā izbrauca no sava kvartāla. Makss droši iekļāvās transporta straumē - pie svešādā satiksmes virziena viņš jau bija pieradis. Cilvēks ātri pierod, it īpaši pie labā.

Viņš labpatikā vēroja Londonas ielas. Atšķirībā no pārējās Anglijas šeit ir daudz lielu un dārgu mašīnu, kuru īpašnieki nemeklē ekonomiskumu. Arhitektūrā dīvaini savijusies senatne ar mūsdienīgumu. Veclaicīgās telefona būdiņas mijas ar internēta sakaru kabīnēm, šur tur vēl sastopamas pastkastītes, kas uzstādītas pirms pusgadsimta.

Sestdienās maģistrāles ir brīvas, pēc divdesmit minūtēm viņi sasniedza Tauera tiltu. Šeit arhitektūras kontrasti bija īpaši manāmi - vienā pusē - modernā, itin kā ar olu griežamo sadalītā Londonas mērijas «ola», otrā - Šveices bankas «gurķis», debesskrāpis. Bet pa vidu - šīsdienas brauciena mērķis, tūkstošgadīgā Tauera pils, angļu karaļu kraukļu ligzda.

Pa cietokšņa vārtiem nepārtraukti plūda iekšā raiba tūristu straume no visas pasaules - smaidīgie japāņi, platse-jainie malajieši, melnīgsnējie arābi un indusi, drūmie krievi. Toms ieinteresēts raudzījās apkārt, it īpaši viņam patika lielie melnie kraukļi, kuri, pēc nostāstiem, sargājot pili. Putni jutās brīvi, skaļi ķērca, pleta savus varenos, it kā lakotos knābjus, lasīja zariņus tīrajos zālienos, nepievērsdami uzmanību apkārtējai jezgai.

Ieroču zālē zēna interesi izraisīja Henriha VIII bruņas -varenas, ar iespaidīgu tērauda cilindru vēdera lejpusē.

- Tēt, kam tas domāts? - Toms rādīja uz cilindru.

Anna, slēpdama smaidu, diplomātiski novērsās.

- Tur karalis paslēpa savu gailīti, - Makss godīgi atbildēja.

- Oho! Tik liels? - Toms bija no tiesas izbrīnījies.

- Nezinu, - domīgi noteica Kardanovs.

Līdzīgi knifiņi reizēm sastopami arī pie citām bruņām, taču krietni mazāki. Zem tērauda vietas daudz, principā iekšienē var paslēpt visu ko, visticamāk, Henriha VIII gigantiskais cilindrs ataino ne tik daudz viņa fiziskās, cik mentālās īpatnības - super pārākuma apziņu, agresiju, kas lauztin laužas uz āru, demonstrēdama gatavību visus uzvarēt.

- Karalis arī pats bijis ļoti liels, - viņš novērsa sarunu uz mazāk divdomīgām lietām. - Redzi, kādas viņam bruņas? Kam tad tādas derēs? Tikai ļoti liela auguma cilvēkam!

- Kā tas tur tēvocis? - Toms pavicināja ar rociņu sānis, Makss aši pameta skatienu norādītajā virzienā.

- Jā, droši vien kā tas tēvocis.

- Bet vai šo pīķi karalis varētu pacelt? - Tagad Toms ieinteresējās par šķēpu telegrāfa staba resnumā.

- Ko? Pagaidi. Es tūdaļ būšu atpakaļ.

Maksam kļuva karsti, seja pārklājās sviedriem.

- Kas tev kaiš? - Anna satraukti apvaicājās. - Tev ir slikti?

- Nē... Pagaidi. Tas pāries.

Kardanovs lēnām pagriezās un piesardzīgi, lai nepievērstu uzmanību, paskatījās uz «to tēvoci». Jā, viņš nebija kļūdījies.

Liela auguma resns cilvēks vieglā, rūtainā mētelī, ar resnu kaklu un trīskāršu zodu. Operatīvais pseidonīms Kārnais. Krievu izlūkdienesta rezidents Londonā. Makss ar viņu bija ticies pirms kādiem septiņiem gadiem, kad pildīja šeit kārtējo uzdevumu. Tagad Kārnais skatījās tieši uz viņu un labsirdīgi smaidīja.

Makss ievilka elpu. Nervi bija sākuši uzdot. Neviens uz viņu nešaus, nedurs ar saindētu lietussargu vai nemēģinās nolaupīt. Tie laiki bija pagājuši uz neatgriešanos. Vienkārši viņiem kaut ko vajag un viņi ir to uzmeklējuši. Pie velna viņus! Kāpēc viņš tā uztraucas? Vai tāpēc, ka līdzās ir dēls un sieva? Vai tāpēc, ka ir radis pie rimtas, komfortablas dzīves, kurā nav vietas nepatīkamiem pārsteigumiem?

Kardanovs uzsmaidīja Annai, noslaucīja kabatlakatā nosvīdušo seju.

- Paskatieties tālāk paši. Es aiziešu pie tā resnuļa, viņš ir mans paziņa.

- Kāds paziņa? - Satraukums nepazuda no sievas sejas.

- No seniem laikiem. Pēc tam pastāstīšu.

Makss apņēmīgi piegāja klāt Kārnajam.

- Ko jums vajag? - viņš bez ievada noprasīja.

Kārnais turpināja smaidīt. Pietūkuši plakstiņi, sarkani

dzīsloti acu āboli, dziļas rievas abās pusēs degunam līdz pat mutei. Tuvumā bija redzams, ka viņam ir tā ap sešdesmit un turklāt vēl problēmas ar veselību - liekais svars agri vai vēlu izraisa hipertoniju. Tātad viņš vairs nav rezidents. Vienkārši pensionārs, kurš speciāli izsaukts, lai satiktos ar Kar-danovu. Tā dara vienmēr, lai atvieglotu psiholoģisko kontaktu - uz tikšanos ar objektu dodas viņam pazīstams darbinieks. Protams, ja viņš ir dzīvs.

- Ko jums vajag? - Makss asi atkārtoja.

Smaids nedaudz apdzisa.

- Sveicināti, Maks Vitaļjevič! - Kārnais pastiepa roku. - Jūs neesat diez cik labvēlīgi noskaņots, nezinu tikai, kāpēc. Piemēram, man ir patīkami jūs sastapt. Uzreiz nāk prātā laiks, kad mēs bijām krietni jaunāki.

- Vai tikai tāpēc jūs pārtraucāt pelnīto atpūtu pensijā un pa galvu pa kaklu traucāties uz tikšanos ar mani?

Bezkrāsaino acu dzedrais skatiens asi ieurbās Kardano-va sejā. Nav bijušo izlūku. Londonas rezidentūras šefs lūkoja izvērtēt - no kurienes objektam zināms tas, ko viņš nupat pateica.

- Jūs labi analizējat situāciju, - viņš teica ar manāmu atvieglojumu, saprazdams, ka, atskaitot minējumus, nekādas informācijas Kardanovam nav. - Pastaigāsim, turpināsim ekskursiju. Garantēju, ka jums būs interesanti. Tikai bez jūsu burvīgās sievas un dēlēna. Jo man stāstāmas briesmu lietas.

- Skaidrs, - Makss pamāja, un Kārnais saprata, ka objekts ir paredzējis šādu priekšlikumu.

Viņi nokāpa lejā pa akmens kāpnēm. Kārnais norādīja uz atvērumu sienā.

- Te atrada divus bērnu skeletus. Domāja, ka tie ir XVII gadsimtā pazudušie karaļa krustbērni, ārlaulībā dzimušie prinči. Taču radioloģiskā analīze konstatēja, ka pīšļi attiecas uz XI gadsimtu.

Kārnais izvalbīja acis.

- Tā arī neuzzināja, kas viņi bijuši un kāpēc nogalināti. Lai gan tāpat jau skaidrs - dinastiju intrigas, cīņa par varu. Cik nav tādu nevainīgu upuru, bez vainas nomocīto un neatriebto! Bet viņu slepkavas nav saukti pie atbildības un nesodīti smaida no portretiem pils gleznu galerijās. Vai tas ir taisnīgi?

- Varai ir maz kopēja ar taisnīgumu, - Makss sausi atbildēja. - Un tā - kādu priekšlikumu jums uzdeva man izteikt?

- Jā, vara balstās uz asinīm. - Kārnajam labpatika saklausīt tikai atbildes pirmo daļu. - Kādā krievu grāmatā es reiz lasīju burvīgu izteikumu: «Kremļa akmeņiem tīk asinis.» Taču ne jau tikai Kremļa, bet arī Tauera, Versaļas un visiem pārējiem.

Viņi lēni soļoja pa bruģakmeņiem izlikto pagalmu. Zālienos cienīgi pastaigājās kraukļi. Daži, spārnus vēcinādami, pārlidoja no torņa uz torni. Pils iekšējie sargi - bīfīteri -veclaicīgos sarkanos kamzoļos slinki uzraudzīja kārtību. Bī-fīteru bija tikai četrdesmit - daudz mazāk nekā to attēlu uz miljoniem pudeļu ar tāda paša nosaukuma džinu, ko pārdod visā pasaulē.

- Un šeit izpildīja nāvessodus, - Kārnais norādīja uz bruģakmeņos iezīmētu laukumiņu. - Cirta galvas ar speciāliem zobeniem, īsiem un platiem.

- Es pietiekami sen dzīvoju Londonā, lai zinātu visus šos nostāstus, - Kardanovs viņu pārtrauca. - Ķersimies pie lietas.

- Mēs jau gandrīz esam pie tās nonākuši. - Kārnais pašķielēja uz pavadoni. - Tiek uzskatīts, ka veselos tūkstoš gados šeit tikuši sodīti tikai septiņi cilvēki, rau, aizmugurē ir plāksnīte ar uzvārdiem un datumiem. Ieskatieties vērīgi, un jūs redzēsit, ka patiesībā asinis lijušas ne jau visus tūkstoš gadus - šie septiņi nelaimīgie tikuši pakļauti eksekūcijai tikai sešdesmit gadu laikā, turklāt galvenais sodīto skaits iekrīt Henrija VIII valdīšanas laikā. Viņš lika nocirst galvu pat divām savām sievām, arī dažu labu citu nobendēja un cik vēl mīļāko neaizsūtīja uz viņpasauli!

Rezidenta balsī bija sadzirdamas viszinīgas notis.

- Viņš sodīja ar nāvi Tomasu Moru un vēl daudzus slavenus cilvēkus, viņš slēdza visus klosterus, reformēja baznīcu, aizstādams kupolos krustus ar vēja rādītājiem, kļuva slavens ar savām mīlas dēkām, taču vēsturē iegāja ne tik daudz kā Zilbārdis, bet gan kā godājams un vieds politiķis. Paradoksāli, vai ne?

- Kāds tam visam ar sakars mani?

- Vistiešākais. Jums taču negāja pie sirds mani stāsti? -Nē.

- Tātad mēs neesam kļūdījušies. - Kārnais daudznozīmīgi pamāja. - Jūs cienāt taisnīgumu, un jums nepatīk asinskāri tirāni. Tāpēc arī mēs vēršamies piejums.

- Ko jums vajag? - Makss kārtējo reizi jautāja. - Ja nemitēsities runāt mīklās, es pagriezīšos un aiziešu.

- Man ir uzdots jums pateikt, lai jūs atgriežaties dienestā. Jums tiks piešķirta majora pakāpe, jums iedos dzīvokli.

Makss apstājās.

- Vai jūs mani uzskatāt par idiotu?!

- Kāpēc?

- Tāpēc! Es dzīvoju pārticīgu un mierīgu dzīvi normālā valstī un pagātni atceros vienīgi murgainā sapnī, eju pie ārstiem, taču nespēju no tā atbrīvoties! Un jūs man piedāvājat atgriezties šajā murgainajā pagātnē?!

- Tad atbrauciet tikai uz laiku. Lai izpildītu vienu vienīgu uzdevumu. To paveikt spējat tikai jūs.

- Kas tas par uzdevumu?

Kārnais noplātīja rokas.

-Jūs zināt noteikumus. Tikai kad piekritīsit priekšlikumam, jūs uzzināsit, par ko ir runa.

Kardanovs šķībi pasmaidīja.

- Piekrist, nezinot - kam? Paldies, jūs esat ļoti laipns!

- Mēs jau tikām strādājuši kopā, un jūs zināt, ka man var uzticēties.

- Vai tiešām! - Makss pārsteigts nogrozīja galvu. - Jūs man iestāstījāt, ka mani vecāki sēž Anglijas cietumā, lai gan pats lieliski zinājāt, ka viņi ļāvās savervēties un iekārtoja savu dzīvi katrs pēc saviem ieskatiem. Vai tas, jūsuprāt, ir iemesls, lai uzticētos? Jauki gan!

Kārnais smagi nopūtās. Viņa seja pārakmeņojās.

- Tātad jūs atsakāties?

- Nu protams, atsakos! Jābūt garīgi slimam, lai vispār izskatītu jūsu priekšlikumu.

- Žēl. Uz spēles ir liktas simtiem tūkstošu nevainīgu cilvēku dzīvības.

- Par tām rūpēties - tas taču ir jūsu valdības tiešais pienākums, nevis manējais.

Rezidents pamāja.

- Sienā iemūrētos bērnus nebija kas paglābj. Tos, kuriem briesmas draud tagad, varat paglābt jūs.

- Es sen vairs neesmu dienestā. Starp citu, mani kolēģi gribēja mani ielikt cietumā; ja es nebūtu atbēdzis šurp, tad tagad tupētu smirdīgā kamerā. Tad jūs ar savu priekšlikumu nenāktu.

Kārnais klusēja.

- Uz redzēšanos! Ja gadās izdevība, pasveiciniet Jaskevi-ču - viņš ir vienīgais cilvēks, par kuru man saglabājušās patīkamas atmiņas. Un pasakiet visiem, lai liek mani mierā! Ja redzēšu, ka jūs mani izsekojat, - ziņošu policijai!

Makss pagriezās uz promiešanu.

- Šodien bez mums jūs izsekoja vēl kāds, - Kārnais noteica viņam nopakaļ. - Izskatās, ka tā bija tieši angļu policija.

***

Strēlnieks salūza otrās aizturēšanas dienas beigās. Sākumā viņš izturējās izaicinoši, lamāja visus federālus, kruķus un prokurorus, pilnīgi atsacījās sadarboties un teicās neko nezinām.

Taču tad majors Ņižegorodcevs pielietoja oriģinālu taktikas paņēmienu un viss sāka iet uz labo pusi. Viņš lika konvoja dienesta praporščikiem atvest aizturēto zem pārvaldes esošā pagraba apakšējā stāvā. Tas atradās vairāk nekā astoņu metru dziļumā un izskatījās visai baiss. Mitra pelējuma dvaka, nolupušas sienas, zemas ķieģeļu velves.

Vienas istabas kaktā Vampīrs novietoja koka dēli, kurā iepriekš bija izšāvis sava makara aptveri. Ar naglu un āmuru izskrubinājis sienas visapkārt, nošļakstinājis ar kečupu. Pats uzlika īpašo uzdevumu vienības kaujinieka melno masku un nostājās līdzās ar pistoli rokā. Kad Strēlnieku ieveda kazemātā un nostādīja uz ceļiem ar seju pret sašauto dēli, visa viņa bravūra pagaisa kā nebijusi.

- Pazīstu, abus divus pazīstu - gan Aslanu, gan Umaru, -viņš drudžaini sāka čukstēt. - Viņi strādāja Aļika pakļautībā.

- Kas tas par Aļiku? - Vampīrs labvēlīgi iebadīja Vaham ar stobru pakausī.

- To es, zvēru pie mātes, nezinu! Aļiks par jautāšanu ir spējīgs nogriezt mēli. Viņi ar lluseinovu draudzējās, šim senāk tirgū bija gaļas stendi. Es viņus divas reizes «Fobosā» satiku.

Ņižegorodcevs paslēpa ieroci un draudzīgi uzplikšķināja Strēlniekam pa plecu.

- Labs ir, Vaha, dzīvo pagaidām tālāk.

«Foboss» bija privātais klubs dzelzceļa stacijas tuvumā. Pirmais īpašnieks bija nodēvējis to skanīgā vārdā, pat nenojauzdams, ko tas nozīmē. Vārds «bailes» nav labākais nosaukums izpriecu vietai, taču vairākums apmeklētāju neprata grieķu valodu, turklāt viņi nebija raduši lauzīt galvu par nenozīmīgiem niekiem. Kāda starpība, kāds nosaukums - bijis tik, kur atpūsties. Bet te varēja izvēlēties izklaides veidu - restorāns, bārs, spēļu automāti, biljarda zāle. Un tomēr nosaukuma aura atstāja iespaidu - pastāvīgie Tihodonskas iedzīvotāji vairījās šurp nākt. Kādreiz šo vietu tika kontrolējusi Dagestānas mafija, bet tad patriotiski noskaņoti vietējie bandīši bija patriekuši dagus no pilsētas. Pagāja vairāki gadi, un «Foboss» pēc kaut kādas neizskaidrojamas likumsakarības atkal pievilka galvenokārt kaukāziešus.

Ap pulksten sešpadsmitiem Ņižegorodcevs iegāja klubā. «Foboss», kas, tāpat kā lielākā daļa līdzīgu trešās šķiras iestādījumu, nebija sevišķi iecienīts Tihodonas iedzīvotāju vidū, izskatījās tukšs un pat nedaudz nolaists. Atšķirībā no kriminālajiem galvaspilsētas klubiem te nebija ne izdresēta, speciāli pašūtā livrejā tērpta šveicara, ne šauros smokingos iespīlētu gorillām līdzīgu ārā sviedēju, ne dārgu mēbeļu, ne plūksnainu tepiķu, kuros apmeklētāju kājas grimtin iegrima, - ar vārdu sakot, nekā tāda, kas piešķir līdzīgām iestādēm spožumu un ārēju respektablumu.

Lēta apdare, standartveida sabiedriskās ēdināšanas galdi un krēsli, ar augu gadu nemainīgu egļu vītni greznota bāra lete, pie kuras rindiņā kā bezdelīgas uz elektrības vada sasēdušas lētas prostitūtas, pamuļķīgs apsargs zilā, neatbilstoša izmēra formas tērpa kreklā. Taupīgais provinces šiks, kas atgādināja pamācības padomju avīzēs: «Kā šiki ģērbties, ja ir astoņdesmit rubļu alga mēnesī». Vienu pamācību majors atcerējās līdz pat šai dienai - šūt galvu reibinošas zeķes no mežģīņu aizkariem. Tāpēc aizņemti tikai divi galdiņi, turklāt skaidri redzams, ka pie tiem sēž te nejauši gadījušies cilvēki - visdrīzāk, nupat atbraukuši vai arī saposušies doties projām. īpašnieki acīm redzami nevēlējās ieguldīt klubā nopietnu naudas summu, tāpēc viņiem viss bija pa prātam. Gan nemākulīgās viesmīles, gan sliktā virtuve, gan kautiņi, bez kuriem neiztika nevienu vakaru.

Ņižegorodcevs pasūtīja cūkgaļas karbonādi ar ceptiem kartupeļiem un zaļajiem zirnīšiem, saldējumu un tasīti kafijas. Operatīvajiem tēriņiem restorānā tika piešķirti simt rubļi stundā, tāpēc viņš aprēķināja, ka pusdienu attaisnošanai nāksies atskaitē ierakstīt piecas, ja ne visas sešas stundas.

Gaļa un kartupeļi kā par brīnumu izrādījās necerēti garšīgi, un majors ar baudu ieturēja maltīti. Iespējams, tam par iemeslu bija izsalkums.

Laiks vilkās neiedomājami lēni, taču majors aizvien bija izcēlies ar apskaužamu pacietību. Viņš pie gaidīšanas bija pieradis.

Ap pulksten pieciem sāka sarasties vairāk cilvēku. Majors slinki sūca kafiju un smēķēja cigaretes. Viņš tīšām bija apsēdies tā, lai varētu vērot ieejas durvis. Brilles bija nācies noņemt, lai nepievērstu uzmanību, taču blāvā gaisma acis neapgrūtināja. Spriežot pēc apmeklētāju manierēm, tagad zālē sāka parādīties pastāvīgie apmeklētāji. Kāds ducis kaukāziešu tautību personu, skaļi sarunādamies un smiedamies, izvietojās ap galdiņiem. Gandrīz visās kompānijās bija vīrieši vien, tikai divās uzjautrinājās vulgāra izskata sievietes.

Pussešos zālē ienāca cilvēks, kas pēc izmēriem un stāva atgādināja bronzas statuju. Tas bija īpašo uzdevumu vienības kapteinis Vadims Molotovs, kuram bija apnicis sēdēt mašīnā. Iespējams - un visticamāk, ka tieši tā, - viņš bija izsalcis, taču spēka nodrošinājuma darbiniekiem tēriņu nauda netika piešķirta. Tomēr Ņižegorodcevs pasūtīja viņam salātus un tasi tējas. Trūcīgās pusdienas Vadims kompensēja tādējādi, ka spieda uz maizi. Starp citu, atšķirībā no padomju laikiem maize vairs nebija par brīvu, lai gan Valsts drošības dienesta kapteinim joprojām bija gluži pieejama.

Zālē ienāca vēl daži cilvēki. Divi apsēdās pie galdiņa, trīs nokāpa pa trepēm lejā spēļu zālē. Pēc tam spēļu zālē iegāja vēl četri, aiz viņiem - vēl trīs. Bija laiks rīkoties.

- Kā mēs viņu pazīsim? - Molotovs iejautājās.

- Nekā, - Vampīrs atbildēja. - Varbūt viņš šodien vispār neuzradīsies.

Majors novicināja roku, piesaistīdams slaidas, patīkama izskata meitenes ar kastaņkrāsas matiem un ne visai tīru priekšautiņu uzmanību. Viņa žigli pienāca klāt.

- Vai vēlaties vēl kaut ko? Tik raženam vīram ar salātiņiem vien nepietiek! - Meitene uzsmaidīja Vadimam un izvilka no uniformas krūšu kabatas blociņu un mazu zīmulīti. Vampīrs uzmeta skatienu zīmītei. Viņas vārds bija Lilija.

- Paldies, Lilij! - Viņš papurināja galvu. - Mans biedrs ievēro diētu. Labāk pasakiet - vai jūs pazīstat Arsēnu Husei-novu?

Meitene pamāja.

- Protams, viņš pie mums ir biežs viesis.

- Mums ir norunāta tikšanās, bet mēs nezinām, kāds viņš izskatās. Jūs mums viņu parādīsit?

Lilija iekoda lūpā un izlieca uzaci, tagad viņa raudzījās tramīgi un neuzticīgi.

- Redziet, es negribu nekur iesaistīties, - viņa lēni sacīja. - Esmu viesmīle, mans uzdevums ir pieņemt pasūtījumu un to atnest. Bet, ja jūs kādu meklējat, labāk vērsieties pie administratora.

Ņižegorodcevs un Molotovs saskatījās. Ak, laiki, ak, tikumi! Cilvēki no visa baidās. Turklāt godīgi cilvēki.

- Mēs esam no drošības dienesta un varam vērsties pie ikviena, - oficiālā tonī paziņoja Vampīrs. - Taču arī jums neiesaku mums atteikt.

Lilija bija starp divām ugunīm. Senāk bailes no instancēm bija spēcīgākas par bailēm no noziedzniekiem. Tagad cilvēki vairāk baidās no bandītiem, kuri neiet iluzoro savu darbību humanizācijas un liberalizācijas ceļu. Taču likumam paklausīgs pilsonis vēl aizvien ir gatavs rīkoties pēc inerces. Viesmīle saminstinājās.

- Es neatsaku. Huseinovs nesen nokāpa biljarda zālē. Tikai, lūdzu, nesakiet viņam, ka es jums kaut ko pateicu!

Virsnieki vēlreiz saskatījās.

- Esiet mierīga, viss būs konfidenciāli.

- Ko tas nozīmē? - Lilija apjautājās.

-Tas nozīmē, ka neviens neko neuzzinās, - Ņižegorodcevs paskaidroja. - Nu kā tad viņš izskatās?

- Tāds solīds. - Viesmīle sarauca pierīti. - Vidēja auguma, ar celiņu. Jūs viņu uzreiz pazīsit. Viņam mugurā ir dzeltena smalkādas žakete un tumšzils krekls. Vēl viņš vienmēr smaržo pēc laba odekolona.

Lilija piesārta.

- Nu, ostīt mēs viņu gan neostīsim, - Ņižegorodcevs noteica pieceldamies. - Liels paldies, Lilij. Mēs ar jums neesam runājuši.

Kapteinis un majors devās uz kāpnēm, kas veda spēļu zālē.

- Sagatavoties, - Molotovs caur zobiem nomurmināja, it kā sarunādamies pats ar sevi.

- Sapratu jūs, - klusi kaut kur no krekla apakšas atskanēja aizturēšanas grupas komandiera balss.

«Fobosa» cokola stāvā atradās vairākas zāles, kurās tika piedāvātas dažāda veida izklaides. Spēļu automāti, rulete, «Melnais Džeks».

Biljarda zālē valdīja puskrēsla, vairāki zaļi abažūri spilgti apgaismoja spēļu galdus - trīs bija domāti krievu biljardam, viens pūlam. Cilvēku te nebija daudz - kādi pieci seši. Spēle notika pie diviem galdiem, cilvēks dzeltenā smalkādas žaketē spēlēja pie tālākā. Viņa pretinieks bija kaut kāds tips platiem pleciem, skūtu galvu īsā ādas jakā un ar masīvu gredzenu kreisās rokas zeltnesī. Zobos atlētam ar masīvo boksera kaklu kūpēja cigarete, un spēlētājs, tēmēdams, kur raidīt nākamo sitienu, piemiedza plakstiņu, sargādams aci no kodīgajiem tabakas dūmiem. Arsēns stāvēja pretējā pusē, atbalstījis kiju pret galda malu un periodiski ieņēma malku no plakanas blašķes. Asais ērgļa skatiens bija piekalts pa zaļo lauku ripojošajām dzeltenīgajām bumbām.

Skūtais vieglītēm atvilka kiju un asi uzsita. Kauls sausi noklikšķēja pret kaulu, taču tīkliņā bumba neiekrita un, atsitusies pret atsperīgo malu, aizripoja laukuma vidū. Tips saviebās kā no dabīgās citronu sulas un viegli uzsita ar dūri pa plaukstu. Huseinovs nolika blašķi un ar kiju rokā sāka virzīties gar galda malu. Vērīgais skatiens itin kā izsekoja laupījumu. Atradis piemērotu pozīciju, viņš pieliecās, novietoja kiju izejas pozīcijā, notēmēja.

Ņižegorodcevs un Molotovs piegāja tuvāk un apstājās viņam aiz muguras.

- Vienpadsmitā vidējai netrāpīs, Arsen, - Ņižegorodcevs klusi sacīja. - Labāk sit to stūrī.

Huseinovs strauji apgriezās, skatīdamies svešajiem tieši sejā. Jau tā lielās nāsis niknumā piepūtās.

- Ko vajag, ko? - viņš rupji noprasīja. - Kas jūs tādi esat? Kā mani pazīstat?

Spriežot pēc tā, kā viņš runāja, pamazām atausa gaisma. Tas atspoguļojās viņa tonī, parādījās sejā un pat pozā un figūras izmērā. Dabas doto bezkaunību un bravūru pamazām nomainīja pēkšņas bailes. No svešiniekiem vēdīja briesmas. Niecīgi ļautiņi tā nerunātu. Viņi tā neuzvedas un tā neizskatās.

- Gribu ar tevi aprunāties, - Vampīrs atbildēja, pašķielēja uz skūto tipu un mēģināja noteikt, kas viņš Huseinovam ir. Nejaušs paziņa? Darījumu partneris? Miesassargs?

- Ei, vai neredzi, ka es spēlēju, - Arsēns sacīja, pauzdams klaju neapmierinātību. Bet tad laikam nosprieda, ka vīram no Kaukāza ar to ir par maz, un jau ar lielāku akcentu jautāja: - Un kā-ā-āpēc tu domā, dārgais, ka es vispā-ā-ār ar tevi runāšu?

Viņš turēja kiju kaujas gatavībā kā ušu meistari ķīniešu filmās tur cīņas kārti. Skūtais pienāca tuvāk un nostājās iesāņus uzbrukumam izdevīgā pozīcijā. Arī viņš turēja rokā kiju, tikai - kā beisbola nūju.

«Tātad tas nav nejaušs paziņa,» Ņižegorodcevs noprata. «Citādi nejauktos iekšā.»

Skaļi viņš vēsi noteica:

- Federālais drošības dienests. Palūgšu uzrādīt dokumentus!

Ar ierastu kustību majors izvilka no ārējās kabatas tumšsarkanu grāmatiņu, atvēra, uz mirkli pastiepa roku, it kā dodams iespēju izlasīt, kas iekšpusē rakstīts, tūdaļ pat aizvēra un paslēpa atpakaļ kabatā. Tas viss tika izdarīts ar vienu kustību, turklāt tādu, kas liecināja par ilgos gados gūtu pieredzi un pati par sevi apstiprināja apliecības īpašnieka pilnvaras.

Vienlaikus Molotovs panācās uz priekšu, paceldamies virs biljarda spēlmaņiem kā atdzīvojusies bronzas skulptūra. Viņa varenais stāvs izstaroja reāli samanāmus draudus. Tāpēc, ka bez piederības valsts struktūrām, fiziskā spēka un cīņas iemaņām viņā pārliecību viesa uzbrukumam gatavie kaujinieki, kas uz ielas gaidīja signālu.

- Kādus dokumentus? Vai tad tagad ir kara laiks, ko? -skūtais ierunājās sašutis, taču neierasti mierīgā tonī.

- Un es neatrodos koncentrācijas nometnē, - viņu atbalstīja Huseinovs. - Kas tas par genocīdu?

- Tad nāciet mums līdzi, Arsen, - miermīlīgi sacīja Ņižegorodcevs un nolika roku uz biljarda spēlētāja pleca.

-Aizvāc knaģus, ja? - Šoreiz Huseinova balsī bija saklausāmas atklāti naidīgas notis. - Es nekur neiešu.

Acīmredzot pretizlūkošanas darbinieku izturētās manieres viņu bija maldinājušas. Taču majors ātri atgrieza viņu īstenībā. Bac! - Vampīra dūre apzīmogoja Huseinova apaļīgo vēderu, un viņš būtu saliecies gluži vai uz pusēm, ja vien viņa zods nebūtu atsities pret majora kreiso elkoni, kas izlieca viņu atpakaļ. Arsēna acis sablisinājās, un viņš nokrita uz ceļiem. Viņš kāri, kā zivij pavērtu muti tvēra gaisu.

Vampīrs pieliecās un aši izčamdīja viņu, meklējot ieroci. Taču neko neatrada un devās pie skūtā.

- Pacel rokas!

Skūtais paklausīgi izpildīja pavēli un arī tika pārmeklēts.

- Ehe, tev ir bagāža! - Vampīrs izvilka no jakas apakšas pistoli. - Savi četri gadiņi garantēti!

- Man ir atļauja, - skūtais kautrīgi iebilda. - Te, kabatā.

- Labi, gan noskaidrosim, - Ņižegorodcevs noteica. - Ejiet uz durvīm, un - bez pekstiņiem!

- Pa sienu izsmērēšu! - Molotovs brīdināja. - Jūs mani sapratāt?

Aizturētie drūmi pamāja.

Hondurasa, 1990. gada 13 Jūlijs, 17 un 20 minūtes.

Spoža svelmējoša saule, stipras slāpes, drīz te, drīz tur skaidri sadzirdams tarkšķis: tr-r-r! tr-r-r! tr-r-r! Klabur-čūsku te bija ka biezs, patlaban tās līda laukā uz nokaitētajām klintīm, brīdinādamas par savu klātbūtni visu dzīvo radību sev apkārt. Sīkie dzīvnieciņi ņēma vērā brīdinājumu -acumirklī nozuda smailausainās lēcējpeles, daudzās žurkas, pat Melno klinšu saimnieki - akmens vilki - neizrādīja dzīvības pazīmes! Tikai divi cilvēki nekustīgi gulēja šaurajā ieplakā, jo viņiem nebija kur sprukt.

- Kāpēc tu izmainīji ārieni? - Kardanovs ievaicājās, bažīgi skatīdamies apkārt. Vispirms divu trīs metru rādiusā, tad - pa spirāli paplašinādams redzamības loku līdz kilometram. Gan tuvumā, gan tālāk, cik skatiens sniedza, pagaidām nekā nemanīja. Tomēr viņš jutās neveikli. Maksa apģērbs nebija piemērots kāpelēšanai pa klintīm - zili džinsi, tāds pats krekls atrotītām piedurknēm, sarkans lakats ap kaklu, vieglas vasaras kurpes ar slidenām ādas zolēm. Aizmugurē kuļājās neliela mugursoma, kādu ir iecienījuši tūristi, - tur var salikt dažādus sīkumus, un rokas paliek brīvas.

- Tu nezini, vai? - lēni stiepdams vārdus, atjautāja Gepards. Šis sakarnieks allaž maz runāja, nemēdza neko paskaidrot. - Tāds darbs.

Makss gribēja iebilst - ja tas būtu darba dēļ, tad plastiskā operācija būtu veikta ar centra sankciju, tātad speciālais kurjers būtu saņēmis attiecīgu informāciju un fotogrāfiju ar naudas saņēma jauno seju. Bet tagad ar paroli bija ieradies gluži svešs cilvēks un vienīgi acu skatiens palīdzēja atpazīt viņā Gepardu. Acis nav iespējams pārvērst. Ne velti daudzās pasaules lidostās tiek uzstādītas ierīces acs ābola skenēšanai.

Taču iebilst nebija jēgas - Gepards neteiks vairāk, kā uzskatīja par vajadzīgu. Iespējams, viņš nodrošinās un, neuzticēdamies centram, pats cenšas sevi pasargāt no varbūtējām nejaušībām. Ņemot vērā viņa nodarbi, šāda piesardzība nenāk par ļaunu.

- Bet kāpēc tu nogalināji savus biedrus? Vai kas viņi tev tur bija?

- Tā ir mana darīšana! - Melnīgsnējā sejā parādījās sapīkuma izteiksme.

- Un kāpēc mums sekoja? Es pirms tam pārbaudīju, viss bija tīrs, - Makss sacīja. Asti patiešām varēja būt atvedis vienīgi Gepards. Tikšanās vieta acumirklī tika aplenkta, un, ja Gepards nebūtu metis granātu, viņus tagad jau spīdzinātu Hondurasas cietumā. Pēc stundu ilgas vājprātīgas bēgšanas viņiem bija izdevies aizmukt no vajātājiem, taču mašīnai beidzās benzīns, un viņi uzrāpās Melnajās klintīs, lai nogaidītu nakti.

- Nodevība, - īsi noskaldīja Gepards. Viņa žokļi savilkās un tumsnējā āda vēl ciešāk aptvēra seju. - Nevienam nedrīkst uzticēties. Tas ir dzīves galvenais princips. Jo tuvāks cilvēks, jo lielāka nodevības iespēja.

Makss tā nedomāja, taču noklusēja.

Saule slīdēja uz horizontu, tās stari vairs nebija tik sveloši, ēnas pastiepās garākas. Ja būtu iespēja padzerties, mierīgi varētu gaidīt nakti. Taču klintīs ūdens nav dabūjams.

Pēkšņi Gepards piecēlās un zaglīgiem soļiem aizlavījās pa ieplaku. Viņam mugurā bija platas bikses un līdz pusei vaļēja jaka, uzvilkta uz kailas miesas. Jaka bija stipri izspīlējusies - daudzajās kabatās bija sastūķēti divsimt tūkstoši dolāru skaidrā naudā. Divdesmit simt dolāru banknošu paciņu. Labajā rokā sakarnieks turēja sažņaugtu garu šauru dunci ar abpusgriezīgu asmeni.

Kardanovs nesaprata, ko viņš grasās darīt, taču nejautāja - nebija vērts. Viņš pievēra acis un iegrima tādā kā pussnaudā. Taču no aizmiršanās viņu izrāva dzīvas klabur-čūskas izmisīgs tarkšķis. Gepards bija noķēris klaburčūs-ku, nocirtis tai galvu un dzēra sārtās asinis no konvulsiju plosītā ķermeņa, kā dzer lietus ūdeni no pārcirstas liānas.

To nu viņam nevajadzēja darīt. Makss sevī nolamājās, taču neko neteica.

- Vai gribi? - padzēries sakarnieks jautāja no asinīm sarkanu muti.

- Nē. Aizsvied to tālāk prom.

- Kāpēc?

- Tāpēc.

- Tās ir blēņas, - Gepards novaikstījās, taču paklausīja un, sagriezis uz riņķi virs galvas, aizmeta tumšpelēko šļūteni kādus desmit metrus attālu. Un tūdaļ viņiem līdzās ar rikošetu pret akmeņiem atsitās lode, pēc mirkļa atskanēja tāla šāviena troksnis. Gepards zibenīgi pietupās un izspļāva sārtas siekalas. Makss vēlreiz nolamājās. Snaiperis! Tātad viņi nebija pazaudēti, tikai groži palaisti vaļīgāk.

It kā apstiprinot šo domu, tālākajā redzamības lokā parādījās divi bruņutransportieri un vairākas kareivju pilnas smagās automašīnas. Atskanēja spalgi svilpieni - divi īsi un viens garš. Stāvi haki krāsas aizsargtērpos nobira uz zemes un metās uz priekšu, puslokā apjozdami Melnās klintis.

- Šķiet, mēs patiešām esam dimbā! - Kardanovs neviļus skaļi bija izteicis domu, kas viņu urdīja.

- Nebaidies! - vienaldzīgi un pārliecināti sacīja Gepards. - Viņi mūs nedabūs rokā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka es aizlidošu no šejienes. Un paņemšu tevi līdzi.

Vai tiešām arī viņam būtu evakuators? Tādā gadījumā

viņiem varbūt izdosies paglābties. Bet kur viņš būtu ņēmis tādu mantu?

- Kā tu aizlidosi? Ar ko? - Makss pārjautāja.

Šķībi smaidīdams, Gepards līdz galam attaisīja jaku. Viņam pie jostas karājās trotila stienīši.

Kardanova sejā laikam atspoguļojās vilšanās, jo sakarnieka smīns kļuva vēl ņirdzīgāks.

- Vai tev ir ierocis, baltais? - viņš pajautāja, alkatīgi samiegdams acis.

- Nav. - Makss papurināja galvu, un tā pa pusei bija patiesība.

- Kā var vest tādu naudu bez ieroča? Uz ko tu briesmu gadījumā cerēji?

Otra patiesības puse slēpās apstāklī, ka Maksam bija «bulta» - speciāls ierocis pildspalvas izskatā, kas bez trokšņa spēja aizsūtīt uz viņpasauli septiņus cilvēkus. Turklāt tā, ka viņu nāves cēloni nebūs iespējams noteikt. Taču cīņai ar pārspēku tas nederēja. Šajā situācijā tas derēja tikai vienam - lai aizsūtītu uz viņpasauli pašu Gepardu.

- Nekādu briesmu nedrīkstētu būt! - Makss sapīcis atbildēja. - Tāpēc katra operācija tiek rūpīgi sagatavota, pat izspēlēta datorā pēc visiem spēles teorijas likumiem. Šajā gadījumā veiksmīgas izdošanās iespējamība bija deviņdesmit pieci procenti. Deviņdesmit pieci! Ja tu būtu kaut par pusi tik nodrošinājies, es tagad bez bēdām brauktu uz lidostu.

- Tukša muldēšana! Ko tev tagad dod tie procenti?

Gepards atkabināja no jostas vienu stienīti, ar nobružātām «Zippo» šķiltavām aizsvilināja degli un svieda izvērstās kareivju ķēdes virzienā. Protams, lādiņš līdz viņiem neaizlidoja un uzsprāga gaisā, taču troksnis un spožais uzliesmojums, kā arī sajustais trieciena vilnis lika viņiem nomesties zemē.

- Tas ir ko vērts!

Gepards uzvaroši smaidīja un no augšas nolūkojās speciālajā kurjerā. Viņš acīm redzami nebaidījās no nāves kā visas dzīvās radības un tāpēc jutās pārāks par visiem citiem.

Te pēkšņi atskanēja skaļš uzbrūkošas klaburčūskas tarkšķis, pelēki melna lente atsperīgi izlēca no kādas spraugas un iecirta Gepardam sānos. Uzbrukums nāca negaidīti, tomēr viņš zibenīgi satvēra rāpuļa kaklu, otrā rokā pazibēja nez no kurienes uzradies duncis, gaisā veicis pusloku un pa ceļam nocirtis trijstūraino galvu ar niknumā degošām acīm. Viss notika vienā acumirklī; ja Makss tajā brīdī būtu samirkšķinājis acis, tad neko nebūtu redzējis.

Sakarnieks norāva notraipīto jaku, attaisīja siksnu un palaida zemāk bikses. Kreisajā sānā nedaudz zemāk par jostu ar spridzekļiem no diviem caurumiņiem tecēja asinis. Atšķirībā no čūskas asinīm tās bija nevis sārtas, bet sarkanas.

Geparda melnīgsnējā seja nobāla.

- Divdesmit minūtes! Tikai divdesmit minūtes!

- Te tev nu bija blēņas, - Makss lēni noteica.

Izdzīvošanas mācības stundās pasniedzējs ar daiļrunīgo

iesauku Specs tika viņus brīdinājis bez īpašas vajadzības ne-

nogalināt čūskas. Tāpēc, ka tās dzīvo pāros un atriebj viena otru. Droši vien Specs ir bijis pasniedzējs arī Gepardam. Tikai kursanti maz ticēja šiem stāstiem.

Gepards lēni noslīga uz akmeņiem. Izskatījās, ka viņam saļodzījās kājas. Viņa skatiens bija zaudējis parasto vienaldzības izteiksmi un it kā lūdzās: «Izdari kaut ko!»

Bet ko gan var darīt šādā situācijā? Piededzināt brūci? Izsūkt indi? Iegriezt koduma vietā krustu, lai kopā ar asins straumi iztek nāvējošās indes piles? Tā raksta piedzīvojumu grāmatelēs. Specs bija mācījis, ka tas viss ir nieki. Ja kodums ir pirkstā, to ātri var nocirst ar nazi. Ja ķermenī -nekavējoties jāiešļircina serums «Kobra» vai «Gjurza». Gepards to visu zināja. Un lieliski zināja arī to, ka nekāda seruma «Kobra» te nav un nevar būt.

Taču nezināja, ka speciālā kurjera drošības komplektā ir universāla viela, kas veiksmīgi neitralizē jebkuru indi, pat ciankāliju pirmajās divās minūtēs.

No lejas bija dzirdami svilpieni un pieklusināti izkliegtas komandas. Makss nezināja, ko lai viņš dara. Gepards nebija viņam ne draugs, ne brālis, ne cits kāds radinieks, gluži otrādi - viņa vainas dēļ Makss bija nokļuvis tik sarežģītā situācijā. Turklāt viņam bija tikai viena pretindes porcija, bet te čum un mudž tie riebekļi! Viņa darīšanas ar sakarnieku bija beigušās, varētu pagriezties un attālināties, lai neredzētu viņa agoniju, tad sagaidīt tumsu un uzlidot debesīs pavisam citādā veidā, nekā pirms dažām minūtēm viņam bija solījis Gepards. Tikai... Kas par «tikai»? Te nav nekādu «tikai», katrs atbild par sevi, cik to prasa dotais uzdevums. Un Gepards to labi saprot, viņš neko nelūdz, tikai žēli skatās - kā slims suns uz saimnieku.

Nometis mugursomu, Makss salūkoja ādas futrāli, līdzīgu tiem, kādos mēdz glabāt cigārus. Taču šoreiz tam bija citāds saturs - šaurās kabatiņās kā patronas patronsomā bija sarindotas trīs tūbiņšļirces - tonizētājs, antidepresants un pretinde.

Izņēmis oranžo pretindi, viņš piegāja Gepardam cieši klāt. Tas tik stipri bija noticējis nāves tuvumam, ka viņu tikpat labi jau varēja uzskatīt par mirušu. Tomēr, ieraugot šļirci, nolemtības pilnajā skatienā pavīdēja cerība.

- Mierīgi, atslābinies, viss būs labi! - Makss sacīja un ievadīja šļirces saturu sakarnieka sānā līdzās kodumam. Tukšo tūbiņu viņš paslēpa kabatā.

Gepards sēdēja nekustīgi, aplaizīdams izkaltušās lūpas, un tikai laiku pa laikam paskatījās pulkstenī un uz brūci. Makss vēroja apkārtējo situāciju. Kareivju ķēde nekustējās. Acīmredzot viņi gaidīja papildspēkus. Turklāt sāka krēslot. Šādā laikā parasti uzbrukumā nedodas.

Kad bija pagājušas divdesmit minūtes, Gepards atdzīvojās.

- Tā kā esmu vēl dzīvs, tas nozīmē, ka būšu izgājis cauri sveikā, - viņš konstatēja, un viņa balsī ieskanējās jaunas intonācijas. - Brūce ir tīra, pat tūkuma nav. Tu izglābi man dzīvību. To neaizmirst!

- Visādi gadās, - Kardanovs filozofiski noteica. - Dažkārt ne tādas lietas vien piemirstas.

Gepards papurināja galvu.

- Tu taču mierīgi varēji pagaidīt, līdz es atstiepju kājas, un pievākt naudu, kuru man atvedi, tā ir vesela bagātība. Bet tu to nedarīji. Kāpēc?

Makss paraustīja plecus.

- Nezinu. Labāk pastāsti man, lūk, ko - tu taču nebaidies no nāves. Bet tagad izbijies. Kāpēc?

Tagad Gepards paraustīja plecus.

- Nāve var būt dažāda. Kā pie jums Krievijā mēdz sacīt - viena nāve nelīdzinās otrai. Bet tagad pietiek. Citreiz parunāsim par to sīkāk, kad tiksimies nākamreiz. Protams, ja šāda tikšanās notiks.

- Notiks! - Makss pārliecināti sacīja. - Tev ne reizi vien vēl ievajadzēsies naudu. Un sūta vienmēr pazīstamu cilvēku.

Sakarnieks neiebilda, taču viņa izskats pauda, ka viņš nepiekrīt. Toreiz Kardanovs nespēja saprast, kam viņš nepiekrīt, - vai tam, ka viņam ievajadzēsies naudu, vai tam, ka pie viņa vēlreiz sūtīs speciālo kurjeru. Viņš visu saprata vēlāk, kad viņu pratināja VDK ārējās pretizlūkošanas nodaļā un pēc jautājumu rakstura kļuva skaidrs - Gepards bija kļuvis par pārbēdzēju!

Viņš taču bija varējis novērst nodevību - nevajadzēja tikai ievadīt sakarniekam serumu pret indi - tik vien! Vai arī neņemt dalību viņa tālākajā liktenī.

Satumsa ātri, kā allaž šajos platuma grādos. Melnajās debesīs iekvēlojās lielas, spožas zvaigznes. Lejā periodiski sasaucās aplenkumā stāvošie kareivji. Starmešiem zibot, piebrauca vēl dažas smagās mašīnas ar papildspēkiem. Rītausmā viņi nopietni ķersies pie meklēšanas. Pagaidām lejā kurināja ugunskurus - lai gatavotu ēdienu un gluži vienkārši sildītos. Naktis te bija tikpat aukstas, cik dienas - karstas. Makss atpogāja pogas un norotīja džinsu krekla piedurknes. Bija laiks doties projām.

Bet ko lai iesāk ar Gepardu? Evakuators bija paredzēts tikai vienam cilvēkam, un, pie velna, viņam tas nemaz nebija jāglābj! Taču viņš bija izglābis. Būtu muļķīgi izglābt pārinieku, lai pēc dažām stundām nolemtu viņu nāvei! Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš bija gatavs uzlidot gaisā pavisam citādi.

Makss nopūtās un sataustīja kabatā «bultu».

- Man ir gaisa balons, - viņš sacīja, pārliecināts, ka sakarnieks viņam nenoticēs. Bet tas uzreiz noticēja.

- Vai tas spēs pacelt divus?

Re, ko nozīmē - pragmatiska domāšana. Gepardu neinteresēja, kur balons ir, no kurienes uzradies, viņu neinteresēja nekas, izņemot vienu, - vai viņš varēs izglābties.

- Cik tu sver? - Makss atbildēja ar pretjautājumu.

- Sešdesmit piecus kilogramus. - Ja garais un kalsnais sakarnieks arī samazināja svaru, tad pavisam nedaudz.

- Bet es astoņdesmit. Balons ir paredzēts simt - simt divdesmit kilogramiem.

Gepards kārtējo reizi aplaizīja lūpas.

- Vienmēr ir rezerve.

- Jā. Mēs pamēģināsim. Taču, ja tas nespēs divus pacelt, - atvaino.

- Es saprotu.

Makss atvēra mugursomu un izņēma vīstokli no elastīga, slīdīga auduma, kas atgādināja slaveno boloņu, no kuras šūdinātie lietusmēteļi savulaik izdarīja revolūciju PSRS pilsoņu apziņā. Taču atšķirībā no boloņas šis bija monomo-lekulārs speciāls desmit mikronu biezs audums. Tad tika izvilkts titāna balons ar supersaspiestu hēliju, ko Makss ar īpašu vārstuli pievienoja atverei, kas rēgojās laukā no vīstokļa. Pēc tam viņš atkal uzlika mugursomu plecos un, izvilcis garu siksnu, izlaida to pa kāju starpu un noklikšķināja slēdzi aiz kreisā pleca. Tagad mugursoma bija pārvērtusies atsvara sistēmā.

- Palīdzi man, - viņš aprauti teica. - Turi balonu, lai tas neberzējas gar akmeņiem. Citādi...

Makss neizteica līdz galam un atvēra ventili. Bija dzirdama izplūstošās gāzes svilpoņa, un vīstoklis čaukstot sāka vērties vaļā, ātri pieaugdams apjomā. Gepards turēja milzīgās desiņas galu, lai gan īpašas vajadzības pēc tā nebija, jo tā pati rāvās augšup debesīs. Makss vienkārši gribēja turēt sakarnieku zināmā attālumā, jo varēja jau gaidīt savu, bet varēja arī paņemt cita iespēju. Spriežot pēc izturēšanās stereotipa, Gepards sliecās uz otru variantu. Tāpēc Karda-novs katram gadījumam turēja «bultu» kaujas gatavībā. Taču pēkšņi prātā iešāvās negaidīta doma - Gepards bija saņēmis tādu pretindes devu, ka «bultas» inde viņam nekādu ļaunumu nenodarītu. Maksam sametās nelāgi ap dūšu. Jo sakāmvārds «Nedari labu, tad nesaņemsi atpakaļ ļaunu» paradoksāls šķiet tikai pirmajā mirklī, taču cita ieroča viņam nebija.

Balons bija piepūties milzīgi liels, aizsegdams ar sevi zvaigznes. Makss piesprādzēja atsvaru sistēmu pie diviem stiprinājuma riņķiem un sajuta, ka viņu manāmi velk augšup. Gepards pienāca pavisam tuvu klāt un atkāra galvu, it kā pūlēdamies noteikt, vai evakuators spēs pacelt divus vai ne. Augšup ceļošais spēks pieauga, šajā etapā vajadzēja pie kaut kā pieturēties, lai balons uzkrātu lēcienam nepieciešamo jaudu.

- Nāc šurp, turies pie manis!

Makss apņēma Geparda kalsno stāvu, tūdaļ sataustīdams jostu ar spridzekļiem.

- Met zemē jostu!

-Nē.

- Met zemē jostu! Tagad katrs kilograms ir no svara. Jāatbrīvojas no visa liekā.

Ar ašu izveicīgu kustību Gepards atbrīvojās no jakas, kuras kabatās bija sabāzti divsimt tūkstoši dolāru. Makss aplēsa, ka nauda sver divus kilogramus. Tikpat, cik trotils. Tikai nopirkt par to varēja simtiem tonnu trotila. Taču Gepardam eksistēja sava vērtību skala un īpaša cena lietām. To vērtību nenoteica vis pašas lietas, bet gan moments, kurā tās varēja būt noderīgas.

Balona jauda auga, un tas jau spēcīgi rāva augšup divus ķermeņus. Acīmredzot celtspējas rezerve tam bija paredzēta pamatīga.

- Turies ciešāk, tūdaļ lidosim!

Taču Gepards līdzīgi ne pārāk kaislīgam mīlniekam bija apņēmis Maksu tikai ar vienu roku.

- Turies! v

Balons traucās augšup, atraudams viņus no Melnajām klintīm, un sakarnieks, itin kā apdomājies, apķēra Karda-novu abām rokām. Makss intuitīvi apjauta, ka cilvēks, kuru viņš glāba, līdz pēdējam brīdim bija turējis roku uz spala duncim, ar kuru viņš tik virtuozi rīkojās. Taču tagad domāt par to nebija laika.

Melnās klintis ar slidenajām nogāzēm un dziļajām aizām, ar desmitiem indīgo klaburčūsku un citām vēl neapjaustām briesmām attālinājās. Lejā palika aizvien sarūkošie ugunskuri, izzuda visas skaņas - kareivju balsis, komandieru uz-kliedzieni, svilpieni, motoru rūkoņa. Divus sakļāvušos stāvus ieskāva necaurredzama nakts, un šķita, ka zvaigznes ir ne tikai augšā, bet arī visapkārt.

- Cik ilgi tas var šitā lidot? - Gepards iejautājās.

- Nezinu.

Viss bija atkarīgs no starta lēciena augstuma, gaisa temperatūras, vēja virziena un stipruma. Bija gadījumi, kad eva-kuatorā tika veikti līdz simt kilometru. Turpretī tagad lidojums būs krietni īsāks. Itin kā noguris asajā uzrāvienā, balons kļuva smagāks un sāka zaudēt augstumu. Vēja tikpat kā nebija, un pastāvēja risks, ka viņi nogāzīsies netālu no kareivju nometnes. Taču nē, kādus piecus kilometrus viņiem vēl izdevās novilkt.

Nolaišanās izdevās veiksmīga - viņi piezemējās samērā mīksti, uzartā laukā, un, palaiduši vaļā rokas, bezspēkā novēlās zemē. Pēc kādām divdesmit minūtēm abi atguvās.

- Vai nav žēl naudas? - Makss apjautājās.

- Kas gan ir nauda? - Gepards nievājoši nosmīkņāja. - Ko tā man šajā brīdī var palīdzēt? Toties spridzekļi varbūt pat ļoti noderīgi. Ar to palīdzību es varu dabūt tik daudz naudas, cik man ievajadzēsies.

- Kā tā? - Makss painteresējās.

- Ir daudz paņēmienu. Var uzspridzināt bankas sienu un seifus, var sagrābt ķīlniekus, var mīnēt pilsētu un dabūt izpirkumu.

Acīmredzot pārciestais stress bija padarījis Gepardu runātīgāku. Taču ne uz ilgu laiku. Viņš atsperīgi pielēca kājās, sataustīja Maksa roku, spēcīgi to paspieda.

- Tu divkārt izglābi man dzīvību. Esmu tavs parādnieks. Taču būs labāk, ja vairs netiksimies.

Pēc mirkļa viņš bija nozudis tumsā.

Makss savāca gaisu izlaidušo balonu un pielika sērkociņu. Audums uzliesmoja un acumirklī pārvērtās pelēkos pelnos. Tagad vajadzēja aprakt titāna baloniņu un tīties projām no Hondurasas. Šajā reizē eksfiltrācija bija paredzama bīstama un sarežģīta.

Makss pamodās komfortablā, labi iekārtotā dzīvoklī uz hidrauliskā matrača apkampies ar kailo Annu. Nebija nekādas Hondurasas, eksfiltrācijas, nekādu briesmu. Tās visas bija tālās, pagājušās dzīves atskaņas. Viņš tika veicis galvu reibinošas operācijas, riskējis ar savu ādu, ne reizi vien bijis par mata tiesu no nāves. Kā labā? Un kāpēc viņš pēkšņi bija sapnī redzējis Gepardu? Šo ļoti nepatīkamo, glumo tipu, kurš nemitīgi radīja draudus, tāpat kā klaburčūska, kas sildās saulē un, pat atrodoties miera stāvoklī, nāvējoši apdraud apkārtējos. Taču tā vismaz brīdina par savu tuvošanos un bez vajadzības pirmā neuzbrūk.

- Tu jau esi pamodies? - Anna atvēra acis un smaidīja. - Tev nekas nedarīja raizes, tev rādījās labi sapņi.

- Es tā vis neteiktu. Pamošanās atbrīvoja mani no daudzām problēmām.

Anna iesmējās.

- Vai mēs brauksim iepirkties?

- Protams, es taču apsolīju.

Pēc brokastīm Makss paņēma mīksto un komfortablo Peugeot-607, un viņi devās uz veikaliem. Blāvi spīdēja saule, centrā bija daudz cilvēku, galvenokārt ārzemnieki - afrikāņi, indieši, pakistānieši. Te katrs desmitais bija imigrants, sestdienā Trafalgāra laukumā nevar ieraudzīt nevienu britu un sadzirdēt angļu valodu. Iebraucēji izsauc radiniekus, draugus un paziņas, veido savas kopienas, atšķirībā no apdomīgajiem britiem intensīvi vairojas. Kas apdzīvos salu pēc piecdesmit, simt gadiem?

Viņi bija atbraukuši uz «Hērodu» - pašu dārgāko veikalu Londonā, bet varbūt arī pasaulē. Makss mūždien staigāja pa to kā pa muzeju. Pie sienām faraonu galvu bareljefi, aus-trumu mozaīkas, eskalatori, katrā stāvā ziediem rotāti bal-koniņi, no kuriem raugās grezni tērptas skulptūras. Plašas, gaišas tirdzniecības zāles, izdresēti, nevainojami ģērbti un simpātiski pārdevēji. Milzīgs preču klāsts. Vesela parfimērijas zāle, simtiem atvērtu flakoniņu, pārdevēji cits caur citu aicina klāt garāmejošās sievietes un smidzina viņām uz pastieptajām plaukstu locītavām smaržas un tualetes ūdeņus. Viņš palaida sievu brīvsolī, viņa izmēģināja kādas desmit smaržas un gandrīz visus flakonus nopirka.

Mēbeļu zālē Makss ilgi pētīja ēdamgaldu un 12 krēslus par 79 tūkstošiem mārciņu - gandrīz 160 tūkstošiem dolāru. Piemaskavā par tādu naudu var nopirkt gluži pieklājīgu mājiņu. Viņš bija bagāts cilvēks, taču atdot septiņus tūkstošus mārciņu par Annas izraudzīto visparastāko gleznu omāru un divām zivīm - viņam šķita liela muļķība. Karalisku zobenu vēl varētu par tādu naudu iegādāties!

Tad Anna pierunāja viņu nopirkt pavisam plakanu televizoru, ne biezāku par septiņiem centimetriem, vēl viņa izraudzījās sev divas kleitas un kurpes un vēl šādus tādus sīkumus. Makss tik tikko spēja vilkt laukā kredītkarti.

Nobeigumā viņi iegāja muzeju atgādinošā pārtikas nodaļā. Japāņu bārs ar neiedomājami dārgiem suši, atsevišķā vitrīnā konservi - zosu un pīļu aknu pastēte, turpat neuzbāzīgi un vienlaikus tālredzīgi izlikts «Sotern Barsak», ar ko tās ļoti piemēroti noskalot. Prāvi tomāti, pildīti ar karaliskajām garnelēm, avokado, pildīti veselām omāru spīlēm, vārīti un no vienas puses notīrīti omāri kā ģipša atlējumi uz planšetēm bioloģijas stundā. Milzīgi laša gabali mīklā, milzu šķīvji ar garnelēm majonēzē, desmitiem šķirņu olīvu, simtiem sieru, desmitiem šķirņu desu, šķiņķu, kūpināta un vī-tināta bekona. Makss nodomāja, ka «Hēroda» pārtikas nodaļa ir materializējusies ideja par pārpilnību komunismā. Tomēr... Elitāro sieru cēlajai smirdoņai klāt jaucās olīvu un kūpināto produktu skābenie aromātiņi, tas nozīmē, ka bagātīgās vitrīnas ik dienas netiek atjaunotas, lai gan sagatavotiem pārtikas produktiem tā ir obligāta prasība... Patiesi nav nekā ideāla šai pasaulē!

Anna prasmīgi iepirkās. Makss rimti noraudzījās viņas slaidā ķermeņa kustībās un nepievērsa uzmanību tam, kas notika visapkārt. Pirmajā acu uzmetienā nekas sevišķs te arī nenotika. Vēlāk zēns izveda pie mašīnas ratiņus ar iepirkumiem, izveicīgi pārkrāva tos bagāžniekā. Televizoru vajadzēja atvest pievakarē. Līdz tam laikam varēja iebraukt labā restorānā un paēst pusdienas. Bija diezgan silts, un, lai gan viņi brauca pret sauli, rēnie stari vairs nežilbināja acis.

***

Maskavā septembra saule nespīdēja spožāk kā Londonā. Tās atvēsušie stari atdūrās «Konsorcija» ēkā - milzīgā tumša stikla tetraedrā, kas pacēlās gandrīz pašā Maskavas upes krastā netālu no Zvirbuļu kalniem.

Izveidota par Komunistiskās partijas naudu PSRS sabrukuma laikā, starptautiskā firma «Konsorcijs» bija ņēmusi savā paspārnē bijušās PSKP CK atbildīgās amatpersonas, izlūkus un pretizlūkošanas darbiniekus, bez darba palikušos armijniekus. Tās līdzstrādniekiem bija sazarots sakaru tīkls un plašas iespējas dažādās jomās, turklāt visiem viņiem bija specifiska pieredze, operatīvā darba iemaņas, labas organizatora spējas. Varbūt tāpēc, varbūt iespaidīgā finanšu pamata dēļ, bet, visdrīzāk, pateicoties abu šo faktoru kopumam, «Konsorcijs» bija izvērties par varenāko konsultatīvi starp-niecisko organizāciju, tam bija sakari ārzemēs un ievērojams meitas uzņēmumu tīkls visā Krievijā. Tihodonskas rūpnieciskā banka bija viena no tā daudzajām «meitām».

Par «Konsorcija» starptautisko darījumu mērogiem un tā dibinātāju sastāvu biznesa aprindās klīda pieklusinātas leģendas. Mēļoja pat, ka bijuši laiki, kad pār «Konsorciju» un valsti valdījuši vieni un tie paši cilvēki. Firmas vadītāji to, protams, neapstiprināja, bet arī nenoliedza. Taču konfidenciālās sarunās ar kontrahentiem mēdza uzsvērt, ka parādus «Konsorcijs» iekasē kārtīgāk nekā Centrālā banka. Lai to apstiprinātu, minēja reālu faktu - Zaira bija atzinusi par neiespējamu divdesmitajā gadsimtā atdot trīsdesmit piecu miljonu kredītu Krievijai, turpretī divdesmit miljonu kredītu «Konsorcijam» atdevusi precīzi.

Uz dabisku jautājumu «Kāpēc?» ar smaidu atbildēja: «Tāpēc, ka mums dot pavēli par kodoltriecienu ir daudz vienkāršāk nekā oficiālām varas struktūrām. LIn izpilde tiks simtprocentīgi garantēta.»

Droši vien šis apgalvojums bija zināmā mērā pārspīlēts, taču, cik liels bija pārspīlējums, to neviens nezināja, tāpēc ar firmu centās nesaistīties. Savā darbībā «Konsorcijs» neņēma vērā likuma rāmjus un tāpēc darbojās efektīvi. Mūsdienās prasība arbitrāžas tiesā nekādi nav salīdzināma ar draudiem saņemt lodi galvā, tāpēc otrā metode ir krietni rezultatīvāka. Un firmas speciālisti varēja veikt visdažādākos darbus, arī ne gluži tradicionālus.

Tāpēc atstarojošais tetraedrs «Konsorcijs» slējās pāri Maskavai vareni un nesatricināmi. Vasarā saule pārvarēja stiklu aizsargtonējumu un ielauzās iekšā, apspīdēdama pa-drūmos kabinetus un likdama kondicionētājiem strādāt ar pilnu jaudu. Pašlaik tonējums pilnībā veica savu funkciju un saules zaķēnu veidā atstaroja gaismu, tāpēc bijušā PSKP CK atbildīgā darbinieka, tagadējā dibinātāju padomes priekšsēdētāja Goremikina milzīgajā kabinetā bija ieslēgta ne vien lustra, bet arī kabineta griestu apdarē paslēptās daudzās ha-logēnlampiņas.

Situācija kabinetā bija tik ļoti elektrizēta, ka izlādes dzirkstis lēkāt lēkāja, sajaukdamās ar saules staru atblāzmu. Zibeņus un pērkonus šķīla pats kabineta saimnieks, un tie tika tēmēti «Konsorcija» drošības dienesta priekšniekam Kai-mačenko un četriem viņa vietniekiem.

- Neveiksmes seko cita citai, un sākās tas sen, kopš gāja bojā Kurakins! Viņš krita postenī, viņu uzspridzināja mikroautobusā kopā ar vēl dažiem darbiniekiem, un kopš tā brīža viss darbs ir sagājis grīstē!

Pjotrs Georgijevičs Goremikins trieca pret galdu savu gaļīgo, pietūkušiem pirkstiem dūri, viegli iesvārstīdams daudzos priekšmetus, kas ietilpa viņa biroja aprīkojumā. Saspraudes, zīmuļi, pildspalvas, lineāls, miniatūrs skavotājs - tas viss iedžinkstējās un satrīsuļojās, un pat šī niecīgā skaņa bija sadzirdama kapa klusumā, kas iestājās pauzē pēc teiktā.

Visu spēcīgo, īsi apcirpto un pašpārliecināto vīriešu skatieni urbās grīdā, ko pēc sen pagājušās sešdesmito un septiņdesmito gadu modes klāja milzīgs paklājs. Šī detaļa nemaldīgi liecināja par kabineta saimnieku kā vecā kaluma cilvēku.

- Un, lūk, kliedzošs gadījums, kad kaut kāds idiots apgājis visus mūsu posteņus un publiski sadevis pa fizionomiju cienījamiem cilvēkiem!

Goremikins automātiski pataustīja uz vaiga kaula sarkanu rētu burta «G» veidā. Spēcīgie vīri vēl zemāk nokāra galvu.

Runāt pretī Pjotram Georgijevičam iedrošinājās tikai retais. Precīzāk - neiedrošinājās neviens, ja neskaita Kuraki-nu, kurš ar savu zvēra skatienu bija spējīgs nohipnotizēt ikvienu. Arī viņa vietā nākušais Atamanovs bija pazīstams ar savu neganto dabu, un arī viņš, kā baumoja, gājis iekšā šefa kabinetā bezmaz pa pusei pieliecies. Taču arī Atamanova vairs nebija starp dzīvajiem.

Pašreizējais DD priekšnieks Vladislavs Kaimačenko bija kautrīgi piemeties pašā priekšsēdētāja galda maliņā un maz atšķīrās no saviem padotajiem. Profesionāļu personības kļūst niecīgākas visās sfērās, un viņš acīm redzami nesniedzās līdz Kurakina un pat Atamanova līmenim. Arī viņam nepatika iebilst priekšniekam, bet tagad taču nāksies aizstāvēt amata godu.

Un, kaut arī jaunības gados armijā Vladislavs bija dienējis desanta triecienbataljonā, bet Atamanova laikā vadījis asās reaģēšanas grupu, tagad viņš nervozēja un, apkārtējiem nemanot, knibināja aproces spiedpogu sava zilā krekla piedurknei, kas bija izlīdusi no tēraudpelēkā uzvalka - par divtūkstoš dolāriem - piedurknes.

- Turklāt ne vienkārši sadevis pa fizionomiju - viņš gribēja mūs visus nogalināt, jo sita ar saindētu gredzenu! - Go-remikins turpināja dārdināt. - Labi, ka viņa stulbajā gredzenā bija beigusies inde. Tikai šīs nejaušības dēļ es patlaban sēžu savā vietā un nevis pateicoties drošības dienestam!

Pjotrs Georgijevičs pagrieza kailo, masīvo galvu uz Kai-mačenko pusi, un bezkrāsaino izvalbīto acu skatiens ieurbās Vladislava virsdegunē.

- Un kur skatās Kaimačenko un viņa cilvēki?

Nu bija īstais laiks. Reiz ar līdzīgu sajūtu Vladislavs bija izlēcis pretī šāvieniem no dārdoša, virs zemes sastinguša helikoptera. Tagad viņš tikai atrāvās no spiedpogas un ar spēcīgo delnu automātiski noglauda īso matu ezīti.

- Pjotr Georgijevič, tā situācija bija sen. - Platās, lāpst-veidīgās Kaimačenko plaukstas nogūla uz galda virsmas, bet pirksti sakrampējās kopā. Tagad ikviens no klātesošajiem labi varēja saskatīt locītavas vietā ietetovēto vilka rīkli piecrubļu monētas lielumā. Tādas zīmes kādreiz bija iedurstī-juši desanta triecienvienību kaujinieki. Mūsdienās daudzi «Konsorcija» apsargi uzskatīja par labo toni sagādāt šādu tetovējumu. Varbūt lai paglaimotu šefam. Tolaik «Konsorcija» drošības dienestu vadīja lija Sergejevičs Atamanovs. Taču, ja tā ņem, arī viņa vainas notikušajā nebija... Fokins bija FDD darbinieks, viņam bija ielūgums, viņš izgāja caur rāmi, un ieroci pie viņa neatrada. Kurš varēja iedomāties, kas viņam prātā? Vai arī par gredzenu ar indi!

Uzmundrinātie darbinieki izslējās, lai gan visi saprata, ka ne jau piecus gadus veci notikumi Goremikinā bija izraisījuši tādu niknuma uzplūdu; tas bija tikai iegansts. Bet, kas tik nopietns noticis šodien, to vēl būs lemts uzzināt.

- Vai jūs esat advokāts? - Goremikins sabozās, augstā piere savilkās grumbās. - Jūsu uzdevums ir nevis attaisnot citu kļūdas, bet gan nepieļaut savējās! Bet tajos notikumos ir arī daļa jūsu vainas, jo jūs bijāt Atamanova labā roka. Jeb vai jūs gribat, lai es uzskatītu jūs par nekompetentu cilvēku?

Vladislavs papurināja galvu. Patlaban viņš strēba sava priekšgājēja ievārīto putru, turklāt vēl nācās viņu attaisnot, zaudējot savu vērtību augstākās priekšniecības acīs. Kāda velna pēc?

- Es, protams, neesmu advokāts, Pjotr Georgijevič. Vienkārši tolaik, starp citu, tāpat kā tagad, katrs ara savu lauciņu. Es biju atbildīgs par fizisko drošību. Un tieši mans darbinieks spēja apturēt Fokinu. Un tas nepavisam nebija viegli. Es tur biju, Pjotr Georgijevič. Fokins līdzinājās satrakotam zvēram - milzīgs, spēcīgs, neprātīgām acīm... Viņš uzvedās kā no ķēdes norāvies, pieci vīri viņu nespēja savaldīt. Bet visapkārt - cilvēki, pilna zāle, ieroci lietot nedrīkst. Aļiks Malahovs attapa nomesties uz ceļa un izšaut no apakšas -trīs reizes, Pjotr Georgijevič. Viņš to diezgan stipri ievainoja un tādējādi glāba situāciju.

- Un kur tagad ir tas jūsu Fokins? - īdzīgi painteresējās Goremikins.

- Hm... Viņu notiesāja. Par huligānismu un slepkavības mēģinājumu.

Pjotrs Georgijevičs bargi savilka uzacis.

- To zina visi. Bet, kur viņš ir, jūs nezināt! Tad es jums pateikšu - bijušais apakšpulkvedis Fokins izcieta septiņu gadu ieslodzījumu speciālajā kolonijā nr. 7 Ņižņaja Tagilā, otrā vienība. Taču pirms pusotra gada tika nosacīti pirms termiņa atbrīvots.

Kaimačenko saprata, ka Goremikins speciāli bija studējis šo jautājumu un ir labāk informēts nekā viņš. Kāpēc šefam tas bija vajadzīgs? Ne jau nu lai demonstrētu savu pārākumu, par ko neviens no klātesošajiem jau tāpat nešau-bijās. DD priekšnieks necentās atbildēt, turklāt viņš nemaz nezināja, ko lai saka.

- Izkļuva brīvībā un dzīvo cepuri kuldams, lai gan neapšaubāmi ir pakļauts likvidācijai.

«Konsorcija» vadītājs atgāzās pret sava dziļā ādas krēsla augsto atzveltni un no augšas uzlūkoja Kaimačenko un visu viņa padoto svītu. Līdz kamēr viņu galvas atkal nokārās pret krāšņo paklāju.

- Vai jūs skatāties televizoru? - Goremikins pēkšņi iejautājās.

Tik krasa tematu maiņa galīgi izsita visus no sliedēm.

- Nav jau laika, Pjotr Georgijevič, - visu vietā atbildēja Kaimačenko, cerēdams, ka tādējādi ir netieši paslavējis gan sevi, gan padotos.

- Derētu gan paskatīties. No nākamās nedēļas sāks rādīt interesantu seriālu. Ļoti interesantu!

Goremikins atkal trieca dūri galdā.

- Tur visi varoņi būs pazīstami - gan Fokins, gan Kar-danovs, gan mēs absolūtu stulbeņu un idiotu lomā!

- Kā? No kurienes?

- Tā nu tas ir! Un es vēl nemaz nezinu, ko viņi tur safil-mējuši.

DD vadītāji apjukuši saskatījās. Ar tādiem gadījumiem viņiem nebija nācies saskarties.

- Par Fokinu es neiedomājos nejauši, - atkal ierunājās Goremikins. - Viņš, tāpat kā jūs, ļāva izsprukt Kardano-vam.

Vienu nepatīkamu priekšsēdētāja uzsāktu tematu nomainīja cits, ne mazāk nepatīkams. Taču arī ar Maksa Kardanova lietu Kaimačenko bija netiešs sakars - ar to nodarbojās Ku-rakins, bet pēc tam - Atamanovs. Un, iespējams, tieši tāpēc šķīrās no dzīves. Ne velti Goremikins tagad aizskāra šo tematu un pieminēja Kardanovu. Ka tikai nevajadzētu sekot savu priekšgājēju pēdās. Kaimačenko juta, ka viņam nosvīst delnas. Un arī kakls zem ciešās apkaklītes.

- Cerams, jūs zināt, kur patlaban atrodas Kardanovs? -Šefa jautājums noskanēja kā uz Kaimačenko kakla nokritis asi trīts giljotīnas asmens.

«Tātad mūsu senos grēkus «Konsorcija» vadītājs atgādina saistībā ar Kardanova lietu,» Vladislavs noprata. Viņa skatiens kavējās pie paša kopā sakļautajiem pirkstiem ar īsi apgrieztiem nagiem.

- Viņš ir... ārzemēs. Visdrīzāk - Anglijā.

Izrādās, ka arī šī informācija Goremikinam jau bija zināma. Ja Vladislavs cerēja ar savu informētību mazināt šefa dusmas, tad viņš maldījās. Pjotrs Georgijevičs sprāgtin uzsprāga kā trotila stienītis. Viņa aurošana piepildīja plašo kabinetu, uzdeva pa bungādiņām un atbalsojās no skaņu klusinošiem paneļiem apšūtajām sienām.

-Jā, viņš ir Anglijā, lai velns jūs parauj! Pēdējā mēneša laikā viņš «Hērodā» ir iepircies par astoņdesmit tūkstošiem mārciņu! Bet nesenajā ieroču izsolē iegādājies retu skotu zobenu par simt divdesmit tūkstošiem! Tā ir mūsu nauda! Un tikai tie tēriņi, kuriem mums izdevies izsekot!

Goremikins pielēca kājās un piegāja cieši klāt nokārtu galvu sēdošajam bijušajam desantniekam. Pēc sena armijas laiku ieraduma viņš piecēlās.

- Pavēlēsit veikt akciju «L»?

- Man viņa līķis nav vajadzīgs! Viņš ir vajadzīgs dzīvs, lai jods jūs sasper! Izraujiet viņu kaut no zemes! Pārāk daudz mūsu naudas viņš ir aiznesis savā knābī! Un pārāk daudz derīgas informācijas - galvā. Jūs mani sapratāt, Kaimačenko?

Vladislavs neattapa, ko atbildēt, vai arī vārdi vienkārši iestrēga viņam kaklā; lai nu kā, bet tā vietā, lai balsī atbildētu uz Pjotra Georgijeviča jautājumu, viņš vienkārši piekrītot pamāja ar galvu. Kā ķīniešu leļļuks.

Priekšsēdētājs atgriezās pie sava krēsla, taču apsēsties nesteidzās.

- Jūs esat brīvi, - viņš gurdi izmeta, un, pārlaižot skatienu visiem «Konsorcija» drošības dienesta darbiniekiem, piemetināja: - Ejiet un strādājiet pie izvirzītajiem uzdevumiem.

Tā arī nebilduši ne vārda, būdīgie vīri ar spēcīgajiem kakliem reizē piecēlās no iesēdētajām vietām un ātri virzījās uz durvīm. Arī Kaimačenko piecēlās, lai noslēgtu šo uzvarēto gājienu. Tajā vietā, kur tikko bija atradušās viņa kopā sažņaugtās rokas, nosvīdušās delnas bija atstājušas lielu mitru plankumu.

Salicis rokas aiz muguras un nedaudz šūpodamies uz pirkstgaliem, Goremikins ar skatienu pavadīja padotos. Pa durvīm izgāja Ļipatovs, aiz viņa Šaškovs, tad Pihoņins, Ļu-tovs. Kaimačenko jau spēra kāju pār slieksni, kad aiz muguras atskanēja klusināta balss:

- Vladislav Igorevič!

Šefam patika efekti. Viņš labi pārzināja vecās filmas un no galvas zināja papuča Millera frāzi: «Bet jūs, Štirlic, es palūgšu uzkavēties!»

DD priekšnieks apstājās un nedroši pagriezās uz kreiso pusi.

- Bet jūs es palūgšu uzkavēties!

Šoreiz Goremikina balss skanēja tik saldeni, ka Vladislavs kļuva vēl tramīgāks. Durvis aiz kolēģiem aizvērās, bet Pjotrs Georgijevičs turpināja klusēt. DD priekšnieks paspēra dažus nedrošus soļus atpakaļ pie galda. Nogaidoši vērās Goremikinā.

- Šķiet, ka mēs jums maksājam trīsdesmit tūkstošus dolāru? Katru mēnesi? - galu galā dibinātāju padomes priekšsēdētājs pārtrauca klusumu. - Vai jums pietiek?

Arī šis jautājums nekā laba nesolīja. Diez vai, ja atbilde būtu negatīva, šefs piedāvātu viņam paaugstināt algu.

Līdzīgi kurlmēmam, Kaimačenko atkal pamāja. Starp citu, Goremikins nemaz negaidīja no viņa konkrētu atbildi. Jautājums bija gluži retorisks.

- Kurakins un Atamanovs gāja bojā kaujas postenī, un jūs stājāties viņu vietā. - Nevajadzēja būt apveltītam ar unikālu prātu un muzikālo dzirdi, lai uztvertu Goremikina balsī draudīgas notis. Katrs Pjotra Georgijeviča sacītais vārds tagad skanēja kā žvadzoņa, kas rodas, pārbīdot aizslēgu. - Par trīsdesmit tūkstošiem arī jums atradīsies aizstājējs. Vai jums ir skaidrs, Kaimačenko?

Vladislavam viss bija skaidrs. Tagad no Maksa Karda-nova personas, kas nebija bijusi pa zobam tādiem sava amata profesionāļiem kā Kurakins un Atamanovs, bija atkarīga viņa - Vladislava - nākotne. Viņa darbs, karjera... Varbūt pat dzīvība? Pjotrs Georgijevičs nebija tas cilvēks, kurš mētāsies ar tukšiem draudiem.

- Skaidrs, - Kaimačenko neskanīgi atbildēja nodevīgi trīcošā balsī un, apstiprinot to, ka viņam patiešām viss ir absolūti skaidrs, pamāja ar galvu trešo un, paldies dievam, pēdējo reizi. - Vai drīkstu iet, Pjotr Georgijevič?

- Jā, ejiet. - Tikai tagad Goremikins nolaidās savā ādas krēslā. Šķita, ka Kaimačenko persona bija pārstājusi viņu interesēt un viņa domas jau nodarbina kas cits. Tomēr viņš nosauca pakaļ DD priekšniekam, kurš jau bija pagriezies pret durvīm: - Un informējiet mani par notiekošo, Kaimačenko. Kolīdz parādīsies jaunas ziņas par Kardanovu - nekavējoties nāciet personiski pie manis.

Vladislavs pārlieku aši pameta padomes priekšsēdētāja kabinetu. Atpogājis pogu un palaidis vaļīgāk kaklasaites mezglu zem krekla apkaklītes, Kaimačenko soļoja prom pa garo, šauro gaiteni, garām caurspīdīgajai sienai, caur kuru blāvi vīdēja apkārtējā pasaule.

Ātrgaitas lifts noveda viņu no divdesmitā stāva līdz otrajam. DD priekšnieka kabinetā gaidīja visi četri viņa vietnieki. Vietnieks ārējās drošības jautājumos Ļutovs stāvēja pie loga, smēķēdams cigareti un uzmanīgi birdinādams pelnus uz pavērtās delnas raupjās, gandrīz nejutīgās ādas. Žaketi Ļutovs jau bija noģērbis, un atlētiski veidotais jaunais cilvēks, kurš bija izgājis cauri abiem Čečenijas kariem, stāvēja baltā bītlenē, ar kuru krasi kontrastēja ieroča maksts melnā siksna.

Pie lielajam piebīdītā mazā galdiņa krēslā sēdēja Dmit-rijs Saškovs, kurš bija nomainījis Kaimačenko asās reaģēšanas grupas vadītāja amatā. Divdesmit septiņus gadus vecs, īsi apcirptiem gaišiem matiem un spēcīgu kaklu, viņš pētīja sienas kalendāru ar līdz jostasvietai kailām, toties bruņotām un kamuflāžas biksēs tērptām meičām. Bija grūti pateikt, kas vairāk piesaistīja viņa uzmanību - apaļīgās krūtis ar sārtajiem galiņiem vai «strong» arbalets rokās vienai daiļavai un eksperimentālā pistole «gjurza» - otrai.

Saškovam iepretī bija novietojies augumā nelielais fiziskā nodrošinājuma grupas priekšnieks Romāns Ļipatovs. Bijis bokseris, reiz tik tikko neiesēdināts cietumā par ielas kautiņu, viņš kaitināja Saškovu ar to, ka vienīgais no brigadieriem bija pieskaitāms «žakešu» kategorijai. Tā zināmās aprindās dēvē caur un caur civilus ļautiņus, kuri nekad nav dienējuši armijā, nav bijuši nekādā sakarā ar specvienībām un nekad nav piedalījušies kara darbībās. Tomēr šie «trūkumi» netraucēja Romānam efektīvi nodrošināt «Konsorcija» VIP darbinieku personisko apsardzi un veiksmīgi risināt visas ar to saistītās problēmas.

Vietnieks iekšējās drošības jautājumos Igors Pihoņins, kādreizējais militārās pretizlūkošanas darbinieks, sēdēja nedaudz atstatu zemā, dziļā klubkrēslā. Viņa garās kājas bija salocījušās gandrīz vai kā sienāzim, tā ka ceļgali atradās bezmaz vai vienā līmenī ar šauri pastiepto - kā zobbir-stes galviņa - seju, bet uz augšu sarautās bikses atklāja kailus ikrus. Rokā viņš turēja brūnu cigarillu, taču atšķirībā no Ļutova Igors nesteidza to aizsmēķēt.

Četri tramīgu acu pāri pacēlās, kad atskanēja ātro, plašo soļu troksnis, četri trenēti augumi saspringa, grasīdamies sveikt priekšnieku, bet strauji ienākušais Vladislavs nevērīgi pameta ar roku, un darbinieki palika savās vietās.

«Konsorcija» drošības dienesta priekšnieks apgāja masīvajam galdam un nozvēlās hromā spīdošajā krēslā. Ļutovs novērsās no loga. Sabēra pelnus no delnas puķupodā un nopurināja rokas.

-Jūs jau nopratāt, ka ož pēc sviluma, - Kaimačenko bez jebkāda ievada iesāka, sakodis zobus un raidīdams skatienu bultas pa kārtai katram no vietniekiem. - Teikšu atklāti, es nekad vēl nebiju redzējis Pjotru Georgijeviču tik niknu. Tāpēc - jokus pie malas! Nepabeigtas vasarnīcas, jaunas mašīnas, mīļākās un kūrortus - visu pie velna! Strādāt divdesmit četras stundas diennaktī! Rukāt kā tētim Karlo! Vai visiem skaidrs?

- Skaidrs, šef! - noskaldīja Saškovs, un visi pārējie atbalstīja viņa žestu.

- Tas labi, - Kaimačenko apmierināti pamāja. - Kas mums zināms par Kardanovu?

- Viņš ir Anglijā, - Ļutovs atbildēja.

- Tu esi idiots, vai?! - Kaimačenko uzsprāga, pirkstiem ieķēries krēsla elkoņu balstos kā ērglis ilgi kārotā laupījumā. - Es pats to pateicu Goremikinam pirms dažām minūtēm. Vai tad tu nedzirdēji? Kur viņš dzīvo, ar ko kopā? To es tev jautāju!

- To es nezinu, Vlad, - Ļutovs aizvainots noteica. - Mēs viņu neesam meklējuši. Nebija tāda rīkojuma.

Ļutovs bija vienīgais, kurš drīkstēja uzrunāt priekšnieku vārdā, - viņi kopā bija dienējuši gaisa desantniekos. Turklāt no pašiem sākumiem, kad gan viens, gan otrs bija zaļš salātiņš.

- Bija rīkojums, nebija!

Kaimačenko pirmās dusmas bija pāri, un viņš kļuva nedaudz pielaidīgāks.

- Kāda starpība. Tagad rīkojums ir dots pilnā apjomā. Viņš jādabū no Anglijas šurp!

- Tas nebūs viegli izdarāms. Es to puisi atceros no iepriekšējām lietām pie Atamanova. Viņš...

- Es arī viņu atceros, - Vladislavs pārtrauca biedru. - Pietiek čīkstēt! Kam ir priekšlikumi?

Pihoņins nokremšļojās.

- Kad es mācījos specinstitūtā, mēs operatīvajā psiholoģijā pētījām kādu lietu. Mūsu pārbēdzējam Marseļā piespēlēja aģentu, kas piedzirdīja viņu līdz nemaņai, iebāza kabatā jūrnieka pasi, iesēdināja taksometrā un aizveda uz ostu. Tur tieši stāvēja mūsu kravas kuģis «Akadēmiķis Pavlovs». Mūsu virsnieks sardzes matroža izskatā sagaidīja viņus uz robežkontroles līnijas un uzveda piedzērušo «biedru» uz kuģa. Robežsargi par to neizbrīnījās - jūrnieki ostās bieži vien pietempjas līdz ūkai, bet krievu kāre uz degvīnu ir pazīstama visā pasaulē.

Vietnieks iekšējās drošības jautājumos apklusa, uzlūkoja visus pēc kārtas un paskaidroja:

- Taču āķis te slēpjas apstāklī, ka padomju jūrnieki ārzemēs neplītēja. Un neatgriezās pa vienam vai diviem - viņus laida laukā tikai pa pieciem ar vecāko priekšgalā, kurš bija atbildīgs par ikvienu pārkāpumu. Ja franči to būtu ņēmuši vērā, operācija būtu izgāzusies. Pretizlūkošanas dienests to droši vien zināja, bet robežapsardzes policija - ne!

- īsāk, Sklifosovski! - Kaimačenko viņu pārtrauca.

- Pārbēdzēju uzveda uz kuģa, ietupināja tauvu kastē -tas ir tāds mazītiņš būcenītis kuģa priekšgalā mūsu virsnieks viņu nemitīgi dzirdīja, tā ka viņš atjēdzās tikai Odesā. Pēc tam viņu tiesāja un nošāva.

- Un kas tad ir? - Kaimačenko aizkaitināts vaicāja.

Pihoņins samulsa. Viņš bija cerējis, ka tiks uzslavēts.

- Kā būtu, ja arī mēs tā izdarītu? Izsekotu to Kardanovu, sagūstītu, iedabūtu kuģī. Var jau speciāli noīrēt kādu tvaikoni vai jahtu.

- Jā, laba doma! - Ļipatovs pasmaidīja.

- Pareizi, - biedrus atbalstīja Saškovs un nogaidoši paraudzījās Ļutovā.

Tas šaubīdamies nogrozīja galvu.

- Sūdīgi! - Kaimačenko sulīgi nolamājās. - Tas viss ir pilnīgs bleķis! Kurš no jums precīzi zina, kur viņš ir? Kā jūs domājat saņemt viņu ciet Londonā? Tā vis nav nekāda

Saranska, Pīters vai Maskava, tur cilvēkus nemēdz nolaupīt un desmitiem slaktēt nost kāpņutelpās. Un vēl - kurš no jums ir tāda mēroga operāciju speciālists?

- Toreiz bija cits vēsturiskais laikmets, - iejaucās Ļutovs. - Maskavas roka bija gara, drošības garantēšanā piedalījās visa valsts - gan kuģu apkalpes, gan pasažieri, ikviens pilsonis, pie kura mēs vērsāmies. Bet kurš gads ir tagad? Rokas ir kļuvušas īsas, disciplīnas nav, mums neviens nepalīdzēs. Mūsdienās tāda operācija ir kļuvusi nereāla!

- Labi, ka vismaz Pāvels apjēdz - kas un kā! - Kaimačen-ko nikni noteica. - Es izdzīšu jūs uz ielas, varēsit izsekot neuzticīgus vīrus. Izskatās, ka nekam vairāk jūs nederat!

Igors Pihoņins nodūra acis un ņēmās aplūkot savu ciga-rillu. Viņš tēloja izsmalcinātu inteliģentu, lai gan nezināja, ka jāvalkā garākas zeķes. Un viņam bija grūti savaldīties. Spēcīgie pirksti neviļus burzīja cigarillu, brūnā tabaka bira viņam uz biksēm. Saškovs un Ļipatovs pūlējās izlikties, ka viņiem nav nekā kopēja ar noraidīto ideju. Visi gaidīja priekšnieka lēmumu. Taču arī viņam nekas jēdzīgs nenāca prātā.

- Ejiet uz savām darba vietām un domājiet! - viņš strupi pavēlēja. - Mājās neviens neiet! Visus priekšlikumus darīt man zināmus nekavējoties!

***

Ikviena kārtīga personiskā lieta ietver sevī neizsmeļamu un nenovecojošu informāciju. Mapē ar Kardanova lietu sen nekas nebija nācis klāt, par pēdējo lapu bija kļuvis izgriezums no avīzes par mistera Tompsona izbraukšanu uz Londonu. No fotogrāfijas pretī raudzījās nevis kaut kāds Tompsons, bet gan Makss Kardanovs. Viņam bija daudz vārdu, taču tie visi bija operatīvie pseidonīmi. Viņš daudzreiz bija ticis iegāzts, taču par fiktīvu personu tā arī nebija kļuvis. Ar uzvārdu Tompsons viņš piedzima Londonā, viņa vecāki bija nelegāli padomju izlūki. Arī uzvārds Tompsons bija operatīvais pseidonīms. Viņš bija cilvēks bez vārda. Tomēr pats dzimšanas fakts Londonā bija neapstrīdams, un tas deva viņam iespēju dabūt Anglijas pilsonību.

Vladislavs Igorevičs Kaimačenko lēni šķīra lapas, pārlasīdams to, kas viņam bija labi zināms. Taču vecais materiāls, aplūkots jaunā gaismā, atklājās no pavisam nepazīstamas puses. Bija trīs naktī, acis lipa ciet, taču Kaimačenko cītīgi grauzās cauri mašīnraksta teksta līdzenajām rindiņām un rokraksta deformētajiem burtiem. Viņš aizvien vairāk uzzināja par savu tālo pretinieku.

Makss ir labi sagatavots, viņš veicis daudzus sarežģītus uzdevumus, minētus citās lietās, kas noglabātas speciālo dienestu bruņotajos seifos vai sadedzinātās to galēji skandalozā satura dēļ. Viņš bija iemācīts šaut un nogalināt, konspirēties, viņš bija ticis zombēts, daudzkārt iedarbojoties uz viņa zemapziņu.

Kaimačenko sāka mērķtiecīgi pētīt zombēšanas tēmu. Tieši tur varēja rast atslēdziņu Tompsonam-Kardanovam! Taču orientēties tik specifiskā jautājumā nebija viegli. Tātad - kurš strādāja šajā jomā? Tā, lūk - profesors Broņislav-skis, psihiatrs, zinātņu doktors, pilnā apjomā pieejami slepenie dati. Te arī ir atslēdziņa, bet varbūt - mūķīzeris, nav svarīgi. Viņš nospieda selektora taustiņu.

- Pāvel, ienāc pie manis!

- Jā, šef, - Ļutovs tūdaļ atsaucās.

Kārtības labad Kaimačenko apzvanīja pārējos vietniekus un apjautājās, kādi priekšlikumi radušies. Kā jau varēja sagaidīt, tādu nebija. Taču viņi godprātīgi cīnās ar miegu, neguļ viņus gaidošie šoferi un apsargi, droši vien nomodā ir arī viņu vadītās brigādes. Visi gaida, visi ir gatavi rīkoties. Jādod tikai komanda.

Durvis strauji atvērās.

- Klausos, šef!

Uz sliekšņa stāvošais Pāvels izskatījās tā, it kā nekādu nogurumu nejustu. Vladislavs pasniedza viņam papīra lapu.

- Te būs uzvārds un adrese. Uzmeklē šo cilvēku un atved šurp.

- Tūdaļ?

Kaimačenko dažas sekundes pārlika.

- Nē, no rīta. Teiksim, pulksten astoņos. Tā kā esi saņēmis uzdevumu, vari arī maķenīt nosnausties. Pārējiem neko nesaki. Lai strādā.

- Profesors Broņislavskis, - Ļutovs skaļi izlasīja un jautājoši paraudzījās šefā.

- Jā, manuprāt, viņš savā galvā glabā milzum daudz atslēdziņu milzum daudz slepenām durtiņām.

- Es visu sapratu, šef.

Pāvels nozuda, un Kaimačenko atlaidās atpūsties, uz vietas iegrimdams smagā miegā.

***

Broņislavskim bija krietni pāri sešdesmit. Bijis viņš atslēdznieks, namdaris vai šoferis, tad jau vairs nevarētu stingri turēt rokās āmuru, ēveli vai stūres ratu. Tātad būtu pensijā un vilktu nožēlojamu eksistenci, visu aizmirsts un nevienam nevajadzīgs. Taču profesoram galvenais amata instruments ir galva, kas Broņislavskim darbojās nevainojami. Viņš strādāja par pasniedzēju divos institūtos, vadīja aspirantus un konsultēja psihiatriskajā klīnikā. Tātad diezgan labi pelnīja, bija pieprasīts un ar dzīvi apmierināts. Lai turētos pretī vecumam, viņš katru rītu nogāja kājām piectūkstoš soļu - stingri pēc soļu skaitītāja -, tad gāja kontrastdušā un devās uz darbu, turklāt viņam pakaļ allaž tika atsūtīta mašīna.

Taču šorīt pastaiga izpalika. Tikko viņš bija iznācis pa durvīm, ceļu aizšķērsoja raženi noaudzis jauns specifiska izskata cilvēks - vai nu no bandītiem, vai no tiem, kuri viņus apkaro. Lai cik dīvaini, šie antipodi izskata ziņā ir līdzīgi, un pēdējā laikā atšķirība starp tiem aizvien vairāk un vairāk izzuda.

- Profesors Broņislavskis? - jaunais cilvēks pieklājīgi apvaicājās, lai gan šī pieklājība nespēja maldināt pieredzējušo psihiatru.

- Jā. Domāju, ka jums tas ir zināms.

-Jūs aicina uz konsultāciju «Konsorcijā». Kādreiz jūs mēdzāt mūs konsultēt. Vai atceraties?

Izdzirdis vārdu «Konsorcijs», psihiatrs parāvās sānis un tramīgi palūkojās visapkārt.

- Es sen vairs nestrādāju pēc šīm programmām! Es neko par tām nezinu un neko nevaru palīdzēt.

Ļutovs samiernieciski pasmaidīja.

- Pastāstīsit to visu manam priekšniekam, un es atvedīšu jūs atpakaļ. Jūsu laiks visviens tiks apmaksāts.

Profesora rokā pati no sevis iegūla simt dolāru banknote.

- Es esmu niecīgs cilvēciņš, mani atsūtīja jums pakaļ, un, ja es neizpildīšu uzdevumu, man būs nepatikšanas.

Paša Ļutovs samērā veiksmīgi tēloja antiņu, taču apvest ap stūri veco lapsu bija grūti, vēl jo vairāk tāpēc, ka tepat netālu stāvēja BMW un liels, melns džips, no kuriem laukā lūkojās tādas pašas specifiskas sejas kā profesora sarunas biedram. Tie puiši neizskatījās ar pliku roku ņemami. Turklāt simt zaļo bija gluži pieklājīgs honorārs par vienkāršu konsultāciju.

Broņislavskis saprata, ka pats sevi mierina, melīgi motivēdams savu lēmumu. Patiesībā viņam nav izvēles, šie ļaudis var aizvest viņu visur kur un izdarīt ar viņu visu, kas vien ienāks prātā.

- Labi, jaunais cilvēk, lai nesagādātu jums nepatikšanas, es braukšu jums līdzi.

- Ļoti jauki, - Paša atplauka. - Liels paldies jums!

Pēc stundas profesors iegāja «Konsorcija» drošības dienesta priekšnieka kabinetā. Viņš ziņkārīgi palūkojās apkārt. Šajā kabinetā bija sēdējis Kurakins, un kopš tā laika te maz kas bija mainījies. Tikai tagad te sēdēja cits cilvēks.

- Labdien, profesor! - Laipni smaidīdams, Kaimačenko iznāca šaipus galdam viesim pretī. - Kā jums klājas? Kā ar veselību?

- Paldies, adekvāti manam vecumam, - profesors diplomātiski atbildēja. - Jums gan vērojama pārpūle un aizraušanās ar tonizējošiem preparātiem. Atzīstieties - jūs taču lietojat fenamīnu?

- Bravo, profesor! - DD priekšnieks teatrāli paplaukšķi-nāja. - Uzreiz jūtama vecā labā VI3D skola.

Broņislavskis tikko manāmi pasmaidīja. Šis demonstratīvais uzbrukums bija tiešs un primitīvs paņēmiens. Tas domāts vienkāršiem ļaudīm. Ļoti vienkāršiem. Taču attiecībā uz psihiatrijas doktoru šai bultai nebija lemts trāpīt.

- Beidzamajā laikā esmu sācis slikti dzirdēt. Taču skola man patiešām ir laba. MVU Psiholoģijas fakultāte, tad Medicīnas institūts ar specializāciju psihiatrijā, taču ne jau tādēļ jūs piecēlāt mani tādā agrumā, lai interesētos par manām mācībām un veselību. Bet kāpēc tad?

Profesora seja palika absolūti neitrāla. Viņš tikpat tieši un atklāti raudzījās skarbajā, enerģiskajā bijušajā desantniekā. Un tas sajuta pretī strāvojošu enerģiju.

- Un tā - ko jūs vēlējāties uzzināt? - profesors atkārtoja savu jautājumu.

- Aprunāsimies par vienu no jūsu pacientiem.

- Par kuru tieši? - Broņislavskis kļuva tramīgs.

- Par Kardanovu. Maksu Kardanovu.

Šoreiz bulta trāpīja mērķī, un Broņislavskis sāpīgi saviebās. Atmiņas par to jauno cilvēku bija pārāk netīkamas. Kaut viņš nekad nebūtu ar viņu saticies un strādājis ar viņa zemapziņu!

- Jā, es viņu atceros. Man viņa dēļ iznāca nepatikšanas. Tādas, kādu neviena cita dēļ nav bijis. Mani gandrīz nogalināja!

- Jums taču bija tieša saskare ar viņa personības modifikāciju? Tāpēc līdzīgs rezultāts nav nekāds brīnums.

- Es esmu tikai šļirce, jaunais cilvēk. - Profesoram ne reizi vien bija nācies attaisnoties ar šo frāzi. Pareizāk - mēģināt attaisnoties. - Es neesmu atbildīgs par dūriena sāpēm un zāļu iedarbību. Taču jūs gribat šļirci padarīt par patstāvīgu figūru un visu atbildību novelt uz maniem pleciem. Es vairs nestrādāju un nodarbojos ar pavisam ko citu... Ko jums no manis vajag?

Kaimačenko piegāja viesim pavisam cieši klāt un pārliecās viņam pāri ar savu muskuļoto, trenēto ķermeni.

- Kardanovs patlaban atrodas Anglijā, bet mums viņš jādabū atpakaļ uz Krieviju! - viņš ar uzsvaru sacīja. - Viņš darbojās tik atbildīgā jomā, ka tad, kad viņu zombēja, noteikti vajadzēja izdomāt kādu āķi drošībai. Gadījumam, ja viņš izietu ārpus kontroles. īsāk - norautos no āķa. Tā zivs nedrīkst peldēt, kur iedomājas. Droši vien ir kāds rezerves variants, paņēmiens, kā atgriezt viņu atpakaļ. Un jūs to labi zināt, jo tieši jūs noņēmāties ar viņa apziņu.

- Drīzāk gan - ar zemapziņu, - Broņislavskis taktiski pārlaboja sarunas biedru.

- Nav svarīgi. - Kaimačenko atmeta ar roku. - Svarīgi ir tas, ka jūs vairākkārt viņu zombējāt, ievietojāt mākslīgus atmiņu blokus, bet īstos izdzēsāt. Sauciet to, kā gribat. Man ir vienalga. Galvenais - dabūt viņu atpakaļ. Atsaukt uz mājām. Turklāt no vairāku tūkstošu kilometru attāluma.

Broņislavskis raudzījās sānis un saspringti par kaut ko domāja. Taču viņš saprata, ka bezgalīgi klusēt nevarēs. Šie puiši viens un divi ielaidīs viņam patiesības serumu, bet pēc tam nožmiegs un līķi iemetīs kanalizācijas lūkā.

- Es gaidu, cienītais!

Tagad Kaimačenko balsī nebija ne vēsts no pieklājības vai cieņas. Tikai pārākums un draudi.

- Jā, - Broņislavskis beidzot pamāja. - Atgriešanās kods. Kāds es biju muļķis, kad ķēros pie tās lietas! Bet toreiz atteikties nedrīkstēja.

- Arī tagad nedrīkst atteikties! - Kaimačenko skarbi noteica. - Kas tas ir par kodu?

- Drošībai. Jūs visu pareizi pateicāt. Katrā hipnozes seansā Kardanova zemapziņā tika iekodētajaavēle, kas liek atgriezties mājās. Ja tā tiek aktivizēta, objektam jāatgriežas no jebkuras vietas pasaulē.

- Interesanti. Un kā šo kodu lai aktivizē?

- Ikvienā iespējamā ceļā. Signālu kopums var tikt iekļauts mūzikā, video, pat vienkāršā telefona zvanā, - Broņislav-skis paskaidroja.

Kaimačenko nošņirkstināja zobus.

- Ja tikai zinātu numuru, pa kuru piezvanīt, - viņš noburkšķēja sev zem deguna, taču profesors to sadzirdēja. Un noplātīja rokas.

- Tur es jums nevaru līdzēt, - profesors gandrīz pa zilbēm noskandēja. Vladislavs vēroja, cik lēni kustas viņa lūpas. - Un, uzsveru, garantēt, ka atgriešanās pavēle iedarbosies, arī nevaru. Viņš tik daudz reižu tika kodēts un atkodēts...

- Iznāk, ka jūs neko nevarat! Dīvaini, profesor. Ļoti dīvaini. Ceru, jūs saprotat, ka ar mums nav nekādi joki?

- Man nepatīk jūsu tonis. Un visa šī lieta nepatīk. Ar šo cilvēku saistītās epizodes bojā manu biogrāfiju. Es jūtos vainīgs. Un cik pazemojumu man šīs lietas dēļ nav bijis jāpārcieš! Arī tagad mani atrāva no rīta pastaigas un atstiepa šurp piejums kā tādu kucēnu!

- Nomierinieties, biedri šļirce! - Kaimačenko piecēlās kājās un iznāca šajā pusē savam darba galdam. Viņam nepatika vārguļi un ņergas. - Par visu atbildu es! Starp citu - kur viņš atgriezīsies?

«Konsorcija» drošības dienesta priekšnieka roka ieslīdēja bikšu kabatā pēc cigaretēm.

- Nezinu. - Arī Broņislavskis nervozi piecēlās un demonstratīvi noplātīja rokas. - Katrā ziņā ne jau nu uz jūsu kabinetu. Viņš atgriezīsies tajā vietā, ar kuru viņam saistās pašas spēcīgākās atmiņas.

Profesors uzlika cepuri, likdams noprast, ka saruna ir beigusies. Viņš jau tā bija pateicis vairāk nekā nepieciešams. Un katrā ziņā jau nu vairāk nekā par simt dolāriem.

Kaimačenko arī uzskatīja, ka vairāk nekā interesanta neuzzinās. Viņa domas pārslēdzās uz priekšā stāvošo darbu.

- Tātad viņš atgriezīsies pie sava skuķa, - klusi noteica Vladislavs un atkal pasniedzās pēc Kardanova lietas.

Taču tūdaļ pat attapās, ka Broņislavskis vēl nav aizgājis, un ar laipnu smaidu vērsās pie viesa:

- Liels paldies, profesor! Jūs mums ļoti palīdzējāt. Piedodiet, ja es izturējos asi. Es divreiz tiku kontuzēts.

Viņš pavadīja profesoru līdz durvīm, pa ceļam ieslidinot viņa kabatā dažas banknotes.

- Tūdaļ jūs ar godu nogādās mājās. Mēs vēl piejums vērsīsimies. Pagaidām sagatavojiet savu atgriešanās kodu. Jebkurā veidā.

Broņislavskis uzelpoja. Šie skarbie puiši vismaz labi maksā. Cilvēki, ar kuriem viņš bija strādājis agrāk, izturējās pieklājīgāk, taču naudas vietā baroja viņu ar runām par komunista pienākumu.

- Es sagatavošu vairākus variantus. Verbālā formā. Teiksim - radio pārraidei un telefona sarunai. Bet jums jānosaka precīza objekta atrašanās vieta.

Kaimačenko iesmējās un papliķēja viņam pa plecu.

- Katrā ziņā, profesor. Man patīk tādi cilvēki. Re, ko no-īmē vecā labā valsts drošībnieku skola.

Šo frāzi Broņislavskis uztvēra kā komplimentu.

Palicis viens, Kaimačenko no jauna iegrima Kardanova lietas pētīšanā. Tā, te būs - Maša! Pastāvēja aizdomas, ka viņa nodevusi Rinatu un viņa cilvēkus, kuri tika nogalināti apšaudē Antibā. Bija pat doma ar viņu izrēķināties, taču vadība plānu «L» neapstiprināja - atriebība nav racionāla. Kur viņa ir tagad, nav zināms, taču viņš izrakstīja iepriekšējo adresi. Cilvēkam ir grūti bez pēdām nozust apkārtējo vidū. Tam nepieciešama īpaša sagatavotība vai valsts atbalsts. Ne viena, ne otra tam skuķim nebija. Tas nozīmē, ka viņš to atradīs! Jāsūta Ļutovs, viņš tādās lietās ir specs.

***

Jau pēc desmit minūtēm DD priekšnieks iegāja Goremi-kina kabinetā ēkas ceturtajā stāvā. Ar vienu roku Pjotrs Ge-orgijevičs pārcilāja kaut kādus papīrus uz sava galda, pavirši iepazīstoties ar to saturu, otrā turēja miniatūru tasīti ar aromātiski kūpošu kafiju. Viņš nepacēla acis uz ienākušo Kaimačenko, lai gan sekretāre tika brīdinājusi Goremikinu par Vladislava ierašanos.

Vladislavs apstājās kādu metru no dibinātāju padomes priekšsēdētāja galda un neveikli mīņājās no vienas kājas uz otru.

- Kas jums uz sirds, Kaimačenko? - laiski un tīši rupji pameta Goremikins, turpinādams dokumentu izpēti un kā līdz šim nepaceldams galvu.

- Pjotr Georgijevič, es nupat savā kabinetā tikos ar profesoru Broņislavski. Tas ir cilvēks, kurš nodarbojās ar Maksa Kardanova apziņas bloķēšanu.

- Es zinu. - Beidzot Goremikinam labpatika nolikt pie malas izskatāmos dokumentus, taču viņš koncentrējās nevis uz padotā ziņojumu, bet gan uz kafijas tasīti. Iedzēra dažus mazus, kaklu dedzinošus malkus un saviebās. - Esmu iepazinies ar Kardanova lietu, un tāpēc man ir pazīstams gan Broņislavska uzvārds, gan tas, kāda loma viņam bijusi speciālā kurjera karjerā. Un tālāk?

Šāds sarunas sākums nedaudz izsita no sliedēm Vladislavu, un viņš uzreiz neatrada īstos vārdus, lai turpinātu sākto ziņojumu. Goremikins nepiedāvāja padotajam apsēsties, tāpēc pēdējais turpināja mīņāties uz vietas metra attālumā no padomes priekšsēdētāja darba galda. Nolēmis par katru cenu ieinteresēt šefu, Kaimačenko tūdaļ ķērās pie jautājuma būtības:

- Broņislavskis, kā viņš pats stāsta, kāda seansa laikā iekodējis sava aizbilstamā smadzenēs atgriešanās kodu. Saņēmis šādu kodu, Kardanovs būs spiests atgriezties Krievijā.

Pašlaik Vladislavam likās, ka viņš runā absolūtas muļķības. Bet viņš tikai godprātīgi atstāstīja profesora vārdus!

- Broņislavskis negarantē šās akcijas izdošanos, - Vladislavs steigšus piemetināja. - Viņš tikai konstatēja atgriešanās koda esamību.

- Tā-ā-ā, - Goremikins novilka. Viņš uzmanīgi izklāja uz pulētās galda virsmas tīru papīra lapu, novietoja uz tās tasīti ar kafiju un atlaidās pret grozāmā krēsla atzveltni. Viņa apkārtējās vides uztverē bija noticis lūzums. Viņš manāmi ieinteresējās par paziņojumu. - Apsēdieties, apsēdieties, Vladislav Igorevič. Kājās stāvot, gudrāks nekļūsit. Kāds viņš jums šķita?

- Kurš? - DD priekšnieks uzreiz nesaprata, noslīgdams tuvāk stāvošajā krēslā.

- Broņislavskis. Vai viņa vārdi nevarēja būt saistīti ar vecuma marasmu vai kaut ko tamlīdzīgu?

Pats to neapjauzdams, Goremikins izteica skaļi Vladislava slepenās bažas. Psihiatriem agri vai vēlu prātiņš sašķobās. Pamēģini vien visu mūžu grozīties trako sabiedrībā! Tomēr, ja jau viņš bija atnācis pie sava priekšnieka ar ziņojumu, tad kāpēc pataisīt informācijas avotu par plānprātiņu? Gluži pretēji - vajag parādīt, cik iegūtās ziņas ir vērtīgas un nozīmīgas. Turklāt, atcerēdamies profesora grumbaino, taču vēl aizvien enerģisko seju, Kaimačenko piesardzīgi papurināja galvu.

- Visdrīzāk gan - nē, Pjotr Georgijevič, - bijušais desantnieks atbildēja. - Viņš atstāja visnotaļ skaidri domājoša cilvēka iespaidu. Pat atļāvās paust negatīvu attieksmi pret mums un nožēloja, ka liktenis licis viņa un Maksa Karda-nova ceļiem krustoties. Sak, viņš jūtoties puiša priekšā vainīgs.

- Tiešām, gluži saprātīga reakcija. Par ko gan viņam mūs vajadzētu mīlēt?

Goremikins uz ilgu laiku iegrima domās un pievērsās savai kafijai.

- Nu labi, - viņš beidzot pārtrauca klusēšanu. - Galu galā nevienam nekāds ļaunums nenotiks, ja mēs pamēģināsim iedarbināt šo atgriešanās kodu.

- Es arī tā domāju, - Kaimačenko manāmi sasparojās.

- Bet kur viņš atgriezīsies? - Pjotrs Georgijevičs pilnīgi novērsās no tukšās tasītes un domīgi sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. - Kur lai viņu notver?

- Es nācu pie slēdziena, Pjotr Georgijevič, ka gadījumā, ja kods iedarbosies, tad Krievijā ir tikai viena vieta, kur Kar-danovs atgriezīsies. Pie savas meitenes. Marijas Smuļevas.

- Tas nav teikts, godātais. Nepavisam nav teikts!

Goremikins no jauna iegrima dziļdomīgā klusēšanā.

Senatnīgais pulkstenis ar vēzēkli - ar šo pulksteni, cik

Vladislavam bija zināms, Pjotram Georgijevičam saistījās kaut kādi personiski pārdzīvojumi - klusi skaitīja sekundes, uzsvērdams kabinetā iestājušos skanīgo klusumu. Kaimačenko juta, ka viņa delnas atkal sāk kļūt nodevīgi miklas. Par ko domā Goremikins? Vai tikai ne par DD priekšnieka nomaiņu?

Taču izrādījās, ka priekšnieka domas rit citā virzienā.

-Vai jūs jau esat izdomājis, kā iekustināt viņā šo kodu?

Jautājums bija tik spējš un mērķtiecīgs, ka Kaimačenko apjuka. Steigdamies ar ziņojumu, viņš šo momentu bija atstājis bez ievērības un pat nebija pacenties šādu jautājumu paredzēt. Visas domas bija koncentrētas uz Kardanova notveršanu šeit, bet ne uz to, kā atdzīvināt viņā šo kodu tur.

- Mēs pagaidām strādājam pie šī jautājuma, - Kaimačenko atbildēja ar standartfrāzi, kā bija pieņemts atbildēt gadījumos, kad reālais rezultāts vēl pat nav parādījies pie horizonta.

Pretēji gaidītajam, Goremikins neiekarsa un nepārgāja uz kliegšanu. Tā vietā, par lielu brīnumu Kaimačenko, Pjotrs Georgijevičs atplauka platā un vēlīgā smaidā.

- Nepūlieties, - viņš augstprātīgi sacīja, it kā vēlēdamies demonstrēt Kaimačenko savu pārākumu. - Es šo problēmu jau atrisināju jūsu vietā.

Kaimačenko mute pavērās. Viņš saspringa kā stīga, iztaisnojis plecus un augstu pacēlis galvu. Goremikins nemitējās viņu pārsteigt. Un ne jau tikai kraso garastāvokļa maiņu dēļ. Tas, ka šefs risina konkrētus operatīvos uzdevumus, bija gluži neticami.

- Kā - atrisinājāt, Pjotr Georgijevič? - Vladislavs piesardzīgi pārvaicāja.

- Ļoti vienkārši. Nekad nevajag meklēt sarežģītus ceļus. Jo vienkāršāk - jo labāk. Lai kur arī atrastos krievu emigrants, viņš skatās mūsu televīziju! Kodu vajag pārraidīt caur televīzijas kanālu.

Kaimačenko nokremšļojās dūrē.

-Vēl taču jāzina, kādas pārraides viņš skatās. Kādos kanālos.

Goremikins nevērīgi pasmaidīja.

- Ar jums gan ir grūti strādāt, Kaimačenko. - Pjotra Ge-orgijeviča apakšlūpa nicīgi atšiepās. - Es jau jums teicu -drīz uz televizoru ekrāniem parādīsies filma «Operatīvais pseidonīms». Tā ir filma par viņu. Par Kardanovu. Vai tiešām jūs domājat, ka viņš neskatīsies par saviem piedzīvojumiem? Katrā ziņā skatīsies! - Goremikins uzsita ar delnu pa galda virsu. - Pirmizrāde ir jau pēc četrām dienām. Vai jums nešķiet, ka mums veicas, Kaimačenko? Jums ir laiks. Četras dienas. Nē, trīs. Izdariet tā, lai kods nonāktu līdz Kardanova apziņai un... - Goremikins dažas sekundes klusēja. - Un nedod dievs, ja atkal cietīsit fiasko!

- Ko jūs runājat, Pjotr Georgijevič! Viss tiks izdarīts, cik vien labi iespējams! Atļausit iet?

- Ejiet!

Goremikins automātiski paņēma miniatūro tasīti, taču tā bija tukša.

***

- Maks! Nāc šurp! Ātrāk!

Annas sauciens pārsteidza Kardanovu bērnistabā. Jau vairāk nekā stundu Makss nodarbojās ar dēlu. Tie laiki, kad viņš bija varējis vienkārši dzīvoties ar mazo Tomu pa grīdu, cīnīties, spēlēties ar dzelzceļu vai citām rotaļlietām, pamazām palika pagātnē. Tāpēc tagad viņi abi nodarbojās ar rēķināšanu.

- Skaties, tev ir pieci kociņi, es paņemu divus, cik palika? - Makss veikli manipulēja ar sarkanām plastmasas nūjiņām.

’ - Tlīs?

- Pareizi, trīs. Bet ja trīs pieliek klāt?

- Maks! Nāc taču! - Kardanova ausis otrreiz sasniedza sievas balss.

- Kas tev tur noticis, mīļā? - Makss atsperīgi piecēlās no paklāja, pabužināja Toma biezos, nepaklausīgos matus un izgāja viesistabā.

Sieva sēdēja pie televizora un, paliekusies uz priekšu, ar skatienu bija ieurbusies milzīgajā, plakanajā ekrānā. No sliekšņa Makss uzreiz nevarēja noteikt, kādu filmu viņa skatās, bet tas, ka tas bija Krievijas kanāls, kļuva skaidrs pirmajā acu uzmetienā. Kardanovs piegāja tuvāk un apstājās aiz pazemās plīša krēsla atzveltnes. Viņa rokas maigi nogūlās uz sievas nolaidenajiem pleciem. Anna sarāvās no negaidītā pieskāriena un pagriezās.

- Cik reižu neesmu lūgusi, lai tu nepiezodzies nemanot!

- Piedod, es to nedarīju tīšuprāt. Kādreiz īņani mācīja pārvietoties nedzirdami. Ieradums palicis. - Kardanovs pieliecies noskūpstīja Annas galvvidu. - Ko tu tur skaties?

- Kaut ko ļoti līdzīgu taviem stāstiem par pagātnes piedzīvojumiem. - Anna norādīja uz televizora ekrānu, kur tieši tajā brīdī parādījās vīrieša seja. Tad kamera pabrauca nedaudz atpakaļ, ietverdama kadrā vēl divus vīriešus un daļu no kaut kādas telpas.

Situācija šķita Kardanovam pazīstama. Viņš apgāja apkārt krēslam un nometās uz elkoņa balsta. Nu protams! Atsevišķā kabīne vakariņām atgādināja vienu no tādām «Mazajā Parīzē» Tihodonskā. Kardanovs juta, ka deniņos labajā pusē iepulsējas tieva dzīsliņa. Vīrietis, kurš bija galvenais pie galda, šķita viņam pazīstams. Ūsas, runa, manieres. Aktieris meistarīgi tēloja cilvēku, kurš pirms daudziem gadiem Tihodonskā tika nogalināts. Tieši tādā «Mazās Parīzes» ka-bīnītē!

Notikumi ekrānā attīstījās trauksmaini, un Maksu pārsteidza reālistiskums, ar kādu tie tika attēloti. Tieši tā īstenībā viss bija noticis. Divi puiši melnās maskās bija iebrāzušies restorānā un, iekams Tamirs un viņa pavadoņi paguva reaģēt, salaiduši viņos lodes.

No viena nogalinātā rokas uz ekrāna izslīdēja pistole, un operators pievilka to tuvplānā. Pēc tam ierocim uzgūla kāda roka. Pirksti aptvēra rokturi. Kardanovam aizrāvās elpa. Viņš zināja, ka šī roka varēja piederēt tikai vienam cilvēkam. Viņam pašam! Kamera slīdēja uz augšu un fiksēja kadrā aktiera seju.

Anna pārsteigta pagriezās pret vīru.

- Tas taču esi tu! Vai ne, Maks? Tas, protams, ir aktieris, bet viņš ir līdzīgs tev! Tā ir filma par tevi?

Kardanovs tikai pamāja ar galvu, neatraudams skatienu no ekrāna. Viņš zināja, kas notiks tālāk, un tas notika, it kā kāds šajā brīdī nolasītu informāciju viņa galvā, pārraidot to ekrānā tiešajā ēterā. Maksa dubultnieks ar izbīli sejā, viņu dialogs, šāviens, šauta brūce virsdegunē.

Makss aizmiedza acis, juzdams, kā viņa apziņa dubultojas. Viņš sēdēja krēslā līdzās sievai bagātā Londonas namā un vienlaikus piedalījās apšaudē Tihodonskā, turklāt pirms septiņiem gadiem! Kur gan viņš patiesībā atradās?

Makss ar pirkstiem enerģiski saberzēja deniņus. Nē, viss bija kārtībā, viņš sēdēja savā mājā Londonā. Bet kurš tādā gadījumā bija tur? Muļķības, ķinītis vien!

- Kā viņi to zina? - Anna satvēra viņu aiz rokas. Otrā apziņas puse atgriezās savā vietā. Viņš vienkārši bija skatījies filmu. - Kā viņi to zina, Maks?

Kardanovs saklausīja viņu, taču nespēja atbildēt. Viņš izdzirda dīvainu mūziku, jauku un skumīgu, kura sauca un kaut ko prasīja. Viņa apziņā parādījās savāda, vēl skaidri nenoformulēta doma, un viņš cītīgi pūlējās uztvert tās jēgu. Nekas neiznāca, tomēr tas bija kaut kas svarīgs. Tikai - kas? Nez no kurienes uzradās dziļas skumjas. Ļoti dziļas, tās pārņēma visu būtni.

- Maks! - Anna satvēra viņa plecu un viegli papurināja. - Maks! Kas tev kaiš? Vai tu mani dzirdi?

- Pie Veretņeva es tikos ar kādu rakstnieku un pastāstīju viņam par savu dzīvi. - Ausīs sāka zvanīt, un Makss, izņēmis sievai no rokām pulti, pieklusināja skaņu. Tomēr viņš skaidri dzirdēja visu, kas pavadīja attēlu. - Viņš iztaujāja sīkumus, bija vairākas reizes pie manis atnācis. Es neticēju, ka viņš tiešām uzrakstīs... Bet redzi... kā iznācis.

Kardanovs runāja lēni, ar pauzēm, it kā katrs vārds viņam sagādātu lielas grūtības. Anna piecēlās kājās, atdodama vīram vietu krēslā. Makss nepretojās. Viņa galva atslīga pret atzveltni.

- Vai atnest ko dzeramu, Maks?

- Jā, viskiju. Ar ledu.

Anna steidzīgi izgāja no istabas, un Kardanovs dzirdēja, kā viņa nokāpa lejā. Makss no jauna pievērsa skatienu televizoram. Tagad ekrānā bija citi notikumi - apšaudes vietā strādāja izmeklētāji. To Makss nebija redzējis. Scenārija autors rekonstruēja notikumus. Bet visdrīzāk - vāca papildu ziņas.

Filma tālu pārsniedza viņa stāsta robežas. Un tomēr Krievijā filmētais materiāls faktiski atainoja viņa biogrāfiju. Smeldzošās ilgas sirdī vairojās ar katru mirkli. Galvas sāpes atkāpās, mitējās arī pulsācija deniņos.

Pēc brīža Anna atgriezās. Vienā rokā viņa nesa platu, līdz pusei ar dzeltenīgu šķidrumu pildītu glāzi, otrā - trauciņu ar ledu.

Makss kāri iemalkoja viskiju - vienu reizi, otru. Glāze iztukšojās.

- Tu pat neieliki ledu. - Anna notupās viņam līdzās, nolika trauciņu uz grīdas. - Kas tev tā sabojāja omu, Maks? -viņa iejūtīgi painteresējās.

- Nezinu, - Kardanovs godīgi atbildēja. - Skumjas... Anna... Tas ir tāpat kā ar sapņiem. Es domās atgriezos savā pagātnē un it kā vēlreiz izdzīvoju toreizējos notikumus. -Makss māksloti pasmaidīja. - Tā ja. Un es grasījos rakstīt par to autobiogrāfisku grāmatu. Re nu, esmu nokavējis! Tā ne tikai ir jau uzrakstīta, bet pat vēl uzfilmēta. Un galvenais - vai tu ievēroji, cik precīzi viņi pēc izskata piemeklējuši aktieri. Gluži kā dubultnieks...

Izrunājot pēdējo vārdu, Kardanova balss atkal notrīcēja. Dubultnieks! Makss atcerējās, kā viņš tika veidots. Atcerējās nodarbības pie Speca, īpašo sagatavošanu - viņam bija nepieciešams dubultnieks. Tā augšā tika nolemts, un tā arī patiešām notika. Un tad viņš to nogalināja!

Kardanovā uzvirmoja niknums. Cik gan tie maitas tika ar viņu eksperimentējuši! Kā ar tādu izmēģinājumu trusīti. Makss ar spēku trieca glāzi pret kamīna plātni, ar kristālisku šķindoņu pašķīda lauskas.

Anna izbijusies iekliedzās:

- Kas tev notika, Maks?

- Nē, nē, nekas. Es patiesi satraucos!

Makss stīvi pasmaidīja un novilka ar delnu pār sievas vaigu.

- Kaut kāda dīvaina jušana. It kā es kaut ko būtu pazaudējis un nekādi nevaru atrast. Tāpēc, ka nezinu, ko esmu pazaudējis. Vai tu mani saproti?

Anna pamāja, lai gan patiesībā maz ko no viņa vārdiem saprata.

- Vai izslēgt televizoru? - viņa tikai pajautāja.

- Nē. Noskatīsimies līdz galam.

- Bet ja tevi tas satrauc...

- Nē. Esmu jau nomierinājies.

Viņš tiešām mierīgi noskatījās sēriju līdz beigām.

- Laba filma. Tikai ļoti smaga. Vismaz man.

Makss piecēlās.

- Sajās dienās jāaizbrauc pie mātes, - viņš gluži negaidīti piemetināja. - Es sen vēlējos paraudzīties viņai acīs...

Vairāk viņš neko neteica, un, atstājis sievu pagalam apmulsušu, strauji izgāja no viesistabas. Anna klusēdama noraudzījās viņam nopakaļ. Televizors vēl aizvien darbojās, rādīja kādu muļķīgu un uzbāzīgu reklāmu. Anna pārslēdza citu kanālu.

Vitema, Dienvidaustrumanglija, septiņdesmit kilometru uz ziemeļaustrumiem no Londonas, 2004. gada 28. septembris, 10 un 11 minūtes pēc vietējā laika.

Visizplatītākais augs Britānijā - virsis. Ārpus pilsētas skatiens lielākoties atduras viršu klajumos. Bērnsa izdaudzināto viršu medu pārdod suvenīru veikaliņos, ir pat viršu liķieri un viskiji. Būtībā tas ir pieticīgs, zems krūmiņš. Viršiem apaugušie pakalni izskatās kā noklāti ar brūnganu paklāju, bet ziedēšanas laikā pārvēršas, iegūdami plašu krāsu gammu - balts, ceriņkrāsas, violets. Britu bites riņķo virs viršu laukiem kā mūsējās - virs āboliņa.

- Tev patīk šejienes ainavas? - Makss jautāja, ar diviem pirkstiem pieturēdams jutīgo, paklausīgo stūri.

- Man šeit viss patīk, - Anna atbildēja. - Te ir cita dzīve. Nav nekaunības, kņadas, sīkumainības. Angļi nekur nesteidzas, viņi ir laipni, labsirdīgi. Pieklājīgi smaida, cenšas palīdzēt, atdod aizmirstas mantas.

Viņi pabrauca garām ceļa norādei ar uzrakstu «Vitema», Makss samazināja ātrumu.

- Arī vecums šeit izskatās cienījams, - Anna turpināja. - Ielās neredz ar spieķīti knapi steberējošu večiņu, invalīdu ar kruķiem. Viņi brauc pa trotuāru motorizētos ratiņos. Lietus laikā uzvelk plastikas pārvalku, iznāk tāda kā mikroau-tomašīnīte.

- Esmu redzējis, - Makss pamāja.

- Paskaties vien! Vai viņus var nosaukt par večiem?

Makss pagrieza galvu. Vīrietis un sieviete džinsos, zābakos un ādas jakās piebrauca pie veikala ar milzīgu, melnu motociklu, noņēma ķiveres un gāzelēdamies iegāja iekšā. Viņiem bija stipri pāri sešdesmit. Tā viņi bija raduši dzīvot agrāk, tā dzīvo arī tagad. Mēle neklausītu nosaukt viņus par večiem.

- Labi, paskatīsimies, vai mana mammīte būs kļuvusi par īstu anglieti. Jāatrod tikai īstais ceļš!

Lepnais Aston Martin nobremzēja pie ceļmalas restorāna pilsētas pievārtē. Makss iegāja iekšā. Melodiski ieskanējās zvaniņš pie restorāna durvīm, īpašnieks pacēla galvu un uzlūkoja slaido vīrieti platiem pleciem dārgā tvīda uzvalkā. Viņš kaut ko pajautāja bārmenei, viņa ņēmās kaut ko skaidrot, dzīvi žestikulēdama, tad izņēma no priekšauta kabatas blociņu, izrāva no tā lapiņu un kaut ko uzzīmēja. Vīrietis paņēma papīriņu, pateicās un izgāja laukā.

- Kas tas tāds bija? Ko viņš gribēja, Bonij? - īpašnieks apjautājās.

Viņš ar kalkulatoru un rēķinu kaudzi priekšā sēdēja pie brīva galdiņa, vērodams pa logu balto mašīnu, kas ātri attālinājās pa šoseju.

- Viņš jautāja, kā lai aizbrauc uz Lizas Voterfordas muižu, - bārmene atbildēja.

- Voterforda, Voterforda... - saimnieks nomurmināja. - A-ā, atcerējos. Londonas advokāta atraitne. Kas viņš tai ir? Dēls?

- Nezinu. Viņa ir pavisam vientuļa, viņu neviens neapciemo, - bārmene aizdomājās. - Viņas dēlu mēs būtu manījuši. Turklāt - vai tad dēls jautātu ceļu?...

- Tiesa gan, - saimnieks piekrita, turpinādams vērot jau labu brīdi tukšo šoseju. - Bet mašīna viņam, protams... Augstākā pilotāža. Cik es spēju atcerēties, tādas šeit nav braukājušas.

- Kas tā bija par mašīnu?

-Aston Martin. Tā maksā divsimt tūkstoš mārciņu.

Viņš brīnīdamies nogrozīja galvu.

- Kaut vai miljonu, - bārmene nopūtās, atgriezdamās aiz letes. - Kas mums par to?

Pēkšņi viņa pārsteigta izsaucās.

- Kas ir? - Saimnieks parāva augšā galvu.

Bārmene pacēla no letes jaunu piecdesmit mārciņu banknoti un ņēmās pētīt to pret gaismu.

- Izskatās, ka dzeramnauda, - viņa beidzot noteica.

Makss piebrauca pie divstāvu akmens nama ar efejām

noaugušu fasādi, pa līdzenu celiņu šķērsoja rūpīgi nopļautu mauriņu, piespieda zvana pogu. Durvis atvēra tumšādaina kalpone gados.

- Ko vēlaties, ser? - Viņa vērīgi nopētīja atnācēju.

- Es gribētu satikt misis Voterfordu, - viņš sacīja.

Nēģeriete pameta skatienu viņam pār plecu uz lepno automobili, kas bija apstājies pie vārtiem, un aicināja negaidīto viesi priekšnamā.

- Kā jūs pieteikt?

- Sakiet, ka... Vienkārši - paziņa no Londonas.

Pēc dažām minūtēm no istabas iznāca neliela auguma, slaidu figūru saglabājusi paveca sieviete biksēs un brīvi krītošā sportiska piegriezuma kreklā. Brilles. Akurāti ieveidoti sirmi mati. PSRS nelegālā izlūkdienesta bijusī aģente, operatīvais pseidonīms - Spārnotā.

- Labdien, - misis Voterforda teica, palocīdama galvu. - Kā varu palīdzēt?

Makss neatbildēja. Viņš neatcerējās mātes seju. Bērnības atmiņas bija izdzēstas bez pēdām, toties pa galvu jaucās sens fotouzņēmums, kurā laimīgais Tompsonu pāris ar mazo Maksu pozēja uz Vindzoras pils fona... Viņš pazina un reizē arī nepazina šo novecojušo dāmu. Un nepavisam nezināja, ko lai saka. Pauze ievilkās.

- Šķiet, noticis pārpratums. - Misis Voterforda pieklājīgi un vēsi pasmaidīja. - Jūs stādījāties priekšā kā mans paziņa no Londonas. Taču es jūs nepazīstu. Kas jūs esat?

Makss jau pavēra muti, lai atbildētu, kad pa vaļējām durvīm iebrāzās Toms, aiz viņa aši ienāca Anna.

- Ai, piedodiet, - viņa smaidīdama sacīja. - Toms izlēca no mašīnas un atskrēja šurp... Viņš ne divas minūtes nespēj nosēdēt mierā. Labdien!

Taču misis Voterforda, liekas, nedzirdēja viņas vārdus. Viņas skatiens bija kā piekalts zēnam, kas apmierināti raudzījās gar tēva kājām. Viņas stingrā, aukstā seja pēkšņi pārvērtās, vaibsti izplūda, itin kā būtu no vaska, acis apsārta, mute pavērās. Mazais Toms savilka melnās uzacis un, parāvis Maksu aiz bikšu staras, vaicāja:

- Tēt, kāpēc tā vecenīte tā skatās?

Makss paņēma viņu rokās.

- Vai... tas ir jūsu dēls, mister? - atskanēja misis Voterfor-das klusā balss.

- Jā, - Makss atbildēja.

- Ļoti līdzīgs...

- Jā, māt. Man ir saglabājies viens sens mūsu fotouzņēmums... Kādreiz es biju tieši tāds pats.

- Maks?!

Misis Voterforda sagrīļojās. Kalpone tūdaļ bija klāt, viņa pavadīja to līdz krēslam, taču kundze jau bija saņēmusies un atteicās apsēsties. Izvilkusi no krekla kabatlakatu, nezin kāpēc noslaucīja brilles un atkal uztupināja tās uz deguna.

- Man uzreiz vajadzēja iedomāties, - viņa lēnām sacīja. - Tu esi tik ļoti līdzīgs savam tēvam.

- Un mans dēls ir līdzīgs man. Tā tam arī jābūt, vai ne?

- Jā, jā. Taču tas nāca tik pēkšņi. Es necerēju tevi kādreiz ieraudzīt.

- Es gan vienmēr cerēju, ka tas notiks. Un teicu to sievai. - Viņš paņēma jauno sievieti aiz rokas. - Vai tiesa, Anna?

- Jā, daudz reižu, - viņa pamāja.

Misis Voterforda acumirkli saminstinājās.

- Redziet... m-m-m... - viņa iesāka. Un aprāvās.

Visi klātesošie, atskaitot mazo Tomu, jutās neveikli un sasaistīti. Makss izņēma kaut ko no kabatas un viļāja saujā. Tas bija briljants, viens no simtiem Antibā iegūtiem dārgakmeņiem. Viņš gribēja to uzdāvināt mātei. Mirdzošais kris-tāliņš varēja būtiski izmainīt viņas dzīvi.

- Vai nepaēdīsit vakariņas pie manis? - saspringti vaicāja misis Voterforda.

Makss papurināja galvu. Viņam nebija nekādu jūtu. Šī sieviete bija nodevusi dzimteni un savu mazo dēliņu. Dzimteni ir grūti apvainot, toties likteņa varā pamestais bērns saņēma visu, kas bārenim lemts. Kāpēc viņš bija braucis šurp?

- Nē. Iegriezos tikai apsveicināties.

- Un viss?...

-Jā. Kādreiz es ļoti vēlējos uzzināt savu īsto vārdu, taču tagad tam vairs nav nozīmes. Paliec sveika!

- Pagaidi! Pagaidiet! Maks!

Piespiedusi rokas pie krūtīm, Spārnotā noraudzījās, kā Makss ar savu ģimeni pa celiņu dodas uz ātro balto mašīnu.

Makss papleta pirkstus, kuros turēja sažņaugtu briljantu, un ieslidināja to atpakaļ kabatā. Salūkoja vadības pulti. Ar vieglu sanoņu pieliecās atzveltne. Makss iesēdināja mazo Tomu aizmugurē novietotajā bērnu sēdeklītī, aizspieda drošības siksnu. Anna smiedamās pacēla no zemes mazu sandalīti.

Aizcirtās durtiņas. Mašīna līgani sāka kustēties. Pa logu uz misis Voterfordu lūkojās pelēkacains puisēns, kā divas ūdens piles līdzīgs viņas dēlam. Aston Martin ātri uzņēma gaitu un nozuda tālē.

- Man šķiet, tu velti brauci šurp, - Anna sacīja. - Jūs esat sveši cilvēki.

- Laikam gan, - Makss pamāja. - Taču es sajutu tādu nepieciešamību.

- Manuprāt, uz tevi nelāgu iespaidu atstāja tas seriāls! - Anna nopūtās. - Atmiņas par ciešanām aizvien traumē psihi.

- Jā, laikam gan. Taču es atgriezīšos Krievijā, - Karda-novs negaidīti pusbalsī noteica.

Viņš pats ar izbrīnu izdzirdēja šos vārdus. Tikko viņš bija grasījies ierosināt sievai apstāties pazīstamā jaukā krodziņā un izdzert pa tasītei kafijas, lai veldzētu slāpes.

- Ko?! - Anna izsaucās.

- Es atgriezīšos Krievijā. Man tas jādara.

- Tas nevar būt! - Anna neticēja savām ausīm. Viņas zilās acis šausmās bija ieplestas gluži apaļas. - Pēc visa tā, ko tur ar tevi darīja?! Tev atņēma bērnību, apziņu, atmiņu, gandrīz vai nogalināja, gribēja ieslodzīt cietumā. Kāpēc tev jāatgriežas?

- Man tas ir jādara, - Makss neatrāva stingo skatienu no ceļa.

- Tu vienkārši esi noguris. Tā ir nostalģija. Velti es atļāvu tev skatīties to filmu! Nekas, tūdaļ aizbrauksim mājās, tu ieiesi vannā, atpūtīsies un atgūsi līdzsvaru.

Dokumenti, kas pieprasīja Maksa Tompsona-Kardano-va apcietināšanu un ekstradīciju, no Interpola franču štāba Skotlendjardā pienāca dienas beigās, tāpēc izpildei detektīviem Maikam Arkitonam un Stīvenam Brodijam tie tika nodoti nākamās dienas rītā. Lieta nebija steidzama - objekts jau piecus gadus pastāvīgi dzīvoja vienā vietā, viņam bija māja un ģimene. Un diez vai bīstama - Makss tika raksturots pozitīvi un uzvedās loti mierīgi.

Tādēļ Ārkitons un Brodijs pārāk nesteidzās. Vispirms viņi atļāvās izdzert pa tasītei kafijas, bet pēc tam, skrupulozi sekojot instrukcijām, tomēr apvilka ložu necaurlaidīgās vestes un saņēma ieročus. Klasiskais angļu polismeņu šiks - nenēsāt revolverus - paliek pagātnē, dodot vietu divdesmit pirmā gadsimta reālijām. Tagad vairs nepietiek tikai ar konstebla autoritāti un gumijas steku. Tāpēc ka vēso angļu mieru un cieņu pret varas iestādēm ir atšķaidījis trešās pasaules valstu emigrantu viļņa tiesiskais nihilisms un trakie tikumi.

Kad neapbruņotu policistu trijotne ieradās nomierināt narkotikas sapīpējušos arābu, tas noslaktēja visus trīs. Reālās briesmas izspiež konservatīvās tradīcijas, tāpēc pie Ba-kingemas un Vindzoras pils dežurējošie policisti ir bruņoti ar pistolēm, bet pie premjerministra rezidences Dauning-strītā - desmit arī ar automātiem.

Tāpēc detektīvi Ārkitons un Brodijs paslēpa zem žaketēm nelielus, bet biezus desmit lādiņu «glokus», kādus lieto gandrīz visi policisti Eiropā, un paķēra rokudzelžus. Tad viņi iesēdās dienesta roverā un devās uz Smitfīldu veikt apcietināšanu, kas principā nebija sarežģīta, taču, kā ikviena policistu akcija, varēja slēpt sevī nepatikšanas un bīstamas nejaušības. Un labākais paņēmiens, kā izvairīties no sarežģījumiem, - rīkoties negaidīti.

Makss iznāca uz rīta skrējienu kā aizvien astoņos trīsdesmit. Un gandrīz tūdaļ sadūrās ar misteru Goldsmitu, kas cienīgi pastaigājās ar savu suni.

- Sveicināti, mister Tompson! - Visas amatpersonas un kaimiņi pāzina viņu ar oficiālo uzvārdu, kas bija ierakstīts dzimšanas apliecībā.

- Sveicināti, mister Goldsmit! - Makss izbrīnījies apstājās. Bija jānotiek kam neordināram, lai respektabls anglis atrautu no nodarbes otru respektablu angli. Pat par spīti tam, ka Goldsmits bija emigrants no Polijas, bet Kardanovs-Tompsons - emigrants no Krievijas.

- Varbūt tā nav mana darīšana, - Goldsmits delikāti iesāka un pieturēja aiz pavadiņas suni, kas rāvās uz priekšu,

- taču mana sieva ievērojusi, ka misis Dobsones namā iegājuši divi sveši vīrieši un pavadījuši tur samērā ilgu laiku. -Viņš norādīja uz kotedžu iepretī Maksa mājai. - Misis Dob-sone ir ļoti runātīga sieviete, taču viņa neko netika stāstījusi par tiem abiem vīriem.

- Kāds gan tam sakars ar mani, mister Goldsmit?

- Tāds, ka nākamajā dienā viens no tiem vīriešiem bija iegriezies pie mums un iztaujāja par jums.

- Par mani?! - Kardanovs brīnījās. Viņš acumirklī saspringa. Viņa acu zīlītes sašaurinājās.

- Jā, pārjums. Tāds garš, respektabls, tumšā uzvalkā. Viņš teicās esam policists un uzrādīja savus dokumentus. Viņš patiešām ir policists.

- Ko tad viņš jautāja? - Kardanova balsī tramīgi ieskanējās zvaniņš. Apstāklī, ka par viņu interesējas Skotlendjards, nekā laba nebija un arī nevarēja būt. Lai ko viņi būtu gribējuši.

- Neko sevišķu. - Misters Goldsmits paraustīja plecus.

- Vienkārši interesējās, kas jūs tāds, no kurienes esat ieradies, cik sen. Droši vien tas būs bijis kāds pārpratums. Bet es tomēr nolēmu jums to pastāstīt. Jo no misis Dobsones mājas taču ir ļoti ērti novērot jūsējo. Un īstie briti jau nekad nebrīdinās kaimiņu par briesmām.

Misters Goldsmits tikko manāmi piemiedza ar aci. Arī tas bija gluži neticami. Drīzāk gan viņam vienkārši noraustījās plakstiņš.

- Paldies par rūpēm, mister Goldsmit, būs noticis kāds pārpratums, - Makss pēc iespējas nevērīgāk noteica. - Visticamāk, būšu sajaukts ar kādu citu.

- Jā, visticamāk, tā arī ir, - Goldsmits piekrita, un viņam vēlreiz noraustījās plakstiņš. - Pasveiciniet savu burvīgo dzīvesbiedri, mister Tompson!

- Katrā ziņā. - Pārtraucis skrējienu, Makss sāka soļot uz savas mājas pusi, ar acs kaktiņu turpinādams vērot misteru Goldsmitu. Taču viņš aizrautīgi vāca plastikas maisiņā sava eksotiskā suņa dzīvības procesa produktus.

Makss steigā noskalojās zem dušas, pārģērbās, paņēma kredītkartes un naudu. Sadabūja no galdā ierīkotas slēptuves amerikāņu pasi ar Roberta Smita vārdu. Tad iegāja ēdamistabā un noņēma no sienas senatnīgu, bagātīgi inkrustētu indiešu spieķi, kurā bija nomaskēts četršķautņu stilets.

Sakritībām viņš neticēja. Diez vai viņš bija ar kādu sajaukts.

Nokāpis garāžā, viņš iekāpa mersedesā un izbrauca uz ielas. Rūpīgi pārbaudīja, taču nekā aizdomīga nemanīja. Tas viņu nenomierināja - novērošanu no attāluma tik viegli nevarēja konstatēt!

Kad viņš no klusās, respektablās Vecās ielas izbrauca uz Lielā Austrumu prospekta, ceļā gadījās pelēks rovers. Stī-vens Brodijs aiz zilganā mersedesa stikla saskatīja pazīstamu profilu.

- Tas ir viņš! Tompsons! - Stīvens sacīja pāriniekam. - Nemanāmi apgriezies un iekārtojies aiz viņa!

Pārinieks tā arī izdarīja. Taču Makss uzmanīgi vēroja apkārtējo situāciju un manīja viennozīmīgo manevru.

- Sasodīts! - Viņš piedeva gāzi, taču rovers, netuvodamies un cenzdamies palikt nemanīts, turējās kā piesiets vienā un tajā pašā attālumā. Pie stūres sēdēja izsekošanas profesionālis. Atrauties neizdosies, jāpārspēj sekotāji viltībā.

Mersedess uzņēma ātrumu, mierīgi brauca pa savu rindu. Kurp šajā laikā varēja braukt respektabls un turīgs džentlmenis? Viņš nestrādā privātā kantorī, nav aizņemts valsts darbā, nenodarbojas ar biznesu. Viņš ir rantjē, un viņam nav nepieciešamības kārtot darīšanas. Toties viņš var braukt iepirkties, lai sagādātu patīkamu pārsteigumu sievai. Tieši tā! Misters Kardanovs nenojauš, ka viņam seko, un mierīgi dodas iepirkties!

Pie tuvākā universālveikala Makss novietoja automobili un ar spieķi rokā aši ienira veikalā. Rovers iebrauca stāvvietā minūti vēlāk un iekārtojās līdzās mersedesam. Detektīvi nesekos objektam burzmā. Viņi to gaidīs šeit. Jo, pirmkārt, nesaprot, kā var pamest dārgu mašīnu, otrkārt, universālveikalam ir tikai viena izeja.

Taču Makss grasījās lauzt tipiskos priekšstatus. Mersedess nav dārgāks par paša ādu. Un ikvienā veikalā ir aizmugures durvis preču pieņemšanai, kuras parasti netiek ievērotas, bet kuras visnotaļ var izmantot.

Izgājis cauri tirdzniecības zālei, Makss ieslīdēja dienesta telpās, nepievērsdams uzmanību personāla izbrīnītajiem skatieniem, uzmeklēja dienesta izeju un atradās brīvībā. Izgājis starp mājām, viņš atradās tukšā laukumā, kur tika attīrīta teritorija kārtējai celtnei.

Sāka smidzināt lietus. Uzslējis vieglā rudens mēteļa apkakli un atbalstīdamies uz spieķa, Kardanovs platiem soļiem enerģiski virzījās pāri laukumam uz autostrādes pusi. Vēsas piles krita uz sakarsušās sejas. Viņš ne tik daudz bēga no policistiem, cik steidzās uz Krieviju. Kāpēc? Ko viņš tur bija pazaudējis? Kam viņam vajadzīga valsts, kura savulaik tika sagādājusi viņam tik daudz bēdu un nelaimju? Valsts, kura, stingri ņemot, nemaz nebija viņa dzimtene? Makss nerada atbildes uz šiem jautājumiem. Šausmīgi sāpēja galva. Dzīsliņa labajos deniņos no jauna sāka pulsēt.

Pa to laiku detektīvi vairākkārt apgāja riņķī mersedesam, ielūkojās iekšā. Kabīne bija tukša. Ne briļļu maka, ne somiņas, ne atslēgu saišķa. Tas bija aizdomīgi. Briti nebaidās atstāt sīkas mantas mašīnā - te tādu dēļ nesitīs pušu stiklu, turklāt nēsāt visu sev līdzi kaut kā nav pieņemts.

- Viņš ir aizlaidies! - Ārkitonam atausa gaisma. - Stīvcn, paskaties veikalā!

Pēc desmit minūtēm Brodijs atgriezās, bezspēcīgi plātīdams rokas.

- Klients izgājis caur dienesta izeju, - viņš paziņoja, cenzdamies nesastapt pārinieka skatienu. Taču arī viņš jutās vainīgs un neko biedram nepārmeta.

-Jā, mēs esam ļāvuši apvest sevi ap stūri, - Arkitons tikai noteica. Un, paņēmis rāciju, sazinājās ar dežurantu.

- Objekts bija jau izbraucis no mājas, mēs viņu nesastapām, - viņš paziņoja nedaudz izpušķotu patiesību. - Spriežot pēc dažām pazīmēm, viņš ir aizbēdzis. Ierosinu izsludināt meklēšanu.

-Ziņojums pieņemts, - ierasti atbildēja dežurants. Viņam bija vienīgi jāpieņem ziņojums, jāpaziņo tas priekšniekiem, jāizpilda norādījumi. Un viss. Vērtēt detektīvu darbu neietilpa viņa uzdevumos. Tie, kuriem tas jādara, savu novērtējumu dos. Un diez vai tas būs pozitīvs.

- Te tev nu bija pieklājīgs cilvēks, - Arkitons tomēr nenoturējās.

- Nekur viņš no salas projām netiks, - pārspīlēti moži attrauca Brodijs. - Tūdaļ slēgs stacijas, prāmju satiksmi, lidostas.

Tādējādi policists uzmundrināja pats sevi. Ja viss, ko In-terpols bija rakstījis par meklējamo, ir taisnība, tad notvert viņu būs varen grūti!

Pa autostrādi mašīnas brauc ar ātrumu simt kilometru stundā un neapstājas, tāpēc Makss nosoļoja pa ceļa malu vairākus kilometrus, līdz sasniedza autostāvvietu. Milzīgā asfaltētā laukumā stāvēja simtiem automobiļu. Dažnedažādas vieglās mašīnas - visa Anglija, atskaitot Londonu, lietoja ekonomiskos mazlitrāžas autiņus, arī Skotija un Velsa taupīja uz benzīna rēķina. Gadījās arī pa kādai šejienes apstākļiem neierastai mašīnai ar stūri kreisajā pusē, kas norādīja uz tūristiem no kontinenta. Atsevišķi stāvēja milzīgie kravas vāģi - ceļu bojātāji. Dažādas mašīnas - raiba publika. Ceļojot visi eiropieši ģērbjas askētiski un atbilstoši izskatās. Makss savā smalkajā kašmira mētelī un reto spieķi rokā viņu vidū izskatījās kā dendijs starp salašņām.

Dzīve autostāvvietā kūsāt kūsāja. Te varēja atpūsties, paēst pusdienas krodziņā, bārā izdzert tasīti kafijas, nopirkt šīsdienas avīzi, paspēlēt pie spēļu automātiem, apmeklēt tualeti un pat ieiet dušā. Taču Maksu neviena no minētajām izpriecām neinteresēja, viņam šis bija vienīgi nožēlojams pārsēšanās punkts ceļā uz lielo un gaišo dzīvi. Tomēr viņš iegāja bārā, paņēma mazītiņu tasīti kafijas, izdzēra to nelieliem malciņiem. Bet pats ielūkojās apkārtējos, ieklausījās viņu sarunās, ar katru miesas poru cenzdamies uztaustīt to, kas varētu viņam palīdzēt virzībā uz galveno mērķi. Vieglāk par visu ir nozagt jebkuru piemērotu mašīnu. Neuzkrītošu, lētu, lai tikai riteņi grieztos.

Gremojošos un dzerošos cilvēkus pārskrēja šalkoņa, visi pacēla galvu, kā piekalti pie griestiem piestiprināto televizoru ekrāniem.

- ...tiek meklēts par laupīšanu un slepkavībām, - Makss uztvēra frāzes beigas. Ekrānā parādījās divas melnbaltas fotogrāfijas, kurās bija redzami jauni vīrieši neskūtām, drūmām sejām. Apakšā nebeidzamā rindā slīdēja tālruņu numuri.

Policijas paziņojums beidzās, ļaudis bārā dzīvi apspriedās, mainījās viedokļiem. Tikumiskajā Anglijā šādi paziņojumi bija retums. Tas nozīmē, ka šī trijotne sastrādājusi sa-zin ko. Un tātad policijas ierobežojošie pasākumi darbojās pilnā sparā. Tavu neražu! Ideja nozagt automašīnu atkrita pati no sevis.

- Ko tur ziņoja? - aiz muguras atskanēja sievietes balss.

- Rādās, ka tiek meklēti izbēguši noziedznieki, - ne visai pārliecinoši atbildēja vīrietis.

Kardanovs, plati smaidīdams, pagriezās atpakaļ.

- Patīkami dzirdēt dzimto valodu, draugi! Tas bija ziņojums par bīstamu noziedznieku meklēšanu. Taču viņi nav izbēguši. Starp citu, tas neko nemaina, ir jābūt piesardzīgiem!

Jaunais pāris pie blakus galdiņa saskatījās.

- Vai tiešām arī te kas tāds mēdz gadīties?

- Protams. Lai gan retāk nekā Krievijā.

Sieviete atmeta ar roku.

- Tur vispār iet šausmīgi! Par laimi, mēs jau piecus gadus dzīvojam Vācijā.

- Kāda sagadīšanās! Un es piecus gadus dzīvoju šeit.

- Patiešām sagadīšanās. Es esmu Goša, viņa ir Vaļa.

- Un es esmu Makss.

Viņi uzsāka sarunu. Kas, ko, no kurienes, kā.

Tūristi no Vācijas brauca uz piekrasti, Makss neuzbāzīgi palūdza aizvest viņu līdz Duvrai. Goša manāmi nopriecājās. Grūtā situācijā valodas pratēja un vietējo apstākļu zinātāja palīdzība nevarēja būt lieka.

Bijušajiem krieviem bija pelēki sudrabots Opel Astra ar stūri kreisajā pusē un vācu numuru zīmēm. Makss nodomāja -ja viņi atgrieztos kontinentā, tā būtu liela veiksme. Taču laimīgas sagadīšanās notiek vienīgi filmās un ne visai patiesīgās grāmatās. Dzīvē veiksme nekad nenāk pretī un vēl biežāk - tā vien pamanās izslīdēt no rokām.

Pēc divām stundām Goša un Vaļa izsēdināja Maksu pie Duvras ostas, pamāja ar roku, un sudrabotais opelis nozuda tīrās, bruģētās ielas galā.

Viņš nesteidzīgi palūkojās visapkārt. Pa kreisi, piestātņu labirintos, atpūtās simtiem sniegbaltu buru un motoru jahtu. Tieši priekšā atradās osta ar pasažieru prāmjiem un komfortabliem tvaikoņiem. Pa labi, tā attālāk, drūzmējās neizskatīgi zvejnieku kuģīši. Pasvārstījies Makss devās pie tiem.

Maskava, 2004. gada 30. septembris, 11 un 40 minūtes.

- Esmu nogurusi, viss apnicis, - Galina niķīgi paziņoja, kritiski aplūkodama spogulī savu attēlu. - Krūtis jau nokārušās un dibens vairs nav tik tvirts. Labi, ja gadu vai divus mūs te vēl paturēs. Un ko tālāk? Arī Stahovska labā attieksme nelīdzēs, viņš noteikti atradīs jaunākas. To es tev pasaku.

- Tu visu mālē pārāk melnu, Galčonok. Gan tev nav nekādas vainas, gan man.

Maša ar vienu kustību norāva sārto, mežģīņoto krūšturi, paķēra no pakaramā citu - loti vaļēju, melnu. Bet neuzģērba- pavilka plecus atpakaļ, iztaisnoja muguru, sastinga, lūkodamās spogulī. Krūtis bija izrieztas, galiņi mundri raudzījās augšup.

- Paskat! Vai kaut kas nokarājas? Nē, labāk nekā vienai otrai jaunai. Večiem patīk, tas nozīmē, ka viss ir kārtībā.

- Un ja vairs nepatiks? Ko tad?

- Nevaimanā, viss būs štokos. Kāpēc jāzīlē, kas notiks pēc desmit gadiem, ja mēs nezinām, kas notiks rīt? Starp citu, francūzis lūdza atvest draudzenīti, tu nāksi?

- Darbosimies grupā?

- Manuprāt, viņam bija padomā draugs.

- Kā viņi maksā?

Maša paraustīja plecus un uzģērba krūšturi.

- Kā parasti. Mūsējie ir paši dāsnākie. Viņi vispār piķi neskaita.

- Iesim, ja jau mūsu bagātnieki nav uzaicinājuši.

- Kā nu nav, - Maša valšķīgi pazibsnīja acīm.

Stahovskis bija turīgs cilvēks un jau bija izteicis viņai

priekšlikumu. Pagaidām par pastāvīgu uzturēšanu.

- Man nesen piezvanīja kāds sens draugs, - Galina pēkšņi ieteicās, it kā pārvarējusi kaut kādas iekšējas šaubas. - Viņš kopā ar draugiem taisās atbraukt uz Maskavu, grib apmesties pie manis.

- Kas viņi tādi ir?

Nenoaudama augstpapēžu kurpes, Maša veikli pārvilka biksītes. Lepno dārgas kurtizānes rožaino veļu nomainīja korekts un izsmalcināts bagātas biznesa lēdijas komplekts.

- Kaukāzieši. No Dagestānas vai kādas citas vietas. Bet piķis pieturas un arī skopi nav.

- Tas ir galvenais! - Maša atkal vērās spogulī.

- Ātrāk! Tūlīt tavs izgājiens! - viņu steidzināja durvīs parādījusies rudmataina, tukla, gadus piecdesmit veca dāma, tērpusies spilgti zaļā bikškostīmā.

- Eju! - Marija nometa sārtās kurpes un veikli iemauca šaurās pēdas melnās laiviņās uz tikpat augsta un tieva papēža. - Nenokar degunu, draudzenīt! Mēs vēl padzīvosim un visiem parādīsim!

Viņa aizspurdza. Viņai pakaļ no istabas izgāja arī rudma-tainā administratore. Galina palika viena. Vakar viņa bija ostījusi kokaīnu, bet šodien pūlējās iztikt bez devas, ar to arī izskaidrojama nelāgā oma. Kaut gan viņa aizvien biežāk un biežāk iedomājās, ka varētu pamest nedrošo un īslaicīgo modeļu biznesu, atrodot vietā - jā, ko tad? Bagātu vīru? Bagātu mīļāko, uz kuru varētu paļauties? Atvērt savu uzņēmumu? Jaunas, skaistas meitenes bagātiem un cienījamiem kungiem. Tas, protams, būtu perspektīvs bizness. Taču te ir liela konkurence, tagad saviesies tik daudz jaunu, piemīlīgu mauķeļu, kas atklāti sit zemē cenas.

Meitenes pārdomas iztraucēja piesardzīgs un taktisks klauvējiens pie durvīm. Galina negribīgi pagrieza galvu. Pie viņas bieži vien lauzās pielūdzēju bari, kaut gan apsardze raudzījās, lai priekšdziedzera darbības sakarsētie tēviņi neiekļūtu modeļu apartamentos. Tomēr nauda un ticamas pasaciņas pavēra izmanīgajiem zeļļiem ceļu.

- Jā, ienāciet, - Galina atsaucās, kad klauvējiens atkārtojās.

Uz sliekšņa parādījies vīrietis bija simpātisks. Gara auguma, slaids, staltu stāju un jauns - gadi divdesmit septiņi, ne vairāk -, viņš, ja vien gribētu, varētu atstāt uz meiteni neizdzēšamu iespaidu. Uz to vedināja gan atlētiskais augums, gan dzelžainais skatiens, kas pakļāva ar savu valdonīgumu, - Galina sajutās kā trusītis pitona priekšā. Ja svešinieks tikai gribētu, viņa būtu atdevusies tam nekavējoties. Taču diemžēl viņa nebija tā vēlmju objekts.

- Kā es varētu satikt Mariju?

Galina skumīgi pasmaidīja. Izrādījās, ka jaunais cilvēks ir draudzenes pielūdzējs. Kāpēc gan Mašai itin visā veicās?

- Marija atrodas uz mēles. Pēdējais izgājiens, - viņa pavēstīja un no jauna pievērsās spogulim, apzinādamās, ka vieglais, pa pusei caurspīdīgais uzsvārcītis tikai izceļ viņas jaukumus. - Tūlīt nāks. Ja vēlaties, varat piesēsties un pagaidīt.

Pāvels tā arī izdarīja. Droši, ar saimnieka tvērienu viņš pievirzīja sev tuvāk krēslu un apsēdās. Uzmeklēt Kardano-va bijušo draudzeni nenācās nemaz tik grūti. Viņa dzīvoja turpat kur agrāk un, kā visas ambiciozas un skaistas sievietes, pievērsa sev apkārtējo uzmanību, turklāt bieži vien tā ne tuvu nebija labvēlīga. Triju diennakšu laikā par Mariju bija savākts samērā biezs dosjē. Nākdams šurp, Ļutovs zināja par meiteni ļoti daudz. Darbs modeļu aģentūrā - tā bija tikai izkārtne, galvenais ienākumu avots - augsti apmaksāta prostitūcija, kas tika maskēta ar tikumiskām nodarbēm - sekretāre-tulks, referente, konsultante. Ir arī pastāvīgs mīļākais, lai gan viņa personību pagaidām nebija izdevies noskaidrot.

Pārmetis vienu kāju pār otru un tādējādi demonstrēdams Gaļinai, kas viņu spogulī vēroja, nevainojami nospodrinātas melnas smailpurnu kurpes, Ļutovs aizsmēķēja cigareti. Pelnu trauka vietā viņš pa paradumam izmantoja savu plato, raupjo plaukstu.

Maša parādījās jau pēc pāris minūtēm, ietraukdamās istabā un spēcīgi aizcirzdama durvis.

- Šodien - viss! - viņa priecīgi paziņoja. Meitene acīmredzot gribēja vēl kaut ko piemetināt, taču nepaguva. Viņas priecīgās un optimisma pilnās acis sastapās ar nepazīstama vīrieša bargo skatienu. - O, mums ir ciemiņi! - Maša aši uzlūkoja draudzeni, bet tā par atbildi tikai nevērīgi paraustīja plecus.

- Pie tevis, - Galina izmeta.

Viņa jau bija noņēmusi skatuves grimu un tagad ierastām kustībām uzklāja dienas kosmētiku.

- Vai mēs esam pazīstami?

Maša stāvēja Ļutova priekšā niecīgā apakšveļā, itin nemaz tādēļ nemulsdama, un vīrietis neviļus sāka tīksmināties par viņas gludo ādu un ideālajām auguma aprisēm. Šāda meitenes fotoattēla lietā nebija. Ļutovs veltīja savai apburošajai sarunas biedrenei vienu no tiem mīlnieka Smaidiem, kādus bija spējīgs uzburt. Pie griestiem pakarinātās lustras gaismā pazibēja viņa līdzenie, baltie zobi. Reta bagātība cilvēkam, kurš piedalījies divos karos.

- Jā. Mans vārds ir Pāvels, jūsējais - Marija. Taču tā pagaidām ir pavirša pazīšanās. Ieturēsim kopīgi pusdienas un iepazīsimies tuvāk.

Maša vienaldzīgi paraustīja plecus. Pie uzmanības no cilvēces stiprā dzimuma puses ar viņas ārieni nebija nemaz tik grūti pierast. Turklāt vīrietis bija simpātisks.

- Kāpēc gan ne? - viņa attrauca. - Tikai tagad man jāpārģērbjas, tāpēc labāk pagaidiet mani gaitenī.

- Es būšu mašīnā pie ieejas durvīm. Melns BMW, septītnieks.

Ļutovs izgāja.

- Tev gan, Maša, ir apgriezieni! Kā soli sper, tā dzirkstis šķīst! - ar skaudību balsī ierunājās Galina. - Būtu vismaz draudzeni līdzi paķērusi!

- Uz pirmo randiņu? Vai tev prāts! Pieklājīgas meitenes tā neuzvedas.

Marija novilka demonstrējamo veļu un uzģērba savējo, tad, rūpīgi nogludinot, uzvilka plānas melnas zeķbikses, apāva melnas augstpapēdenes, iestīvējās šauros, īsos svārciņos, apvilka baltu blūzīti, uzmeta plecos lietusmēteli.

- Cau, draudzene! - Pamājusi ar roku, viņa izspurdza pretī kārtējām dēkām.

Pēc stundas Maša ar jauno paziņu sēdēja modernajā restorānā «Kabinets». Nelielā kabīnīte bija ieturēta melnos toņos; pulētais koks, zīds, āda krēsliem - viss melns. Galds bija izveidots kā akvārijs - cauri stikla virsmai izgaismotā zilā ūdenī bija redzamas veiklas, plakanas zivteles ar lielām galvām.

- Tās ir pirajas, - Pāvels smaidot sacīja. - Esat dzirdējusi? Tās desmit minūšu laikā spēj pārvērst cilvēku tīri noskrubinātā skeletā.

- Br-r-r! - Maša nodrebināja šauros pleciņus. - Cerams, ka šajā reizē ēdīsim mēs, nevis mūs!

- Šajā reizē - jā! - Ļutovs greizi pasmaidīja. - Ko jūs teiktu par lielo porciju suši?

- Es piekrītu! - Meitene pasmaidīja. - Un dzersim sakē. Tas taču būs nevainojami?

- Visnotaļ nevainojami! - Ļutovs pamāja, saprazdams, ka Maša tika atkārtojusi kāda cita teikto frāzi. Un šī frāze, bez šaubām, piederēja viņai nozīmīgam cilvēkam.

Viesmīlis atnesa lielu trauku ar suši, karafīti ar uzsildītu sakē un mazītiņus tā kā kausiņus, kā glāzītes.

- Es daudz reižu esmu skatījies jūsu demonstrējumus, Ma-rij, - viņš galanti sameloja. - Tie ir satriecoši! Nekad dzīvē neesmu sastapis meiteni, kura varētu mēroties ar jums daiļumā un grācijā. Turklāt tās ir iedzimtas īpašības, kas piemīt ļoti retiem cilvēkiem, ticiet manai pieredzei.

-Jums ir pieredze šajā sfērā? - meitene pasmaidīja.

- Vairāk vai mazāk, - izvairīgi atbildēja Ļutovs. - Es dažus gadus nostrādāju kopā ar Mariku.

- Tad jau gan.

Piemērs izrādījās divdomīgs. Mariks aktīvi darbojās modeļu biznesā, bet pirms vairākiem gadiem tika nošauts ar automātu pie savas mājas ārdurvīm. Reizē ar viņu tika nogalināts šoferis un sargs. Ļutovs arī bija strādājis apsardzē, un todien laimīgas nejaušības dēļ viņam bija iekritusi brīvdiena.

- Un ar ko nodarbojaties jūs? - Maša pārtrauca neveiklo klusumu.

- Es? Vispār es esmu militārpersona, - Pāvels sacīja, un tā daļēji bija patiesība. - Jums ir gleznas un gludas rokas. -Viņš noglāstīja Mašas šauro plaukstu. - Redzu, ka jūs regulāri apmeklējat solāriju.

- Jā. Arī kājas man ir gludas un iedegušas.

Viņa it kā neko īpašu nebija pateikusi, bet Ļutovs acumirklī iedomājās viņas kājas, un tūdaļ uz vietas viņam sakārojās atrasties kopā ar viņu gultā. Nav šaubu, ka tieši uz šādu efektu viņa bija cerējusi.

- Patlaban es strādāju «Konsorcija» drošības dienestā, -Ļutovs turpināja, lai novirzītu spēli savā laukumā.

Meitene nodrebēja, un viņas tievie, slaidie pirksti tik tikko nepalaida vaļā kausiņu ar sakē. Acis bailēs iepletās, piere norasoja. Mašā uzjundījās senas atmiņas, likdamas sirdij sāpīgi sažņaugties. Ja viņas pagātnē bija kas tāds, ko būtu gribējies aizmirst, tad tieši viss, kas saistīts ar «Konsorciju»...

- Redzu, ka jums mana firma ir labi zināma, - jau neskatīdamies uz viņu, bet juzdams, kā mainās atmosfēra pie galda, Pāvels noteica. Viņš nospieda izsmēķi līdzās esošajā pelnu traukā, tad vienā paņēmienā izdzēra silto rīsa degvīnu, kas stipruma ziņā ne tuvu nestāvēja savai krievu māsai.

- Jā. Es kādreiz satikos ar Rinatu Saļibovu, viņš arī strādāja «Konsorcijā».

Viņa vēl cerēja, ka tā ir vienkārša sagadīšanās. Vai mazums, kur kurš strādā. Viņai bija nācies vakariņot kopā gan ar prokuroriem, gan kriminālmeklēšanas virsniekiem, gan deputātiem. Biksēs ikvienam vīrietim ir viens un tas pats neatkarīgi no tā, kāds dokuments atrodas viņa krūšu kabatā.

- Interesanti, kas notiktu, ja šīm zivtiņām iemestu gabaliņu suši? - Viņa novirzīja sarunu uz neitrālu tematu, cerēdama, ka viss nokārtosies, un saprazdama, ka diezin vai, -šādas sagadīšanās nemēdz notikt.

- Izmēģināsim, - Pāvels viegli atsaucās un, paņēmis pirkstos gabaliņu jēla laša, iebāza to pa spraudziņu zem galda stikla virsmas un iemeta izgaismotajā ūdenī. Gludā virsma nošļakstēja, plakanās zivis no visām pusēm kā torpēdas metās uz laupījumu un savijās dzelteni melnā kamolā; ūdens uz mirkli saduļķojās, tad kamols izšķīda, bet laša gabaliņš bija pazudis bez pēdām.

- Ai! Bet kas notiktu, ja es iebāztu tur pirkstu? - Maša pajautāja. Tagad viņa tēloja meitenīti, naivu un nepieredzējušu, kurai vajadzīgs mierinājums un atbalsts. Intuitīva aiz-sargreakcija.

Ļutovs tēvišķi pasmaidīja.

- Tā vis nedariet. No jūsu jaukā pirkstiņa kauliņš vien paliks pāri. Labāk turpināsim pusdienas.

Maša klusēdama itin veiksmīgi darbojās ar irbuļiem. Taču ēstgriba bija pārgājusi - viņu acīm redzami kaut kas nomāca.

- Ceru, ka neesat ieradies pie manis kā «Konsorcija» darbinieks? - Jautājumā bija jaušams satraukums.

- Nē. Esmu ieradies kā jūsu daiļuma pielūdzējs. Taču man ir arī lietišķi jautājumi.

- Tā jau es domāju!

Viņa nometa irbuļus un piecēlās, bet Ļutovs notvēra viņu aiz rokas nedaudz virs delnas locītavas un noturēja uz vietas. Spēcīgie pirksti sāpīgi saspieda šauro delmu. Maša saviebās, un Ļutovs atslābināja tvērienu.

- Laidiet mani vaļā! - vai nu baiļu, vai niknuma izķēmotu seju Maša nočukstēja.

- Nesteidzies, bērniņ! - Ļutovs, tāpat kā iepriekš, izstaroja labsirdību, taču aiz tās slēpās draudi. Tā zem aziāta zīda halāta galma apvērsuma laikā pēkšņi atklājas ass, saindēts līka kinžala asmens. - Es negribu eksperimentēt ar jūsu burvīgo pirkstiņu un šiem rijīgajiem radījumiem, - viņš sacīja un paglaudīja kārtīgo, ar aveņkrāsas laku klāto nadziņu. - Es tiešām esmu jūsu pielūdzējs, un mēs visnotaļ varētu sadraudzēties, - Pāvels turpināja, cik spēdams, sirsnīgi. - Taču tagad man jāuzdod jums viens dienesta jautājums.

- Ko jums no manis vajag? - Maša asi jautāja, apsēzdamās savā vietā. Viņas dzīves pieredze teica priekšā, ka spirināties pretī rupjam spēkam būtu muļķīgi.

- Mūs interesē Kardanovs. Kur viņš ir, ko jūs par viņu zināt, vai uzturat sakarus?

- Kardanovs? - Maša saviebās. - Ar to cilvēku man saistās visšausmīgākās atmiņas un manas iepriekšējās dzīves .krahs. Negribu neko par viņu ne dzirdēt, ne runāt!

- Tomēr nāksies! - Ļutova acis plēsonīgi nozibsnīja. - Citādi es patiešām iebāzīšu jūsu roku pie pirajām!

- Es neko par viņu nezinu! Ko jūs man piesienaties?! -meitene iekliedzās. Viņa bija tuvu histērijai.

Taču Ļutovs bija kurls pret visāda veida emociju izpausmēm.

- Nāksies ar mums sadarboties. Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, Kardanovam jāierodas galvaspilsētā vistuvākajā laikā. Un, visticamāk, viņš dosies piejums.

- Pie manis?! Viņš ir idiots, vai? Mēs izšķīrāmies ar skandālu, viņš man uzrīdīja bandītus! Brīnums, ka vēl paliku dzīva!

- Viņš ies piejums. Vai piezvanīs. Un tu par to paziņosi mums. Nekavējoties!

Ļutovs runāja tik pārliecinoši, itin kā nekāds cits notikumu attīstības variants vispār nebūtu iespējams. Viņš izņēma cigareti un iestutēja to skarbajā mutē, saspiezdams filtru no vēja mazliet sasprēgājušajām lūpām. Pievilka sev tuvāk pelnu trauku.

- Atnesiet man arī cigaretes, - Maša kaprīzi ieteicās, uzmetusi lūpu. - Tikai ar mentolu.

- Paņem manējās, - viņš pabīdīja paciņu.

- Es smēķēju reti, kad uztraucos, un tikai ar mentolu, -Maša neatlaidās. - Un tagad tu mani uztrauci. Atnes paciņu, tev žēl, vai?

Ļutovs paraustīja platos plecus.

- Ko niekus - žēl. Tūlīt.

Tikko viņš bija izgājis no kabīnītes, Maša paķēra no somiņas sīciņu sarkanu telefonu un nospieda tiešā savienojuma taustiņu, drudžainu skatienu steidzinādama savienojumu.

- Tā esmu es, atrodos restorānā «Kabinets»! - viņa klusinātā balsī aizraudamās sāka bērt vārdus kā pupas. - Kaut kāds tips mani te tincina. Nopietni, no «Konsorcija»! Viņš man draud. Palīdzi!

Noklausījusies īsu atbildi, viņa paslēpa telefonu atpakaļ somā. Garastāvoklis tūdaļ uzlabojās, pat ēstgriba atgriezās.

- Še, ņem! - Atvilcis melno aizkaru, Ļutovs ienāca nišā un pastiepa Mašai plakanu paciņu ciešā celofāna apvalkā.

- Paldies.

Nepieskārusies cigaretēm, Maša pilniem vaigiem stūķēja iekšā jēlo zivi, katru kumosiņu pamērcēdama sojas mērcē un apsmērēdama ar aso zaļo vasabi.

- Iejauc to zaļo draņķi mērcē, kā visi dara, - Pāvels ieteica.

- Man šādi garšo labāk.

- Tava darīšana. Vai visu saprati? Kolīdz viņš parādās, tūdaļ ziņo mums!

Maša pavīpsnāja. Šis tips nācis no zemākajiem slāņiem. Tāpēc caur glancēto virskārtu neviļus laužas cauri nekaunība. Pieradis, ka viņam ir darīšana ar atkarīgiem ļautiņiem. Un nedomā, ka varētu nošaut greizi.

- Man šķiet, Pāvel, ka jums krasi pasliktinājušās manieres!

- Ko? - Ļutovs aizrijās ar dūmiem.

- Makss mēdza nozust uz ilgu laiku. Reiz viņš uzradās pie manis pēc sešu gadu prombūtnes. Bet tagad viņš pie manis nenāks. Nekādā ziņā nenāks.

Ļutovs papurināja galvu.

- Jūs vienkārši nezināt situāciju, - viņš nopietni sacīja, vilkdams iekšā biezu tabakas dūmu mutuli. - Viņš ies tieši piejums. Un nojums netiek prasīts nekas sevišķs. Nevajadzēs viņu turēt par katru cenu, tēlot mīlestību, pievienot konjakam vai minerālūdenim klofelīnu. Viens zvans - un viss. Te būs numurs. - Ļutova no cigaretes brīvā roka ienira žaketes krūšu kabatā un izmakšķerēja no tās vizītkartes kartona taisnstūri.

Pāvels nolika vizītkarti uz caurspīdīgā stikla, zem kura, gaidīdamas kārtējo cienastu, mudžēja pirajas. Taču Maša negrasījās vizītkarti ņemt. Viņa lūkojās sarunas biedrā un tikko manāmi smaidīja.

-Ja viņš uzrodas, jūs zvanāt un paziņojat to mums. Vairāk neko. Viss taču ir tik vienkārši. Kas tur ko satraukties?

- Un ja viņš neuzrodas? - Maša vaicāja.

- Ja viņš neuzrodas, tad vispār viss notiek kā dziesmā. Es domāju - tik vienkārši. Jūs mums nezvanāt un vispār neko nedarāt. Dzīvojiet mierīgi tālāk to dzīvi, pie kādas pēdējos divus trīs gadus esat radusi.

Pēc šiem vārdiem, kad viņa un Mašas skatieni sastapās, Ļutovs sazvērnieciski piemiedza meitenei ar aci, likdams noprast, ka «Konsorcijam» par viņu daudz kas ir zināms.

Taču Maša šo informētību nenovērtēja. Uzmanīgi, kā izlietotu tamponu, viņa satvēra vizītkarti. «Konsorcija» logotips un rekvizīti - Vladislavs Igorevičs Kaimačenko, drošības dienesta priekšnieks, četri telefoni un fakss.

- Agrāk jums bija cits drošības dienesta priekšnieks, -viņa lēnām sacīja. - Neatminos viņa uzvārdu.

- Tas nav svarīgi, - Ļutovs noteica. Meitenes brīvā un drošā uzvedība darīja viņu tramīgu. - Kāpēc tu sūtīji mani pēc cigaretēm, ja nesmēķē?

- Arī tas nav svarīgi.

Maša pagrozīja pirkstos vizītkarti, tad pastiepa roku un ar aso stūrīti pakutināja Pāvela degunu. Viņš parāvās atpakaļ.

- Ko tu iedomājies?!

Viņa skanīgi iesmējās, iebāza vizītkarti atpakaļ Ļutova žaketes krūšu kabatā un pabakstīja to ar rādāmo pirkstu dziļāk iekšā.

- Ko tu iedomājies?! - Pāvels ierēcās.

- Jūs esat kļūdījies, cienītais! - Maša nesatricināmi smaidīja. - Jūs noturējāt mani par bezpajumtes skuķēnu, ko var nopirkt ar labām pusdienām vai iebaidīt. Taču aiz manis stāv nopietni un ietekmīgi cilvēki, kuriem var ļoti nepatikt, ja kāds uzdrošinās pret mani tā izturēties! Tā ka, Pāvel, labāk pats aprunājieties ar viņiem.

Viņa atrāva melno aizkaru un ar tievo pirkstiņu, kuru būtu varējušas apgrauzt pirajas, norādīja uz ieejas durvju pusi. Ļutovs pagrieza galvu.

Pa eju starp tukšajiem galdiņiem viņiem tuvojās trīs cilvēki. Pa vidu gāja kvadrātveidīgs punduris garumā diez vai virs metra sešdesmit pieci un aptuveni tāds pats arī platumā. Viņš bija melnos džinsos, kreklu pāri biksēm un tam pa virsu uzvilktā ādas vestē. Labajā pusē pundurim nāca būdīgs tips, līdzīgs orangutānam, ar izstieptu bumbierveida galvu uz resnā kakla un rokām, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem un beidzās ar melones lieluma dūrēm. Arī viņš bija viegli nenotraipāmās, ērtās drēbēs - jakā un platās biksēs. Pa kreisi no pundura, grīļodamies kā jūrnieks vētrā, soļoja tikpat ražens puisietis ar saplacinātu degunu. Vaļējais platais lietusmētelis labajā pusē lejā kuļājās, it kā tur siksnā karātos piecu lādiņu remingtons. Visu trīs nācēju sejās nebija pat visniecīgāko cilvēciskā intelekta pazīmju. Tie bija «bifeļi», «rumpji», «izsitēji», turklāt no Maskavā pazīstama organizētās noziedzības grupējuma. Pēdējais apstāklis visu sarežģīja - ar tādiem tipiem mūsdienās nākas rēķināties.

- Ai, ai, ai! - Ļutovs pievērsa skatienu Masai. - Piemānīji? Palūdzi atnest cigaretes, bet pati sazvanīji šos kropļus? Kaunies ar, meitenīt!

Taču viņš runāja bez azarta - draudošo briesmu priekšā Mašas viltība atvirzījās otrajā plānā. Ļutovs nesteidzīgi izgāja no kabīnes, pa paradumam atpogāja žaketi, taču tas bija tikai iesakņojies reflekss, te nedrīkstēja šaudīties - pašam nāksies dārgi samaksāt! Visās nozīmēs.

- Tā, zēni, kas noticis? - viņš apjautājās draudīgi tuvo-jošamies izsitējiem. - Kādas neskaidrības?

Bijušais desantnieks, kaut arī nokļuvis nepatīkamā situācijā, tomēr izturējās pietiekami droši, ne mirkli nešaubīdamies, ka kailām rokām pataisīs šos monstrus par kropļiem.

- Esi ielīdis svešā dārzā, jefiņ, - rupji uzsauca punduris, pienākdams pavisam cieši klāt, viņa pavadoņi ielenca Ļuto-vu no abām pusēm. - Tagad būs jābleķo!

Ļutovam ne reizi vien bija nācies būt klāt dažāda mēroga savstarpējo rēķinu kārtošanā, ķīviņos, attiecību skaidrošanā, viņam bija liela pieredze pārrunās ar kriminālajiem elementiem. Taču šī situācija nebija no tādām, kad varēja tikt cauri ar runām un temata locīšanu cerībā, ka nesaskaņas galu galā izlīdzināsies. Monstri nebija noskaņoti nekādām pārrunām, viņi nebija nākuši šurp, lai tērgātu. Situācija neglābjami oda pēc asinīm.

- Pagaidi, kas ir tavs saimnieks? - Pāvels uzdeva obligāto jautājumu, taču ij nedomāja gaidīt atbildi - paspēris soli uz priekšu un nedaudz pa kreisi, viņš ar nostieptas delnas malu iesita pundurim pa ādamābolu. Spazmas sagrāba ienaidnieka kaklu, tas nokrita ceļos un sāka nebeidzami klepot. Taču Ļutova galvu jau ķēra viena melone, tad otra, atskanēja krakšķis - plīsa vai nu melones, vai galva. Apkārt viss ietinās miglā, no tās ar spēku izlēca te kājas, te rokas, vienas viņš atsita, citas ietriecās miesā, sagādādamas neciešamas sāpes. Vienu kāju Ļutovam izdevās sagrābt aiz potītes, viņš to izgrieza un parāva uz augšu, atskanēja krītoša ķermeņa būkšķis.

Migla pamazām izklīda, viņš ieraudzīja, ka punduris ir pieslējies kājās un kārto metāla stieni, bumbiergalva, plati atvēzējies, tēmē viņam galvā ar melonei uzvilktu kasteti. Ļutovs tik tikko paguva izvairīties, pietupās un ieblieza ar dūri viņam kājstarpē. Tas iekaucās un sagriezās uz vietas kā vilciņš. Bet tad žvadzēdams uz pleca nozvēlās tērauda stienis, un labā roka bezspēcīgi nokārās gar sāniem. Viņš pūlējās aizsargāties ar kreiso un kājām, taču pundurim sitieni bijuši nebijuši, un arī tas ar mazo galviņu bija pie samaņas un atjēdzies aizvien no jauna metās cīņā. Bažas sagādāja tas, ka nebija redzams trešais, un pēkšņi kaut kur no sāniem sejā iesitās piparu gāzes šalts, apsvilināja seju, acis dega kā ugunīs, prāts aptumšojās. Viņš vēl pretojās, izmisīgi nožēlodams, ka nebija izmantojis tās priekšrocības, kuras dod likumīga atļauja nēsāt pistoli, bet tad trieciens ķēra deniņus, un viņš ievēlās tumsā.

- Re, kā rij! Un tu neticēji! - Ļutovs atjēdzās un tieši acu priekšā ieraudzīja izgaismoto akvārija ūdeni, kurā satrakojušās pirajas plosīja kādu nelielu priekšmetu, no kura kā tumšs mākonis plūda asinis. Tūlīt pat viņš sajuta asas sāpes gandrīz paralizētajā labajā rokā un saprata, ka pirajas plēš viņa paša mazo pirkstiņu!

- Maitas! - Viņš rāvās uz priekšu, bet auksts, ass tērauds nobrauca gar kaklu, pagaidām vienīgi ieskrambājot ādu. Tā mēdza iemēģināt roku čečeni, iekams pārgriezt gūsteknim rīkli.

- Labi, nu jau viņam būs gana, - noteica neredzams cilvēks, pēc svarīgā toņa Pāvels noprata, ka viņš te ir galvenais.

Viņa roku izvilka no akvārija, viņu pašu ar rāvienu nosēdināja uz krēsla. Viņš truli blenza uz savu labās rokas plaukstu. Aizmiglotā apziņa mīkstināja redzamo skatu -mazais pirkstiņš bija pazudis, no stipri asiņojošiem ādas un muskuļu lēveriem rēgojās tikai apskrubināts kauls!

- Traki esat, vai, maitas...

Viņam nebija spēka pat nobeigt frāzi. Ķermenis stinga, kājas un rokas neklausīja. Varbūt viņš bija pataisīts par invalīdu? Neģēļi! Jāizsauc Saškovs ar brigādi un jāsamaļ viņi miltos.

- Ko tad mēs? Mēs - tāpat kā tu, viss ir riktīgi. Tu taču biedēji skuķi ar zivtiņām? Un mēs pabiedējām tevi.

Nepazīstamais cilvēks noliecās pie viņa, parāva zodu uz augšu, ieskatījās acīs. Pat līdz asinīm sadauzītais Pāvela deguns uztvēra dārga odekolona aromātu.

Viņu skatieni sastapās. Pār smagi piekauto, sakropļoto Pāvelu Ļutovu bija noliecies uzkrītošs tipisks tumšmatis zaļām acīm, pareizas formas degunu un enerģisku zodu. Gludi, līdz zilganumam noskūti vaigi, augstprātīgs, drošs skatiens. Pat pirmajā acu uzmetienā viņš šķita veiksmīgs, ietekmīgs un valdonīgs cilvēks.

- Ak esi atguvies? - strupi apvaicājās nepazīstamais. - Nu tad iepazīsimies. Tu esi Pāvels Vasiļjevičs Ļutovs, dzimis Noriļskā, dienējis gaisa desantniekos, patlaban strādā pie Kaimačenko. Un es esmu Andrejs Andrejevičs Stahovskis, varbūt būsi par mani dzirdējis?

- Ir nācies, - Pāvels ar pūlēm izgrūda. Saškovam te nebija ko darīt. Šis nebija viņā līmenis.

- Tad viss ir štokos. Citādi tu tā arī būtu aizgājis, neiepazinies ar mani. Tā neklājas, cienītais. Ar manu meiteni iepazinies, pat, cik dzirdēju, tiki izteicis šādus tādus priekšlikumus. Bet mani, tā sakot, neņem vērā?

- Kā es varu zināt, kam kura meitene, - Ļutovs ar grūtībām teica saviebdamies. Viņam galva aiz sāpēm vai plīsa pušu, satūkušās lūpas tik tikko kustējās. - Es ar viņu runāju par tādiem jautājumiem, kas nevienu neskar.

- Kā tu zini, kas ko skar! - Stahovskis sabāza rokas kabatās un šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem un atpakaļ. Viņam mugurā bija melns kašmira mētelis un tumšs uzvalks, zem kura bija redzams plāns džemperis ar augstu apkakli. - Mani skar viss! Un pirmām kārtām - pati Marija. Un neviens nedrīkst līst pie viņas, apejot mani! Es nosaku, kas viņai jādara, ar ko jāguļ, kam jāpalīdz!

Ļutovs pūlējās pagriezt galvu, lai ieraudzītu Māšu, ielūkotos viņai acīs un parādītu, kas palicis pāri no mazā pirkstiņa, bet kaut kas auksts, līdzīgs ūdensvada caurulei sāpīgi iespiedās vaigā. Viņš pašķielēja, tā arī bija - remingtons, tagad tas varen bija nācis modē.

- Negrozies, smadzenes izšķaidīšu! - rupji uzsauca kāds, kas stāvēja ārpus redzesloka. Visticamāk, tas bija tips ar saplacināto degunu. Vārdu «smadzenes» viņš izrunāja, uzsvērdams nepareizu zilbi, turklāt bija pilnīgi skaidrs, ka viņš tiešām izšķaidīs Pāvelam smadzenes. Un nemaz neliksies traucēties, ka te ir Maskavas centrs un apkārt liecinieku ka biezs. Viņam vispār nekas nebūs šķērslis. Ne jau par to viņam maksā naudu, lai lūrētu riņķī un vērtētu situāciju. Nebija lāgā - vajadzēja lūkot ar labu tikt skaidrībā.

- īsi sakot - kādas jūs man izvirzāt pretenzijas? Tik tikko nenositāt, pirkstu norāvāt, ar stroķi bakstāt, draudat. Par ko?!

Izanalizējis situāciju, Ļutovs saprata, ka pēc visiem bandītu baušļiem un zagļu likumiem viņu ne par ko nav iespējams vainot. Viņš neko nebija ierāvis nāsīs un nebija piesavinājies svešu naudu, nevienu nebija nodevis, nogalinājis, pat to mauķeli, lai apliecinātu savu varu, nebija izdrāzis. Ko viņš bija izdarījis? Uzaicinājis sievišķi uz krogu, garšīgi pacienājis, uzdevis dažus jautājumus. Lai gan bija uzvedies

uzmācīgi, parupji, pabiedējis ar zivīm, taču tikai vārdos, nenodarot nekādu ļaunumu. Tātad viss, ko bija izdarījuši ar viņu, bija absolūta visatļautība. Nekaunīga varas un nesodāmības demonstrācija!

- Tu ielīdi svešā teritorijā! - nicīgi pastiepis lūpas, sacīja Stahovskis.

Tā bija nopietna apsūdzība. It īpaši, ja tā tiešām būtu bijis.

- Kādā teritorijā?! Kur ir tā svešā teritorija?!

- Visur, kur tiek skartas manas intereses! - Stahovskis sausi noskaldīja. Un, nepārstādams šūpoties, ieteica: - Paklausieties uzmanīgi, ko es teikšu, un pasakiet to tiem, kuri jūs atsūtīja šurp. Kaut vai tam pašam Kaimačenko.

Stahovskis nevērīgi izvilka no mēteļa sānu kabatas vizītkarti, kuru Pāvels bija rādījis Mašai un kuru tā viņam ņirgājoties bija iestūmusi kabatā. Tātad viņi bija to pārmeklējuši.

- Drošības dienesta priekšnieks, cik briesmīgi! - Stahovskis nicīgi nometa kartona taisnstūrīti varenā «Konsorcija» pārstāvim pie kājām, tas iekrita asins peļķē, kas bija satecējuši no piraju norautā pirksta vietas. - Pasakiet ikvienam citam jūsu nožēlojamajā kantorītī - ir maz tādu, no kuriem es baidos. Lai neteiktu - vispār neviena. Bet ar Pjotru Geor-gijeviču Goremikinu mēs esam labi draugi. Izdevīgā brīdī es viņam pateikšu, kādas darba metodes jūs praktizējat. Diez vai viņš jūs par tām slavēs!

Ļutovs saduga. Un pateiks arī. Un vainīgs izrādīsies tieši viņš, Pāvels Ļutovs. Viņš bija ķezā.

- Redzu, ka jūs sākat šo to saprast. - Stahovskis ar roku piegludināja biezos, koptos matus. - Tāpēc ceru, ka šī būs mūsu pēdējā tikšanās. Un lieciet mierā Māšu. Tieciet paši galā ar savām problēmām. Jūs mani sapratāt?

Vēl nekad bijušais desantnieks, kurš bija piedalījies daudzās kaujas operācijās, nebija juties tik bezpalīdzīgs un pazemots. Neviens nekad nebija ar viņu runājis tādā tonī. Kā ar mazu klaiņojošu šuneli, ar kuru var izrīkoties, kā ienāk prātā.

- Tu saprati? Atbildi! - Ieroča stobrs sāpīgi atsitās pret vaiga kaulu.

- Jā. Es visu sapratu, - Ļutovs klusi atbildēja, nepaceldams galvu, lai neviens neredzētu viņa acīs liesmojošo naida uguni. Jo tad viņu varētu nošaut vai nokaut kā aunu un viss ar to beigtos. Bet tā dzīves lente turpinās griezties, viņš sadziedēs brūces, un, tā kā zeme, cik zināms, ir apaļa, viņš katrā ziņā satiksies ar šo pašpārliecināto un bezkaunīgo smukulīti. Izdevīgākos apstākļos. Un tad pilnībā norēķināsies, piespiedīs to sasodīto suteneri norīt visus nupat izteiktos bravūrīgos vārdus. Viņš tos pats personīgi iegrūdīs Stahovskim rīklē tā, ka tas aizrīsies.

- Tas labi. - Stahovskis salūkoja cimdus, uzsita ar tiem pa plaukstu un pasmaidīja. - Nu ko, zēni, parūpējieties par mūsu viesi. Es nu iešu. Darīšanas.

Viņš pagriezās un klusēdams gāja uz izeju, kur viņu goddevīgi gaidīja divi gara auguma respektabli miesassargi. Bet Pāvelam kaut kas sāpīgi iedūrās kaklā, un viņš acumirklī zaudēja samaņu.

***

-Jūs nepareizi apzīmējat šo priekšmetu, - Remezovs enerģiski papurināja galvu. - Tas nav kodolfugass - tādu nosaukumu izdomājuši patvaļīgie avīžnieki. Saskaņā ar tehniskajiem dokumentiem tas ir izstrādājums «S». Tā pilns nosaukums - speciālais mazgabarīta kodolierocis. To, kuru jūs aprakstāt, var precizēt kā mugursomā pārnēsājamu.

Beidzis precīzo un izsmeļošo atbildi, atvaļinātais apakšpulkvedis apklusa, gaidot nākamo jautājumu. Viņš it visā bija punktuāls, precīzs un lakonisks. Pirmais, ko viņš satiekoties darīja, - pārbaudīja Ņižegorodceva apliecību un pavaicāja, vai viņam ir atļauja tikt pie materiāliem, kas saistīti ar kodolieročiem. Un šī tikšanās nenotika vis uz ielas vai veterāna dzīvoklī, bet gan FDD Tihodonskas pārvaldes priekšnieka vietnieka kabinetā. Bija jūtams vecais rūdījums.

- Un kur varēja notikt šāda izstrādājuma noplūde?

Ņižegorodcevs automātiski pakasīja ar nagiem zodu, tad

atkal pievērsa skatienu savam sarunas biedram, maza auguma spriganam cilvēciņam, kura pirksti, šķita, dzīvoja savu patstāvīgu dzīvi. Arēji bijušais atomu rūpniecības kurators bija pats miera un nesatricināmības iemiesojums. Viņa seja izteiksmīgāk par jebkuriem vārdiem pauda, ka šajā pasaulē nav nekā tāda, kas spētu izsist viņu no līdzsvara. Tik nopietnā jomā strādājošam darbiniekam jāaizmirst tādas cilvēciskas emocijas kā izbrīns, ziņkārība, satraukums. Taču viņa pirksti...

Vampīra skatiens no jauna pašķielēja un apstājās pie atvaļinātā VDK darbinieka kalsnajām rokām ar raksturīgajiem pigmentācijas plankumiem. Sarunas biedra pirksti atradās nemitīgā kustībā. Te sagatavoja neaizsmēķētu cigareti, centīgi spaidot to visādos virzienos, te izvilka no kabatas lakatiņu, dažas sekundes bez vajadzības to burzīja un tad atlika atpakaļ iepriekšējā vietā, te vienkārši cīnījās paši ar sevi. Savijās, saskārās, ar krakšķi lauzījās. Ne mirkli tie nestāvēja mierā.

- Krotovā bija eksperimentālās fizikas ZPI, - kā gluži parastu lietu pavēstīja vārgais večuks ar nesatricināmo seju un nemierīgajām rokām. - Pretizlūkošanas jomā to apkalpoja Maskava. Es zināmā mērā biju tur iesaistīts. Viņi nodarbojās ar lāzera ieročiem un izgatavoja izstrādājumu «S». Šķiet, vairākus eksemplārus. Taču institūts sen ir slēgts, teritorijā vēlāk izvietoja citu speciālo objektu.

- Un citi varianti? - painteresējās Vampīrs.

- Citu nav un nevar būt, major, - svarīgi paziņoja večuks un sakrustoja rokas uz krūtīm, lai nomierinātu pirkstus.

Kaut gan no tā nekas neiznāca. Pirksti tūdaļ metās dejā, bravūrīgi bungodami pa atvaļinātā drošībnieka pleciem, itin kā norādīdami uz to, ka agrāk tur atradās uzpleči. Tiem laikiem ļoti nopietni.

- Mūsu apgabalā vienīgi Krotovā nodarbojās ar šo problemātiku. Nevienai citai iestādei nebija tādu pilnvaru. Un es tieši tam sekoju. Tas ir, es stāvēju pie vadības stūres...

Mazais, kalsnais večuks skumji pasmaidīja, un Vampīrs saprata, ka viņu nereti moka nostalģija pēc aizgājušajiem gadiem, jaunības, varas, pēc līdzdalības svarīgākajos valsts noslēpumos.

«Jā, kad aizsūtīs pensijā, būs draņķīgi,» Ņižegorodcevs pēkšņi nodomāja, iztēlodamies sevi veterāna vietā. Dīvaini, agrāk tādas domas viņam nenāca prātā. Droši vien aiz noguruma.

Viņš sapurināja galvu. Kas par muļķībām! Viņam vēl par agru noņemties ar pensionāru problēmām!

Remezovs izraisīja viņā simpātijas un uzticību. Kaut arī noilgojies pēc sabiedrības, pensionārs vēl joprojām nebija zaudējis modrību. Viņš ieminējās par jauno speciālo objektu Krotovā, taču noklusēja, kas tas par objektu. Bāze atom-vilcienam. Tāpēc Krotovā aizvien atradās drošības dienesta operatīvo darbinieku uzmanības lokā.

- Vai no institūta kaut kas vēl ir atlicis? - Ņižegorodcevs iejautājās.

Viņš pievilka sev tuvāk krēslu un pa paradumam apsēdās uz tā jāteniski. Noņēma brilles un uzmanīgi ievietoja tās žaketes kreisās puses iekškabatā. Gaisma istabā nebija sevišķi spilgta, tas ļāva atbrīvot acis no nepārtrauktās aizsardzības.

- Vairs nav, - zinātāja tonī atbildēja Remezovs. - Pirms trim gadiem tas pilnībā tika likvidēts, bet tā vietā izveidoja... Nu, es domāju, ka jūs arī pats zināt, ko Krotovā izveidoja pirms trim gadiem.

- Pa ausu galam esmu dzirdējis.

Ņižegorodcevs pamāja. Īstenībā speciālais objekts ietilpa viņa darbības sfērā un viņš bija viens no retajām informētajām personām. Pirms trim gadiem Krotovā tika izveidota militārā raķešu dzelzceļa kompleksa slepenā bāze. Svarīgs stratēģisks objekts, kas pievērsa FDD vadības īpašu uzmanību un izraisīja CIP sakāpinātu interesi. Amerikāņu izlūkdienests grieza vai pasauli apkārt, lai noskaidrotu bāzes īsto atrašanās vietu, jo tā bija kompleksa vājākā vieta. Pārējā laikā vilciens ar starpkontinentālo kodolraķeti joņoja pa valsts plašumiem, palikdams faktiski neievainojams un garantēdams atbildes triecienu atomkara gadījumā. Taču savu informētību Vampīrs pensionētajam čekistam neatklāja. Lai gan absolūti viņam uzticējās. Viņš pie sevis pasmīkņāja. Tramīgums un neuzticēšanās viņiem abiem bija asinīs.

- Kā notika likvidācija? - majors jautāja.

- Stats tika pilnīgi izformēts. - Remezovs kārtējo reizi izvilka savu kabatlakatu un sāka ar tievajiem pirkstiem to iztaustīt, līdzīgi kā musulmaņi to dara ar lūgšanu krellēm. - Es jau biju pensijā, taču bieži tiku pieaicināts par konsultantu. Arī ZPI slēgšanas gadījumā. Un tā - viņiem bija divi gatavi izstrādājumi. Vienu nosūtīja uz Novaja Zemju izmēģinājumiem, bet otru gluži vienkārši likvidēja.

- Kā - likvidēja?

Ņižegorodcevs iesprauda zobos cigareti un, nesaņēmis sarunas biedra iebildumus, noklikšķināja šķiltavas.

- Ļoti vienkārši. - Bijušais zinātniskās pētniecības institūta kurators paraustīja plecus. - Izjauca pa sastāvdaļām. Urāna lādiņu izņēma un nodeva rūpnīcai, detaļas iznīcināja, sastādot aktu. Un izstrādājums pārstāja eksistēt.

- Vai jūs esat pārliecināts, ka tas tika demontēts? - Vampīrs neatstājās.

Remezovs paraustīja plecus.

- Es personiski tur netiku piedalījies. Taču nekāda pamata līdzīgām aizdomām nebija.

Dūmi no Vampīra cigaretes nelīdzeniem mākonīšiem atrāvās no tās galā kvēlojošās oglītes un cēlās griestos. Majors kārtējo reizi dziļi ievilka tos iekšā un, paliecies uz priekšu, nobirdināja pelnus uz galda stāvošajā pelnu traukā.

Ja Gepardam bija fugass, tas nozīmē, ka izstrādājums netika demontēts. Ja tomēr tika - kur Gepards to bija ņēmis? Tas nozīmē, ka akts tika sastādīts, bet demontāža netika veikta. Tas bija visloģiskākais secinājums.

- Vladimir Aleksandrovič, - Vampīrs domās jau pārcilāja tālākās rīcības plānu. - Vai jums ir saglabājušies sakari ar bijušajiem institūta darbiniekiem? Vai varat nosaukt kādu no viņiem?

Minūtes divas Remezovs nepārtrauca saspringto klusumu. Divas tievas grumbu vadziņas pāršķēla viņa mazo, sirmas šķipsnas klāto pieri.

- Visi ZPI darbinieki tika turēti stingrā slepenībā, major, - viņš beidzot izmocīja, četrkārt salocīdams lakatu un noslēpdams to atpakaļ sānu kabatā. - Turklāt ikviens zināja vienīgi savu darba lauciņu. Tāpēc ir jēga runāt tikai ar priekšnieku.

- Un kas tur bija priekšnieks? - Ņižegorodcevs vaicāja.

- Profesors Abrikosovs, tehnisko zinātņu doktors, nopelniem bagātais zinātnes darbinieks, - pensionārs skrupulozi uzskaitīja. - Viņš sadarbojās ar mums tāpat kā visi citi speciālo objektu vadītāji. Tāpat kā visi pārējie darbinieki. Toreiz ikviens saprata - darbs kodolinstitūtā uzliek zināmus ar valsts drošību saistītus pienākumus. Viņš bija modrs par saviem padotajiem, noskaidroja, ko ikviens no viņiem domā. Atšķirīgs viedoklis vai vienkārša brīvdomība nebija vēlama.

Remezovs bija atdzīvojies un novicināja pa gaisu roku.

- Ko nu par brīvdomību! Ikviens kandidāts darbam tur tika rūpīgi jo rūpīgi pārbaudīts. Gadījuma rakstura, uzticību neiedvesošs cilvēks nevarēja institūtā kļūt pat par tehnisko līdzstrādnieku, laborantu vai pat sētnieku.

Pensionārs smaidīja.

- Es atceros gadījumu, kad kādam jaunam cilvēkam vēl pirms darba ZPI bija bijušas īslaicīgas attiecības ar precētu dāmīti. Divas trīs slepenas tikšanās. Pēc tam viņa kopā ar vīru aizbrauca uz Kanādu. Nekādas politikas - vienkārši vīrs tur bija dabūjis izdevīgu darbu. Un tā - kad tas atklājās, jaunais cilvēks divdesmit četru stundu laikā tika atlaists! Morālā stāja, saikne ar ārzemēm - tolaik tie nebija tukši vārdi, tas bija loti nopietni. Vai atceraties tos laikus?

- Jā, protams. - Par sakariem ar ārzemēm no darba atbrīvotā cilvēka personība Vampīru neinteresēja. Tāpat kā apakšpulkveža Remezova nostalģiskās atmiņas. - Kur tagad atrodas Abrikosovs? Ko viņš dara?

- Neko nedara, - atkal mirkli klusējis, večuks izsniedza kārtējo informācijas devu. - Viņš ir miris. Jāsaka - labs cilvēks bija. Viņam garšoja ķiršu liķierītis...

- Kā viņš nomira? Kad tas notika? - Vampīrs ieinteresējās. Ikviena nāve, kas pārtrauc izmeklēšanas ķēdīti, profesionālim šķiet aizdomīga.

Taču Remezovam, spriežot pēc mierīgā toņa, nekas nešķita aizdomīgi.

- Katastrofā. Automobiļu katastrofā. Slava vēlu nācis mājās no ciemiem. Droši vien bija iedzēris... Bet apgalvot nevaru. Tā vai citādi - nespēja novaldīt stūri un iegāzās grāvī... Mašīna uzsprāga, iekams Slava paguva no tās izkļūt.

Ņižegorodceva apsārtušās, iekaisušās acis saspringti pie-miedzās. Nāve katastrofā šķiet divtik aizdomīga. Vampīram vispār nepatika ikviena nejauša nāve.

- Kad notika katastrofa, Vladimir Aleksandrovič? - viņš vaicāja, nodzēsdams izsmēķi pelnu traukā. - Kad aizgāja bojā Abrikosovs?

- Pagājušajā gadā, - kā iepriekš bez aizķeršanās atbildēja Remezovs. - Tas notika Lieldienās. Es to atceros pavisam precīzi. Slava man no rīta piezvanīja un apsveica. Bet vakarā nositās.

- Liels paldies, kolēģi! - Ņižegorodcevs paspieda veterānam roku. - Jūs man ļoti palīdzējāt.

Remezovs kautrīgi pamāja.

Tās pašas dienas vakarā Ņižegorodcevs devās uz Kroto-vu. Pie dienesta volgas stūres kā parasti sēdēja Buriks, majors bija atzvēlies līdzās. Robainā asfalta pelēkā lente aši aizlocījās zem riteņiem, abās pusēs stiepās viena un tā pati nebeidzamā vienmuļā lauku ainava, ko lāgiem pāršķēla mežu strēmeles. Virs uzirdinātās melnzemes riņķoja vārnu bari. Krēsla pakāpeniski sabiezēja. Mašīnu mētāja pa bedrēm, iekāre žēli grabēja. Atspēries ar kājām grīdā, Vampīrs pa telefonu sarunājās ar Rožkovu.

- ...jā, Abrikosovs, Vjačeslavs Romanovičs. Līdz divtūkstoš pirmajam gadam vadījis slēgtu institūtu Krotovā. Pagājušajā gadā gājis bojā autokatastrofā. Lieldienās. Izziniet visu, kas vien ir iespējams. Sarunāts? Ļoti labi.

- Ko tu visu sarežģī, Vampīr? - neapmierināti ierunājās Buriks. - Tavuprāt, tas Abrikosovs noteikti ir nogalināts? Kā liecinieks? Kāds liecinieks?

- Paskatīsimies, Paša, paskatīsimies, - filozofiski noteica Ņižegorodcevs.

Pretī braucošās mašīnas starmeši uz mirkli apžilbināja abus, automobilis sastreipuļoja, taču Buriks ātri izlīdzināja gaitu. Ņižegorodcevs pa paradumam izvilka no kabatas tumšās brilles un uzlika uz acīm.

- Tu gan esi specs! - viņš sacīja polārpētnieku kafiju reklamējošā personāža balsī.

- Jā, - neierasti rāmi atbildēja Buriks, attēlodams otru polārpētnieku.

Viņš uzmanīgi vēroja ceļu. Abas rokas ar cietajiem, nedaudz saplacinātajiem pirkstiem droši turēja stūri. Kaujinieka seja bija saspringta.

- Kāpēc mēs vispār turp braucam? - viņš noburkšķēja. - Kas tur ko meklēt? Ko gan var atrast pēc vairākiem gadiem?

Vampīrs nopūtās.

- Var atrast, var.

r

Pirms braukšanas viņš bija konsultējies ar profesoru Še-ļestovu - Tihodonskas kodolfizikas institūta priekšnieka vietnieku. Viņš bija pastāstījis, ka, demontējot lādiņu, noteikti paliek trīs detaļas ar paaugstinātu radioaktivitāti. Cilindrs, dakša un leņķis. Tos viegli varēja iebetonēt kādā bedrē vai izmest izgāztuvē. Profesors pat uzzīmēja, kā tie izskatās, un norādīja izmērus. Bez tam sniedza vēl dažas konsultācijas, kas varēja atvieglot majoram Ņižegorodce-vam meklēšanu.

Padomi bija laba lieta, taču, kā tos realizēt dzīvē, to Vampīram bija grūti iedomāties.

Krotovā viņi ieradās naktī, apmetās samērā pieklājīgā privātā viesnīcā, kuru bija uzcēlis konservu rūpnīcas jaunais īpašnieks. No rīta Vampīrs mēģināja iekļūt bāzes teritorijā. Taču izrādījās, ka ar viņa dokumentiem nepietiek. Nācās zvanīt uz Tihodonsku, no turienes tika nosūtīta šifrēta telegramma uz Maskavu, un nācās gaidīt.

Buriks un Ņižegorodcevs sēdēja mašīnā pie caurlaides punkta kā parasti apmeklētāji, kas ieradušies apciemot strādājošu radinieku. Tas nevienu neaizvainoja. Slepenais objekts dzīvoja pēc savas iekšējās kārtības, un iebraukušie drošībnieki te bija nepiederīgas personas. Kamēr informācija ceļoja no viena telefona uz otru, viņi snauda, pievēruši acis un atlaidušies sēdekļos.

Beidzot bāzes priekšnieka vietnieks īpašos jautājumos majors Maslovs aicināja Ņižegorodcevu teritorijā un, laipni smaidīdams, apvaicājās, kas viņam ir vajadzīgs.

- Man uzdots jums palīdzēt, - majors paziņoja. Un ar uzsvaru piebilda: - Saprāta robežās.

Vampīrs pamāja. Skaidra lieta, nevienam nepatīk, ja uzrodas svešinieks un bāž degunu tavā saimniecībā.

- Mani interesē vienīgi jūsu priekšgājēji. Institūts. Nodo-šanas-pieņemšanas akti, pēc viņiem palikusī aparatūra, materiāli, paaugstinātas radioaktivitātes priekšmetu noglabāšanas vietas. Varbūt viņiem bija sava izgāztuve?

Maslovs brīdi padomāja. Viņš bija impozants jauns cilvēks rūpīgi izgludinātā formas tērpā.

- Viņiem nekas te nepalika. Paaugstināta radioaktīvā fona te nekur nav, tas katru mēnesi tiek pārbaudīts. Izgāztuve bija, bet mēs to nobetonējām. Arī akti ir, bet visu pārējo dokumentāciju viņi nosūtīja uz Maskavu. - Viņš noplātīja rokas. - Tā ka palīdzēsim, cik spēsim, ko nevarēsim - atvainojiet.

Ņižegorodcevs pamāja.

- Sāksim ar izgāztuvi.

- Ar izgāztuvi?! - īpašais uzlika formas cepuri. - Nāciet, es jūs pavadīšu.

Par Maslovu nevarēja žēloties. Viņš izdarīja visu, ko majors Ņižegorodcevs vēlējās. Pat atvēlēja kareivju vadu, kas atlauza aizbetonēto bedri un ar Geigera skaitītāju pārlūkoja bijušā institūta izgāztuves saturu. Ne cilindra, ne dakšas, ne leņķa tur nebija. Neizdevās arī konstatēt paaugstinātu radioaktīvo fonu.

Pēc tam Ņižegorodcevs iepazinās ar dokumentāciju.

Maslovs izņēma no seifa pelēku mapi. Vampīrs apsēdās pie veca, ļodzīga galda un atsēja aukliņas. Pirmajam papīram viņš pavirši pārlaida acis, arī otrajam un trešajam. Nodo-šanas-pieņemšanas akti bija sastādīti par ēkām un būvēm. Elektrības ģeneratori, ūdens sūknis, drezīna. Ne kodolfuga-sa sastāvdaļas, ne urāna lādiņš nodošanas aktos netika minēts. Lai gan... Pārlapojis visus dokumentus, Vampīrs atdzīvojās. Pēdējais papīrs mapē bija ar atdauzītu rakstāmma-šīniņu uzklabināts akts par astoņu kilogramu urāna-235 nodošanu. Tiesa, nebija ne parakstu, ne zīmogu, ne atbalstošu priekšnieku rezolūciju. Tas nebija akts, bet gan akta projekts. Bet astoņi kilogrami - tas arī ir izstrādājuma «S» kaujas lādiņš.

Majors aizvēra mapi un pastiepa dīvaino dokumentu īpašajam.

- Kas tas ir?

Maslovs uzmanīgi apskatīja neapstiprināto aktu, pat no neaprakstītās puses. Tad neizpratnē paraustīja plecus.

- Nezinu. Mēs vienkārši nevarējām uzņemt bilancē sadalošos materiālus. Tie tiek nodoti vienīgi rūpnīcām, kas ražo t.s. izstrādājumus. Kāpēc viņi sastādījuši šādu dokumentu, es nezinu.

Ņižegorodcevs neizrādīja viņu pārņēmušās emocijas. Sejas izteiksme palika tāda pati kā iepriekš. Acis, tāpat kā līdz šim, sedza tumšas brilles, caur kuru necaurredzamajiem stikliem Maslovs nevarēja saskatīt Vampīra sašaurinājušās acu zīlītes.

- Paldies par konsultāciju. Vai drīkstu paņemt dokumentu līdzi?

īpašais pagrozīja papīra lapu rokās.

- Tas jau nav dokuments, parasts papīriņš. Aprakstā tas nefigurē, nekādu faktu neapstiprina, juridiska spēka tam nav. Varat ņemt, ja vajag.

Maslovs pastiepa lapu Ņižegorodcevam, kurš iebāza to kabatā. Akta apstiprināšanas ailēs bija ierakstīti priekšnieku uzvārdi. No institūta puses - profesors Abrikosovs, no karaspēka daļas - pulkvedis Bulatovs. Tie bija liecinieki. Zem akta teksta arī bija divi paraksti - no institūta - sektora vadītājs Verjovkins, no karaspēka daļas - kapteinis Drevņevs. Viņi bija pirmie reālie liecinieki. Viņiem bija jāzina, kādos apstākļos bija ticis sastādīts attiecīgais dokuments un kāpēc tas nebija ticis apstiprināts.

Atvadījies no Maslova, Vampīrs atstāja bāzes teritoriju. Buriks joprojām sēdēja mašīnā, šķita - viņš pat pozu nebija mainījis.

Viņi aizbrauca uz ciematu un iegāja jaunā restorānā. Tur bija gluži ciešams interjers un pat virtuve izrādījās laba. Kā par brīnumu.

Drošībnieki ar apetīti bija izēduši soļanku un patlaban tiesāja zeltaini apceptus cāļus.

- Kur te gadījies tāds restorāns? - Buriks apvaicājās pilnīgai viesmīlei.

Viņa sakrustoja uz krūtīm spēcīgās - kā vesera metējam - rokas.

- Mūsu saimnieks uzbūvēja, - viņa ar lepnumu atbildēja. - Stepans Grigorjevičs Babijans no Tihodonskas. Viņš te daudz ko ir uzbūvējis - gan viesnīcu, gan klubu, gan atjaunojis konservu rūpnīcu.

Kad viņi beidza vakariņot, bija jau satumsis. Pūta auksts stepes vējš, retie gājēji bozās un slēja augšā vējjaku apkakles.

Sabāzis rokas kabatās, Vampīrs pacēla galvu un pavērās melnajās, zvaigznēm bagātīgi nosētajās debesīs. Bija pilnmēness. Lielais, bālais mēness disks karājās virs zemes, mudinot psihopātus un maniakus uz asiņainiem un neprātīgiem darbiem. Majors nenovērsdams skatienu raudzījās diskā caur savām tumšajām brillēm, itin kā gaidīdams, ka zemes pavadonis pateiks viņam priekšā, kā rīkoties.

- Brauksim! - Buriks uzaicināja un aizcirta durtiņas. Ņi-žegorodcevam kreisajā kabatā aicinoši iepīkstējās mobilais telefons. Zvanīja Rožkovs.

- Es uzmanīgi klausos, biedri major, - Ņižegorodcevs atsaucās. - Vai jau izdevās uzrakt ko svarīgu?

- Tev ir zvēra intuīcija, kolēģi! - kriminālmeklēšanas priekšnieks atbildēja. - Avārija tiešām ir notikusi, mašīna kopā ar šoferi sadegusi. Taču labākais ir tas, ka šofera personību neviens nav pārbaudījis.

- Kā tā? - Vampīrs brīnījās.

- Ļoti vienkārši, - milicis mierīgi paskaidroja. - Nekādas šaubas nav radušās - autiņš ir Abrikosova, apsvilusī pase -Abrikosova, tātad arī līķim jābūt Abrikosova. Viss. Lietu izbeidza nozieguma sastāva trūkuma dēļ. Tas visiem bija pa prātam.

- Viss nebūt nav tik vienkārši, kolēģi! - Ņižegorodcevs sacīja. - Avārijā jau neiekļuva atslēdznieks tēvocis Vasja, bet pats zini, kāda institūta direktors! Negribu teikt to pa telefonu.

- Un ko darīsim tālāk? Noņemsimies ar ekshumāciju? -Rožkova balsī nebija jūtams entuziasms.

- Bez tā nevarēs iztikt, kā likts!

Buriks iedarbināja motoru, un automobilis, lēkādams pa grambām, izkustējās no vietas, atstādams aiz muguras raķešu dzelzceļa kompleksa bāzi.

- Manuprāt, jāveic līķa ekshumācija un jāidentificē pēc stomatoloģiskās kartes. Mēs to noteikti izdarīsim. Taču, ja rezultāts izrādīsies negaidīts, tad pats saproti, kā galva būs cilpā!

- Man ir tāda sajūta, ka jebkurā gadījumā cilpā būs manējā, - drūmi atsaucās Rožkovs.

Buriks izstūrēja mašīnu uz trases un iespieda grīdā akseleratora pedāli. Automobilis, strauji uzņemdams ātrumu, traucās Tihodonskas virzienā. Vēss nakts vējiņš ieplūda salonā pa maķenīt nolaisto sānu logu, plivinādams Vampīra matus pie deniņiem un appūzdams viņa skarbo seju ar reljefi izteiktajiem vaigu kauliem.

***

Zvejnieku šoneris «Jūras zvaigzne» lēkāja svina krāsas viļņos. Neizskatīgais kuģelis acīm redzami neattaisnoja savu nosaukumu. Tas bija sagrabējis un sen ilgojās pēc remonta. Bura stipri raustījās un draudēja atrauties no masta, divi zvejnieki ar pūlēm to valdīja, lai gan vējš bija gluži parasts.

«Rādās, kaut kas nav kārtībā ar takelāžu,» nodomāja Makss un nesteidzīgi devās uz kuģa priekšgalu. Šoneri spēcīgi šūpoja, un viņš atbalstījās uz spieķa, kura asais gals, ieurbdamies klāja dēļos, palīdzēja saglabāt līdzsvaru.

No lejas uz klāja izkāpa padrūma izskata kapteinis gados zilā jūrnieku beretē ar sarkanu pušķi. Viņa vārds bija Pjērs. Ar viņu Kardanovs tika sarunājis par divsimt mārciņām pārcelties pāri Duvras šaurumam uz Kalē. Cena bija visnotaļ saskrūvēta, tik daudz maksāja luksusa kajīte ar pusdienām komfortablā prāmī. Te nekāda sevišķā komforta nebija - stipri oda pēc zivīm, ekipāžas kubriks atgādināja stacijas naktsmītnes sīciņo kambarīti, tāpēc Makss, lai gan pūta stiprs vējš, pastaigājās uz klāja - piecpadsmit metru no astes līdz priekšgalam un piecpadsmit - no priekšgala līdz astei.

- Cik ilgi mums vēl jābrauc, kaptein? - viņš apjautājās Pjēram. Tas norūpējies pameta skatienu pulkstenī.

- Kādas četras stundas, - viņš ne visai pārliecinoši atbildēja.

- Kāpēc tik ilgi? Te taču nav tālu, - Makss nobrīnījās.

- Sešdesmit kilometru, mister. Un vai redzat, kāds vējš pūš? Tas mums pamatīgi traucē.

- Varbūt labāk pagriezties pret to ar pakaļgalu? Kad viļņi sitas pret bortu, gaita nepaātrinās.

- Paļaujieties uz mums, mister. Mēs nogādāsim jūs Kalē, kā tikām vienojušies.

Kapteinis iegāja stūres kajītē.

Matroži beidzot bija nostiprinājuši buru un tūdaļ nokāpa kubrikā. Arī viņi nebija nekādi jaunie, pēc gadiem viņiem pieklātos būt bocmaņiem vai šķiperiem. Piecu cilvēku ekipāžā jungu nebija, Makss gan matrožus sevišķi nepētīja, tie galvenokārt uzturējās šonera iekšienē. Laikam arī viņam nāksies kāpt lejā, jo četras stundas vējā būtu grūti izturēt.

Kalē Kardanovs grasījās iznomāt mašīnu. Francijā nebija vēlams aizkavēties, senā apšaude Antibā droši vien nebija aizmirsta. Deviņdesmit kilometru līdz Beļģijas robežai, vēl simts - līdz Briselei. Pa labu šoseju - divu stundu brauciens. Robežu kontroles Eiropas Savienībā nav, arī policija neaptur automobiļus pārbaudei. Tur vispār nemana policistus, tie parādās vienīgi nepieciešamības gadījumā. Ne tā kā Krievijā, kur miliči ir ik uz soļa, nemitīgi bāzdami degunu dokumentos, bagāžniekos un naudas makos, taču, ja kas atgadās, tos ar uguni nevar sameklēt. Par laimi, Eiropā viss ir citādi. Viņš netraucēti aizkļūs līdz Briseles lidostai un ar Amerikas pasi izlidos uz Maskavu. Pie Mašas!

Šūpošanās gandrīz bija norimusi. Makss soļoja pa tukšo klāju, klaudzinādams ar nūju pie margām. Skatiens apstājās pie troses, ar kuru bija nostiprināta bura. Savādi gan! Parasts dubultais mezgls; tā kurpes sien mazais Toms, kuram cilpiņa, it īpaši divkāršā, pagaidām šķita pārāk sarežģīta. Taču uz ikviena kuģa tika izmantots jūrnieku mezgls! Ļoti savādi! Šie divi matroži nepārprotami nemācēja apieties ar burām un siet jūrnieku mezglu. Tad kāpēc citi nebija nākuši viņiem palīgā? Kāpēc kapteinis attālumu mēra sauszemes kilometros, nevis jūras jūdzēs? Kāpēc uz šonera klāja vispār nav cilvēku kā uz «Klīstošā holandieša»? Izskatās, ka neviens no «Jūras zvaigznes» jūrniekiem nezina, kas būtu darāms uz peldoša kuģa! Bet tā taču nedrīkst būt!

Viņš vēlreiz apstaigāja klāju, rūpīgi aplūkoja ne visai tīros dēļus, troses, stūres kajītes sienas. Ko viņš meklēja? Nozieguma pēdas? Kāda nelāga noslēpuma atrisinājumu? Viņš pats to nezināja. Nezināja arī, kāpēc viņam jālido uz Maskavu. Taču šī doma neizraisīja pretestību, turpretī atgriešanās pie Mašas šķita apšaubāma. No vienas puses - viņu vilka pie šīs sievietes, no otras - ar viņu saistījās nepatīkamas asociācijas.

Pakaļējā galā Makss pamanīja nenosakāmas krāsas berztus plankumus, no kravas tilpnes nāca bojātu zivju smaka. Tas viss viņam nepatika, un viņš jau sāka nožēlot, ka bija kāpis uz pirmā kuģīša, kas gadījās ceļā.

- Kāpiet lejā pie mums, mister! - No kubrika pabāzās kapteiņa palīga sapinkājusies galva. Šķiet, viņa vārds bija Pols. - Apsildīsities, uzsitīsim kārtis! Kazi, būs īsāks laiks!

Pols laipni smaidīja, kaut gan acis nemaz neizskatījās jautras. Drīzāk tramīgas.

- Paldies par uzaicinājumu. - Makss uzmanīgi nokāpa pa stāvajām kāpnēm.

Mazītiņajā telpā zem mazītiņa melna konusveida abažū-ra blāvi spīdēja lampiņa. Tā šūpojās auklā vienā taktī ar kuģa līgošanos, un gaismas aplis mētājās no vienas malas uz otru. Pie galda sēdēja divi. Augumā garākais jauca nosmulētu kāršu kavu, viņa druknais biedrs lēja krūzītēs lētu viskiju. Tieši uz galda dēļiem gulēja asinsdesas luņķis un svaigas, smaržīgas maizes klaips. Makss norija siekalas.

Pols palaida Maksu, lai viņš varētu aizspraukties pie garā. Taču tad, kad Pols būs ieņēmis savu vietu, Makss izrādīsies iespiests starp viņiem. Tādas neizdevīgas situācijas Kardanovam nepatika - pat draugu lokā, ģimenes svinībās un teātrī viņš aizvien centās apsēsties malā.

Tāpēc, draudzīgi uzsitis Polam pa plecu, viņš nosēdās pretī, līdzās druknajam, iespieda spieķi starp kājām un novietoja rokas uz ērtajām sēžamā malām. Pols, nepārstādams smaidīt, vienu krūzīti pievilka sev, otru pabīdīja Maksām.

- Kā tevi sauc, draudziņ? - Makss pavaicāja druknajam. Tas par atbildi uzmeta dīvainu skatienu un pēc manāmas pauzes negribīgi izmeta:

- Zoržs.

Pols ar klikšķi atvāza lielu saliekamo nazi. Makss saspringa un pagrieza komplicēti izrotāto nūjas gredzenu. Taču naža asmens sagrieza desu un nošņāpa vairākus gabalus maizes. Pols iedzēra un ar apetīti uzkoda. Zoržs sekoja viņa piemēram, garais iedzēra, bet uzkožamajam nepieskārās. Kardanovam kumoss sprūda rīklē. Viņam nepatika, ka ēdiens stāv tieši uz ne visai tīrā galda, nepatika situācija, nepatika cilvēki, kas bija viņam apkārt.

- Uzspēlēsim, mister? - Garais profesionāli pāršķirstīja kārtis, atvērdams un kā ermoņikas atkal savākdams kavu kopā. - Jums taču ir piķis, turklāt ne mazais? - Viņš iesmējās, atklādams retus, asus zobus.

- Kā bankā, Greg, tu trāpīji naglai uz galvas! - Arī Pols sāka skaļi smieties.

Notiekošais Maksam aizvien vairāk nepatika. Vienīgi kapteinis tika redzējis viņam naudu, kad viņš, bezrūpīgās angļu dzīves izlutināts, bija neuzmanīgi parādījis visu paciņu. Tātad viņa nauda bija visas ekipāžas uzmanības centrā. Un būtu labi, ja tie tipi grasītos Maksu tikai apspēlēt.

Augšā atskanēja soļu dipoņa, stāvā trapa galā parādījās vispirms kājas sen nespodrinātos zābakos, tad arī to īpašnieks - kalsns, kustīgs nenosakāma vecuma puisis. Viņa seja Maksam šķita pazīstama.

Puisis nekautrējoties apsēdās uz sola līdzās Kardano-vam, iespiežot viņu starp sevi un Zoržu.

- Nu ko, raujam vaļā! - viņš apstiprinoši sacīja, it kā būtu dzirdējis visu sarunu. Vai arī zinātu scenāriju, pēc kura būtu jāattīstās notikumiem. Tajā pašā acumirklī Makss atskārta, kur viņš šo seju bija redzējis. Televizora ekrānā auto stāvvietā. Tas bija meklētais noziedznieks! Un Zoržs, ja apcirptu biezos, uz visām pusēm izspūrušos matus, būtu kā izspļauts otrs!

Lūk, arī izskaidrojums daudzajām ačgārnībām viltus jūrnieku uzvedībā. Tie bija nevis jūrnieki, bet gan bandīti! Un īstā ekipāža, visdrīzāk, atrodas kravas tilpnē tādā stāvoklī, kādā tur parasti uzturas nozvejotās zivis. Līķu veidā!

- Es nespēlēšu, - Makss asi teica. - Man ir nelabi. Palaidiet, es gribu iziet svaigā gaisā.

Visi četri sāka smieties, it kā būtu izdzirdējuši kaut ko smieklīgu. Un Makss saprata, ka viņi negrasījās vis apspēlēt bagāto ceļabiedru. Viņi grasījās to nogalināt. Un arī iemest kravas tilpnē.

- Ja esi ielidojis būrītī, putniņ, tad sēdi rāmi, - Pols izgrūda caur zobiem. Viņš pārstāja smaidīt.

- Pietiek spēlēt teijāteri, šim viss ir skaidrs! - rupji noskaldīja Zoržs un, sagrābis Maksu aiz matiem, parāva viņa galvu atpakaļ. Pols pārliecās pāri galdam un izgrūda uz priekšu roku ar nazi. Viņi rīkojās saskaņoti, un Kardanova asinīm vajadzēja apslacīt asinsdesu. Taču notika citādi.

Indiešu spieķis zem galda atdūrās pret Pola vēderu, Makss nospieda slepenu pogu, un spēcīga atspere izgrūda no slēpta kanāla šauru triju šķautņu asmeni. Atskanēja mežonīgs sāpju un šausmu kliedziens, Pols nometa nazi un atsprāga atpakaļ, rokām saķerdams caururbto vēderu. Viņa sabiedrotie sastinga, Zorža tvēriens atslāba, Makss asi parāva galvu un atbrīvojās. Ar elkoni viņš iebelza pa seju kustīgajam un, uzveldamies ar visu augumu, nogāza viņu no sola. Zoržs bāza roku azotē. Makss parāva atpakaļ spieķi, pielēca kājās un, rīkodamies ar antikvāro retumu kā ar špa-gu, izdarīja izklupienu un iedūra Zoržam, kurš rakņājās azotē. Arī viņš briesmīgi iebrēcās un sabruka pagaldē. Nu bija kārta kustīgajam. Makss pārtvēra spieķi, un slīps dūriens no augšas uz leju pienagloja kārno augumu pie dēļu grīdas. Ar spēcīgu rāvienu Makss bez pūlēm atbrīvoja ieroci. Senatnīgā stileta konstrukcijas priekšrocība - tas labi ieurbjas ķermenī un neaizķeroties viegli nāk laukā. Ne velti slavenais krievu durklis ir saglabājis šo formu.

Ikviena, arī durkļu cīņa norisinās līdz pilnīgai uzvarai. Makss pagriezās pret garo. Tagad viņš vairs nesmējās. Šausmu pārņemts, viņš bija ierāvies kaktā un kaut ko ātri bēra nesaprotamā valodā. Bailēs atņirgtajā žoklī vīdēja asi - kā dzīvniekam - zobi. Līdz viņam bija vairāk nekā divi metri, tāpēc Makss satvēra spieķi kā šķēpu un ar spēku meta. Asiņainais stilets kā adata drānu cauršuva rūtaino kreklu, krūšu kurvi un ieurbās sienā. Garais svešas naudas tīkotājs karājās asmenī kā kartonam piestiprināta vabole. Divsimt savas dzīves gados meistarīgi kaldinātais itāļu tērauds ne reizi vien tika mircis cilvēka asintiņās, taču šī noteikti bija rekorda diena.

Makss profesionāli paraudzījās apkārt. Visi četri ienaidnieki bija droši neitralizēti un nekādas briesmas vairs nesagādāja. Visi pagaidām vēl bija dzīvi. Ar nazi un pat ar durkli nogalināt cilvēku nav tik viegli, kā to rāda asa sižeta filmās. Ja dueļu laikmetā būtu eksistējusi mūsdienu medicīna, nogalināti būtu vien daži cilvēki, jo ar špagu vai rapieri ievainotie mira galvenokārt no peritonīta vai citām komplikācijām. Pašlaik kubrikā gārdza un vaidēja četri smagi ievainotie; ja viņi laikus saņems medicīnisko palīdzību, tad, iespējams, izdzīvos.

Kardanovs pasniedzās līdz spieķa rokturim un parāva to uz savu pusi. Asmens izlīda no blīvās koksnes, čirkstēdams nobrauca gar ribām un izlēca no cilvēka ķermeņa. Garais ievaidēdamies nošļuka uz grīdas. Bet Makss izkāpa uz klāja un iegāja stūres kajītē.

- Kā iet? - nepagriezdamies apvaicājās kapteinis.

- Kā nu kuram, - Makss aizturētā niknumā atbildēja. - Man - normāli. Taviem drauģeļiem gan draņķīgāk. Var pat teikt, ka ļoti bēdīgi.

Rokas uz stūres nodrebēja, un šoneris sazvāļojās no vieniem sāniem uz otriem. Pjērs bija cerējis izdzirdēt pavisam citu balsi. Un gluži citu informāciju. Ziņojumu par to, ka svešais dīvainis ir piebeigts. Ka viņš, Makss Kardanovs, ir iemests kravas tilpnē pie citiem līķiem un beigtajām zivīm!

Maksu sagrāba niknums, un viņš, pielēcis klāt, iespēra Pjēram ar kāju. Tā «pendelēs» raida bumbu vārtos.

«Kapteinis» iekaucās un apgriezās, kuģis sasvērās vēl vairāk. Asiņainais stilets pieskārās neskūtajam vaigam. Pašķielējis Pjērs ieraudzīja asinis uz asmens, un viņu pārņēma šausmas.

- Kojās gribat?!

Jautājums vietā. Likumus ievērojošs pilsonis, pat nokļuvis riskantā situācijā, cenšas no tās izkļūt. Un tikai. Par izrēķināšanos ar uzbrucējiem viņš parasti nedomā. Uz to ir spējīgs vai nu tāds pats bandīts, vai tas, kurš bandītus apkaro.

- Kojās gribat?

Taču Makss, pat gribēdams, nespēja uz šo jautājumu atbildēt.

- Laid uz Kalē, Pjēr, un ašāk! - viņš pavēlēja. - Protams, ja gribi, lai tavi draudziņi paliek dzīvi.

Pēc «kapteiņa» izskata Makss saprata, ka par draudziņiem viņam nospļauties.

- Un ja pats gribi palikt dzīvs!

Asais asmens plēsīgi ieknāba un nobrauca gar vaigu līdz zodam. No dziļās skrambas izsprāga asinis, notecēja pa asmens šķautnēm, sajaukdamās ar viņa līdzbiedru asinīm. Tas izrādījās iedarbīgāk. Pjērs iekliedzās, aizspieda brūci ar piedurkni un pārbīdīja apgriezienu rokturīti uz maksimumu.

- Braši, tev ir izredzes, - Makss viņu uzmundrināja. Taču, lai griba nepārietu, piemetināja: - Lai gan nelielas.

Kapteinis saduga un noliecās pār stūres ratu.

***

Pāvels Ļutovs atjēdzās pēc diennakts privātas slimnīcas atsevišķā palātā. Labā plauksta bija apsaitēta un atgādināja spilvenu, galva reiba, vēnā rēgojās pilināmās sistēmas adata, bet līdzās gultai sēdēja Kaimačenko.

- Ir gan laiki! Mūsdienās pat prostitūtām var būt miesassargi, - šefs norūpējies sacīja, lūkodamies sava cīņu biedra pietūkušajā, asinsizplūdumu izraibinātajā sejā. - Cik viņu bija? Mēs viņus gabalos saplosīsim!

- Trīs. Tie bija Stahovska cilvēki. Maša ir viņa vecene.

Ļutova apakšlūpa atkal sāka asiņot, un viņš ar brīvo kreiso roku vārīgi pielika tai sniegbaltā virspalaga stūrīti. Uz iestīvinātā auduma palika sarkans pusaplis.

Kaimačenko klusi iesvilpās.

- Stahovskis - tas ir nopietni. Viņš ir Fomiča grupējuma jumts. Turklāt vajadzīga Goremikina sankcija. Bet viņš to nedos!

- Atliek noslaucīties un stāvēt pie ratiem? - neskanīgā balsī ievaicājās Ļutovs. - Ne jau uz savu roku es gāju pie tā sievišķa, es pildīju tavu pavēli.

- Vai pistole dzīva? - Ļutovs apjautājās.

- Dzīva. Viss ir vietā - nauda, dokumenti, mobilais. Arī mašīnai nekas nekait. Bet galvenais - galvaskauss ir vesels un visi kauli. Vienīgi mazais pirkstiņš amputēts. Kas ar to notika? Dakteri netika gudri.

- Vai viņi mani atveda uz slimnīcu?

- Nē jel. Mēs tevi uzgājām velns zina kur - pie Rubļovkas ceļa. Tu atradies sēdeklī līdzās šoferim un biji bezsamaņā.

- Kā jūs mani atradāt?

Kaimačenko pakasīja pakausi.

- Dīvaina lieta - kaut kāds sievišķis piezvanīja. Uz manu tiešo telefonu. Tu nezini, kas tā varēja būt?

- Tikai tā kuce Maša.

- Ej nu?!

- Tikai viņa. Viņa grozīja tavu vizītkarti, acīmredzot būs iegaumējusi numuru.

- Kāpēc tad tu viņu lamā? Meitene par tevi parūpējusies.

- Labi, pie velna, - Pāvels noburkšķēja. - Iedod man labāk cigareti.

- Tu nedrīksti pīpēt. Ārsti aizliedza. Kas tad īsti notika ar tavu mazo pirkstiņu?

- Pirajas apgrauza.

- Ko?! Kur tu tās ņēmi?

- Jokus pie malas, Vlad, - neapmierināti norūca Pāvels. - Ne jau tikai es, mēs visi esam piečakarēti. Jau rīt šī ziņa izies pa visu Maskavu. Fomičevieši lielīsies uz visiem stūriem, no mums vairs nebaidīsies, tas nozīmē, ka mūs vairs necienīs. Jāveic atbildes gājiens uz pilnu klapi, lai visi saprot! Tie trīs jāizķidā, ja līdz Stahovskim rokas nesniegsies!

-Atslābsti, bračiņ, - Kaimačenko gurdi iebilda. Viņš piecēlās, pieturēdams pleciem uzmesto virssvārci, un pagājās šurp turp pa palātu. - Mēs jau nesam bandīti, kas dara, ko grib. Mēs atrodamies Sistēmā un pakļaujamies tās likumiem. Iedomājies, ka tavs kareivis nogrēkojas, tu sadod viņam pa purnu, bet viņš pielauž divus drauģeļus, tie paņem no piramīdas automātus un dodas tevi galēt nost. Vai tas būtu pareizi?

- Protams, ne! Ko tu salīdzini pakaļu ar ģīmi?!

- Tas ir tieši tas pats. Nevienu mēs pagaidām neķidāsim. Kara vien mums patlaban vēl trūkst! Pienāks laiks - gan nokārtosim rēķinus. To es tev apsolu. Tikai ne tagad.

- Kāpēc, Vlad?

- Tāpēc, ka tam nepieciešama Goremikina sankcija, tā, lūk! Bet kā lai es pie viņa eju? Patlaban mūsu mērķis ir Kar-danovs. Ja var ticēt profesora Broņislavska aprēķiniem, tad kuru katru dienu viņš var ierasties Krievijā. Maša ir visticamākais ierašanās objekts. Ap viņu visam jābūt klusi un mierīgi.

Ļutovs nolamājās.

- Tā kaza Maša apgalvoja, ka viņš turp neiešot. Viņi pašās beigās esot stipri saplēsušies. Tā ka visi jūsu aprēķini var izrādīties kaķim zem astes.

Kaimačenko jau tā drūmā seja vēl vairāk apmācās. Viņš nikni nočirkstināja zobus un atkal satvēra cigareti.

- Tas mums ir vienīgais reālais variants! Ja tas izgāzīsies, mums visiem nāksies meklēt sev jaunu darbu vai arī... -Vladislavs vilcinājās un smagi nopūtās. - Vai arī vietu kapos.

Ļutovs bija izsmēlis visus savus argumentus un pilnīgā bezspēkā atslīga spilvenā.

3. nodaļa Sen aizgājušo dienu atbalss

Tihodonska, 2004. gada 3. oktobris, 9 un 13 minūtes.

Tihodonska sagaidīja Kardanovu ar spējām vēja brāzmām un sīku lietutiņu. Ar tādu pašu laiku viņu bija pavadījusi Londona, līdzīgs laiks bija bijis arī Briselē. Kardanovs bija tajā pašā apģērbā, kādā tika atstājis savu māju Smit-fīldā. Uzvalks, kurpes ar biezu zoli, viegls rudens mētelis. Trūka vienīgi itāļu spieķa un automobiļa. Mersedesu viņš bija pametis pie Londonas universālveikala, bet nomazgāto spieķi no Briseles pa pastu nosūtījis uz mājām. Uzvalks un mētelis ceļojuma laikā bija nedaudz saburzījušies, taču nekā cita ko uzģērbt nebija. Tāpat kā nebija itin nekādas bagāžas.

Makss nesteidzīgi slāja pa Maģistrāles prospektu. Viņš nezināja, kurp iet, nezināja, kāpēc šeit atrodas, nezināja, kāpēc vispār ir ieradies Tihodonskā. Lai gan ar atmiņu viņam šajā reizē viss bija pilnīgā kārtībā. Ne jau zombētais darbarūķis Lapins tagad bezmērķīgi klīda pa līdz sāpēm pazīstamo pilsētu, apskatīdams pretimnācējus un garām traucošās automašīnas, bet gan speciālais kurjers, kura kontā bija ne viens vien spīdoši veikts uzdevums.

Daudz atmiņu saistījās ar Tihodonsku - pēkšņi viņam sagribējās aiziet uz «Mazo Parīzi». Interesanti, kā tur klājas Ašotam un Samvelam? Vai viņu restorānu bizness zeļ un plaukst vai ašie zēni sen atdevuši galus, neizturēdami konkurenci? Un vai tāda «Mazā Parīze» vispār vēl pastāv? Septiņu gadu laikā daudz kas varēja mainīties. Kaut gan -filma taču uzņemta tieši tur!

Un tomēr, par spīti līdzīgajiem laika apstākļiem, gaiss Tihodonskā bija gluži citāds nekā Londonā. Makss to juta pie katra elpas vilciena. Un kaut kas viņā pārvērtās. Viena viņa apziņas daļa neviļus pārvērtās Sergeja Lapiņa apziņā. Lapins varēja stundām ilgi bezmērķīgi klaiņāt pa pilsētu, baudīdams jebkuru laiku. Lapins mīlēja šo pilsētu. Tātad to mīlēja arī Kardanovs. Šo pilsētu mīlēja arī Makss Tomp-sons. Taču šajā brīdī katrs no viņiem to mīlēja citādi.

Lapins ne par ko nelauzīja galvu, priecādamies par dzimtās vietas ielu izskatu un tīro Donas gaisu. Kardanovs nevarēja saprast, kā un kāpēc viņš šeit nokļuvis, kāds spēks un kāda vajadzība novedusi viņu šajā pilsētā no pagātnes. Turpretī Makss Tompsons pārdzīvoja sava stāvokļa nenoteiktību un vēlējās pēc iespējas ātrāk atgriezties Londonā.

«Šizofrēnija,» Makss nodomāja. «No kura īsti manī ir visvairāk? Kura no trim personībām dominē?»

Taču viņš nespēja sniegt atbildi uz šo jautājumu.

Pa to laiku kājas pašas bija atnesušas viņu uz vietu, kurp viņš zemapziņā bija tiecies. Viņš stāvēja pie «Mazās Parīzes» ieejas. Sen atpakaļ jau aizmirstais darbarūķis Sergejs La-pins, sakrājis mazumiņu naudas, mēdza nākt šurp, lai izdzertu tasīti īstas, smaržīgas kafijas ar glāzīti konjaka. Šī paraduma dēļ Ašots bija saskatījis viņā neparastu cilvēku. Viņš bija apbrīnojami vērīgs, šis neliela auguma putnēnam līdzīgais zēniņš. Arī restorāna iekšienē nekas nebija mainījies, atskaitot nenozīmīgus sīkumus. Tomēr viena pārmaiņa krita acīs uzreiz.

Aiz letes stāvēja viņam gluži svešs kaukāzietis. Tikpat mazs un izveicīgs kā Ašots, tikai acīs viņam jautās kaut kas nepatīkams. Tās bija mazas, šaudīgas, it kā viņš ik brīdi baidītos iekrist kāda izliktās lamatās. Apmeklētāju zālē nebija. Neviena paša. Lai gan vēl bija agrs. Kārtīgam cilvēkam desmitos no rīta krogā nebija ko meklēt. Spriežot pēc skatiena, kādu viņš pameta uz ienākušo Maksu, mazais cilvēciņš aiz letes tieši tā arī domāja.

- Vēlaties iedzert? Vai paēst? - bārmenis apjautājās gandrīz bez akcenta. - Ja iedzert, nāciet šurp pie manis; ja ēst -sēdieties pie galdiņa. Jūs tūlīt apkalpos. Šī ir slavena vieta. Vai zināt, kas šī par vietu? O-ho-ho!

- Ar ko gan tā ir tik slavena? - Makss painteresējās, pieiedams letei cieši klāt.

- O-ho-ho! - Bārmenis pacēla acis augšup. - Te tādas lietas ir notikušas! Reiz bandīti iebruka, gribēja cienījamus cilvēkus nolaist no kājas. Bet te tieši atpūtās majors no organizētās noziedzības apkarošanas pārvaldes, dūšīgs vīrs, drosmīgs. Viņš šos visus apšāva. Par to pēcāk ķinīti uzņēma.

Bārmenis bēdīgi pazemināja balsi. Makss domās pasmīkņāja. Šipuļins bija pērkams kruķis, un Tahirs viņam maksāja. «Konsorcija» drošībnieki medīja Tahiru, un majors vienkārši patrāpījās pa rokai. Bet izrēķinājies ar uzbrucējiem tika viņš pats, Makss Kardanovs. Tā viss patiesībā bija noticis. Taču tagad tas tiek traktēts gluži citādi.

- Nebēdājiet, - Maksa domīgumu bārmenis iztulkoja pēc sava prāta. - Sēdieties, paēdiet!

- Paldies, dārgais, - Makss sacīja dienvidnieku manierē. - Kur tagad ir Ašots?

- Kas? - Bārmeņa acīs atspoguļojās neizpratne, taču nezin kāpēc Maksam viņš šķita ne visai patiess. Vai varbūt tā tikai likās?

- Ašots. Vai Samvels. Kāds no viņiem... - Kardanovs neviļus saminstinājās, mulsdams no ciešā skatiena, ar kādu cilvēks aiz letes raudzījās viņa sejā.

- Ak tā, atcerējos! Ašots un Samvels te vairs nestrādā. Kur tas laiks. Bet jūsu seja man šķiet pazīstama.

Maksu pārņēma nelāga priekšnojauta. Šis tips uzvedās pārlieku aizdomīgi. Viņš itin kā runāja normāli, arī izturējās dabiski, bet kaut kas viņā lika būt piesardzīgam. Visdrīzāk - skatiens. Šis visu laiku skraidošais, izvairīgais skatiens. Kardanovam šķita, ka viņš pat vairākas reizes pašķielē uz telefona aparāta pusi. Ilgie operatīvās darbības gadi bija iemācījuši Maksam fiksēt pat pirmajā brīdī šķietami nenozīmīgus sīkumus.

-Vai jūs esat aktieris? - Negaidītais jautājums apstulbināja Kardanovu.

-Ko?

- Pareizi, aktieris! Es redzēju jūs filmā!

Bārmenis atdzīvojās, un viņa skatiens kļuva pavisam parasts.

- Es atceros, kā to uzņēma. Lūk, te novietoja sliedes, vēl grīdu ieskrambāja. Aktieri man patika - jautri ļaudis! Tikai toreiz jūs izskatījāties maķenīt citādāks. Droši vien vainīgi tie grimi un smāķi. Es tā arī netiku gudrs. Te jūs uzrunāja vienā vārdā, te - citā. Ļoti sarežģīti! Ne velna nevar saprast!

Aiz muguras mīksti nošvīkstēja durvis, un Makss pameta skatienu pāri plecam. No ielas ienāca gadus divdesmit veca meitene. Gara, slaida, garā, gaišā lietusmētelī un kājām cieši piegulošos augstpapēžu zābakos. Meitene klusēdanm apsēdās krēslā pie izejai tuvākā galdiņa, atpogāja lietusnir teli, prasmīgi nodemonstrēdama abiem vīriešiem augsta krūtis, ko stingri apņēma sārta blūzīte, un izvilka cigarešu paciņu. Profesionāle! Bet kāpēc tik agrā stundā? Viņu laiK tik drīz vēl nebūs. Taču, redzot, kā bārmenis un meiteni saskatās, viņš visu saprata.

Nu ko, arī bārmenim ir tiesības uz maziem prieciņiem.

- Ko tad jūs īsti spēlējāt tajā ķinītī?

Makss pasmaidīja platu, labsirdīgu smaidu.

- Nemaz nezināju, ka izskatos pēc aktiera. Es nekad ne esmu filmējies. Vienkārši agrāk te esmu bijis. Ašots un Sani vels bija man labi paziņas. Varbūt jūs zināt, kur es viņu.' varētu atrast?

- Nav ne jausmas, - lēni, vārdus stiepdams, bārmenis at bildēja. - Viņi ir aizbraukuši. Pavisam aizbraukuši, viņu nav pilsētā. Varbūt es varu palīdzēt?

- Diez vai. Nekādu konkrētu darīšanu man nav.

- Tad varbūt vēlaties kafiju? - Mazais melnīgsnējais cilvēciņš itin kā lasīja klienta slēptākās domas. - Tādu jūs ne kur citur Tihodonskā neatradīsit. Pirmklasīga kvalitāte. Ticiet man.

Kardanovs pamāja. Jā, kādreiz bija vislabākā pasaulē. Makss vēl tagad juta mutē tās garšu - vienīgais gaišais brīdis viņa pelēkajā ikdienā. Taču to kafiju Lapins bija dzēris Ašota un Samvela laikā, citā - nožēlojamā un bezcerības pilnā dzīvē. Bārmenis atkal pašķielēja uz telefona aparātu, un Kardanovs saīga.

- Es ticu. - Makss sabāza rokas mēteļa kabatās. - Taču es nedrīkstu dzert kafiju. Asinsspiediena dēļ. Uz redzēšanos!

Pagriezies Kardanovs devās uz ārdurvīm garām izteikti izaicinošā pozā sēdošajai meičai. Viņa smēķēja cigareti, slēpdama seju aiz zilganu dūmu mākoņa. Anglijā prostitūtas uzvedas daudz neuzkrītošāk. Ieraudzīt viņas var vienīgi Soho bordeļos, turklāt likums liedz viņām rādīties uz ielas, pašas drosmīgākās var riskēt un iziet uz pagrabu vedošajās kāpnēs vai it kā nejauši nostāties durvīs.

Uz sliekšņa Makss ar muguru juta, ka bārmenis ar skatienu turpina urbties viņā.

Kad durvis aiz Maksa aizvērās, bārmenis palīda zem letes un sāka rakņāties plauktos, meklēdams savu bloknotu. Āre, kur tas ir.

Aizmirsis meiteni, bārmenis drudžaini šķirstīja biezo, nobružāto bloknotu.

- Nu, kas ir, Vano, ķersimies pie lietas vai ne? - meiča noprasīja un nožāvājās. - Es speciāli atvilkos tādā agrumā, kamēr mēs abi esam brīvi.

- Pagaidi, pagaidi, Polīnīt, - bārmenis dedzīgi nomurmināja, šķirdams lapu pēc lapas. - Tagad nav laika. Pastaigā kādu stundiņu. Nē, labāk pusstundiņu. Jā. Ej vien, ej vien, dārgā!

Viņš beidzot bija atradis, ko meklēja, un, pieklupis telefonam, uzgrieza vajadzīgo numuru.

- Hallo, pasauciet majoru Rožkovu, tas ir ļoti steidzami!

Uztraukumā viņa akcents jūtami pastiprinājās. Tagad

varēja izvilkt lielo vinnestu. Majora Rožkova pārziņā vēl aizvien bija Tahirova kunga nošaušanas lieta. Un kriminālmeklēšanai sniegtus pakalpojumus operatīvie darbinieki neaizmirst. Viņam piezvanīt nav grūti, un majoram tas var palīdzēt.

Gaidīt atbildi nenācās ilgi. No klausules skanēja kaut kāda čaboņa - vai nu traucējumi līnijā, vai arī līdzās aparātam kāds šķirstīja dokumentus tad Rožkovs paņēma klausuli.

- Majors Rožkovs klausās.

- Biedri major, - Vano bezmaz vai ieblējās. - Jūs traucē Kidžajans no «Mazās Parīzes». Vai jūs mani atceraties? Jūs toreiz bijāt atnācis un rādījāt man to fotomašīnu. Nuja, fotorobotu. Viņš tikko bija pie manis!

- Kurš? - Rožkovs tik tikko neaizrijās. - Lapins? Tas nevar būt!

- Uzvārdu nezinu, bet pēc sejas akurāt viņš. Ka es saku, simtprocentīgi!

- Kur viņš ir tagad? - majors strupi pārtrauca sarunas biedru.

- Aizgāja.

Kidžajanam izklausījās, ka Rožkovs nočirkstina zobus. Jā, protams, to Vano arī pats labi saprata, ka, iekams zvanīt uz rajona nodaļu, viņam par katru cenu vajadzēja meklējamo aizkavēt. Tikai - kā? Kriminālmeklēšanai izdarītā pakalpojuma nozīmīgums strauji saruka un varbūt pat kļuva līdzīgs nullei.

- Labi, meklēsim! - Rožkovs savaldīgi noteica.

Kardanovs-Lapins-Tompsons iznāca no «Mazās Parīzes». Smidzeklis bija beidzies, taču drūmie mākoņi pie debesjuma negrasījās pamest savas pozīcijas. Pat vieglās vēja brāzmas bija norimušas. Smaržoja pēc zemē noskalotajiem putekļiem un mitruma.

Pie mājas sienas zem balkona dāvanas lūdza tīra un kārtīga večiņa baltā lakatiņā. Tompsons neizpratnē pavērās viņā, Kardanovs pavandījās kabatā un ielika sausajā krunkainajā delnā desmit rubļus. Lapins atmeta galvu un dziļi ievilka svaiga gaisa malku. Viņu vilktin vilka uz pieticīgo dzīvoklīti Manufaktūras ielā, kur pavadīti neaizmirstami dzīves gadi. Nezin kāpēc sagribējās redzēt Antoņinu. Pavisam nesen Kar-danovu tā vilka pie Mašas. Taču pašlaik dominēja Lapins, un kājas pašas viņu nesa uz Bogatjanovkas nogāzi.

Tiesa, varbūt Antoņina ar Dimu bez pēdām būs izgaisuši šajā pasaulē, kā nezin kur bija nozudis Ašots un Samvels. Lai gan diez vai. Viņi - ienācēji, migranti - nebūs iedzīvojušies un devušies uz dzimto Erevānu vai citurieni, kur ir radi un draugi. Bet Antoņina... Antoņina - tas bija gluži kas cits.

Viņa te bija dzimusi, uzaugusi, strādājusi. Viņai, tā teikt, visa dzīve bija pagājusi Tihodonskā, tātad viņu no mīļotās Bogatjanovkas ar buldozeru neaizšķūrēs. No kurienes galvā uzpeldēja šis salīdzinājums, Lapins nezināja, taču tas viņam patika, un viņš pasmīkņāja.

Klāt arī pazīstamā iela, kas ved uz upi sākumā lēzeni, pēc tam aizvien stāvāk. Bogatjanovkas nogāzi, tāpat kā visu tai līdzās esošo rajonu, tautā dēvētu par Bogatjanovku, apvija simtiem leģendu, interesantu nostāstu, kā arī gluži reālu faktu, kas atspoguļojās kriminālajās ziņās.

Pazīstamā dziesma «Ir Bogatjanovkā jauns alus krodziņš vaļā, tur allaž kopā lasās blēžu varza skaļā» precīzi atainoja šā rajona gaisotni. Senos laikos ostas tuvumā esošajā priekšpilsētā dzīvoja krāvēji un ostas melnstrādnieki, te bija daudz sodīto, te bez pūlēm pajumti atrada klaidoņi, izbēguši noziedznieki un citi sīki kriminālie elementi. Vēl cara laikā celtās mājas gadu gaitā savecēja, pilsētas iedzīvotāji centās bez vajadzības šo rajonu neapmeklēt, it īpaši diennakts tumšajās stundās.

Kardanovs-Lapins bija šeit nodzīvojis gandrīz septiņus gadus, viņš labi pārzināja vietējos tikumus un, lai gan kriminālās darbībās neiesaistījās, ne reizi vien tika uzaicināts piedalīties kādā slidenā pasākumā.

Lēkādams pa izdangāto nogāzi, lejup aizbrauca liels, melns džips. Tāds bija bijis Tereščenko no Tihodonskas rūpniecības bankas. Tikšanās ar viņu bija nozīmīgi ietekmējusi Lapiņa likteni. Saikne izrādījās abpusēja. Tereščenko nomira no sirdstriekas burtiski nākamajā dienā pēc viņu tikšanās. Sagadīšanās? Var jau būt.

Viņš nogriezās sānielā un pēc diviem kvartāliem atradās pie betona sienas, kas atgādināja cietokšņa mūri. Pie vārtiem ar metāla durtiņām viņš palūkojās apkārt. Arēji te maz kas bija mainījies. Tās pašas videokameras, vārtu atvēršanas indukcijas sistēma.

Makss šaubīdamies dažas minūtes pamīņājās, bet tad, pakļaudamies kādam dziļi slēptam iekšējam impulsam, piespieda elektriskā zvana pogu. Viena durvju puse atbīdījās sānis, uz sliekšņa parādījās plecīgs vīrs, kura augumu cieši apņēma tradicionālā kamuflāža.

- Ko tu meklē, brāl? - sargs gurdi apvaicājās, pārvilādams zobos sakošļātu sērkociņu no viena mutes kaktiņa otrā. - Galvenā ieeja ir otrā pusē. Šī ir darbiniekiem. Tu taču neesi darbinieks?

Viņš pavīpsnāja. Arī sargiem mēdz apmesties garš laiks.

- Nē, - Kardanovs godīgi atbildēja. Kāpēc tas tips uzskata viņu par brāli, viņš nesaprata, taču familiārā uzruna, tik ierasta Lapinam, lika viņam sarauties. Bet viss bija gaužām vienkārši - cilvēks ar sērkociņu mutē uztvēra viņu tieši kā beztiesisko un bezpalīdzīgo Sergeju Lapiņu.

- Kas tad par vainu? Apmaldījies?

- Nē. Vienkārši jūs tā arī neesat mainījuši apsardzes sistēmu, bet es taču tiku teicis Tereščenko.

- Kam?! - sargs izbrīnījās.

- Nav svarīgi. Man vajadzīgs Jumaševs, - Kardanovs mierīgi, bet uzstājīgi bilda.

- Kas?!

Šoreiz kamuflāžā tērptā vīra reakcija bija uzskatāmāka. Vispirms biezās uzacis izbrīnā sarāvās augšup, tad sejā parādījās atklāta nepatika pret nezin no kurienes uzradušos piedzērušo vai ar kaut kādu draņķi sabakstījušos puisi.

- Direktors.

Sargs izspļāva sērkociņu, un tas trāpīja Maksam uz kreisās kājas kurpes. Kardanovs vēsā mierā nopurināja apgrauzto sērkociņu no kājas un turpināja klusēdams raudzīties pelēkajās vilka acīs.

- Tu kaut ko jauc, draugs, - tas noburkšķēja, aizvērdams durvis. - Mums ir pavisam cits direktors. Šī ir Tihodonskas rūpniecības banka.

- Es zinu, pats te iekārtojos darbā, - Lapins nomurmināja. - Tolaik direktors bija Jumaševs.

- Labāk pieejiet pie galvenās ieejas un pajautājiet visu menedžerim, - sargs sacīja caur šauru spraudziņu. Es jums teikšu tikai vienu - tagad ne viens, ne otrs pie mums nestrādā!

Durvis aizcirtās. Kamuflāžā tērptais atgriezās sargu istabā.

- Kas tas tāds bija? - Pārinieks viņu sagaidīja ar jautājumu.

Neliela auguma sirmais vīrietis līdz viduklim atpogātā virsjakā pildīja maiņas vecākā funkcijas. Nikolajs Petrenko vai vienkārši tēvocis Kola bija bankā nostrādājis jau desmit gadu.

- Nezinu. Muldēja visādas blēņas. Jautāja kaut kādu Ju-maševu, godāja par direktoru, pēc tam - kaut kādu Tereš-čenko. Būs kaut ko saputrojis.

- Tu saki - saputrojis? Nē, viņš neko nav saputrojis!

Sirmais vīrs, kurš vēl pirms pāris minūtēm bija izskatījies noguris un vienaldzīgs, acumirklī atdzīvojās, iztaisnoja muguru, pacēla augšup zodu. Tēvoča Kolas skatiens kļuva ass un dzēlīgs. Viņa jaunais pārinieks nevarēja vien nobrīnīties par tik spēju pārvērtību.

- Parādi ierakstu! - Petrenko īsi pavēlēja. - Patin atpakaļ video novērošanas lenti! Es gribu redzēt šo cilvēku.

Pēc dažām minūtēm monitora pelēkajā ekrānā parādījās Kardanovs, kas mīņājās pie vārtiem.

- Jā-ā-ā, - domīgi novilka maiņas vecākais. - Viņš neko nav saputrojis. Pirms vairākiem gadiem šis vīrišķis sacēla te pamatīgu traci. Jāziņo Timohinam!

Viņš nesteidzīgi iesoļoja ēkā, iegāja uzgaidāmajā telpā, jauniņā sekretāre Iročka ielaida viņu bez pieteikšanas.

- Pārslēdziet monitoru uz savu kabinetu, Aleksandr Pav-lovič! - viņš palūdza.

No pašiem pirmajiem kadriem Timohins pazina cilvēku, kurš bija jautājis pēc Jumaševa. Un pat atcerējās viņa uzvārdu - Lapins! īstais bija otrs, kuru turēja stingrā slepenībā, - Kardanovs! Bet varbūt šis bija īstais. Dievs vien zina, kas viņš vispār tāds ir. Pagājušajā reizē, kad viņš bija ieradies bankā, bija sākušās lielas nepatikšanas. «Mazajā Parīzē» tika nošauts Tahirs ar visu komandu, atlidoja speci no «Konsorcija», Jumaševs drīz vien nomira, bet trīs bankas darbinieki uzlidoja gaisā Maskavā! Un tā nav nejaušība, ka viņš tagad te ir uzradies!

Timohina seja pārvērtās marmora maskā, iespējams, pēcnāves, - viņš nobāla, uzacis saraucās virs deguna, lūpas sakniebās šaurā svītrā.

Sargs manīja, ka ar priekšnieku notiek kas nelāgs, taču neuzdrošinājās jautāt, kas noticis.

Timohins ielēja kristāla glāzē ūdeni, kāri izdzēra un atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņam trūka gaisa, un tagadējais Tihodonskas rūpniecības bankas direktors knibināja cieši savilkto kaklasaites mezglu, stingu skatienu raudzīdamies gaišajā monobloka ekrānā, uz kura tuvplānā bija sastingusi ļaunu vēstošā svešinieka seja. Viņš nebija ieradies tāpat vien, viņu bija sūtījuši nezināmi, turklāt vareni un nežēlīgi spēki. Tas bija sūtnis ar melno zīmi! Bet par ko?

Starp citu, ja sāk krist panikā, tad drīz vien var nokļūt pensijā vai kapos! Timohins saņēmās. Kā nekā viņš daudzus gadus strādā bankas drošības dienestā, bet pirms tam bija VDK darbinieks. Šāda veida profesionālās iemaņas neizzūd bez pēdām. Turklāt šajos laikos baņķieris ir kaujinieciska profesija - nemitīgi jāatvaira uzbrukumi vai pašam tādos jādodas.

- Labi. - Viņš piecēlās no galda un iznāca pie Petrenko. - Nikolaj, Motašovs līdz rītdienai ir Maskavā, tāpēc jūs nodarbosities ar šo cilvēku. Cik darbinieku jūs varat savākt tūdaļ uz vietas?

Petrenko saminstinājās. Viņam gandrīz nebija nācies darboties operatīvajā jomā, vienīgi ar apsardzi. Starp citu, mūsdienās šīs funkcijas ir cieši saistītas.

- Varu pieslēgt rezerves maiņu, divus cilvēkus. No mājām atsaukt trīs vai pat piecus. Kurš nav aizbraucis pie sie-

vasmātes uz pankūkām vai zvejot. Vīri maiņu beiguši - kā grib, tā atpūšas.

- Tad nu tā! - Timohins cieti nokomandēja. Viņš jau bija pilnīgi atguvies. - Viņa uzvārds ir Lapins. - Baņķiera rādāmais pirksts pavērsās pret sastingušo attēlu. - Mums ir viņa dosjē, sameklējiet arhīvā. Pārbaudiet visas adreses, kur viņš varētu uzturēties. Paņemiet līdzi bruņotus cilvēkus un izķemmējiet vienu aiz otras! Sameklēt viņu un aizturēt!

- Kā - aizturēt? - Nikolajs pārjautāja.

- Ļoti vienkārši - sagūstīt un atvest pie manis! Un ņemiet vērā - viņš var būt bīstams! Viņam ir saistība ar mūsu direktora un vēl vairāku cilvēku nāvi!

Tēvocis Kola norūpējies pakasīja pakausi. Vairāk par visu viņam negribējās iesaistīties neplānotās un riskantās operācijās.

- Cik cilvēku ņemt? - viņš bažīgā tonī vaicāja.

- Piecus vai pat sešus, par daudz nebūs, - baņķieris ieteica. - Un katram gadījumam uzģērbiet bruņuvestes.

Nikolajs pie sevis nolamājās. Kas viņam lika izrādīt iniciatīvu! Kāds atnāca, pēc kāda pavaicāja... Un kas par to? Kāpēc bija jābāž deguns citu darīšanās?!

Taču skali viņš savas bažas nepauda. Jaunu, strauju un pārgalvīgu labas algas tīkotāju netrūkst. Tikai mirkli ļaujies vājumam - un vienā rāvienā būsi aiz durvīm.

- Protams, sagūstīsim, kur šis dēsies! - tēvocis Kola jauneklīgi noskaldīja un, ievilcis vēderu, brašā solī devās uz durvīm.

Palicis viens, Timohins pacēla telefona klausuli un, uzspiedis Maskavas kodu, dabūja savienojumu ar «Konsorcija» drošības dienestu. Kad atsaucās dežurants, viņš stādījās priekšā un palūdza savienot ar Kaimačenko. Tas uzreiz paņēma klausuli.

- Vladislav Igorevič, - Timohins goddevīgi ierunājās, taču iekšā viss sagriezās. Viņam, VDK apakšpulkvedim, jāziņo desantnieku kapteinim! Itin viss bija apgriezies kājām gaisā. Tad ta laiki bija sākušies, tad ta laiki! - Zvana Timo-hins no Tihodonskas rūpniecības bankas. Šodien pie mums uzradās tāds Lapins. Jūs droši vien viņu neatceraties?

Sirds dziļumos Timohins bažījās, ka rupjais desantnieks tādu nieku dēļ pasūtīs viņu ar trim burtiem. Taču atbildes reakcija izrādījās gluži negaidīta.

- Ko?! - Kaimačenko ieaurojās vada viņā galā. - Vai tas ir noteikti?! Tieši Lapins?

- Protams, - baņķieris cienīgi atbildēja. - Man ir video novērošanas ieraksts. Viņš mēģināja iekļūt bankas teritorijā apmēram pirms pusstundas. Viņa mērķi, tiesa, nav zināmi...

- Vareni, Timohin, vareni! - Kaimačenko priecīgi iesmējās. - Pacentieties viņu aizturēt, es šodien pat izsūtīšu savus cilvēkus. Viņš mums ir ļoti vajadzīgs!

Dīvaini. Radās tāds iespaids, it kā Kaimačenko būtu gaidījis, ka Lapins iznirs no nebūtības, tikai nebūtu zinājis -kur. Bet varbūt... Varbūt viņš pats to tika sūtījis šurp? Arī viņreiz Lapiņa parādīšanās bija izraisījusi vētrainu «Konsorcija» reakciju, bet tālākie bēdīgie notikumi ir zināmi.

Timohins atrāvās no sava galda un uz pirkstgaliem piegāja pie durvīm. Uzmanīgi palūkojās priekštelpā. Ko viņš cerēja tur ieraudzīt? Nezināmus ienaidniekus? Konkurentu spiegus? Gatavus veikt savu algoto slepkavu darbu?

Taču neko tamlīdzīgu viņš neieraudzīja. Iročka sēdēja savā vietā, rakstīdama datorā kaut kādus dokumentus. Ieraugot šefu, viņa piecēlās, nozibinot garās, gludās kājas, kuras pavisam trūcīgi sedza mini svārciņi. Taču Timohins nevērīgi pameta ar roku un aizvēra durvis.

Un tomēr nomierināties bija pāragri. Nedrīkst uzticēties Kaimačenko, nedrīkst paļauties uz tēvoci Kolu, nedrīkst atslābināt uzmanību tāpēc, ka Lapins ir aizgājis. Timohins atvēra seifu un izņēma no tā pistoli ar veltījumu, saņemtu vēl čekas dienesta laikos. Vēl kādam jāpiezvana...

Stiegrainā roka no jauna satvēra radiotelefona melno klausuli. Pirksts pārskrēja mīkstajiem, it kā pīkstošajiem taustiņiem. Timohins iekoda lūpā. Šim cilvēkam vajadzēja zvanīt uzreiz. Vēl pirms Kaimačenko. Viņš jau nu noteikti nav uzsūtījis Lapiņu!

- Dežurējošais vecākais leitnants Orlovs klausās! - klausulē atsaucās asa jauna cilvēka balss.

- Tihodonskas rūpniecības banka, Timohins. Savienojiet mani ar ģenerāli Lazutinu. - Baņķieris apgāja apkārt galdam un nozvēlās krēslā.

- Es klausos, - pēc dažām sekundēm atskanēja FDD Tihodonskas pārvaldes priekšnieka baritons.

***

Operatīvais darbinieks prot savākt informāciju. «Spiest» informāciju, kā viņi paši mēdz teikt. Personiskie novērojumi, aģentu ziņojumi, kaimiņu, darbabiedru vai jebkura cita ziņu sniedzēja stāsti veido ciešu tīklu, kurā potenciālais noziedznieks sapinas jau pirms noziedzīgo nodomu realizācijas brīža. Pareizāk - viņam jāsapinas. Mūsdienās operatīvā darba sfērā ir iekļuvusi vispārēja neprofesionalitāte un diletantisms. Speciālistu, kuri prastu, bet galvenais - gribētu vīt šādu tīklu, kļūst aizvien mazāk. Centrālās izmeklēšanas iekšlietu daļas kriminālmeklēšanas priekšnieks bija šāds speciālists.

- Viņam bija mīļākā. Nē, arī sieva viņam, protams, bija. Tāpat arī divas meitiņas. Dzīvo šeit, Tihodonskā. Es šorīt viņas jau apciemoju. Jauka sieviete gados, strādā par tehno-loģi desu garšvielu ražošanas privātā firmā, meitas apmeklē skolu - viena iet ceturtajā, otra - jau devītajā klasē. Tā ka šajā jomā viss būtu kā pieklājas... Klusi, mierīgi un neož pēc spiegošanas. Atraitne ir pārliecināta, ka viņa ir atraitne, bet meitenes...

- Tu iesāki ar mīļāko, kolēģi, - majoram Rožkovam atgādināja majors Ņižegorodcevs.

- Jā, protams. - Viņš sadrūvējās. - Mīļākā. Pareizi. Abri-kosovam bija mīļākā. Dzīvoja turpat kur viņš - Krotovā. Tāda Galina Vidrenkova. Pati nestrādāja. Vīrs rāvās melnās miesās uz dzelzceļa, uzturēja ģimeni. Kad viņš uzzināja par laulātās draudzenes romānu ar profesoru, viņi izšķīrās. Arī ar viņu es jau aprunājos, tiesa, tikai pa telefonu. Norunājām rīt pēcpusdienā satikties. Bet, lūk, kas ir interesanti. - Majors Rožkovs pacēla pirkstu. - Šis Pāvels Vidrenkovs man stāstīja, ka viņa bijusī sieviņa Galina Viktorovna pirms gada aizbraukusi no Krotovas. Sakrāmējusi čemodānu un aiztinusies nezināmā virzienā. Viņš par bijušo sievu neko vairs neesot dzirdējis un ne reizes neesot viņu redzējis. Un tas noticis drīz vien pēc tās pašas autokatastrofas. Kurā mūsu profesors it kā aizgājis bojā.

- Kas viņš par mūsējo, - drūmi noteica Ņižegorodcevs. - Rādās, ka gluži svešs!

Lieta samudžinājās ciešā kamolā. Abrikosova līķa ekshumācija un tai sekojošās ekspertīzes parādīja, ka sasistajā mašīnā nebija aizgājis bojā tās īpašnieks, bijušais Krotovas zinātniskās pētniecības institūta direktors. Tajā bija aizgājis bojā kāds cits. Un tā bija ļoti nopietna informācija. Varbūt pazudušais Abrikosovs bija ārvalstu spiegs un patlaban bauda valsts nodevības augļus kaut kur Maiami. Katrā gadījumā bija pilnīgi skaidrs, ka viņam bijusi saistība ar izstrādājuma «S» nolaupīšanu.

Izformētā ZPI dokumentācijas pārbaude parādīja, ka astoņi kilogrami urāna nebija tikuši nodoti galvenajam institūtam Maskavā. Netika atrasta neviena detaļa no it kā demontētā fugasa.

Tātad portatīvo atombumbu bija piesavinājies Abrikosovs, izmantojot bezprecedenta bardaku un valsts disciplīnas trūkumu.

Ņižegorodcevs sāka vērienīgu Vjačeslava Abrikosova meklēšanu. Šīs meklēšanas sākuma punkts bija viņa bijusī mīļākā. Tika iztaujāti viņas kolēģi, radinieki, paziņas, kaimiņi.

Cilvēkiem patīk bāzt degunu citu darīšanās, patīk trīt mēli par saviem tuvākajiem, viņi mīļuprāt atstāsta tenkas, it īpaši, ja runa ir par kādiem neparastiem notikumiem vai likteņa pavērsieniem. Tas palīdzēja izmeklēšanai.

- Kāda sieviete redzējusi Galočku, - ieplestām acīm stāstīja pazudušās attāla paziņa. - Viņas šuva kleitas pie vienas šuvējas. Tā sieviete atpūtusies Sočos un tur viņu satikusi. Turklāt ne vienu reizi vien. Pilsētiņa ir maza, mēneša laikā viņu ceļi vairākkārt krustojušies. Te Galina dārgā veikaliņā pirkusi krekliņu par desmit tūkstošiem, te skaistumkopšanas salonā likusi masku par četriem tūkstošiem. Tātad nabadzībā neslīgst, acīmredzot būs atradusi turīgu cilvēku. Jā, braukā sarkanā automašīnā, pati pie stūres -viss kā ķinītī!

Saņēmis šādu informāciju, majors Rožkovs uzmeklēja šuvēju, tad aculiecinieci un noskaidroja, kurā skaistumkopšanas salonā Galina Vidrenkova liek dārgās maskas.

Ņižegorodcevs ar Buriku lidoja uz Sočiem. Kūrortsezo-na beidzās, un pilsēta bija zaudējusi savu ierasto spožumu. Tirdzniecības būdām un teltīm pieblīvētais bulvāris līdzās pludmalei bija kā izmiris, vējš dzenāja pa to avīžu driskās, cigarešu paciņas, polietilēna maisiņus un citādu drazu. Viesi no Tihodonskas vērsās FDD vietējā pilsētas nodaļā un saņēma solījumu kolēģus atbalstīt.

Ar Vidrenkovas fotogrāfiju operatīvie darbinieki devās uz skaistumkopšanas salonu un noskaidroja pastāvīgās klientes personību. Tikai te viņu pazina nevis kā Galinu Vidren-kovu, bet gan kā Tatjanu Ivļevu, ievērojamā biznesmeņa, plaukstoša tūrisma biroja un patentu aģentūras īpašnieka Romāna Ivļeva sievu.

Ar tūrisma biroju viss būtu skaidrs, tos te ver vaļā katrs, kam nav slinkums. Turpretī organizēt darbu patentu jomā nebūt nav viegli. Vietējie pretizlūkošanas darbinieki noskaidroja Ivļeva interešu loku, viņa ieradumus un sakarus. Neko nosodāmu konstatēt neizdevās - ierobežots paziņu loks, mērens dzīvesveids, nekādu kaitīgu ieradumu vai pārmērību. Visi runāja, ka Romāns Albertovičs ir vispusīgi izglītots, labi orientējas tehniskos jautājumos un ka viņam piemīt organizatora spējas.

Majors Ņižegorodcevs devās iepazīties ar tik vispusīgu cilvēku. Viņš jau bija redzējis to fotogrāfijā. Drošs skatiens, asi sejas vaibsti bez īpašām pazīmēm. Tā mēdz būt pēc plastiskajām operācijām. Kad Ņižegorodcevs tumšzilā divrindu uzvalkā un tumšās brillēs iegāja tūrisma aģentūras Voyage klientu telpā, viņš jau ne par matu nešaubījās, ka Ivļevs un Abrikosovs ir viens un tas pats cilvēks. Tagad par to bija jāpārliecinās.

Parasti Ivļevs mēdza parādīties ap vienpadsmitiem, majors ieradās pusdivpadsmitos, taču īpašnieka vēl nebija.

Ivļeva sekretāre - uzrauktu deguntiņu, rudiem matiem, nolaideniem pleciem - ieinteresēti uzlūkoja eleganto apmeklētāju.

- Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

- Paldies, man jāsatiek Romāns Albertovičs, - Ņižegorodcevs atbildēja, piefiksēdams personāla labās manieres. Ivļevs patiešām prata organizēt darbu pienācīgā līmenī.

Šefs ieradās ap divpadsmitiem. Korpulents cilvēks ar sarkanu seju, drošām manierēm un lokomotīves sparu.

- Sveika, Svetiņ! - Viņš manierīgi pamāja sekretārei. - Šodien uz ceļiem pamatīgi korķi. Drīz jau būs tāpat kā Maskavā!

- Labdien, Romān Albertovič! - Meitene pasmaidīja.

Ņižegorodcevu Ivļevs sākumā likās nemanām, tad pavērsa pret viņu gareno seju ar pilnīgajām lūpām.

- Vai jūs pie manis? - viņš lietišķi apvaicājās. Un seja tūdaļ pārvērtās - lūpas sakniebās, muskuļi saspringa, vaigu kauli izspiedās. Elegantais jaunais cilvēks ar tumšajām, necaurredzamajām brillēm izraisīja viņā bailes.

-Jā, Romān Albertovič. - Ņižegorodcevs piecēlās.

- Nāciet iekšā!

Viņa balss iedrebējās. Svetiņa, jauzdama ko nelāgu, pacēla acis no papīriem. Taču Ivļevs jau bija saņēmies un ar saimnieka žestu norādīja uz sava kabineta pusi. Ņižegorodcevs atvēra smagās, pulētās durvis un iesoļoja iekšā. Ivļevs virzījās nopakaļ, taču intuitīvi atskatījās. Uz pieņemšanas telpas sliekšņa, izstarodams spēku un apņēmību, stāvēja Bu-riks. Šefs, it kā glābiņu meklēdams, ienira kabinetā un aizcirta aiz sevis durvis. Buriks piegāja tām cieši klāt. Vairāki vietējie čekisti ieņēma vietas zem logiem. Lamatas bija izliktas un gatavas notvert medījumu.

Ivļevs devās uz savu vietu - grozāmo ādas krēslu, Dalī gleznas kopiju. Ņižegorodcevs apsēdās apmeklētājiem domātajā krēslā. Ceptai olai līdzīgā pulksteņa mīkstā ciparnīca simbolizēja izstieptu laiku. Un patiesi - laiks veiksmīgā biznesmeņa kabinetā palēnināja savu gaitu. Majora roka neciešami lēni cēlās pie krūšu kabatas, ļoti lēni izvilka tumšsarkanu grāmatiņu, nesteidzīgi to atvēra un ar ātrumu milimetrs minūtē pastiepās pāri galdam pretī kāri un nepacietīgi ieplestajām Romāna Albertoviča acīm. Viņa seja vairs nebija sarkana, toties tagad parasto ādas krāsu bija nomainījusi žilbinoši balta, it kā uz ādas būtu sastingusi alabastra maska. Beidzot paplašinātās acu zīlītes nofotografēja apliecības šriftu.

- Jūs esat... no Tihodonskas? - izdvesa Ivļevs. Un tādējādi apstiprināja Vampīra aizdomas. Tā jautāja cilvēks, kurš radis sarunāties ar FDD darbiniekiem, taču jūtas nogrēkojies Tihodonskas pusē.

- Jā. - Vampīrs pamāja. - FDD Tihodonskas pārvalde. Majors Ņižegorodcevs.

Viņš stādījās priekšā kā pieklājas, lai gan tas viss bija rakstīts pie Ivļeva sejas paceltajā apliecībā. Taču tas patlaban diezin vai bija spējīgs to izlasīt vai saprast, kas tur rakstīts. Bezspēkā atslīdzis pret krēsla atzveltni, viņš ar muti kāri tvēra gaisu.

Majors aizvēra apliecību un ielika to atpakaļ kabatā.

- Un jūs, jādomā, esat bijušais Krotovas eksperimentālās fizikas zinātniskās pētniecības institūta direktors Vjače-slavs Petrovičs Abrikosovs?

- Es nesapro...

- Izbeidziet, Vjačeslav Petrovič, - Ņižegorodcevs neapmierināti saviebās. - Kaut kā nesolīdi sanāk, bērnišķīgi. Kālab tēlot muļķi? Kāpēc pie jums pēkšņi ieradies pretizlūkošanas darbinieks no Tihodonskas? Nevis no Saratovas, nevis no Vladikaukāzas, bet tieši no Tihodonskas?

Abrikosova mazās ačeles zem melnajām nokarenajām uzacīm nemierīgi sāka šaudīties no vienas puses uz otru. Viņš pēkšņi pasniedzās uz galda atvilktnes pusi, un Ņižegorodcevs jau pa pusei piecēlās.

Taču Abrikosovs trīcošām rokām izņēma vispirms dokumentu kaudzīti, tad lodīšu pildspalvu. Nolika to visu sev priekšā. Uz papīriem palika mitri traipi no viņa nosvīdušajām delnām. Ņižegorodcevs vērīgi sekoja viņa darbībām. Kaut ko rakstīt Vjačeslavs Petrovičs itin kā negrasījās? Tad kāpēc viņam bija vajadzīgi visi šie kancelejas piederumi? Arī Abrikosova gludā, izlīdzinātā piere pārklājās sviedru lāsītēm.

- Kā jūs mani atradāt? - viņš pēc pauzes neskanīgi ievaicājās.

- Vai tas jums ir svarīgi, Vjačeslav Petrovič?

- Nē. Tas ir, jā. - Viņš pārlaida klīstošu skatienu kabinetam. Pavilka lejup kaklasaites mezglu, atpogāja apkaklīti. Sienas nāca aizvien tuvāk, griesti laidās zemāk, katastrofāli trūka gaisa. - Lai gan... nē. Nav svarīgi. Kāda tam tagad nozīme? Bet ko es tādu esmu izdarījis? Sapinos personiskajās problēmās un, kad manā mašīnā sadega cits cilvēks, imitēju savu nāvi? Tā ir ļoti nelāga rīcība pret ģimeni, taču valstij gar to nav itin nekādas daļas.

- Izstrādājuma «S» zādzību jūs dēvējat par personisku problēmu? - Ņižegorodcevs pasmīnēja. - Beidzamajos gados mēs esam pieraduši pie visādām muļķībām, taču kaut kas tāds vēl nevienam nebija ienācis prātā!

Majors pavērsa skatienu no Abrikosova bālās sejas uz viņa maigajos, bezmaz vai sievišķīgajos pirkstos sažņaugto rakstāmo. Plastmasa ieplaisāja, šķita, ka Abrikosovs grib pārlauzt to uz pusēm.

- Kodolfugass nebūt nav personiska problēma. Vēl jo vairāk, ja tas atrodas teroristu rokās!

- Kāds fugass? - vārgā balsī vaicāja Abrikosovs.

- Tas, kurš it kā tika demontēts un nodots galvenajam institūtam. - Katru vārdu majors noskaldīja kā ar āmuru, un Abrikosovs ikreiz automātiski sarāvās. - Patiesībā taču jūs to pārdevāt? Vai tā ir?

Atkal iestājās saspringta pauze.

-Jā, - bijušais ZPI direktors izdvesa. - Pārdevu. Man bija vajadzīga nauda. Un tas karš man bija absolūti vienaldzīgs. Man nospļauties par cionismu...

- Kas par cionismu? - Ņižegorodcevs izbrīnā pacēla uzacis.

- Tas, pret kuru viņš grasījās izmantot fugasu.

- Kas - viņš?

- Arābs, kurš piedāvāja man pusmiljonu dolāru. - Abrikosovs sāka runāt ātrāk, it kā pēkšņi kļūdams steidzīgs. - Viņš teica, ka grib ar izstrādājumu «S» šantažēt Izraēlu. Un es... Kāda man daļa gar to visu?

- Vai jūs naudu saņēmāt?

- Vispirms viņš man samaksāja trīssimt piecdesmit tūkstošus, un es atdevu viņam fugasu, taču detonatoru paturēju, līdz viss būs samaksāts. Viņš apsolīja, ka atsūtīs naudu pēc dažām nedēļām. Bet atsūtīja pēc vairākiem gadiem! Pirms pāris nedēļām divi bija ieradušies viņa uzdevumā. Viņi samaksāja atlikušos simt piecdesmit tūkstošus, pievāca detonatoru un aizbrauca.

Abrikosovs runāja mierīgā, nedaudz aizvainotā tonī, it kā viņam tīši piekasītos nieku dēļ. Ņižegorodcevu tas saniknoja.

- Izskatās, ka, jūsuprāt, nekas sevišķs nav noticis?

Bijušais direktors paraustīja plecus.

- Neesmu izdarījis neko nopietnāku kā visi citi visapkārt. Vienkārši es esmu uzķēries, un tagad jūs man atspēlējaties par citu grēkiem.

Nu arī viņa seja izskatījās aizvainota. Taču tikai acumirkli. Tāpēc, ka majora Ņižegorodceva dūre, pārraudama mīkstā pulksteņa staipīgo laiku, pašāvās uz priekšu, šķērsoja telpu virs galda un sulīgi ietriecās izliektajā virsdegunē.

Abrikosovs atgāzās atpakaļ, krēsls pēc inerces aizbrauca un atsitās pret sienu. Rokas ar strupajiem pirkstiem aizklāja trāpījuma vietu, pa pirkstu starpām notecēja asinis.

- Tu pārdevi atombumbu teroristiem, maita! Un vēl tēlo nevainīgu jēriņu! Es tevi tepat uz vietas nožmiegšu!

Majors nespēja apslāpēt niknumu, kas viņu bija pārņēmis. Un Abrikosovs juta, ka viņam gluži reāli draud fiziska izrēķināšanās.

- Izbeidziet, ko jūs darāt! - viņš vārgā balsī iebilda. - Es taču visā atzinos.

Viņš salūkoja kabatlakatu, samērcēja to ūdenī no karafes, noslaucīja seju un pielika mitro drānu pie deguna, lai apturētu asinis.

Niknums noplaka. Majoram sametās kauns. Taču tikai mirkli.

- Skaties šurp! Vai pazīsti?

Vampīrs izvilka no kabatas vairākas fotogrāfijas un izklāja Abrikosova priekšā kā vēdekli.

- Jā. To kreisajā pusē. - Fotouzņēmumā bija redzams Debzijevs. - Viņš pirms divām nedēļām atveda man atlikušo naudu. Simt piecdesmit tūkstošus. Un es atdevu viņam detonatoru. Viņa pārinieks turējās atstatu.

Ņižegorodcevs nočirkstināja zobus. Mozaīka sakrita. Bet vai viņš tāpēc jutās gandarīts? Drīzāk otrādi.

- Un tagad paklausieties, godātais! - Majora balsī ieskanējās metālisks tonis. - Tie cilvēki nav nekādi arābi, un bumba viņiem nav vajadzīga, lai šantažētu Izraēlu. Viņi ir čečenu teroristi. Un fugass, kuru jūs viņiem par pusmiljonu dolāru pārdevāt, ir paredzēts plaša mēroga asiņainas akcijas veikšanai Krievijas teritorijā.

- Tas nevar būt! - Abrikosovs nervozi aplaizīja lūpas un atņēma no sejas asiņaino kabatlakatu. Sviedri vairs nelija pār viņa deniņiem, un rokas trīcēja ne tik pamanāmi. - Izmantot kodolfugasu pret Krievijas iedzīvotājiem?

- Taisieties! - Ņižegorodcevs pavēlēja un, pagriezies pret durvīm, uzsauca: - Burik!

Muskuļainais spēka mitriķis tūdaļ parādījās uz sliekšņa.

Ņižegorodcevs piecēlās. Abrikosovs nezin kāpēc paņēma uz galda gulošo pildspalvu. Majora iekšienē sakustējās neskaidras aizdomas. Klikšķis - un rakstāmā kodola vietā izlēca adata, tieši tāda pati, ar kādu potē pret gripu. Vampīrs lēca pāri galdam, taču nepaguva. Savdabīgā šļirce iedūrās kreisās rokas plaukstas locītavā, Abrikosovs atgāzās pret grozāmā krēsla atzveltni. Viņa acis nedzīvi sastinga, bet krampju savilktā seja pārvērtās nepatīkami sašķobītā grimasē.

Vampīrs nolamājās. Ar saindēto adatu aprīkotā pildspalva kā vēzēklis šūpojās turp un atpakaļ, pakāpeniski samazinādama amplitūdu.

Maskava, Krievijas FDD centrālais aparāts.

- Mēs apkopojām visas aģentūru sniegtās ziņas, novērojumu datus, terorisma aktu hroniku, veicām analītisku mo-nitoringu pēc trim sakrītošiem faktoriem - ievērojama figūra Al-Quaeda koordinatora līmenī, mācības PSRS, pieredze Hondurasā. Vahids Bekmurzajevs atbilst visām minētajām pazīmēm.

Operācijas «Allāha roka» pretdarbības štāba sēdes notika regulāri - divas reizes mēnesī. Informācija par tām tika sniegta visaugstākajā līmenī, veidojot priekšstatu, ka pretizlūkošana nesnauž, bet aktīvi strādā. Lai gan patiesībā, tāpat kā vienmēr, efektīvs darbs tika veikts pašā apakšā, uz zemes, un to darīja konkrēti parasti operatīvie darbinieki -vecākie leitnanti, kapteiņi, majori. Tieši viņi negulēja naktis, riskēja ar savu ādu, turklāt tiešā, nevis pārnestā nozīmē.

Ģenerāļi neveic operatīvo darbu, viņi to kontrolē, kaut gan izpildītāji nav diez cik augstās domās par šādu kontroli. Taču štābā sēdēja galvenokārt ģenerāļi - Veričenko, Zolo-tarjovs, Govorovs un vēl trīs pārvalžu priekšnieki. Tādējādi vienīgais darba zirgs te bija pulkvedis Jaskevičs - tieši viņš veica analītisko darbu un regulāri ziņoja par tā rezultātiem. Pārējie štāba locekļi tikpat regulāri kritizēja viņa darbību un mācīja, kā būtu vajadzējis rīkoties. Raksturīgi, ka padomi aizvien tika doti ar atpakaļejošu datumu, pēc tam, kad darbs bija padarīts. Patlaban Staņislavs Jaskevičs nāca klajā ar savu kārtējo ziņojumu.

- Par piemērotām ir izrādījušās četras personas - viena no tām atrodas Irākā, viena - Afganistānā, viena - Jordā-nijā, viena - domājams, Čečenijas Republikā.

Ar lāzera rādītāju Jaskevičs uz kartes pieskārās izmeklējamajā lietā iejaukto personu atrašanās vietām - sarkanais punkts svilināja pasaules kartes krāsaino virsmu, it kā uzsverot katra atsevišķa meklējamā terorista īpašo bīstamību.

- Bez tam, pēc mūsu Tihodonskas pārvaldes ziņām, viņi tur strādā pie Bekmurzajeva sakaru noskaidrošanas.

- Vai esat drošs, ka Tihodonskas kolēģi nekļūdās? - runātāju pārtrauca «T» pārvaldes priekšnieks ģenerālmajors Govorovs un sakārtoja dūmakainās brilles dārgā titāna ietvarā. - Vai tie ir Bekmurzajeva sakari vai tā cilvēka, kuru viņi vēlas uzskatīt par Bekmurzajevu?

Jaskevičam par to nebija ne jausmas, jo ielūkoties kolēģu domās un minējumos nav neviena priekšnieka spēkos, sākot no zonālā operatīvā darbinieka un beidzot ar FDD direktoru. Taču tā atbildēt nedrīkstēja.

- Es piekrītu viņu viedoklim, - viņš pēc iespējas pārliecinošāk pamāja. - Un viņi uzskata, ka iet pa pēdām tieši Bekmurzajevam.

- Kurš tieši veic izmeklēšanu Tihodonskā? - apvaicājās ģenerālis Veričenko.

- Majors Ņižegorodcevs, - droši atbildēja Jaskevičs, demonstrēdams savu informētību par situāciju.

Govorovs palocīja galvu.

- Viņš ir nopietni ņemams virsnieks. Viņš vadīja Abdul-las aizturēšanu un Saļima likvidāciju.

Veričenko sarauca pieri.

- Tas bija viņš, kuram mēs personiski pagarinājām dienesta atļauju? Viņš savainoja acis. Viņam ir tāda dīvaina iesauka.

Govorovs izslējās.

- Tieši tā, biedri ģenerālpulkvedi! Gaismas un trokšņa raķete bija sprāgusi tieši sejas priekšā, pasliktinājās redze. Un iesauka viņam ir Vampīrs!

Veričenko piekrītoši pamāja.

- Jā, viņš ir drosmīgs, ne reizi vien pārbaudīts virsnieks. Nu ko - lai strādā.

Pēc pusstundas štāba kārtējā sēde laimīgi bija galā. Jaskevičs atviegloti uzelpoja.

***

Nezināmas programmas vadīts, kuru izskaidrot tagad nespētu pat profesors Broņislavskis, Kardanovs soļoja pa Bo-gatjanovkas senajām ieliņām. Garām no Paramonova pirmsrevolūcijas laika ķieģeļiem celtām divu un triju stāvu mājām ar aiznaglotām durvīm, virs kurām greizi karājās noplukuši sarūsējuša skārda laternu pusaplīši. Šis bija vienīgais rajons, kur vēl bija saglabājušies līdzīgi pagātnes retumi.

Senos laikos gorodovojs vai kvartāla, bet vēlāk - iecirkņa pilnvarotais lika saimniekiem regulāri ar krāsu atjaunot ielu nosaukumus un māju numurus, ieskrūvēt lampiņas izvirzītajā stikla trīsstūrī. Tad kārtība beidzās, lai gan neviens par to nerunāja - runāja par DzKS slikto finansējumu un naudas trūkumu. Taču neatkarīgi no tā, kas bija beidzies - nauda vai kārtība -, tagad izlasīt ielas nosaukumu vai mājas numuru bija neiespējami, it īpaši krēslas stundās. Māju sienas bija plaisu izvagotas, turklāt plaisāja nevis ķieģeļi, bet salaidumu vietas - tas liecināja par Paramonova ķieģeļu augsto kvalitāti un gruntsūdeņu esamību.

Manufaktūras ieliņas stūrī viņš apstājās - no plīsuša kanalizācijas kolektora pa nogāzi uz leju tecēja varena upe, turklāt jau sen, jo bija izskalojusi bruģakmeņus un izveidojusi sev diezgan dziļu gultni. Lai tiktu pāri netīrumu straumei, nācās kāpt pus kvartālu augšup, kur kāds bija tajā sasviedis akmeņus, kastes un dēļus. Lecot no akmens uz kasti, bet no kastes - uz dēļa gabalu, nāsīs cirta pamatīgs atejas smārds, tā ka apreiba galva. Savulaik Lapins tamlīdzīgas parādības bija uztvēris kā pašsaprotamas, tagad Kardanovs un Tompsons šausminājās - Smitfīldā kaut kas tāds varēja notikt vienīgi marsiešu veiksmīga uzbrukuma gadījumā.

- Ei, tu! - sausa, aizlūzusi balss uzsauca Kardanovam no pavārtes, un Makss automātiski pagrieza galvu.

Tieši iebrauktuvē tupēja trīs tipi. Divi pavisam jauniņi zeļļi, vēl padsmitnieki, un vecāks vīrietis, kuram tikpat labi varēja dot kā trīsdesmit, tā četrdesmit vai piecdesmit. Izstaipītas treniņbikses, savazāts spilgti dzeltenas krāsas krekliņš, nevērīgi plecos uzmesta ādas jaka, kas, šaubu nav, piederējusi kādam citam. Neskūta seja, zem acīm zili riņķi, iekritušas, zilganas lūpas.

Rokas visiem trim nostieptas uz leju, elkoņi atbalstīti pret ceļiem. Šī bija pieredzējušu arestantu poza, kuri etapa kolonnas apstāšanās brīdī izmanto atpūtai katru mirkli. Taču, spriežot pēc tumšzilajiem ornamentiem, kas saplūda ar treniņbiksēm, specifiskā pieredze bija tikai vecākajam, bet jaunākie vienkārši viņu atdarināja un mācījās manieres. Tas bija vecs zonas vilks ar savu svītu.

- Ko blisinies? Kāto šurp! - vaļīgi, ieskanoties kriminālās pasaules intonācijām, pie Kardanova vērsās viens no zaļknābjiem. - Kurls esi, vai? - Puisis izņēma no mutes smēķa galu un nevērīgi sniedza to līdzās sēdošajam biedram. - Nāc, nopērc jaku!

- Man jaku nevajag, - Makss mierīgi atbildēja.

- Nu tad noandelē kaut ko no savām lupatām!

- Es neko nepārdodu.

- Nāc šurp, pakulstīsim mēli! Ko tu te okšķerē?

- Nāc pats, ja tev vajag!

- Ak šitā! Kā nu zini, pats uzprasījies!

Puisis piecēlās. Viņš bija gara auguma un nepārprotami noskaņots uz kautiņu. Kāpēc te bija tik daudz agresīvu un nelabvēlīgi noskaņotu cilvēku?

- Pagaidi, Kirjuha! - No pavārtes iznāca vēl viens un saķēra puisi aiz rokas. Arī viņš bija tērpies lētā treniņtērpā, neskuvies, ar tetovējumiem uz pirkstiem. Un cieši ieskatījās Maksam sejā. Tā skatās pazīstami cilvēki.

- Tas esi tu, Ķertais? Vai nepazīsti?

Neskūtais smaidīja, atklādams nespodrus bleķa zobus.

Jā, tas bija Vitja Riņķis, paziņa no iepriekšējās dzīves! Viņš bija pamatīgi pārvērties un novecojis, un kāds tur brīnums - Bogatjanovkas iedzīvotāji nebraukā pa sanatorijām, un tajās vietās, kur viņi periodiski nokļūst, jaunība un veselība nevairojas. Riņķim aiz muguras bija divi nolauzti termiņi - viens par bruņotu laupīšanu, tāpēc Bogatjanovkā viņš skaitījās autoritāte.

- Sveiks, Vitja! Pazīstu. Tikai es sen vairs neesmu Ķertais.

- Redzu jau redzu. Lecīgs esi kļuvis, ticis pie bagātības. Mēs tevi teļļukā redzējām. Tā kā būtu tu, tā kā nebūtu, vienkārši līdzīgs. Mēs tā arī netikām gudri. Bet piķi esi nogrābis reālo!

- Kādu piķi? Par ko?

- Labi, nefleitē nu, - Riņķis iesmējās, atņirdzis smaidā savu bleķa rīkli. - Par ķinīti droši vien nogrābi krietnu žūksni skanošā!

- Nē. - Makss paraustīja plecus. - Man neko nesamaksāja. Es taču neesmu aktieris.

Viņš uzreiz saprata, ka ne Riņķi, ne rūdīto arestantu vilku ar mācekļiem vilcēniem tāda atbilde nepārliecināja. Viņiem nav nekādas daļas - samaksāja Kardanovam vai ne. Ja reiz šie uzskata, ka viņam nauda pieturas, nekādi paskaidrojumi nelīdzēs.

- Atmet nu kādu bišķi, nežņaudzies! - Riņķis māksloti pasmaidīja. - Tev praķītis vien, rau, kādu tūkstoti rublēnu maksā!

Maksa mētelis bija maksājis tūkstoti mārciņu, taču viņš nemēģināja Riņķim kaut ko iestāstīt. Uzmanīgi atdalījis kabatā naudaszīmi, viņš to izvilka un pasniedza Vitjam. Izrādījās, ka tā bija simt rubļu banknote. Riņķis atzinīgi nosvilpās.

- Kārtībnieks. - Viņš aši paķēra banknoti un sažņaudza saujā. - Bet ko tu dari mūsu pusē? Pie Toņas nāc, vai?

- Bija tāda doma, - Kardanovs godīgi atzinās. - Kā viņai klājas?

- Kas šai kaitēs! - Ašie, izveicīgie, ziliem tetovējumiem klātie pirksti saņurcīja godīgi iegūto simtnieku, un tas faktiski pagaisa. Kā nebijis. - So to piestrādā, staigā pa mājām, pārdodama tālāk kaut kādas lupatas, ved visādus večus. Tā teikt - viss iet, kā ierasts. Bez pārmaiņām.

- Un Dima?

- Puika tev ir pareizais. Izvērties pa pirmo, - Riņķis pasmīkņāja. - Savācis savu bandu. Nelielu, taču kaut kāds svars ir. Tikai viņu savāca. Jau trīs mēnešus tup aiz restēm. Tagad Kirjuha viņa vietā šefo.

Riņķis pamāja uz garā vilcēna pusi.

- Būtu iedevis skanošo, lai Dimam varētu ko līdzēt, - tas iejaucās, it kā visu laiku būtu gaidījis iemeslu.

- Paklau, brālīt, palīdzi arī man, cik nav žēl, - čerkstošā balsī ierunājās zonas vilks. - Man tuberkuloze nekādi negrib sarētoties, zāles maksā dārgi, arī labi produkti vajadzīgi - vista, sviests, augļi.

- Bet man māte slimo, - tūdaļ lūdzējiem pievienojās arī otrs vilcēns. - Iedod kaut pussimtiņu!

Makss būtu varējis iedot katram pa simtniekam. Taču to nedrīkstēja darīt. Jo pēc šejieniešu saprašanas tas neskaitītos labdarības un žēlsirdības žests. Gluži pretēji - tas tiktu uzskatīts par savas bagātības atzīšanu un bailēm no vietējās varzas. Tātad - par zīmi, lai atņemtu visu, kas pie dvēseles, un pašam - dunci ribās un kanalizācijas lūkā iekšā.

- Ejiet uz sociālo palīdzību! - viņš rupji noskaldīja. - Es Riņķim priekš visiem iedevu.

Šāds paskaidrojums visiem klātesošajiem šķita visnotaļ saprotams un taisnīgs.

Makss devās tālāk. Viņš iegāja pazīstamajā noplukušajā kāpņu telpā un ar dūri skaļi pieklauvēja pie aplupušām durvīm. Pie tām viņš reiz tik tikko nebija ticis nosists.

Antoņina atvēra gandrīz nekavējoties. Viņas acis iepletās.

- Tas esi tu, Lapiņ?! Kā tu te gadījies? Tu nu gan laid, vazaņķi!

Viņa māksloti iesmējās.

Riņķim nebija taisnība. Septiņos gados maz kas bija mainījies tikai pēc šejienes mērauklas. No kādreizējās Toņas nebija ne miņas. Uzburbusi seja, kvadrātveida augums lieliem kauliem, nospeķota, savalkāta rītakleita, uzrauta, kā rādās, uz kailas miesas... Viņa izskatījās vēl vairāk nodzīvojusies nekā agrāk.

Kardanovam sametās šķērmi. Kā viņš bija varējis dzīvot ar šo sievieti, gulēt ar viņu vienā gultā?

Droši vien pretīgums atspoguļojās viņa sejā. Taču Toņa nepiegrieza vērību visādiem sīkumiem.

- Tu tagadiņ esi slavenība, bagātnieks! Bet mani, kā redzu, neesi vis aizmirsis. Ko stāvi kā ērzeļa metamais? - Toņa iesmējās vēl skaļāk. - Nāc iekšā mīļotajā mājā!

Saķērusi Maksu aiz rokas, viņa ievilka to dzīvoklī. Karda-novs un Tompsons šausmās lūkojās visapkārt. Zemi, daudzkārt nopludināti griesti, šķības, nolupušas sienas ar neskaitāmām plaisām, ļodzīga, šķirbaina grīda, zem kuras lielā skaitā mitinājās peles. Līdzās radiatoram - desmitiem degvīna pudeļu. Tādā telpā nevar dzīvot cilvēki! Pat nelikumīgi iebraukuši migranti no Indijas, Āfrikas un Pakistānas ne.

Tomēr acumirkli Lapiņu pārņēma nostalģiskas jūtas. Šajā mazajā virtuvītē viņš sen atpakaļ tika gulējis, tieši uz grīdas, paklājis plānu matracīti, pārsegtu ar vecu zaldāta segu. Kopš tiem laikiem dzīvokļa iekārtojums bija kļuvis bagātīgāks, Lapiņa skatiens pamanīja neapšaubāmus greznības priekšmetus - jaunu Sony televizoru, videomagnetofonu, stikla galdiņu līdzās dīvānam, uz kura stāvēja nodeguļiem pilns pelnu trauks kļavas lapas izskatā, sienas lampu ar kristāla karulīšiem. Acīmredzot Dima tiešām bija pamatīgi izvērties!

- Iekārtojies, nekautrējies, kā nekā esi taču mājās atnācis! - Antoņina viņu uzmundrināja. - Iedzert gribi?

Izsakot pēdējo priekšlikumu, viņa sazvērnieciski piemiedza aci un pagriezās uz senatnīgās bufetes pusi. īsā rītakleita atklāja spēcīgas kājas ar izteiktiem ikriem, resnas potītes un dzeltenas pēdas nomītiem papēžiem, kas cieši piekļāvās novalkāto istabas čību pazolēm. Kardanovam otrreiz sametās šķērma dūša.

- Nē, nē, es nedzeršu. Tu taču zini, ka es nedzeru!

- Agrāk nedzēri, kad rūpnīcā rāvies melnās miesās un pa psihenēm gulšņāji! Tagadiņ tu esi aktieris ar naudas pilnām kabatām. Kas tādam ko nedzert?

- Kāds tur sakars? Es nedzeru!

- Nuja. Tu jau allažiņ esi bijis uz augšu pasists. Neapvainojies nu. Putniņi tev galvā bija, pats zini.

Viņa sadabūja aizsāktu pudeli, pielēja lielu glāzi un pa paradumam ierāva, paostot nospeķoto piedurkni. Tompsons nevarēja vien nobrīnīties - Anglijā stiprā alkohola porcijā lej divdesmit piecus gramus un sūc veselu stundu.

- Kur tu biji visu šo laiku? Droši vien Maskavā tusējies?

- Nē, biju tālāk prom.

- Par mums ar Dimočku nemaz nedomāji? - Antoņinas acīs diezgan patiesi sariesās asaras. - Es viena pati kuļos, Dimočku, manu dēliņu, ne par ko iesēdināja, naudas nav, dzīvoju no rokas mutē!

Asaras noritēja pār vaigiem, plakstiņi pietūka, deguns piesarka. Toņa sāka raudāt pilnā kaklā.

- Bet cik mēs tavā labā netikām darījuši! Cik naudas tevis dēļ esmu iztērējusi! Cik ēdinājusi, dzirdinājusi!

Viņa izmeta vēl dažas glāzes pēc kārtas. Sešas, astoņas angļu porcijas. Pat raženam vīram būtu ko turēt!

- Labi, ka vismaz kāda nekāda sirdsapziņa pamodusies. -Viņa pārstāja raudāt, piegāja Maksam pavisam tuvu klāt, piespiedās ar visu augumu. Tas pakāpās atpakaļ un atkrita izgulētajā dīvānā. Toņa tūdaļ pat apsēdās viņam uz ceļiem. Bija jūtama spēcīga sviedru smaka. - Tu taču iedosi man naudiņu?

Makss iebāza kabatā roku un izvilka kādu desmitu simtnieku, kuri nekavējoties pazuda Antoņinas kabatā.

- Un manu Dimočku izpestīsi?

Viņš aizrijās.

- Kā es viņu varu izpestīt? Vai es esmu kāds prokurors? Piecelies, lūdzama!

Toņa ieķiķinājās.

- Tev nav jābūt prokuroram. Tu esi slavens, par tevi ķi-nītis uzņemts. Palūgsi, kam vajag, un - lieta darīta.

- Piecelies, lūdzama! - Makss atkārtoja.

Bet viņa tikai vēl stiprāk sāka trīties viņam uz ceļiem.

- Kāpēc tu atnāci?

- Kas, es? Hm... - Makss padomāja. Tiešām, kāpēc? - Nezinu. Kājas pašas šurp atnesa.

- Es gan zinu!

Antoņina kārīgi pasmaidīja, saķēra Kardanova roku un pabāza zem rītakleitas. Maksa pirksti pieskārās miklai, spalvainai kājstarpei. Toņa aizvien bija gatava, kā pionieris. Tas bija reflekss, kā Pavlova suņiem.

- Re, kas tevi šurp atveda! Mans mincītis!

Kardanovs pretīgumā izrāva roku un rupji nogrūda Toņu uz grīdas. Skaņa bija tāda, it kā uz nekrāsotiem dēļiem kāds būtu nosviedis maisu ar kartupeļiem.

- Galīgi esi nojūdzies, Ķertais?!

Neklausīdamies bijušās piedzīvotājas lamās, Makss izmetās uz ielas.

***

Tihodonska, 2004. gada 28. septembris,

11 un 31 minūte.

Tie laiki, kad Nikolajs Petrenko bija nemierā ar savu likteni, sen bija nogrimuši aizmirstībā. Tagad jau sirmajam, neliela auguma, taču vēl spēcīgajam vīram ambīciju vairs nebija. Aizmirsti aizvainojumi, zudusi patmīlība un mērķtiecība, apdzisuši iniciatīva. Pašlaik viņš vienīgi eksistēja, peldēja pa straumi.

Pēc dienesta armijā viņš tika iestājies darbā milicijā, mācījies IeM skolā un izvirzījis sev visai augstus mērķus. Taču viss bija beidzies ar krahu. Turklāt tīrā sīkuma dēļ, vienkārši nepaveicās. Reiz viņš uzdūrās piedzērušam cilvēkam pie viņa mājas un, tā kā tas bija labi ģērbies, tātad - perspektīvs, aizturēja un nogādāja rajona nodaļā. Parasta lieta - kāda jēga ņemties ar netīriem klaidoņiem? Ne naudas, ne noderīgu sakaru, viena vienīga ķēpa. Taču šajā reizē izrādījās, ka aizturētais ir pilsētas administrācijas ierēdnis. Un tad tikai sākās, viss pavērsās ar kājām gaisā! Kāpēc nav palīdzējis iekļūt mājā? Kāda iemesla dēļ aizturējis? Milicijai jāpalīdz pilsoņiem! Un atlaida bez kompensācijas.

Pateicoties kādam paziņam, Nikolajam izdevās iekārtoties darbā Tihodonskas rūpniecības bankas drošības dienestā, un viņš cerēja, ka šeit gūs panākumus. Taču arī te piemeklēja neveiksme. Gadi aizritēja kā smiltis caur pirkstiem, un tēvocis Kola aizvien vēl bija neievērojams vidējā līmeņa darbinieks. Turpretī tagad viņam bija radusies izdevība.

- Pieturi te, - Petrenko strupi pavēlēja Vasjam Lutaho-vam, kurš sēdēja pie melna dienesta BMW stūres.

Puisis paklausīgi piebrauca automobili ielas malā. Izslēdza motoru. Lejup uz piekrasti veda vēl pirms simt gadiem bruģētā leģendārā Bagātnieku iela. Vējiņš viegli šūpoja akāciju čīkstošās lapotnes.

Pēc tēvoča Kolas domām, direktors pārspīlēja un svešinieka aizturēšanai ar trim cilvēkiem pilnīgi pietiks. Trīs pret vienu - tas bija optimālais skaitliskais pārsvars. Pieci tikai maisīsies cits citam pa kājām.

- Vai viņa bilde jums ir? - no aizmugures sēdekļa uzjau-tāja jauniņais apsargs Andrejs Gordejevs, tērpies pelēkā, pu-fīgā vējjakā un maķenīt uz vienu pusi nošķiebtā cepurītē ar nagu.

- Mums tā nav vajadzīga, - Petrenko atmeta ar roku. - Es klientu pazīstu pēc izskata. Tā ka nekļūdīsimies. Slēdz ciet autiņu, Vasja, un gājuši.

Viņš pirmais izkāpa no tīrā, omulīgā salona uz slapjā un bedrainā asfalta. Tēvocim Kolam sekoja Gordejevs, mīksti aizsizdams automobiļa durtiņas. Puisis ierāvās dziļāk vējjakā un, iebāzis roku kabatā, ar pirkstiem aptvēra pistoles rokturi. Bogatjanovkai bija nelāga slava.

Vasja Lutahovs pēdējais izkāpa no BMW, ieslēdza signalizāciju. Plecīgā puiša rokās nopīkstējušais breloks ieslīdēja platā lietusmēteļa kabatā. Atšķirībā no pārinieka Lutahovs nebija paņēmis ieroci, vienīgi piesējis pie siksnas saliekamo steku - lai mazāka noņemšanās. Steks bija vienīgā piemiņa no tēva, arī apsarga, kurš bez miņas bija izgaisis speczonā tieši tāpēc, ka nevietā tika lietojis ieroci.

Petrenko plecā pakārtajā makstī savu laiku gaidīja dienesta IZ-71. Tas reti pameta maksti - vienīgi šaušanas treniņu un parastās tīrīšanas laikā. Tēvocis Kola cerēja, ka arī šoreiz stroķi neievajadzēsies, tāpēc padzīvojušā apsarga ādas jaka palika līdz pat apkaklei aizpogāta. Tas, kā viņš pildīja Timohina rīkojumus, izskaidroja viņa mūžīgās neveiksmes labāk par viņu pašu.

Apsargu trijotne klusēdama soļoja pa piemētāto ielu. Katrs vērpa savu domu pavedienu. Petrenko sapņoja par trekno boršču, kas viņu gaidīja mājās jau kopš vakarvakara. Nostāvējies borščs ir vēl gardāks, un ja vēl ierīvē rupjmaizes doniņu ar ķiploku... Tēvocis Kola juta mutē izdalāmies siekalas un atvairīja šīs domas.

Lutahovam bija jāpagūst aizvest uz tehnisko apskati jauno «devītnieku», kopā ar draugu jāpacilā dzelži sporta zālē, bet vakarā, atslābinājušamies ar aliņu, jāpavēro boksa mačs televizorā.

Turpretī Gordejevam bija norunāts randiņš, un viņš domās tīksminājās, kā izģērbs slaido un gultas priekiem atsaucīgo Irinu, un viņa reakcija bija līdzīga tēvoča Kolas organisma reakcijai, domājot par boršču.

Tēvocis Kola, palēninādams gaitu, ejot aizsmēķēja cigareti. Aizsedza šķiltavu liesmiņu no vēja, ievilka pirmo dūmu. Pavārtē slaistījās kaut kādi tipi. Viņi nekautrēdamies nopētīja svešiniekus, taču to drošā izturēšanās spieda atteikties no aktīvām darbībām.

Pretī nāca viņu meklētais cilvēks.

- Tas ir viņš! - tēvocis Kola sacīja.

Makss parādījās no stūra un, noliektu galvu raudzīdamies sev zem kājām, tika pāri varenajai kanalizācijas straumei. Viņš centās tikt skaidrībā, kāpēc šeit atrodas. Un, nogrimis savās pārdomās, gandrīz neskatījās apkārt. Reālā pasaule zaudēja konkrētās aprises, viņš slikti apjauta, kur atrodas un kurp dodas. Ļoti svarīga doma nedevās rokās, neļāva uztaustīt īsto tās pavedienu.

Attālums starp Maksu un trim apsargiem saruka.

- Ņemsim ciet? - trīsošā balsī ievaicājās Gordejevs, noklikšķinādams pirkstu kauliņus.

- Nē, uzaicināsim iedzert, - aprauti atbildēja tēvocis Kola.

Tikai tagad viņš saprata, ka nav izpildījis nevienu šefa

norādījumu un rezultāts var izrādīties neprognozējams. Taču ar drošu rīcību viņš gribēja iedvest pārliecību pāriniekiem un uzmundrināt pats sevi.

- Protams, ņemsim ciet. Ko tu tik muļķīgi prasi? Tad nu tā, puiši. Rīkosimies kā hokejā. Es būšu centra uzbrucējs. Tu, Andrej, ej no kreisā flanga, tu, Vasja, - no labā. Uzbrukt stingri pēc mana signāla. Un - nekādu piruešu. Ne vārdos, ne...

Viņš tā arī nespēja atrast īsto vārdu, tāpēc turpinājuma vietā tikai novicināja roku, itin kā iecērtot kādam pilnos auļos ar zobenu.

- īsi sakot - nekādu. Spēji nogāžam no kātiem to idiņu un stiepjam uz mašīnu. Rokudzelžus paņēmāt?

Klusēšana bija gana daiļrunīga atbilde.

Ar nožēlu nometis pie kājām tikko aizsmēķēto cigareti, tēvocis Kola kā tarāns devās uz priekšu. Soļoja tieši pretī Kardanovam. Lutahovs un Gordejevs vilkās nopakaļ, katrs nedaudz izmainot kustības trajektoriju tēvoča Kolas norādītajā virzienā.

Makss apsargus pamanīja pārāk vēlu. Petrenko bija jau divu soļu attālumā, kad Kardanovs pacēla acis un sakoncentrēja skatienu uz sirmā vīra saspringto fizionomiju, cieši sakniebtajām lūpām un reljefi izceltajiem vaigu kauliem. Makss drīzāk sajuta nekā ieraudzīja tēvoča Kolas roku pasitamies gaisā. Dūre bija notēmēta viņam tieši sejā, un Kardanovs mirkli pirms sitiena paguva noliekties uz kreiso pusi. Pirkstu kauliņi cieti nobrauca gar vaigu. Petrenko pēc inerces sasvērās uz priekšu, Kardanovs satvēra viņa roku un, spēji pagriežot uz augšu, deva triecienu. Sirmā galva atsitās pret netīro zemi. Pa labi kā no zemes izlīda Gordejevs un, saņēmis sitienu saules pinumā, atstreipuļoja un atsēdās zemē.

Trešais uzbrucējs ieslidināja roku zem lietusmēteļa, izvilka kaut kādu priekšmetu, asi sapurināja. Iežvadzēdamies atvāzās saliekamais steks ar lodīti galā. Lodīte aprakstīja gaisā pusloku, tēmēdama Maksam pa galvvidu, bet Makss pa apakšu izliecās uz priekšu, tieši pa sitienam, aizsargājās ar kreiso roku, ar labo satvēra sitēja plaukstas locītavu, asi pagrieza. Atskanēja kliedziens, krikšķis, steks nokrita zemē, bet Kardanova celis pasitās uz augšu, sastapdams savā ceļā Lutahova noliekto galvu. Bija dzirdams dobjš būkšķis. No pārsistā deguna izšļācās asinis, Vasilija acis izvalbījās, un viņš, zaudējis samaņu, sabruka dubļos.

- Re, kā šis tiem sadeva! - uzgavilēja no pavārtes. - Ņem kājas pār pleciem, bračiņ, mēs neko neesam redzējuši!

Makss mirkli svārstījās, novērtēdams situāciju. Petren-ko un Lutahovs gulēja nekustīgi. Otrais patiešām bija bez samaņas, bet pirmais izlikās. Roka bija salauzta vai izmežģīta, tā ka cīņas spēja bija pa pusei zaudēta. Atmiņas par mājās gaidošo boršču arī neveicināja uz varoņdarbiem.

Gordejevs sēdēja, saķēris vēderu, un izbailēs lūkojās briesmīgajā svešiniekā. Pistoli viņš bija pavisam aizmirsis un pat necentās iebāzt roku kabatā.

- Viss kārtībā? - Makss viņam jautāja.

Tas steigšus pamāja ar galvu.

- Tad labi. Kas jūs esat? Ko jums no manis vajag? - Kar-danovs precizēja.

- Mēs esam... no Tihodonskas rūpniecības bankas. - Gordejevs nošņaukājās. - Jūs pavēlēts nogādāt pie direktora.

- Kāpēc?

- Nezinu. Zvēru pie mātes, ka nezinu!

- Labi jau labi. - Makss uzplikšķināja sabozušamies apsargam pa plecu. - Vairs gan tā nedari!

Stingriem soļiem viņš devās projām.

Kad Makss bija pietiekami tālu, tēvocis Kola atļāvās atjēgties.

- Kur viņš ir?! Kāpēc tu ļāvi viņam aizmukt?! - Viņš metās virsū jaunajam cilvēkam.

- Ko tad es lai būtu darījis? Jūs jau, raugi, gulējāt!

Divatā viņi ņēmās dabūt pie samaņas Vasiliju. Tam bija ticis visvairāk - seja asiņaina, deguns saplacināts viņš bija nokautā. Beigu beigās arī trešais uzbrukuma dalībnieks atvēra acis.

- Jā, tā tik ir neveiksme! - bēdīgi nopūtās operācijas vadītājs tēvocis Kola. - Nu gan mani katrā ziņā patrieks! Bet par ko?

Taču neviens no biedriem viņam neatbildēja.

Tihodonska, 2004. gada 29. septembris, 12 un 43 minūtes.

Majors Ņižegorodcevs bija viens no nedaudzajiem, kurš jutās brīvi ģenerāļa Lizutina kabinetā un uzrunāja FDD pārvaldes priekšnieku par Matveju Fomiču. Lielos vilcienos ņemot, viņus saistīja nevis priekšnieka un padotā, bet gan labsirdīga skolotāja un pateicīga skolnieka attiecības. To pamatā bija ilgs kopējs darbs, sarežģītas rakstura īpašības un uzticēšanās, ko noteica apstāklis, ka ģenerāļi nevar saieties vienīgi ar citiem ģenerāļiem vai lieliem priekšniekiem, tāpat kā nevar dzīvot bezgaisa telpā. Majors bija drosmīgs, iniciatīvas bagāts, prata turēt mēli aiz zobiem, viņš labprāt ķērās pie jebkura Lizutina uzdevuma un katru no tiem centās izpildīt pēc labākās sirdsapziņas. Tāpēc viņam tika uzticētas sevišķi svarīgas, konspiratīvas dienesta operācijas, kā arī īpaši delikāti un konfidenciāli personiski uzdevumi. Taisnību sakot, pirmo bija ievērojami vairāk, turpretī otrajiem bija gadījuma raksturs un tie saistījās ar parastu adresi Tihodonskas guļamrajonā, kur ģenerālis nozuda pāris reižu mēnesī, bet Vampīrs viņu piesedza kā tikšanās reizēs ar aģentu. Vēl vairāk - viņš no sirds izlikās, ka vecākais biedrs tur veic valstiski svarīgus dienesta uzdevumus.

Patlaban runa bija par «Allāha roku».

- Ar Huseinovu mēs esam nošāvuši pamatīgu buku, - domīgi ierunājās Lizutins, bungodams pa galdu ar automātiskās pildspalvas augšējo galu. - Viņam tādi tavi numuri kā ar Strēlnieku neder. Man vēl līdz šim brīdim par to jātaisnojas.

- Tas nu ir fakts, - atzina Ņižegorodcevs. - Mēs tiešām esam nošāvuši greizi.

Uzreiz pēc Arsēna Huseinova aizturēšanas Lizutinam un viņa vietniekiem sāka birt telefona zvani. Dažāda ranga priekšnieki meklējamo sevišķi bīstamo teroristu raksturoja kā cienījamu biznesmeni, kurš daudz darījis apgabala un pilsētas labā un tāpēc pelnījis visiejūtīgāko un labvēlīgāko attieksmi. Gatavā trakomāja! Agrāk par tādu zvanu jebkuru priekšnieku patriektu no darba un kā apķēzījušos kucēnu iemestu visprastākajā darbā. Varbūt pat kamerā līdzās savam aizbilstamajam! Bet tagad - še tev: «Daudz darījis apgabala labā!» Viņš kopā ar savu drauģeli izdarīs vēl vairāk, tikai tad vainīgie būs nevis tie, kuri zvanīja, bet gan tie, kuri palaida vaļā! Un konkrēti - pats majors Ņižegorodcevs! Taču pagaidām viņš ir tas grēzāzis, kas, pamatojoties uz nepieciešamo informāciju, aizturējis cienījamu biznesmeni bez pierādījumiem un krimināli procesuālajām garantijām. Tiesa, ticis cauri ar mutisku aizrādījumu - liels paldies, biedri priekšnieki! Labi vēl, ka viņš nebija paguvis novest Huseinovu pagrabā pie ar kečupu notrieptās sienas. Lai gan tieši šis ceļš būtu varējis aizvest pie Vahita!

Vampīrs bija pagalam sanervozējies. Ģenerāļa kabinetā viņš nevalkāja tumšās brilles, bet centās nosēsties ar muguru pret logu. Šoreiz tas viņam nebija izdevies, tāpēc viņš sapīcis miedza acis, sargājot no gaismas. Taču viņa sapīkums nebija izskaidrojams ar to vien.

- Tātad nav neviena pavediena, kas vestu pie Vahita, - turpināja Lizutins.

Majors pamāja.

- Tas arī ir fakts.

- Un man šķiet, ka Lapiņa parādīšanās pie mums ir saistīta ar šo lietu. Pagaidām nezinu - kā, bet ir saistīta.

Laukā spoži spīdēja saule. Majors izslaucīja asarot sākušās acis.

Patiešām dīvaini. Burtiski pirms dažām dienām Lizu-tins personiski bija atgriezies no Maskavas ar rīkojumu izpētīt personību Maksam Kardanovam, kurš ar Sergeja Lapiņa vārdu bija dzīvojis Tihodonskā. Savulaik viņš bijis saistīts ar kādu tumšu un pietiekami piņķerīgu notikumu un izrādījies esam visai sarežģīta personība. Bijis saistīts ar izlūkošanu, centrālo pretizlūkošanas aparātu, tad atstājis Krievijas teritoriju un apmeties kaut kur Anglijā... Uzdevums pats par sevi nebija nekas neparasts, ja neskaita to, ka tas nāca no pašas augšas. Pētījumos noskaidrojās, ka La-pinam-Kardanovam nekādu saikņu ar Tihodonsku nav un viņa parādīšanās iespēja pilsētā līdzinās nullei. Tā arī tika aizrakstīts pieprasījuma iniciatoram.

Un pēkšņi Lapins uzpeld no nebūtības tieši Tihodonskā! Sagadīšanās? Neviens operatīvais dienests netic nejaušībām, un pretizlūkošana jau nu ne tik! Tātad - kārtējā izpildītāju kļūda! Un konkrēti - majora Ņižegorodceva!

- Ko tu klusē? - ģenerālis pasteidzināja. Tad piecēlās un aizvilka aizkarus. Majors pateicībā pasmaidīja.

- Ko viņš darīja bankā?

- Neko! Atnāca un aizgāja. Bet pēc tam piesita trīs apsargus, kas tika sūtīti viņam pakaļ!

- Kāds tam sakars ar «Allāha roku»? Kāda viņam ar to saistība?

- Nezinu. Bet tips viņš ir mīklains! Arī ar to pašu Va-hitu pāris reižu ticies. Un uzradies tieši tajā brīdī, kad vissvarīgākā lieta ir «Allāha roka»! Vai tu tici nejaušībām?

Ņižegorodcevs tikai novīpsnāja.

- Re nu! - Ģenerālis uzsita ar vienu delnu pa otru. - Tāpēc ņem ciet viņa lietu, pēti, noskaidro adreses, kurās viņš var parādīties.

- Un tālāk? - Vampīrs pacēla uzacis.

- Atrodi viņu!

- Un tālāk? - Vampīrs atkārtoja. Viņš neieredzēja mīklas. It īpaši, ja tās uzdeva priekšnieki. Uzdevumam vajadzēja būt formulētam precīzi, skaidri un nepārprotami. Tad bija mazāk izredžu palikt muļķa lomā. Starp citu, daudz mazāk - uzvaras laurus plūc priekšnieki, zaudējuma gadījumā vainīgi ir padotie.

- Aprunājies ar viņu. Vienkārši no sirds aprunājies. Parasta operatīva saruna. Ja jutīsi ko aizdomīgu, novērosim viņu. Es tev teikšu, lūk, ko - visticamāk, viņš uzradīsies pie savas piedzīvotājas. Tāpēc noskaidro viņas adresi.

- Antoņina Krilova, Manufaktūras iela 9! - majors šefu pārtrauca.

Lizutins nelikās izbrīnījies. Drīzāk gan to neizrādīja.

- Vareni. Ej strādā!

- Tieši tā! - Vampīrs piecēlās un ātri devās uz durvīm.

- Tikai iztiec bez varoņdarbiem! - ģenerālis noteica viņam nopakaļ. - Viņš ar kailām rokām nolika gar zemi tri-jus. Un pirms septiņiem gadiem apšāva profesionālus slepkavas!

Majors uz mirkli apstājās.

- Turklāt visi trāpījumi bija tieši starp acīm. Paldies, ka pateicāt, Matvej Fomič.

Durvis aiz operatīvā darbinieka aizvērās. Ģenerālis cieši nolūkojās viņam pakaļ un tikko manāmi smaidīja.

***

Apmēram tajā pašā laikā, kad majors Ņižegorodcevs iznāca no Lizutina kabineta, Tihodonskas lidostā piezemējās reisa lidmašīna Tu-154 un pa trapu lejup kāpa pieci cilvēki, kuri uzreiz bija pamanāmi raibajā pasažieru pūlī.

Pirmais ar sporta somu plecā nāca Arturs Šova, bijušais galvaspilsētas Atrās reaģēšanas vienības aizturēšanas grupas komandieris, atbrīvots no darba pirms sešiem gadiem par to, ka sevišķi bīstama noziedznieka aizturēšanas brīdī neveiksmīgi bija izšāvis un smagi ievainojis ķīlnieci. Žurnālisti no šā bēdīgā fakta bija izpūtuši īstu skandālu, un Arturs tikai brīnumainā kārtā paglābās no tiesas un apsūdzoša sprieduma. Tika cauri, tā sakot, ar vieglām izbailēm.

Tūlīt aiz viņa ar tādu pašu somu no aviolainera metāla čaulas iznāca viņa draugs un pastāvīgais pārinieks Romāns Čibisovs. Atšķirībā no Artura Romānam bija gaiši mati un garena seja. Viņš bija maķenīt garāks par pārinieku, bet šaurākiem pleciem. Cibisova lūpas tik tikko nosedza viņa veselos zirga zobus, kuri padarīja puisi visnotaļ nepievilcīgu pretējā dzimuma acīs.

Pēc viņiem pa trapu nokāpa divas sievietes, tad - jauna ģimene ar bērnu, vīrietis lietišķā uzvalkā ar plecā nevērīgi uzmestu lietusmēteli. Kad Šova un Čibisovs jau bija skāruši lidlauka cieto asfaltu, uz trapa parādījās vēl divi vīrieši īsās ādas jakās un džinsos. Abu sejās bija redzamas daudzu tuvcīņu pēdas - deformētas ausis un deguni, rētas pār uzacīm; naža atstāta švīka viena vīrieša vaigā liecināja, ka tās bijušas ne tikai sportiska, bet gan kaujinieciska rakstura cīņas. Puiši nokāpa lejā pa trapu un nostājās līdzās saviem kolēģiem.

«Aso akciju» grupu noslēdza pats komandieris, un tas liecināja par viņiem dotā uzdevuma svarīgumu. Dmitrijs Saš-kovs izskatījās pēc visīstākās civilpersonas. Viņa garais smalka vilnas auduma rudens mētelis plivinājās vējā, atsegdams korektu pelēku uzvalku un melnu, piegulošu kreklu, kura stāvā apkakle apņēma spēcīgu kaklu. Spriežot pēc apģērba un izskata, šo eleganto kungu nekas nesaistīja ar grupas vispārdrošākajiem kaujiniekiem.

Pie trapa piebrauca melns mersedesa mikroautobuss ar tonētiem stikliem, no tā atsperīgi izlēca paresns, kustīgs vīrelis ar slīpu pieri un diviem asiem atkāpušos matu robiem, kas atgādināja viļņlauzi. Tas bija Tihodonskas rūpniecības bankas drošības dienesta priekšnieks Motašovs.

- Labdien! Kā atlidojāt? - Viņš ar rokas spiedienu sveica katru no «Konsorcija» sūtņiem.

Ar savu izskatu Motašovs itin nemaz neatgādināja DD priekšnieku. Drīzāk nodaļas administratoru, varbūt kāda agoniju pārdzīvojoša ZPI dzīves aizmirstu inženieri. Sliktākajā gadījumā viņu varēja noturēt par sīku uzņēmēju, kas slēpjas aiz nepieklājīgās un aizvainojošās abreviatūras PBOJL. Taču neviens pirmajā acu uzmetienā nespētu Mo-tašovā saskatīt bijušo komitejas darbinieku, kas analītikas nodaļā nostrādājis pusotra desmita gadu. No turienes Timo-hins viņu tika pārvilcis uz Tihodonskas rūpniecības banku.

- Bez sarežģījumiem, - pasmaidīja Saškovs. - Viss kā nākas.

Šāda atbilde nozīmēja, ka viņi lidmašīnā ievesti bez apskates un mierīgi varējuši atvest sev līdzi ieročus. Šaškova padotie uzskatīja to par pašu par sevi saprotamu un nepievērsa jautājumam nekādu uzmanību.

Viņi vispār nebija sevišķi runātīgi. Tāpēc iekāpa mikroautobusā, nebilzdami ne vārda, un brauca klusēdami, caur tonētajiem logu stikliem vērojot Tihodonskas dzīvās ielas.

- Kur ir objekts? - Šaškovs ievaicājās.

Motašovs paraustīja plecus.

- Mēs sūtījām trīs dulburus viņu aizturēt, bet viņš visus trīs pieveica. Viens guļ slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu, otram ir lauzta roka, bet objekts aizlaidās.

- Kur viņu var atrast? - grupas komandieris vienaldzīgi painteresējās. Izskatījās, ka priekšgājēju liktenis viņu nav ieinteresējis un itin nemaz viņam nerūp.

- Visticamāk, viņš atgriezīsies pie savas piedzīvotājas. Vairāk viņam nav kurp iet.

- Vai adrese ir zināma?

- Jā, Manufaktūras iela 9.

- Tad turp arī dosimies, - Šaškovs rezumēja. - Pievediet mūs pēc iespējas tuvāk, atstājiet mašīnu un ejiet projām. Vēlāk mēs ar jums sazināsimies. Droši vien mums būs vajadzīga kāda klusāka vietiņa. Pagrabs, pamesta māja vai kaut kas tamlīdzīgs.

Motašovs pamāja.

- Atradīsim. Šajā ziņā nekādas grūtības neradīsies.

***

Ņižegorodcevs, Molotovs un kvadrātveidīgais specdienest-nieks ar bērnišķīgo uzvārdu Buriks ieradās Manufaktūras ielā savā pelēkajā dienesta volgā. Viņi piebrauca nevis no Bagātnieku, bet gan Sāls ielas, tāpēc viņiem nevajadzēja šķērsot plato un šņācošo kanalizācijas straumi. Savu pieticīgo transportu viņi atstāja pie nama nr. 2, lai nepievērstu uzmanību, un uz vajadzīgo adresi devās kājām.

- Motoru neslēdz laukā, - Ņižegorodcevs deva rīkojumu pie stūres sēdošajam Burikam. - Esi uzmanīgs, klausies ēteru, uzturi vizuālo kontaktu!

To sakot, viņš pagrūda ciešās un grabošās automobiļa durvis un iztrausās no salona. Gara auguma, platiem pleciem, tērpies īsā ādas jakā un saulesbrillēm uz acīm, Vampīrs drīzāk izskatījās pēc supermena no kāda Holivudas grāvēja, nevis pretizlūkošanas operatīvā darbinieka. Viņš nesteidzīgi devās uz priekšu un, kā jau supermenam pieklājas, atpogāja jaku, lai vieglāk varētu piekļūt savam divdesmit lādiņu «stečkinam».

Molotovs gāja dažus metrus iepakaļ. Vadimam mugurā bija ādas žakete un zilas bikses. Smagos šņorzābakos ieautās kājas smagi mina ielas simtgadīgo bruģi. Viņš vērīgi lūkojās apkārt, ielāgodams katru sīkumu. Tāpēc ka šādās lietās sīkumu nemaz nav. Ne velti visi trīs zem apģērba bija uzvilkuši ložu necaurlaidīgas vestes.

9. numura nams sagaidīja viņus ar kāpņu telpas durvīm, kas rēgojās kā melns caurums. Operatīvie darbinieki uzmanīgi iegāja iekšā un pieklauvēja pie nobružātajām durvīm. Pēc dažām minūtēm aiz tām atskanēja sapīkusi sievietes balss:

- Kas te vēl vazājas?

- Atveriet, milicija! - Ņižegorodcevs atsaucās. Viņam patiešām bija kriminālmeklēšanas kapteiņa apliecība.

Durvis pavērās. Šaurajā spraugā parādījās pietūkusi seja, sieviete acīm redzami pārmērīgi daudz lietoja alkoholu.

Buriks uzmanīgi vēroja ielu un tajā pašā laikā neizlaida no acīm melno ieejas durvju caurumu. Rācija gulēja pa ķērienam uz līdzās esošā sēdekļa.

Pēkšņi no Bagātnieku ielas puses parādījās melns mersedesa mikroautobuss ar tumši tonētiem stikliem. Tas uzreiz piesaistīja specdienestnieka uzmanību - tādai mašīnai te vienkārši nebija vietas.

Pa to laiku Vampīrs risināja sarunu ar Antoņinu.

- Mēs meklējam Sergeju Lapiņu. Kad jūs viņu beidzamo reizi redzējāt?

- Ķerto, vai? - sieviete precizēja. - Šodien pat redzēju. Bija atspēries pie manis, ņēmās sist kanti. Tai vietā, lai iešķiebtu kādu bišķi skanošā, tūdaļ grasījās līst zem brunčiem. Bet es neesmu no tādām! Sadevu pa purnu un patriecu!

- Ak tā gan! - sašļucis pārjautāja Vampīrs.

- It kā tu nezinātu! - Antoņina piemiedza aci. - Jūs visi esat vienādi!

- Pirmais, te Trešais, - pēkšņi skaļi ierunājās rācija Vampīra rokā, un Toņa sabijusies aizcirta durvis. - Piebrauca mersedesa mikroautobuss, - Buriks centīgi ziņoja. - Izkāpa četri, dodas pie jums.

- Kas viņi ir? - Vampīrs saausījās.

- Ģīmji kā bandītiem. Šķiet, zem apģērba paslēpti ieroči.

- Labi. Vajadzības gadījumā piesegsi.

Vampīrs iegrūda roku zem jakas un sataustīja silto pistoles rokturi.

- Viesi nāk, - viņš aprauti pameta pāriniekam, un ari Molotovs sagatavoja ieroci.

Saškovs un četri viņa pavadoņi ar grūtībām pārvarēja draņķību straumi un piegāja pie nama nr. 9. Viņi jutās ļoti droši, tik droši, ka, tuvojoties melnajam caurumam, Šova un Cibisovs ar sinhronu kustību izvilka pistoles. Ielas malā stāvošajai neuzkrītošajai volgai viņi nepievērsa uzmanību. Un velti!

- Viņiem ir stroķi, Vampīr! - Buriks iekliedzās, izlēkdams no kabīnes un aizsegdamies ar durvīm. Roka steigā uztaustīja maksts spiedpogu. - Ei jūs, stāt! Ieročus zemē!

Visātrāk reaģēja Šova. Viņš parāva augšup roku un, acumirklī notēmējis, divreiz izšāva. Buriks pietupās. Šķindot saplīsa stikls, un šķembas nobira pār drošībnieka muguru un galvu. Buriks instinktīvi aizsedzās ar rokām. Kāda šķemba iedūrās delnā, un sārta asins straumīte ietecēja aiz krekla piedurknes.

- Šauj, Vampīr, viņi šauj! - viņš ieaurojās pilnā kaklā jau bez visas rācijas, lai brīdinātu draugus, it kā šāvienu troksni kāds varētu nedzirdēt.

Taču tie arī paši novērtēja situāciju.

- Stroķus zemē! FDD! - Ņižegorodcevs nokliedzās, parādīdamies durvju ailā ar ieroci rokā. Stečkina automātiskā pistole izskatījās visai iespaidīgi, taču Vampīram bija pietiekama kaujas pieredze, lai nepaļautos uz psiholoģisko efektu. Tāpēc vienlaikus ar komandu viņš izšāva Šaškovam pie kājām. Lode spindzēdama ar rikošetu no bruģakmens uzšāvās debesīs. Šova no jauna nospieda gaili. Lode izrāva gabalu koksnes no durvju stenderes. Tūdaļ Saškovs un Cibisovs atklāja uguni, pēc viņiem sāka šaut arī pārējie divi kaujinieki.

Ņižegorodcevs parāvās atpakaļ tumsā. Ložu spiets ielidoja durvju atverē, kapādams sen nebalsinātās sienas un izsizdams no tām kaļķu putekļu mākoņus.

- Bliežam virsū? - Molotovs jautāja, slēpdamies aiļu starpā un spiezdams pie vaiga pistoli.

- Uguni! - Vampīrs nokomandēja. Viņš lieliski zināja, ka kaujas situācijā vilcināšanās līdzinās nāvei. Nebija jēgas izkliegt sava kantora bargo nosaukumu, vēl muļķīgāk būtu vicināt apliecību, efektu nedotu arī brīdinājuma šāvieni gaisā. Visa skaidrošanās bija jāatstāj uz vēlāku laiku, ugunij pretī varēja raidīt vienīgi uguni. Protams, ja vien nav vēlēšanās atvadīties no dzīves. Majoram šādas vēlēšanās nebija.

Notupies uz viena ceļa, viņš atbalstīja elkoni un, izstiepis ieroci sev priekšā, profesionāli notēmēja. Bah-bah-bah! Trīs atsevišķi šāvieni noskanēja kā viena kārta. Neviens pārvaldē nevarēja mēroties šaušanas trāpīgumā ar Ņižegorodce-vu. Pēc štatu saraksta viņš aizturēšanas grupā skaitījās snaiperis. Bet kauju pieredze palīdzēja viņam arī ekstrēmos apstākļos saglabāt aukstasinību. Trīs deviņu milimetru lodes vēdekļa veidā lidoja uz «Konsorcija» kaujiniekiem, un viena ar šļakstošu skaņu ieurbās cilvēkam ar naža rētu zem ādamābola. TT ar dobju skaņu atsitās pret bruģi, un tūdaļ to nosedza nogalinātā smagais ķermenis.

Cibisovam lode aizlidoja virs auss. Par atbildi viņa rādītājpirksts vairākas reizes lika pistolei saspringti ieklepoties, izverdot no stobra zaļganu liesmu.

No sašautās volgas beidzot atklāja uguni Buriks. «Steč-kins» ir ļoti efektīvs ierocis, it īpaši, ja šauj kārtām. Tiesa, tikai retais, šaujot šādā režīmā, spēj trāpīt mērķī. Taču Buriks to prata. Ložu krusa nobira pār «aso akciju» grupu. Cibisovs tika ievainots plecā, Saškovam lode ķēra kāju. Šova pārsvieda uguni uz Buriku, lodes urbās cauri volgas durvīm, viena no tām trāpīja specdienestniekam krūtīs, taču iesprūda buņuvestē, lai gan no trieciena viņam nokrakšķēja ribas, aizsitās elpa un acu priekšā viss satumsa. Viņš pārstāja šaut un smagi saguma uz mašīnas sliekšņa.

Savstarpēji karojošās grupas gāza viena otrai virsū svinu. «Konsorcija» kaujinieku divkāršo skaitlisko pārsvaru kompensēja drošībnieku «stečkinu» divdesmit lādiņu magazīnas. Turklāt operatīvie darbinieki izmantoja tādus aizsardzības līdzekļus, kādu maskaviešiem nebija. Molotovs dabūja lodi vēderā un no dinamiskā trieciena sarāvās čokurā, toties vienam no uzbrucējiem lode izgāja cauri, un viņš beigts nokrita netālu no sava biedra.

Ar klikšķi apklusa Sovas pistole, aprima arī Saškova «ma-kars», arī Cibisovam munīcija gāja uz beigām. Toties no kāpņu telpas dārdēja šāvieni, arī samaņu atguvušais Buriks izšāva savu kārtu, cauršaudams Sovas ikru. Tas izlaida no rokām rezerves aptveri un ar pūlēm noturējās kājās.

- Laižamies prom! - Saškovs nokomandēja, un viņi metās uz mikroautobusu. Saškovs un Šova stipri kliboja un atstāja aiz sevis asiņainas pēdas, Cibisovs bija sažņaudzis cauršauto plecu. Šajā reizē viņi izbrida cauri kanalizācijas straumei, Cibisovs apsēdās pie mikroautobusa stūres, pārējie sagāzās uz salona grīdas. Mersedess sakustējās un nozuda Bogatjanovkas ieliņu juceklī. Tam neviens nesekoja. Tikai kinofilmās pakaļdzīšanās un apšaudes seko cita citai. Reālajā dzīvē nomocījušies cilvēki nav spējīgi bez mitas cīnīties vai dzīties pakaļ. Un arī nevēlas to darīt.

- Ei, vai jūs esat dzīvi? - Vampīrs skaļi uzsauca, un viņa balss nodārdēja klusumā, kāds bija iestājies.

- Es esmu kontuzēts, - caur zobiem noteica Molotovs.

- Es itin kā būtu dzīvs, - atsaucās Buriks.

- Ko jūs tur ņematies, draņķi tādi! - aiz nosmulētajām durvīm brēkāja Antoņina. - Pavisam nojūgušies! Es tūdaļ izsaukšu mentus!

- Sen bija laiks, muļķe! - Vampīrs ieaurojās. Viņam drebēja rokas un kājas, un viņš kā maiss saguma uz grīdas, tomēr katram gadījumam pārlādēja ieroci un sāka meklēt pa grīdu rāciju, taču tumsā nevarēja atrast.

- Izsauc miličus, aši! - viņš deva rīkojumu aiz durvīm klaigājošajai Toņai.

Rūpnīca «Elektroiekārta» beidzamajos gados bija līdz nepazīšanai pārvērtusies. Tur, kur kādreiz slējās blīvs, augsts žogs, tagad stāvēja veikali un komerebūdas, itin kā pierādīdamas, ka tirdzniecība mūsdienās ir daudzkārt svarīgāka nekā militārās produkcijas ražošana. Žogs bija atkāpies par pusotra simta metriem, zaudējis monumentalitāti, šur tur rēgojās spraugas, caur kurām mierīgi varēja izlīst pieaudzis cilvēks. Kardanovs kā dieva nepieņemts klīda pa kādreizējo rūpnīcas teritoriju, tad piegāja pie saglabājušās caurlaides ēkas. Arī šeit viss bija mainījies - no desmit turniketiem, kas laida iekšā strādājošos, bija atlikuši tikai divi. Atbrīvojusies telpa bija nodalīta ar neapmestu ķieģeļu sienu, aiz kuras atradās kaut kāds birojs.

Sardze, kā parasts, bija drukna sieviete formas tērpā, tikai bez tolaik obligātā nagana pie siksnas. Viņa šķirstīja krāsainu avīzi.

Makss piegāja sievietei klāt un sveicināja. Viņa jautājoši pacēla galvu.

- Vai rūpnīca strādā? - Makss jautāja.

- Kā citādi? Protams, strādā! Kas šai notiks?

- Vai drīkstu ieiet?

- Uz kurieni? - Sardze sarauca uzacis.

- Uz astoto cehu. Es kādreiz tur strādāju.

- Astotais cehs tagad atrodas ārpusē. Tur ir atvērts veikals. Un ieiet var brīvi. Bet rūpnīcā bez caurlaides iekšā nedrīkstu laist.

- Žogā ir caurumi. Kurš gribēs, tas ielīdīs.

Sieviete paraustīja plecus.

- Par žogu es neatbildu. Manā pārziņā ir caurlaide. Bet kas jums tur darāms?

Makss padomāja.

- Pats īsti nezinu. Atvainojiet!

Viņš izgāja uz ielas. Viņš nezināja, kurp iet. Viņš nezināja, kāpēc šeit atrodas. Viņš neko nezināja. Taču gribējās ēst, un kājas pašas atkal aiznesa viņu uz «Mazo Parīzi». Bārmenis sagaidīja viņu kā senu draugu. Tāds pats mazs un ņiprs melnīgsnējs viesmīlis steidzīgi atnesa mazsālītu lasi, kara-fīti degvīna, pēc tam - soļanku. Kad Kardanovs beidza tiesāt biezu cūkgaļas karbonādi, restorānā ašā gaitā ienāca divi cilvēki, kuru sejas un manieres nešaubīgi liecināja par viņu profesiju.

- Labu ēstgribu, - sacīja vecākais no viņiem un pacēla ēdējam pie deguna miliča apliecību, kura nekādā gadījumā neveicināja gremošanu, gluži pretēji - bija spējīga ikvienam sabojāt ēstgribu.

- Centrālā rajona kriminālmeklēšanas priekšnieks majors Rožkovs.

- Pilnvarotais operatīvajā darbā Petrovs, - sinhroni tādu pašu apliecību uzrādīja jauns rudmatains zēniņš.

- Jūs esat Lapins, arī Kardanovs? - jautāja majors.

Pēc skatiena, ko bārmenis uzmeta ienākušajiem, Makss noprata, ka viņš bija tas, kurš izsauca miličus. Taču viss notiekošais viņu itin nemaz neuztrauca. Un, ja arī viņš atbīdīja šķīvi ar neapēsto karbonādi, tad nevis tāpēc, ka bija pārgājusi ēstgriba, bet gan tāpēc, ka jutās paēdis.

- Kas noticis, majora kungs? Pareizāk, biedri major, -Makss izlaboja. Varas iestāžu darbinieku sarunu valodā jaunmodīgais «kungs» tā arī nebija iegājies. - Man ir vairāki vārdi, taču sīkāk skaidrot liedz valsts noslēpums. Es ar jums nevarēšu par to runāt.

Rožkovs pamāja, bet Petrovs tikai noplātīja rokas. Viņš katrā solī sastapās ar valsts noslēpumiem.

- Jums netiek izvirzītas nekādas pretenzijas, - majors sacīja. - Runa ir par liecību sniegšanu senā lietā. Apšaude šeit, restorānā. Vai atceraties?

- Protams, - Makss pamāja un noslaucīja lūpas salvetē. - Taču šķiet, ka tagad šie notikumi tiek traktēti pavisam citādi.

- Krimināllietas dokumentos viss ir fiksēts iespējami precīzi, - majors paskaidroja. - Vai varat braukt mums līdzi?

- Kādēļ ne? - Makss piecēlās un nolika uz galda dažas naudaszīmes.

Visi trīs izgāja laukā un iesēdās dienesta «sestajā». Gandrīz tūdaļ ierunājās rācija:

- Ceturtais, runā Okeāns, apšaude Manufaktūras ielā deviņi, ir nogalinātie.

- Sapratu, braucam, - Rožkovs atbildēja. - Jums nav nekas pretī turp aizbraukt? Tas ir gandrīz pa ceļam.

- Protams! Es taču tiku dzīvojis tajā mājā. Un arī šodien tur iegriezos.

Viņa piekrišanai sevišķas nozīmes nebija, jo Petrovs, ieslēdzis sirēnu, jau trenca mašīnu Bogatjanovkas virzienā. Pēc dažām minūtēm viņi ieradās norādītajā adresē.

Notikuma vietu bija ielencis raibs ziņkārīgo pūlis. Bogatjanovkas salašņas dzīvi apsprieda notikušo.

- Tie būs nahičevanieši, varu derēt, - Riņķis dievojās. - Šie ar mūsu puikām jau šaudīja Teātra laukumā.

- Savām acīm redzēju, kā trīs tipi aizlaidās. Rau-u-u, tur.

Miliči ierasti pašķīra pūli.

-Aši izklīst! Paliek vienīgi liecinieki. Aši, es teicu!

Pie ieejas gulēja trīs līķi, mētājās desmitiem čaulīšu. Netālu stāvēja sašauta volga. Cilvēks melnās brillēs iznāca miličiem pretī.

- Paskat tik, pazīstamas sejas! - Rožkovs iesaucās. - Ne pa jokam esat uzdarbojušies! Kas notika?

Vampīrs pienāca pavisam tuvu klāt, satvēra viņu ap pleciem un noveda sānis.

- Mēs strādājam pie «Allāha rokas», - viņš, pazeminājis balsi, teica, un Rožkovs pamāja. Lai nu kurš, bet viņš saprata, kas aiz šiem vārdiem slēpjas. - Te kādreiz dzīvojusi mūs interesējoša persona, kāds Lapins. Mēs ieradāmies pārbaudīt adresi, bet nez no kurienes uzradās šie tipi un atklāja uguni. Mums ir divi kontuzētie.

Ņižegorodcevs aprāvās, ar skatienu urbdamies no mašīnas izkāpušā Maksa sejā. Pie viņa tūlīt piegāja Riņķis.

- Tu, brālīt, esi dzīvs! Domāju jau, ka būsi nolaists no kājas. Iemetīsim uz tiem priekiem!

- Kas viņš ir? - Vampīrs saspringa. - Viņš ļoti atgādina...

-Jā. Tas ir Lapins. Mēs viņu uzgājām «Mazajā Parīzē».

Tālāk Vampīrs neklausījās.

- Man viņš jāsavāc.

- Kādā statusā? - majors painteresējās.

- Kā operatīvā kontaktpersona, protams.

- Bet man vajag, lai viņš liecinātu.

Ņižegorodcevs gurdi piemiedza acis, taču aiz tumšajām brillēm neviens no klātesošajiem to nevarēja pamanīt.

- Vēlāk aizsūtīšu viņu tev. Mums viņš vajadzīgs ļoti steidzami.

- Sarunāts, - Rožkovs piekrita. - Tikai tev nāksies viņu pierunāt.

Kardanovs aplūkoja nogalināto sejas un domīgi rauca pieri. Viņa uzmanību piesaistīja tetovējums uz plecīgā vīrieša plaukstas pamatnes - atņirgta vilka rīkle. Tad viņš pamanīja tādu pašu arī otram nogalinātajam. Tobrīd no mājas iznāca Antoņina sarkanajā «izejamajā» rītakleitā. Viņa bija pamatīgi piedzērusies un knapi turējās kājās.

- Ei, Ķertais, ko tu te cel tračus? Kāpēc skandalē? Aši mājās!

Vampīrs pasmaidīja.

- Domāju, ka ar to sarežģījumu nebūs, - viņš noteica, un izrādījās, ka viņam ir taisnība.

Tihodonska, 2004. gada 3. oktobris, 17 un 10 minūtes.

Ložu sacaurumotā volga, kā par brīnumu, brauca gluži normāli. Ja vien par normālu var uzskatīt, ka pa galveno ielu brauc mašīna ar cauršautām durvīm, pārsegu un izsistu priekšējo stiklu. Kardanovs, sēdēdams aizmugures sēdeklī līdzās Ņižegorodcevam un ar plecu skardams majora notraipīto virsjaku ar saplēsto piedurkni, gaidīja, ka kuru katru brīdi viņus apturēs, tomēr, ja autoinspektori arī gadījās ceļā, tad izlikās nekārtības nemanām.

Makss bija pagalam apjucis. Trīs svešinieku uzbrukums, tagad šī apšaude. Tam visam neapšaubāmi bija kaut kāda saistība ar viņu. Tādu nejaušību nemēdz būt.

- Sasodīts, viss iekšā sāp, it kā būtu ar koku dauzīts! -viebdamies sūrojās pie stūres sēdošais Buriks.

- Man arī, - Molotovs atsaucās. - Bez bruņuvestēm mūsu vairs nebūtu starp dzīvajiem.

- Un kurš lika tās uzģērbt? - ievaicājās Ņižegorodcevs, un viņa tonis vien jau varēja kalpot par atbildi uz šo jautājumu.

Tomēr noskaņojums visiem trim bija diezgan drūms, un tālāko ceļu viņi brauca klusēdami.

Pēc pusstundas Ņižegorodcevs ieveda Maksu pārvaldē un pavadīja taisnā ceļā uz priekšnieka pieņemšanas telpu.

Ģenerālis piecēlās, lai sagaidītu ienācējus. Tas bija stingrs, tomēr jau aptaukoties sācis vīrietis ar izkoptām priekšnieka manierēm. Viņam mugurā bija melns, piegulošs uzvalks un rozā krekls ar tumši rūtotu kaklasaiti. Maksam šāds apģērbs šķita bezgaumīgs.

- Sveicināti, Maks Vitaļjevič!

Balss Lizutinam bija spalga un valdonīga. No viņa būtu varējis iznākt tīri labs dziedonis. Protams, ne jau tenors, bet basbaritons gan.

- Sveicināti! - Makss paspieda pastiepto roku, turpinādams vērot kabineta saimnieku.

Šķidri, gaiši mati pārķemmēti plikajam galvvidum no labās puses uz kreiso, tomēr nespēj to apslēpt, taču atklāj ģenerāļa slēptos kompleksus. Ausis smieklīgi atkārušās uz abām pusēm kā Pekausim. Tajā pašā laikā kabineta saimnieka komisko izskatu kompensēja viņa acis. Mazas, dziļi iekšā dobumos, tās raudzījās gluži vai hipnotizējoši. Karda-novs to sajuta uzreiz, kolīdz viņa un šā cilvēka skatieni sastapās. Bet Makss par hipnozi zināja daudz - un ne tikai pēc nostāstiem.

Lizutins paņēma Kardanovu zem rokas un veda uz diviem krēsliem pie žurnālu galdiņa kabineta stūrī.

- Te jums būs ērtāk, - viņš sazvērnieciski sacīja, likdams noprast, ka saruna būs neoficiāla.

Lizutins pats jutās mazliet neērti, jo nepārzināja situāciju. Viņš zināja, ka Makss ir saistīts ar drošības un izlūkošanas instancēm, ka viņš ne reizi vien atradies svarīgu politisko notikumu centrā, taču tas, kā šis cilvēks varēja būt Tihodonskā kā pēc pasūtījuma tieši tajā brīdī, kad bija vajadzīgs, palika viņam noslēpums.

- Tēju, kafiju? - Ģenerālis un Kardanovs apsēdās viens otram pretī, bet Ņižegorodcevs palika stāvam. Ja Makss būtu pieņēmis piedāvājumu, viesmīļa lomu nāktos uzņemties viņam. Taču rokas tā trīcēja, ka viņš diez vai spētu atnest tasīti. Gribējās iedzert degvīnu vai konjaku, iegulties karstā vannā un atslēgties kaut vai līdz rītam.

- Nē, pateicos, esmu paēdis pusdienas. - Makss papurināja galvu, lai gan kafiju viņš nebija paguvis iedzert.

- Mums nepieciešama jūsu palīdzība, - Lizutins ķērās pie lietas.

Ģenerāļa hipnotizējošais skatiens burtiski ieurbās Maksa virsdegunē, un jaunais cilvēks gandrīz fiziski sajuta spiedienu uz savām smadzenēm. Viņš atcerējās Broņislavski un saviebās.

- Runa ir par Vahitu Bekmurzajevu, - ģenerālis turpināja.

- Par ko?! Es tādu nepazīstu!

- Pseidonīms - Gepards.

- Gepardu pazīstu. Nesen pat redzēju viņu sapnī, - Makss bērnišķīgā tiešumā paziņoja.

- Jūs esat vienīgais, kas ir redzējis viņu pēc plastiskās operācijas, - Lizutins turpināja.

- Jā, - Kardanovs atdzīvojās. - Senāk viņam bija līks deguns, bet tagad ir pavisam normāls. Taču diez vai izlabot degunu bija viņa vienīgais mērķis.

Lizutins atļāvās piesardzīgu, skopu smaidu, taču tikai mirkli.

- Tas ir pareizi. Vahits vada ar kodolfugasu saistītu operāciju. Jūs saprotat, ko tas nozīmē! Un jūs esat vienīgais cilvēks, kurš viņu var atpazīt.

- Izveidot fotorobotu? - Makss precizēja.

- Sākumam.

- Un pēc tam?

- Es nezinu. - Atbilde bija nenoteikta, toties godīga. - Es ceru uz jūsu palīdzību. Bez tās mums būs daudz grūtāk neitralizēt teroristu. Kā redzat, esmu pret jums pilnīgi atklāts.

Ģenerālis atlaidās pret krēsla atzveltni. Viņš savu lomu bija nospēlējis.

- Vai es arī drīkstu būt atklāts? - Makss jautāja, un viņa tonis Lizutinu darīja uzmanīgu.

- Protams.

- Kāpēc jūs savas problēmas gribat novelt uz maniem pleciem? Es dienesta labā tiku strādājis daudzus gadus un ko esmu saņēmis pretī? Atskaitot lielas nepatikšanas - neko! Un jūs tagad piedāvājat man dzīties pakaļ kaut kādam nelietim tāpēc vien, ka esmu jau ticies ar viņu pirms daudziem gadiem. Taču jau toreiz viņš gaidīja izdevīgu brīdi, lai aizsūtītu mani uz viņpasauli!

- Tas nav tik viegli izdarāms, Maks Vitaļjevič, - ģenerālis pasmaidīja, un arī nekustīgi maliņā stāvošā Ņižegorod-ceva seja atplauka smaidā.

- Tiesa gan, citādi manis jau sen vairs nebūtu starp dzīvajiem.

- Taču šādu izdzīvošanas spēju jums iemācīja mūsu dienestā. Tā ka jūs esat no mums ieguvis ne tikai nepatikšanas.

Makss piecēlās.

- Paldies par sarunu un uzticēšanos. Diemžēl manos plānos neietilpst atgriezties kādreizējā darbā. Es centīšos visdrīzākajā laikā atgriezties Londonā. Tur mani gaida ģimene.

- Ko lai saka. - Lizutins paraustīja plecus. - Tā ir jūsu darīšana. Tikai baidos, ka Londonā jūs tik drīz nenok|ūsit.

- Kāpēc ne? - Makss kļuva tramīgs.

-Jūs meklē Interpols aizdomās par bruņotu uzbrukumu Antibā pirms pieciem gadiem. Apšaude, četri līķi. Turklāt arī trīskāršā slepkavība uz zvejas šonera prasīt prasās pēc izmeklēšanas. Visticamāk, jūs vedīs uz Franciju.

- Es aizvien esmu tikai aizstāvējies!

Ģenerālis vēlreiz paraustīja plecus.

- Viena un tā pati situācija izskatās gluži citādi notikuma vietā un tiesneša kabinetā. Baidos, ka tā nav tikai pie mums.

- Es turklāt esmu Britānijas pavalstnieks!

- Jo vairāk tādēļ. Krievija ir Interpola sastāvā, un tās pienākums ir izdot meklēšanā esošu ārzemnieku.

Makss no jauna apsēdās krēslā.

- Starp citu, jūs šķērsojāt Krievijas robežu ar viltotu pasi, iespējams, vispirms jums nāksies atsēdēt savu laiku Krievijas cietumā.

Iestājās mokoša pauze. Ņižegorodcevs panācās tuvāk un pieliecies uzmanīja katru Kardanova kustību. Taču tas nebija noskaņots uz muļķīgām un bezjēdzīgām emociju izrai-sitām darbībām. Pēc dažām sekundēm viņš nopūtās un pasmaidīja.

- Kā īsti es varu būt jums noderīgs?

Lizutins pasmaidīja pretī.

- Kad vajadzēs, mēs vērsīsimies pie jums, Maks Vitaļje-vič. Un dosim sīkus norādījumus. Vai tomēr nevēlaties tēju?

Ģenerāļa smaids kļuva gluži vai starojošs. Taču Karda-novs pasmaidīja vēl žilbinošāk.

- Liels paldies. Kur es varu izveidot fotorobotu?

- Es jūs pavadīšu, - iejaucās Ņižegorodcevs. - Pēc tam jums vēl nāksies iebraukt Centrālā rajona nodaļā un sniegt liecību.

- Protams, protams, - tēlodams pilnīgu gatavību uz visu, Makss ievērojami pārspīlēja. - Esmu ar mieru veidot portretus, sniegt liecības un darīt visu, kas no manis tiks prasīts.

Drošībnieki nesaprata ironiju.

- Brīnišķīgi! - Ģenerālis piecēlās un sniedza roku. - Uz redzēšanos!

- Uz redzēšanos! - Makss paspieda sauso, stingro plaukstu. Viņi šķīrās kā draugi. Pātagas un pīrāga politika - lūk, kā to sauc! Sens, banāls, taču efektīvs triks.

Pēc stundas Kardanovs atstāja Tihodonskas FDD pārvaldi. Sintētiskais portrets bija izdevies gluži labs, taču diez vai pēc tā nekļūdīgi varētu pazīt Gepardu. Kā allaž tādiem portretiem pietrūka dvēseles, taču ārējās pazīmes sakrīt pārāk daudziem cilvēkiem.

Atšķirībā no Maskavas un Londonas Tihodonska bija mazpilsēta un līdz Centrālā rajona nodaļai varēja nokļūt kājām divdesmit minūtēs. Makss nolēma pastaigāties. Pa ceļam viņš saspringti domāja, kādu liecību sniegt. «Mazajā

Parīzē» notikušās Tahirova slepkavības lietu visviens bija paredzēts nodot arhīvā. Kā bez viņa liecībām, tā arī ar tām. Tāpēc ka visi aktīvie tās dalībnieki bija miruši. Atskaitot pašu Maksu Kardanovu, kura liecība ar tādu nepacietību tika gaidīta. Pastāstīt viņiem visu, kā patiesībā notika? Atzīties, ka divus iebraukušos killerus viņš pats ar savu roku bija nošāvis? Šī doma viņam nepatika. Skaidrs, ka viņš bija rīkojies, kā nepieciešams aizstāvoties, un padarījis noziedzniekus nekaitīgus. Taču tas bija skaidrs viņam pašam. Kā viņa rīcība tiks vērtēta tagad? Kā atzīšanās divu cilvēku slepkavībā? Pilnīgi iespējams. Nē, labāk neriskēt!

_>

II daļa GORDIJA MEZGLS

..

1. nodaļa Izvēles tiesības

Tihodonska, 2004. gada 2. oktobris, 16 un 12 minūtes.

Viņi trijatā sēdēja ārpilsētas klubā - restorānā «Ziemeļblāzma» - un ar saimnieka skatienu raudzījās apkārt. Melnīgsnējais, šaursejainais Barajevs bija vārdabrālis bēdīgi slavenajam lauka komandierim, kurš tika likvidēts kādā no speciālajām operācijām. Uzņēmīgs, kā vairākums viņa ticības brāļu, viņš ārkārtīgi odiozo uzvārdu izmantoja divējādi, ikreiz gūdams maksimālu labumu. Oficiālos dokumentos viņš no tā atbrīvojās, pārlabodams trīs burtus un kļūdams par Varanovu, toties saskarsmē ar tautiešiem uzsvēra Bara-jevu saknes un uzdevās par tuvu radinieku nogalinātajam. Patlaban viņš glaudīja izcilās, biezās ūsas un ar melnajām, spīdīgajām - kā miklas olīvas - acīm aplūkoja slaido garkājaino oficianti zilibaltā uniformā. Simpātiskā, īsi apcirptā brunete viņam nezin kāpēc asociējās ar demitās klases skolnieci, lai gan viņai bija pāri divdesmit.

Iepretim sēdēja Arsēns Huseinovs kā allaž dārgā uzvalkā un smaržojošs pēc smalka odekolona. Kad viņš ienāca zālē, viņu goddevīgi sveicināja vairāki cilvēki. Solīdi vīrieši panācās pretī, apkampās un skūpstījās, aicināja pie saviem galdiņiem. Viņu pazina daudzi ietekmīgi Tihodonskas ļaudis, viņš bija gaidīts viesis daudzos kabinetos. Arsēns dibināja kontaktus ar dažādu līmeņu priekšniekiem, politiķiem, biznesmeņiem un pēc tam, izrādīdams kaukāzieša dāsnumu un viesmīlību, pārvērta pazīšanos modernā draudzības aizstājējā.

Viņa veiksmīgā biznesmeņa vai, kā modīgi mēdza teikt, «komersa» izskats bija mānīgs - patiesībā viņš bija Al-Qua-eda ietekmes aģents un viņam personiski nācās nogalināt cilvēkus, tiesa, tad viņa sejas izteiksme bija gluži citāda. Naudu pieņemšanām un dāvanām viņš ņēma nevis no savas kabatas, bet gan Al-Quaeda kases, taču viņa jaunos draugus tādi sīkumi neinteresēja. Pēc Ziemeļkaukāza kalifāta izveidošanas Arsēnam Huseinovam vajadzēja kļūt par ārlietu ministru un iekarot līdzās esošās teritorijas.

Līdzās viņam smēķēja aizvien drūmais, nerunīgais Zaur-beks Rohlanovs ar briljantiem rotātu masīvu zelta zīmoggredzenu labās rokas vidējā pirkstā. Arsēns un Zaurbeks izskatījās neapmierināti. Abus kaitināja Barajeva vaļīgā izturēšanās.

- Beidz lūrēt uz skuķi! - sacīja Arsēns. - Ne tādēļ esam šurp nākuši. Mums ir nopietna runāšana.

Vecākā vārds Kaukāzā ir likums. Taču tagad daudzi likumi netiek ievēroti. Protams, dzimtajā ciematā nākas turēt sevi grožos, taču svešā pilsētā, it īpaši jau Krievijā, jaunatne nebija noskaņota ievērot senču likumus. Vēl jo vairāk, ja Barajevs skaitījās Vahitam Bekmurzajevam tuva persona. Tas nozīmēja ļoti daudz. Tiesa, Vahita vārds neskanēja tik skaļi kā vecākajam Barajevam, taču gan drīz viss mainīsies!

- Labs labu nemaitā, - Iljass nosmīkņāja. - Esmu nodomājis viņu izdrāzt.

Šaubas Barajevu nemocīja. Viņš uzskatīja, ka drīkst atļauties absolūti visu. Kurš gan ko var aizliegt? Viņam nāca jau trīsdesmitais gads, un beidzamos divpadsmit viņš visu, kas bija vajadzīgs, ieguva ar vareno dūru un automāta palīdzību, šajā ziņā izkopjot meistarību līdz virtuozitātei. Ilja-sa bērnības sapnis bija gladiatoru cīņas, taču paaudzies saprata, ka piedzimis vismaz dažus gadsmitus par vēlu. Nodarbojās ar džudo, kunfu, karatē, izpildīja vairākus sporta meistara normatīvus. Tiesa, daudz vēlāk viņam izdevās realizēt savu sapni. Dzimtajā ciematā viņš rīkoja cīņas ar krievu gūstekņiem un bez žēlastības tos nogalināja, ciematnie-kiem atzinīgi gavilējot.

- Pielūko, ka tevi pašu neizdrāž, - drūmi noteica Rohla-novs. Viņam nepatika savu vietu piemirsušā jaunuļa nekaunīgā uzvedība.

- Ko?! - Tas pa pusei piecēlās, ar acīm ieurbdamies sava ciltsbrāļa neizdibināmajā sejā.

Lampu slāpētā gaisma imitēja ziemeļblāzmu, no griestiem piekarinātajiem skaļruņiem plūda melodiska, nomierinoša mūzika, no boulinga sektora skanēja bumbu klaudzo-ņa un švīkstoņa. Taču nupat iestādes tīkamā gaisotne tika iztraucēta. Iļjass Barajevs uzskatīja sevi par aizvainotu, viņā uzvirmoja kalnieša asinis. Meitene Iljasam patika, viņš to iekāroja. Viņš ir spēcīgs vīrietis, azotē paslēpta pistole, kabatā atrodas granāta, uz ceļiem - nazis, kas pārgriezis ne vienu vien rīkli. Kas gan te vēl varēja būt par šaubām vai jautājumiem?

- To, ko dzirdēji, - flegmatiski atbildēja Zaurbeks. - Viņa ir Kuļika mīļākā. Te viņš ir saimnieks.

- Un kas par to? - Iljasam siekalas pašķīda uz visām pusēm. - Ko viņš man var padarīt?

- Nevajag pievērst mums uzmanību, Iljas, - nervozi ierunājās Huseinovs. - Mums jau tā ir ļoti grūti ikreiz pierādīt, ka esam labsirdīga un civilizēta tauta un tikai atsevišķi bandīti bojā visu iespaidu. Krievi vēl ir pārmēru pacietīgi. Kā tu domā - vai trīs krievi varētu sēdēt restorānā Gudermesā, kā sēžam mēs, un tādām acīm blenzt uz mūsu meitenēm?

- Zināms, ka ne, - Iļjass pikti atbildēja. - Taču tas ir pavisam kas cits. Ko viņš man var padarīt?

- Kas vien ienāk prātā, - tikpat drūmi kā pirmīt atteica Zaurbeks. - Viņam ir varena brigāde, un viņš ir autoritāte. Reiz šai pašai meitenei piesējās divi nejauši iemaldījušies, pilnīgi idioti. Gribēja aizvest līdzi, vilka jau uz mašīnu. Šos aizstiepa uz krastmalu un salauza mugurkaulu.

- Nū-ū?! - Dzirdētais gadījums ievērojami atvēsināja Ilja-sa kvēli. - Un kas notika tālāk?

- Te tev nu bija «nū-ū»! Nekas nenotika. Abus invalīdus aizveda uz slimnīcu, vainīgos neatrada, bet skuķis strādā, itin kā nekas nebūtu noticis.

Iljass atkal atgāzās krēslā.

- Tad ta liela lieta! Briesmīgi viņa man vajadzīga! Es, ja vien sagribēšu, ne tādas vien skuķenes nofraktēšu!

Viņš runāja patiesību. Nu jau oficiante viņam vairs nešķita skaista un iekārojama. Ja viņas dēļ var dabūt lauztu mugurkaulu - kā gan viņa var saglabāt pievilcību? Pasūtīto atnesa jau gluži ikdienišķa jauna sieviete ar noslieksmi uz tuklumu.

Rohlanovs klusēdams salika uz sava šķīvja no visa pa druskai - surdžuku, basturmu, sieru, vārītu stori, sēnītes, rīsus, olīvas, burkānus korejiešu gaumē, konservētu zivi -un to visu bagātīgi salaistīja ar asu mērci. Tad, neuzaicinājis nevienu piebiedroties, pacēla glāzi ar degvīnu, paostīja un, salējis tās saturu rīklē, badīgi metās virsū ēdienam ar tādu izskatu, it kā jau nedēļu būtu badojies. Pavadoņi nepievērsa uzmanību sava ciltsbrāļa manierēm. Viņš uzskatīja, ka kuņģī barība tik un tā sajaucas, un nebija nekāda pamata pārliecināt viņu par pretējo.

- Kāpēc tu neēd? - iejautājās Huseinovs.

Iljass atmeta ar roku. Garastāvoklis viņam bija sabojāts.

- Mēs stori nedrīkstam ēst, tai muguras asakā ir krusts, -viņš atriebīgi noburkšķēja.

- Bet šņabi tu dzer? To mēs arī nedrīkstam, - ar piebāztu muti attrauca Zaurbeks. Viņš bija nobriedis vīrs tā ap četrdesmit, un arī viņam nepatika jaunuļa uzvedība.

- Nē. Korāns aizliedz dzert vīnu. Par šņabi tur nekas nav teikts. - Barajevs ar diviem pirkstiem noglauda ūsas, un tūdaļ viņa seja atplauka smaidā. - Aļiks ir klāt!

Zālē vieglā, plašā solī ienāca gluži slāviska izskata vīrietis ar pareiziem sejas pantiem. Slaids, iznesīgs, viņš atstāja ar dzīvi apmierināta cilvēka iespaidu, kurš rūpējas par savu fizisko formu. Taisns deguns, šauras lūpas, smails zods. Man-deļveida acis, zilas, pateicoties kontaktlēcām. Un mati vairs ne zilimelni, kā mēdz būt kaukāziešiem, tagad viņš bija parasts šatens ar akurāti pāršķirtu celiņu. Vispār viņš izskatījās ļoti impozanti, it īpaši baltajā žaketē, krēmkrāsas bītlenē un tumšajās biksēs. Kājās spīdīgi, melni puszābaki, labajā rokā - dabīgās ādas portfelis. Lūpās rotājās laipns smaids, taču arī tas piederējās pie maskēšanās - tuvākais cilvēku loks labi zināja, ka patiesībā viņš ļoti reti atļāvās smaidīt.

Ienācējs varēja atgādināt jebko - veiksmīgu biznesmeni, municipālo ierēdni, ārstu vai universitātes profesoru. Tikai ne Al-Quaeda koordinatoru, bīstamo noziedznieku-teroris-tu Vahitu Bekmurzajevu ar iesauku Gepards. Starp citu, viņam bija cits vārds un uzvārds, cita iesauka un galvenais -cita āriene. Savā pašreizējā veidolā viņš bija neredzams, jo jaunā seja nebija iekļauta nevienā, pat vispilnīgākajā IeM, IelD un FDD informatīvo datu bāzē.

Maltītes dalībnieki, viņu sagaidot, piecēlās, iznāca galda priekšā, paspieda roku, pa kārtai apkampās un saskārās vaigiem. No kurienes Aļiks bija uzradies, vai sen parādījies Ti-hodonskā, kur apmeties un ar ko ticies - to neviens no klātesošajiem nezināja. Un kaut ko jautāt nevienam pat nebūtu nācis prātā.

Aļiks apsēdās līdzās Iljasam, nosodoši pašķielēja uz kara-fīti ar degvīnu, olīvām un korejiešu burkāniem, nievājoši saviebās, gribēja kaut ko sacīt, taču savaldījās.

- Vai ēdīsi, Aļik? - goddevīgi apjautājās Huseinovs.

- Dārzeņus. Musaku, tomātus, aitas sieru. Vārdu sakot -tikai tīrus produktus, pats zini.

Arsēns pamāja viesmīlei un deva rīkojumu.

Gepardam bija jau pāri četrdesmitiem, lai gan viņš izskatījās jaunāks. Ap viņu esošie cilvēki neko nezināja palseno plastisko operāciju un izskaidroja to ar nemainīgo dārzeņu diētu. Turklāt viņš nedzēra un nesmēķēja.

- Kā klājas, Aļik? - tikpat goddevīgi vaicāja Arsēns.

- Viss rit pēc plāna. - Gepards vērīgi paraudzījās apkārt. - Mūsu vadoņi ir pārliecināti par uzvaru. Un vai zināt, kāpēc?

- Kāpēc? - ar visdzīvāko interesi jautāja visi trīs. Drīzāk gan viņu interese bija mākslota. Gan Arsēns, gan Iljass, gan Zaurbeks bija gaužām reāli cilvēki un jebkuras rīcības tālākās sekas viņus neinteresēja, kā lielāko daļu Zemes iemītnieku neinteresē Saules sistēmas liktenis pēc diviem miljardiem gadu. Taču paust vienaldzību pret Aļika jautājumu būtu tas pats, kas izrādīt necieņu viņam pašam, bet kaut ko tādu neviens no trijotnes nevarēja atļauties.

- Tāpēc, ka svešticībnieki ir vāji un gļēvi. Kad mūsu brāļi veica sprādzienu sēriju Spānijā, tā tūdaļ pat izveda savu karaspēku no Irākas! Un visa Eiropa sāka bailēs trīcēt! Bet tie taču bija parasti dinamīta sprādzieni! - Geparda acīs ie-gailējās elles ugunis, ko nespēja apslāpēt pat kontaktlēcas, balss ieguva sprādziena viļņa spēku. Viņš pat paslējās augšā no krēsla. - Atomsprādziens Maskavā nospiedīs ceļos ne vien Eiropu, bet arī Ameriku! Mēs diktēsim savus noteikumus pasaulei! Mēs paralizēsim visu zemeslodi! Allāha roka pacelsies pāri zemei un liks drebēt valdībām un tautām!

Elles ugunis apdzisa, it kā kāds būtu nospiedis izslēgšanas pogu. Fanātisma uzplūdi bija pāri. Aļiks no jauna apsēdās krēslā.

- Kas notiek ar mūsu sakariem? - viņš parastā balsī jautāja Arsēnam. - Vai tu izpildīji manu uzdevumu?

- Protams, - Huseinovs pamāja. - Visiem priekšniekiem patīk cieņa, nauda un dāvanas. Turklāt viņi no mums baidās, lai gan to neizrāda. Tāpēc slēpj bailes zem draudzības maskas. Gandrīz visi nopietni ņemamie cilvēki Tihodonskā barojas no manas rokas.

- Tas ir labi, - Aļiks pamāja. - Ieliktni atvedāt?

- Vēl ne, - Iljass atbildēja, atkal šķielēdams uz viesmīles kājām. Var teikt, ko grib, bet melnas zeķbikses Iedarbojas loti uzbudinoši.

Glāze minerālūdens iešļācās viņam sejā. Samirka krekla krūtaža, ūdens aizlija aiz apkakles, uz mitrās ādas plīsa gāzes burbulīši.

- Kur tu lūri, mērgli? Ar ko tu runā?! Vai tu saproti, ko es saku?! - Aļiks pieliecās galda malai, ar skatienu svilinādams Barajevu. Tukšo glāzi viņš virpināja rokā un nevilcinoties varēja triekt to pret galvu. Iljass parāvās atpakaļ un pacēla roku, sargādams seju.

- Piedod, Aļik mualim, piedod! - Barajevs kā lūdzot salika plaukstas kopā pret krūtīm. - Es tāpat vien paskatījos, zvēru!

Glāzes peciņa sabirza, uz pirksta izspiedās asins lāse. Tā lēni noritēja pa raupjo ādu un nopilēja uz galdauta. Vēl kādu minūti Gepards hipnotizēja pretī sēdošo jauno cilvēku, un šī minūte nebija tā jaukākā Barajeva dzīvē. Viņš nobālēja, uz pieres izspiedās sviedru pērlītes. Beidzot ledainais, nospiedošais skatiens no Iljasa pārvietojās uz viņa biedriem.

- Kur ir ieliktnis, es jums prasu?!

Visus trīs pārņēma vainas apziņa. Huseinovs noplātīja rokas.

- Nekā, Aļik. Neviens nav rādījies.

- Mēs gaidām katru dienu, - norūpējies piebilda Zaur-beks.

Aļika seju izķēmoja naida grimase. Nav daudz tādu, kuri, redzējuši šo grimasi, palikuši dzīvi un varējuši par to pastāstīt.

- Un ilgi vēl gaidīsit?!

Klusēšana bija atbilde viņam.

-Jūs esat aizmirsuši Korānu, aizmirsuši tēvutēvu likumus, senču paražas! Jūs dzerat šņabi, ēdat nešķīstus dzīvniekus, nododaties izvirtībai! Jūs pat nepildāt īpaši svarīgus uzdevumus! Kāpēc nepārbaudījāt, kur ir kurjeri?!

Aļika virslūpa plēsonīgi uzrāvās, drebot atklādama asus, baltus zobus. Šobrīd viņš neatgādināja ārstu, profesoru un biznesmeni. Vienīgi to, kas patiesībā bija, - nežēlīgu slepkavu. Portfelī viņam allaž glabājās portatīvais automāts, un viņš tepat pie pusdienu galda varēja nošaut nogrēkojušos līdzzinātājus.

- Piedod, Aļik, mums radās sarežģījumi. Nopietni sarežģījumi. - lluseinovs piesardzīgi nokremšļojās dūrē. Sarunāties ar koordinatoru tikpat brīvi kā ar Barajevu viņš nespēja. Tieši no šā cilvēka bija atkarīga viņa labklājība, stāvoklis un arī dzīvība.

- Kādi sarežģījumi?

-Mūsu puišus tirgū apcietināja, vienu nošāva. Tad mani saņēma ciet biljarda zālē. Un kopā ar mani - Bullēnu, vietējo autoritāti. Terora apkarošanas drošībnieks mūs uzošņāja. Viņu daudzi mūsējie pazīst. Iesauka - Vampīrs.

- Vampīrs? - Aļiks pārjautāja. - Kāpēc tā?

- Acīmredzot sūc cilvēkiem asinis laukā, maita, - noteica Iljass, cenzdamies nolīdzināt nesaskaņas, un pameta kāru skatienu uz glāzīti ar degvīnu.

- Nezinu, kā ar tām asinīm, paldies Allāham, nav nācies saskarties! Viņš pastāvīgi staigā ar tumšām brillēm. Nepanes gaismu, akurāt kā vampīrs. Tu «Drakulu» esi redzējis?

- Kas tas tāds? No vietējiem? - Iljass apjautājās.

- Nē, bija tāda filma. «Grāfs Drakula». Arī necieta gaismu. Un viņš sūca asinis.

- Es teļļuku neskatos. Tur muļķības vien rāda, - noteica Barajevs. - Re, ko par republiku stāsta, - tur it kā esot klusi un mierīgi, visi apmierināti.

- Ko tad tas Vampīrs no tevis gribēja? - Aļiks samiedza acis. - Un kā tu tiki brīvībā?

- Par tevi taujāja.

- Par mani?! Ko tieši?

- Kur tu esi un kā tevi var atrast.

- Un ko tu teici?

- Ko es varēju teikt! Es par tevi neko nezinu.

Barajevs krēslā salēcās.

- Un, ja būtu zinājis, būtu teicis?!

Viņa kliedziens pārspēja mesto bumbu troksni, un vairāki cilvēki, ieskaitot oficianti, neviļus pagriezās uz viņu pusi. Huseinovs sajutās neveikli. It kā sēdētu nopratināšanā pie Vampīra. Pat vēl sliktāk. Barajeva brūno acu skatiens kļuva ass un dzeļošs. Tā vien skaties, ka izurbsies cauri! Un ne tikai ar skatienu - labajā bikšu starā viņam allaž noslēpts nazis. Arsēns neviļus pašķielēja uz tautieša rokām. Iļjasa pirksti sažņaudzās dūrē, kauliņi bija balti no sasprindzinājuma.

- Kas tie par stulbiem tekstiem? - Sašutumā Huseinovs pārgāja uz savu Tihodonskas partneru runas veidu. - Domā, ko runā!

- Paklusē, Iljas, - Aļiks klusi sacīja. - Ko tu viņam pateici, Arsen?

Viņa tonis bija šaušalīgs. Huseinovs atrāvās nost kā izpļaukāts. Asinis iesitās viņam sejā, rokas sāka nervozi trīcēt. Rohlanovs pārstāja gremot un saspringa. Barajeva roka ieslīdēja pagaldē. Ja ziedotu Huseinovu, viņa sašķobījusies reputācija varētu tikt atjaunota.

- Jukuši esat, vai?! - Arsēns uzsprāga. - Neko es viņam neteicu. Sak, nekādu ziņu man nav, pirmo reizi par tādu Bek-murzajevu dzirdu. Par ko tu mani turi, Aļik?

- Ak neko neteici? - Virs galdiņa radies saspīlējums nekur nepazuda, bet gluži otrādi - ar katru brīdi aizvien vairāk sabiezēja. - Kā tad tu tiki laukā?

Huseinovs ievilka elpu.

- Mūsu draugi iejaucās. Ivans Petrovičs, tas, nu kā viņu, Saltikovs, tad Genādijs. Tas deputāts, aizmirsu viņa uzvārdu. Kad sākās zvani, sacēlās tracis, viņi no manis atlaidās. Nekā konkrēta jau šiem nebija. Patvaļīgi saņēma ciet.

Aļiks ļauni pasmīnēja.

- Tu saki - nekā nebija? Bet kā tad viņi zina manu uzvārdu? Kā zina, ka mēs esam pazīstami? Kā zina, ka man te jāierodas?

Pie katra jautājuma Huseinovs aizvien zemāk nolieca galvu.

- Kurš toreiz tirgū palika dzīvs? - Aļiks pēkšņi iejautājās.

- Strēlnieks un vēl viens, bet tas par mūsu lietām nav informēts. Starp citu, arī viņus Vampīrs aizturēja.

Huseinovs un viņa draugi sāka apjēgt, ka viss nav tik vienkārši, kā bija izlicies.

- Strēlnieks būs tevi uzrādījis. Bet kāpēc tam tavam Vampīram radās interese par Strēlnieku? Kas notika pirms tam? Kāpēc viņi sāka šūmēties? Ko tas Vampīrs meklē?

Gepards uzstājīgi uzlūkoja klātesošos, taču tie tikai novērsa skatienu.

-Jūs nezināt? Tad es jums pateikšu!

Viņš nosodoši pavērsa rādītājpirkstu pret Huseinovu. Tas sarāvās. Pirksta vietā acumirklī varēja uzrasties stobrs.

- Kaut kas ir noticis ar kurjeriem! Lūk, kāpēc viņi sāka okšķerēt! Lūk, kāpēc tas Vampīrs dzen man pēdas! Un, ja jūs mazāk dzertu un vairāk domātu, tad sen jau būtu noskaidrojuši, kāpēc ieliktnis vēl joprojām nav atgādāts šurp!

- Mēs visu uzzināsim, Aļik! - Iljass kā koordinatoram tuvākais solījās. Taču tas viņu uzlūkoja tikpat bargi kā pārējos.

- Tad nu tā. Tu, Arsen, ņem savā ziņā kruķus. Caur mūsu draugiem izzini visu, naudu nežēlo. Tu, Iljas, pārbaudi slimnīcas. Kur nogādā ievainotos? No katastrofu vietām, ugunsgrēkiem?

- Ātrās palīdzības stacionārā vai Centrālajā pilsētas slimnīcā.

- Nu tad noskaidro, vai tur nav ievesti kurjeri. Tie ir tādi puiši, kurus bez apšaudes ciet nevarētu saņemt. Visticamāk, viņi ir nolaisti no kājas. Vai smagi ievainoti. Taču to ir viegli pārbaudīt.

Barajevs ar troksni atbīdīja krēslu un pieslējās kājās. Tūdaļ aiz viņa no galda piecēlās arī Huseinovs. Vienīgi Rohla-novs palika nekustīgi sēžam, jo personiski viņam nebija ticis dots uzdevums.

- Lai gan - pagaidi, es braukšu tev līdzi. - Bekmurzajevs vienā paņēmienā iztukšoja minerālūdens glāzi un mīksti nolika to uz sniegbaltā galdauta. - Arī Zaurbeks brauks kopā ar mums. Bet tu, Arsen, laid pie mūsu draugiem. Ne jau par velti mēs maksājam viņiem tik lielu naudu!

Viesmīle atnesa Aļika pasūtījumu, taču viņš piecēlās un pamāja Iljasam.

- Samaksā par galdu! Es neēdīšu, nav laika. Ūdeni gan izdzeršu.

Iljass steigšus pielēja vēl vienu glāzi. Gāzes burbulīši lēnām cēlās augšup no glāzes dibena un virspusē sašķīda. Aļiks kāri izdzēra, noslaucīja muti ar delnas virspusi. Un pavisam negaidot sacīja:

- Jātiek skaidrībā ar tiem abiem - Strēlnieku un Bullēnu. Ja šie ir izlīduši no ūdens sausā, tas nozīmē, ka ir nodevēji. Tādā gadījumā - bedrē iekšā!

Gepards nekad neatstāja bez ievērības detaļas.

***

Pat būdams Sergejs Lapins, Tihodonskas pamatiedzīvotājs, Makss nekad nebija bijis Centrālā rajona iekšlietu nodaļas ēkā. Vienīgi pasu galda telpā, kas īsti pie milicijas neskaitījās. Taču tolaik arī galvenās ēkas durvis aizvien bija vaļā un pa tām nemitīgi iekšā un ārā staigāja klaidoņiem līdzīgi ļautiņi. Tagadējās kriminālās situācijas dēļ tika ierīkotas tērauda durvis ar restotu lodziņu. Pēc zvana lodziņā parādījās vienaldzīga, jauna seja, kas uzklausīja vizītes mērķi. Kriminālmeklēšanas priekšnieka Rožkova uzvārds darīja savu - nožvadzēja aizbīdnis, durvis atvērās, vienaldzīgā seja papildinājās ar ķermeni zaļā bruņuvestē virs formas tērpa un īsu automātu plecā.

- Pieejiet pie dežuranta, - caur zobiem norūca sargs. Visticamāk, viņš nejuta nepatiku pret apmeklētāju, vienkārši tāds bija viņa paradums, par kuru neviens no priekšniekiem netika paudis neapmierinātību. Viņaprāt, vienaldzīga un nevērīga attieksme pret nodaļā ienākušajiem pilsoņiem bija visnotaļ pieļaujama un parasta parādība. Par pēdējo viņam bija simtprocentīga taisnība - tā patiešām bija parasta parādība. Anglijā konstebls par šādu izturēšanos nekavējoties tiktu atlaists. Tāpēc tur līdzīga uzvedība nevar kļūt par parastu parādību.

Spraukdamies caur durvīm un bruņuvesti, Makss nodomāja - ja milicijas vara baidās no noziedzīgiem uzbrukumiem, tad tas uzskatāmi liecina par likumības un tiesiskuma līmeni. Kā arī par valsts varas spēju aizsargāt pret šiem uzbrukumiem savus pilsoņus. Tajā pašā laikā visa piesardzība bija velta - avīzes ne reizi vien tika ziņojušas par uzbrukumiem rajonu nodaļām, dežurantu nošaušanu un ieroču nolaupīšanu vai apcietināto atbrīvošanu. Kāda jēga bija aizbīdņiem, ja uzbrukumos aizvien piedalās nodevēji no savējo vidus ar vienaldzīgām sejām un paradumu runāt caur zobiem. Kad sistēma ir iepuvusi, arī tērauda durvis kļūst nedrošas.

Dežurējošais kapteinis sēdēja aiz stikla, pie sagumzītā formas tērpa karājās zīmīte ar uzrakstu «Romašins M. I.». Viņš sagaidīja ienācēju ar garlaikotu sejas izteiksmi un vienaldzīgu skatienu blāvajās acīs. Ko gan viņam var pateikt kārtējais apmeklētājs? Ka viņš ir aplaupīts vai apzagts? Vai nozaudējis pasi? Diez vai tas var izraisīt interesi. Spriežot pēc maisiņiem zem acīm un zilganā deguna, dežurantu interesēja krievu universālais vaļasprieks, kurš nevienu nepadara cildenāku, bagātāku vai spēcīgāku.

- Vai varētu redzēt majoru Rožkovu? - Makss pieklājīgi apjautājās Romašinam.

- Kāpēc ne? - sekoja pretjautājums. - Ja redze kārtībā, tas visnotaļ ir iespējams.

- Kur lai viņu atrod?

- Nezinu. Nodaļā viņa nav, - gurdi atsaucās dežurants.

Viņa roka nesteidzīgi pastiepās pēc labajā pusē novietotā telefona aparāta un pacēla daudzu pirkstu nospeķotu pelēku klausuli. Kam viņš grasījās zvanīt? Sievai, mīļākajai, draugam? Katrā ziņā ne jau Rožkovam un arī ne tiem, kuri zina, kur majors meklējams.

- Un kad viņš būs? - Apkopojis visu savu nekaunību, Makss atrāva virsnieku no svarīgā darba. Parasts apmeklētājs uz kaut ko tādu nebūtu sadūšojies.

Romašins pacēla galvu un paraudzījās vērīgāk, šoreiz novērtēdams neatlaidīgā apmeklētāja dārgo mēteli un tiešo skatienu.

- Nav ne jausmas. Viņš ir izbraukumā. Šodien var vispār nebūt atpakaļ, - sacīja Romašins. - Ieejiet pie leitnanta Pet-rova, divdesmit ceturtais kabinets otrajā stāvā.

Petrovs bija viens plašajā kabinetā, viņš tieši patlaban lasīja Sergeja Lapiņa personisko lietu.

- Vai drīkst? - Makss nepieklauvējis ienāca.

Leitnants steigšus iebāza mapi galda augšējā atvilktnē

un ar laipnu smaidu panācās pretī.

- Protams, es jūs gaidu. Apsēdieties!

Leitnants sveicienam pastiepa roku un droši paspieda tagadējā Anglijas karalienes pavalstnieka spēcīgo plaukstu. Viņš nejutās sevišķi droši. Kas gan patiesībā bija šis Karda-novs-Lapins? Noziedznieks? Spiegs? Maskējies FIB aģents? Vai vienkārši parasts cilvēks, kurš apstākļu sakritības dēļ iekūlies vienlaikus vairākās ķibelēs? Pēdējā versija gan bija visneticamākā. Taču vienu leitnants zināja droši - viņa priekšā atradās spēcīgs, stipras gribas par sevi pārliecināts vīrietis, kurš savā dzīvē guvis pamatīgu pieredzi. Tērpināt viņu būtu bezjēdzīgi. Jāuzdod tikai jautājumi un jāpieraksta tās atbildes, kuras viņš uzskatīs par vajadzīgu sniegt.

- Majors Rožkovs ir izbraucis sakarā ar apšaudi Manufaktūras ielā, - leitnants paziņoja un nobrauca ar delnu pār rudo matu ērkuli. - Vai jūs zināt, kas tur notika?

Makss noplātīja rokas.

- Kā lai es to zinātu? Es taču turp aizbraucu reizē ar jums.

- Ak jā, protams.

Petrovs pamāja ar galvu un pierakstīja atbildi.

- Un tagad, lūdzu, atcerieties, kas pirms septiņiem gadiem notika «Mazajā Parīzē». Jūs zināt, par ko ir runa.

- Baidos, ka nezinu vis. - Makss paraustīja plecus. - Es pusdienoju vienā no kabīnēm, izdzirdēju šāvienus. Kad izgāju lielajā zālē, tur gulēja nošauti cilvēki. Es nobijos un devos prom.

Petrovs piesita ar pirkstu biezajai kartona mapei.

- Liecinieki stāsta, ka jūs esot pacēlis pistoli un nošāvis divus cilvēkus. Ļoti labi šāvieni. Turklāt tā bija skaidra pašaizsardzība.

Makss no jauna paraustīja plecus.

- Kur tie liecinieki ir? Šodien es meklēju Ašotu un Sam-velu, taču viņi ir aizbraukuši.

- Pat tālāk, nekā jūs domājat, - noteica leitnants. - Viņus atrada Donā ar cauršautu galvu.

Makss nopūtās. Nabadziņi! Meklēja laimi, bet atrada pa lodei.

- Viņi būs kļūdījušies. Tur bija liela jezga, vienam no nogalinātajiem, kā man vēlāk kļuva zināms, bija neliela līdzība ar mani. Tas izskaidro jucekli liecībās. - Kardanovs pacēla roku un ar plaukstu nobraucīja aso vaigu. - Šis notikums ticis krietni izpušķots, pat filma uzņemta. Aktieris ir līdzīgs man, taču viss notika pavisam citādi.

- Kā tieši? Man tas jāieraksta protokolā.

- Es ēdu pusdienas «Mazajā Parīzē». Vai vienkārši dzēru kafiju, precīzi vairs neatceros, - Makss sāka klāstīt. - Dzirdēju, kā blakus kabīnē aiz aizkariem līksmo kompānija. Kādi trīs vai četri cilvēki. Vēlāk izrādījās, ka viņu vidū bijis arī Tahirovs. Viss notika kā parasti - dzēra, jokoja, smējās. Tad atskanēja klusināti šāvieni. Kaut kādi blīkšķi. Tur bija vēl kāds cilvēks, no milicijas. Viņš nošāva uzbrucējus. Taču es personiski to neredzēju, tikai vēlāk dzirdēju no daudziem cilvēkiem.

- Ko lai saka, - Petrovs smagi nopūtās. - Ir arī tāda versija.

- Tā ne par matu nav sliktāka par jebkuru citu.

- Nav sliktāka. - Leitnants pamāja un sāka rakstīt protokolu.

- Viss izgāzās, Vladislav, mums nekas nesanāca. - Saškovs smagi elsa ārējo speciālo sakaru telefona klausulē un pieklusināja balsi, lai savā priekštelpā izgājušais Timohins neko nesadzirdētu. - Viņu piesedza nopietni vīri, profesionāļi! Viņi uzreiz atklāja uguni. Igors un Zeņa ir beigti, mēs visi pārējie esam ievainoti. Es un Šova - kājās, Cibiss - plecā.

- Kas viņi bija? - Kaimačenko balss - klusa pēc šifrēšanas un atšifrēšanas - bija saspringta un norūpējusies. - Bandīti vai...

- Drīzāk «vai», - nedomājot atbildēja Saškovs. - Viņi bija izturēti, organizēti. Turklāt izkliedza komandas.

- Vai nogalināto dokumentus paņēmāt?

- Nē. Nebija prātā. Bet viņiem jau pases vien ir, ko pēc tām var noskaidrot. Maskavieši bez noteiktas nodarbošanās.

Augstfrekvences signāli no Maskavas uz Tihodonsku pārraidīja smagu nopūtu.

- Tu esi muļķis, Dima. Pacentīšos aizsūtīt tev papildspēkus. Lai gan arī mums ir sarežģīti apstākļi. Bet pagaidām dari visu, lai noskaidrotu objekta atrašanās vietu un viņu neitralizētu.

- Kas lai to noskaidro?! Šova nevar staigāt, es kliboju, Ci-bisam darbojas tikai viena roka.

- Palūdz Timohinam cilvēkus. Manā vārdā. Un pildi uzdevumu, ja gribi palikt štatā.

Saruna beidzās uz nepārprotami draudīgas nots.

Saškovs piegāja pie durvīm. Sava ievainojuma bīstamību viņš bija nedaudz pārspīlējis, lode tika virspusēji bija skārusi apakšstilbu. Bet viņš patiešām piekliboja. Viņš paraudzījās priekštelpā. Kabineta saimnieks piecēlās no apmeklētājiem domātā ādas dīvāna un atgriezās savā vietā.

-Vladislavs Igorevičs Kaimačenko vēršas piejums ar lūgumu, - Saškovs iesāka.

Timohins nopūtās vien. Klusajā un mierīgajā Tihodon-skas rūpniecības bankas dzīvē sūtņi no «Konsorcija» ielauzās kā skūtgalvju banda armēņu restorānā. Apšaude, līķi, privātais ķirurgs, ievainoto ārstēšanas vieta - visas šīs problēmas bija uzvēlušās viņa pleciem. Un vēl nav zināms, ar ko tas beigsies. Vairāk par visu gribētos pasūtīt viņus visus uz trim burtiem, bet «Konsorciju» sūtīt nedrīkst. Iepriekšējais direktors Jumaševs bija mēģinājis to darīt un nomiris pēkšņā nāvē.

- Esmu pati uzmanība. - Timohins savilka patiesi laipnu sejas izteiksmi.

-Jānosūta cilvēki uz Manufaktūras ielu 9, lai noskaidro, kur patlaban atrodas Lapins.

- Mani cilvēki šodien jau tur bija. Trīz gabali. Viens guļ slimnīcā, divi ārstējas mājās. Pēc tam turp devāties jūs. Divi nogalināti, divi ārstējas, un jūs arī tikko turaties kājās. Kā lai vēl kādu sūta uz turieni? To es nesaprotu.

Timohins noplātīja rokas cerībā, ka nav šāvis pār strīpu.

- Un jānorīko cilvēki man palīgos, lai notvertu to Lapiņu. Domāju - kādi pieci.

Timohins otrreiz noplātīja rokas. Viņam pagalam negribējās iesaistīties šajā lietā. Taču, atsakot vareniem cilvēkiem, var iedzīvoties ienaidniekos. Bet, izpildot viņu lūgumu pa pusei vai pat par ceturto daļu, nodemonstrē lojalitāti un sapratni, tajā pašā laikā saglabājot draudzīgas attiecības.

- Sūtīšu uz Manufaktūras ielu Motašovu. Viņu tur neviens nav redzējis, turklāt viņš ir ļoti piesardzīgs. Taču «karstām akcijām» man cilvēku nav. Ja nu vienīgi tēvocis Kola.

Pēc divdesmit minūtēm Motašovs stāvēja pie Manufaktūras ielas devītā numura. Gluži parastais nams pa šo dienu bija iemantojis odiozu slavu. Starp citu, tā tas bija arī pirms septiņiem gadiem, kad šeit dzīvoja Lapins. «Tas nozīmē, ka āķis ir nevis mājā, bet tajā cilvēkā!» formulēja Motašovs, tuvodamies cilvēku bariņam, kas dzīvi sarunājās. Lai gan vasaras karstums jau bija pāri, daudzi inerces pēc vēl bija krekliņos, kas atsedza zilus tetovējumus, vai vispār līdz jostasvietai kaili. Daži tupēja, kā to mēdz darīt bijušie zeķi, un smēķēja. Drīz tur, drīz te bija sajūtams spēcīgais anašas aromāts.

- Es tev saku - kā piebrauca, tā sāka vālēt!

- Bet es saku - vispirms kāvās, vicināja dunčus.

- Riņķis redzēja, ka plēšas, bet bez nažiem. Pasaki, Riņ-ķi!

Motašovam kļuva neomulīgi. Divi sargi, kas bija atstāti aiz stūra, vairs nešķita droši aizstāvji. Tāpēc ka dienests aizvien ir vājāks par dzīvesveidu. Taču nebija kur sprukt.

- Sveiki, zēniņi! - viņš iesāka pašpuiku intonācijā. - Kur lai es atrodu Lapiņu?

Bogatjanovkas aborigēni atsprāga no viņa kā no spitālīgā. Iestājās klusums.

- Skat, kā Ķertais saduļķojis ūdeņus! - atskanēja zvai-gājoša balss. - Viss bija klusi un mierīgi, bet, kolīdz šis uzradās, tā viss sašūmējās. Te šauj, te blandās - menti, ko-mitejnieki, vēl visvisādi. Drīz jau pa ielu līdz mājai nevarēs tikt!

- Aizveries, Ivan! - Pie Motašova pienāca Riņķis. - Lieta tāda, ka Ķertais tagad ir milicijā. Centrālā rajona nodaļā. Jūs varētu palūgt, lai viņu no turienes nelaiž laukā. Citādi nav nekādas kārtības, trakoti nemierīgi kļuvis!

- Pareizi, lai nelaiž laukā, - atzinīgi sāka klaigāt aborigēni. - Lai maķenīt pasēž, prātā pieņemas!

***

Melns, piebāzts, nezin kam un kad nozagts mersedess traucās pa Dienvidu tiltu uz pilsētas pusi. Pie stūres sēdēja Iljass, ādas sēdeklī līdzās bija atzvēlies Aļiks, aizmugurē pusguļus - Zaurbeks. Numuri mersedesam vija vietējie, viltotie dokumenti noformēti ar Zaurbeka brāļa vārdu, kurš dzīvoja jaukajā pilsētā Gudermesā. Tāpēc gan šoferis, gan pasažieri jutās mierīgi. Miliči baidījās sapīties ar dārgu ārzemju automašīnu vadītājiem - galu galā varēja sev radīt liekus izdevumus. Nesalīdzināmi vieglāk bija pēc pilnas programmas sodīt kādu laucinieku, kam ar savu sarūsējušo «sesto» gadījies iebraukt, kur stāv aizlieguma zīme, - viņš bijājas likumu, ciena valsts varu un viņam nav aizmugures. Turpretī, ja autiņš maksā pāri par simt tūkstoš zaļajiem, inspektors, kura alga gadā ir divi tūkstoši, trīsreiz apdomās, vai ir vērts svilpt un vicināt savu nūjiņu. Taču, ja arī nosvilpsies, - ielūkosies Barajeva ledainajās acīs, iebāzīs degunu viltotajos dokumentos, ieraudzīs starp lapām simtdo-lāru banknoti un izdarīs izvēli. Bet izvēle ir vienkārša - izlikties par aklu, kurlu un pamuļķi, saņemt vairāk nekā pusi mēnešalgas un dzīvot tālāk kā nu sanāk vai sākt tielēties, spriedelēt un izrādīt principialitāti ar lielu iespēju saņemt lodi vēderā un pārcelties no šīs uz viņu pasauli. Kas te ko neizvēlēties - viss ir pilnīgi skaidrs.

Tiesa, varēja uzrauties uz omoniešiem vai ātrās reaģēšanas vienību kaujiniekiem, tie strādā citādi, bez žēlastības -par šķību skatienu vien var dabūt ar laidi pa ribām, bet, ja sniedzas pēc stobra, arī norauties lodi tikpat viegli, cik pats to vari bliezt virsū pārmēru piekasīgam autoinspektoram. Taču tālu uz priekšu raudzīties nav jēgas, tāpēc pa Tihodon-sku mierīgi brauc trīs teroristi, ar saimnieka skatienu lūkojas apkārt un taurē pāri ceļam skrejošām simpātiskām meitenēm.

Pirmā ceļā gadījās Centrālā pilsētas slimnīca, piebrauca pie barjeras, sargs aši to pacēla, paskaidroja, uz kuru korpusu braukt. Iljass pirmais iegāja caurlaides telpā, apvaicājās par radiniekiem - Aslanu Debzijevu un Umaru Muta-jevu, sak, pazuduši bez pēdām, vai kaut kas nav atgadījies.

Nenoteikta vecuma un neizprotama izskata sieviete nenosakāmas krāsas uzsvārcī sadabūja biezu, ar roku rakstītu žurnālu un strupi noprasīja:

- Kad pazuda?

Iljass sarauca pieri.

- Būs kādas desmit, divdesmit dienas.

Pirksts ar nolupušas lakas pēdām skrēja pa rindiņām.

- Dorohins, Dorofejevs, Deņickis, Debzijevs. Ir tāds, pareizāk - bija. Viņu ieveda ar šautām brūcēm. Tikai viņš... nomira.

- Nomira?! Kad?

- Gandrīz uzreiz. Pēc diennakts. Uzkāpiet labāk ķirurģijas nodaļā, tur jums visu pastāstīs. Tikai pašlaik gripas dēļ ir karantīna, vajadzīgas maskas un maiņas apavi.

Barajevs iebāza roku kabatā, izvilka biezu paciņu piec-simtnieku, pašķirstīja, atrada trīs desmitniekus un nolika sievietei priekšā uz letes.

- Mēs esam trīs, sadabūjiet mums visu, kas vajadzīgs!

Pēc dažām minūtēm trīs cilvēki nosmulētās čībās un ne

pirmā svaiguma marles maskās iegāja ķirurģijas nodaļas vadītāja kabinetā.

- Mēs meklējam radinieku, Aslanu Debzijevu, - Iljass paskaidroja.

- Debzijevs? - pārjautāja Prihodjko, un viņa grumbainā seja ar pūlēm pieņēma skumīgu izteiksmi. Ārsts kļuva uzmanīgs. Šis pacients bija sagādājis daudz rūpju. Sākumā viņš nevienam nebija vajadzīgs, bet vēlāk viss sagriezās kā karusēlī. Gan milicija, gan prokuratūra, gan FDD. Vai desmit reižu pratināja, līdz beidzot viss norima. Un nu sākas no jauna.

- Atceros, šauta brūce. Operācija izdevās spīdoši.

- Kāpēc tad viņš nomira? - Geparda balss skanēja dobji.

Ķirurgs noplātīja rokas.

- Labi izoperēt vēl ir par maz. Pacientam jāpalīdz tikt uz kājām. Vai zināt, cik tagad zāles maksā? Bet mums piešķir kapeikas. Par kapeikām arī ārstējam.

- Vai viņu varēja izglābt? - Iljass tieši noprasīja.

Prihodjko atkārtoja žestu, kas tradicionāli attēloja maza

cilvēciņa attieksmi pret lielo un sarežģīto dzīvi.

- Viss atkarīgs no tās pašas naudas. Tagad pašā sākumā ir jājautā - vai jums ir, piemēram, četrdesmit tūkstoši? Ir. Tad operējam, iepērkam efektīvus importa preparātus un izvelkam cilvēku. Bet, ja nav, - kāda jēga operēt? Tik un tā nekāda labuma nebūs.

Nodaļas vadītājs izvilka no galda atvilktnes biezu slimības vēsturi.

- Bet kā tu par naudu jautāsi? Tā ir delikāta lieta. Pie mums bija nokļuvis kāds priekšnieks, nekāds mazais - apgabala līmeņa. Es pajautāju viņa sievai - vai ir sešdesmit tūkstoši? Pēc pusstundas man zvana no Veselības ministrijas -ko jūs tur nodarbojaties ar izspiešanu?

Prihodjko nopūtās un pašķirstīja pajukušās lapas.

- Es pieliku roku pie cepures, atvainojos un devu ārstējošajam ārstam komandu - ārstēt stingri pēc instrukcijas, lai nebūtu kur pieķerties. Sāka dot to, kas finansējumā paredzēts. Pēc divām dienām no viņa atvadījāmies!

Beidzot viņš atrada meklēto un atšķīra slimības vēsturi, lai apmeklētāji varētu izlasīt melniem, plašiem burtiem ierakstīto slēdzienu: «Ārstēšana veikta saskaņā ar noteiktajām prasībām.»

Taču neviens no svešiniekiem nekādu interesi par ierakstu neizrādīja.

- Ko tu mums pūt miglu acīs? - aizkaitināti nošņācās Ba-rajevs.

- Es tikai skaidroju situāciju. Mēs vairs nedrīkstam teikt, ka mums trūkst nepieciešamo preparātu un tie jāpērk pašam pacientam. Izliekamies, ka viss ir kārtībā. Un kas notiek? Krasi pieaug mirstība! Un uz to jābūt gataviem.

- Ko tu pūt miglu?! - Iljass nikni atkārtoja. Barajeva vārdu krājums ar sevišķu daudzveidību neizcēlās. Gepards paraustīja viņa piedurkni, un viņš apklusa.

- Tātad, ja mēs uzreiz būtu atnākuši un visu vajadzīgo nopirkuši, Aslans tagad būtu dzīvs? - Gepards vaicāja.

- Nē. - Vecais ķirurgs tik stipri sapurināja galvu, ka neskūtais krunkainais kakls draudēja pārtrūkt. - Šis nav tas gadījums. Trīs lodes dzīvībai svarīgos orgānos - tur pat burvis nespētu līdzēt!

Pēkšņi Prihodjko atcerējās, ka viņa seifā guļ aizgājušā zelta pulkstenis un gredzens. Kā godīgam cilvēkam viņam tie bija jāatdot. Taču ārstam ar piectūkstoš rubļu algu mēnesī to darīt negribējās. Jo vairāk tāpēc, ka viņš pats operēja aizvien retāk, bet honorāri par operācijām veido galvenos ķirurga ienākumus.

- Kurš viņu ārstēja? - pajautāja Gepards.

- Anna Staņislavovna Zabeļina. Viņa spīdoši veica operāciju.

- Paaiciniet viņu šurp!

Prihodjko piezvanīja pa iekšējo tālruni. Domas par zelta izstrādājumiem neizgāja no prāta. Galu galā viņš nolēma būt godīgs šā vārda šo laiku izpratnē - ja radinieki jautās par vērtslietām, viņš tās nekavējoties atdos. Ja ne...

r

Pēc dažām minūtēm ārste Zabeļina kārtējo reizi no jauna klāstīja notikušo. Gan par Vahitu, gan Allāha roku, gan neizprotamo spīdīgo cilindriņu, kas bija paslēpts zābaka slepenajā kabatā. Beidzamā ziņa satrauca apmeklētājus.

- Kur tas palika? - nepacietīgi izsaucās viens no viņiem, un zilās acis virs maskas dzīvi iezibējās.

- To paņēma līdzi milicis. Leitnants. Tāds rudmatains.

- Kā viņam uzvārds? Neatceraties?

- Kāpēc neatceramies? Mums pat ir akts! - Parakņājies galdā, Prihodjko atrada saņurcītu lapiņu. - Te būs, milicijas leitnants Petrovs, Centrālā rajona nodaļas iekšlietu daļas kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks. - Vadītājs parādīja aktu nelaiķa Debzijeva radiniekiem. Viņam šķita, ka oficiāls dokuments liks viņiem nomierināties.

- Kurš vēl redzēja cilindriņu? - zilacis vaicāja. Un viņa klusējošie ceļabiedri sastinga, gaidot atbildi.

-Vairāk neviens, - Prihodjko sacīja. - Vienīgi es un ārste Zabeļina.

Izskatījās, ka par zeltlietām radinieki jautāt negrasījās. Viņš atviegloti uzelpoja.

- Tas ir labi, - noteica zilacis. - Mums būs mazāk darba. Iljas!

Ārsti neko nesaprata. Viņi bija pārliecināti, ka apmeklētāji tūdaļ dosies projām. Bet nekā. Divi aizgāja līdz durvīm un apstājās, it kā kaut ko gaidītu. Trešajam rokā parādījās pistole ar stobram pierīkotu klusinātāju. Kā filmās.

- Ko jūs darāt?! - Prihodjko piecēlās. Acumirkli pazibēja doma, ka tā ir atriebība par zeltu, ko viņš bija piesavinājies. - Ko jūs darāt?!

Klusināti noplīkšķēja šāviens, vājais augums tika iesviests atpakaļ krēslā, baltajā virsvalkā izplūda sarkans plankums.

Zabeļina šausmās piespieda rokas pie sejas, automātiski metās uz durvīm, taču ceļu uz glābiņu aizšķērsoja divi draudīgi sastinguši tēli slikti piegulošos uzsvārčos. Spēcīgas rokas atgrūda viņu atpakaļ.

Plīkšķis, un sarkans plankums izplūda uz piedurknes. Viņa sagriezās uz vietas un metās pie loga. Šausmas bija paralizējušas balssaites, un viņa neizdvesa ne skaņas. Tagad leitnants Petrovs nebūtu pazinis daiļo seju. Izvalbītas acis, sakodīta lūpa, pār zodu tekoša asins straumīte. Viņa mētājās starp galdu un logu kā aizā iedzīts zaķis. Barajevs nolamājās un sagrāba pistoli abās rokās. Noskanēja vēl viens plīkšķis, tad vēl un vēl. Beidzot sieviete pakrita.

- Šaut neproti, vai? - noprasīja Zaurbeks Rohlanovs.

- Viņa griežas, pamēģini pats! - nikni atrūca Iļjass. Prihodjko ievaidējās un atvēra acis.

- Pieliec punktu, aši! - Gepards nervozi pavēlēja. Noplīkšķēja divi kontrolšāvieni. Šoreiz Barajevs piegāja

cieši klāt un trāpīja, kur vajag.

- Tagad brauksim pie leitnanta, - noteica zilacis.

Pēc desmit minūtēm melnais mersedess jau pieripoja pie Centrālā rajona iekšlietu daļas ēkas un apstājās divdesmit metru no ārdurvīm.

- Domāju, ka kruķu vidū rudmatainu nebūs daudz, - sacīja Aļiks. - Gan pazīsim. Tikai skatieties abām acīm, nepalaidiet garām!

Tajā brīdī no aizmugures piebrauca neievērojams «devītais» ar tonētiem stikliem un nostājās tieši aiz mersedesa.

- Kas tie par tipiņiem uzradās? - caur zobiem norūca Aļiks. - Iljas, ieskaties labi!

Pie «devītā» stūres sēdēja likteni nolādošais, daudz pārcietušais tēvocis Kola, viņam līdzās - Šaškovs, aizmugures sēdeklī, izdarot asākas kustības, viebās Cibisovs. Kreisā roka viņam bija pakārta kaklā.

- Kāpēc tu tā nostājies, tēvoc Kola? - Šaškovs aizrādīja. - Mēs taču neko nesaskatīsim. Vajag piebraukt priekšā.

- Tur nepietiks vietas. Ja aizšķērsosim ceļu... Nevar zināt, kas tajā mersī sēž. Var sadot arī pa galvu.

- Nebīsties, tēvoc Kola! Mēs ne to vien esam pieredzējuši!

Taču nomierināt veco sargu neizdevās.

- Zinu, ir jau dzirdēts, - viņš noburkšķēja. - Tas jūsu objekts mūs šodien kailām rokām nosukāja kā kucēnus. Un jūs pēc tam iekūlāties apšaudē. Nekas labs nesanāk!

Tajā brīdī atvērās mersedesa durtiņas, pa tām izkāpa cilvēks ar šauru seju un trenētu kaujinieka augumu. Viņš piegāja pie «devītā» un atrāva priekšējās durvis. Saškovs to uztvēra kā vienīgo iespējamo - uzbrukumu.

- Novadnieki, vai smēķis neatradīsies?

Iljass pieliecās, ielūkojās salonā. Tieši sejā viņam raudzījās TT stobrs. Mazliet augstāk pāri tam droši mirdzēja «karsto akciju» grupas komandiera tērauda acis. Iljass palūrēja uz aizmuguri un sastapās ar Cibisova cieto skatienu. Skaidrs, ka aiz sēdekļa atzveltnes arī viņš turēja gatavībā ieroci.

- Mēs nesmēķējam, novadniek! - ledaini sacīja Saškovs.

- Tas kaitē veselībai.

- Atvainošanu! - Iljass aizcirta durvis un atgriezās savā mašīnā. - Tur sēž īsi apcirpti būdīgi tēviņi, - viņš ziņoja.

- Ar stroķiem. Izskatās nopietni.

- Kamējie? - Gepards apjautājās.

- Kas viņus var atšķirt. Pēc skata - krāsainie.

- Kādi šiem ir stroķi?

-TT.

- No kurienes krāsainajiem TT?

- Ir, Aļik, ir. Gan ĀRV, gan citiem spečukiem. Tie ņem cauri bruņuvestes, arī autiņus, tāpēc ir cieņā.

- TT vairāk ir bandītiem, - no pakaļējā sēdekļa ierunājās Zaurbeks. - Bet ĀRV arī ir, tiesa.

- Nu labi. - Gepards izņēma no portfeļa miniatūru ložme-tējpistoli «ciedrs», arī krievu specvienību ieroci. - Vai tikai šie nemedī mūs?

- Neizskatās, - Iljass atbildēja, sagatavodams savu «ma-karu» un granātu.

- Mēs nekādā ziņā neesam sevi nodevuši, - pārliecināti noteica Zaurbeks, arī izvilkdams ieroci.

- Visticamāk, kriminālie gaida savējo, - Zaurbeks turpināja. - Varbūt šo bosu laiž laukā no mentenes.

- Tad būtu piebraukuši tuvāk, - iebilda Iljass.

- Varbūt grib kādu nokniebt. Liecinieku vai kruķi.

- Drīzāk jau tā.

- Mums gar viņu štellēm nav nekādas daļas. Lai dara, ko grib.

- Varbūt grib nolaist no kājas leitnantu Petrovu. Viņš droši vien daudziem ieriebis.

- Lai laiž veseli.

Iljass un Zaurbeks iesmējās.

- Ko jūs saprotat, - nervozi sacīja Gepards. - Mums ar viņu vispirms jāpatērzē. Jāuzzina, kur licis mūsu mantiņu.

- Kas par cičiem! - Iljass, nolaidis loga stiklu, blenza uz garām ejošām meitenēm. - Tihodonskā vispār ir bābas uz goda.

- Atkal?

Sadūries ar Aļika ledaino skatienu, Barajevs aprāvās un izlikās uzmanīgi pētām rajona iekšlietu daļas ārdurvis. Taču bija jau par vēlu. Gepards bija nācis pie slēdziena, ka partneris nav uzticams un nopietnos darījumos ar viņu nevar ielaisties. Šāds secinājums zināmos apstākļos bija līdzvērtīgs nāves spriedumam.

Tērauda durvis atvērās, un uz ielas iznāca cilvēks. Gepards saspringa.

- Nē, viņš nav ruds! - nomierinoši noteica Iljass.

Taču Gepardam bija fotogrāfiska redzes atmiņa, un viņš šo cilvēku pazina. Tas devās mersedesa virzienā, un Geparda skatiens skenēja viņa sejas pantus. Viņi bija tikušies. Vairākas reizes. Turklāt abas tikšanās bija notikušas vienā pusē. Pareizi! Tas bija speciālais kurjers, kurš tika vedis viņam naudu. Ko gan viņš dara Tihodonskas milicijā?

- Jā, - Gepards caur zobien novilka. - Reiz viņš izglāba man dzīvību. Tikai netieku gudrs, ko viņš te dara.

Speciālais kurjers iznira no pagātnes, no citas dzīves. Te viņa vienkārši nevarēja būt!

Pa to laiku Kardanovs pagāja garām un atradās līdzās «devītajam».

- Ieslēdz motoru, tūdaļ es viņu atvedīšu, - caur zobiem izgrūda Šaškovs. - Piesedz mani, Cibis! Ja kāds iejaucas, šauj, bliez nost visus pēc kārtas! Tu mani saprati?

Paslēpis ieroci zem žaketes, Šaškovs izkāpa no mašīnas, atstādams durvis vaļā.

- Kā - šauj?! - Tēvocis Kola izbrīnā iepleta acis un pagriezās pret Cibisovu. - Kā - bliez nost?! Prātu esat izkūkojuši, vai?

- Aizveries! - tas attrauca, neizlaizdams no acīm objektam tuvojošos Šaškovu.

- Mierīgi, Kardanov! - Maksam ceļu aizšķērsoja enerģisks spēcīgas miesas būves cilvēks. - Kāp mašīnā, ir runāšana. Un bez muļķībām!

Viņš pavēra žaketi, un Makss ieraudzīja blāvi spīdošu TT pistoli, kuras lode cauršauj cilvēku, pat ja viņam mugurā ir bruņuveste.

Arī Gepards pamanīja šo kustību un saprata, kas paslēpts zem īsi apcirptā cilvēka žaketes. Un saprata arī, ka tie nebija ne milicijas, ne specdienestu vīri.

- Piesegsim viņu, aši! Iļjas, kniedē nost to uz ielas! Zaur-bek, vālē pa autiņu!

Makss, spriežot pēc visa, negrasījās pakļauties Šaškovam, un Čibisovs drošības dēļ paņēma viņu uz grauda.

- Nu nē, tā es nebiju ar mieru! - iekliedzās tēvocis Kola un, atvēris durvis, līda laukā no mašīnas. Cibiss neviļus pameta aci atpakaļ uz viņu, roka nodrebēja, un tēmēklis novirzījās.

- Vietā! Apsēdies vietā!

Tajā brīdī no mersedesa izlēca divi cilvēki.

- Kāp mašīnā, nošaušu! - Nospļāvies par konspirāciju, Saškovs izrāva ieroci un notēmēja Maksam vēderā. To darot, viņš ievēroja distanci un turēja TT tā, lai to nevarētu izsist ar kāju. Ieraugot pistoli, garāmgājēji aši pagriezās un muka prom kur kurais. Dzīvā iela tajā vietā kļuva tukša kā Ņevas prospekts kara laikā artilērijas apšaudes brīdī. Un labi vien bija.

Tēvocis Kola nepaklausīja Cibisova pavēlei un krita par pirmo upuri. Zaurbeks, ar abām rokām satvēris Makaro-va pistoli ar klusinātāju, pavērsa to pret «devīto» un atklāja uguni. Pš-š! Pš-š! Pš-š! Divas lodes trāpīja par mērķi rēgo-jošamies vecajam sargam, viņš kā maiss nozvēlās uz asfalta. Tad Zaurbeks ņēmās šaut pa priekšējo stiklu. Pš-š! Pš-š! Pš-š! Cauri klusinātajiem šāvienu plīkšķiem bija dzirdama aizslēga žvadzoņa un sausi ložu atsitieni pret stiklu. Tajā parādījās apaļi caurumi, ko apņēma koncentriskas un radiālas plaisas.

Iļjass no tādas pašas pistoles izšāva uz Saškovu, taču netrāpīja. Tas acumirklī apsviedās un atklāja atbildes uguni, bet Makss, izmantodams izdevību, iesita viņam pa vēderu, un lodes sāka lēkāt pa asfaltu, vēdekļveidā aizsvilpa rikošeti. Ne ar ko nepieklusinātie TT blīkšķi pārtrauca nedabisko klusumu, piešķirdami apšaudei ierasto skaņu fonu. Bah!! Bah!! Bah!! Pš-š! Pš-š! Pš-š!

Vairīdamies no cauri salonam spindzošajām lodēm, Cibi-sovs pieliecās, ievainotais plecs skaudri iesāpējās, acu priekšā viss satumsa. Zaurbeks izšāva visu aptveri un, ievietojot jaunu, paskatījās visapkārt. No sašautā «devītā» briesmas nedraudēja. Saškovs nekustīgi gulēja uz asfalta, apsedzis ar rokām galvu. Izdzirdis TT šāvienu troksni, pa tērauda durvīm nesteidzīgi iznāca sargs bruņuvestē un sāka vilkt no pleca automātu.

- Mašīnā! Visi mašīnā! - valdonīgi klaigāja Gepards.

- Tinamies projām! - Iļjass paķēra Maksu pie rokas un aizvilka sev līdzi. Viņš ielēca pie stūres, Makss zivtiņā ienira pakaļējā sēdeklī līdzās nosvīdušajam Zaurbekam. Noklaudzēja durvis.

Mersedess rāvās uz priekšu un uzreiz uzņēma milzīgu ātrumu. Milicis tā arī nepaguva atklāt uguni. Kopš tā brīža, kad Makss Kardanovs bija iznācis pa Centrālā rajona iekšlietu daļas durvīm, bija pagājis mazāk par minūti. Likteņa rulete griezās tik strauji, ka viņš nespēja neko saprast. Kurš bija gribējis viņu nogalināt? Kurš un kāpēc tika viņu izglābis? Priekšā sēdošais cilvēks pagriezās, viņi atradās aci pret aci, un Makss acumirklī pazina Gepardu.

Maskava, 2004. gada 4. oktobris, 10 un 3 minūtes.

Pēdējā saruna ar Tihodonsku pagalam samulsināja Kai-mačenko. Izskatījās, ka Kardanovam ir pamatīga fiziskā aizsardzība. Pēdējā mēģinājumā saņemt viņu ciet Tihodonskas rūpniecības bankas sargs bija guvis smagu ievainojumu, Saš-kovu lode ķērusi pa pieskari, bet Cibisovs tikai brīnumainā kārtā palicis dzīvs.

Viņš ilgi domāja, ko iesākt, un iznāca tā, ka bez Mašas Smuļevas iesaistīšanas lietā iztikt neizdosies. Tas nozīmē, ka nāksies ielauzties Stahovska interešu sfērā. Taču tas nav iespējams bez Goremikina sankcijas.

Viņš piezvanīja uz pieņemšanas telpu. «Konsorcija» valdes priekšsēdētāja diena bija sīki saplānota, taču jau kopš tā laika, kad viņš bija strādājis PSKP CK, Goremikins bija radis uzmanīgi izturēties pret drošības dienesta ziņojumiem. Tāpēc viņš pieņēma Vladislavu četrdesmit minūtes pēc zvana.

- Cik noprotu, jums ir sliktas ziņas? - Goremikins nodū-ca. Viņa masīvā figūra ar lodveidīgo galvu pacēlās virs galda kā «Konsorcija» varas iemiesojums pār pārējo pasauli. Drošības dienesta priekšniekam šefs patlaban atgādināja akmens Budu indiešu templī.

- Jā. Atgriešanās kods ir iedarbojies, un Kardanovs ir atgriezies. Bet nezin kāpēc nevis Maskavā, bet Tihodonskā. Mēs aizsūtījām viņam pakal grupu. Viņu divas reizes mēģināja saņemt ciet, taču abas reizes pasākums tika iztraucēts. Divi mūsējie ir nogalināti, trīs - ievainoti.

- Patiešām nelāgi. - Goremikins pamāja ar galvu. - Vai gribat, lai es izstrādāju sagūstīšanas taktiku?

Nākamais jautājums bija skaidrs: «Par ko tad jūs saņemat naudu?»

Kaimačenko pacēla roku, cenzdamies, lai viņa rīcība un sejas izteiksme paliktu solīda un pārliecināta, kā jau pieklājas cilvēkam, kurš kontrolē situāciju.

- Nē, Pjotr Georgijevič. Vajadzīga jūsu sankcija.

- Interesanti. Vai tad es esmu prokurors? - Pēc Goremi-kina sejas bija redzams, ka viņš klausās tikai pa pusei un tas, ko saka DD priekšnieks, viņu neskar, vārdi tikai rada veltīgas gaisa vibrācijas un atlec no biezās, gadu desmitiem aparāta darbā miecētās ādas. Pat acis nebija īsti atvērtas -zem ādas plakstiņiem atradās vēl vieni - vienaldzības plakstiņi. Un tie bija aizvērti.

- Es nolēmu mainīt taktiku - ja reiz spēka akcijas nevainagojas panākumiem, jāķeras pie viltības. Maigums palaikam ir efektīvāks par spēku. Panākumus šajā ziņā var nodrošināt Kardanova meitene - Marija Smuļeva. Taču viņa ietilpst Stahovska kunga interešu sfērā.

Stahovska uzvārds kā gara un asa adata izdūrās cauri biezajai ādai un sasniedza sāpju centru. Pat acis atvērās pa īstam, un tajās pavīdēja intereses ēna.

- Ko nozīmē - interešu sfērā?

- Tā ir viņa meitene. Un, kad Pāvels Ļutovs mēģināja pierunāt viņu sadarboties, Stahovska gorillas Pāvelu piekāva un pat apēda mazo pirkstiņu. To nācās amputēt.

Interese akmens statujas acīs atspoguļojās vēl skaidrāk.

- Vai viņi tiešām nograuza viņam pirkstu?

- Ne jau paši. Ļāva to izdarīt zivīm. - Dzīvību atguvušā akmens priekšā Kaimačenko mulsa un juta, ka gvelž pilnīgas aplamības. - Tādā nozīmē, ka iebāza viņa roku akvārijā ar pirajām, un tās maitas apgrauza viņa mazo pirkstiņu.

Uz dažām sekundēm Goremikins atkal pārvērtās akmenī.

- Stahovskis ir pietiekami ietekmīga figūra, - beigu beigās norūca cilvēks - statuja.

Tas, ka viņš nelietoja cieņas pilno uzrunu «kungs» un apstākļa vārdu «ļoti» aizstāja ar mazāk nozīmīgo «pietiekami», viesa Kaimačenko cerību.

- Es lūdzu jūsu sankciju, lai ielauztos Stahovska interešu sfērā, Pjotr Georgijevič. Tas, ko viņš izdarīja ar Ļutovu, liecina par klaju necieņu pret visu «Konsorciju». Maskavā jau klīst dažādas runas, kas grauj mūsu autoritāti.

Kaimačenko balss satraukumā ietrīsējās.

Ādas plakstiņi vienaldzīgi sakustējās.

- Tās ir emocijas. No tām nekad nedrīkst ietekmēties nopietnās lietās.

- Un viņš aizliedza mums iejaukties viņa interešu sfērā. Šajā gadījumā - vērsties pie Kardanova meitenes. Kaut kāds skuķis tiek pasludināts par mums nepieejamu tikai tāpēc, ka viņš ar to guļ! «Konsorcija» biznesa interesēm jāpakļaujas Stahovska seksuālajām iegribām!

No sašutuma DD priekšnieka balss ieguva spēku un ieskanējās neierasti šim kabinetam.

Cilvēka - kalna acīs no jauna atplaiksnīja intereses dzirksts.

- Tas nu galīgi nav pieļaujams, - viņš norūca. - Šajā ziņā esmu ar jums gluži vienisprātis.

- Tātad jūs dodat sankciju?

- Nekādas sankcijas nav vajadzīgas. Jums jārīkojas mūsu interesēs. Mums nospļauties par daža laba kaprīzēm. Dzimumlocekļa intereses nedrīkst aizšķērsot ceļu biznesa interesēm. Lai kā loceklis tas arī būtu!

Cilvēka - kalna rūkoņa atgādināja vulkāna rūkoņu pirms izvirduma. Taču nekāds izvirdums nesekoja.

- Ar Stahovski es aprunāšos, - Goremikins parastā tonī nobeidza sarunu. - Varat iet!

Kā spārnos Kaimačenko devās uz durvīm.

♦♦♦

Bokseris piebrauca melno apvidus automašīnu pie izrotātajiem vārtiem un nervozi uzsignalizēja. Vienu reizi, otru, trešo. Vārti atvērās, un viņš iebrauca gaumīgi izplānotajā un rūpīgi koptajā teritorijā, kas atgādināja Soču dendrāriju. Apmetis pusloku pa mozaīkas veidā izliktajām krēmkrāsas flīzēm, viņš piebrauca pie Andreja Andrejeviča Stahovska ārpilsētas mājas parādes durvīm.

Durvis atvērās, un laukā iznāca Gibons. Viņa iesauka liecināja par to, ka apkārtējie pareizi novērtējuši viņa ārieni. Lai gan, ja viņi labāk orientētos pērtiķos, būtu nosaukuši viņu par orangutānu. Izstiepta bumbierveidīga galvas forma, mucai līdzīgs krūšu kurvis un garas, zemu karājošās priekšējās ekstremitātes vairāk raksturīgas tieši šai sugai. Viņam mugurā pēc aizgājušās modes bija sporta tērps ar zili baltām svītrām un pāri tam - ādas jaka. Pakausī dižojās zamša cepurīte ar nagu, acīm redzami par mazu. Rokā viņš turēja iespaidīgu remingtonu.

- Ko taurē? - viņš sapīcis noburkšķēja, pienācis automobilim klāt un ielūkodamies pāri nolaistajam loga stiklam.

- Steidzies kaut kur, vai? Spieķa pie pakaļas?

- Domā, ko gvelz, Gibon! - Bokseris noklikšķināja šķiltavas un aizdedza cigaretes galu. Ar baudu ievilka dūmu.

- Man šodien reāli nav laika. Ar Gaiķu vakarā norunāts randiņš. Atceries to no piekrastes striptīza? Viņai šodien brīvdiena, pusdesmitos man šī jāsavāc.

- Atceros, vecene uz goda. - Gibons pameta skatienu pulkstenī. - Tikai līdz pusdesmitiem tu cauri netiksi, bračiņ. To es tev garantēju. - Gibons runāja caur degunu, pa pašpuiku modei stiepdams vārdus. Un viņam acīm redzami sagādāja prieku paziņot citiem ko nepatīkamu. - Kamēr Andrejičs ar savējo izmeņģēsies, kamēr mēs nogādāsim šo mājās, kamēr Tarba izošņās, vai gaiss tīrs... Bez tam uzreiz nedrīkst līst laukā, jāpastāv, jāpaķīķerē.

- Nelīdīs viņi klāt, lieku galvu ķīlā! - Bokseris sapīka. - Mēs konkrēti nolikām šos uz visām četrām. Un to ar pirkstu Tarba vareni izdomāja. Visa Maskava zviedz.

Gibons atņirdza zobus.

- Jā, pa pirmo. Tikai čaļi runā, ka šie esot asie veči. Ar valsts drošībnieku jumtu.

- Un kas par to? Mēs arī neesam ar pirkstu taisīti.

- Ko tu man te pūderē smadzenes? Ko taurē kā uz ugunsgrēku? Ej pie Andrejiča un saki, lai taisa to lietu tiksi, jo tev reāli ir štelles. - Gibons vēl platāk atņirdza zobus. - Varbūt šis tevi paklausīs. Bet varbūt liks ar pakaļu iesēdināt tajā akvārijā, he-he-he. Atceries, kā šās pirkstu nograuza? Tā tev arī kaut ko nograuzīs, he-he-he.

Bokseris novērsās un klusēdams smēķēja, vērodams nedarbojošos strūklaku, ko ieskāva zilganas egles. Palicis bez sarunas biedra, Gibons apklusa un, pakāris ieroci platajā plecā, devās apgaitā apkārt teritorijai.

Lai gan tas ietilpa sarga pienākumos, viņam nepatika stāvēt dīkā - svārstīgā nervu sistēma prasīja aktīvu darbību. Viņš soļoja gar žogu, nemitīgi grozīdams savu pērtiķa galvu, it kā visapkārt jauzdams paslēpušos ienaidnieku.

Patiesībā tā arī bija. Iepretī Stahovska vasarnīcai otrā ceļa pusē bija sākusies kārtējās savrupmājas būvniecība, pagaidām vēl tika rakti pamati. Aiz kādas zemes kaudzes gulēja cilvēks vasaras kamuflāžā un ar mazu, bet spēcīgu binokli vēroja vasarnīcas teritoriju. Arī no otras puses tika veikta novērošana, turklāt vērotājs sēdēja augstas mastu priedes vainagā. Kā viņš bija ticis augšā pa resno un apakšējā daļā gludo stumbru, nezinātājam tā arī palika mīkla.

Pagāja stunda, pusotras, divas. Krēsloja, gaisa temperatūra nokritās līdz divpadsmit grādiem. Bokseris pacēla loga stiklu un ieslēdza apsildīšanu. Gibonam apnika klaiņāt pa teritoriju, un viņš ielīda apvidus autiņa pakaļējā sēdeklī.

Pēkšņi visā teritorijā iedegās apgaismes ķermeņi, koku lapotnēs iemirdzējās daudzkrāsainas uguntiņas, prožektoru stari krustojās strūklakā, no kuras izšāvās dažādu krāsu strūklas. Andrejam Andrejevičam Stahovskim patika efekti.

Sakarsusī Maša parādījās durvīs, laipnais kavalieris pamāja viņai ar roku, taču no mājas starmešu gaismā neiznāca, mācoties no desmitiem priekšgājēju pieredzes, kuriem bija izgājušas no prāta snaiperu iespējas un par to bija nācies bargi samaksāt.

Maša bija tērpusies piegulošās biksēs, smailpapēžu zābaciņos un īsā ādas jaciņā ar kažokādas apdari. Viņa izskatījās visnotaļ efektīgi, starp citu - kā aizvien. Viņai pa pēdām iznāca Tarba, kvadrātveidīgs punduris ar slīpu pieri, izteiktiem uzacu kauliem un no dabas plakanu degunu. Ja viņš apsargāja meiteni, un skaitījās, ka tieši to viņš dara, tad viņam būtu jāiet pirmajam, lai novērstu iespējamās briesmas un vajadzības gadījumā aizsegtu apsargājamo ar savu ķermeni. Taču «jauno krievu» nelaime ir tā, ka ne viņiem pašiem, ne viņu miesassargiem nav ne jausmas, kā jāorganizē apsardze. Miesassargi ir tēla sastāvdaļa tāpat kā skaistas meičas un lepni autiņi. Taču noder vienīgi sadzīviskās situācijās, labi atbaida huligānus un visādus salašņas. Nopietnu uzbrukumu gadījumā viņi iet bojā kopā ar saimnieku, skaisto meiču un lepno autiņu. Starp citu, meičas un autiņi iet bojā retāk.

Smailie papēdīši aizklidzināja pa mozaīkā izliktajām flīzēm, tievais, vijīgais siluets šķērsoja spožos prožektoru starus, un gleznais meitenes augums jau atradās pie apvidus automobiļa. Bokseris steigšus nodzēsa kārtējo cigareti un, iebāzis izsmēķi pelnu traukā, nolika abas rokas uz stūres. Gibons jau priekšlaikus atvēra priekšējās durvis. Meitene veikli ietrausās augstajā kabīnē un paslēpās ar ādu apdarinātajā salonā. Smagās durvis žvadzot aizcirtās. Gibons un Tarba ielēca aizmugurē. Gibons novietoja remingtonu starp ceļiem un uzsauca Bokserim:

- Braucam!

Melnais, stūrainais džips izbrauca uz ceļa un aizripoja šosejas virzienā. Spožie starmeši izgaismoja Piemaskavas meža ceļu, gaismas vēl nebija iedegušās, un tikai priekšā biezajā tumsā mirkšķināja zila signāluguntiņa.

- Skaties, kruķi, vai? - Bokseris samiedza acis.

- Kas par to? Parādi šiem savu «brīvgrāmatu» - un beigta balle! - caur degunu noteica Gibons.

Patiesi - ceļa malā stāvēja milicijas mašīna, līdzās - milicis atstarojošā portupejā ar izgaismotu zizli rokā. Zizlis uzstājīgi aizšķērsoja ceļu un valdonīgi norādīja uz apmali.

- Neapstājies, sūds ar viņu! - izgrūda Tarba. Un tūdaļ pat izlaboja: - Velns ar viņu, mums taču ir caurlaide. Atvainojiet, Marija Jevgeņjevna!

Taču līdzās stāvēja vēl viens milicis ar automātu, un šis arguments bija daudz iespaidīgāks par zizli.

- Nedrīkst, sāks vēl šaut! - Bokseris iebilda. - Šī taču ir valdības trase.

Viņš nobremzēja un paklausīgi nobrauca maliņā, pūlēdamies sačamdīt pie griestiem litera talonu «Kontrolei un pārmeklēšanai nav pakļauts». Procedūra visā visumā bija parasta - ieskatījies speciālajā talonā, autoinspektors atdeva godu un novēlēja laimīgu ceļu. Tieši šādam scenārijam bija noskaņojušies visi mašīnā sēdošie, kas izrādījās kļūda, - apsardzei aizvien jāgaida uzbrukums. Otra kļūda bija tā, ka džipa durvis no iekšpuses nebija aizslēgtas.

Klik! Klik! Klik! - šofera un aizmugurējās durvis atdarījās vienlaikus. Bokseris dabūja ar automāta laidi pa seju un nākamajā mirklī apdullināts tika izmests uz cietās zemes.

- Neraustīties, kuņas bērni! - valdonīgi pavēlēja gara auguma plecīgs puisis kamuflāžā, ar baku rētām klātu seju, parādījies kreisās puses pakaļējās durvīs. īsā automāta liesmu slāpētāja paplatinātais stobrs tēmēja tieši pierē Gibonam. Tas bija AKM C-74U, kas šāva samazināta kalibra lodēm ar mainīgu smaguma centru. Tāda lode var ieurbties elkonī un iznākt no papēža.

- Met zemē stroķi, stulbeni! Ātri! Nu!

Simtprocentīga pārliecība, ka puisis izšaus un viņa iekšas pārvērtīsies tārpa izgrauztā ābolā, iedarbojās uz Gibonu paralizējoši. Viņš atlaida pirkstus un izmeta remingtonu nakts tumsā.

- Kāp laukā! Ar mūli pret zemi! - noskanēja vēl divas komandas, un atsperīgs, čabošs sitiens liecināja, ka tās nav tikušas izpildītas pietiekami veicīgi.

Labajā pusē aizmugurē stāvēja cilvēks kamuflāžā, turklāt nevis kombinezonā, kādos, par spīti aizliegumiem, staigā puse Maskavas, sākot no alus dzertuvju apsargiem līdz pārtikas noliktavu uzraugiem, bet gan militārā formas tērpā ar vairākiem ordeņiem un medaļām, dzeltenām un sarkanām ievainojumu atzīmēm. Viņš klusēdams tēmēja uz Tarbu ar automātu, taču turēja to kreisajā rokā, bet ar labo, nosaitētu kā spilvenu, atbalstīja magazīnu. Taču, kad uz tevi tēmē, - vienalga, ar kuru roku. No svara ir kas cits - no tiesas šaus vai tikai biedē. Šajā gadījumā nekādu šaubu nebija - kaujinieka acīs dega tāds naids, ka Tarba ij nedomāja pretoties. Un, ja arī būtu domājis, nekas nemainītos - neviens viņam tādu iespēju negrasījās sagādāt. Cilvēks, kurš nebija aprobežojies ar draudiem, izdarīja grūdienu uz priekšu, un AKM stobrs skāra Tarbas seju, pārplēsdams vaigu un iekrāsodams zobus. Pēc tam spēcīga roka izsvieda viņu no mašīnas.

Laukā tajā pašā laikā notika dislokācijas maiņa. Miliči sakāpa savā mašīnā un aizbrauca, apvidus automobilim no aizmugures cieši klāt piebrauca lendrovers, kurā salādēja apdullinātos - Bokseri, Gibonu un Tarbu. Gan viņi, gan salonā sastingusī Maša bija pārliecināti, ka aizturētāji ir no milicijas. Nevienu no četrotnes šāds likteņa pavērsiens sevišķi neizbrīnīja - tā bija gluži parasta lieta. Ja reiz viņi bija aizturēti, jācenšas izlocīties, atpirkties, iebaidīt lieciniekus, apstrādāt izmeklētājus un prokuroru, vārdu sakot - rīkoties pēc labi izstrādātas un pietiekami efektīvas metodikas. Nauda ir, «jumts» ir, draugi ir, tikai mazdrusciņ jāpaciešas. Varbūt nakti, varbūt trīs dienas, varbūt mēnesi.

Pa to laiku no lendrovera bija iztrausies Kaimačenko. Jaunā spīdīgā virsjakā, izgludinātās biksēs, smaidošs - viņš izskatījās pēc džentlmeņa.

- Atvainojiet par traucējumu, Marija Jevgeņjevna! - viņš pieklājīgi sacīja, apsēzdamies Boksera vietā pie stūres. - Es tūdaļ nogādāšu jūs mājās. Vainīgi ir jūsu ceļabiedri. Pret viņiem sakrājies daudz pretenziju. Taču jums par to noteikti nav ne jausmas.

- Nu protams! Kā es būtu varējusi to zināt! - Maša bezspēcīgi noplātīja rokas.

«Re, kā tēlo, maita!» ļauni nodomāja Kaimačenko. Bet pati izdomāja, lai Paškins izbaro tām draņķēm pirkstu! Sadot tādai pa purnu, lai zobi izlido!»

Bet skaļi sacīja:

- Mēs lieliski to saprotam. Personiski pret jums mums nav nekādu pretenziju! - Un viņš plati pasmaidīja savu vislaipnāko smaidu.

- Jūs esat no milicijas? - Maša apjautājās.

- Gandrīz.

Džips izbrauca uz apgaismotās trases un pilnā gaitā joņoja uz Maskavu.

- Mans vārds ir Vladislavs, uzvārds - Kaimačenko. Te būs mana vizītkarte.

Noņēmis vienu roku no stūres, viņš izvilka no kabatas baltu taisnstūrīti un sniedza Mašai. Viņa ar interesi to paņēma, ieslēgusi augšējo lampiņu, izlasīja, un viņas seja acumirklī pārvērtās. Paraudzījusies laukā pa logu, viņa mazliet nomierinājās, taču visviens nezināja, ko lai saka.

- Pāvels mēģināja jums to iedot pagājušajā tikšanās reizē, taču toreiz jūs neizrādījāt nekādu interesi. Vai tā ir?

Viņa izbijusies klusēja. Kutināja tam tipam degunu, ņirgājās, kā ienāca prātā. Pēc tam uzrīdīja viņam Bokseri un viņa kompāniju, bet tie šo bezmaz vai sakropļoja. Protams, pati viņa neko nebija darījusi, bet ka tikai tagad nenāktos par visu samaksāt! Par spīti Kaimačenko laipnajam smaidām, no viņa juta plūstam reālu draudu bioviļņus. Andrejs un viņa vīri patlaban atradās tālu no šejienes, turpretī šis tips - tepat līdzās.

- Nebīstieties, manos plānos nav jūs biedēt. Lieta tāda, ka no Anglijas patlaban Krievijā iebraucis jūsu paziņa -Makss Kardanovs.

- Kā?! Tomēr atbraucis? - Mašas izbrīns bija neviltots.

- Protams. Taču devies uz Tihodonsku. Tur dzīvo viņa bijusī sieva, ar turieni saistās bērnības atmiņas.

- Un kāds tam sakars ar mani? Es brīdināju, ka pie manis viņš neparādīsies.

- Velti esat tādās domās. Tikai nejaušības dēļ viņš neieradās piejums. Toties jūs varat aizbraukt pie viņa.

- Es?! - Meitenes acis kļuva gluži apaļas.

- Tieši jūs. Tas būs komandējums, turklāt labi apmaksāts. - Kaimačenko iebāza roku žaketes iekškabatā. - Visam ir sava vērtība. Arī jūsu dārgajam laikam.

No iekškabatas viņš izvilka biezu, smagu aploksni, ko nevērīgi nometa meitenei uz ceļiem.

- Tur ir piectūkstoš dolāru. Nav slikti par piecu dienu darbu. Vai jūs man piekrītat? Pozitīva rezultāta gadījumā saņemsit vēl tikpat.

Smalki sievietes pirkstiņi ar gariem, sārtiem nagiem uzmanīgi pieskārās aploksnei, it kā tur iekšā būtu spridzeklis. Nauda tīkami sildīja kāju maigo ādu pat cauri biksēm. Domas sagriezās virpulī zem rūpīgi sakārtotajiem matiem. Ko viņa zaudē? Iebāzt kabatā piecus tūkstošus un uz pāris dienām aizbraukt uz Tihodonsku. Viņai droši vien pateiks, kur atrast Maksu. Ja atradīs - atradīs, ja ne - atvainošanu!

Nē, piekrītot viņa neko nezaudē. Toties, ja atteiksies, tad vēl nevar zināt, kā viss pavēršas. Ciktāl viņa pazina to pasauli, kurā gribot negribot nācās apgrozīties, viņas roku viegli var iebāzt akvārijā ar pirajām. Vai arī tūlīt pat novilkt pār seju ar bārdas nazi tikpat viegli, kā piedāvāja piectūkstoš dolārus!

- Labi, esmu ar mieru. - Viņa paņēma aploksni un iebāza virsjakas kabatā.

- Lieliski! - Kaimačenko uzsmaidīja vēl draudzīgāk.

- Kad man jābrauc?

- Tūlīt pat. Mēs jau braucam uz lidostu. Visu nepieciešamo nopirksit. Starp citu, labās viesnīcās dod gan rītasvār-kus, gan losjonus, gan zobbirstes. Tā ka, Mašeņka, - Vladislava roka jau pa draugam nolaidās uz meitenes apaļīgā ceļgala, - nekādu sarežģījumu .jums nebūs.

Maša nekādi nereaģēja uz šo žestu. Viņas prātu aizņēma citas domas.

- Bet tiem puišiem? Bokserim? Tarbam?

- Viņiem būs, - Kaimačenko savilka bargāku seju, - lieli sarežģījumi. Taču ne ilgi.

- Labi vismaz, ka ne ilgi.

Maša atviegloti uzelpoja.

Kaimačenko pašķielēja, lai redzētu, vai viņa runā no sirds. Un viņam šķita, kājā. Viegls smaids iegūla skarbajās lūpās.

Stahovska vīriem sarežģījumi jau bija sākušies. Viņi čokurā sarāvušies gulēja zemē uz muguras kopā saslēgtām rokām. Spožie ksenona lukturi apspīdēja sadauzītas, asiņainas sejas. Viņus rūpīgi pārmeklēja, un Bokserim atrada nazi.

Ļutovs paraudzīja aso asmeni.

- Tas pats! Tātad tu gribēji man pārgriezt rīkli?!

Kārtējais zvērīgais belziens atgādināja rokudzelžos saslēgtajiem bandītiem par likteņa nepastāvību un dzīves virpuli. Pirms dažām dienām viņi bija ņirgājušies par šo tipu, bet tagad šis ņirgājās par viņiem. Tikai viņi savu partiju jau bija izspēlējuši, un viņš tika cauri ar to, ka zaudēja pirkstu. Bet kādu finālu izspēlēs viņš? Teiciena «Zeme ir apaļa» dziļā jēga nonāca līdz trijotnes apziņai visā savas biedējošās jēgas pilnībā.

Tajā pašā laikā Ļutovs pacēla no zemes remingtonu un nobrauca ar laidi gar Gibona seju.

- Tad tu man iegrūdi stobru vaigā? Vai zini, ko es tūlīt izdarīšu? Es iebāzīšu stobru tev pakaļā un izšaušu. Un saderēšu ar puišiem - vēders pārsprāgs vai galva nolidos?

- Nē, tas nebiju es, - Gibons īdēja ar pārsistām lūpām, cenzdamies panākt taisnību, - todien ar remingtonu bija darbojies Bokseris. Taču taisnība nevienu neinteresēja, it īpaši jau viņa, Gibona, izpratnē. Ļutovs turpināja kārtot rēķinus.

- Skat, kāds man ir suvenīriņš! - No iekškabatas viņš izņēma sudraba ķēdītē iekārtu pirksta kaulu ar trim locītavu skrimšļiem. No tālienes tas atgādināja miniatūru satiksmes regulētāja zizlīti. Taču visas ieinteresētās personas saprata, kas tas ir.

- Es to allaž nēsāšu līdzi. Kā nekā ķermeņa daļa. Tas ir uz laimi, jūs taču man mierīgi arī galvu varējāt nošņāpt. Dievs sargāja!

Ļutovs pieliecās un pa kārtai piebāza sava mazā pirkstiņa kaulu katram pie sāpju aizmiglotajām acīm.

- Vai pazīstat? Kurš izdomāja to ar akvāriju? Nu, plājiet vaļā, citādi klāsies vēl plānāk!

Izvalbījis acis, Gibons ar redzokļiem norādīja uz Tarbu. Viņš vairs nevēlējās atbildēt par citu grēkiem.

- Tu, draņķi! - Futbolista spēriens trāpīja Tarbam sānos. Tam iekšā kaut kas sažņaudzās, un viņš vēl vairāk sa-šķiebās, taču protestējot purināja galvu.

- Fefs vika. Es to neizdomāju.

- Tava šefa te nav, ar viņu būs atsevišķa runāšana! - Ļutovs vēlreiz atvēzējās, taču pēdējā brīdī aizturēja spērienu un tikai pabakstīja Tarbu ar spīdoši notīrītā armijas zābaka trulo purngalu. - Jūs visi trīs par mani ņirgājāties. Sitāt, griezāt, sējāt! Vai ne?! Tā bija! Kurš bikstīja ar spalvu, kurš grūda stroķi sejā, kurš pūta gāzi, kurš dūra iekšā narkotikas! Man, virsniekam! Skatieties šurp, mērgļi! Redzat? Šis ir Sarkanās Zvaigznes ordenis, šis - ordenis «Par varonību», bet šīs - medaļas «Par vīrišķību»! Divas medaļas! Vai zināt, par ko tādas piešķīra? Un kas tās par uzšuvēm - zināt? Tie ir ievainojumi - viegls un smags ar kontūziju piedevām. Es lēju asinis par dzimteni! Bet par ko jūs man asinis tecinājāt? Par ko?! Un kam?! Jums vajadzēja bēgt no manis pa gabalu!

Ja vien Stahovska «bifeļi» būtu zinājuši, kā viss izvērtīsies, viņi būtu pametuši ienesīgo darbiņu, aizbraukuši no Maskavas un pievērsušies lauksaimniecībai. Vai vismaz nekad un nekāda iemesla pēc nebūtu spēruši kāju restorānā «Kabinets» un, dies pas, nekad nebūtu iedrošinājušies pacelt roku pret šo pie visām miesām drebošo desantnieku kapteini. Taču cilvēkam nav lemts ielūkoties savā nākotnē. Un kaujiniekiem, «torpēdām», «gladiatoriem» un citādiem miesas blāķiem jau nu nepavisam nav dotas paredzēšanas spējas. Viņi ir pārliecināti, ka spēks un uzvara aizvien būs viņu pusē. Ka tikai viņi sitīs, kropļos citus cilvēkus, sasaistīs, bāzīs bagāžniekos, spīdzinās un nogalinās. Paredzēt pretējo un piemērot analogu situāciju sev neviens no viņiem neprot, citādi šī kriminālā profesija būtu pārstājusi eksistēt.

- Tagad pienākusi jūsu kārta liet savas asinis! Tikai par ko? Par Stahovski? Par to mauķeli? Par ko?!

No jauna pār visiem trim sāka birt spēcīgu sitienu krusa. Kādreizējie ievainojumi un pārciestā kontūzija darīja savu - Ļutovs pilnīgi zaudēja kontroli pār sevi, no mutes viņam sāka nākt putas. Bakurētainais puisis apņēma viņu ap pleciem, paveda sānis un lika ieņemt no blašķes malku degvīna. Tas līdzēja. Drudzis pārstāja kratīt spēcīgo augumu, Ļutovs ar kabatlakatu noslaucīja lūpas un iemeta to krūmos.

- Labi, viss, braucam! Fjodor, Semjon, kraujiet tos mūdžus iekšā!

Piekautos bandītus novietoja uz grīdas. Semjons un Fjodors, ietrausušies pakaļējā sēdeklī, piespieda viņus ar rievotajām armijas zābaku zolēm. Ļutovs apsēdās līdzās šoferim.

Lendrovers izbrauca uz šosejas un aiztraucās uz Maskavu. Uz grīdas gulošie pārvērtās vienā lielā ausī, kas tvēra katru skaņu, lai varētu noteikt, kurp viņus ved. No tā bija atkarīgs galvenais - vai viņi dzīvos, pakāpeniski dziedējot savas vātis un atgūstot spēkus, vai mirs. Civilizācijas troksnis kļuva skaļāks, un tas viesa viņos spokainu cerību.

- Vareni bija izdomājuši, vai ne? - Ļutovs pēkšņi jautri pavērsās atpakaļ. Tagad tas bija gluži cits cilvēks - viņš bija labā garastāvoklī un runāja pavisam mierīgā tonī. Tikai bija jūtama neliela nervozitāte, kā piedzērušam, kurš ar gribasspēku ir saņēmies un tēlo skaidru. - Attapa iebāzt pirkstu pie zivīm! Visi man prašņā - kas ar to noticis? Atbildu -pirajas apgrauza. Kur es esot rāvis pirajas? Taisni jāsmejas!

Ļutovs patiešām iesmējās.

- Es tagad visiem skaidroju, kur Maskavā atradu pirajas. Jokupēteri tādi!

Viņš iesmējās vēl jautrāk.

- Nē, patiešām, kur tev var apgrauzt pirkstu kā nez kādā Amazonē? Nu, kur? Savu mūžu neizdomāsi!

Semjons un Fjodors sēdēja ar mūra ģīmjiem. Nekā smieklīga viņi šajā situācijā nesaskatīja. Taču Ļutovs nerimās:

- Man domāt, viņiem galva strādā, vareni! Tikai netika ņēmuši vērā, ka virsnieku ķengā. Tas, rau, ir slikti.

Viņš pārstāja smieties, un seja pieņēma nopietnu, pat bargu izskatu.

- Ja viņi virsniekam lika pirkstu apgrauzt, ko darīt ar viņiem pašiem?

Ļutovs uzlūkoja aizmugurē sēdošos biedrus, novirzīja skatienu uz šoferi un pat pārliecās pāri sēdekļa atzveltnei cerībā, ka kāds pateiks viņam priekšā. Taču atbilde bija vienīgi klusēšana un apspiesti vaidi.

- Es, lūk, esmu tādās domās, ka viņus vajadzētu viscaur apgrauzt. Kā tev šķiet, Semjon? Tas varētu būt lauva, tīģeris vai lācis.

Semjons neatbildēja, klusēdams lūkojās sev priekšā.

- Nav jau visi obligāti jaapgrauž. To, kurš atgādina pērtiķi, varētu atdot pērtiķim, lai pacīnās, - kurš kuru pieveiks! Tas tik būs joks! Vai ne, Fedja? Es pareizi runāju?

Taču arī Fjodors neiesaistījās bīstamajā sarunā.

- Tikai kur lai ņem to lauvu, tīģeri un lāci? - Ļutova tonī ieskanējās rūpju nots. - Maskavā tādi zvēri nedzīvo. Ko lai dara, Semjon? Vai tu nezini? Padomāsim! Arī pirajas Maskavā nedzīvo, bet puiši atraduši, malači!

«Puiši» ievaidējās skaļāk. Spriežot pēc visa, lieta ievirzījās viņiem nevēlamās sliedēs.

- O! - Ļutovs priecīgi piesita sev pie pieres. - Varbūt pameklēt zoodārzā? Pareizi, zoodārzā! Es jau aizsūtīju Sera-fimu, viņš visu būs noskaidrojis. Aiziet, Volodja, laid uz zoodārzu!

- Esam klāt, šef. Te jau tas ir, - šoferis atsaucās. Viņš ar Semjonu jau bija saderējis, cik ilgi Stahovska vīri noturēsies pret plēsīgajiem zvēriem. Volodja deva viņiem trīs minūtes, Semjons apgalvoja, ka viss beigsies pāris sekundēs.

Lendrovers piebrauca pie Maskavas zoodārza vārtiem. Tie tūdaļ atvērās. Šodien lauva Radžs, tīģeris Usmans un divmetrīgais orangutāns Bolo nebija saņēmuši barību un bija pagalam saērcinātā omā. Radža badīgā rēkoņa bija dzirdama pavisam tuvu. Rēca un metās aizžogojuma režģī divsimt kilogramīgais Bolo. Stiepti gaudoja Usmans. Izdzirdusi šo gaudošanu, iegaudojās arī savu likteni apjautusī «gaļa». Taču smagie armijas zābaki ar rievotajām zolēm tūlīt pat pienagloja viņus pie zemes.

2. nodaļa Meklējumi Tihodonskā

Tihodonska, 2004. gada 4. oktobris, 8 un 12 minūtes.

Vienmēr ir grūti atrasties svešā pilsētā, it īpaši, ja pirmās uzturēšanās minūtes tajā iekrīt dziļā, tumšā naktī. Protams, cilvēki, kas raduši ceļot biznesa, kriminālās vai kādās citās darīšanās, šādiem sīkumiem nepievērš uzmanību.

Taču Maša pie šīs kategorijas nepiederēja. Pusčetros naktī, kad viņas lidmašīna nolaidās Tihodonskas lidlaukā, svešā pilsēta šķita drūma un biedējoša. Viņa pirmo reizi lidoja viena, bez bagāžas, bez sagaidītājiem, bez noteikta mērķa un tagad jutās kā spiedze, kas nomesta ienaidnieka teritorijā.

Cauri gandrīz tukšajai zālei viņa devās uz metāla meklētāja rāmi un miliču posteni. Apšaubāmi tipi piedāvāja taksometru, taču viņa pat nepagrieza galvu. Stjuarte bija teikusi, ka tieši laukumā atrodas viesnīca, un viņa kājām nogāja simt metrus līdz ar šūnakmeni apšūtai piecstāvu ēkai. Te bija siltāks nekā Maskavā un smaržoja pēc dienvidiem.

Viesnīcā neizsniedza ne rītakleitu, ne zobbirsti; lai īsinātu laiku, viņa atgūlās gultā, taču iemigt tā arī nevarēja, grozījās no vieniem sāniem uz otriem līdz pašai rītausmai. Viņa šajā pilsētā nevienu nepazina, neviens viņu negaidīja, tāpēc sajūta bija skumja un vientulīga. Vairākkārt Maša tvēra pēc mobilā telefona, taču ikreiz acu priekšā iznira Kaimačen-ko seja ar māksloti labsirdīgo smaidu un patieso skatienu -aukstu un cietsirdīgu. Viņš bija atļāvis zvanīt uz Maskavu tikai galējas nepieciešamības gadījumā. Vienīgi atrisinājusi Maksa jautājumu, viņa drīkstēja piezvanīt savam darba devējam. Un vienīgi saņēmusi instrukcijas, drīkstēja piezvanīt Andrejam. Ne agrāk! Un viņa tika redzējusi, kā izrēķinās ar tiem, kuri stājas pretī Kaimačenko un viņa komandai.

Tā bija bijusi laba mācība. Tik laba, ka viņa pat izslēdza savu mobilo, - ja nu pēkšņi piezvana Stahovskis un nākas pārkāpt stingro aizliegumu?

Maša piecēlās, nomazgājās dušā un piegāja pie loga. Sētnieki slaucīja jau tā tīro tukšo laukumu. Viņa izņēma aploksni un atvēra to. Jaunās, zaļās banknotes piecdesmit dolāru vērtībā katra sildīja viņas sirdi. Ne tik daudz pārbaudot, cik tīksminoties, viņa pārskaitīja čaukstošās naudaszīmes.

Vēl aploksnē atradās četrkārtīgi salocīta lapiņa no bloknota. Maša izņēma arī to. «Manufaktūras 9» - bija rakstīts sīkā, ciešā rokrakstā, un tieši pretī - vārds «Antoņina Kri-lova». Maša atcerējās, ko Makss tika stāstījis par šo sievieti, viņai pretīgumā sametās šķērmi. Kāpēc Kaimačenko domāja, ka Makss atgriezīsies pie viņas?

Bez Antoņinas vārda un adreses tajā pašā rokrakstā uz lapiņas bija rakstīts: «Kuzjajevka. Psihiatriskā slimnīca». Vēl viena vieta, kur varēja parādīties Kardanovs. Starp citu, kāpēc viņš tiem tik steidzami bija ievajadzējies? Tā gan nav viņas darīšana.

Meitene iznāca uz laukuma, piegāja pie taksometru pieturas un nosauca adresi.

- Divsimt rubļu, - atbildēja vīrelis mājas drēbēs pasarka-nu seju. Par šo summu varētu izbraukt cauri visam Maskavas centram. Taču viņa tikai pamāja.

Pēc pusstundas Maša stāvēja pie mājas vajadzīgajā adresē. Taksists uzreiz aizbrauca, un viņa palika stāvam pagājušajā gadu simtenī. Vai tiešām te dzīvo cilvēki?!

Jā, dzīvo. Drūmajā pavārtē uz salauzta sola sēdēja paģirains vīrelis nobružātā zamša praķītī un netīrās krosenēs. Līdzās resna sieviete ar smirdīgu krāsu krāsoja zemē ieaugušas mājeles slēģus. Kaut ko dzīvi pārsprieda trīs nenosakāma vecuma vīrieši, nemitīgi atsvaidzinādami sarunu ar lamuvārdiem. Viņuprāt, viss bija normāli. Taču Maša, kas visu mūžu bija nodzīvojusi labiekārtotā rajonā Maskavā, jutās šokēta. Te bija gatavais paragvajiešu geto!

Ar riebumu iegājusi netīrajā kāpņu telpā izdrupušām sienām, viņa pieklauvēja pie nolupušām durvīm.

- Ko jums vajag? - aiz durvīm jautāja miegaina sievietes balss.

- Maksu. Vai viņš ir mājās?

-Ko?!

- Maksu Kardanovu.

Noklikšķēja atslēgas, nožvadzēja metāla ķēde, un durvis pavērās tik daudz, lai Marijas skatienam atklātos drukna, nosmulējusies sieviete ar ziliem maisiņiem zem acīm. Jūtami oda pēc alkohola.

- Kas tu tāda esi? - rupji noprasīja Krilova, nomērīdama Māšu no galvas līdz kājām un atpakaļ ar ilgu skatienu. Labi ģērbta eleganta dāma te šķita kā atnācēja no citas pasaules.

Sajuzdama aso, pētīgo skatienu, Maša neviļus soli atkāpās.

- Mans vārds jums neko neizteiks, - viņa centās paskaidrot. - Esmu no Maskavas.

- Kaut vai no Mēness! Kam tev vajadzīgs Ķertais?

Antoņina ar aizvainotas īpašnieces izskatu nāca virsū,

bet Maša soli pa solim kāpās atpakaļ.

- Es... Es esmu viņa sena paziņa, Maša. Man vajag...

Te notika kaut kas negaidīts. Katrā ziņā Maša ar savu pieredzi nekādi nevarēja paredzēt šādu notikumu attīstību, lai gan Bogatjanovkai tā bija gluži ierasta. Antoņina strauji metās viņai virsū, un spēcīgie pirksti ar aplauzītajiem nagiem cieši ieķērās Mašas virsjakas atlokā. Krilova pierāva viņu sev klāt un ņēmās kratīt, kā krata ābeli, lai no galotnes nokristu gatavie augļi.

- Ak Maša gan! Pēc svešas mantas tīko!

- Laidiet vaļā! Vai jūs esat pie pilna prāta? - Viņa lūkoja izrauties, taču visi mēģinājumi izrādījās veltīgi. Antoņina cieši turēja savu upuri un laist to vaļā acīm redzami negrasījās. Tagad viņa centās ievilkt meiteni pie sevis dzīvoklī.

Masa pretojās - ar kreiso roku viņa ieķērās stenderē, ar labo turējās pie sarūsējušā durvju kliņķa. Dažas minūtes cīņa noritēja klusējot, taču ne viena, ne otra neguva virsroku.

- Ak tu maita! - Krilova atvēzējās un no visa spēka iešķīla Marijai skanīgu pļauku. Uz matētās ādas palika piecu strupu pirkstu nospiedums. Maša no visa spēka rāvās atpakaļ, viņai izdevās atbrīvoties, un inerces spēks notrieca viņu uz netīrās, piespļaudītās kāpņu telpas grīdas. Tādu pazemojumu viņa vēl nekad nebija izjutusi.

- Par ko? - Mašai vai nu aiz sāpēm, vai aizvainojuma acīs sariesās asaras. - Par ko jūs mani sitat? Ko es jums esmu nodarījusi?

- Sī vēl prasīs!

Kā piķējoša pūce metas uz neaizsargātu pelēnu, tā Anto-ņina strauji noliecās pie viņas, pietuvinādama savu milzīgo, uzburbušo fizionomiju gandrīz pavisam klāt Mašas sejai.

- Es to Ķerto ēdināju, dzirdināju, appuišoju, bet šis ņēma un aiztinās! Tevis vai tādas pašas fidas dēļ kā tu! Uzradās piķis, un manis vairs nevajadzēja. Bet tas, ka mēs ar bērnu palikām likteņa varā, viņu nerausta!

- Kāda man tur daļa? Vai tad es viņu aizvīlu?

Maša mazliet parāvās sānis un, nervozi rīdama siekalas, piecēlās kājās.

Taču šāda atbilde Antoņinu vēl vairāk nokaitināja.

- Ak tu draņķe tāda! - viņa neskanīgi sēca un no jauna ieķērās Mašas jakas apkaklē. - Kurš tad ir vainīgs? Es ar savu bērnu, vai?

«Tuvcīņā galvenais ir nevis fiziskais, bet garīgais spēks,» -tā mēdza atkārtot instruktors prestižos un dārgos pašaizsardzības kursos. Mašā pēkšņi uzvilnīja salts niknums, turklāt tāds, kādu viņa vēl nekad nebija izjutusi. Tūlīt pat sāka darboties refleksi.

Ar delnām viņa spēcīgi iesita uzbrucējai pa ausīm, tā vēl nebija paguvusi sajust sāpes, kad Mašas labā roka uzgūla Toņas plaukstai, kreisā no apakšas atsita tvērienu; izmantodama inerces spēku, viņa ar abām rokām pagrieza resno delnas locītavu.

Iespiegusies kā zaķis, Toņa saliecās, it kā ar sen nemazgātajiem matiem gribētu uzslaucīt kāpņu telpas grīdu. Masa parāva aizlauzto locītavu uz augšu, un sāncense, izgrūdusi izmisīgu brēcienu, ar galvu atsitās pret nospļaudītajiem dēļiem.

- Kur ir Makss, atbildi! - Masa pavēlēja, un izskatījās, ka Toņa labi saprot šo valodu.

- Laid vaļā, sāp! Viņš bija uz brītiņu iegriezies un aizgāja. Uz kurieni - nezinu.

Maša atlaida tvērienu, un Antoņina Krilova kliegdama novēlās uz grīdas. Instruktors bija mācījis nekad neapstāties pusceļā un piebeigt uzbrucēju. Šajā gadījumā vajadzēja ar dārgā zābaciņa aso papēdi ietriept Toņai pa ģīmi. Taču Maša to neizdarīja.

- Kas šeit notiek, dāmas? - Mašai aiz muguras atskanējusī balss bija klusa un mierīga. Viņa pagriezās. Tukšajā durvju ailā stāvēja tas pats vīrelis zamša praķītī, kurš pirms pāris minūtēm vienaldzīgi bija sēdējis uz soliņa. Tikai tagad viņš vairs neatgādināja paģiru mocītu alkoholiķi. Gluži otrādi - skatiens bija atklāts un prātīgs, sejas panti kļuvuši asāki, mugura iztaisnojusies. Mašai šķita, ka tagad viņš izskatās daudz jaunāks. Taču galvenās bija valdonīgās manieres un pārliecinošā balss. Maša saprata, ka viņš nekādā ziņā nav parasts Bogatjanovkas iemītnieks.

Elsdama un pūzdama Toņa pieslējās kājās, taču iztaisnoties nespēja - pieķērusies ar roku mugurai jostasvietā, tā arī palika salīkusi.

- Tu man muguru sačakarēji, maita! - raudulīgā balsī viņa činkstēja. - Man taču ir bruka.

- Esiet tik laipna, pilsonīt, atgriezieties savā dzīvoklī, -nepazīstamais teica Antoņinai un tad pievērsās uzbudinātajai Mašai ar sarkanu pļaukas atstātu plankumu uz vaiga. - Bet jūs, meitenīt, es palūgšu kopā ar mani iznākt laukā.

Krilova, kā par brīnumu, paklausīja uz vārda un neatliekusies ar pūlēm iespraucās savā midzenī.

- Iesim, es visu paskaidrošu, - maigi ierunājās zamš-ādainis. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņš ir varas pārstāvis. Ma-ša kā hipnotizēta viņam nopakaļ izgāja uz ielas. Nepatikšanu ar varas iestādēm vien viņai vēl trūka!

- Vai drīkstu ielūkoties jūsu pasē? - apjautājās svešais.

- Kas esat jūs? - viņa savukārt bažīgi atjautāja.

- Vecākais leitnants Šorohovs. - Vīrietis atvēra tumšsarkanu kalikona grāmatiņu un pacēla pie meitenes sejas. Apjukumā viņa tā arī neaptvēra, kādā formas tērpā nofotografēts vecākais leitnants un kādu dienestu viņš pārstāv. Patiesībā Šorohovs bija FDD operatīvais pilnvarotais, lai gan uzrādīja maskēšanās dokumentu, izdotu ar kriminālmeklēšanas darbinieka vārdu.

- Lūdzu! - Maša pasniedza viņam pasi.

- Marija Jevgeņjevna Smuļeva, no Maskavas. Sakiet, lūdzu, - kāpēc jūs nācāt uz šo dzīvokli?

- Es meklēju kādu cilvēku, - Maša godīgi atbildēja.

- Kas ir šis cilvēks?

- Makss Kardanovs...

- Acumirkli!

Šorohovs pagāja sānis, izvilka no kabatas mobilo telefonu, uzspieda Ņižegorodceva numuru.

- Biedri major, tas esmu es. Adresē ieradās meitene - Marija Smuļeva no Maskavas. Meklē Kardanovu.

- Vareni. Tūlīt aizsūtīšu mašīnu.

Pēc desmit minūtēm pie nama Manufaktūras ielā piebrauca neievērojama pelēka volga, un Maša, kā izspūris, nobijies zvirbulēns ierāvusies aizmugurējā sēdeklī, devās sev nezināmā virzienā, kas patiesībā veda uz FDD Tihodonskas pārvaldi, trīsdesmit ceturto kabinetu, kurā strādāja majors Ņižegorodcevs.

Liecinieci viņš sagaidīja ar laipnu smaidu, it kā viņa būtu ieradusies uz tikšanos restorānā pie bagātīgi klāta galda.

Starp citu, tādu meiteni kā Maša viņš būtu varējis uzaicināt jebkur. Protams, ja viņa nebūtu iesaistīta izmeklējamā lietā.

- Lūdzu, sēdieties. Es esmu FDD majors Ņižegorodcevs.

Pret dāmām Vampīrs aizvien izturējās labvēlīgi un uzsvērti pieklājīgi. Tiesa, šis likums neattiecās uz teroristēm.

Pēdējās desmit minūtes Ņižegorodcevs bija pētījis izrakstus no Kardanova lietas, kas attiecās uz Māšu, piezvanījis uz Maskavu un pacenties maksimāli tos aktualizēt. Tajā brīdī, kad pamatīgi izbiedēto un nomākto meiteni nogādāja viņa kabinetā, majors par viņu jau zināja ja ne visu, tad gandrīz visu.

- Marija Jevgeņjevna, laika ir maz, tāpēc es uzreiz ķeršos pie lietas.

Ņižegorodcevs paņēma krēslu, nolika to pretī meitenei un apsēdās uz tā jāteniski, atbalstīdams stūraino zodu pret augsto atzveltni. Majora tumšās brilles atradās krekla krūšu kabatā, kas liecināja par visdziļākajām simpātijām pret sarunas biedru.

- Mums ļoti vajadzīgs Makss Kardanovs. Pirms dažām dienām viņš ieradās Tihodonskā, un mēs viņu atradām. Bet vakar viņš atkal bez pēdām pazuda.

- Pazuda?

- Jā. Viņš devās uz Centrālo rajona iekšlietu daļu, lai sniegtu liecību. Kad viņš gāja no turienes laukā, pie nama izraisījās apšaude un viņš pazuda. Jautājums jums - kur viņš varētu būt?

Maša apjukusi paraustīja plecus.

- Kā es to varu zināt? Es tikai šonakt ielidoju.

- Kurš jūs sūtīja, kādā nolūkā?

Majors prata jautāt ātri un konkrēti. Maša saprata, ka personiski pret viņu varas iestādēm nekādu pretenziju nav, un kļuva mundrāka. Melot nebija nekādas jēgas.

- Kaimačenko, «Konsorcija» drošības dienesta priekšnieks. Tā ir ļoti nopietna struktūra, varbūt esat dzirdējis?

Vampīrs tikko manāmi pievēra plakstiņus. «Konsorcijam» Kardanova lietā bija atvēlēta diezgan nozīmīga vieta. Drošības dienestu tur bija vadījis bijušais komitejas darbinieks Kurakins. Ļoti nopietna figūra! Taču viņš bija uzlidojis gaisā kopā ar mikroautobusu, viņu nomainīja Atama-novs, kurš drīz vien nomira visai dīvainos apstākļos. Patlaban pie stūres bija Kaimačenko. Pagaidām maz pazīstama personība, taču par zemu novērtēt viņa iespējas būtu kļūda. Tagad bija skaidrs, kā puiši bija piebraukuši mersedesā, un pārbaude, vai nogalinātajiem bijusi saistība ar «Konsorciju», droši vien dos pozitīvu rezultātu.

- Ko viņš jums uzdeva? - jautāja Vampīrs. Acis sāka asarot, viņš tās samiedza.

- Atrast Maksu. Tas ir - Kardanovu. Un pacensties pierunāt doties uz Maskavu.

- Kad tas notika?

- Vakar vakarā. Vēlu. Ap desmitiem.

Vampīrs no jauna pievēra plakstus. Ja Maksu būtu sagūstījuši Kaimačenko vīri, viņš nesūtītu Māšu uz Tihodon-sku. Viņš saberzēja acis. Sasodīts!

- Kur jums viņš jāmeklē?

Maša iebāza roku jaciņas iekškabatā un pastiepa saburzītu papīra lapiņu.

- Atvainojiet! - Ar ierastu kustību Vampīrs uzlika tumšās brilles. - Manufaktūras iela 9 un Kuzjajevkas psihiatriskā slimnīca. Jā, pareizi, viņam ir lieli sarežģījumi ar psihi. Viņš visnotaļ varētu atrasties tur. Paldies, Marija Jevgeņ-jevna, jūs mums ļoti palīdzējāt, - majors pateica šādiem gadījumiem parasto frāzi. Un turpināja: - Jums taču tik un tā jābrauc uz Kuzjajevku? Brauksim kopā!

- Labprāt, biedri major! - Maša pasmaidīja.

- Drīkstat uzrunāt mani par Anatoliju, - draudzīgā tonī ierosināja Ņižegorodcevs. - Kur esat apmetusies?

- Lidostas viesnīcā.

- Tas nav vislabākais variants. Es tūdaļ piezvanīšu uz «Safīru» un rezervēšu jums pieklājīgu numuru. Bet jums iedošu mašīnu, lai varat pārvest mantas.

- Paldies, jūs esat ļoti laipns. - Maša noprata, kurp notikumi virzās, un viņas acis iemirdzējās. - Man nav nekādu mantu. Tikai tas, kas mugurā.

- Lieliski. Tādā gadījumā jūs aizvedīs uz «Safīru», un jūs varēsit atpūsties. Bet vakarā es gribu uzaicināt jūs vakariņās.

Maša pasmaidīja. Negaidītais komandējums solījās kļūt patīkams.

- Norunāts.

***

Itāļu filmās mafijas darboņi viegli izskaitļo nodevēju. Tāpēc ka nespriedelē un lieki visu nesarežģī, bet iet taisnu un līdz primitīvismam skaidru ceļu.

Kāpēc šoferis Polijs neveda donu Karleoni atentāta dienā? Bija saslimis? Iepriekšējā vakarā pavairāk iedzēris? Nolēmis apciemot slimo māti? Var izgudrot vēl divdesmit piecus pārliecinošus un pietiekami ticamus pierādījumus, ilgi lauzīt galvu, meklēt pierādījumus, bet galu galā ne pie kāda slēdziena nenonākt. Katrā gadījumā neviena tiesa - ne vien liberālā eiropiešu, bet arī bargā amerikāņu - šoferi nenotiesātu. Turpretī Karleones ģimenes locekļiem nekādu mīklu nav. Lieta ir skaidra un saprotama - ja nebrauca, tātad zināja par gaidāmo uzbrukumu, tātad ir nodevējs un jāiznīcina. Vienkārša loģika izrādās pareiza un aizstāj sarežģītu prāta līkloču pārgudrus secinājumus. Tāpēc tautas, kurām saglabājušās cilšu sabiedrības iezīmes, bieži vien izrādās racionālākas par tehnoloģiskām un izglītotām nācijām.

Kā jau Aļiks bija ieteicis, Rohlanovs neapstājās cieši līdzās tirgus teritorijai. Pabraucis divus kvartālus uz priekšu, viņš iegriezās klusā, šaurā ieliņā un tikai tad piestāja malā. Pilsēta jau tinās novakares mijkrēslī, tik raksturīgā rudens sākumam, un Zaurbeks dažas minūtes klusēdams sēdēja mersedesa salonā, turēdams rokas uz stūres un raudzīdamies zilajās, tumstošajās debesīs.

Barajevs pārvilka pistoles aizslēgu, un šī skaņa izrāva Rohlanovu no apātijas. Viņš pagrieza galvu. Iljass pabāza ieroci zem jakas un līdz pusei aizvilka rāvējslēdzēju. Baraje-va acis uzbudināti spīdēja salona pustumsā. Priekšā stāvoša slepkavība uzbudināja viņu ne mazāk kā kāršu spēle uz lielām likmēm.

- Ejam? - viņš nepacietīgi vērsās pie Rohlanova un, nesagaidījis atbildi, pavilka uz savu pusi durvju rokturi. Sasilušajā salonā ielauzās vēss gaiss.

Zaurbeks klusēdams atstāja iesildīto šofera vietu. Geparda kaujinieki, nenovēršami kā torpēdas, kuras pašas atrod mērķi, nesteidzīgi kājām devās atpakaļ uz Centrālā pilsētas tirgus teritoriju.

Tirgus Tihodonskā bija kaut kas līdzīgs pilsētai pilsētā. Katrā ziņā tieši tā to uztvēra pamatiedzīvotāji. Augsts pamatīgs žogs graustu vidū norobežoja kvartālu platu un veselus četrus garu taisnstūri. Bet aiz žoga jau kūsāja sava dzīve, pircējiem neredzama, bet labi pazīstama tūkstošiem pārdevēju. Te valdīja savi likumi, bija sava valdība, kas uzturējās tirgus administrācijas ēkā, savas soda institūcijas, ko ar sarkaniem apsējiem uz piedurknēm iemiesoja skaļi klaigājošas sievas un veikli, muskuļoti puiši ar vilka skatienu.

Dieva vietā te bija nauda, un šo dievu pielūdza izsenis, pat tajos laikos, kad oficiālā ideoloģija par galvenajām izvirzīja pavisam citas - idejiski patriotiskās vērtības. Tirgus direktors visos laikos tika uzskatīts par miljonāru tāpat kā SES ārsts vai vietējās milicijas priekšnieks.

No tirgus barojās daudzi. Gan blēži, gan kabatzagļi, gan kāršu spēlmaņi, gan narkotiku tirgoņi, gan prostitūtas. Tieši šis kontingents noteica režīmu teritorijā pēc tirgus slēgšanas. Pie restotajiem vārtiem dežurēja spēcīgs vīriņš sarkanā flaneļa kreklā un apvalkātā naģenē. Barajevs uzlūkoja viņu no augšas uz leju, raidīja garu spļāvienu līdzās sen netīrītajam zābakam un tik stipri parāva vārtus, ka iežvadzē-jās ķēde to priekšā. Vērīgi ielūkojies vēlīno viesu sejās, sargs atslēdza un pavēra vārtus.

- Kur Strēlnieks? - Iljass nevērīgi pajautāja.

- Reku! - Vīrelis ar mezglainu pirkstu norādīja virzienu. - Otrajā rindā, kur autiņu rezerves daļas.

Tukšās rindas atgādināja izmirušas pilsētas ielas. Vienīgi līdzās gaļas paviljonam vairāki cilvēki uz uguns cepināja kaut ko iesmiem uzdurtu. Un vēl aiz zemas sētiņas ap izgāztuvi bija dzirdama kaut kāda murdoņa.

Kaujinieku soļi dobji atbalsojās visapkārt. Ļoti drīz viņi atrada automašīnu rezerves daļu paviljonu.

Durvis izrādījās aizslēgtas no iekšpuses, taču Barajevs bez ceremonijām pieklauvēja pie tām ar dūri. Paskatījās visapkārt. Ne viņš, ne Zaurbeks līdz šim ne ar ko nebija pievērsuši sev īpašu uzmanību. Tirgū ikviens darīja savu darbu un necentās iedziļināties citu problēmās. Rohlanova garās rokas kā pletnes nokarājās abpus rumpim, toties Iljass lēkāja kā uzgriežamā rotaļlieta.

- Kas tur ir? - durvju viņā pusē kāds jautāja guturālā akcentā.

- Mēs meklējam Strēlnieku, - Barajevs atbildēja čečenu valodā. - Taisi vaļā, brāl!

Vai nu pazīstamais dialekts, vai Iļjasa pārliecinātais tonis lika būdas saimniekiem pagriezt atslēgu un maķenīt pavērt metāla durvis.

- Bet kas jūs tādi esat? - bažīgi apjautājās maza auguma melnīgsnējs vīrs ar tievu ūsu svītriņu zem izliektā deguna. Atbildes vietā Barajevs iebāza zābaku durvju spraugā, pagrūda tās ar plecu un droši iesoļoja telpā. Iljasa labā roka iztaisnojās līdzīgi atsperei un ar spēku ietriecās tautietim sejā. Ar raksturīgu čaukstošu skaņu salūza deguna starpsiena. Vīrietis sabruka uz ceļiem, un pār viņa elegantajām Ūsiņām notecēja asinis. Ne viņš kliedza, ne vaidēja, tikai viņa brūnās acis iepletās vai nu bailēs, vai izbrīnā. Novadnieki tā nedrīkst rīkoties! Gluži otrādi - svešā zemē viņiem jāpalīdz cits citam!

- Par ko, brāl? - viņš neskaidri izmocīja, spiezdams ar rokām pārsisto degunu.

Nelūgtie viesi neatbildēja. Rohlanovs ar nesatricināmu izskatu ienāca nopakaļ pāriniekam, kārtīgi aizvēra aiz sevis durvis un aizbīdīja masīvo, gluži balti nodeldēto bultu.

Telpā dega tikai viena lampiņa, taču tā bija pietiekami spoža, lai ļautu saskatīt vietējos iemītniekus. To bija tikai trīs. Viens stāvēja uz ceļiem, itin kā pielūgdams pareizticīgo Dievu, viņa graciozās, tievās Ūsiņas, asinīs salipušas, bija zaudējušas pirmītējo spožumu.

Varenas miesas būves plecīgs tips ar drūmu seju un īsi apcirptiem matiem acumirklī reaģēja uz ielaušanos - aši atrāva vaļā izbalējušo zilo sporta jaku un iegrūda labo roku azotē. Uzreiz bija redzams, ka pirmais, tas ar Ūsiņām, bija parasts tirgotājs, bet otrs - profesionāls kaujinieks, miesassargs Strēlniekam, kurš sēdēja nedaudz pa kreisi. Taču konkrētajā situācijā izpildīt savu pienākumu viņš nepaguva. Rohlanovs izrādījās veiklāks un, pastiepis roku, ko pagarināja divdesmit astoņi centimetri oksidēta tērauda, piegrūda PM stobru ar klusinātāju galā platajai, slīpajai pierei, kas acumirklī pārklājās sviedriem. Spēkavīrs sastinga un tūdaļ izvilka roku atpakaļ. Rohlanova saspringtais pirksts uz gaiļa bija daiļrunīgāks par jebkuru uzsaucienu vai brīdinājumu. Turklāt pēc aukstajām, vienaldzīgajām nelūgtā viesa acīm bija absolūti skaidrs - tā nebija blefošana, lai iebiedētu pretinieku, viņš bija gatavs nogalināt.

- Ko jūs gribat? Kas jūs sūtīja? - mierīgi jautāja Strēlnieks. Viņš sēdēja pie galda puspagriezienā pret ienācējiem. Rokā viņš turēja smagu naudas paciņu, bet pa kreisi no viņa uz nelīdzenā koka galda gulēja vēl viena, divreiz biezāka paciņa. Barajeva lūpas savilkās nicīgā smīnā.

- Naudu dalāt? To, ko saņēmāt no FDD?

- Iljas?!

Strēlnieks pazina viesi. Un nebūt nepriecājās. Autoritāte zināmās aprindās, viņš nebūt nebija ar pliku roku ņemams, taču Barajeva nelāgā slava, iedama viņam visur pa priekšu, viesa satraukumu pat garā varenākos vīros, lljasu pazina un bijājās daudzi. Turklāt Strēlnieks apzinājās savu vainu.

- Par ko tu runā?

Strēlnieka sejā bija redzams, cik drudžaini strādā viņa prāts. Domās viņa acu priekšā iznira Vampīra tēls. Atmiņā atausa gan temats, gan pati saruna. Runāts tika par Aļiku, bet Barajevs bija viņa cilvēks. Un to, ka viņš ar pārinieku bija ieradies šeit, diez vai varēja uzskatīt par nejaušu sagadīšanos. Drīzāk gan par atriebību.

- Kāds FDD? - Vainas apziņa lika sevi manīt - Strēlnieka balss zaudēja savu pārliecību.

Mazais vīrelis ar pārsisto degunu sakustējās un mēģināja piecelties no grīdas, taču Barajevs ar smago zābaku uzmina viņam uz kājas. Vīrelis ievaidējās. Rohlanovs, nenolaizdams acis no miesassarga, pabāza viņam roku zem jakas un izvilka vecu naganu.

- Pavisam čābiski dzīvo, brāl, nabadzīgi, - viņš teica. - Naudas daudz, nopērc labāku stroķi. Lai nebūtu jākaunas.

Strēlnieks nesteidzīgi ieslidināja naudas paciņu savas platās vējjakas kabatā, pārējās ierausa galda atvilktnē. Visu šo laiku viņš cītīgi apsvēra situāciju, pārlikdams visus par un pret. Mēģināt pretoties? Taču nelūgtie ciemiņi savā dzīvē bija tik daudz galvu nošņāpuši, ka diez vai mēģinājums vainagosies panākumiem. Tie bija neglābjami bandīti, galvu griezēji, turklāt vārda tiešajā nozīmē. Un viņi kontrolēja situāciju. Tātad bija jārisina sarunas.

Uz Lučņika lūpām parādījās samocīts smaids.

- Kas par štelli, brāl? - uzsvērti pieklājīgi viņš vērsās pie Barajeva, pieceldamies no krēsla un izplezdams rokas sānis, vai nu izrādīdams viesmīlību, vai demonstrēdams, ka ir neapbruņots. - Kāpēc ieroči? Kāpēc jāsit mani cilvēki? Mēs taču esam novadnieki. Es allaž esmu priecīgs uzņemt ciemiņus. Un vēl tādus...

Barajevs pagājās Strēlniekam pretī, it kā gribēdams apkampties pa kaukāziešu modei.

- Kādus?

Strēlnieks saminstinājās.

- Kā - kādus? Novadniekus, radus, cienījamus cilvēkus.

- Un krietnos biedrus no FDD?

- Par ko tu runā, Iljas?!

Strēlnieks neviļus pāris soļu atkāpās un gandrīz paklupa pār ceļā gadījušos kasti. Viņš kā līdz šim runāja mierīgā, nesatricināmā tonī, taču Barajevs ievēroja pārmaiņas. Smaids kļuva saspringtāks, asi izvirzītais ādamābols nervozi noraustījās, seja nobāla.

- Kas par biedriem no FDD?

- Panāc, es iečukstēšu ausī. - Iljass sazvērnieciski piemiedza aci.

Iet klāt baisajam apmeklētājam Strēlniekam negribējās, taču vajadzēja parādīt, ka viņam ir tīra sirdsapziņa un ne no kā nav bail. Strēlnieks paspēra soli uz priekšu. Barajevs zibenīgi saķēra viņu aiz galvas, ar rāvienu pagrieza, ar elkoņa locītavu sažmiedza kaklu un pagrūda zem zoda naža asmeni. Strēlnieks samirkšķināja acis un nodrebēja no tā, cik pēkšņi viss notika, sajuta, kā asais, aukstais metāls pārgriež ādu. Uzmanīgi pašķielēja lejup, it kā neticēdams, ka atrodas kaušanai sagatavota auna situācijā. Aiz apkakles notecēja karsts piliens, tad vēl viens, tad - vesela straumīte. Bailes paralizēja Strēlnieku.

- Iljas! Ko tu dari?! - viņš ar pūlēm gārdza. Viņam daudzkārt bija nācies kaut aunus, viņš bija redzējis desmitiem videoierakstu, kā šādā veidā nogalina sagūstītos krievu kareivjus, tāpēc ļoti labi varēja iztēloties, kas tūlīt notiks. Taču neticēja, ka kaut kas tāds var notikt ar viņu.

Lučņika tautieši saprata, pēc kā te ož, taču uzvedās katrs citādi. Mazais tirgonis nervozi un neveiksmīgi centās slaucīt ar asinīm notraipītās ūsas, uzskatot, ka jau tā ir dabūjis ciest vairāk nekā vajadzētu un meklēt jaunus piedzīvojumus nav nekādas jēgas.

Plecīgais miesassargs, lai gan atradās neapskaužamā situācijā, tomēr pildīja savu pienākumu līdz galam.

- Ei, liec šefu mierā! - viņš draudīgi ierunājās. - Vai esi aizmirsis mūsu paražas? Par asinīm jāmaksā ar asinīm!

- Tad maksā! - Rohlanovs noteica un izšāva.

Dzelteni zaļas liesmas uguntiņa apsvilināja miesassarga

pieri, ašā lode cauršāva pieres kaulu, izurbās cauri smadzenēm un izlidoja laukā caur pakausi, ar troksni ietriekdamās kastē ar rezerves daļām. Šāviens nebija dzirdams, vienīgi noklaudzēja aizslēgs un skaļi uz grīdas novēlās smags ķermenis.

Zaurbeks tikpat nesatricināmā mierā pavērsa stobru pret pamirušo tirgoni ar pārsisto degunu. Tas intuitīvi aizsedzās ar izplestu delnu. No jauna noklaudzēja aizslēgs. Lode izlidoja caur ieplestajiem pirkstiem un ieurbās švītīgo Ūsiņu īpašniekam acī. Viņš sabruka ar seju pret grīdu ātri augošā asins peļķē.

Strēlnieks iebrēcās.

- Sajuti dzīves patiesību, maita? - Barajevs ļauni apvaicājās. - Tu te dzīvo kā niere taukos, raus piķi, par dzimteni pavisam esi aizmirsis! Mūs turi par kazu ganiem, kas pakaļu ar avīzi slauka!

Barajeva acis pielija asinīm, viņš tīšuprāt sevi tracināja un ar katru izspļauto vārdu aizvien vairāk uzbudinājās.

- Bet pats ar asinssūcēju Vampīru esi sameties uz vienu roku! Domā, ka mēs to nezinām?

Strēlnieks saguma, viņa skatiens apdzisa. Neizbēgamā nāve raudzījās viņam tieši acīs. To atspoguļoja lampiņas gaisma, atspīdēdama asmens spožajā tēraudā.

- Es neesmu sameties uz vienu roku. Es neko viņam nepateicu, Iļjas!

Strēlnieks gribēja atvirzīties no kaklam piespiestā asmens, taču Barajevs stingri turēja viņa kaklu, tā ka nebija kur sprukt.

- Es visu zinu, nodevēj, - asinis stindzinošā balsī sacīja Iljass. - Tu iegāzi Huseinovu. Ja gribi dzīvot, saki - ko viņš pastāstīja FDD?

Barajevs sasprindzināja dzirdi.

Iespēja izdzīvot uzmundrināja Strēlnieku, viņš saspringa.

- Kurš pastāstīja? - viņš pārjautāja.

- Huseinovs. Ko viņš pastāstīja Vampīram?

- Kā lai es to zinu? - Strēlnieks ieaurojās. Patlaban tirgus reketieru autoritāte pats bija pārvērties reketieru iebaidītā tirgotājā, kas nespēja ne vārda iebilst izspiedējiem. - Visdrīzāk, neko nepastāstīja, jo nākamajā dienā viņu izlaida laukā. Vai zini, kādi Arsēnam sakari?

- Zinu!

Barajevs asi parāva asmeni no kreisās puses uz labo un atlēca nost. Atskanēja īss iekliedziens, kas pārgāja gārgša-nā. Agonijā raustīdamies, Strēlnieka ķermenis sabruka uz grīdas.

Iljass paraudzījās apkārt - asiņaino darbu viņš bija pastrādājis prasmīgi, neviena asins lāse nebija nokļuvusi uz apģērba. Barajevs paņēma no krēsla kādam piederošu jaku un noslaucīja tajā nazi.

- Paskaties laukā, - viņš norīkoja Zaurbeku. - Vai kāds nav kaut ko dzirdējis.

- Diezin vai. - Tas paraustīja plecus. - Te ir kluss kā tankā.

Taču katram gadījumam izgāja un paskatījās. Visapkārt patiešām bija kluss kā tankā. Tirgus iemītniekiem pietiek savu rūpestu, par citu nebūšanām viņi neinteresējas.

«Intūrista» augstceltne pēdējā gada laikā bija pārvērtusies. Apdares flīzes un zilais stiklojums piešķīra tai dārgu, ārzemniecisku izskatu. Vēl lielākas pārvērtības bija notikušas vestibilā. Uz nevienam nevajadzīgā piekrautā iekšpagal-miņa rēķina tas bija vareni paplašinājies, gar marmora sienu izvietojies baseins ar gleznām strūklakām, uz otro stāvu veda platas, puslokā izliektas marmora kāpnes.

- Re, ko nozīmē Maskavas kapitāls! - pazeminot balsi, sajūsminājās informēti cilvēki. Ēku patiešām bija nopirkuši Maskavas biznesa aprindu pārstāvji. Ap šo darījumu vijās daudz tenku, daži to saistīja ar nesen Tihodonskas centrā notikušo slepkavību - divi killeri izmanīgi bija nošāvuši autoritatīvu vietējo uzņēmēju, kurš tobrīd sēdies savā lepnajā džipā. Kaut gan oficiālu apstiprinājumu šai versijai nebija -vai mazums slepkavību notiek miljonu pilsētā!

Taču sabiedriskā doma izdarīja savus secinājumus. «Maskavieši nekaulējas. Viņi izsaka priekšlikumu vienu reizi. Ja piekrīti - labi. Ja sāksi tiepties vai kaulēties par nosacījumiem - piedod, tas netiek apspriests, vienkārši parādīsies cilvēks ar beztrokšņa pistoli,» - apmēram tā sačukstējās vietējie komersanti, un šis viedoklis lielā mērā veicināja galvaspilsētas kapitāla uzvaras gājienu pilsētā. Starp citu, tam bija arī pozitīvā puse - viena restorāna vietā atvērti tika uzreiz divi ar lielisku interjeru un gluži labu virtuvi.

Ņižegorodcevs uzaicināja Māšu uz Zelta zāli, kas bija ieturēta priecīgos dzeltenos toņos. Viņi vēl nebija paguvuši izpētīt ēdienkarti, kad pie majora pienāca zāles pārzinis, tērpts kā ārvalstu vēstnieks.

- Anatolij Sergejevič, jūs aicina banketu zālē, - viņš cienīgi palocījās.

- Kas aicina? - Vampīrs saausījās un uz mirkli noņēma tumšās brilles.

- Tur ir daudz jūsu draugu, - zāles pārzinis izvairīgi atbildēja. - Lūdzu!

Banketu zāle varēja uzņemt kādus sešdesmit cilvēkus, taču pie pakavveidā sabīdītā galda sēdēja mazliet vairāk nekā puse no šī skaita. Ar paviršu skatienu pieredzējušajam Ņižegorodcevam pietika, lai konstatētu - te bija salasījušies dažādu līmeņu priekšnieki, daži Likumdevējas sapulces deputāti, ietekmīgu laikrakstu redaktori.

Savukārt daudzi klātesošie labi pazina majoru; vīrietis apaļu, grumbainu seju un lielu plikumu galvvidū laipni pasmaidīja un pamāja viņam ar roku. Tas bija Centrālās rajona milicijas nodaļas priekšnieks Simakovs, viņiem bieži bija iznācis sazināties darba jautājumos. Armijas ģenerālis pilnā uniformā vēlīgi pamāja ar galvu - ar apgabala aviācijas komandieri viņi iepazinās notikuma vietā, kad avarēja transporta lidmašīna. Sveicināja arī korpulents, plikgalvains cilvēks - ar Dzelzceļa pārvaldes priekšnieku Ņižegorodcevs bija ticies, kad tika nošauts viens no viņa vietniekiem.

Te bija administrācijas, apgabala ministriju pārstāvji, daudz spēka struktūrās strādājošo. Vārdu sakot - bija sapulcējusies elite, tie, kam bija teikšana, cienījami cilvēki, kas zināja arī savu vērtību un nereti to paaugstināja. Kritiski noskaņotais Vampīrs ievēroja, ka vairākumam plebejiskās sejas negāja kopā ar to īpašnieku regālijām. Starp citu, tās bija senas un neizskaužamas padomju un pēcpadomju valsts kadru politikas tendences sekas, kad tika dota priekšroka ķēkšu bērniem. Kurš īsti viņu bija uzaicinājis?

Zāles pārzinis apsēdināja viņus ar Māšu brīvajās vietās, veikli viesmīļi acumirklī piepildīja šķīvjus ar uzkodām, bet glāzītes - ar labu konjaku. Vampīrs bija izbadējies un bez vilcināšanās ar apetīti ķērās pie ēšanas. Maša neatpalika.

- Redzu, ka jūs pilsētā labi pazīst, - viņa ierunājās, šķelmīgi zibinot acis. - Jūs esat slavens cilvēks. Man tādi patīk.

- Tas nu ir mazliet pārspīlēti teikts, - Ņižegorodcevs atbildēja un pacēla glāzīti. - Uz pazīšanos!

Viņi iedzēra, un viesmīlis atkal ielēja konjaku.

Galda viņā galā piecēlās neliela auguma brūnēts labi piegulošā dārgā uzvalkā ar šampanieša glāzi rokā.

- Dārgie draugi! - viņš labi nostādītā balsī iesāka. - Mēs patlaban pārdzīvojam visai grūtus laikus. Ļoti smagi klājas mūsu dzimtenē, arī ar biznesu nav viegli nodarboties. Diemžēl čečenu tautu ir sakompromitējuši atsevišķi bandīti, par kuriem mēs nenesam nekādu atbildību. Laupīšana un bandītisms nav mūsu tradīcijās, kaukāzieši aizvien ir bijuši izslavēti ar savu dāsnumu un viesmīlību. Un es gribu pateikties jums visiem par to, ka jūs izprotat mūsu grūtības un nepielīdzināt ikvienu no mums cilvēkiem, par kuriem mūsu tautai no sirds ir kauns un kurus mēs nosodām.

«Huseinovs!» Ņižegorodcevs pazina cilvēku, kuru viņš pavisam nesen tika aizturējis. Tad lūk, kurš draugs viņu ir uzaicinājis! Viņš sajutās neveikli - šādā kompānijā neklājās nokļūt. Lai gan, ja neņēma vērā mielasta rīkotāju, nevienam nebūtu kur piesieties.

- Pārjums, godātie draugi! - Huseinovs uzsauca tostu un izdzēra šampanieti.

Par atbildi vienotā kustībā tika iztukšotas trīsdesmit glāzes. Vampīrs saskandināja ar Māšu.

- Mums jāpazūd, neesam nokļuvuši īstajā kompānijā!

- Tiešām? Pēc skata to nevar pateikt! - Maša bija piesarkusi no izdzertā un daudznozīmīgi smaidīja. - Vai arī jūs gribat pāriet pie otrās daļas?

- Jāpazūd, - majors atkārtoja. Viņš jutās muļķīgi - neviens no šeit klātesošajiem priekšniekiem neuzskatīja situāciju par neērtu. Turpretī viņš to uzskatīja ne tikai par neērtu, bet pat par nepieļaujamu.

- Vai gribat, lai uztaisu te skati? - Maša pieliecās pavisam tuvu klāt, viņa stipri oda pēc konjaka. - īstu modes skati.

- Kā to saprast?

- Tūlīt redzēsit. Es izģērbšos līdz veļai un veikšu defilē cauri zālei.

Vampīrs nepaguva iebilst, kad Maša jau pielēca kājās un sāka pogāt vajā blūzi.

- Izbeidz! - Vampīrs saķēra viņu aiz rokas. - Es jau tā esmu iekļuvis neveiklā situācijā, nevajag padarīt to vēl sliktāku.

- Piedodiet! - Meitene sapurināja galvu, mīkstie mati iz-risa uz pleciem. - Es taču esmu modele, nekā piedauzīga tur nav!

Ņižegorodcevs piecēlās un, satvēris Māšu pie elkoņa, veda uz izeju. Huseinovs ar skatienu urbās viņa taisnajā mugurā.

- Ja vēlaties, varam ieiet manā numurā un iedzert tēju, - Maša tikli ierosināja.

Ņižegorodcevs mirkli padomāja, tomēr papurināja galvu.

- Labāk brauksim uz manām mājām. Man ir labāka tēja.

«Un noteikti nav videokameru,» viņš pie sevis nodomāja.

Ar taksometru viņi aizbrauca pie Ņižegorodceva. Apsēdinājis Māšu pie galda, viņš izgāja virtuvē un sāka gatavot tēju, lai ievērotu formālo pieklājību. Taču, kad viņš iegāja istabā, izrādījās, ka viešņa sēž uz dīvāna gluži kaila. Vampīra skatiens atdūrās pret mazām, skaistām, apaļīgas formas krūtīm ar akurātiem sārtiem galiņiem. No pārsteiguma pat bijušais kaujinieks zaudēja valodu.

Maša uzmundrinoši smaidīja.

- Vai es kaut ko izdarīju nepareizi? - viņa koķeti jautāja.

- Nē, viss ir pareizi, - viņš tik vien spēja atbildēt. Un paspēra dažus soļus uz priekšu.

Tējas dzeršana izpalika.

***

- Pareizi saka - nav ko pīties ar melnajiem! Laiž tikai muļķi un sagādā nepatikšanas. Un es vēl ar to pidaru Arsēnu Huseinovu gribēju štelles taisīt, labu piķi varēja noraut, -skaļi un vaļīgi, nedomājot, ka kāds viņu varētu izdzirdēt, stāstīja Bullēns, mētādamies ar rokām. - Nu un iekritu kopā ar šo lamatās. Izrādās, viņu bija medījuši drošībnieki. Mani paņēma tikai tāpēc, ka es kopā ar šo spēlēju biljardu. Tas mērglis jau otrā dienā atspēlējās pa tīro, bet par mani ij netaisījās vārdiņu aizlikt!

Bullēns noslaucīja nosvīdušo galvu. Tā bija gluda kā ceļ-gals. ^

- Šis, maita, - brīvībā, bet mani Vampīrs žmiedz kā grīdas lupatu. Jūs pazīstat Vampīru? Jūsu laime, bračkas! Ar Vampīru nav joki. Iegrūdīs pistoli pakaļā un čakarēs, kamēr visas iekšas nedabūs laukā!

Ļumis ar elkoni pagrūda viesmīles tikko atnesto salātu šķīvi, un tas nokrita uz grīdas, izgāzdams meitenei pie kājām smalki sagrieztas kāpostu strēmelītes, sīpolu aplīšus, apetītelīgi sārtas garneles un sasmalcinātus valriekstus. Viesmīle neviļus pakāpās sānis. Ļumis šo incidentu pat nebūtu pamanījis, ja viņa galda biedri skaļi neiesmie-tos.

- Eh, tu jau, bratan, esi pamatīgi piesvilpies!

Skrūve pagrūda uz pretī sēdošā biedra pusi starp pirkstiem iežmiegta «Vinstona» nodeguli. Jāteic, ka arī viņš pats ne tuvu nebija skaidrā. Pleci viņam bija uzrauti, acis nedabiski spīdēja.

Kompānija atpūtās pustumšajās alus restorāna «Pie Mihaila» telpās. Šim iestādījumam bija nelāga slava, un šeit salasījās nepavisam ne tie godīgākie un kārtīgākie Tihodon-skas iedzīvotāji.

Skrūves parasti bālā seja bija piesārtusi un pašlaik atgādināja pārbriedušu tomātu, kas aizmirsts laukā svelmainajos saules staros.

Bullēns neizskatījās tik piedzēries, lai gan dzēra tikpat cik pārējie. Viņš, starp citu, arī skaidrā bija spējīgs sacelt skandālu, izraisīt kautiņu un radīt daudz lielāku troksni nekā piedzērušie Ļumis un Skrūve abi kopā.

- Ļumis jo vairāk dzer, jo kļūst resnāks un neveiklāks. Mums vajadzēja uzreiz sākumā sabīdīt divus galdus kopā, -gruģināja Bullēns, lūkodamies blūzītes izgriezumā viesmīlei, kura, notupusies uz pirkstgaliem, steidzīgi vāca kopā pa grīdu izmētātos salātus. - Tā tu mūs galīgi izputināsi, Ļumi. Par salātiņiem visviens nāksies bleķot. Vai varbūt tu tos notiesāsi?

Bullēns ieķiķinājās par savu joku, arī Skrūve palaida smiekliņu.

- Ejiet jūs... - miermīlīgi noburkšķēja Ļumis un slaidi izmeta glāzi, līdz pusei pilnu ar zaļo absintu. Skaļi uzkrauk-šķināja marinētu ananasu. Sī uzkoda viņam garšoja labāk par visām citām.

Kompānija apgrozījās krodziņā ar nelāgo slavu gandrīz ik dienas. Satikuši, ko vajag, ievākuši nodevas no savu medību apgabalu objektiem un tikuši galā ar visām neskaid-rībām, bračkas te vakariņoja un atslābinājās. Sāvakara varonis bija Bullēns - viņš bija atbrīvots pēc aizturēšanas un tagad atklāti lielījās un dižojās savu drauģeļu priekšā, aizvien no jauna stāstīdams par savu aizturēšanu. Garais šķeis-ta Skrūve, kurš tikai nesen bija piepulcējies grupējumam un vēl ne reizes nebija nokļuvis miliču nežēlīgajās ķetnās, un Ļumis ar nokarenajiem vaigiem kā angļu buldogam uzmanīgi klausījās biedra stāstos, tverdami katru viņa bilsto vārdu. Abu acīs Bullēns ieguva prāvu daudzumu papildu punktu.

- Vai šie vienmēr dauza? - Skrūve ievaicājās.

- Kā tad tu domāji? - Bullēns iezvaigājās. - Vajadzīga dūša kā miets!

Meitene bija savākusi salātus un klusēdama devās prom, lavierēdama starp klientu aizņemtajiem galdiņiem. Krogā «Pie Mihaila» apmeklētāju aizvien bija ka biezs. Pamatā tie bija zemākā līmeņa «bratani» no «jaunā iesaukuma» un narkomāni, kuri labi zināja, ka ap pusnakti «Pie Mihaila» noteikti parādīsies pilsētā pazīstamais spekulants ar iesauku

Gaļa un pie viņa būs iespējams iegādāties devu par visai pieņemamu cenu. Un, protams, šajā barā kā spilgti taurenīši lidinājās samērā lētas un pie riska pieradušas prostitūtas. Vietējā klientūra pilnīgi droši varēja iznest cauri jebkuru no viņām, palaist pa riņķi vai uzrīkot «talku». Tāpēc viņas manāmi atšķīrās no savām kolēģēm, kuras strādāja, piemēram, prestižajā «Kontinentālā». Tomēr šis fakts netraucēja viņām pēc jaunās modes lepni dēvēt sevi par individuālis-tēm, kas būtībā nozīmēja darbu uz savu roku neatkarīgi no citām tādām pašām vīriešu naudas maku medniecēm, kas atradās pustumšajā, pieblīvētajā zālē «Pie Mihaila». Meičas pat centās izlikties, ka nepazīst cita citu. Bullēnam, kas šeit uzturējās regulāri un personiski pazina ikvienu no ielasmeitām ne tikai pēc sejas, bet arī pēc profesionālajām īpašībām, šāda konspirācija izraisīja vienīgi nicīgu smīnu.

- Nu un ko šie no tevis gribēja? - Ļumis no jauna ielēja sev absintu, bet biedriem - lēto degvīnu. - Vai tikai netincināja par to stulbeni Djominu? Plāj vaļā, Bullēn! Tā tak bija?

Dienas varonis izlikās drauģeļa jautājumu nedzirdam. Grozīdams pirkstos tievu trejzarainu dakšiņu, Bullēns noskatījās pakaļ aizejošajai viesmīlei. Šī meitene nepārprotami bija jaunienācēja, Bullēns viņu iepriekš nebija redzējis.

- Aizmidzis esi, vai, bratella?

Bullēns sarāvās. Atlika dakšiņu pie malas un pastiepa pirkstus pēc pielietās glāzes.

- Nofraktēsim vecenes un - prom uz pirti, - viņš ne no šā, ne no tā izdvesa. - Un šito šmīzīti arī paķersim līdzi.

- Neies krastā. - Skrūve pašūpoja savu īsi apcirpto bez-formīgo galvu, neveikli cenzdamies sagrābt no šķīvja sēņu ragū atliekas. - Viņa uz to neparakstīsies. Nav no tās šla-kas.

Bullēns iesmējās.

- Kurš šai ko prasīs? Iebāzīsim mašīnā - un beigta balle!

Bullēns, nedaudz grīļodamies, pieslējās no galda.

- Nu labi. Es aiziešu pačurāt, bet jūs pasūtiet vēl šņabi.

Irgodams Bullēns virzījās uz izeju. Tagad viņš jau bija

izmetis no galvas gan Huseinovu, gan Vampīru, gan visu nepatīkamo notikumu. Tā nu reiz dzīvē ir iekārtots - te tu kādu žmiedz, te kāds tevi, tad atkal tu. Šis vakars solījās būt patīkams.

Bullēns izgāja uz ielas. Pagrabs atradās zemāk par pilsētas kanalizācijas līmeni, tāpēc tualete atradās pagalmā. Bullēns nekad tajā negāja, bet kārtoja vajadzības turpat uz ielas, zem koka. No kā viņam bija jābaidās?

Pagriezies ap stūri, Bullēns iekārtojās ierastajā vietā un paķimerējies beidzot atvilka bikšu priekšu. Atskanēja raksturīgā čurkstoņa. Aiz muguras bija dzirdami soļi, taču Bullēns nepievērsa tiem uzmanību.

Soļi apklusa aiz muguras, un tas viņam nepatika.

- Ei, kas par desām? - viņš nepagriezdamies uzjautāja.

- Tu, Bullēn, esi pļāpīgs kā sievišķis.

Cietā, pārliecinātā balss ar kaukāziešu akcentu lika «bra-tanam» pagriezties apkārt. Viņš pat aizmirsa aiztaisīt bikses. Ieliņā aiz kroga bija tumšs, un Bullēns nespēja saskatīt tā cilvēka seju, kurš viņu bija uzrunājis. Taču intonācija viņam nepatika.

- Kas tu tāds esi, mirla?

Briesmu brīžos Bullēns aizvien centās izturēties vēl bravūrīgāk un nekaunīgāk. Viņš uzskatīja, ka tāda uzvedība spēj iebiedēt pretinieku. Sak, re, kāds viņš asais džeks! Pats velns griež viņam ceļu. Un visi viņam ir pie pakaļas! Bullēns ne reizi vien bija piedalījies rēķinu kārtošanā, un gandrīz vienmēr viņa metode bija izrādījusies efektīva.

Tikai ne šovakar.

- Par ko tu tērgāji ar majoru? - nesatricināmi vaicāja tumsā stāvošais vīrietis.

- Ar kādu majoru? - apstulbis atvaicāja Bullēns un beidzot aizvilka ciet bikšu priekšu.

- Pats zini, ar kādu. Ar asinssūcēju. Ar nolādēto Vampīru!

Domas sāka drudžaini šaudīties reketiera galvā. Tie ir Huseinova cilvēki! Un šurp nākuši ne jau vienkārši ar viņu papļāpāt. Struntīgi. Pavisam štruntīgi!

Alkohols acumirklī izgaisa, atstādams tikai pretīgas galvas sāpes. Taču ir jāsaņemas. Un jāmēģina izdzīvot. Bullēns aplēsa, ka pretinieks ir viens. Ja kārtīgi vilktu pa ķirbi, varētu dabūt šo pie zemes un ilgu laiku izsist no sliedēm. Bullēns kādreiz bija nodarbojies ar boksu un sasniedzis gluži labus rezultātus. Turklāt kabatā atradās ass nazis ar izšaujamu asmeni.

- Paklau, bratan, es ar majoru nekādās darīšanās neesmu ielaidies. - Bullēns aptuveni novērtēja, kur atrodas ienaidnieka seja, un nemanāmi pārnesa svaru uz kreiso kāju. - Par ko tu mani turi? Par ziņu pienesēju? Par stukaču? Kruķis man nav ne draugs, ne rads. Vai tad es nezinu likumu? Kāda runa, brāl?

Melnā ēna neatbildēja. Izskatījās, ka sarunu daļa beigusies.

Bullēns metās uz priekšu. Dūre virzījās pa uzdoto trajektoriju, taču neredzamais pretinieks izrādījās ātrāks un veiklāks. Svešinieka roka nosvilpa gaisā, to pāršķeldama. Kaut kas pazibēja Bullēnam acu priekšā, tikai viņš nepaguva aptvert - kas. Kaklu apsvilināja kā elles liesma, un šī sajūta bija pēdējā viņa mūžā.

No pārgrieztās rīkles asinis izšļācās uz visām pusēm, taču Barajevs paguva atlēkt, turēdams asiņaino dunci tālu nost no sevis. Bullēns nokrita pats sava urīna peļķē, un Iljass noslaucīja nazi viņa drēbēs. Paslēpis ieroci piedurknē, paraudzījās visapkārt. Liecinieku atriebībai nebija. Viņš pagriezās un nesteidzīgi devās uz mašīnu. Ēnā sakustējās vēl viens stāvs. Rohlanovs drošības pēc bija stāvējis ar pistoli rokā. Taču viņa palīdzība nebija vajadzīga.

Lejā dzēra šņabi Ļumis un Skrūve. Šodien viņiem bija laimējies.

Tihodonska, 2004. gada 5. oktobris,

11.00.

Pelēka volga piebrauca pie «Safīra» tieši vienpadsmitos. Buriks sēdēja pie stūres, Ņižegorodcevs - viņam līdzās. Rievotām flīzēm izliktā laukumiņā tieši zem caurspīdīgas, zilganas nojumes viņus gaidīja Maša. Viņa burvīgi izskatījās. Vampīrs pasmaidīja, pa paradumam palūkojās visapkārt un, izkāpis no mašīnas, aicinoši atvēra aizmugurējās durvis.

- Labrīt, Marija Jevgeņjevna, lūdzu!

- Jūs esat ļoti laipns.

Viņi apmainījās daudznozīmīgiem skatieniem un apsēdās aizmugurē tā, ka viņu ceļgali saskārās. Mašīna aiztraucās pa Maģistrāles prospektu un atstāja pilsētu. Spīdēja dienvidu saule, ceļmalas meža strēmeļu zaļums bija iekrāsojies dzelteniem un sarkaniem plankumiem. Noskaņojums Masai un Vampīram bija lielisks. Viņi bija sadevušies rokās, klusi sarunājās un smējās.

Atšķirībā no viņiem Buriks drūmi svilpoja, raudzīdamies uz saules gaismu atstarojošo ceļu. Ne tāpēc, ka vēl būtu stresā no nesen pārciestās apšaudes. Lai gan šādas sadursmes bieži vien uz ilgu laiku izsit no ierastajām sliedēm to dalībniekus, viņam nepiemita fantāzija un tieksme uz refleksijām. Kaut gan pēc trieciena ribas vēl sāpēja, apšaude viņam jau bija aizmirsusies. Praktisko prātu jau nodarbināja konkrēti uzdevumi.

- Biedri major, ko tad galu galā lai iesāk ar mašīnu? -viņš negaidot iejautājās.

- Ar kādu mašīnu? - Ņižegorodcevs brīnījās. Mašas smaržu izsmalcinātais aromāts jauca viņam prātu un kairināja visu viņa būtni.

- Ar to, kura dabūja ciest Manufaktūras ielā. Remontam piešķīra pusotra tūkstoša, ar to pietiek, tikai lai nomainītu stiklus. Un kur tad vēl durvis, pārsegs, radiators... Vajadzīgi vēl kādi seši tūkstoši, un tad arī pa draugam.

- Un ko saka Ganutins? - Vampīrs maigi uzlūkoja garos, tievos pirkstiņus ar mandeļveida nagiem, pārklātiem ar tumšsarkanu perlamutra laku.

- Ko viņi allaž mēdz sacīt - paši esat vainīgi, sametiet trijatā un remontējiet.

- Neko darīt, nāksies samest, - nevērīgi noteica Ņižego-rodcevs, vārīgi glāstīdams Mašas celīšus.

- Kur lai ņem naudu? Par karošanu saņemtā sen ir iztērēta, bet no algas tik daudz nevar atlicināt. Jūs varētu aprunāties ar ģenerāli, jums viņš neatteiks.

- Lai notiek, aprunāšos.

Ņižegorodcevs atbildēja izklaidīgi. Visa viņa uzmanība bija pievērsta Mašai. Kaut kas tāds ar majoru vēl nebija atgadījies. Varbūt viņš bija iemīlējies? Taču, lai cilvēku iemīlētu, tas jāiepazīst, jāizprot viņa raksturs, dvēsele, domas. Bet viņš bija iepazinis vienīgi Mašas ķermeni... Un tomēr -katram likumam mēdz būt izņēmumi!

Neviļus majoram pavīdēja doma, ka patlaban ar viņu notiekošais atbilst «medus lamatu» mehānismam - tiek piespēlēta sieviete, kura liek objektam sevī iemīlēties un gūst iespēju veiksmīgi ar to manipulēt. No šīs domas viņam sametās karsti. Nē, tas nevar būt! Maša nebija nākusi pie viņa pēc savas iniciatīvas, ne jau viņa bija aicinājusi vakariņās, ne jau viņa. Lai gan viņa bija manāmi forsējusi notikumus!

Vampīrs palaida vaļā meitenes mīksto plaukstu un noņēma delnu no viņas ceļgala. Viņš pagriezās pret logu un atvirzījās nostāk, ar pūlēm cenzdamies apslāpēt nevajadzīgās emocijas. Salona atmosfērā kaut kas netverams bija izmainījies. Vienīgi Buriks turpināja svilpot pazīstamu, bet stipri sagrozītu melodiju.

Apgabala psihiatriskās slimnīcas komplekss atradās septiņpadsmit kilometru no Tihodonskas. Gadiem ritot, Kuzja-jevkas klīnikas nosaukums bija kļuvis par sugas vārdu un tihodonskiešu ikdienas sarunās cieši bija iegājušies tādi divdomīgi teicieni, kā «viņam jau sen ir vieta Kuzjajevkā», «Kuzjajevka pēc tevis ilgojas», «vai tu no Kuzjajevkas esi atgriezies, vai?».

Un disidentu apkarošanas karstumā šis joks ieguva gluži draudīgu pieskaņu. Tāpēc ka viņi visi skaitījās psihiski slimi un bez lieka trokšņa un tiesas procesiem nokļuva režīma bloka pirmajā stāvā, kur tika pakļauti ārstēšanai bez laika ierobežojumiem, līdz «pilnīgai veselības atgūšanai».

Volga iebrauca slimnīcas teritorijā. Kādreiz šai iestādei bija speciāli piekomandēts VDK operatīvais darbinieks, pēdējos gados šo praksi atcēla. Ņižegorodcevs bija dzirdējis daudz nostāstu saistībā ar Kuzjajevkas klīniku, taču bija šeit pirmo reizi. Garstāvoklis nezin kāpēc sabojājās, iekšienē urdīja nepatīkamas izjūtas. Majors noņēma brilles, enerģiski paberzēja virsdeguni un atkal aizsedza acis.

- Izskatās pēc cietuma, - Maša sacīja. - Es nezināju, ka Makss ir sēdējis aiz restēm.

Kreisajā pusē aiz blīva, ar dzeloņstiepli pārvilkta žoga bija redzami režīma bloka augšējie stāvi. Tagad te bija palikuši tikai izmeklēšanā esošie, kuriem veica ekspertīzi, - slepkavas, dedzinātāji, izvarotāji, bērnu slepkavas.

- Nē, šī sekcija ir noziedzniekiem, - izklaidīgi atbildēja Ņižegorodcevs, noskaņodamies priekšā stāvošajam darbam.

Volga garām narkoloģijas nodaļai piebrauca pie garas trīsstāvu ēkas, kuras vienu daļu aizņēma Tihodonskas Medicīnas institūta katedra, bet otru - akūto psihožu nodaļa. Taisnā leņķī celtā piebūvē bija izvietojusies administrācija. Mašīna nobremzēja pie ieejas.

- Iesim! - Ņižegorodcevs pirmais atstāja salonu un pat nepasniedza Mašai roku. Buriks palika mašīnā.

Pa vecām, nodilušām kāpnēm viņi nokļuva otrajā stāvā. Durvis uz administrācijas daļu bija vaļā. Līdz pašam auduma pamatam nostaigāts sarkans celiņš, podi ar pabālējušām puķēm stiepļu turekļos, saņurcīti aizkari pie logiem, stends ar labāko ārstu fotogrāfijām - visas šīs detaļas liecināja par to, ka slimnīca, tāpat kā līdz šim, atrodas valsts budžetā.

Pieņemšanas telpa izskatījās citādi - te bija veikts eiro-remonts, atradās labas mēbeles un dators. Pie tā sēdēja jauna meitene baltā uzsvārcī spilgti krāsotu simpātisku ģīmī-ti. Šķita, ka tas viss pārcelts uz dotēto psihiatrisko slimnīcu no plaukstošas bankas.

- Majors Ņižegorodcevs, FDD pārvalde. Vai Leonīds Por-firjevičs ir savā kabinetā? - majors dežūrtonī izrunāja oficiālo formulu.

Viņam pat nevajadzēja uzrādīt apliecību. Izskats un manieres runāja pašas par sevi. Paziņojusi selektorā par apmeklētājiem, meitene pieklājīgi pamāja:

- Ejiet, lūdzu, iekšā!

- Uzgaidiet šeit, Marija Jevgeņjevna, - majors teica meitenei un pagrūda smagās, pulētās durvis.

Galvenais ārsts bija padzīvojis cilvēks ar manāmu vēderiņu un sirmiem, šķidriem matiem. Baltais virsvalks izskatījās rūpīgi gludināts.

Tā kā FDD operatīvie darbinieki, ejot uz tikšanos, allaž rūpīgi gatavojās, majors iepriekš bija izpētījis galvenā ārsta personisko lietu. Leonīds Porfirjevičs Ņečajevs, sešdesmit divi gadi, sen šķīries, saskaņā ar dokumentāli neapstiprinātu operatīvo informāciju - ar noslieci uz homoseksuālismu. Savulaik labprāt sadarbojies ar VDK, starp citu, tolaik visi bija gatavi tai palīdzēt, pat daudzi no tiem, kuri tagad ir kaismīgi tiesību aizstāvji.

- Kā varu pakalpot? - Galvenais ārsts piecēlās un nostājās miera stājā. Redzams, viņu sen nebija apmeklējuši pretizlūkošanas darbinieki, tāpēc šī vizīte darīja viņu tramīgu.

Pēc dzīvajām, zilajām acīm majors noprata, ka kādreiz jaunībā Ņečajevs bijis enerģisks un spēka pilns, taču gadi un darba specifika bija darījuši savu - patlaban viņš atstāja dzīves nogurdināta cilvēka iespaidu, kurš pēc inerces velk pēdējos gadus un baidās pensionāra vientulības un sajūtas, ka esi lieks.

Ņižegorodcevs bez uzaicinājuma piegāja pie galda un apsēdās zemā krēslā ar platu atzveltni. Ņečajevs vēl kādu brīdi turpināja stāvēt, neveikli mīņādamies no vienas kājas uz otru, bet tad arī apsēdās savā vietā. Vampīrs noņēma tumšās brilles un pēc iespējas vērīgāk ielūkojās zilajās, bālēt sākušajās acīs.

- Kā parasti. Ziņas par vienu no pacientiem.

- Par kuru? - Ņečajevs aplaizīja plānās, izkaltušās lūpas.

- Sergejs Ivanovičs Lapins. Atradās pie jums uz izmeklēšanu deviņdesmit trešā gada septembrī. Saprotu, ir pagājis ilgs laiks, daudz ūdeņu aiztecējis, taču jums vajadzētu viņu atcerēties. Turklāt ziņas ir saglabājušās arhīvā...

Ņečajevam bija dzelzs nervi. Viņa sejā nenoraustījās ne muskulītis.

- Patiešām atceros. Deviņdesmito gadu beigās pie manis ieradās mūsu kādreizējais kurators - Hodakovs, viņš iztaujāja par Lapiņu. Lai gan Vasilijs Ivanovičs centās mani pārliecināt, ka viņa interese ir gluži personiska, taču es, pie-dodoet, viņam neticēju. Vai jūs pazīstat Vasiliju Ivanoviču Hodakovu?

- Ne pārāk labi, - Vampīrs atbildēja tīru patiesību. - Pāris reižu gadā tiekamies svinīgās sēdēs, kad ierodas veterāni.

Ņečajevs novērtēja viņa atklātību un apmierināti pamāja ar galvu.

- Pēc tam uzradās vēl kāds cilvēks, viņš stādījās priekšā kā aspirants no Maskavas. Arī viņš interesējās par Lapiņu, tikai maskētā formā. Taču sīkāk neko neatceros. Kas attiecas uz arhīvu - tas sadega jau deviņdesmit pirmā gada rudenī. Toreiz bija izcēlies liels ugunsgrēks.

Leonīds Porfirjevičs pagriezās pret logu un ņēmās aplūkot lielos, melnos kraukļus, kas lidinājās no viena koka uz otru. Viņam nebija patīkami atcerēties tos notikumus. Viņš bija iedevis atslēgu, bet reģistratūru un arhīvu tika aizdedzinājis personiski Hodakovs. Līdzdalība noziegumā - lūk, kā to sauc. Tiesa, toreiz tas saucās citādi - speciālā operācija. Paguva laikā - pēc trim dienām ieradās VDK nelikumību izmeklēšanas komisija, taču faktus, kas apliecinātu psihiatrijas izmantošanu sodīšanas mērķiem, atrast neizdevās. Atrada vienīgi pelnus. Tas bija izdevīgi arī galvenajam ārstam.

- Tā ka slimības vēsture nav saglabājusies.

Ņečajevs apklusa un bezpalīdzīgi noplātīja rokas, it kā sacīdams - diemžēl tur nekas vairs nav līdzams.

- Un ārsti? - Ņižegorodcevs neatlaidās. - Vai te vēl ir kāds no tiem ārstiem, kuri tolaik strādāja un varētu atcerēties Lapiņu?

Ņečajevam nepatika sarunas virzība. Kad nelāgie noslēpumi bija palikuši pagātnē, būtu labāk, ja šo pagātni neviens necilātu. Taču arī melot nedrīkstēja, jo pārbaudīt darbinieku personiskās lietas bija vieglāk par vieglu.

- Ar viņu strādāja ārste Belova, patlaban viņa vada psihiskās rehabilitācijas nodaļu. Hodakovs ar viņu tikās savā beidzamajā vizītē.

- Es vēlētos ar viņu aprunāties, - Ņižegorodcevs sacīja, un galvenais ārsts pacēla iekšējo sakaru klausuli.

- Zoja Vasiļjevna, ienāciet, lūdzu, pie manis!

Pēc dažām minūtēm uz kabineta sliekšņa parādījās pievilcīga gaišmate. Uzkrītošs, taču ar mēra sajūtu uzlikts grims, smalki uzacu loki, mandeļveidīgas, mazliet ieslīpas acis, slaida figūra, tievs viduklis, plati gurni. Majora pieredzējušais skatiens novērtēja, ka viņai ir pāri četrdesmit, lai gan viņa izskatījās apbrīnojami jaunavīga. īsais uzsvārcis atklāja slaidas kājas, sejas āda bija svaiga, skatiens tiešs.

- Tas ir majors Ņižegorodcevs no Federālā drošības dienesta, - galvenais ārsts stādīja priekšā Vampīru. - Viņu interesē Sergejs Lapins. Vai atceraties tādu?

Pelēkajās acīs uzliesmoja dzirkstelītes, kas liecināja par personisko ieinteresētību.

- Un kā vēl! Ne par vienu pacientu nav interesējušies tik daudzi cilvēki. Un vēl pēc tik ilgiem gadiem!

Viņa teica patiesību. Bet ne visu.

Ikviens cilvēks ir daudzšķautņains, un ne vienmēr katra atsevišķa šķautne ir zināma apkārtējiem. Parastajā dzīvē Zoja Vasiļjevna Belova bija psihiskās rehabilitācijas nodaļas vadītāja, medicīnas zinātņu kandidāte un disertāciju padomes locekle. Taču viņai bija arī cita hipostāze, par kuru nebija aizdomu ne kolēģiem, ne galvenajam ārstam - nevienam pašam, atskaitot dažus cilvēkus. Savulaik Belova bija bijusi VDK apgabala pārvaldes aģente ar pseidonīmu Lapsa, saistīta ar operatīvo pilnvaroto Hodakovu, kam bija pseidonīms Ciedrs. Kā nereti mēdz gadīties, kūrējošā virsnieka un aģentes slepenās konfidenciālās attiecības pārauga intīmās. Vēlāk kā vienas, tā otras pārtrūka, taču, kad Hodakovs atbrauca interesēties par Lapiņu, daudzo gadu ieradums no jauna iesvieda viņus vienu otra apkampienos. Atjaunojušies sakari turpinājās vēl joprojām. Vientuļajai Lapsai bija nepieciešams atbalsts dzīvē, un Ciedrs interesēja viņu ne vien kā seksa partneris, bet arī gudrs, saprotošs un uzticams cilvēks. Ne velti mēdz teikt: «Veca mīlestība nerūs.»

- Tā ka es lieliski viņu atceros.

Belova turēja rokas virsvalka sānu kabatās un vieglītēm šūpojās uz papēžiem, augstprātīgi uzlūkodama Vampīru. Nevis no augšas uz leju, bet tieši augstprātīgi. Ņižegorodcevs sajutās neomulīgi un piecēlās. Sieviete tikko manāmi pasmaidīja.

- Viņam bija amnēzija, bija novērojami modificētas apziņas elementi. Spriežot pēc lielās intereses par viņa personu, viņam tiešām bija tikusi modificēta apziņa!

Majors pamāja, lai gan maz ko saprata. Bet viņam jau arī nevajadzēja iedziļināties psihiatriskās diagnozes smalkumos.

- Pašlaik šis cilvēks uzturas Tihodonskā. Viņš ieradās pēkšņi, bez redzama iemesla un bezmērķīgi klīst pa vecajām vietām. Mani interesē - vai viņš varētu atbraukt šurp, piejums? Un vispār - ko no viņa var sagaidīt?

Belova paraustīja plecus.

- Ja viņš ir atgriezies iepriekšējā psihes līmenī, tad katrā ziņā atnāks pie mums uz klīniku. Un uzvedība... parasta pieskaitāma cilvēka uzvedība. To noteiks viņa prasības, principi, pārliecība.

Ņižegorodcevs izvilka no kabatas divas vizītkartes, uz kurām bija rakstīts tikai uzvārds, vārds, tēvvārds un dienesta telefona numurs. Otrā pusē viņš uzrakstīja mobilā telefona numuru.

- Es lūdzu, ja viņš uzrodas, tūlīt pat piezvanīt man. Un viņam pasakiet, ka viņu meklēja līgava, vārdā Maša.

- Vai tā ir viņa, kas sēž priekštelpā? - Belova vaicāja.

Vampīrs pamāja.

Tihodonskā, 2004. gada 5. oktobris, 12 un 51 minūte.

Smalkie saules stariņi, ar pūlēm izlauzušies cauri pelēko mākoņu plīvuram, vārgi sildīja slapjo zemi. Tihodonskie-ši jau saprata, ka īsta siltuma līdz nākamajam gadam vairs nebūs. Oktobris atnesa aukstu, apmākušos laiku ar lielu nokrišņu daudzumu un asu stepes vēju. Garām bija arī šajā gadā tik īsā atvasara, aiznesdama sev līdzi pēdējo iespēju sasildīties pirms ziemas. Nē, varēja manīt, ka sals vairs nav aiz kalniem. Nesteidzīgi, soli pa solim, ziema tomēr tuvojās. Tā bija jaušama gan griezīgajās vēja brāzmās, gan melnajos mākoņos, kas krājās virs horizonta, gan pelēkajos lāsumos Donas ūdeņu virskārtā.

Hodakovs ieslēdza stikla tīrītāju, maķenīt pagrieza galvu, un saules zaķēni no priekšējā spoguļa pārskrēja viņa kalsnajai, enerģiskajai, dzīvē daudz pieredzējuša cilvēka sejai, noglāstīja plēsonīgi izliekto degunu un lika piemiegt zilās acis ar caururbjošo skatienu. Vasilijam Ivanovičam patika silts, skaidrs laiks, tāpat kā patika skaidrība visās lietās.

Luksoforā sarkano gaismu nomainīja dzeltenā, tad iedegās zaļā. Aizmugurē sāka taurēt nepacietīgie satiksmes dalībnieki. Hodakovs enerģiski sapurināja galvu, dzīdams prom melanholiju, izspieda sajūgu un ieslēdza pirmo ātrumu. Daudz pieredzējušais folksvāgens mīksti izkustējās no vietas.

Pie lielveikala viņš nobremzēja, izkāpa un pazuda aiz matēta stikla durvīm. Atgriezās pēc kādām četrdesmit minūtēm ar diviem smagiem maisiem. Tihodonskā bija parasts ciemiņus uzņemt bagātīgi un viesmīlīgi.

Vēl pēc pusstundas Hodakovs piebrauca pie savas mājas. Saule sildīja spēcīgāk, slapjie trotuāri sāka apžūt. Bravūrīgais maršs, kas kļuva pazīstams kopā ar filmu «Brigāde», apklusa, līdzko viņš izslēdza motoru. Hodakovs pasniedzās pēc telefona, pēc paraduma uzmeta skatienu uz displeja izgaismotajam numuram un pasmaidīja. Zoja!

- Sveika, Lapsiņ! - viņš uzsauca klausulē.

Taču Belovas balss skanēja nopietni.

- Es zvanu darba darīšanās. Vai mūs neviens nenoklausās?

Runāja nevis iemīlējusies sieviete, bet konspiratīva aģente.

- Man līdzās - nē, bet uz līnijas - kas viņu zina? Taču mums nav nekā tāda runājama, kas varētu ieinteresēt bijušos kolēģus. Kas noticis?

- Vai atceries - pirms pāris gadiem tu interesējies par kādu manu pacientu? Viņa uzvārds ir Lapins.

Protams, Vasilijs Ivanovičs atcerējās Lapinu-Kardanovu. Kad Kurakins un vēl daži cilvēki iekāpa mikroautobusā dalīt naudu, kas atradās titāna diplomātā, tieši Hodakovs bija palicis volgā viņu sargāt. Un pēc minūtes mikriņš bija uzgājis gaisā! Kaut ko tādu nevar aizmirst.

- Atceros. Un kas tad ir?

- Šodien atkal par viņu jautāja. Tavs kādreizējais kolēģis majors Ņižegorodcevs. Teica, ka Lapins esot atgriezies Tihodonskā. Tas nozīmē, ka viņam jāierodas pie mums!

- Vareni, Lapsiņ! Informē mani par visu. Es būšu mājās, atbrauks seni paziņas no Maskavas.

Beidzis sarunu, Hodakovs dažas sekundes padomāja un, piezvanījis Timohinam, paziņoja viņam jauno vēsti. Pēc piecām minūtēm to zināja arī Šaškovs.

3. nodaļa Savējais starp svešiniekiem

Maskava, 2004. gada 4. oktobris, 9 un 52 minūtes.

Andrejs Andrejevičs Stahovskis pamodās lieliskā garastāvoklī. Vakar viņi ar Māšu bija jauki pavadījuši laiku. Taisni lieliski. Viņa bija bijusi savā elementā un sagādājusi viņam krietnu baudu. Jāņem viņa līdzi uz Maldivām!

Pārbūves sākumā Stahovskis pārdeva ziedus pazemes pārejās, un viņam nebija ne jausmas par tādām Maldivām, tāpat kā par citiem dzīves priekiem. Viņam bija sodāmība par spekulāciju, kas nogrieza ceļu uz ārzemēm un jebkuru augšupeju pa karjeras kāpnēm. Bet... Iestājās citi laiki, spekulācija, privātā uzņēmējdarbība un komerciālā starpniecība, kas līdz šim bija aplūkota kriminālkodeksa pantos, pārvērtās par lielākās Krievijas pilsoņu daļas pamatnodarbošanos, bet sodāmība pārstāja būt par kauna traipu biogrāfijā - gluži otrādi, atļāva uzdoties par vecā režīma apkarotāju un progresīvo plurālisma un demokrātijas ideju paudēju.

Stahovskis smalki izjuta konjunktūru, tāpēc nežēloja naudu sava vārda popularizēšanai presē vai, kā tagad ir modē šo parādību apzīmēt, - PR veidošanai. Viņš pieslējās steidzami izveidotajām varas partijām, dāsni sponsorēja to attīstību un galu galā iekļuva partijas kandidātu sarakstā uz Valsts domi. Kļuvis par deputātu, viņš ieguva neaizskaramību, iespēju netraucēti attīstīt savu biznesu, nopirka dažas viesnīcas, uzbūvēja restorānus, bija viens no pazīstamas bankas dibinātājiem. Kā zināms - nauda pelna naudu. Ir zināms arī tas, ka nauda piešķir varu, bet vara nes naudu. Dažu gadu laikā viņš kļuva pasakaini bagāts, turklāt ieguva progresīva sabiedriskā darbinieka tēlu un draugus visdažādākajās sfērās - tiesībsargājošajās institūcijās, mērijā, valdībā. Un satuvinājās ar Biezā grupējumu, kam Krievijas pārvaldē cīņai ar organizēto noziedzību bija apzīmējums «noziedzīgs», turpretī visos citos dokumentos tika dēvēts gan par fondu, gan par sabiedriskās labdarības organizāciju, gan vēl kaut kā ne mazāk cēli.

Atbalsts «baltajā» un vienlaikus arī «melnajā» pasaulē darīja viņu faktiski neievainojamu. Parasts biznesmenis, pat deputātu atbalstīts, varēja uz pieciem gadiem iestigt arbitrāžas procesā ar negodīgiem sadarbības partneriem, bet Biezā veči piedzina parādus divu dienu laikā.

Ar vārdu sakot, viss viņam gāja kā pa sviestu - lepns dzīvoklis Maskavā un māja Piemaskavā, villa Antibā, jahta, sporta lidmašīna. Un Maša bija tas dzīvais briljants, kas visu to atmodināja un lika ik dienai laistīties visās varavīksnes krāsās.

Uzmetis plecos frotē halātu un saldi nožāvājies, Andrejs Andrejevičs izgāja milzīgajā viesistabā, ieslēdza televizoru un, iegāzies klubkrēslā, paņēma telefona klausuli.

Taču Mašas mājas telefons klusēja, bet mobilais bija atslēgts. Savādi!

Viņš uzgrieza Boksera numuru. Neviens necēla klausuli. Arī Gibons un Tarba neatbildēja. Kaut kas tāds vienkārši nevarēja būt! Stahovski pārņēma satraukums. Tā jūtas īpašnieks pilij, kurai pēkšņi sabrukušas cietokšņa sienas.

Stahovskis piezvanīja Nikolajam Uvarovam, kurš firmā bija atbildīgais par drošību, taču viņš bija labsirdīgi noskaņots.

- Bokseris vakar taisījās uz randiņu ar skuķi, - viņš mierīgi atbildēja. - Droši vien čaļus arī paķēra līdzi. Izšāva kaut kur ārpus pilsētas, mobilie izlādējās - un cauri.

- Tad nu tā - atrodi viņus, nekavējoties! - pavēlēja Andrejs Andrejevičs, pasniegdamies pēc elektriskā skuvekļa.

Tajā brīdī īsi iezvanījās viens no viņa mobilajiem tālruņiem, tas, kura numurs bija zināms vienīgi VIP personām. Trim vai četrām, ne vairāk.

- Sveiks, Andrej Andrejevič! - klausulē nodūca Pjotra Go-remikina balss. Un viņa intonācija darīja Stahovski uzmanīgu. Starp citu, «darīja uzmanīgu» nav īstais vārds. Zvans neierastā stundā, kā arī nelabvēlīgais tonis viņu sabiedēja. - Iedomīgs esi kļuvis? Mani vairs nekādā cieņā neturi? Velti tu tā dari!

Stahovskim pārskrēja šermuļi pār muguru, vēderā sametās auksts. Viņš uzreiz saprata, no kuras puses vējš pūš.

- Ko jūs runājat, Pjotr Georgijevič! Man kaut kas tāds ne prātā nav nācis! Jūsu «melnie» patrāpījās pa rokai.

- Man nav nekādu «melno»! Man ir darbinieki. Viņi dara to, kas uzdots, saskaņā ar maniem rīkojumiem. Un, ja tava locekļa intereses aizņem tavu prātu tā, ka domām vairs nav vietas, tad tās ir tavas problēmas! Bet ja tu pacel roku pret maniem darbiniekiem, tu met izaicinājumu man!

- Pjotr Georgijevič, es nebiju domājis...

- Žēl! Vajag domāt!

Goremikins pārtrauca sarunu.

Andrejs Andrejevičs nolika telefonu uz galda, automātiski paņēma skuvekli, nospieda ieslēgšanas taustiņu un pacēla tikko dzirdami dūcošo mašīnīti pie sejas.

Televizorā sākās ziņu pārraide. Stahovskis skuvās un klausījās pa ausu galam.

«Pagājušajā naktī Maskavas zooloģiskā dārza teritorijā iekļuvuši trīs nezināmi vīrieši,» izteiksmīgi paziņoja piemīlīga diktore. «Viņi ietikuši būros pie lauvas, tīģera un orangutāna. Visi trīs aizgājuši bojā. Kā svešiniekiem izdevies atvērt būrus, paliek mīkla. Savādi ir arī tas, ka pēc ārstu vērtējuma neviens no trim nebija lietojis alkoholu.»

Kamera sadistiski tīksminājās, rādot saplosītā līķi ar lauvu fonā, kurš mazgājās ar ķepu, tad - asiņainus gaļas gabalus un ar asti zemi kulstošu tīģeri. Orangutāna būrī kā salauzīta lelle gulēja ķermenis sadriskātā apģērbā. Parādījās tuvplāns - Stahovskis iekliedzās un izslēdza klusi dūcošo «Braunu».

Tas bija Gibons! Uzreiz kļuva skaidrs, kā ķermeņi atradās pārējos būros.

Nometis skuvekli, Andrejs Andrejevičs vēlreiz piezvanīja Uvarovam.

- Vai ziņas skatījies? - viņš jautāja tonī, kas nekā laba nevēstīja.

- Nē, šef. Aizsūtīju puišus, lai atved Tarbu, - viņš ir pie «Trīsstūra» bārmenes.

- Tu neorientējies situācijā, Kola, ne velna nezini. Jātriec tevi ratā!

- Kāpēc, šef? Ko es esmu nepareizi izdarījis?

- Viss ir nepareizi! - zaudējis savaldīšanos, Stahovskis ieaurojās. - Vāc visus kopā - trauksme! Pastiprināt vasarnīcas apsardzi, izvietot papildu posteņus, pastiprināt iekšējās apsardzes bruņojumu! Pats brauc uz zoodārzu!

- Kāpēc uz zoodārzu, šef?

- Tāpēc! Tarba, Gibons un Bokseris izbaroti zoodārza zvēriem!

Klausulē iestājās klusums.

- Nevar būt! Kurš?!

- Tie, ar kuriem jūs barojāt pirajas, stulbeni! Tas ir atbildes gājiens!

- Es nevienu ne...

- Aizveries! Nav svarīgi, kurš tas bija! Tūlīt mūs sāks slaktēt! Dari, ko liku!

Pārtraucis sarunu, viņš nervozi paķēra VIP telefonu un uzspieda Biezā numuru. Uz dažiem zvaniem viņš atsaucās personiski. Taču tagad klausuli paņēma miesassargs.

- Runā Andrejs. Pasauc Viktoru, lūdzu!

- Viņš nevar atbildēt. - Klausulē atskanēja īsi pīkstieni. Bija skaidrs, ko tas nozīmē.

Stahovskis nometa klausuli un, pieskrējis pie ieroču seifa, izraudzījās jaudīgu nitroekspresi, kas domāts Āfrikas zvēru medībām. Viņam šķita, ka tūlīt, tūlīt ienaidnieki ielauzīsies viņa mājā. Bet prestižais un dārgais štuceris pat ziloni noliktu uz pakaļkājām. Tiesa, te, visticamāk, neielauzīsies vis ziloņi, bet tas drūmais, pēc viņa rīkojuma piekautais tips ar nograuzto pirkstu. Pats par sevi viņš neko nenozīmē, bet ja reiz viņu atbalsta «Konsorcija» vadība... Jā, gaužām bēdīgi!

Pēc pusstundas atbrauca Uvarovs ar desmit kaujiniekiem, viņi aši izvietojās apkārt mājai, nostājās pie ārdurvīm un logiem. Aiz žoga nemitīgi signalizēja piebraucošas mašīnas -pienāca aizvien jauni papildspēki. Stahovskis jutās drošāk. Galu galā viņš nebija nekāds nabadzīgs, vājš un nepazīstams cilvēciņš, ar kuru mūsdienās var izrēķināties ātri un bez problēmām. Pat bez Biezā viņš būtu pratis aizstāvēties!

Rīkle bija izkaltusi, un Stahovskis ielēja sev glāzi avota ūdens. Padotie to veda no simt kilometru tālienes, turklāt katru dienu, lai tas būtu svaigs.

- Viss kārtībā, šef! - Istabā ātrā solī ienāca Uvarovs. - Apsardze ir pastiprināta. Bez tam es piezvanīju kruķiem - nepieciešamības gadījumā veči ar automātiem tūdaļ būs klāt.

- Labi! - Andrejs Andrejevičs pamāja.

- Uz zoodārzu aizsūtīju Jegoru ar diviem puišiem. Viņi noskaidros visu, ko vajag.

- Labi! - Stahovskis vēlreiz pamāja. - Novēro «Konsorciju». Un atrodi to, nu, kuram to pirkstu...

- Zinu. Viņa uzvārds ir Ļutovs, - Nikolajs noteica.

- Ar viņu jātiek skaidrībā. Tu mani saprati?

- Sapratu, - moži atsaucās Uvarovs. - Tūlīt pat pievērsīšos šim jautājumam.

- Un vēl kas - Maša ir pazudusi. Viņa bija kopā ar puišiem.

«Būtu labāk tā mauka zvēriem izbarota,» nodomāja Uvarovs, taču tēloja noraizējušos, kā arī gatavību meklēt šefa draudzeni, nežēlojot spēkus un pat dzīvību.

- Es negribu tik svarīgā brīdī izkliedēt spēkus, - Stahovskis turpināja. - Man vajadzīga solīda detektīvu aģentūra, kurai varētu uzticēt viņas meklēšanu. Taču man nepatīk šarlatāni. Tur jābūt cilvēkiem, kuriem var ticēt!

- Man ir zināma piemērota firma, - Uvarovs teica, priecādamies, ka būs par vienu rūpi mazāk. - Aģentūra «Gud-vins». Tā pieder bijušajiem kruķiem un komitejniekiem. Tur strādā gruntīgi ļaudis. Un vismaz vienam ir nopietni rēķini ar «Konsorciju».

- Tieši tas, kas vajadzīgs, - Stahovskis pamāja trešo reizi.

***

Apsardzes un detektīvu aģentūra «Gudvins» atradās senlaicīgas savrupmājas pirmajā stāvā Galdnieku ieliņā. Nams prasīt prasījās pēc kapitālā remonta, un spīdīgā metāla izkārtne ar aģentūras nosaukumu atstāja solīdāku iespaidu nekā visa māja kopumā. Toties šāda disproporcija labvēlīgi ietekmēja nomas maksu.

Tam, kā bija iekārtota viena no divām istabām ar augstiem griestiem un milzīgiem logiem, savukārt vajadzēja ietekmēt klientus, protams, ja tie nebija sevišķi prasīgi, - gan rakstāmgalds, gan mazais galdiņš, gan televizors, kā arī viss pārējais jau bija savu laiku nokalpojis.

«Kruķi un komitejnieki», par kuriem tika minējis Uva-rovs, bija pārstāvēti vienā eksemplārā katrs. Majors Kļevecs agrāk bija darbojies kriminālmeklēšanā, bet apakšpulkvedis Fokins bija strādājis par izmeklētāju FDD. Viņi nebija pārslogoti un atbilstoši - lielu algu izlutināti. Patlaban viņi sēdēja padilušajos krēslos un nesteidzīgi tērzēja.

- Kā tajā speczonā ir? - mākslotā vienaldzībā ievaicājās Kļevecs. Patiesībā šis jautājums vitāli interesēja ikvienu kruķi - operatīvajā darbā sakāmvārds «Ko liktenis lēmis, ņem par labu - vai sola tas ķurķi vai ubaga tarbu» bija ļoti aktuāls, it īpaši otrā daļa. Un, lai gan Kļevecs jau trīs gadus bija pensijā, viņam bija saglabājusies priekšrocība - ja milicis tiek notiesāts piecu gadu laikā kopš darba atstāšanas, viņu visviens sūta uz koloniju bijušajiem darbiniekiem. Ja pieci gadi būs apkārt, viņš nonāks kopējā zonā, it kā šajā laikā visi ienaidnieki no kriminālās pasaules būtu paguvuši viņu aizmirst, izmirt vai pārcelties uz Marsu.

- Vai apstākļi labāki, kumoss biezāks? - Kļevecs bija ražens vīrs ar platu seju un tikko samanāmiem baku rētu plankumiņiem uz vaigiem.

Fokins noliedzoši papurināja galvu.

- Visi nezin kāpēc tā domā. Patiesībā tāda pati zona vien ir... Baraka - gara kā kazarmas, lažas divos stāvos. Mēbeļu ražošana - kokapstrādē vēl nekas, bet, ja nokļūsi laku un krāsu cehā, veselība no tā vien būs čupā.

Fokins bija tikpat liels, drūms, lempīgs kā Zavidovas rezervāta lācis, ar ledus aukstām pelēkām acīm. Abi bija līdzīgi kā dvīņubrāļi - atlētiskiem augumiem, spēcīgi, ar lielām rokām un kājām, drošām manierēm. Kļevecs vienīgi bija mazliet mazāks, druknāks, atraisītāks un runīgāks. Iespējams, tāpēc, ka biji nolauzis piecus gadus ieslodzījumā.

- Un kontingents?

- Tagad vairs nav tā, kā bija PSRS laikos. Toreiz tur sēdēja gan ministri, gan CK sekretāri no Uzbekijas, Moldāvi-jas, gan visvarenais Culpanovs, ģenerālsekretāra znots, - milicijā ģenerāļi nodrebēja, dzirdot pieminam vien viņa vārdu. Šiem esot spaiņiem zelta izņēmuši. Bet tagad - sīki gariņi vien. Pasu galda priekšnieks par pusotra tūkstoša kukuli, patruļas seržanti, kas aptīrījuši piedzērušo, iecirkņa pilnvarotais, kas nevietā lietojis ieroci.

Fokins iebāza roku kabatā un izvilka cigarešu paciņu.

Kopš neilga laika viņš deva priekšroku tumšas krāsas apģērbam. Pašlaik viņam mugurā bija tumšzili džinsi, melns krekls un melna ādas žakete. īsi apcirpti mati, liela galva ar masīvu kvadrātveida žokli, taisns deguns, plaši ieplestas acis. Deniņos jau samanāms priekšlaicīgs sirmums.

- Daži vispār sēž bez vainas.

- Vispār bez vainas?

- Nu, spried pats. - Fokins iesprauda filtru spēcīgajos zobos, noklikšķināja šķiltavas un aizsmēķēja, nepārtraukdams stāstu, tāpēc viņa balss kļuva manāmi neskaidrāka. - Milicijas majors, eksperts, brauc autobusā, kurā ieveļas piedzērušies huligāni. Viņš šiem aizrāda, šie izkāpj reizē ar viņu un sāk šo dauzīt. Būtu nosituši pavisam, vai mazums tādu gadījumu dzirdēts? Tikai majoram par laimi gadījusies klāt pistole, un viņš sācis uz šiem šaut.

Fokins aizsmēķēja cigareti, izpūta dūmus un turpināja savā parastajā balsī.

- Vienu nošāvis, divus ievainojis. Nepieciešamās pašaizsardzības normas pārsniegšana, astoņi gadi! Viņš vēl aizvien neuzskata sevi par vainīgu, sak, kā kaut kādi plukatas drīkst sist milicijas majoru?

- Pareizi teikts! - Kļevecs nolamājās. - Taisnīgumam ir jābūt!

- Jā, speciālajā zonā tas visuzskatāmāk ir redzams. Toreizējie sekretāri jau sen ir mājās - kad Savienība pajuka, viņus nosūtīja uz savām republikām, reabilitēja, varbūt arī zelta spaiņus atdeva. - Viņš pasmīkņāja. - Bet Čulpanovs nosēdēja līdz zvanam! Tāpēc, ka cilvēks bez sava klana. Sievastēvs nomira - un viss, nevienam viņš vairs nav vajadzīgs!

Kļevecs arī aizsmēķēja, tikai savas cigaretes.

- Bet vai kāds no vecajiem tur ir palicis?

Fokins vēlreiz pasmīkņāja, tagad jautri.

- Ir viens amizants večuks, bijušais vidējā līmeņa priekšnieks. Astoņdesmit sestajā viņam piesprieda nošaušanu par valsts mantas piesavināšanos sevišķi lielos apmēros. Atceries - toreiz tie bija desmit tūkstoši rubļu, tik daudz maksāja volga!

Kļevecs pamāja.

- Vēlāk lodi nomainīja pret divdesmit gadiem, viņš jutās kā briesmīgs noziedznieks, ļoti nožēloja izdarīto. Nosauca sevi par pēdējo komunistu. Un šī iesauka viņam pielipa -lai Pēdējais Komunists slauka baraku, atstāj Pēdējam Komunistam gabaliņu desas. Tikai vēlāk iesauku saīsināja un sāka saukāt viņu vienkārši par Pēdējo.

- Simboliski! - Kļevecs pasmīnēja. - Ko tad šis nožēloja?

- Uzskatīja sevi par briesmīgu noziedznieku. Pienāk un iečukst ausī: «Vai zini, kādu vasarnīcu es uzcēlu? Pusotra stāva, gandrīz simt kvadrātmetru, un kur tad vēl pagrabs!» Bet pats skatās apkārt, tā tramīgi. Citreiz atkal čukst: «Labi, ka neuzzināja, kā es mašīnu norakstīju, moskviču. It kā pārdevu šoferim par lūžņu cenu, bet autiņš - gandrīz jauns, tikai četri gadi!»

- Šim laikam nāvinieku kamerā prātiņš sašķobījies.

Fokins paraustīja plecus.

- Visādi citādi itin kā būtu normāls. Bet, kad es viņam stāstīju, ka tagad zog ešeloniem un izved uz ārzemēm, - neticēja.

- Pagaidi! - Kļevecs pēkšņi viņu pārtrauca un piegāja pie loga. - Paskat, ko šie te dara?

Tieši zem logiem apstājās automašīnu kavalkāde - melns džips ar zilu signāluguntiņu, bet aiz tā - vairāki lepni mer-sēdēsi. Atvērās durvis, veikli apsargi aizšķērsoja ietvi, viens iemetās «Gudvina» ārdurvīs.

- Pie mums ieradies bagāts klients! - Fokins paironizēja.

- Izskatās, ka tā būs! - pārinieks pamāja, aplūkodams cienīga izskata vīrieti vaļējā lietusmētelī, zem kura bija redzams solīds uzvalks un kaklasaite. - Viņš atgādina kādu darboni. Esmu viņu redzējis televīzijā.

Arī Fokins piegāja pie loga, ieskatīdamies bruņoto miesassargu ielenktajā cilvēkā.

- Tas taču ir Stahovskis! Vai tiešām pie mums? Grib, lai izsekojam viņa sievu?

Pēc minūtes šaubas izgaisa. Istabā ienāca pats Andrejs Andrejevičs Stahovskis.

Šīs minūtes laikā situācija istabā bija mainījusies - Kļe-vecs nesteidzīgi lēja no termosa kafiju porcelāna tasītē, bet Fokins sēdēja pie galda un izlikās pētām sevišķi svarīgus dokumentus. Ikdienišķajai atmosfērai vajadzēja padarīt tik svarīga vīra vizītes nozīmi piezemētāku un parādīt, ka viņš nav nekas ārkārtējs.

- Man jums ir uzdevums, - nešķiezdams laiku uzrunām, Stahovskis jau uz sliekšņa paziņoja.

Pasitis vaļā lietusmēteli, taču atstādams to mugurā, viņš apsēdās Fokina iesildītajā krēslā un pārmeta vienu kāju pār otru.

- Ir pazudusi mana meitene, un es gribu, lai jūs viņu atrodat. Man ir aizdomas, ka viņas pazušanā varētu būt iejaukti «Konsorcija» cilvēki.

Fokins nepatikā sarāvās.

- Jums ir savs drošības dienests! - Kļeveca biezās uzacis virs mazajām, brūnajām ačelēm izbrīnā parāvās augšup. - Kāpēc neuzdevāt to saviem ļaudīm?

- Tam ir vesela rinda iemeslu, - Stahovskis mīklaini atbildēja. - Turklāt jums ir laba reputācija.

Šāds izskaidrojums bija šūts baltiem diegiem, taču gud-viniešu mērķis bija peļņa, nevis klienta motīvu noskaidrošana.

- Kas atgadījies ar jūsu meiteni? Un kāds tam sakars ar «Konsorciju»?

Apmeklētājs ielūkojās pulkstenī.

- Ieslēdziet televizoru!

Fokins nospieda pogu uz pults. Patlaban sākās ziņu pārraide. Skatīdamies ekrānā, Stahovskis pastāstīja par incidentu «Kabinetā» - par Ļutova nekaunīgo izturēšanos pret Masu un pirajām.

- Ko, vai tiešām pavisam nograuza pirkstu? - Detektīvi saskatījās. Kļevecs izdzēra kafiju, nolika tasīti sānis un, sakļāvis pirkstus, atbalstīja uz tiem zodu. Viņa seja bija drūma un saspringta. Pārāk pretīgs bija viņiem atstāstītais notikums. Līdzīga izteiksme saglabājās arī Fokina masīvajā fi-zionomijā.

- Nē, pavisam ne, - Andrejs Andrejevičs mīkstināja faktus. - Bet ārsti pēcāk to visviens amputēja. Tas bija tikai mazais pirkstiņš.

- Es negribētu zaudēt mazo pirkstiņu, - drūmi noteica Fokins. - Un vēl tādā veidā!

- Viņi mūs pārspļāva! - Stahovskis pacēla roku un norādīja uz ekrānu. Tur tieši sākās sižets no zoodārza. Kamera ierasti tīksminājās par sakropļotajiem cilvēku ķermeņiem zvēru būros.

- Tie bija viņi, - sacīja Stahovskis, kad sižets bija beidzies. - Mani puiši, kuri uzdarbojās «Kabinetā». Visi trīs.

- Bet kāds tam sakars ar meiteni? - ievaicājās Kļevecs.

- Vakar tieši viņi veda Māšu. Taču mājās viņa nenokļuva, darbā neieradās, draudzene neko par viņu nezina, mobilais telefons ir atslēgts.

Detektīvi atkal saskatījās.

- Tad ir skaidrs.

Birojā uz brīdi iestājās saspringts klusums. Kļevecs, analizējot situāciju, koncentrēja uzmanību uz saviem nagiem. Visā visumā tā bija standartsituācija. Vieni bandīti bija «uzbraukuši» citam, rezultātā tas bija zaudējis pirkstu. Pēc tam cietušais kopā ar draugiem «uzbrauca» pāridarītājiem. Par apgrauzto pirkstu viņi samaksāja ar dzīvību, turklāt tika apgrauzti pavisam. Tā tiešām nav nejauša sagadīšanās - te ir manāma tieša sakarība, turklāt izteikti demonstratīva! Tikai - kāds tam visam sakars ar meiteni? Protams, viņa bija iegansts izrīcībām «Kabinetā», bet tas nav iemesls, lai viņai atriebtos. Gluži otrādi - tas neatbilda noteikumiem. Taču arī zaudēts pirksts nav iemesls trīskāršai slepkavībai. Arī tas neatbilst noteikumiem, tā ir absolūta visatļautība.

Fokins automātiski klaudzināja ar pildspalvu pa galdu. Viņš domāja par to pašu. Visdrīzāk, skuķi kaut kur aizveda, izvaroja un nogalināja. Vai arī gatavojas nogalināt, bet pagaidām pietur, lai izklaidētos. Principā sākotnējās ziņas ļauj sākt meklēšanu.

-Jūs varat atrast Māšu? - Stahovskis neizturēja ieilgušo pauzi.

- Domāju, mēs varam ķerties pie šīs lietas, - teica Kļe-vecs, un Fokins piekrītoši pamāja. - Iepriekš paredzēt rezultātu gandrīz nekad nav iespējams.

- Cik tas maksā?

- Tūkstoš dolāru dienā. Pa diviem. Neskaitot izdevumus, -Kļevecs sacīja. - Ievainojuma vai nāves gadījumā - atsevišķa samaksa. Līgumā viss minēts detalizēti. Iepazīstieties!

Viņš pastiepa standartveida veidlapu, taču Stahovskis to parakstīja nelasījis un izvilka no iekškabatas paciņu banknošu.

- Rakstiet kvīti! Pagaidām par desmit tūkstošiem. Tas ir avanss.

- Labi. - Kļevecs paņēma papīra lapu. - Jūs savukārt uzrakstiet meitenes pazīmes, viņas kontaktus, adresi, mobilo telefonu.

Stahovskis nervozi norija siekalas un izvilka zelta «Pārķeru».

- Tas viss ir. Laidiet pie Gaļas - viņas labākā draudzene. Pārbaudiet stacijas, lidostas. Aizbrauciet uz viņas mājām, iztaujājiet kaimiņus.

- Paldies par padomu, - rūpīgi slēpdams sarkasmu, bilda Klevecs.

- Jā, tie ir ļoti vērtīgi ieteikumi, - pilnīgi nopietni sacīja Fokins.

Kad formalitātes bija beigušās, Stahovskis aizpogāja lietusmēteli un neatvadījies devās uz durvīm. «Kruķi un ko-mitejnieki», acu nenolaizdami, noraudzījās viņam pakaļ. Kad durvis bija aizcirtušās, detektīvi piegāja pie loga. Tikai kad automašīnu kavalkāde aizbrauca, viņi palūkojās viens otrā.

- Sāksim ar telefonu? - Klevecs jautāja.

- Protams, - Fokins pamāja.

Mētāties pa visu Maskavu no viena gala uz otru, kā bija ieteicis Stahovskis, nebija nekādas vajadzības. Ikviens mobilais tālrunis pastāvīgi izstaro radiosignālus. Tikai retais zina, ka, pat ja tas ir izslēgts, nekas nemainās - signāli tik un tā nokļūst ēterā un tos uztver attiecīgā operatora bāzes stacija. Ja telefons ir parasts, tā atrašanās vietu var konstatēt tuvākās retranslācijas stacijas robežās. Speciālu aparātu atrašanās vietu nosaka ar precizitāti līdz dažiem metriem. Protams, šādi sīkumi zināmi vienīgi speciālistiem, bet Fokins un Klevecs bija speciālisti un savā darbā ne reizi vien tika izmantojuši šīs mobilā telefona īpašības.

Fokins pievilka sev klāt telefona aparātu un uzgrieza vajadzīgo numuru. Veci sakari dažkārt izrādās ilgstošāki nekā amata pilnvaras.

- Sveiks, vecīt! Pazini? Man vajadzīga tava palīdzība. Pieraksti telefoniņu. Nē, izdruku nevajag. Koordinātas. Pēc desmit minūtēm? Labi.

Nolikto laiku viņi aizvadīja saspringti. Tūlīt daudz kas noskaidrosies. Telefons var atrasties zem zemes vai ūdenī, tad signāli būs vāji vai to nebūs nemaz, tad apstiprināsies visbēdīgākās prognozes. Tas var atrasties pie cita cilvēka, tādā gadījumā ar viņu mērķtiecīgi jāstrādā un, ja pareizi un uzstājīgi pajautā, var panākt gluži informatīvu atbildi. Bet, ja palaimējas, pozitīvu rezultātu var iegūt arī bez sevišķas piepūles un, pat neizejot no kabineta, konstatēt pazudušās meitenes atrašanās vietu. Starp citu, tas nebūt nekavē iekļaut atbildē it kā vērā ņemtos pasūtītāja padomus. Viņam būs tikai patīkami.

Pēc desmit minūtēm Fokins atkārtoti piezvanīja, noklausījās atbildi, pateicās un nolika klausuli.

- Nu? - nepacietīgi vaicāja Kļevecs.

- Kopš šīs nakts aparāts atrodas Tihodonskā, - svinīgi paziņoja Fokins. - Domājams, kopā ar īpašnieci. Visticamāk, meitene vienkārši ir aizbēgusi no tā tipa.

Detektīvi atviegloti uzelpoja.

- Jālido, - Fokins noteica. - Man Tihodonskā ir pārbaudīts cilvēks, no mūsējiem. Komitejas veterāns. Patlaban strādā bankas drošības dienestā. Vajadzības gadījumā viņš mums palīdzēs.

- Tas ir labi, - noburkšķēja Kļevecs, piestiprinādams pie siksnas maksti ar operatīvo IZ-71.

Ārēji pistole ne ar ko neatšķīrās no makarova, tikai tai bija vienu milimetru īsākas patronas, tādēļ skaitījās citā kategorijā un ietilpa privātās apsardzes bruņojumā.

- Kur ir atļauja? - Viņš pavandījās pa galdu. - Re, kur ir. Tagad lidot ar ieroci kabatā ir gatavais cirka numurs.

Uzģērbis pufīgu sporta jaku un uzmaucis galvā melnu piegulošu mīcīti, Kļevecs paņēma portfeli ar nepieciešamajām lietām un paskatījās pāriniekā.

- Kā sauc to tavu veterānu?

Fokinam ieroča nebija - sodītajiem licences netika dotas -, tāpēc viņam vajadzēja vēl mazāk laika, lai sapostos.

- Es reiz strādāju ar viņu kopā pie kādas lietas, tas bija pirms kādiem desmit gadiem. - Arī Fokins ietērpās melnā sporta jakā. - Pa pretizlūkošanas līniju. Viņa uzvārds ir Ho-dakovs.

Pēc divām stundām pārinieki ielidoja Tihodonskā.

Tihodonska, Donas kreisais krasts, atpūtas bāze «Fregate», 2004. gada 4. oktobris,

19 un 11 minūtes.

Asie, spēcīgie zobi, kas ne reizes nebija saskārušies ar urbi vai kādu citu zobārstniecības instrumentu, iekodās kraukšķīgā skābētā gurķī. Cāpstināšana bija dzirdama vairāku metru attālumā, bet visapkārt nebija neviena, kurš varētu pārmest Zaurbekam tieksmi labi paēst. Viņš sēdēja uz soliņa skaistā, dzeltenā lapenē un novēroja vārtus un piestātni, no kurienes varēja parādīties nelūgtie viesi. Gribējās ēst, taču vakariņas bija aizkavējušās - saimnieks runājās ar dīvaino svešinieku, par kuru pēkšņi bija ieinteresējies un kura liktenī tik negaidīti tika iejaucies. Tāpēc Zaurbeks parūpējās par sevi pats, paķerdams līdzi uz posteni gurķu burku un maizes kukuli. Tas nedaudz atviegloja sarga smago likteni. Iljasam, kurš vēroja VIP kotedžas no otras puses, klājās grūtāk, turklāt viņam vēl bija jāpacieš asais vējš, kas pūta no Donas.

Divstāvu kotedžas komfortablajā viesistabā valdīja omulība - kamīns, pie sienām mežacūku galvas un kazu ragi, grīda klāta bieziem tepiķiem. Pie tukšā koka galda viens otram pretī sēdēja Aļiks, kurš bija arī Gepards, starptautiskais terorists Vahits Bekmurzajevs, un Sergejs Lapins, kurš bija arī Makss Kardanovs un Makss Tompsons.

- Tā es viņam arī pateicu: «Neko nezinu, neko neesmu redzējis!» Izgāju uz ielas, un tad sākās - atkal uzbrukums, atkal šaušana, kaut kādi cilvēki mani izglābj, iebāž mašīnā, bet tur priekšā - tu. No kurienes tu uzradies, Gepard?

Makss bija izstāstījis gandrīz visu patiesību, sākot no dīvainajām sajūtām pēc «Operatīvā pseidonīma» noskatīšanās līdz pratināšanai pie Petrova. Viņš pastāstīja arī par slaktiņu uz «Jūras zvaigznes», kautiņu Bogatjanovkā un apšaudi Manufaktūras ielā. Tikai vienu viņš nestāstīja - par apmeklējumu FDD Tihodonskas pārvaldē. Principā viņa izklāstītie fakti bija acīm redzami un viegli pārbaudāmi.

Taču Geparda seja palika neizdibināma. Viņš klusēja. Nospiedošajā klusumā bija dzirdami tikai malkas sprakšķi kamīnā.

- Ļoti daudz nejaušību. Tā nemēdz notikt, - viņš beidzot noteica.

- Nemēdz, - Makss piekrita. - Vai tu zināji, kur es atrodos?

- Nē, - Aļiks papurināja galvu.

- Un vai es zināju, kur atrodies tu?

Aļiks vēlreiz papurināja galvu.

-Nē.

- Vai es pats pēc savas gribas iekāpu tavā mašīnā? -Makss uzdeva jautājumus, itin kā dzīdams sienā naglas.

Aļiks no jauna papurināja galvu.

-Nē.

- Tātad - nejaušība! Lai gan tādu nemēdz būt. Tas, ka man Hondurasā gadījās pretčūsku serums, taču arī bija nejaušība?

Terorista seja palika tikpat drūma.

- Es atceros. Tu izglābi man dzīvību. Tikai tas neko daudz nenozīmē. Dzīvē bieži gadās tā - šodien draugi, rīt jau ienaidnieki. Mēs ar tevi nekad neesam bijuši draugi.

- Bet arī ienaidnieki mēs neesam bijuši!

- Arī ienaidnieki ne.

Bekmurzajevu mocīja šaubas - pieredzes bagāts un piesardzīgs cilvēks netic nejaušībām un sakritībām, taču tikšanās ar Maksu bija nejauša! Viņš pūlējās atrast kaut vienu izskaidrojumu, kas to noliegtu, taču velti. Tādu faktu nebija.

- Ar tevi ir daudz neskaidrību. - Aļiks domīgi sacīja, laizdams caur pirkstiem tumša granātkoka lūgšanu krelles. Kā tu nokļuvi Tihodonskā, kur tevi centās likvidēt? Un vēl tik nemākulīgi!

- Tas man pašam nav skaidrs.

- Mums ir viens speciālists, viņš lasa domas, - pēkšņi ieteicās Gepards. - Tu nebaidies?

- Kas man ko baidīties? - Kardanovs paraustīja plecus. - Pārbaudiet, kā gribat. Tikai man galvā ir pamatīga putra. Es taču vairākkārt tiku zombēts. Arī pašlaik jūtu sāpes. Nāk virsū viļņiem. Sāpes pārmaiņus ar tādu kā zvanīšanu. Un vispār... Nepatīkama jušana.

- Gan tiksim skaidrībā. Vai par melu detektoru esi dzirdējis?

- Ir nācies.

- Mums tāds ir. Tūdaļ es aprunāšos ar tevi vēlreiz, tikai vispirms pieslēgsim tevi tai pariktei.

Pēc desmit minūtēm VIP kotedžā ieradās jauneklis ar somu plecā un diplomātu rokā.

- Alī mums ir gudrinieks! - Gepards lepni stāstīja. - Mācās uzreiz divās fakultātēs - psiholoģijas un fizikas-mate-mātikas. Tādi cilvēki pārvaldīs Krieviju!

Jauneklis tikko manāmi pasmaidīja. Viņš izvilka no somas piezīmjdatoru, no čemodāniņa - nelielu, biezai grāmatai līdzīgu bloku, no kura laukā rēgojās vadi. Pievienojis datoru blokam, viņš bloku pieslēdza Maksam. Šim nolūkam vadu galos bija iemontēti raidītāji. Viens tika piestiprināts Maksa pirkstam, otrs - līdzīgs gofrētai caurulītei - apņēma krūtis, trešais - piesūcās aiz auss ļipiņas.

Viņš daudzkārt bija ticis pārbaudīts ar poligrāfu, tāpēc uztvēra notiekošo gluži mierīgi.

- Vai esat dzimis Tihodonskā? - Gepards uzdeva pirmo jautājumu. Makss zināja tos visus no galvas. Gan par homoseksuālismu, gan par narkotikām, gan par pretizlūkošanu. Eksperimenta būtība bija tā, ka testējamās personas organisms reaģēja uz melīgām atbildēm, bet melu detektors fiksēja tās pēc noteiktiem parametriem - paātrināta pulsa, spiediena izmaiņām, pastiprinātas sviedru izdalīšanās. Nepieredzējušam cilvēkam nav iespējams apspiest nodevīgās reakcijas. Taču profesionāļi tam ir speciāli apmācīti. Turklāt šajā gadījumā bīstams bija tikai viens jautājums.

- Vai jūs patiešām esat dzīvojis Anglijā?

-Jā.

- Vai ieradāties Tihodonskā pēc savas gribas?

-Nē.

- Vai nogalinājāt četrus cilvēkus uz zvejas šonera?

Makss nezināja, vai viņam uzbrukušie bandīti bija palikuši dzīvi, tāpēc ikviena atbilde varēja izraisīt šaubas. «Jā» tāpēc, ka viņš nebija pārliecināts, ka viņi ir miruši. «Nē» tāpēc, ka viņš nebija drošs, ka viņi ir palikuši dzīvi. Tātad kā vienā, tā otrā gadījumā detektors fiksēs melu pazīmes. Ikvienam, pat visgodīgākajam cilvēkam tā arī būtu noticis. Tikai ne profesionālam aģentam.

Makss iztēlojās zemē gulošos bandītus. Protams, ja cilvēkam izgrūž cauri durkli, viņš ir beigts, un, ja reiz cilvēki guļ, neizrādot dzīvības pazīmes, tad viņi ir nogalināti. Svarīgi ir pašam noticēt savas atbildes pareizībai.

-Jā.

- Vai Tihodonskā jums patiešām uzbruka?

-Jā.

-Arī šāva, mēģināja nogalināt?

-Jā.

- Vai zināt, kas to darīja?

-Nē.

-Vaijūs mani meklējāt?

- Nē.

- Vai mūsu tikšanās ir nejauša?

-Jā.

- Vai jums ir bijusi darīšana ar pretizlūkošanu?

- Jā. Tas bija sen.

- Vai tagad jums bija kontakti ar pretizlūkošanu?

Kontakti ir tas, kas viņam bija, darbojoties par speciālo

kurjeru, - apņemšanās, uzdevumi, atskaites, naudas nodošana. Tagad nekā tāda nebija, tātad arī kontaktu nav bijis.

-Nē.

Eksperiments ilga kādu pusstundu. Pēc tam Alī ilgi pētīja datora fiksētos datus. Un beigu beigās paskatījās Gepardam tieši acīs.

- Viņš runā patiesību par 100 procentiem. Kā tāds pravietis. Manā praksē šis ir pirmais gadījums.

Makss pasmaidīja.

- Kāpēc lai es melotu senam draugam?

Arī Geparda lūpās pazibēja kaut kas līdzīgs smaidam.

- Un vēl tādam, kurš tev ir pateicību parādā par dzīvību.

Taču viņa acis nesmaidīja. Tajās slēpās naids un aizdomas. Starp citu, tas bija viņa parastais stāvoklis.

- Tu esi brīvs, Alī.

Jauneklis savāca aparātus un neatvadījies izgāja. Gepards vērīgi uzlūkoja Maksu.

- Tu esi mierā ar eksperimentu?

Kardanovs paraustīja plecus.

- Kāda man starpība? Galvenais, lai tu būtu mierā.

- Es neesmu mierā.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka aparāts nepalīdzēja man sasniegt, ko gribēju.

- Ko tad tu gribēji?

- Atmaskot melus.

Geparda acis fanātiski spīdēja.

- Tavuprāt, es meloju?

- Nezinu. Es nevienam neticu. Ir tikai viens paņēmiens uzzināt patiesību.

- Kāds tas ir? - Makss ieinteresēts jautāja.

- Nodīrāt tevi un iebāzt maisā ar sāli!

- Ak tā, - Kardanovs vīlies novilka. - Šāds paņēmiens man nav pa ptātam.

- Man gan. Tikai šajā gadījumā tas neder. Tāpēc ka tu man esi vajadzīgs konkrētam darbam.

- Kādam darbam?

Iestājās ilgs klusums. Bija jūtams, ka terorists izcīna iekšēju cīņu. Racionālisms sacēlās pret patoloģisko aizdomīgumu un neticību. Galu galā saprāts ņēma virsroku.

- Kā tev ir vārds? - Gepards jautāja. Jautājums nozīmēja, ka viņš pirmo reizi bija saskatījis viņā cilvēku.

- Makss.

- Tu esi profesionālis. Es redzēju tevi Hondurasā, karstā operācijā - tu esi mierīgs, aukstasinīgs, īpaši manīgi proti izbēgt sekotājiem, esmu pārliecināts, ka tev piemīt vēl simtiem noderīgu iemaņu. Bet galvenais - tu esi organizēts un disciplinēts. Diemžēl maniem ļaudīm šādu īpašību nav.

- Un kas tad ir? - Makss pārtrauca terorista runas plūdus.

- Tev ir vajadzīga nauda? - Gepards uz jautājumu atbildēja ar pretjautājumu.

Makss pie sevis pasmīkņāja - viņš varēja nopirkt Gepardu ar visiem tā ļaudīm. Taču skaļi atbildēja tā, kā parasti mēdz atbildēt uz šo muļķīgo jautājumu:

- Kuram tad tā nav vajadzīga?

- Ir darbiņš. Desmit dienas, ne ilgāk. Saņemsi desmit tūkstošus dolāru. Tūkstoti dienā. Normāli?

Makss pašūpoja galvu.

- Skatoties, kas jādara.

Gepards atņirdza zobus.

- Novērošana, kontrole, iekšējā pretizlūkošana. Domāju, tev tas vis ir pazīstams.

- Ir gan, - Makss pamāja. - Ja vien tas nav saistīts ar šaušanu un dzīvības briesmām - summa mani apmierina.

- Esam vienojušies! - Gepards uzsita viņam uz pleca. - Vai tu pazīsti Petrovu no centrālās kriminālmeklēšanas?

- Rudo operu? - Makss pārjautāja.

- Man nospļauties par to, vai viņš ir ruds vai nav! - Gepards aizsvilās. - Ja es nebūtu noņēmies ar tevis glābšanu, viņš man tagad jau stāstītu visu, kas vajadzīgs! Bet pēc apšaudes šie būs uzmanīgi, un tagad līst viņam pakaļ būtu bīstami.

- Esmu tev ļoti pateicīgs, - Makss sacīja, cenzdamies, lai balss skanētu pēc iespējas patiesi. Taču terorists likās frāzi nedzirdam.

- Tev jādodas pie Petrova un jāpapildina sava liecība. It kā tu kaut ko būtu atcerējies. Un pie viena noskaidro, kur atrodas viena mantiņa.

- Kāda mantiņa?

- Viņi noknieba manus tautiešus, manus draugus, un pievāca no viņiem vienu lietu. Tērauda cilindrīti, šitik lielu. Tas man ir ļoti vajadzīgs. Esmu gatavs pirkt to par jebkuru cenu, apslaktēt visu šamējo nodaļu, iebāzt maisā ar sāli ikvienu no viņiem! Man ir jāzina, kur atrodas tā mantiņa! Un vēl tas, vai viņi zina, ko ar to dara!

- Es visu sapratu, - Makss teica, drudžaini kaldams pats savus plānus. - Rīt no rīta došos turp.

Gepards pamāja.

- Un tagad ieturēsim vakariņas. Puiši jau būs izbadējušies. Gatavi tevi aiz dusmām piežmiegt.

- Kāds tam sakars ar mani?

- Kurš tad ir vainīgs, ka es te noņemos ar tevi, nevis sēžos pie galda?

Makss nogrozīja galvu. Viņš bija norūpējies un to neslēpa.

- Tas nav pietiekams iemesls, lai kādu piežmiegtu.

- Es jokoju, jokoju! - Gepards pasmaidīja. Smaids nebija ierasts viņa sejai un izskatījās baiss.

- Nevar teikt, ka tavi joki būtu sevišķi daudzveidīgi. Hon-durasā tu gribēji mani novākt, turklāt divas reizes. Vienreiz tajā dzīvoklī, kur tu ar nazīti pakutināji divus savus paziņas. Un otrreiz - Baltajās klintīs, kad nezināji, vai balons spēs pacelt divus. Tā bija vai ne? Gribēji taču?

Smaids nozuda. Tagad Geparda seja atgādināja cilvēkēdāja kaujas masku.

- Ja es būtu gribējis tevi novākt, tad tu jau būtu beigts. Taču es tiku šādu iespēju apsvēris.

Maksam skudriņas pārskrēja pār muguru. Viņš piecēlās.

- Paldies par atklātību. Kur te var nomazgāt rokas?

- Gaitenī pa kreisi.

Kad Makss iegāja tualetē, Gepards piegāja pie pakaramā un piestiprināja zem viņa mēteļa atloka sīciņu mikrofonu, ne lielāku par kniepadatas galviņu. Tas bija vēl viens paņēmiens, kā izdibināt patiesību.

***

Piņķerīgais rutīnas darbs, kas ik dienas jāveic rajona iekšlietu nodaļas darbiniekiem, šķiet nenozīmīgs un neievērojams uz vērienīgo operāciju fona, par kurām nemitīgi stāsta televīzija. Bet kur tu spruksi - kurš rakņāsies netīrumos, lai uzietu kripatiņu pierādījumu? Majors Ņižegorodcevs, dižgars, kurš dzen pēdas kodolteroristiem, taču neies noņemties ar jezgu Manufaktūras ielā 9! Pratināt Bogatjanovkas pļēgurus un klaidoņus, pētīt izgāztuves un smirdīgas kāpņu telpas, vākt kopā čaulītes no plīsušas kanalizācijas caurules plūstošajā straumē.

Nē, viņš nozibēja kā trauksmains ugunīgs meteors un aizbrāzās tālāk, bet rakņāšanās mēslos palika kriminālmeklēšanas operatīvo darbinieku ziņā, un, ja majors Rož-kovs vēl varēja mokošo uzdevumu uzdot Petrovam, Rudais nevarēja izlocīties - viņam padoto nebija. Gods godam jāteic, ka Rožkovs nekad neko lieku padoto pleciem neuzvēla un rukāja plecu pie pleca ar operatīvo sastāvu.

- Nu, kas ir ar tiem līķiem Manufaktūras ielā? - katru mīļu dienu rīta sanāksmē apjautājās Savuškins. - Identificēti? Personības noskaidrotas? Pavediens uztaustīts?

Kādi pavedieni gan te bija uztaustāmi? Dokumentu nogalinātajiem klāt nebija, neviens viņus nevarēja identificēt, sludinājumi avīzēs un televīzijā nekādus augļus nenesa.

- Strādājam, biedri apakšpulkvedi, - skaļi atbildēja Rožkovs un vainīgi nodūra galvu, lai gan ne pie kā nebija vainīgs. Pēc rīta sanāksmes viņš deva rīkojumus Rudajam, līdzīgus kā «Aizej tur, nezin kur, atnes to, nezin ko».

Taču Rudajam uz kakla vēl bija sešas zādzības, divas laupīšanas un izvarošana. Bez tam viņam bija profilakses nolūkā jāpārbauda agrāk sodītie, uzskaitē esošie, kā arī jāveic vēl simtiem sīku, piņķerīgu darbu. Tāpēc viņš gāja, kurp viņu sūtīja, taču parasti neko tā arī neatnesa. Lai gan vairākas reizes lika noprast, ka ir tuvu atrisinājumam.

Tomēr šajā reizē viņš pārradās uzvarošā izskatā.

- Rādās, ka mums būs izdevies izkustēties no nāves punkta! - Petrovs pārkāpa kabineta slieksni, un smaids, kas rotājās viņa lūpās, iedvesa Rožkovam optimismu, lai gan viņš vēl nemaz tā īsti nezināja, par ko ir runa.

- Lieliski jaunumi, Petruša! - Majors atrāva skatienu no papīriem un pacēla galvu. - Kurā lietā?

Petrovs cienīgi šķērsoja nelielo kabinetu un apsēdās pie Rožkova galda otrā pusē. Nevērīgi nosvieda uz tā ādas mapi ar dokumentiem. Pārmeta vienu kāju pār otru. Papriecājās par slīpajos saules staros dejojošajiem puteklīšiem. Tā uzvedas triumfētāji.

- Manufaktūras deviņi!

Rožkovs pacēla uzacis.

- Patiešām? Kas notika? Stāsti! Ko tu tur uzokšķerēji?

- Kas tu esi par cilvēku, major? - Petrovs vēl vairāk izplūda smaidā. - Tev uzreiz viss jāklāj laukā! Bet kurš uzcienās nogurušu kolēģi ar kafiju? Es tavai zināšanai jau kopš agra rīta esmu kājās. Ne reizes neesmu piesēdis, ne miltumiņa mutē ņēmis. Bat kas tad ir bads, ja esi iegājis azartā! Toties tagad sviestmaize nenāktu par ļaunu!

- Pietiek kulstīt mēli, - Rožkovs par atbildi noburkšķēja, tomēr no galda piecēlās un ieslēdza uz palodzes stāvošo elektrisko tējkannu. - Kafiju šim sagribējies! Es, lai gan šodien neesmu apkārt skraidījis, arī nekādus raušus iekšā ne-stūķēju. Saku - klāj vaļā! Savuškins šorīt atkal par to lietu interesējās.

No rakstāmgalda augšējās atvilktnes majors izņēma divas šķīstošās kafijas paciņas, sameklēja divas relatīvi tīras tasītes. Tad atkrita krēslā, pašķielēja uz lēni silstošo tējkannu.

- Dzīro! Viss, kas ir, likts galdā. Nē, seifā ir vēl pudele degvīna. Bet uzkodu nav. Ne desas, ne pīrādziņu, ne maizes.

- Un nu klausies! - Petrovs apmierināti nosmīkņāja. - Vai atceries tetovējumus nogalinātajiem?

- Zināms, atceros. Vilka rīkle uz delnas locītavas. Kas tad ir?

- Tie ir absolūti vienādi. Kā vienam, tā otram. Un šie tetovējumi man negāja laukā no prāta. Ja tie ir vienādi, tad veikti vienā un tajā pašā vietā. Vai nu puiši ir gājuši uz vienu salonu, vai arī viņus vieno piederība vienam kolektīvam. Turklāt specifiskam, ja atceras vilku rīkles! - Petrovs samiedza acis. - Man šķita, ka es tādus jau senāk esmu redzējis. Un pirms nedēļas es nosapņoju mīklas atminējumu. Es redzēju sapnī Toļiku Serovu!

Rožkovs iesmējās un uzsita ar delnu pa galdu.

- Sapņi kā pierādījums! Tas tik ir numurs! Kaut kas nebijis!

Rudais opers protestējot pamāja ar roku.

- Nē, nē, es pārcēlu sapni realitātē. Toļiks Serovs ir mans sens paziņa. Viņš bija dienējis desantniekos. Es - prom pie viņa. Un pareizi! - Petrovs ar atvērtu plaukstu enerģiski uzsita sev pa celi. - Tieši tādu tetovējumu es tiku redzējis viņam, kad bijām pirtī. Mats matā. Tikai te, uz augšdelma.

- Un tālāk? - Rožkovs atkal pasteidzināja pārinieku. Šoreiz majorā bija pamodusies neviltota interese. Viņš pat nemanīja, ka aiz viņa muguras aicinoši noklikšķēja uzvārījusies tējkanna.

- Vai kafiju ieliet? - Petrovs jautāja, tīši uzkurinot intrigu.

- Lej un stāsti reizē! - majors pavēlēja.

- Es jau stāstu. īsi sakot, es Toļiku iztaujāju. Ko nozīmē šis tetovējums, kur viņš to dabūjis? Izrādās, ka šādi tetovējumi bijuši modē desantniekiem Čečenijas kampaņas laikā. Kā tev patīk tāda doma?

- Bijušie desantnieki, - domīgi novilka Rožkovs, drīzāk atbildot uz kaut kādiem saviem iekšējiem jautājumiem nekā turpinot sarunu ar Petrovu. - Velns ar ārā, varētu būt, viņi šāva lieliski...

- Jāiesniedz pieprasījums Aizsardzības ministrijā, - iepriekšējā intonācijā, it kā ieklausīdamies sevī, turpināja Rožkovs. -Jāpapēta personiskās lietas...

- Ir jau darīts, - Petrovs pārtrauca pārinieku. Rudma-tainais sārtvaidzis vecākais leitnants kāri iedzēra malku karstās kafijas un ne aci nepamirkšķināja. - Es pa faksu aizsūtīju pieprasījumu un nogalināto fotogrāfijas. Protams, tas viss izskatījās diezgan šaubīgi, bet, kad atnāca atbilde, lieta ieguva precīzu formu.

Petrovs nolika tasīti uz galda un paņēma savu ādas mapi. Atvilka vaļā rāvējslēdzēju. Viņa acis liesmoja, it kā cerot, ka nu viņu noteikti izvirzīs apbalvošanai ar ordeni vai sliktākajā gadījumā ar medaļu.

- Viens ir Oļegs Nikolajevičs Rjabiškins, otrs - Vladimirs Borisovičs Kučevskis. Abi dzimuši septiņdesmit piektajā gadā, abi pierakstīti Maskavā.

No mapes izņemtie dokumenti pārceļoja pie Rožkova. Viņš uzmanīgi sāka lasīt, atzinīgi mādams ar galvu.

- Tu gan esi nadzīgs zellis, Petruša. Skrienot apkal papēžus, kā mēdz teikt. Braši!

Petrovs burtiski piepūtās aiz lepnuma par pelnīto vecākā biedra uzslavu. Viņa zods ieguva asākas aprises, ugunīgi rudā galva pastiepās augšup. Tomēr viņš turpināja nevērīgi šūpot kreiso kāju, itin kā negribētu izrādīt pārmērīgu pašapmierinātību.

- Kur strādāja? Kas viņi tādi bija? - Rožkovs pa to laiku ņēmās prašņāt un ar acs kaktiņu pamanīja, kā pārinieks viegli sašļūk. - Ar ko tie puiši nodarbojušies pēc dienesta desantniekos? Bet galvenais - kā nokļuvuši pie mums Tiho-donskā? Kas viņus šurp atvedis?

- Par to man pagaidām informācijas nav. Es aizsūtīju pieprasījumu uz Maskavu. Gaidīsim atbildi. Bet piekrīti - ja mums ir kaut vai kādas ziņas par līķiem, kas līdz pat šim brīdim skaitījās neidentificēti, būs vieglāk rast atbildes arī uz visiem pārējiem jautājumiem.

- Piekrītu, - Rožkovs automātiski pamāja ar galvu. - Jāpaziņo Savuškinam.

Taču informācija no Maskavas saistībā ar Rjabiškina un Kučevska personībām nebija sevišķi izsmeļoša. Nogalinātie oficiāli skaitījās īslaicīgi nestrādājoši, nekādu kompromitējošu ziņu par viņiem nebija. Un viss.

Jāteic, ka mūsu laikos arī tāda informācija no galvaspilsētas kolēģiem skaitās ļoti vērtīga. Varēja vispār uzrakstīt -ziņu nav, un punkts! Atbrauc un pārbaudi, ja ir vēlēšanās.

Petrovam nācās personiski doties uz Maskavu un meklēt rokā Rjabiškina un Kučevska paziņas. Viņš bija noskaņojies uz ilgu darbošanos, taču gluži negaidot uzdevuma risināšana atvieglojās. Kad viņš ieradās mājās pie Rjabiškina, viņa sieva uzreiz paziņoja, ka vīrs strādājot lielā galvaspilsētas korporācijā «Konsorcijs». Patlaban viņš kopā ar kolēģiem atrodoties komandējumā. Kad komandējums beigsies, to sieviete nezināja.

-Alga viņam ir laba, tāpēc daudz jāstrādā, - sieviete stāstīja. - Bet es viņa darīšanās nejaucos. Kad pārradīsies, pat nejautāšu, kur bijis un ko darījis.

Dzirdot «kad pārradīsies», jaunajam operatīvajam darbiniekam sirds sažņaudzās un viņš steigšus atvadījās.

- Tā-ā, - novilka rajona nodaļas priekšnieka vietnieks operatīvajā darbā apakšpulkvedis Savuškins, kad Rožkovs un no komandējuma pārbraukušais Petrovs viņam darīja zināmu šo informāciju. - Tātad aplis atkal noslēdzies. Atkal tie bezbailīgie puiši no «Konsorcija». Atkal mūsu teritorijā. Un atkal šauj! Būs viņi maķenīt jāpiežmiedz.

- Es jau zināju, ka tas, ko rāda ķinīšos, ir bleķis, bet tagad pats par to pārliecinājos! - Semjons vicinājās rokām, un viņa bakurētainā seja kļuva gluži sarkana.

- Šie tur plikām rokām cīnās ar tīģeri, krokodilam rīkli plēš pušu, bet patiesībā zvērs tikai pakustina ķepu - un gatavs!

«Konsorcija» sardzes telpā, kā aizvien rītos, bija daudz cilvēku. Serafims brīdinoši pamāja, un Semjons tūdaļ reabilitējās ar paskaidrojumu:

- Man kruķi stāstīja par tiem zoodārzā. Lauva savu upuri esot piebeidzis desmit sekundēs, tīģeris - piecpadsmit. Bet gorilla savējam trijās sekundēs galvu noskrūvējis!

- Interesanti, kurš to saskaitījis? - gludi skūtais Viskovs neticēja. - Viņi ar hronometru stāvējuši, vai?

Semjons saminstinājās.

- Ekspertīze visu pierādījusi, idiņ! Grāmatas vajag lasīt.

Viņš pašķielēja uz Volodju. Tas pamāja, apstiprinot skaitļu pareizību. Viņš bija stāvējis pie būriem ar hronometru. Un paspēlējis Semjonam divsimt dolāru.

Izrēķināšanās zoodārzā bija atstājusi uz visiem dalībniekiem pamatīgu iespaidu, taču apspriest to citu klātbūtnē nedrīkstēja, lai gan emocijas lauztin lauzās uz āru.

- Nezin, kāpēc šie tur līda? - domīgi iejautājās Viskovs.

- Skaidra lieta - sametušies vai arī kaifā, - paskaidroja allaž nerunīgais Fjodors.

Tobrīd telpā ienāca Kaimačenko.

- Serafim, Semjon, Volodja, Fjodor, jūs steigšus lidojat uz Tihodonsku. Atbildīgais būs Serafims. Tur būsit Šaškova rīcībā. Viss skaidrs?

Nosauktie saskatījās. Rīkojums bija gluži negaidīts, taču apspriest to nedrīkstēja.

- Viss skaidrs, šef, lidojam! - Serafims noskaldīja.

Pēc desmit minūtēm, saņēmuši ieročus un bruņuvestes, visi četri devās uz stāvvietu pie dežūrmašīnas, kurai vajadzēja nogādāt viņus lidostā. Kad viņi piegāja pie baltā lend-kruīsera un atvēra durvis, no žoga puses atskanēja automātu kārtas. Šāva no diviem AK, smagas, precīzas lodes izurbās cauri bruņuvestei un tajā esošajam Volodjam. Nedzīvais ķermenis sabruka uz asfalta. Arī pārējie gulēja zemē, tikai nebija pakrituši, bet nogūlušies, paguvuši izvilkt ieročus un sagatavoties šaušanai.

- Kreisajā pusē aiz krūma! - iesaucās Serafims un izšāva. Arī viņa pavadoņi atklāja uguni. Automāti rēca kā aizkaitināti lauvas. Serafims iekliedzās un sāka vārtīties zemē.

- Ak jūs, mērgļi! - ieaurojās Semjons. Viņš atbalstīja roku pret pārsegu un, rūpīgi notēmējis, izšāva divas reizes pēc kārtas. - Serafim, tu esi dzīvs?

- Tā kā būtu! Maķenīt aizķēra. Re, kur šie ir aiz krūmiem. Bliežam virsū no visiem stroķiem!

Pistoles šāvieni saplūda īsās kārtās. Ložu krusa izšķaidīja krūmāja zarus. Desantnieki, kaut arī bijušie, kaujas spēju ziņā daudzkārt pārspēj bandītus. Pēc minūtes automāti aizrijās. Kad sargi nokļuva vietā, no kurienes tika raidīti šāvieni, viņi tur atrada divus līķus.

- Tie ir Stahovska vīri, - Semjons konstatēja. - Šo te es pazīstu.

Uzpūta kārtējā aukstā stepes vēja brāzma, un Makss neviļus ievilkās dziļāk apkaklē. Galva tūdaļ atsaucās ar trulu sāpju lēkmi, un ausīs sāka džinkstēt, it kā vējš pūstu tieši smadzenēs.

- Labvakar, Maks Vitaļjevič!

Kardanovs pagriezās. Viņa priekšā garā pelēkā mētelī stāvēja Petrovs, un viņa ugunīgi rudais cekuls nedaudz kustējās vējā. Izskatījās tā, it kā leitnantam uz galvas liesmotu mazs ugunskurs. Makss neapmierināti saviebās.

- Nelāga mode - piezagties no aizmugures, - viņš noburkšķēja.

- Profesionāls ieradums, - operatīvais darbinieks pavīpsnāja. Acīmredzot arī tikšanos pilsētas parka lejas alejā, kur parasti nemēdza apgrozīties daudz ļaužu, viņš bija nolicis aiz saviem miliča apsvērumiem. Visticamāk, te viņš parasti satikās ar saviem aģentiem.

Garām tukšajiem soliņiem viņi soļoja uz novārtā pamestas strūklakas pusi. Vējš pa tumšsārto - kā stadionā - celiņu dzenāja dzeltenas un sarkanas lapas, kustināja gandrīz kailos krūmus.

- Es uzmanīgi jūs klausos. - Petrovs pameta skatienu pulkstenī. Droši vien viņam bija ieplānota vēl viena tikšanās.

- Vakar mani tik tikko nenogalināja, - Makss iesāka, taču operatīvā darbinieka seja nepauda ieinteresētību. Katru dienu kāds tiek nogalināts. Bet tīko nogalināt ik stundu, ja ne ik minūti. - Gluži līdzās jūsu rajona iekšlietu daļai.

- Tiešām gan. Bandīti kļuvuši pavisam nekaunīgi, - domīgi noteica Petrovs.

Patlaban viņš nodarbojās ar divkāršu slepkavību centrālajā pilsētas slimnīcā. Bija nogalināts nodaļas vadītājs un ķirurģe. Tie nebija abstrakti cietušie, bet gan ārsts Prihodj-ko un Anna Staņislavovna Zabeļina. Ar viņiem leitnants bija ticies pavisam nesen, sieviete viņam bija patikusi, un, nebijis gadu starpības, viņš to katrā ziņā būtu uzaicinājis uz satikšanos. Kāds viņus ar pistoli, kurai pierīkots klusinātājs, bija nošāvis metodiski un ne sevišķi prasmīgi. Vai arī pavirši. īsi sakot, slepkavu rokraksts atstāja nevīžīgu iespaidu, un tas bija vienīgais, kas par viņiem bija zināms. Garderobiste, acis nodūrusi, apgalvoja, ka nevienu aizdomīgu personu nav iegaumējusi. Un viņu var saprast. Šodien nošāva dakterus, bet, ja palaidīs mēli, - atnāks un nogalinās arī viņu.

Lai mazinātu neatklātās slepkavības nozīmi, priekšnieki milicijā izvirzīja versiju, ka tai bijis gluži sadzīvisks cēlonis.

Un, lai gan Petrovs bija pārliecināts, ka tā saistīta ar kodol-detonatoru, viņš par to pat neiepīkstējās.

- Bet gribēja nogalināt jūs, - Kardanovs turpināja.

- Jā, bandīti kļuvuši pavisam nekaunīgi, - melanholiski atkārtoja Petrovs, tad pēkšņi spēji apstājās. - Ko?!

Dienesta un personiskā ieinteresētība - tās, kā mēdz sacīt Odesā, ir divas lielas starpības. Operatīvā darbinieka miers acumirklī pagaisa, un viņš ar skatienu urbās sarunas biedrā.

- No kurienes jums šāda pārliecība?

Makss paraudzījās apkārt un pazemināja balsi. Taču tuvumā nebija neviena, kas varētu viņu sarunu izdzirdēt. Tikai augšējā līmenī, uz tiltiņa, stāvēja kāds cilvēks ar diplomātu, bet balss skaņas līdz viņam nesniedzās. Toties viņu sasniedza radiomikrofona viļņi - ierīces «garā auss» antena uztvēra kodētus signālus, uztvērējs pārvērta tos vārdos, bet ciparu diktofons fiksēja katru no tiem savā apjomīgajā atmiņā. Diplomātu rokā turēja jauns cilvēks, vārdā Alī. Ja ticētu Gepardam, viņam dienās būs lemts vadīt Krieviju. Bez audiokontroles viņš veica arī objekta vizuālo novērošanu. Alejas otrā galā, arī augšējā līmenī, novērošanu dublēja Zaur-beks Rohlanovs. Zilā virsjaka ar galvai pārvilkto kapuci, pēc viņa pārliecības, maskēja ārieni par simt procentiem. Gepards sēdēja pie melnā mersedesa stūres līdzās ieejai parkā un arī vēroja, lai gan viņa redzeslokā atradās vienīgi Zaurbeks. Taču pēc viņa uzvedības Vahits varēja spriest, ka pagaidām viss norit, kā plānots.

Makss vēl vairāk pazemināja balsi.

- Es to dzirdēju. Noliecos līdzās mašīnai, lai sasietu kurpes auklu, bet aiz pavērtajām durvīm tika runāts par rudo Petrovu, kam jāatņem detonators.

- Detonators?! - Opers sarāvās kā dzelts. - Tiešām?!

- Kā es te stāvu! Es dzirdēju katru vārdu. Viņi teicās vajadzības gadījumā uzbrukt rajona iekšlietu daļai, bet iegūt detonatoru, lai tur vai kas.

- Ne sūda! - Petrova kreisā roka uzsita pa labās elkoņa locītavu, un tā pasitās augšup starptautiskā žestā. - Tas atrodas ekspertīzē Kodolfizikas institūtā. Vai jūs viņus iegaumējāt?

- Es vispār nevienu netiku redzējis! Tūlīt pēc tam sākās šaušana, un es tik tikko paguvu aizlaisties.

Alī redzēja, ka rudais un objekts no parastas sarunas pārgāja uz enerģisku strīdu, ko pavadīja dzīva žestikulēšana. To manīja arī Rohlanovs, taču nepiešķīra tam nozīmi. Viņam tik vien vajadzēja, kā sekot, lai grupas jaunais biedrs neno-tītos. Tas nozīmē - neaizbēgtu. Nekas cits viņu neinteresēja. Lai gan... Zaurbeks sajuta izsalkumu. Bija laiks kaut ko iekost. Viņš ar slepenām cerībām pašķielēja uz balti dzeltenajiem ratiņiem, pie kuriem pilnīga sārtvaidze sieviete cimdos ar nogrieztiem pirkstiem pārdeva šaurmu ar vistas gaļu. Novērsties bija aizliegts, Zaurbeks pameta skatienu uz tālumā vīdošo melno mersi un nolēma pavēli nepārkāpt. Nāksies paciesties.

- Visu, ko zināju, pateicu, - Makss nobeidza sarunu. - Iesaku piesargāties.

- Lūkošu, - drūmi norūca Petrovs. Iegūtā informācija apstiprināja atomierīces esamību, taču pašlaik viņš par savu attapību nemaz nepriecājās.

- Vai jums galva nesāp? - Makss negaidot apvaicājās.

- Ko? - operatīvais nesaprata. - Nesāp. Kāpēc lai tā sāpētu?

- Nezinu. - Makss paberzēja deniņus. - Varbūt no vēja. Taisni vai pušu plīst. Kur lai sameklēju labu ārstu?

- Nezinu. Kas attiecas uz galvu, tad vislabākie speciālisti ir Kuzjajevkā.

-Ak, jā! Kā tad, atceros. Nu, uz redzi!

Makss iegāja tieši retajā krūmājā un nozuda starp kokiem.

Rohlanovs, ar nožēlu šķielēdams uz šaurmas pārdevējas ratiņu pusi, šo momentu palaida garām. Redzēdams, ka

Maksa vairs nav, viņš metās pie mašīnas, lai ziņotu komandierim par objekta nozušanu. Turp steigšus devās arī Alī.

- Ko?! - Gepards sagaidīja viņus ar skatienu, kas nekā laba nesolīja.

-Viņš nozuda, komandier, - Zaurbeks, galvu nokāris, atzinās.

- Jā, tā bija, - Alī piekrītoši pamāja. - Pēkšņi ielēca krūmos, un es viņu vairs neredzēju.

- Idioti! Viņš vienkārši aptina jūs ap pirkstu!

Gepards nolamājās.

- Noklausīsimies ierakstu. Droši vien būs sagvelzis visādas blēņas. Bet kā viņš patrāpījās mums ceļā? Tā taču bija nejaušība. Kaut ko tādu noorganizēt nav iespējams! Nē, ir tikai viena iespēja uzzināt patiesību. Acīmredzot viņš mums tomēr ir uzsūtīts!

Taču, noklausījies ierakstu, Gepards savas domas mainīja.

- Savu viņš tomēr paveica. Laikam viņam tiešām ar ķobi kaut kas nav kārtībā. Bet Kuzjajevkā viņš ir ārstējies, pats to stāstīja. Varbūt tiešām tā ir nejaušība?

Viņš brītiņu padomāja.

- Nu tā. Zaurbek, piezvani no automāta Huseinovam, lai viņš izzina visu par to fizikas institūtu. Kur atrodas, ko tur dara, kāda tur ir sardze. Tad nāc atpakaļ, un mēs brauksim uz to, kā viņu, - Kuzjajevku.

***

Kardanovs paraudzījās apkārt. Parka augšējā daļā bija daudz ļaužu. Jaunieši, salasījušies nelielos bariņos - pa pieciem sešiem cilvēkiem -, skaļi smējās, stāstīja pikantas anekdotes, smēķēja. Māmiņas ar ratiņiem nesteidzīgi pastaigājās pa aleju turp un atpakaļ. Resnītis zamša cepurītē un vējjakā ar nedaudz ieplēstu piedurkni pacietīgi gaidīja, kamēr viņa rotveilers, stāvot pie koka uz trim ķepām, iezīmēs teritoriju. Turklāt process manāmi ievilkās.

Vienu mirkli Maksam šķita, ka priekšmeti viņam apkārt zaudē stingros apveidus. Acu priekšā viss aizmiglojās, cilvēku stāvi izkropļojās, krāsas izskatījās indīgi spožas, strūklakas apveids izplūda. Viņš ar plaukstu aizklāja acis. Zeme zem kājām šūpojās, un Makss juta, ka nāk virsū nelabums. Tad viss pārgāja. Viss, izņemot džinkstoņu ausīs. Karda-novs pāris minūšu vēroja savas iekšējās sajūtas. Jā, pat uzmācīgās galvas sāpes bija atlaidušās.

Steidzami jābrauc uz Kuzjajevku! Asi pagriezies, viņš devās uz tukšo un nolaisto parka galu, atrada sētā caurumu, ar pūlēm izspraucās laukā. Vispirms viņš nokļuva klusā sān-ieliņā, tad izgāja uz lielās ielas un aicinoši pamāja ar roku. Dienā, kad pilsētā mudž no automašīnām, nav grūti noķert nopelnīt gribošu privāto.

Makss pavilka uz savu pusi daudz pieredzējuša «trešā» durtiņas un pabāza galvu iekšā. Šaurajā salonā spēcīgi oda pēc tabakas dūmiem.

- Aizlaidīsim uz Kuzjajevku?

- Ārpus pilsētas, - domīgi atsaucās padzīvojis vīrietis ar smailu, knābim līdzīgu degunu. - Piecsimt rubļu maksāsi?

- Maksāšu.

- Tad kāp iekšā.

Kardanovs ietrausās apdilušajā sēdeklī, un vīrs tūdaļ pat sāka braukt. Makss pa paradumam atskatījās. Neviens nesekoja. Vismaz tas nebija redzams. Tikai tagad viņš atcerējās Gepardu. Tas iedomāsies, ka viņš ar nolūku ir aizlaidies. Pie velna! Lai domā, ko grib! Pašlaik viņam viss bija vienalga.

Kuzjajevka, 2004. gada 5. oktobris, 13 un 10 minūtes.

- Kāpēc šefs neatsūtīja papildspēkus? Vai tiešām viņš domā, ka mums tikai tādas skrambas vien ir, nevis kārtīgi ievainojumi? - nervozi ierunājās Šova un, it kā demonstrēdams savu vārdu patiesīgumu, ievaidējās. - Vai pateici, ka man cauršauta kāja?

- Pateicu, - nikni viņu pārtrauca pie stūres sēdošais Saš-kovs. - Es pats tikai brīnumainā kārtā izglābos, rau, kaklā iešņāpa.

Viņš pataustīja biezo pārsēju, kas bija nomaskēts ar šalli.

- Arī kāja skarta. Bet Coms un Ērglis vispār ir viņā saulē. Tā ka nečīksti! Šefs teica - tieciet paši galā. Kas cits man atlika?

- Man viss plecs ir nejutīgs, - pasūdzējās Cibiss. - Pēc šīm pagrīdes operācijām jāārstējas labā slimnīcā, nevis jādodas pildīt uzdevumus.

- Vai zināt, mani draugi, kur ir jūsu problēma? - galvu nepagriezis, ceļabiedrus uzrunāja priekšā sēdošais Šaškovs.

- Nu, kur tad? - pēc neilgas pauzes atsaucās Šova. Viņš saprata, ka neko labu grupas vadītājs neteiks.

- Tur, ka jūs gribat saņemt labu naudu, braukāt smalkos vāģos, drāzt pirmšķirīgas vecenes, bet neko nedot pretī! Bet par ko jums maksā? Par skaistām acīm? Nē, draugi, par velti kūkas neēd! Kad pienāk īstais brīdis, šis piķis ar uzviju jāatstrādā. Nu mēs to darām. Pielēca?

«Konsorcija» sūtņi ieradās pie psihiatriskās slimnīcas ēkas Kuzjajevkā samērā pieklājīgā korejiešu kondorā, kuri lielā daudzumā tika komplektēti Tihodonskā. Mašīna piederēja Tihodonskas rūpniecības bankai, un Timohins bija brīdinājis -ja viņi tiks pamanīti, banka ziņos par mašīnas nozagšanu.

Šaškovs lika novietot kondoru mazliet sāņus, tā, lai viņi varētu novērot klīnikas ēku, bet paši nekristu acīs. Šaškovs sadabūja kompakto binokli un pielika to pie izteiktajiem uzacu lokiem. Viņa uzmanību piesaistīja pelēka volga stāvvietā, un viņš ņēmās pētīt to no riteņiem līdz jumtam.

- Tur stāv aizdomīgs vāģis, - pēc kāda laiciņa viņš sacīja. - Esiet piesardzīgi!

- Vēl viena apšaude, un mēs piesargāsimies kapos, - drūmi noteica Cibiss. - Par tādām lietām nāktos piemaksāt.

«Tas ir pareizi,» grupas vadītājs nodomāja, bet skaļi pateica:

- Uzrakstiet iesniegumu Goremikinam.

Tā bija klaja ņirgāšanās.

- Un viņš mūs patrieks, - vienlaikus atsaucās biedri.

- Interesanti, kāda velna pēc viņi tur tup? - drūmi jautāja Šaškovs. Viņš maz ko saprata notiekošajā, bet viens bija skaidrs - apkārt objektam griežas bīstams karuselis, kurā līst iekšā viņam vairs nebija nekādas patikas. Arī pavadoņu cīņas spars bija iedragāts. «Karstās akcijas» jāveic veseliem, mundriem, spēka pilniem cilvēkiem, nevis kaut vai pagaidu invalīdiem.

Viņš turpināja vērot, taču nekas nenotika. Tikai vienu reizi volgas atstarojošais stikls nolaidās lejā, vaļējā logā parādījās apaļa fizionomija, kura meistariski izpildīja spļāvienu tālajā distancē. Tad stikls atkal uzbrauca atpakaļ.

- Šķiet, ka es viņu kaut kur esmu redzējis, - domīgi ieminējās Šaškovs.

- Kuru?

- To, kas sēž vāģī. īsi mati, ķirbis kā bullim. Ka tikai viņš nebija tas, kas šāva uz mums Bogatjanovkā.

- Turklāt šāva gluži labi, - noplakušā balsī papildināja Či-biss. - Es tikai nesaprotu, kurš tik rūpīgi sargā mūsu klientu. Turklāt tās ir dažādas struktūras. Tie vakar pie rajona nodaļas nekādā ziņā nebija «kantoristi».

- Ej un paprasi, - deva padomu Šaškovs.

Gausi vilkās mokošās gaidu minūtes, taču nekas nenotika. Garām ar kūpošu izpūtēju pabrauca vecs žigulītis, kuru neviens no vērotājiem pat nemanīja. Taču, kad neizskatīgais autiņš pieripoja pie klīnikas durvīm, vienaldzība tiem bija kā ar roku atņemta. Priekšējās durvis atvērās, un pa tām izkāpa vīrietis garā mētelī ar uzslietu apkakli un kailu galvu. Viņš neizskatījās labi. Seja bāla, saspringta. Taču Saškovs pazina Maksu Kardanovu un jūtu uzplūdā pat iesvilpās.

- Skatieties, tas ir viņš! Vai pazīstat? Tas ir mūsu klients! -Viņš nolaida binokli, spēji pagriezās un saviebās. Kakls no asās kustības truli iesmeldzās.

- Tiešām? Neizskatās vis, - Šova cerīgi iebilda.

- Neizskatās, bet ir. Šķiet, viņam ir nelabi. Varbūt ko nelāgu ieēdis.

- Ko lai mēs tagad darām?

Cibisa balsī nebija saklausāms cīņas spars.

- Jā, te nekādu jezgu nedrīkst uzsākt, - skatīdamies sānis, Šova noteica.

Šaškovs nopūtās. Arī viņam trešajai apšaudei nepietika spēka. Bet piekrist padotajiem nozīmētu galīgi viņus atvēsināt.

- Māciet viens otru, mani ne, - viņš asi noskaldīja. - Plāns ir šāds - tagad sēžam, gaidām, vērojam. Kad viņš iznāks atpakaļ, brauksim pakaļ, uz šosejas izraudzīsimies piemērotu vietu un nodarīsim savu darāmo. Tīri un bez lieciniekiem.

Kardanovs jau bija nozudis klīnikas ēkā, bet noplukušais «trešais» pagriezās un aizbrauca.

- Ar ko tad viņš brauks atpakaļ? - bažīgi ievaicājās Ci-biss.

-Ar kaut ko jau brauks. Tad jau redzēsim.

Sergejs Lapins, nedaudz pamīņājies, iegāja administratīvā korpusa vestibilā. Viņš domās pārlika, kuru labāk apmeklēt - galveno ārstu vai sievieti, kura darbojās ar viņu pēdējā reizē, psihiskās rehabilitācijas nodaļas vadītāju Zo-ju Vasiļjevnu Belovu. Lapins atcerējās viņu, atcerējās viņas vārdu, izskatu. Bet kopš tā laika taču bija pagājis krietni daudz gadu. Viņš nosprieda, ka labāk būs, ja uzreiz ies pie viņas. Uzkāpis pa centrālajām kāpnēm, Kuzjajevkas trako-nama bijušais pacients sāka soļot pa dobji atbalsojošiem tukšiem gaiteņiem un pārejām uz psihiskās rehabilitācijas nodaļas pusi. Viņš, protams, nezināja, vai Zoja Vasiļjevna vēl aizvien strādā vai varbūt viņu jau nomainījis cits ārsts. Taču gan viņš tā vai citādi pratīs sameklēt cilvēku, kas palīdzēs viņam atrisināt problēmu. Reiz taču viņš te tika izpestīts no kritiska stāvokļa.

Vairākas reizes pretī nāca vīrieši baltos uzsvārčos, taču ne reizes neviens nemēģināja viņu aizturēt, pajautāt, ko viņš te dara un ko meklē. Droši vien tāpēc, ka dzīves nomocītais darbarūķis Lapins patlaban atradās respektablajā Maksa Kardanova ārējā čaulā, un tādi cilvēki neizraisa vēlēšanos kaut ko viņiem jautāt vai, dies pas, kaut kādā veidā traucēt.

Lapins-Kardanovs lieliski atcerējās ceļu uz vadītājas kabinetu. Klīnikā kopš viņa beidzamā apmeklējuma gandrīz nekas nebija mainījies. Tas pats paklāja celiņš, pa kuru tika staigājis ne viens vien pacientu simts un, iespējams, tikpat liels daudzums medicīniskā personāla, tie paši bezpersoniskie aizkariņi pie logiem, kas nelaida cauri dzīvīgo spožo gaismu, tās pašas vienmuļās balsinātās sienas. Bija radīti visi apstākļi, lai visnotaļ normāls cilvēks, nokļuvis šeit, kļūtu psihiski slims.

Beidzot bijušais pacients sasniedza vajadzīgo kabinetu un uzmanīgi pieklauvēja.

- Jā, jā, nāciet iekšā, - aiz durvīm atskanēja zema sievietes balss, un Lapins būtu varējis apzvērēt, ka pirms vairāk nekā desmit gadiem tieši tāda balss bija bijusi ārstei Be-lovai.

Viņš strauji atgrūda durvis un iegāja šaurā, izstieptā kā penālis kabinetā. Viņa priekšā patiešām sēdēja Zoja Vasiļ-jevna, un, skatoties uz viņu, nevarēja pateikt, ka pagājuši tik daudzi gadi. Ja nu vienīgi kosmētika bija uzklāta maķenīt biezākā kārtiņā un krunciņas ap acīm nākušas klāt. Tā sievietēm ir vājākā vieta, ne velti, kad kinozvaigznes veic kosmētiskās operācijas, ķirurgs savilkšanu sāk tieši ar ādu ap acīm. Tiesa, diez vai Zojai Vasiļjevnai atrastos nauda, lai šādi atjauninātos.

Belova atrāvās no papīriem un pacēla galvu. Viņai bija acenes ar dūmakainiem stikliem, kas piešķīra izskatam zināmu noslēpumainību.

- Labdien, Zoja Vasiļjevna! - Lapins bikli pasmaidīja, piesardzīgi pārkāpdams slieksnim. - Vai drīkst?

- Žēlīgais dievs! - Belova sasita rokas. - Tas tik ir pārsteigums!

Izbrīns bija neviltots. Viņa patiešām jutās šokēta, parādoties cilvēkam, par kuru daudzus gadus neviens neatcerējās, bet tad pēkšņi ieinteresējās tik daudzi savā starpā itin kā nesaistīti cilvēki no nopietnām organizācijām. Un te nu viņš bija pats personiski, kā pēc pasūtījuma!

Pieredzējušais Makss uzreiz aptvēra šāda izbrīna iemeslu.

- Vai pēc manis jau jautāja?

- Jā, - pieredzējusī Lapsa nevilcinoties atbildēja. - Bija atnākusi jūsu līgava.

- Kāda līgava? - pārjautāja vientiesīgais Lapins. - Anto-ņina? Viņa ir mana piedzīvotāja. Turklāt man ir sieva, vārdā Anna, - piemetināja Tompsons. Viņš aizvien centās sniegt pareizas un izsmeļošas atbildes.

Ārste Belova vērīgi ielūkojās bijušā pacienta sejā. Viņa skaidri sajuta personības dalīšanos.

- Vai jums ir radušās problēmas? Atkal rādās halucinācijas, pārāk reāli sapņi, murgi naktīs?

Viņa runāja, cenzdamās piešķirt balsij līdzjūtību, bet roka automātiski ieslīdēja sniegbaltā uzsvārča sānu kabatā un sataustīja mobilo tālruni. Visas Lapsas domas patlaban koncentrējās uz to, lai sazinātos ar kūrējošo virsnieku un darītu viņam zināmu nepieciešamo informāciju. Un, kaut arī ārste Belova sen vairs nebija VDK Tihodonskas pārvaldes aģente ar segvārdu Lapsa un Hodakovs nebija aktīvais virsnieks ar segvārdu Ciedrs, vēlēšanās parādīt savu nepieciešamību un prasmi ātri reaģēt konkrētā situācijā lauztin lauzās uz āru, mudinādama Zoju Vasiļjevnu aktīvi rīkoties. Visticamāk, tāpēc, ka viņa cerēja saņemt uzslavu nevis vienkārši no operatīvā darbinieka, bet gan no mīļotā vīrieša. Protams, tas viss bija noticis tik sen, bet veca mīlestība nerūs. Mobilais tālrunis vai karsa no sprieguma, ko izstaroja pirksti ar īsi apgrieztajiem nagiem.

- Šoreiz viss ir citādi, Zoja Vasiļjevna, - Kardanovs atbildēja. - Murgi rādījās samērā reti, toties ļoti nepatīkami, taču tie mani sevišķi nenomocīja. Bet es sāku dīvaini uzvesties. Es vairākus gadus tiku nodzīvojis Londonā, taču pēkšņi nezin kāpēc atbraucu šurp. Es staigāju pa vecām vietām, lai gan man nav skaidrs - kāpēc. Mani nomāc neapmierinātība tādēļ, ka nesaprotu notiekošo. Un tad vēl sākās šausmīgas galvas sāpes, reiboņi. Man vajadzīga jūsu palīdzība, es samaksāšu, cik vajag!

Strādājot ar psihiski slimiem cilvēkiem, nākas izmantot dažnedažādus veiklus paņēmienus un viltības. Zem Belovas galda bija paslēptas divas pogas. Pa kreisi esošā izsauca sanitārus, pa labi - imitēja tālruņa zvanu. Vēl aizvien slaidā kāja šaurajā laiviņā nospieda to, kas atradās labajā pusē. Uz galda iezvanījās telefons.

Belova paķēra klausuli.

- Jā, es klausos! Labi, tūlīt, vienu acumirkli!

Viņa nolika mēmo klausuli atpakaļ uz aparāta.

- Atvainojiet, es jūs atstāšu uz dažām minūtēm. Pēc tam turpināsim sarunu.

Ašā solī Belova izgāja no kabineta. Viss izskatījās pietiekami dabiski, un Kardanovs neko nenojauta. Jo vairāk tāpēc, ka patlaban viņā virsroku bija ņēmusi spiegošanas lietās nepieredzējušā Lapiņa daba.

Bet Lapsa, kolīdz atradās gaitenī, ātri uzspieda Hodako-va numuru. Pēc visa spriežot, viņas rīcībā bija ne vairāk par divām minūtēm. Taču ar to pietika pārpārēm.

Vasilijs Ivanovičs atbildēja pēc trešā signāla.

Tihodonska, 2004. gada 5. oktobris, 14 un 13 minūtes.

Fokins un Kļevecs devās pie Hodakova tūdaļ no lidlauka. Vasilijs Ivanovičs speciāli bija atprasījies no darba, lai uzņemtu viņus mājās, jo nevēlējās privātai vizītei piešķirt lieku rezonansi.

Uz ātru roku sarūpēja pieticīgu tihodonskiešu maltīti -kartupeļus ieplīsušos «mundieros», milzīgus sārtus tomātus, zaļus durstīgus gurķus, sīpolus ar plānu, zilpelēku miziņu, svaigus smaragda krāsas zaļumus un, protams, sidrabotu plaudi ar ikru pilnu vēderu. Visi šie gardumi ielenca pašā vidū vietu ieņēmušo norasojušo «Balto bērzu» un trīs pudeles pat mūsdienu pārbagātībā konkurētspējīgā alus «Staropramena».

No degvīna viesi pieklājīgi atteicās, toties uz alu un Donas delikatesēm metās acīm redzamā labpatikā. Lidojuma kilometru tūkstoši labvēlīgi bija ietekmējuši veselu cilvēku ēstgribu.

Krievu cilvēka mentalitāte nesakrīt ar kaukāziešu paražām, kas neatzīst maltītes apvienošanu ar darījumu sarunām, tāpēc Fokins uzreiz izklāstīja senajam paziņam viņu apmeklējuma iemeslu.

- Mēs meklējam meiteni - Māšu Smuļevu, un viņa savukārt ieradusies Tihodonskā, lai atrastu Maksu Kardanovu, mūsu bijušo darbinieku.

Hodakovs klausījās Fokinā un brīnījās, cik pasaule tomēr ir maza un cik cieši dažkārt savijas daudzu cilvēku likteņi. Ar Fokinu viņa ceļi bija krustojušies kādas lietas izmeklēšanā, Kardanovu viņš pazina ar Lapiņa uzvārdu, par Māšu Smuļevu bija dzirdējis saistībā ar Kardanovu. Un tagad visas šīs attiecības bija savijušās vienā mezglā.

Bravūrīgais «Brigādes» maršs pārtrauca Fokina stāstu.

- Es lūdzu mani atvainot! - Hodakovs paņēma mobilo.

Numuru noteicējs vēstīja, ka zvana Zoja. Viņš nospieda

savienojuma taustiņu. Viņš nevairījās un negāja laukā no istabas - bijušie kolēģi parasti uzticas cits citam.

- Klausos, Lapsiņ. - Viņa balsī ieskanējās tādas intonācijas, ka pretī sēdošie Kļevecs un Fokins saskatījās un apmainījās saprotošiem Smaidiem.

- Vasja, viņš ir šeit.

- Kas? - Ciedrs uzreiz nesaprata.

- Lapins. Sergejs Lapins. Es stāstīju, ka no rīta viņu meklēja tavi bijušie kolēģi, bet tagad ir ieradies viņš pats un sūdzas par galvas sāpēm. Viņam ir izteikta zombējošās ievirzes aktualizēšanās.

- Ko tas nozīmē? - Ciedrs vaicāja. - Runā tā, lai var saprast!

- Kāds no jauna ir iedarbojies uz viņa zemapziņu. Un viņš ir sācis izpildīt vecas, sen aizmirstas pavēles. Lai gan neizprot to būtību. No turienes arī visas problēmas. Es vairs nevaru runāt, laika ir maz.

Hodakovs piecēlās no krēsla, ar žestu atvainojies Foki-nam un Kļevecam. Kad runa ir par aģentūras informāciju, pat draugi nedrīkstētu apvainoties par noslēpumiem. Ciedrs izgāja blakusistabā un cieši aizvēra durvis. Vasilija Ivanovi-ča sejas izteiksme un balss kļuva pavisam citāda. Viņš vairs nesarunājās ar mīļāko, bet gan ar pārbaudītu slepeno ziņotāju. Zoja nu bija Lapsa, bet Hodakovs - Ciedrs.

- Viņš ir tavā kabinetā? Viens pats? - Katrs vārds cieti atlēca no Vasilija Ivanoviča zobiem.

- Jā, es atstāju viņu uz dažām minūtēm, - Belova atbildēja. - Taču esmu tepat netālu un vēroju durvis. Viņš nevarēs iziet nepamanīts. Un viņš nemaz netaisās to darīt. Es jau tev teicu - viņš sūdzas par galvas sāpēm. Ko lai es daru, Vasja? Kādi būs rīkojumi?

Ciedrs padomāja, taču ne ilgi.

-Aizturi viņu līdz manai atnākšanai. Izmanto jebkuru ieganstu. Izmeklē, nozīmē ārstēšanu, veic procedūras. Lai viņš, neko nenojauzdams, pavadītu pie tevis stundu, pusotras. Kamēr es līdz jums aizkļūšu. Tagad taču visur būs korķi. Izdarīsi?

Bijušās aģentes sirds ietrīsējās. Bija tāda sajūta, ka neredzama'laika mašīna pārcēlusi viņu piecpadsmit gadu tālā pagātnē. Slepenā aģente Lapsa darbojās. Jauna, enerģiska, kas reāli izprot kuratora uzdoto. Asinīs uzbangojis adrenalīns patiešām darīja sievieti jaunāku. Viņai beidzamajos gados ļoti bija pietrūkušas šādas emocijas.

- Protams, izdarīšu! - Un vilcinājusies piemetināja: - Biedrs Ciedrs var justies mierīgs.

- Braši, Lapsiņ. Vēl kas - ja tur pēkšņi uzrodas viņa līgava Maša Smuļeva, dod man ziņu.

- Arī viņa ir šeit! - skaļi izsaucās Lapsa. - Es viņu redzēju. Atbrauca kopā ar tavu bijušo kolēģi.

Ciedrs neizpratnē noklakšķināja mēli. Zili brīnumi!

- Tieši viņa man ir vajadzīga. Pacenties arī viņu aizturēt. Es uz tevi paļaujos.

- Sapratu, būs darīts!

Belova aši uzspieda galvenā ārsta uzgaidāmās telpas numuru.

- Vai tā meitene vēl ir pie jums? - viņa satraukti vaicāja.

- Jā, - nenoteikti atbildēja sekretāre. - Leonīds Porfirje-vičs vēl nav beidzis runāt ar savu viešņu.

- Lai neiet prom. Viņas līgavainis ir pie manis. Es tūdaļ viņu izmeklēšu, un viņi varēs satikties.

Pēc tam izveicīgā Lapsa uzspieda Ņižegorodceva mobilā tālruņa numuru.

- Runā Belova. Lapins ieradās pie manis, tūdaļ es viņu izmeklēšu.

- Man ar viņu jāaprunājas, - majors atbildēja. - Turklāt neuzkrītoši. Kur lai aizeju?

- Uz rentgena kabinetu. Pēc desmit minūtēm.

Apburoši smaidīdama, Lapsa atgriezās kabinetā. Makss

ievēroja, ka viņa izskatās jaunāka, - acis mirdz, vaigi sārtojas, pat krunciņas nedaudz izlīdzinājušās.

- Nu ko, Sergej Ivanovič, ļaujiet, es jūs izmeklēšu. Atģērbieties līdz jostasvietai.

Kuzjajevkas psihiatriskās slimnīcas bijušais pacients paklausīgi sāka izģērbties.

***

Milzīgais Čimļanskas plaudis bija pirmklasīgs. Fokins ar apetīti ēda stingros, dzeltenos ikrus, pa malciņam piedzerdams alu, kas rūgtenajam sāļumam piešķīra savdabīgu garšu. Kļevecs koda sārto gaļu visapkārt baltajai zivs asakai, kāri tiesāja mīkstos, smaržīgos kartupeļus.

- Vai neiedzersim pa glāzītei? - viņš ieteicās.

- Nezinu, - Fokins šaubījās.

Taču šajā brīdī istabā strauji ienāca Hodakovs.

- Lūdzu, atvainojiet manu prombūtni! - Bijušā pretizlūkošanas darbinieka lūpās rotājās noslēpumains smaids. - Es nupat runāju tieši par jūsu lietu.

- Kā tā? - Fokins brīnījās. - Mēs tikai pirmīt iesākām sarunu!

- Ir jāprot strādāt!

Hodakovam atgriezās agrākais noskaņojums - viņš juta enerģijas pieplūdumu, sparu, vēlēšanos jokot. Tā viņš nebija juties pirms pusstundas, bet gan sen, sen, jaunības gados, kad viņš atradās valsts dienestā un zināja - prasmīgi veikts darbs palīdzēs atmaskot viltīgu un bīstamu ienaidnieku. Itin kā Vasilijs Ivanovičs nupat būtu uzpildīts ar enerģiju, kuras viņam ilgus gadus bija pietrūcis. Viņš atkal sajuta sevī Ciedru.

- Par mūsu lietu? - neticīgi pārjautāja Kļevecs.

«Kruķi un komitejnieki» apklusa. Kāda jēga būtu precizējumiem un liekiem jautājumiem? Viņi labi zināja, ka Ho-dakovs tukšu nerunās. Tas nozīmēja, ka aiz viņa vārdiem slēpjas reāli fakti, kurus viņš tūdaļ noteikti izklāstīs. Protams, iepriekš maķenīt padižojies, kā nu bez tā.

- Pasaule ir vēl mazāka, nekā mēs domājam! - Vasilija Ivanoviča garie pirksti ar īsi apgrieztajiem nagiem jau aši pogāja ciet krekla apkaklīti.

Viesi aši noslaucīja rokas salvetē - bija skaidrs, ka maltīte beigusies.

- Man pateica, kur viņi atrodas. Gan meitene, gan Kar-danovs. Es palūdzu aizturēt viņus, cik ilgi vien iespējams, un domāju, ka tas tiks izdarīts. Taču mums jāpasteidzas!

Fokins paostīja rokas un saviebās.

- Cik jauki smaržo zivs un cik pretīgi - rokas pēc zivs ēšanas!

- Notīriet ar alu, tas noņem smaku, - Hodakovs ieteica. - Tikai ātri!

Pēc piecām minūtēm sudrabotais folksvāgens lavierēja pa pilnajām pilsētas ielām uz Austrumu šosejas pusi.

Saule jau atkal bija nozudusi. Zemās debesis klāja pelēki, melni dzīsloti mākoņi. Gaisā skaidri bija jūtams negaisa tuvums.

- Biju domājis, ka pasildīsimies saulītē. - Raudzīdamies pa logu rudenīgajā ainavā, Fokins slinki atvēra jaunu «Bond» paciņu. Šīm cigaretēm atvaļinātais majors aizvien bija devis priekšroku pār jebkurām citām, pat atrazdamies kolonijā. Viņš bija ieradumu cilvēks. Mīksti noklikšķēja šķiltavas, un salonā izplatījās tabakas dūmu aromāts. Vasilijs Ivano-vičs saviebās un ieslēdza ventilāciju.

Visi trīs pasažieri saspringti klusēja. Katrs no viņiem risināja savu, viņam vien zināmu domu pavedienu.

Pārvarējis korķus, folksvāgens izbrauca uz šosejas un žigli uzņēma ātrumu. Tajā pašā virzienā traucās melns mersedess. Gepards, Zaurbeks un Alī arī steidzās uz Kuzjajevku.

Kuzjajevka, 2004. gada 5. oktobris, 15 un 22 minūtes.

- Es nesaskatu iemeslu nopietnām problēmām, Sergej Iva-novič, - sacīja Belova, pret gaismu aplūkodama nupat veikta rentgena uzņēmuma melnos negatīvus. Nekādu organisku bojājumu nav, tātad tie ir funkcionālas dabas traucējumi. Kā jūs jūtaties pašlaik?

- Lieliski, - manāmi iepriecināts, atbildēja Kardanovs. - Jūsu dotās tabletes līdzēja. Jūs esat brīnišķīga ārste!

Belova nopūtās. Viņa vairāk nekā divdesmit gadu bija nostrādājusi medicīnā un tika uzskatīta par vienu no labākajiem speciālistiem savā jomā. Kolēģiem bija atmiņā daudzi unikāli gadījumi, kad šī sieviete tika paglābusi pacientus no deformētās ārprāta pasaules. Karjera sekmīgi attīstījās. Turpretī personiskajā dzīvē Zojai kaut kā neveicās. Jaunībā no pielūdzējiem nevarēja ne atkauties, katrs tīkoja gan gultā ievilkt, gan kaut ko uzdāvināt, daži pat piedāvāja precības. Taču toreiz meitenei likās, ka viņai viss ir priekšā, domāt par laulībām vēl par agru un labāk izmantot citā virzienā visas priekšrocības, ko sniedz pievilcīgā āriene un jaunība. Vēlāk viņas dzīvē parādījās Vasilijs. Tad gan mīlestība patiesi uzsita augstu vilni. Vismaz no Zojas puses. Ar Hoda-kovu viņa būtu precējusies nedomājot. Taču viņš nesteidza spert tik atbildīgu soli un drīz vien nozuda pavisam...

Arī pēc tam Belovai bija ne mazums pielūdzēju, taču tas nebija ne tuvu tik nopietni. Pirmkārt, darbs perspektīvajai ārstei aizņēma daudz laika un spēku, otrkārt, arī gadi pamazām sāka prasīt savu tiesu. Zoja Vasiljevna nosprieda, ka laulības dzīve nepavisam nav domāta viņai. Taču Hodakovs uzradās no jauna. Pēc četriem atšķirtības gadiem tomēr atgriezās pie viņas. Vai viņš bija apdomājis, kas dzīvē ir vērtīgākais? Sapratis, ka viņa, Zoja, ir viņa liktenīgā sieviete? Belova nenodarbināja sevi ar tik globāliem jautājumiem. Pašlaik viņu apmierināja esošais un prasīt no Vasilija kaut ko vairāk nebija jēgas. Tiesa, sirds dziļumos sieviete nemitējās cerēt, ka ilgi gaidīto bildinājumu no biedra Ciedra agri vai vēlu tomēr saņems.

- Es izrakstīšu jums smadzeņu darbību normalizējošus preparātus un pavisam vieglas nomierinošas zāles, - Belova sacīja, vērīgi pētīdama pretī sēdošo pacientu. - Pirmās dzeriet pastāvīgi kādu mēnesi, otras - ja parādās baiļu sajūta, neizprotamas vēlmes, galvas sāpes. Labi?

- Protams, dakter, paldies!

Makss tikai māja ar galvu. Pat ja visa iemesls būtu psihiskā blokāde, kas viņam tika veikta, bet pēc tam likvidēta, no zālēm sliktāk nekļūs. Pietika viņam iedzert divas tabletes -un viņš jutās pavisam labi!

- Es izpildīšu visus jūsu ieteikumus.

- Tas ir jauki!

Viņa pievilka tuvāk recepšu blankas un sāka rakstīt. Kamēr Kardanovam tika izdarīti rentgena uzņēmumi, viņa bija runājusi ar Māšu un Ņižegorodcevu. Majors bija ienācis rentgena kabinetā, kaut ko pačukstējis Maksam un ātri aizgājis, bet meitene palika vestibilā gaidīt līgavaini. Viņa bija satraukta un saviļņota. Garām viņai Kardanovs nekādi nevarēja paiet, satikšanās notiks it kā nejauši.

Belova beidza rakstīt recepti un automātiski palūkojās sienas pulkstenī. Ilgāk aizturēt pacientu viņai vairs nebija iemesla. Kur gan Ciedrs kavējas?

Tajā brīdī iezvanījās tālrunis.

- Esmu piebraucis, - sacīja Ciedrs, par kuru viņa nupat bija domājusi. - Tavs pacients var būt brīvs.

- Labi, - viņa neitrālā balsī atbildēja un pārtrauca sarunu.

Nesteidzīgi nolikusi pildspalvu, Zoja Vasiļjevna pabīdīja aizpildīto blanku uz galda malu.

- Lūdzu, ārstējieties!

- Paldies jums par palīdzību! - viņš no sirds pateicās.

Sieviete pasmaidīja. Ārste Belova bija apmierināta, ka bija varējusi palīdzēt pacientam. Aģente Lapsa priecājās, ka izlīdzējusi savam kūrējošajam virsniekam. Abas šīs palīdzības bija vērstas pretējos virzienos. Tajā virpulī, kas grieza Kardanovu, nomierinošas zāles nebūt negarantēja veselību. Tā ka visā visumā viņa pateicību nebija pelnījusi.

- Nav par ko, Sergej Ivanovič! Nāciet šurp jebkurā laikā!

Viņa pavadīja to līdz kabineta durvīm un, kolīdz Makss bija gaitenī, ņēmās zvanīt Vasilijam Ivanovičam.

***

«Konsorcija» DD darbinieki bija gluži nomocījušies savā kondorā. No ilgās sēdēšanas stingi, neērtās pozās sāka smelgt brūces. Ar vecākā atļauju Šova un Cibiss pēc kārtas trausās laukā no kabīnes un centās mazliet izkustēties.

Saškovs pacietīgi veica novērošanu. Apaļgalvainais vīrietis aizdomīgajā volgā sēdēja nepakustēdamies, iztālēm šķita, ka viņš snauž. Pēkšņi klīnikas durvīs parādījās kalsns cilvēks melnā virsjakā un tumšās brillēs. Viņš iekāpa volgā, motors ierūcās, un automobilis aizbrauca.

- Viss, apvārsnis tīrs! - Saškovs atviegloti noteica.

- Tagad sagaidīsim šo, un viņš būs mūsu!

Taču tajā brīdī slimnīcas pagalmā ieripoja sudrabots folksvāgens, novietojās pie administrācijas korpusa, un no tā izkāpa trīs cilvēki. Divi - gari un plecīgi, trešais - ne tik ietekmīgas miesas būves, taču visiem trim bija uzspiests neredzams varas pārstāvju zīmogs.

- Kas tie vēl tādi uzradušies? - Šova uzdeva retorisku jautājumu.

- Man viņi nemaz nepatīk, - savu viedokli pauda Cibiss.

- Kas mums daļas gar viņiem? - Saškovs iejaucās. - Viņiem ir savas problēmas, mums - savas.

Atbraucēji, neskatīdamies apkārt, iegāja klīnikā. Bija redzams, ka viņi ne no kā nebaidījās un nevēroja apkārtni.

Saškovs un viņa pavadoņi nomierinājās.

- Šurp brauc daudz operu un okšķeru, - Šaškovs sacīja. - Viņi te veic ekspertīzes.

- Es labprāt ieliktu kaut ko māgā, - Šova paziņoja. - Varbūt te kaut kur ir bufete?

- Klusu! - apslāpēti uzsauca Cibiss un pieliecās. - Slēpieties!

Aizmugurē parādījās melns mersedess, un Saškovs uzreiz pazina nelaimīgo autiņu.

- Opā! Tie taču ir tie paši, vakarējie.

Arī viņš pieliecās un izvilka pistoli.

Mersedess pabrauca garām, taču pa klīnikas vārtiem iekšā nebrauca, apstājās nedaudz atstatu. Tagad pie stūres sēdēja Rohlanovs, viņam līdzās - Gepards, aizmugures sēdeklī ap savu čemodāniņu ķimerējās Alī.

- Ir signāls! - viņš pēkšņi paziņoja.

Ierīce «garā auss» uztvēra radiomikrofona signālu divsimt metru attālumā, tātad viņi bija pareizi noteikuši Kar-danova atrašanās vietu.

- Nu, nu, padod man!

Gepards iestiprināja austiņu un uz dažām minūtēm apklusa. Pavadoņi saspringti gaidīja.

- Viņš patiešām ir pie ārsta! - Gepards atviegloti noteica. - Viņam raksta receptes. Tātad viņš ir tīrs. Katram gadījumam vēl drusciņ paklausīsimies. Se, Alī!

Viņš atdeva atpakaļ austiņas.

- Ja būs kaut kas interesants, pateiksi!

Makss nesteidzīgi kāpa lejup pa trepēm. Pirmā stāva vestibilā apdilušā krēslā sēdēja labi ģērbusies meitene. Pamanījusi viņu, tā piecēlās. Kaut kas viņas augumā šķita no sendienām pazīstams. Dzīsliņa deniņos labajā pusē iepulsējās. Nu re, atkal sākas!

Viņš paspēra vēl dažus soļus, un meitene vaļējiem matiem, jakā ar kažokādas apkakli un melnos augstpapēžu pus-zābaciņos nāca viņam pretī. Viņas acis bija pievērstas Maksa sejai. Kardanova sirds it kā atrāvās un krita lejup kaut kur diafragmas apvidū, izmisīgi raidīdama briesmu signālus, paātrināti dauzoties. Maša! Tā bija viņa. Kardanovs apstājās, papurināja galvu, atvairīdams parādību, taču nekas nemainījās.

Maša tuvojās, viņa bija tādā kā transā - sakodīta lūpa, ieplestas acis. Tas nebija vis pagātnes rēgs, bet gluži reāla sieviete.

- Maks! Sveiks, Maks!

Meitene pieskrēja klāt, metās viņam ap kaklu, kutinādama seju ar garajiem matiem, no kuriem nāca tikko jaušams dārgu smaržu aromāts.

- Kur gan tu tik ilgi biji?! Tu mani esi pavisam aizmirsis!

Meitene ne reizi vien domās tika izmēģinājusi šo tikšanos. Vispirms lidmašīnā, tad pēc sarunas ar Ņižegorodcevu un jau visos sīkumos pēdējo divdesmit minūšu laikā, pēc tam kad ārste Belova brīdināja viņu, ka Kardanovs atrodas šeit. Un tomēr šajā brīdī viņa uztraucās ne pa jokam, tā ka neko pat nenācās tēlot. Nervozs drudzis pa īstam kratīja viņas ķermeni.

- Tā esmu es, Maks! Tā esmu es! Es mīlu tevi un pa šiem gadiem esmu tevi visur izmeklējusies!

Kardanova samocītajā apziņā mainījās izkaisītu atmiņu kadri - Rinats Šalibovs, apšaude Antibā, nogalinātais Specs. Paralēli tinās cita atmiņu lente - Mašas seja, Mašas augums, Mašas dzīvoklis. Un tramīgums, kaut kādas bailes, par kurām nebija skaidrs, uz ko tās attiecās - vai uz apšaudi vai Māšu. Ar Māšu tam it kā nebūtu vajadzējis saistīties. Jaungads, apelsīni, skaista, salā sasārtusi nepazīstamas meitenes seja, kura nāca pie viņa laimes pilnos sapņos. Un atkal parādījās pulsējošās sāpes.

- Maša... - Vienu roku Makss iegremdēja zīdainajos matos, ar otru sāka masēt deniņus. - Ko... Ko tu te dari? Kāpēc? Kādā veidā?...

Ar Māšu saistījās kaut kas nelāgs, tikai viņš nespēja atcerēties - kas tieši. Un vai tiešām ar Māšu? Viņai nevarēja būt nekā kopēja ar ļaunumu, nodevību, sāpēm. Taču galva sāp! Tā ir sagadīšanās.

Viņu rokas, dzīvodamas kaut kādu savu īpašu dzīvi, savijās, un Kardanovs sajuta, cik auksti bija Marijas pirksti. Viņam gribējās pielikt tos pie lūpām un sasildīt ar savu elpu, bet viņš apspieda šo vēlēšanos. Maksa apjukušais skatiens bija pievērsts Mašas acu bezdibenīgajām dzīlēm. Viņš itin kā bija iegrimis un izšķīdis tajās.

- Maks! - Viņa samirkšķināja garās skropstas. - Es nemelošu tev, lai gan sākumā gribēju izlikties, ka mūsu tikšanās ir nejauša. Bet nē. Tā nav. Es meklēju tevi, Maks.

Ikviens vīrietis kūst, ja sieviete negrib viņu mānīt. Patiesums ir visdārgākā manta, daudz dārgāka par pašu sievietes miesu.

Makss apskāva meiteni abām rokām, piespieda sev klāt un ar visu ķermeni sajuta viņas nervozās trīsas.

- Meklēji? Kāpēc? - Viņš pūlējās pacelt viņas zodu un ielūkoties sejā.

- Nezinu. - Maša vairījās pacelt galvu.

Kardanovam šķita, ka viņa grib noslēpt acīs sariesušās

asaras.

- Es ļoti skumu pēc tevis. Gribēju, lai tu atgrieztos. Ak kungs, es saprotu, cik muļķīgi un banāli tagad izklausās mani vārdi, bet man vajadzēja... Man vienkārši tev tas jāpasaka. Jāpasaka, ka tikai pēc mūsu šķiršanās es sapratu, ko tu man nozīmē. Tikai zaudējusi tevi... Es sapratu, ka mīlu tevi, Maks... Esmu muļķe. Galīga muļķe. Idiote. Un man ir kauns, Maks. Man ir liels kauns, bet...

Viņa tālāk nerunāja. Mazā galviņa ar izlaistajiem smaržīgajiem matiem vēl stiprāk piespiedās pie Kardanova krūtīm. Maša ar seju ierakās viņa krekla krokās. Viņš automātiski apsedza viņas pakausi ar plaukstu.

- Nevajag, Maša...

- Es gribu atkal būt kopā ar tevi, Maks. Gribu, lai tu atgriezies... pie manis. - Meitenes balss manāmi drebēja un satraukumā aizlūza.

Maša baidījās, ka tikai nešauj pār strīpu un Kardanovs nesajūt viņas vārdos nepatiesumu. Taču viņš visu uztvēra pavisam citādi. Maksa smadzenes it kā ieķīlējās. Izlauzies cauri biedējošajām un trulajām sāpēm pakausī, apziņā uzpeldēja tās meitenes tēls, kuru viņš sen atpakaļ bija mīlējis. Iepriekšējās Masas tēls. Tīrs, nevainīgs un nesabojāts.

Viss sliktais, kas jelkad bijis saistīts ar Māšu, pazuda nebūtībā, atdodams vietu mīlestībai un ticībai. Tā taču bija Maša, mīļotā sieviete, šķīstā daiļuma ģēnijs!

Šajā brīdī Makss nebūtu varējis izskaidrot, kas ar viņu notika. Visticamāk, uz šo jautājumu nebūtu atbildējis pat profesors Broņislavskis, kurš tik daudz un auglīgi tika darbojies ar speciālā kurjera apziņu. Cilvēka smadzenes un viss, kas ar tām saistīts, ir tik noslēpumu pilns un neaprēķināms, ka to izskaidrot nākas grūti pat tam, kurš programmē gala rezultātu.

- Maša, Mašeņka!

Makss vēl ciešāk apskāva meiteni, kā dzīvinošu skābekli pilnu krūti ieelpodams viņas matu smaržu. Reiba galva, un viņš juta, ka stingrais pamats zem kājām sāk zust. To sajuta arī meitene. Viņa saprata, ka mērķis ir sasniegts.

- Kas tev kaiš? - Viņa mazliet atrāvās un ielūkojās viņam acīs. Pār Maksa vaigiem ritēja visīstākās asaras. - Vai tev ir slikti? Tu esi slims?

- Nē. - Viņš drudžaini norija siekalas un saņēmies atgainīja viņu pārņēmušo skurbumu. - Viss kārtībā, dārgā. Nedaudz sāp galva, taču tas ir nieks. Zini... Es arī ilgojos pēc tevis.

- Patiešām?

Šoreiz viņai nevajadzēja tēlot. Maša tiešām bija pārsteigta par šādu rezultātu.

- Jā, es visu laiku atcerējos tevi. Tos mirkļus, ko mēs pavadījām kopā. - Makss nolaizīja apkaltušās lūpas.

Septiņi gadi izkrita no viņa apziņas. Aiz miglainā saprāta horizonta nozuda Annas un mazā Toma tēls. Izdzisa miglas dūmakā ietinusies Londona. Maša atkal bija kopā ar viņu. Mīloša un mīlama. Bet viss pārējais... Visam pārējam vairs nebija nozīmes. Muskuļi nezin kāpēc kļuva nespēcīgi, un šķita, it kā tie būtu no vates.

- Man prieks to dzirdēt. - Maša turēja viņu aiz rokas. - Es taču tik ilgu laiku veltīju tam, lai tevi atrastu, Maks. Un nu izrādās, ka neesmu pūlējusies velti. Es baidījos, Maks. Baidījos, ka tu mani atstumsi, negribēsi vairs redzēt.

- Ko tu runā? - Kardanovs vārgi pasmaidīja. Sievietes seja aizpeldēja sānis, tās attēls izplūda. - Vai gan es spētu tevi aizmirst? - Viņš ar brīvo roku novilka pār pieri, notraukdams izspiedušās sviedru lāsītes. - Es tiešām nejūtos vesels. Labāk būs, ja mēs brauksim mājās.

- Mājās?!

- Jā, mājās.

Viņš paspēra soli sānis, bet zaudēja līdzsvaru un sāka svērties uz kreiso pusi. Masa pūlējās viņu noturēt, taču veltīgi. Zaudēdams samaņu, Kardanovs nokrita uz padilušā paklāja. Viņa pirksti izslīdēja no Masas plaukstas.

Viņa klusi iekliedzās un tramīgi palūkojās visapkārt. Slimnīcas vestibilā neviena cita nebija. Un arī visā pasaulē nebija neviena, kas būtu spējis palīdzēt. Masa noslīga ceļos līdzās nekustīgi gulošajam ķermenim.

- Palīdziet! Palīdziet jel kāds! Cilvēkam ir slikti!

Tagad viņa vairs netēloja, viņa patiesi bija apjukusi.

- Cilvēks mirst! - piešķirot balsij vēl lielāku dramatismu, meitene izmisīgi iesaucās.

Tajā brīdī vestibilā stingrā solī ienāca trīs vīri un, novērtējuši situāciju, ātri iesaistījās notiekošajā. Fokins satvēra Maksa galvu, pacēla to un uzspieda kaut kādiem punktiem aiz ausīm.

- Nabadziņš, viņam vienmēr ir bijušas problēmas ar galvu. - Viņš uzspieda arī kādam punktam virs deguna.

- Tūdaļ es kādu atvedīšu! - Kļevecs metās uz gaiteņa pusi.

Bet Hodakovs aši salūkoja telefonu un kārtējo reizi nospieda Lapsas numuru.

- Nāciet ātri lejā, Zoja Vasiļjevna, jūsu pacientam kļuvis slikti, - viņš aprauti sacīja.

Taču Makss Kardanovs jau sakustējās un atvēra acis.

- Sareiba galva, gan pāries, - viņš teica pārbiedētajai Ma-šai un neizpratnē uzlūkoja Fokinu. - Tas tiešām esi tu? Kā tu te gadījies?

Tad viņš pavērsa skatienu uz Hodakovu.

- Nē, man tikai rādās.

Kardanovs apsēdās un izberzēja acis. Pa to laiku Kļevecs bija atvedis medmāsu ar šļirci.

- Skat, viņš pats ir atguvies! - atvaļinātais milicis brīnījās.

Bet Makss tagad jau uzlūkoja viņu, tad pievērsa apstulbušo skatienu pārējiem. No klātesošajiem viņš nepazina vienīgi medmāsu.

- Jūs no debesīm nokritāt, vai? No kurienes? Kā jūs te gadījāties?

No šļirces viņš atteicās.

- Man jau ir labāk. Viss ir pāri.

Fokins, paņēmis zem elkoņa, paveda Māšu sānis.

- Mūs Stahovskis atsūtīja jums pakaļ, - viņš paziņoja, pieklusinādams balsi.

- Andrejs?

- Manuprāt, Maskavā ir tikai viens Stahovskis. Viņš ir norūpējies jūsu pazušanas dēļ. Kā jūs te nokļuvāt?

Fokins iesprauda mutē cigareti, taču nesteidzās aizsmēķēt, saspieda filtru zobos un nedaudz pagrieza galvu uz kreiso pusi. Tagad Maša varēja vērot viņa vīrišķīgo, kā granītā kalto profilu.

- Mani sūtīja tas... Kaimačenko, - meitene atbildēja. - Viņi mani iebiedēja.

Par atalgojumu naudas izteiksmē viņa nolēma neko neteikt.

- Nekas, mēs jūs nogādāsim Maskavā, viss būs kārtībā.

Piesteidzās Zoja Vasiļjevna, profesionāli iztaujāja, kas noticis.

-Jā, no šokējošiem iespaidiem jums nāktos izvairīties, -viņa sacīja. - Tā ir mana vaina, vajadzēja jūs sagatavot pirms tikšanās.

Lapsas drudžaini spīdošās acis sastapās ar Ciedra kvēlo skatienu, un viņu starpā notika kaut kas līdzīgs elektriskajai izlādei. Jaunība atkārtojās.

- Kolīdz atbrīvošos, piezvanīšu, - Ciedrs klusi noteica.

Lapsa pamāja.

Pēc dažām minūtēm Hodakovs, Fokins un Kļevecs izgāja uz ielas. Kopā ar viņiem - arī Kardanovs un Maša Smu-ļeva. Gandrīz visi bija izpildījuši savus uzdevumus. Maša bija atradusi Maksu, Fokins un Kļevecs bija atraduši Masu, Hodakovs bija palīdzējis viņiem to izdarīt. Tiesa, pats Makss nezināja, kas viņam uzdots un vai viņš to ir izpildījis. Lai gan, pārmijis dažus teikumus ar Vampīru rentgena kabinetā, viņš varēja uzskatīt, ka arī ir attaisnojis uz viņu liktās cerības. Vismaz daļēji.

Visi bija satraukti, tāpēc nevienu no viņiem neinteresēja ārpilsētas krāšņā dabas ainava, kurai patiess rudens mīļotājs varētu veltīt veselu poēmu. Zeltainie un tumšsarkanie koki, pie horizonta kopā saplūstošā zeme un debess kupols, bezgalīgie plašie lauki šosejas kreisajā pusē un galvenais -smarža. Svaiguma un dabas atjaunotnes aromāts.

Uz mirkli viņi rindā apstājās kāpnēs, itin kā grasītos fotografēties. Un viņus labi varēja apskatīt.

Šaškovs kondorā strauji nolaida binokli.

- Pie velna! - izpūzdams elpu, izsaucās Dmitrijs, neatraudams skatienu no okulāriem. - Kā tas te gadījies?

- Kuramējais? - izbrīnīti pajautāja Šova. - Kardanovs?

- Kardanovs - skaidrs, kā! - saērcināti noburkšķēja Saš-kovs. - Bet tas, labajā pusē, ir Fokins.

- Tas pats? Kurš tik tikko neaizsūtīja pie tēviem Pjotru Georgijeviču?

-Jā.

Kondorā iestājās klusums. Visi trīs zināja, kāds lēmums bija pieņemts par Fokinu. Tāds pats kā par Kardanovu. Un, tā kā abi vaininieki bija sagadījušies vienkopus, vajadzēja izmantot izdevīgo gadījumu.

- Viņi ir pamatīgi bifeļi, gan viens, gan otrs, kas viņam līdzi, - nevienu neuzrunādams, sacīja Cibiss. - Un droši vien arī izveicīgi, kantorī citādus netur.

- Un vai tad Kardanovs ir sliktāks? - apjautājās Šova. - Arī viņš daudzus ir pataisījis aukstus. Bet es vairs nevaru izturēt, kāja notirpusi, nevar ne uzmīt.

- Viņu ir pārāk daudz. Četri veseli pret trim ievainotiem! Kāpēc mums neatsūtīja papildspēkus? - Čibiss bija sašutis.

Šaškovs klusēja. Galīgais lēmums bija jāpieņem viņam. Taču izrādīt aktivitāti nevienam negribējās, arī viņam ne.

- Ko tad mēs darīsim? - bažīgi ieprasījās Cibiss.

- Pagaidām neko. Pavērosim.

Četri vīrieši un sieviete nokāpa pa trepēm zemē.

- Cik brīnišķīgs gaiss! - Makss dziļi vilka elpu un nevarēja vien beigt.

- Tu brauksi kopā ar mani uz Maskavu, Maksīt? - maigi jautāja Maša.

- Protams, dārgā.

Kaimačenko bija taisnība. Tas, ko nevarēja panākt «Konsorcija» kaujas brigādes, izrādījās pa spēkam trauslai sievietei. Kardanovs saudzīgi paņēma viņu zem rokas, piespieda tās elkonīti sev klāt.

Viņa pavadoņi bija prozaiskāk noskaņoti.

- Paskat, kas tie par vāģiem? - Fokins piebakstīja Kļeve-cam, rādīdams uz patālāk novietoto kondoru un mersedesu. Aiz tonētajiem stikliem varēja samanīt vīriešu siluetus.

- Velns viņu zina! - Uzrunātais paraustīja plecus. - Kas mums par daļu? Neviens nezina, ka esam atbraukuši.

Viņu balsis uztvēra mikrofons zem Maksa atloka, un tās nonāca austiņās, kuras turēja mersedesā sēdošais Alī.

- Mēs tikām pamanīti, - viņš ziņoja. - Taču nekādas aizdomas neizraisījām.

- Izskatās, ka viss ir štokos, - Gepards zināmā nepatikā atzina. - Puisim tiešām kaut kas nav kārtībā ar galvu. Tā nevar notēlot.

- Kam viņš mums ar savām problēmām vajadzīgs? - Zaur-beks Rohlanovs painteresējās. Viņam neciešami gribējās ēst.

- Tāpēc, ka viņš ir profesionālis! - Gepards pacēla balsi. Viņam nepatika, ka viņa lēmumi tiek apspriesti. - Viņš neblenž uz skuķiem, nelūr riņķī un nemitīgi nedomā par rīšanu!

Zaurbeks sāka neapmierināti šņākāt.

- Turklāt viņš mums būs vajadzīgs dažas dienas. Tālāk lai pats tiek galā ar savām problēmām. Vai arī...

- Labāk «vai arī», - Zaurbeks iesprauda.

- Es pats zinu, kas ir labāk, - komandieris viņu pārtrauca.

Alī delikāti klusēja. Jaunākajiem jāizturas pieticīgi un savaldīgi, viņiem nav tiesību iejaukties, kad runā vecākie.

Četri vīrieši un sieviete iespiedās ne sevišķi plašajā folks-vāgenā, Hodakovs tūdaļ sāka braukt.

Fokins sadabūja nelielu taisnstūra veida priekšmetu melnā krāsā un nospieda tā sānos podziņu. Uz korpusa iedegās zaļa lampiņa un tūlīt pat trauksmaini sāka mirkšķināt.

- Kas tas ir? - Maša jautāja.

Kļevecam vai Hodakovam neko nevajadzēja paskaidrot, viņi tāpat zināja, kas tas ir. Portatīvais detektors, lai atklātu slēptas noklausīšanās iekārtas. Un tas šādu iekārtu bija atradis. Atlika vien noskaidrot precīzu tās atrašanās vietu.

Fokins novilka ar detektoru gar Maksa augumu. Kad melnais taisnstūris tuvojās mēteļa apkaklei, aparāts tikko dzirdami iepīkstējās un zaļo uguntiņu sānos acumirklī nomainīja sarkana. Fokins piespieda pirkstu pie lūpām un uzmeta brīdinošu skatienu līdzbraucējiem. Viņa biedri saprotoši pamāja, un pat Maša aptvēra, kas no viņas tiek prasīts.

- Esmu tik priecīga, ka satiku Maksu! - viņa jautri čaloja. - Mēs tik ilgus gadus neesam redzējušies, un viss tikai tā muļķīgā strīda dēļ.

- Tev nopietni jāpadomā par savu veselību, Maks, - Fokins teica. - Atceros, ka tev jau agrāk bija atmiņas traucējumi, un neizskatās, ka tie būtu gājuši mazumā.

Viņa resnie pirksti palīda zem Kardanova mēteļa apkakles, lūkodami sataustīt radiomikrofonu. Bet Makss papurināja galvu un atbīdīja viņa roku. Tikai arī pielika pirkstu pie lūpām.

- Ar laiku visas vainas saasinās, - basā piebalsoja Kļe-vecs. - Sājā sakarībā ir laba anekdote.

Folksvāgens smagi traucās uz Tihodonskas pusi, pasažieri pļāpāja visādas blēņas. Nedaudz iepakaļ tam līdzi turējās melnais mersedess. Salonā valdīja klusums. Alī klausījās blēņās, ko runāja folksvāgenā. Simt metru aiz viņiem brauca kondors, kura pasažieru vidū bija manāms apjukums.

Mersedess pilnīgi bija izmainījis spēku samēru.

- Tur ir vēl trīs! - Šova sašuta. - Viņi šo piesedz tāpat kā vakar. Tas man nemaz nepatīk!

Cibiss neveikli sakustējās un ievaidējās.

- Septiņi būdīgi rīkļurāvēji pret trim ievainotiem! Viņi mūs samals miltos ar visām parpalām! Šodien mums nepavisam neveicas! Kā tu domā, Dmitrij?

- Jā, bez papildspēkiem mums viņus nepieveikt, - Šaš-kovs atzina.

- Aprobežosimies ar to, ka izsekosim, kurp viņi brauc.

Pēc pusstundas folksvāgens iebrauca Tihodonskā un apstājās pie viesnīcas «Safīrs».

- Maša jānogādā atpakaļ Maskavā, - Makss runāja pāršāvu bijušo iemīļoto tā, it kā viņa nesēdētu tepat līdzās. Viņš vairs nejuta pret viņu to siltumu un maigumu, kas viņā bija uzbangojis klīnikas pirmā stāva vestibilā. - Bet es apmetīšos šeit. Paldies par rūpēm.

Mašas acis iepletās.

- Kā tad tā? Tu solījies braukt man līdzi!

- Esmu pārdomājis.

«Idiots!» Maša sapīkusi nodomāja. «Viņš tiešām ir ķerts, ne velti viņš tā tika saukāts! Bet kāda man tur daļa. Pateikšu visu, kā ir, lai paši tiek galā.»

- Uz redzi! - Kardanovs pa kārtai paspieda roku Foki-nam un Kļevecam.

- Lai veicas!

Folksvāgens aizbrauca. Makss devās uz viesnīcas durvīm, bet, izdzirdis aiz muguras automašīnas signālu, atskatījās. No melnā mersedesa lūkojās laukā Vahits Bekmurza-jevs un sveicinot māja ar roku. Kā labākais draugs pēc ilgas prombūtnes.

- Nāc šurp, dārgais, kur tu biji pazudis?

Makss piegāja klāt un iekāpa mašīnā. Mersedess sāka braukt. Aiz muguras piesardzīgi zagās kondors.

Tihodonska, kreisais krasts, bāze «Fregate», 2004. gada 5. oktobris, 19.00.

- Es izpildīju uzdevumu. Detonators atrodas ekspertīzē Kodolfizikas institūtā, - Makss teica. - Un pēc tam nonācu slimnīcā, galva plīsa pušu, es neko neapjēdzu.

Viss, ko viņš stāstīja, bija patiesība. Atskaitot vienu faktu. Sarunu ar Ņižegorodcevu rentgena kabinetā. Makss bija izģērbies, viņi runāja čukstus, taču, pat ja nebijis šīs piesardzības, mazjaudīgā «blakts» visviens nespētu pārraidīt informāciju savam pavēlniekam.

- Ārsti izrakstīja man šādas tādas zāles, kļuva labāk. Un vai zini, ko es tur satiku? Savu bijušo līgavu, kuru nebiju redzējis gandrīz septiņus gadus. Netici nu vēl nejaušībām!

- Nejaušības dara mani uzmanīgu, - Gepards noteica. - Bet visu, ko tu man stāsti, es tāpat zinu.

Viņš piegāja pie mēteļa, kas karājās uz pakaramā, un demonstratīvi izņēma no atloka apakšas radiomikrofonu.

- Es allaž nodrošinos, tu taču zini.

Zem Geparda melnās ādas jakas bija samanāma viegla bruņuveste, uz galda gulēja apgriezts AKMC-74U un divas granātas.

Arī viņa rokaspuiši bija apbruņojušies līdz zobiem. Roh-lanovs, piemeties stūrī uz augstas taburetes, turēja uz ceļiem čehu «skorpionu» - teroristu iecienītu ieroci. Arī viņam mugurā bija ložu necaurlaidīga veste un kājās armijas zā-baķi, no labā stulma rēgojās dunča spals. Viņš kā allaž gremoja, šajā reizē - gumiju. Ārā gaidošais Barajevs bija līdz pašai augšai aizpogājis silto vējjaku, bet tā bija manāmi izspīlējusies, un varēja nešaubīties, ka zem tās bija paslēpts vesels arsenāls. Kardanova intuīcija teica, ka šis tips no visas kompānijas, iespējams, bija pats bīstamākais. Protams, aiz Geparda. Netālu slaistījās vēl trīs nepazīstami enerģiska izskata vīri. Bija skaidrs, ka tiek gatavota nopietna akcija.

- Tu esi sataisījies uz karu, Vahit? - Kardanovs apjautājās.

- Gandrīz. - Bekmurzajeva seja bija stinga, kā akmenī cirsta.

Makss piegāja pie galda, kur bija atliekas no maltītes, uzsmērēja sev maizi ar desu un kāri nokoda kumosu.

- Rīt gribas, - viņš paskaidroja, nezin kāpēc vērsdamies pie Rohlanova, kurš uzmanīgi sekoja katrai viņa kustībai. Viņš patiešām jutās izsalcis. Turklāt, ja cilvēks ēd, tas nozīmē, ka viņš neuztraucas, tātad viņa sirdsapziņa ir tīra.

No āra ienāca Barajevs, kūpinādams cigareti, kas izplatīja asu, viegli apdullinošu aromātu. Hašišs? Viņš apstājās pie durvīm un raudzījās uz Maksu ar naidpilnu skatienu. Viņš ar aizdomām izturējās pret katru svešinieku. Kardanovs ar roku satvēra glumu marinētu sēnīti, nevērīgi iemeta to mutē. Ārēji viņš šķita gluži bezrūpīgs, bet domas viņa galvā jau trauksmaini rosījās. Vai tiešām viņi būtu nolēmuši to likvidēt? Kāpēc gan? Kur bija kļūda?

- Tagad mēs dosimies pakaļ detonatoram, - Gepards ikdienišķā tonī paziņoja. - Un tu brauksi mums līdzi.

Makss nokoda vēl vienu kumosu sviestmaizes - nu jau ar lielu apetīti. Noticējis! Vahits bija viņam noticējis, un pašlaik tas bija galvenais.

- Vai drīkstu paēst? - Kardanovs atbildes vietā pajautāja.

- Ēd, vai man žēl.

Makss apsēdās pie galda, paņēma tīru šķīvi un piepildīja to ar lieliem, skaistiem rīsiem, uzlika gabalu vistas, divas šķēlītes skābēta gurķa, sēnes. Nolauza vēl gabalu maizes. Viņam klusēdams piebiedrojās Rohlanovs.

- Cik var ēst, Zaurbek? - Barajevs nervozi vaicāja.

- Līdz vēders pilns, - uzrunātais nesatricināmi atbildēja.

- Es kādreiz strādāju rūpnīcā līdzās Kodolfizikas institūtam, - Makss paziņoja. - Jāpārkāpj tikai pāri sētai - un tur tas ir. Toreiz teritoriju stingri apsargāja. Tagad - diez vai.

- Ko tu ar to gribi sacīt? - Gepards jautāja. Arī viņa tuvākie palīgi šķita ieinteresējušies, Rohlanovs pat pārstāja gremot.

Gurķītis apetītelīgi nokraukšķēja Kardanova zobos.

- Es varu tevi tur ievest. Apejot sardzi. Bez šaušanas un lieka trokšņa.

- Interesanti. - Gepards arī pienāca pie galda un apsēdās pretī Kardanovam. - Kā tu to visu atceries, ja tev ir problēmas ar ķirbi?

- Nezinu. Tas notiek pats no sevis. Kaut kas paliek prātā, bet kaut kas aizmirstas.

Galvenā terorista acīs parādījās interese.

- Pamēģināsim.

- Lai notiek. Tikai vēlāk. Naktī, kādos divos, trijos.

Gepards pamāja.

Paēdis Kardanovs atlaidās pret krēsla atzveltni. Nesteidzīgi pielēja glāzi ar minerālūdeni, nesteidzīgi izdzēra.

- Un iedod man ieroci, - viņš negaidot sacīja.

- Kālab? - Gepards vaicāja. - Tev mani tikai jāpavada.

- Ak tā? Nu labi. - Makss neuzstāja. Viņš nemaz nebija cerējis dabūt ieroci. Manevrs bija domāts uzmanības novēršanai.

4. nodaļa Tihodonska-Maskava

Tihodonska, 2004. gada 5. oktobris, 17 un 32 minūtes.

Tihodonskas lidostā valdīja piefrontes pilsētas atmosfēra. Iekšējā karaspēka kareivji kamuflāžā ar gumijas stekiem rokā pa pāriem patrulēja līdzās esošajā teritorijā, ieiet vajadzēja caur metāla meklēšanas rāmi, un to kontrolēja drūmi miliči. Kļevecu viņa pistoles dēļ tērpināja vismaz divdesmit minūtes, un iekšā viņš iekļuva vienīgi pēc vēršanās pie priekšniekiem. Un arī tad izšķirīgā nozīme bija nevis privātā apsardzes darbinieka licencei un atļaujai nēsāt ieroci, bet gan IeM darbinieka pensijas apliecībai.

- Neapvainojieties, kolēģi, to prasa apstākļi, - sacīja atbildīgais dežurants majora formas tērpā. - Cīņa pret terorismu, paši saprotat.

- Vai kaut viens terorists ir gājis cauri šādai procedūrai?! - Kļevecs sašutis iebilda. - Tie brīvi tiek garām.

Atbildīgais tikai noplātīja rokas.

Maša uzreiz pieskrēja pie saraksta.

- Lidmašīna ir pēc stundas, tad nu gan paveicās! - Meitene sasita plaukstas. Negaidītais piedzīvojums viņai jau bija paguvis noriebties. - Iesim uz kasi, ašāk paņemsim biļetes!

Fokins pamāja.

- Tūdaļ, es tikai piezvanīšu. Jāpiesakās taču darba devējam.

Viņš izņēma no kabatas telefonu, uzspieda numuru.

- Sveicināti, Stahovska kungs, zvana Fokins no «Gud-vina». Mēs izpildījām jūsu uzdevumu. Meitene ir kopā ar mums, viņa ir sveika un vesela. Mēs tūdaļ izlidosim uz Maskavu.

Pretēji gaidītajam, tūkstošiem kilometru attālais sarunas biedrs nepauda sevišķu prieku.

- Paldies. Tikai lai viņa brauc uz mājām un necenšas ar mani sazināties. Es pats viņai piezvanīšu. Bet jūs... - Sta-hovskis brīdi klusēja. - Būs labāk, ja jūs, puiši, pāris dienu Maskavā nerādīsities.

- Kas ir noticis?

- Radušies sarežģījumi saistībā ar «Konsorciju». Nopietni sarežģījumi. īsi sakot - karš.

- Kāds tam sakars ar mums?

- Viņi zina, ka es esmu vērsies piejums. Bet visi cilvēki, kuri ir pildījuši manus rīkojumus, patlaban jūtas ārkārtīgi neomulīgi. Atceraties zoodārzu? Nu tātad. Nogaidiet pāris dienu tur, kur esat. Domāju, tā būs labāk jums.

Stahovskis atslēdza telefonu.

- Tas tik ir numurs! - norūpējies teica Fokins un atstāstīja sarunu pāriniekam.

Kļevecs paraustīja platos plecus.

- Tad lai skuķis lido viens, bet mēs dažas dienas atvilksim elpu. Mums nav nekādas vajadzības bāzt galvu cilpā. Paēdīsim labāk vēžus, iedzersim aliņu.

Viņi nopirka Mašai biļeti. Pienākot pie reģistrācijas letes, viņus sagaidīja iznesīgs vīrietis ar tumšām brillēm. Viņš maigi noskūpstīja Māšu uz vaiga.

- Iepazīstieties, puiši, tas ir majors Ņižegorodcevs, jūsu kolēģis, - Maša iepazīstināja ar savu pavadītāju. Vīrieši paspieda cits citam roku, nosauca uzvārdus.

- Es par jums zinu, - Ņižegorodcevs sacīja. - Man piezvanīja no slimnīcas.

- Arī mēs pārjums esam dzirdējuši.

Fokins neredzēja Vampīra acis, ko sedza tumšās brilles, taču zināja, ka FDD majors uzmanīgi viņus vēro un cenšas noteikt, kas viņi patiesībā ir. Arī Kļevecs to saprata, tikai izlikās nemanām un ar vienaldzīgu sejas izteiksmi pētīja savus īsi apgrieztos nagus.

- Tad pavadīsim Masu un aprunāsimies, - Vampīrs galu galā ierosināja.

īsas atvadas, un Masa nozuda izlidošanas zālē.

Vīrieši izgāja uz ielas. Uz vakarpusi bija kļuvis jūtami vēsāks, un viņi uzslēja vējjaku apkakles.

-Jūs esat bez transporta? - Ņižegorodcevs jautāja. Šķiet, atvadīšanās no Mašas viņu bija apbēdinājusi. Krēsloja, un viņš ar savām tumšajām brillēm tiešām izskatījās pēc vampīra. Skumja vampīra.

- Bez, - Fokins atbildēja. - Mēs taču grasījāmies lidot projām.

Tiešām, Hodakovs bija atvedis viņus uz lidostu, un viņi bija atvadījušies.

- Turklāt Vasilijam Ivanovičam šovakar ir tikšanās. -Vampīrs tikko manāmi pasmaidīja.

Viņš patiesi bija labi informēts - Hodakovs tiešām bija steidzies.

- Es varu aizvest jūs līdz pilsētai. - Ņižegorodcevs norādīja uz pelēko volgu. Šodien viņš pats bija pie stūres.

Detektīvi ietrausās pakaļējā sēdeklī, un atsperes ieliecās no viņu būdīgo augumu svara. Mašīna sāka kustēties.

- Mēs jūsu paziņu Kardanovu izmantojam ļoti svarīgā operācijā, - Ņižegorodcevs iesāka bez jebkāda ievada. - Viņu pazīstu vienīgi es. Un jūs arī. Jo jūs ar viņu kādreiz esat kopā strādājuši.

«Kruķi un komitejnieki» saskatījās. Majors bija ievācis par viņiem pilnu informāciju.

- Esmu saņēmis vadības sankciju jūsu piesaistīšanai par sakarniekiem, - Ņižegorodcevs turpināja. - Protams, ja jūs piekrītat.

Detektīvi vēlreiz saskatījās. Savādi, viņi nebija aktīvi tās struktūras darbinieki, kuru pārstāvēja Vampīrs. Bet Kļevecs vispār nekad netika strādājis FDD. Parasti nepiederošus Kantora operācijās neiesaistīja.

- Atklāti sakot, mēs grasījāmies atpūsties un iedzert aliņu, - Kļevecs atbildēja.

- Es savu laiku jau esmu nostrādājis, paldies, - vienlaikus ar viņu ierunājās Fokins. Ņižegorodcevs paraustīja plecus.

- Agrāk veterāni nekad neatteicās sadarboties. Tiesa, tagad ir citi laiki. Neko darīt, tā ir jūsu izvēle. Kaut gan tam, ko mēs cenšamies novērst, būtu jānotiek tieši Maskavā. Kur atrodas jūsu mājas un dzīvo jūsu tuvinieki.

Taču pasažieri nereaģēja pat uz tik nopietniem argumentiem. Viņi bija atbildīgi, daudz pieredzējuši cilvēki, un notvert viņu emociju izpausmes nebija iespējams.

Tihodonska, 2004. gada 5. oktobris, 20 un 41 minūte.

- Viņš atrodas kreisajā krastā. Bāze «Fregate». Tur ir kādi divdesmit čečeni, droši vien bruņoti. - Patlaban Mo-tašovs bija ģērbies melnā ādas jakā un piegulošos džinsos. Rokas sabāztas dziļi kabatās, vaigus klāja divas dienas neskūtas bārdas rugāji, vaļīgs runas veids - viņš vairāk izskatījās pēc bandīta, nevis pazīstamas Tihodonskas bankas drošības dienesta priekšnieka. Lai gan šo laiku iezīme ir tā, ka ikviens var līdzināties jebkam un ļoti grūti atšķirt, kurš ir komersants, kurš politiķis un kurš - bandīts. Turklāt viņi vēl maina nokrāsu kā hameleoni dažādās vidēs - komersanti uzvedas kā bandīti vai par tādiem izliekas, bet tie savukārt maskējas par komersantiem. Parastam Krievijas pilsonim bez īpašas sagatavošanās ļoti grūti nākas orientēties šajā mimikrijā, tāpēc viņš baidās no visiem. Vienu gan var noprast visai ātri - kurš ir gudrs un kurš - muļķis. Taču patlaban tas nav sevišķi svarīgi un nevienu pārlieku neinteresē.

- Kāda velna pēc mums šitie prieki? - caur zobiem izgrūda kalsnējs puisis apaļu seju un noskūtu galvu, visnotaļ atbilstošs savai iesaukai - Vāle. - Vai mums savu kreņķu trūkst, ka nu jākaro ar čečeniem?

Motašovs saviebās.

- Vai tevi kāds sūta karot? Tu neapjēdz, ko es saku? Kredītus ņemt vai piķi taisīt - tur tev uzreiz ir klāra bilde, bet tagad gribi tēlot antiņu?

DD priekšnieka balsī varēja saklausīt draudīgas notis, tāpēc Vāle mainīja uzņemto toni.

- Labs ir, stūrē tālāk, es klausos.

- Uzdevums ir šāds - nogaidīt, līdz šis dodas uz pilsētu. Visi divdesmit vīri līdzi nevilksies - viens, augstākais, divi. Tad jūs viņu tīri un glīti saņemsit ciet.

Kailā kalna tumšo ieliņu stūrī kopā sabraukušo trīs automašīnu un apkārt stāvošo cilvēku izskats atgādināja bandītu saietu. Aiz Motašova muguras melnējošā vecā kapsēta tēlaini ilustrēja sarunas priekšmetu. Pēc būtības tas arī bija bandītu saiets. Lai gan tikai viens automobilis - milzīgs, melns džips čeroki - piederēja īstam bandītam, kurš netēloja komersantu vai veiksmīgu biznesmeni. Bandītu ar imidžu, kā to mūsdienu valodā dēvēja. Vāles ietekmes sfēra patlaban bija upju ostas, un pēc tam, kad nogalinātā Tahira grupējums pa pusei bija pajucis un novājināts, viņš skaitījās viena no nopietnākajām autoritātēm pilsētā.

- Kurš mums viņu parādīs? - Vāle vaicāja. Divi viņa biedri sarunā neiesaistījās, tomēr klausījās uzmanīgi.

- Šie! - Motašovs norādīja uz kondoru, aiz kura atvērtā loga nervozi smēķēja Šaškovs, sargādams uguntiņu no vēja ar kausa formā saliektu plaukstu. Aizmugurē drūmi sēdēja Šova un Cibiss.

Šaškovs nejutās slikti, tomēr noskaņojums bija draņķīgs. Papildspēki no Maskavas tā arī nebija ieradušies. Kad viņš piezvanīja Kaimačenko, tas saērcināts bija kliedzis, ka viņiem notiek karš, uz puišiem ticis šauts, Volodja nogalināts, Serafims ievainots un viņam jāiztiek ar saviem spēkiem. Bet viņa spēki ir zināmi - trīs kropļi ar iedragātu pašapziņu. Nācās runāt ar Timohinu tādā pašā tonī, kādā Motašovs nule bija runājis ar bandītu. Tas bija universāls tonis, un to saprata visi. Pēc tam ledus sakustējās.

- Nu labi! - Vāle ar plaukstu uzsita pa sava džipa pārsegu. - Kurš brauks kopā ar mani?

- Šova, brauc tu! - Saškovs pavēlēja.

- Kāpēc tieši es? - neapmierināti pavaicāja padotais, tomēr pūzdams un elsdams izlīda no kondora un ietrausās džipā.

Visi vajadzīgie jautājumi bija pārspriesti, un saskriešanās beidzās. Bandītu džips strauji sakustējās un pazuda naktī.

Motašovs atviegloti nopūtās un saberzēja delnas, it kā gribēdams notīrīt pēc bandīta rokas spiediena. Viņš bija kļuvis manāmi jautrāks. Izvilcis no azotes plakanu martela blašķīti, viņš noskrūvēja vāciņu un ņēmās kāri dzert tieši no pudeles. Tad notīrīja kakliņu un pasniedza stikla blašķīti Saškovam. Arī viņš iedzēra pāris malku, lai atbrīvotos no stresa. Sargi dzēra kokakolu. Viņiem tāpat aiz sasprindzinājuma rīkles bija gluži izkaltušas. Motašovs nevērīgi aizsvieda neizdzerto pudeli, sargi pavadīja to kāriem skatieniem un aizmeta arī savējās.

- Brauksim paēst pusdienas, - viņš lika priekšā Saškovam. - Atlaidīsim savus āmurgalvas un pasēdēsim divatā. Ar mieru?

Tas pamāja un pārsēdās viņa BMW. Cibiss neapmierināti noraudzījās viņam pakaļ, viņš bija cerējis, ka to aicinās līdzi.

Kopā ar Motašovu atbraukušie sargi sakāpa kondorā, mašīnas sinhroni apgriezās un atstāja Kailā kalna graustu rajonu. Nožēlojamo būdeļu iemītnieki bailīgi līda laukā no paslēptuvēm, izbrīnīti, ka nebija ne šaušanas, ne līķu. Parasti smalki autiņi te neiegriezās vis, lai atstātu neiztukšotas kolas un dārgu konjaku pudeles.

- Laid uz «Iebraucamo vietu», Savēlij! - Motašovs izrīkoja šoferi.

Viņi ar viesi bija izgāzušies pakaļējā sēdeklī. Mašīnā bija silti un mājīgi, aukstais rudens vējš un problēmas kaut vai uz laiku palika aiz lakotajām durvīm.

- Labi vēl, ka viss tā beidzās, - nopūzdamies sacīja Motašovs. - Tikpat labi viņi varēja mūs apšaut!

- Kā tā? Viņi taču ir iebaroti!

- Baro vilku, cik gribi... - DD priekšnieks atmeta ar roku. - Viņiem smadzenes citādi iekārtotas. Viņi ne par ko nedomā. Ja būs sadomājuši šaut, tad arī šaus! Ka visapkārt liecinieku cik uziet, ka ir pazīti, ka atriebsies - viss šiem pie vienas vietas! Tas būs vēlāk, tātad šķiet nereāli!

Šaškovs pasmīnēja.

- Dažām tautām šī īpašība tiek uzlūkota kā tikums. Ir pat sakāmvārds: «Ja domāsi par sekām, nekad nekļūsi par varoni!»

- To varoņu tagadiņ saradies ka biezs. Bez ieroča no mājas iziet nevar.

- Tev labi - vismaz ir ierocis.

- Vēl nav zināms, vai tas ir labi vai slikti. Tikai pirmatnējam cilvēkam visur bija jāstaigā ar rungu.

- Esi gan tu filozofs!

Sarunādamies viņi nemanot bija aizbraukuši līdz restorānam, kas bija iekārtots stilizētas senatnīgas iebraucamās vietas veidā, kā to stādījās priekšā provinces arhitekts. Baļķu guļbūve, kupols kā kņazu mītnei, aka. Te labi gatavoja uz uguns ceptu gaļu.

Plašajā un samērā vēsajā zālē nebija daudz cilvēku. Saš-kovs sabozās.

- Nemaz negribas ģērbties nost.

- Tūlīt paēdīsim, iedzersim, un uzreiz kļūs karsti.

Motašovs sev pasūtīja hanu šašliku - jēra sirdi, aknas, nieres un sēkliniekus. Saškovu tāda eksotika nevilināja, viņš paņēma žāvētu cūkas krūtiņu. Dzert nolēma degvīnu.

Kamēr gaidīja pasūtīto, Saškovs palūkojās visapkārt. Patālāk pie loga sēdēja kāds pāris, kas ar kaut ko saistīja viņa uzmanību. Vīrietis un sieviete tā ap piecdesmit, bet skatījās viens otrā kā iemīlējušies jaunieši. Taču ne tikai tas izraisīja interesi. Vīrietis, kaut arī sēdēja puspagriezienā, šķita tāds kā pazīstams.

- Skat, kur mans kolēģis, - pēkšņi ieteicās Motašovs. - Pasēdi brītiņu, iešu apsveicināšos.

Viņš devās klāt neparastajam pārim, vīrietis piecēlās, viņi draudzīgi paspieda viens otram roku. Tajā brīdī Šaškovs atskārta, kur bija viņu redzējis. Kuzjajevkā kopā ar Fokinu un Kardanovu!

- Kas viņš ir? - Saškovs vaicāja, kad galdabiedrs atgriezās.

- Tas ir Vasja Hodakovs. Viņš pie mums pārzina ekonomisko drošību. Kas tad ir?

- Nē, nekas.

Jauniņa viesmīle atnesa maizi, degvīnu un aromātiskus ceptus dārzeņus kaukāziešu gaumē. Smaidot pielēja glāzītes un novēlēja labu ēstgribu. Saškovs sēdēja nekustīgi.

- Hodakovs šodien bija kopā ar tiem, kurus mēs meklējam. Ar Kardanovu un Fokinu. Tādas tās lietas.

Motašovs sastinga ar glāzi pie lūpām.

- Kas tad ir? Ar to tipu viss ir skaidrs.

- Jāatrod otrs. Pajautā viņam, kur ir Fokins.

- Tūlīt.

Viņš iedzēra, uzkoda dārzeņus, noslaucīja muti un vēlreiz devās pie Hodakova. Pēc dažām minūtēm atgriezās.

- Viņi ar draugu šodien bija gatavojušies lidot prom, bet pārdomājuši. Nesen piezvanījuši viņam un teikušies padzīvot Tihodonskā pāris dienu. Apmetušies viesnīcā «Karavela».

- Kur tas ir?

- Tepat kreisajā krastā. Netālu. Ēd, iedzer.

Saškovs knibināja pēc ugunskura smaržojošos dārzeņus. Ēstgriba bija pārgājusi.

- Vai tas Hodakovs neko nenojauta? Nenoprata, kāpēc tu iztaujā?

- Nē. Mēs taču esam kolēģi. Informācijas apmaiņa ir gluži parasta lieta.

Saškovs nolika dakšiņu.

- Piezvani tiem savējiem. Jāizlemj arī par Fokinu.

Motašovs papurināja galvu.

- Viņi nav mani padotie. Otru reizi dienā es nevaru pie viņiem vērsties. Es vispār cenšos turēties no viņiem pa gabalu, bīstami. Es jau tev teicu.

- Tad brauksim abi, - Saškovs sacīja, vienā paņēmienā saliedams mutē glāzītes saturu.

Galdabiedrs vēlreiz papurināja galvu.

- Es tādās lietās neielaižos. Tieciet galā paši saviem spēkiem.

Saškovs nolika glāzi tik sparīgi, ka tā salūza uz pusēm.

- Neko darīt, nāksies iesaistīt Cibisovu, vairs neviena nav. Kad atgriezīšos, darīšu zināmu, kā jūs mums te palīdzējāt.

Motašovs noplātīja rokas.

- Tādās lietās es nekāds palīgs neesmu.

***

Tihodonska, 2004. gada 6. oktobris, 2 un 11 minūtes.

Trīs plecīgi stāvi, tērpušies melnās drēbēs, nozuda nakts tumsā. Barajevs bija novietojis mašīnu tādā vietā, kur ielu nemaz neapgaismoja ne ceļmalas laternas, ne lielveikalu neona reklāmas. Tāda tumsa te bija valdījusi vienmēr, pat pirms divdesmit gadiem, kad radiotehnikuma audzēknis Sergejs Lapins ieradās praksē rūpnīcā «Elektroiekārta».

Kopš tiem laikiem reiz nozīmīgā, ar skaitli apzīmētā objekta teritorija bija manāmi sarukusi uz daudzo tirdzniecības punktu rēķina. Augstais žogs bija atvirzījies, izbrīvēdams vietu lielam supermārketam, un visnotaļ zaudējis savu nesatricināmo monumentalitāti. Bija nozudusi dzeloņstieple, betonu nomainījuši pārdedzināti ķieģeļi, un arī augstums samazinājies par prāvu metra tiesu.

Aiz tā pletās «Elektroiekārtas» nolaistā teritorija, par kuras īpašnieci sen vairs neinteresējās ne valsts, ne privātie uzņēmēji, kur nu vēl spiegi. Kaut kur necaurredzamajā tumsā atradās arī savulaik īpaši arsargātais Kodolfzikas institūts. Tā kādreizējā stratēģiskā nozīme arī bija ievērojami samazinājusies, ja runāja pavisam atklāti - bija tuvu nullei. Bija sarucis finansējums, atslābusi sardzes modrība un kontrole. Spiegus, kuri tīkotu iekļūt institūta teritorijā, tagad neviens netvarstīja. Spiegiem jau te arī nebija ko darīt. Tas, ar ko institūtā nodarbojās pašlaik, neizraisīja viņos nekādu interesi un nebija nekāds dižais noslēpums. Par to atklāti rakstīja laikraksti un populāri žurnāli.

Barajevs ar skatienu pavadīja trīs sabiedrotos un, tikai kad viņi bija nozuduši naktī, atlaidās pret sēdekļa atzveltni. Dārgais un prestižais «stečkins» sildīja zem līdz krūtīm vaļējās jakas un viesa viņā pašpārliecinātību. Rokā viņš turēja mobilo. Pirms došanās prom Gepards cieši jo cieši bija piekodinājis neizlaist telefonu no rokām un atsaukties precīzi pēc piektā zvana. Ko lai saka - uzdevumu par grūtu nevarēja nosaukt. Pagaidām viss ritēja normāli; lai laiks nevilktos tik gausi, viņš uzgrieza mūziku. Smagie basi ritmiski blieza ausīs. Tas Iljasu ieaijāja.

- Ei, puis, ko tu mums neļauj gulēt? - Pēc dažām minūtēm no tumsas iznira kāds stāvs.

- Ej dirst, - Iljass lakoniski atbildēja un pagrieza skaļāk.

- Ko?! - Nepazīstamais atrāva durvis. Viņš acīm redzami uzprasījās un bija pelnījis, ka viņu pārmāca.

- Tu nesaprati, vai?! - Iljass pagriezās un kāpa laukā. Taču tad salona lampiņas gaismā viņš saskatīja svešinieka acis un saprata, ka bija maldījies. Rūgti maldījies.

Auksts tērauds ieurbās viņa krūtīs, izgāja cauri sirdij un atdūrās pret mugurkaulu. Viņš vēl saprata, ka pēc tāda dūriena izdzīvot nav iespējams. Un apziņa izdzisa uz visiem laikiem.

Trīs tumšie stāvi piegāja pie žoga. Makss gāja pirmais, aiz viņa soļoja Rohlanovs, ķēdīti noslēdza Gepards. Klusumā pēkšņi atskanēja papīra čaukstoņa un šmakstināšana.

- Tu atkal rij, Zaurbek? - stingri noprasīja Gepards. - Aizej pie ārsta, tev būs ieperinājies lentenis.

- Kas tas tāds? - uzrunātais nesatricināmā mierā apjautājās, beigdams tiesāt snikeru.

- Tāda kā cērme. Milzīga cērme, kas liek tev bez mitas rīt.

- Nav nekādas cērmes, vienkārši laba ēstgriba.

Makss pacēla roku.

- Klusu! Nāciet šurp!

Starp betona plātnēm vīdēja sprauga, un visi trīs cits aiz cita iespraucās pa to institūta teritorijā. Te atradās ķieģeļu kaudze un vesels smilšu kalns, nācās negaidīto šķērsli apiet

Iebraucamie vārti palika kādus četrdesmit metrus aiz muguras. Tur bija kontrolpunkts ar diviem ārpusresora apsardzes dežurantiem. Viņi spēlēja dambreti un kārtis, skatījās televizoru, atbildēja uz telefona zvaniem un klausījās, vai neskan ugunsdrošības signalizācija. Apgaitas pa teritoriju jau sen bija atceltas.

No tumsas iznira nesen balsinātā institūta siena, un Makss apstājās. Pagrieza galvu pret sabiedrotajiem un ar žestu norādīja, ka jāvirzās uz labo pusi. Kardanovs atcerējās, ka trīs metrus pa labi bija institūta rezerves durvis. Tās atradās pagrabstāva līmenī, un uz tām veda seši laika zoba sagrauzti pakāpieni. Šīs durvis savulaik izmantoja apkopējas, santehniķi, asenizatori un citi tehniskie darbinieki, kuriem nebija nekāda sakara ar zinātnisko darbu. Tagad tās bija aiznaglotas, bet pie durvīm sabērtas drazas.

- Taisiet vaļā! - Makss čukstus norīkoja.

Zaurbeks pagājās uz priekšu Maksam garām, pārkāpa drazu kaudzei un izmakšķerēja no jakas apakšas kompaktu «fomku» - zagļu lauznīti.

Gepards stāvēja klusēdams. Nolaistajā labajā rokā viņš turēja pistoli ar klusinātāju.

Atskanēja brākšķis, čīkstoņa un tad dobjš būkšķis.

- Gatavs, - Zaurbeks tumsā nočukstēja.

Neliela dzelzs mēlīte bezpalīdzīgi karājās pie durvju koka stenderes. Kā redzams, Rohlanovs bija profesionāls kramplauzis.

Gepards salūkoja mazu, bet jaudīgu laterniņu.

- Rādi, kur jāiet! - viņš nokomandēja, un Makss pirmais devās iekšā tumšajā caurumā. Pārējie virzījās viņam pakaļ. Laternas gaisma apspīdēja ieplaisājušu betona grīdu. Pa pagrabu viņi aizgāja līdz ēkas vidum, tad Rohlanovs uzlauza vēl vienas durvis un viņi izgāja kāpņu laukumiņā.

- Jākāpj augšā! - Makss pamāja ar roku.

- Kur te taisa ekspertīzes? - Gepards bažīgi vaicāja.

- Kā lai es to zinu! Jāpameklē, - Makss atbildēja.

Viņi gāja pa pirmā stāva gaiteni, gaismas stars lēkāja pa durvju plāksnītēm.

- Re, kur ir!

Gepards iebakstīja ar pirkstu uzrakstā «Ekspertīžu nodaļa». Kardanovam šķita, ka burti ir pašķībi. Un arī pats uzraksts dīvains - parasti mēdz rakstīt «Ekspertu pētījumu nodaļa» vai kaut kā tamlīdzīgi.

Šo durvju slēdzene izrādījās sarežģītāka un drošāka, Roh-lanovam nācās gar to noķimerēties minūtes četras. Beidzot arī šis šķērslis bija pārvarēts. Viņi iegāja istabā, kuras kopējā platība bija kādi piecpadsmit metri.

Nelielā telpa bija pievilkusies ar ķīmisko reaģentu smakām. Rohlanovs riebumā sarauca degunu un iebāza kabatā roku, droši vien pēc kārtējā snikera. Taču acumirklī izrāva roku atpakaļ.

Bekmurzajevs visu laiku turējās Maksam aiz muguras. Ja notikumi ievirzītos neparedzamās sliedēs, varēja nešaubīties, kam viņš ielaistu pirmo lodi.

Gaismas stars apskrēja piekrauto istabu. Galdi ar laboratorijas aprīkojumu, kaut kādi aparāti, mikroskops, plaukti ar retortēm un instrumentiem. Beidzot gaismas plankums apstājās pie veca padomjlaiku seifa. Patiesībā tas nebija nekāds seifs, bet dzelzs skapis - tā būtu pareizi dēvēt šo priekšmetu, ikvienu dienesta telpu obligāto inventāru -no komjaunatnes rajona komitejas instruktora kabineta līdz rūpnīcas grāmatvedībai.

- Aiziet, Zaurbek! - Gepards pavēlēja.

Uzrunātais veikli izvilka no kabatām mūķīzeru komplektu un ņēmās bāzt atsperīgos vadiņus atslēgai domātajā caurumā. Pēc dažām minūtēm atskanēja klikšķis, un skanīgās, iekšā tukšās durtiņas atvērās. Jā, Rohlanovs bija profesionālis.

- Paskaties, kas tur iekšā! - Gepards teica, apgaismodams seifa tumšo rīkli. - Tikai uzmanīgi.

Rohlanovs ielūkojās iekšā, pēc tam iebāza roku.

- Ir! - viņš priecīgi iesaucās un izvilka spožu metāla priekšmetu. - Skaties, Aļik, tas ir īstais!

Metāla cilindrītis pārceļoja no rokas rokā.

- Tūlīt pārbaudīsim. - Gepards uzmeta Maksam dīvainu skatienu un noņēma no muguras nelielu somu. No tās viņš izvilka Geigera skaitītāju!

Makss saspringa.

Terorists tuvināja skaitītāju cilindram, un tūdaļ atskanēja tikšķis, kāds raksturīgs elektriskā loka izlādei.

Aparāts fiksēja paaugstinātu radioaktīvo fonu.

- Rādās, ka tiešām īstais. - Vahita bargā seja atplauka triumfējošā smaidā. Viņš vērīgi palūkojās Maksā. - Tu kārtējo reizi mani pārsteidzi.

- Laiks tīt makšķeres, - Kardanovs noteica, neielaizdamies mīklu minēšanā.

Pa to pašu ceļu viņi atstāja ēku. Tagad pa priekšu gāja Gepards. Taču viņš nevis virzījās uz jau zināmo spraugu, bet gan devās gluži pretējā virzienā.

- Kur tu ej?

- Gepardi nemēdz divreiz iet pa vienu un to pašu ceļu, -terorists noslēpumaini atbildēja un, sadabūjis mobilo, uzspieda Barajeva numuru.

Taču viņš nevarēja atsaukties tieši pēc piektā signāla. Viņš vispār nevarēja atsaukties, jo miris gulēja mersedesa pakaļējā sēdeklī un jau sāka atdzist. Priekšā gandrīz nemanāmi tumsā ar ieročiem rokā gaidīja Pitons ar pārinieku. Slēpnis bija izvietots pēc visiem likumiem. Vāle un Šova sēdēja čeroki, gaidīdami brīdi, kad vajadzēs aizcirst lamatas. Telefona melodija lika Pitonam satrūkties.

- Tev zvana, vai? - viņš apjautājās pāriniekam, bet tas papurināja galvu.

- Nē, tam aizmugurē.

- Tad neņemsim.

Nogaidījis piecus signālus, Gepards nospieda atslēgumu. Un tūdaļ pat uzspieda citu numuru. Tas bija telefonam, kas gulēja melnā mersedesa bagāžniekā, somā ar plastītu. Zvans bija savienots ķēdē ar spridzināmās iekārtas degli.

Pitons dzirdēja iezvanāmies un nobrīnījās, ka skaņa nāk no bagāžnieka puses. Neko vairāk viņš neaptvēra, jo mer-ša bagāžnieks piepūtās kā ugunīga bumba, uguns un sprādziena vilnis ielauzās kabīnē, acumirklī pārvērzdams pelnos un izmētādams tur atrodošos ķermeņus - gan dzīvos, gan mirušo. Briesmīgs troksnis pāršķēla nakts klusumu, kaimiņos esošajām mājām izbira logu stikli, automobiļa detaļas uzlidoja gaisā. Vienu riteni vēlāk atrada simt metru attālu.

Apžilbinātais un dzirdi zaudējušais Vāle ieslēdza motoru, bet tajā brīdī čeroki uzbruka kamuflāžā tērpti stāvi ar automātiem. Spēcīgas rokas izrāva Vāli un Šovu no mašīnas un nosvieda pie zemes, automātu stobri sāpīgi iespiedās pakausī, pieplacinādami sejas putekļainajam asfaltam.

- Nu, parādiet šo ģīmjus! - atskanēja valdonīga balss.

Stobri pazuda, aizturēto galvas aiz matiem uzrāva pretī

akumulatora luktura spožajam staram.

Pienākušais cilvēks uzmanīgi tajās ielūkojās. Luktura gaisma žilbināja acis, un viņš uzlika naktij neierasti tumšas brilles.

- Šos es nepazīstu, - noteica majors Ņižegorodcevs. - Mēs būsim nošāvuši greizi.

Sadabūjis mobilo, viņš uzspieda priekšnieka numuru. Tas bija gaidījis zvanu un tūdaļ paķēra klausuli.

- Matvej Fomič, operācija kļuva nekontrolējama! - Ņižegorodcevs ziņoja tādā tonī, it kā mestos ledainā ūdenī. - Viena mašīna uzsprāga, otrā saņēmām ciet divus, taču es viņus nepazīstu. To, kuri mums bija vajadzīgi, nav.

- Apsveicu, major! - Ģenerāļa Lizutina balss nekā laba nevēstīja. - Jūs spīdoši tikāt galā ar uzdevumu.

Ja viņi būtu notvēruši Bekmurzajevu, tad uzvarētājs būtu ģenerālis Lizutins. Tagad par grēkāzi bija kļuvis majors Ņižegorodcevs. Nav nekāds brīnums. Būt par uzvarētāja tēviem piesakās daudzi, bet zaudētājs allaž ir bārenis.

- Kur viņi bāzējas? - ģenerālis jautāja. - Vai noskaidrojāt pie Kardanova, kur viņiem ir bāze?

- Nē, biedri ģenerāl, - ar nožēlu atbildēja Vampīrs. - Mēs sarunājāmies tikai pāris minūtes, ilgāk tajā situācijā nebija iespējams. Turklāt vajadzēja precizēt visu par institūtu.

Pārvaldes priekšnieks neko neteica.

- Tas nozīmē, ka vajadzēs izsludināt vispārēju trauksmi, -viņš beidzot rezumēja un pārtrauca sarunu.

Ņižegorodcevam atlika rīkoties pēc apstākļiem, uz savu galvu. Bet kur tagad atrodas terorists? Un kas noticis ar Kardanovu?

Vahits droši izveda līdzgājējus pie žoga pretējā pusē, kurtam augšpusē bija liels robs, un viņi bez grūtībām pārlīda

tam pāri, nonākdami klusā ieliņā starp privātā sektora mājām. Te viņus gaidīja automobilis ar ieslēgtu motoru. Vai nu apstākļu sakritības, vai īpašu simpātiju dēļ tas arī bija melns mersedess. Pie stūres sēdēja Arsēns Huseinovs. Pēc piecpadsmit minūtēm viņi sasniedza bāzi «Fregate». Bet pēc pusstundas pilsētā sāka risināties operācija «Gredzens».

***

Vitja Šļahtins, neizskatīgs, divdesmit četrus gadus vecs puisis ar plakanu seju, it kā bērnībā kāds nelabvēlis to ar lāpstu būtu saplacinājis, un lielām, sarkanām lūpām nekad iepriekš netika strādājis par killeru. Šodien viņš bija saņēmis savu pirmo pasūtījumu.

Lai gan stāžs «Konsorcija» drošības dienestā viņam nebija ilgs - mazliet vairāk par gadu -, tik nopietns cilvēks kā Ļutins izraudzījās viņu ar nodomu. Sava dienesta laikā armijā Vitja bija karojis Čečenijā, bijis snaiperis. Un galvenais -pēc obligātā dienesta beigām bija noslēdzis līgumu un palicis virsdienestā. Viņa kontā bija četrdesmit trāpījumi. Šie apstākļi liecināja ne vien par profesionālo meistarību, bet arī par raksturu.

Un tomēr Ļutova izvēlei piemita dažas nianses. Iznīcināt ienaidnieku kaujā bija viens, bet likvidēt mierlaika apstākļos - pavisam kas cits. Daži varētu šādu faktu nosaukt par slepkavību. Un - kā mēdz sacīt Odesā - starp profesionālu snaiperi un profesionālu killeru ir divas lielas atšķirības. Taču, no otras puses, izdarot jebkuru izvēli, jārēķinās ar to, kas ir, un profesionāli killeri savus pakalpojumus avīžu sludinājumos nepiedāvā.

Protams, Kaimačenko ar saviem sakariem un kontaktiem būtu varējis izraudzīties labāku izpildītāju, bet, no otras puses, «Konsorcija» DD priekšniekam šajā lietā nebija personiskās ieinteresētības, turpretī Ļutovam bija. Tāpēc viņš saņemtās sankcijas robežās nolēma rīkoties patstāvīgi, pamatoti cerēdams uz drīzākiem panākumiem. Tādējādi Ļutovs pats izplānoja akciju pret Andreju Andrejeviču un piemeklēja savu izpildītāju.

Nekādus sagatavošanās darbus attiecībā uz potenciālo klientu Šļahtins neveica. Šādi killera darba aspekti Viktoram nebija pat pazīstami. Tiesa, vienu reizi Ļutovs bija viņu aizvedis līdz Stahovska vasarnīcai, taču toreiz likvidācijas sankcija tā arī netika saņemta.

- Te būs viņa adreses. - Ļutovs pameta pāri galdam nelielu aploksni, kas nokrita tieši Sļahtinam uz ceļiem. - Tur ir gan Maskavas dzīvoklis, gan ārpilsētas māja. Atceries, kur mēs bijām? Ceļu pats atradīsi?

Vitja pamāja.

- Tur ir arī klienta fotogrāfija. Es gribu, lai tu šo pasūtījumu izpildītu pēc iespējas drīzāk. Ja visu izdarīsi precīzi un nevainojami, vari uzskatīt, ka būsi pacēlies līdz nākamajam līmenim. Un saņemsi manu personisko atbalstu. Vai saprati?

Šļahtins pamāja. Viņš ne sevišķi labi saprata, kurš no priekšniekiem dod viņam uzdevumu, un tas viņu arī sevišķi neinteresēja. Kā ikviens mūsdienu puisis viņa vecumā bez izglītības, nopietnas specialitātes un sevišķām personiskajām īpašībām viņš sapņoja par lepnu ārpilsētas sav-rupnamu, superātru plūdlīniju automobili, satriecošām meičām lapsādas kažokos un kairinošiem celīšiem, kā arī braucieniem uz Vidusjūru - Franciju, Turciju, Spāniju. Pēc tam jau varētu padomāt par villu ārzemēs, pastāvīgu vīzu vai uzturēšanās atļauju. Piemēri bija visapkārt - deputātu, politiķu, dažnedažādu blēžu, bandītu un zagļu pašapmierinātie mūļi, kas rādīja piemēru, kā vajag dzīvot! Taču deputāti un politiķi izmantoja savus amatus, turpretī Vitja - savas iemaņas. Atšķirībā no amata - tās neviens un nekad viņam neatņems.

Šajā dzīvē vajag turēties kopā barā, par to pat ir izdomāts tosts. Pirms gada pieslējies tik varenai un perspektīvai kompānijai kā «Konsorcijs», Vitja jau domājās esam nostājies uz pirmā pakāpiena. Tagad Ļutovs, cilvēks ar autoritāti Kai-mačenko dienestā, piedāvāja pakāpties vēl vienu pakāpienu augstāk. Lai gan uzdotā detaļas snaiperis nespēja aptvert. Kad mērķis jau redzams tēmēklī, tad viss ir skaidrs un saprotams, bet kā lai līdz tam nonāk?

- Kāda ir apsardze? - Šļahtins katram gadījumam lietišķi apjautājās.

Ļutovs tikai sarauca pieri.

- Parasta. Neprofesionāla. Visādi mullas maisās pa dārzu un dzīvokli. Ap vasarnīcu staigā kaut kāds deģenerāts ar ieroci. Brīdinošas novērošanas viņiem nav. Tālās distances šāviens, lode galvā - un sveiki! Ko teiksi?

- Būs darīts, - Šļahtins cieti noteica, un Ļutovs saprata, ka nav kļūdījies savā izvēlē.

- Kad? - viņš precizēja.

- Šodien pat. Vakarā.

- Nu labi. Tad ej. Lai veicas!

Vitja pagriezās uz kreiso pusi un izgāja no priekšnieka kabineta. Viņš nemaz nejutās tik drošs, kā bija centies izrādīt. Pateikt bija viegli. Bet izdarīt... Taču atkāpties vairs nedrīkst.

Pusdesmitos vakarā, kad debesis jau bija pilnīgi satumsušas un tikai dažas vientuļas zvaigznītes cauri skrejošajiem mākoņiem vārgi apspīdēja šalkojošo birzi, Viktors devās uz dislokācijas vietu. Vecā opelītī, kura izcelsmi nespētu noteikt pat Interpols, viņš iebrauca kotedžu ciematā «Komforts». Te vēl noritēja celtniecība, tā ka ārējā nožogojuma un centralizētas apsardzes pagaidām nebija

Iebraucis mašīnu krūmos, Šļahtins paķēra no kabīnes mugursomu ar aprīkojumu, tad izņēma no bagāžnieka futrāli ar medību karabīni «saiga» - pārveidotu slaveno automātu AK. Uzmetis ieroci plecā, viņš nedzirdamiem soļiem virzījās uz Stahovska vasarnīcas pusi. Ģērbies melnā kombinezonā, galvā melnu cepurīti, ko vajadzības gadījumā varēja novilkt pāri sejai, viņš drīz vien saplūda ar šalcošo, naksnīgo mežu.

Tomēr šis bija civilizēts mežs. Vējš cēla no zemes nobirušās lapas un svieda tās uz vasarnīcu teritorijās novietoto automašīnu metāla korpusiem. Drūmi melnēja nepabeigto jaunbūvju kailie karkasi. Visās gatavajās kotedžās dega gaisma - īpašnieki ar lepnumu apdzīvoja lepnos apartamentus.

Vitja iztēlojās, kā šie turīgie ļaudis pavada laiku, - vakariņo ģimenes lokā, kopā ar draugiem vai mīļākajām, spēlē kārtis vai datorspēles, skatās filmas mājas kinoteātros, peldas baseinos, apspriež nākamos vai jau veiktos darījumus, liek sevi masēt vai ļaujas skolotu kalpotāju veiktam minētam, dažs varbūt pārskata laikrakstus. Un viņš, Vitja, ar savu karabīni varētu sacelt te pamatīgu paniku, jo spēja trāpīt galvas lieluma mērķī no trīssimt metru attāluma, turklāt absolūti bez trokšņa.

Šļahtins labi orientējās mežā un bez sevišķām pūlēm nonāca pie priedes, kas auga netālu no Andreja Stahovska monumentālās mājas. Kājās apāvis speciālus «kaķus» un rokās uzvilcis cimdus ar «nagiem», viņš viegli uzrāpās galotnē un paslēpās starp zariem. Atbrīvojies no liekā aprīkojuma, viņš sadabūja binokli un ieslēdza infrasarkano režīmu.

Vasarnīcu mežā kūsāja svešām acīm neredzama dzīve. Lejā pa taciņu aizgāja apkampies pārītis, un abu garie mati sākumā rosināja Sļahtinu aizdomāties par jaunatnes vidū aizvien vairāk izplatošos lesbiešu mīlestību. Taču vēlāk, ie-regulējis fokusu, viņš atklāja, ka šajā reizē bija kļūdījies, -vienkārši garmatains puišelis ādas praķītī bija apskāvis meiču ar tikpat gariem matiem. Tātad konkrētajā gadījumā runa bija par mīlestību starp dažādiem dzimumiem. Kā pieklājas.

Pārītis nozuda krūmos gandrīz zem pašas priedes. Pa ceļu aizsoļoja sportiskas miesas būves vīrietis ar plecā uzmestu saimniecības somu. Viņš steidzās. Šļahtins skaidri saklausīja viņa soļu troksni.

Ne pārītis, ne vīrietis nekādas briesmas neradīja, un Vitja pavērsa binokli pret Stahovska villu. Pagalmā viņš saskatīja divus sargus, vēl viens sēdēja uz pakāpieniem pie ārdurvīm. Ļutovam bija taisnība - tie nav profesionāļi, jo nedomā par šāvienu no tālas distances. Tad viņš pavērsa okulārus uz platajiem logiem.

Bagāti iekārtota viesistaba. Paša Andreja Andrejeviča tajā nebija. Divi vīrieši sēdēja līdzās uz dīvāna un milzīga televizora ekrānā skatījās asiņainu grāvēju. Droši vien tie bija sargi.

Lejā krūmos sākās kņada.

- Nu, kas ir? - atskanēja aizvainota balss. - Velc nost!

Cita balss par atbildi kaut ko purpināja, taču vārdus izšķirt nebija iespējams.

Atbalstījis muguru pret stumbru un aptvēris zaru, Vitja izņēma ieroci no futrāļa, pieskrūvēja klusinātāju un ieregu-lēja astoņkārtīgo optisko tēmēkli. Pēc tam pavērsa to pret apgaismoto logu un ar aci pieplaka okulāram. Aina istabā bija mainījusies. Uz dīvāna, kur vēl pirms pāris minūtēm bija sēdējuši divi, tagad atradās tikai viens vīrietis. Viņš turēja rokās tālvadības pulti, un viņa galva bija pagriezta nevis uz blāvi mirgojošo televizora ekrānu, bet gan uz to pusi, kur sienā bija iebūvēts bārs.

Pie bāra stāvēja Stahovskis. Andrejs Andrejevičs bija tērpies frotē halātā, ko ap vidu saturēja josta, kājās melnas ie-šļūcenes. Stahovska slapjie mati bija atglauzti atpakaļ, it kā pēc senas padomjlaiku modes būtu ieziesti ar breolīnu. Sa-sārtušajā sejā rotājās atbrīvots, apmierināts smaids. Varēja redzēt, ka viņš nupat ar labpatiku bija baudījis karstu vannu un tagad grasījās iemalkot labu alkoholu. Vitja nezināja, tieši kādus dzērienus mēdz dzert šādi cilvēki, taču viņam bija aizdomas, ka to cena sasniedza nereālas summas - vairākus tūkstošus par pudeli.

Šļahtins pat sāka griezt zobus. Viņš bija karojis, stāvējis zem lodēm, nonāvējis dažus desmitus cilvēku, kā arī pats vairākkārt bija varējis tikt nogalināts. Gurnā viņam bija mīnas šķemba, mājās - medaļas par nopelniem karā. Un viņam nav ne graša pie dvēseles. Viņš pat nebūs turējis rokā melno konjaka «Martel» pudeli, kuras cena ir puse no viņa mēneša algas. Kā gan pie savas bagātības ticis tas švītīgais tipiņš?

Rau - cilā pudeli pēc pudeles. Tieši tādas melnas, kas maksā neredzētas, salīdzinot ar Krievijas iztikas minimumu, nepieklājīgas summas. Taču viņam nav laimējies, jo Vitja Šļahtins ar savu «saigu» ieviesīs taisnīgumu šajā konkrētajā gadījumā!

Apķēris ar roku zaru un ērtības labad atbalstījis uz tā stobru, Šļahtins noķēra tēmēklī Stahovska slapjo galvu un novietoja pirkstu uz mēlītes. Kņada lejā krūmos kļuva skaļāka, taču Viktors tai nepievērsa uzmanību. Stahovskis beidzot bija izvēlējies un ielēja no pudeles vēderainā glāzē kaut kādu šķidrumu, kura krāsu no tik liela attāluma nevarēja noteikt. Viņš vēl nezināja, ka nepagūs to izdzert. Un vispār nekad vairs neko nedz ēdīs, nedz dzers. Ko nu par ēšanu un dzeršanu - neelpos!

Vitja noņēma drošinātāju. Stahovskis, savilcis uzacis, kaut ko runāja, vērsdamies pie dīvānā sēdošā vīrieša. Viņš aplūkoja glāzi pret gaismu. Uz tās sāniem rotaļājās atspīdumi no griestiem piekarinātās kristāla lustras. «Tūdaļ glāzes saturs sajauksies ar tavām smadzenēm,» Vitja naidīgi nodomāja. Stindzinošs naids palīdz izdarīt trāpīgu šāvienu. Taču nevienam nav lemts būt drošam par to, kas notiks nākamajā mirklī. Tas droši vien ir zināms vien Dievam Tam Kungam. Cilvēks var vienīgi minēt.

Šļahtins līgani atlaida mēlīti, taču tajā acumirklī zars, uz kura bija balstījusies viņa roka, krakšķēdams ielūza. Acīmredzot Visaugstajam nepatika doma, ka taisnību zemes virsū grasās ieviest Vitja Šļahtins ar savu sarepējušo, tomēr jutīgo rādāmo pirkstu. Snaiperis nav tiesnesis, snaiperis ir tikai ierocis kāda rokās.

Zars salūza, un Vitja Sļahtins, kurš uz tā balstījās, zaudēja pamatu un gāzās uz priekšu. Karabīnes stobrs nolaidās, un nāvējošās lodes rūpīgi plānotā trajektorija tika rupji izjaukta.

Šķindēdams saplīsa bāra stikls, un šķembas nobira Sta-hovskim pie kājām. Andrejs izbrīnā pagrieza galvu, uzreiz neapjēgdams, kas notiek. Turpretī miesassargs reaģēja ātri un profesionāli.

- Snaiperis! - viņš iekliedzās, pa roku galam aizmezdams pulti. - Uz grīdas! Gulies zemē!

Un, negaidīdams Stahovska patstāvīgu darbību, kā bulta, kas izšauta no nospriegota loka, metās bosam zem kājām un nogāza viņu uz grīdas. Būtu, protams, pienācies aizklāt aizsargājamās personas ķermeni ar savējo, taču to miesassargs neizdarīja. Uzupurēšanās par naudu, pat ja tā ir liela nauda, nav iespējama, jo paša dzīvība aizvien ir dārgāka par jebkuru naudu. Vienīgi augsts ideāls spēj mudināt uzupurēties, tāpēc miesassargi no oficiālām valsts struktūrām ir krietni vien drošāki par privātiem.

Taču ar to, ko Stahovska labā konkrētajā situācijā izdarīja viņa drošībnieks, pilnīgi pietika, jo tas ļautu izvairīties no bīstamā otrā šāviena. Apstulbušais Stahovskis steigšus rāpoja uz viesistabas durvīm.

Lai gan no otrā šāviena nebija jābaidās, jo Stahovskim palīgā bija piesteidzies kaut kas krietni varenāks par viņa miesassargu ar pusotra tūkstoša dolāru algu.

Nolūzušā zara dēļ Vitjam atbalsts zuda nevis uz mirkli, bet pavisam. Un viņa kritiens ievilkās - viņš palaida vaļā karabīni un gāzās lejā no desmit metru augstuma, vēcinādams rokas un pēc inerces pagriezdamies ar galvu uz leju. Viņš prata savaldīt šausmu kliedzienu, tādējādi apliecinot sava rakstura stingrību. Taču neko vairāk izdarīt viņš nespēja, jo, kad sāk darboties zemes pievilkšanas spēks, tam pretoties nav iespējams atšķirībā no cilvēku rakstītajiem likumiem, kuriem visi un visur spļauj virsū.

- Žora! - pa to laiku zemē gulošais Stahovska miesassargs kliedza savā mobilajā telefonā. - Žora, mums te ir atentāts! Uz bosu šāva! Snaiperis! Nē, viņš ir dzīvs... Viss kārtībā... Dabū rokā to mērgli, viņš tepat kaut kur ir! Aplenc visu, izķemmē apkārtni, bliez nost visus pēc kārtas!

Karabīne «saiga» žvadzēdama atsitās pret zemi, palēcās un nokrita uz sāniem. Tajā pašā brīdī cietajā zemē ietriecās snaipera mīkstais ķermenis. Pēdējā doma Vitjas Šļah-tina gaistošajā apziņā bija, ka pie lepnajiem autiņiem un krāšņajām meičām viņš acīmredzot netiks nekad.

- Ai, kas tas bija? - No krūmiem izlīda divi garmataini puskaili stāvi, šausmās blenzdami salauzītajā, melnās drēbēs tērptajā augumā.

Taču viņiem neizdevās apmierināt savu ziņkāri - no tumsas izlēca apsargu varenās «būdas», un pār garmatainajiem sāka birt sitienu krusa. Viņi žēli kliedza smalkās, bezdzimuma balstiņās. Tikai pēc brīža Žora attapās.

- Pagaidiet, tie nav viņi. Re, abi bez biksēm. Skat, kurtas maita! Vēl dzīvs.

Žora ar kāju apgrieza neveiksmīgā killera sakropļoto ķermeni.

Fokins aizsmēķēja cigareti. Šķiltavu klikšķis izrāva Kļe-vecu no pārdomām.

- Sirds tāda nemierīga, - viņš sacīja. - It kā draudētu briesmas.

Fokins paraustīja plecus.

- Kas tās varētu radīt? Mēs savu esam paveikuši, par mūsu atrašanos šeit neviens nezina. Padzīvosim pāris dienu un klusītiņām atgriezīsimies. Varam braukt ar vilcienu līdz Rjazaņai un tālāk ar autiņu.

- Nē, man šādās lietās ir smalks deguns. Reiz naktī nācu mājās un jūtu - kāpņu telpā mani gaida nāve. Arī it kā nebūtu nekāda iemesla - tobrīd nebija nedz svarīgu lietu, nedz asu situāciju. Salūkoju stroķi, iežmiedzu lukturīti starp pirkstiem, pielavījos iesānis gar sienmali - žvikt! Iegrūdu roku kāpņu telpā, un lukturis izgaismoja tumšu figūru ar pistoli! Šis apjuka, bet es paguvu nospiest. Izrādījās, sens klients izbēdzis no zonas un iegriezies noslēgt rēķinu.

Viesnīca «Karavela» atradās tāda paša nosaukuma restorāna pagalmā, koki šalca tieši aiz logiem, paneļu sienas laida cauri naksnīgā meža trokšņus, un atmosfēra baisām priekšnojautām bija kā radīta. Tikai ne tādam cilvēkam, kāds bija Kļevecs. Viņš nekad ne no kā bez iemesla nebaidījās.

Taču tagad iemesls satraukumam bija, jo tieši tobrīd «Ka-ravelai» klāt piesardzīgi zagās Šaškovs un visu pasauli nolādošais Cibiss.

No astoņiem dzīvojamā korpusa logiem gaisma dega divos.

- Uzrāpies man uz pleciem un paskaties iekšā, - Šaškovs klusi pavēlēja, apstādamies pie tuvākā loga. - Tikai pielūko, uzmanīgi ar kaklu.

- Kur es rāpšos, man plecs gluži notirpis.

- Rāpies veicīgi! - draudīgi nočukstēja Šaškovs un pakratīja pistoli.

Pukstēdams un lamādamies Cibiss pildīja pavēli.

Zem sārta abažūra puisis un meitene atslābinājušies dzēra šampanieti. Puisis sēdēja vienās apakšbiksēs, bet meitenei vispār nekā nebija mugurā. Viņa sēdēja tam klēpī. Aizmugurē bija redzama plata saklāta gulta.

- Ko tu tur pēti? - pieklusinātā balsī no lejas vaicāja grupas vecākais. - Ir taču smagi!

Cibiss uzmanīgi nokāpa zemē.

- Viņu te nav, - viņš nočukstēja.

- Tad iesim pie tā loga. Tikai tagad es rāpšos tev plecos.

- Es taču teicu - plecs sāp! Kā tad tu tur kāpsi? Neesmu jau no akmens!

Beidzās ar to, ka Saškovs no jauna pietupās, ļāva pāriniekam uzrāpties sev plecos un, turēdamies pie sienas, piesardzīgi iztaisnojās. Logam priekšā bija aizvilkti aizkari, taču pa spraugu varēja saskatīt divu plecīgu vīru figūras, kuri par kaut ko savā starpā sarunājās. Pēkšņi abi pagriezās un palūkojās uz logu. Čibiss pietupās un, atbalstījies pret pārinieka galvu, nolēca zemē. Piezemēšanās atbalsojās plecā ar trulām sāpēm.

- Viņi ir šeit! Abi!

Saškovs mirkli padomāja.

- Tā. Tu kāp augšā pa trepēm. Es tūdaļ iemetīšu logā granātu, bet tu izgāz durvis un piebeidz viņus ar šāvieniem.

No restorāna skanēja skaļa mūzika. Naksnīgās izpriecas sita augstu vilni.

Uzdevums bija bīstams - granātas šķembas visnotaļ varēja trāpīt tam, kurš stāv aiz durvīm. Čibiss kārtējo reizi centās izlocīties. Viņam Aleksandra Matrosova loma nekādā ziņā negāja pie sirds. Vēl nekad viņam nebija nācies piedalīties tik riskantā operācijā bez garantēta nodrošinājuma un spēku pārsvara.

- Kā es lai izgāžu durvis? Man sāp plecs! Iemet granātu, un beigta balle.

- Dari, ko lieku, - Saškovs nikni nošņācās.

Viņš izvilka no kabatas RGD-5. Čibiss ar pistoli rokā kāpa augšā pa trepēm. Spēji uzpūta vēja brāzma, koki iešalcās draudīgāk.

Pēkšņi durvis atvērās, apgaismotajā ailā parādījās plecīgs stāvs, izstieptajā rokā spīdēja tērauds.

Uzliesmoja kaut kas līdzīgs zibenim, kā pērkons nogran-da šāviens. Čibiss atsprāga atpakaļ un pakrita, un, atsizdamies ar visu ķermeni, brauca lejup pa pakāpieniem. Šaškovs sastinga ar granātu rokā. Izmantot to šajā situācijā bija bīstami. Viņš bāza roku kabatā pēc pistoles. Čibiss, gulēdams uz muguras, izšāva no augšas lejup. Tad vēl un vēlreiz. Neviena lode nesasniedza mērķi. Arī Kļevecs vairākkārt izšāva, taču arī netrāpīja. Uz gulošu cilvēku ir ļoti grūti notēmēt.

Beidzot Šaškovs izvilka pistoli un pavērsa pret Kļevecu, te pēkšņi no augšas atskanēja stiklu šķindoņa, un viņš saprata, ka otrs pretinieks šaus no augšas. Taču Fokinam nebija šaujamā. Viņš vienkārši svieda pelnu trauku, un ar to pietika, lai neļautu Šaškovam notēmēt.

Kārtējā lode aizsvilpa garām, toties Kļeveca atbildes šāviens bija veiksmīgs. Šaškovs sagrīļojās, it kā viņam būtu iebelzts ar beisbola nūju, kuras beidzamajā laikā pārplūdināja beisbolu nespēlējošo Krieviju. Pistole nokrita zemē. Granāta vēl aizvien bija kreisajā rokā, un viņš ar labo izrāva gredzenu. Pašlaik viņam par bīstamību bija nospļauties, jo nav nekā bīstamāka par lodi krūtīs. Viņš svieda zaļo, ovālo priekšmetu uz cilvēku, kurš viņu bija ievainojis, un, aizspiedis brūci, nometās pie zemes.

Granāta trāpīja Kļevecam pa sāniem, bet attālums bija pārāk mazs, un četrām sekundēm aprēķinātais deglis nepaguva izdegt. Tāpēc RGD-5 aizlidoja sānis kā parasts akmens. Sprādziens notika zem kāpnēm, šķembas aizlidoja uz visām pusēm, sacaurumodamas nelāgu nojautu mākto Cibisu. Dažas šķembas piebeidza Šaškovu. Sprādziena vilnis iesvieda Kļevecu atpakaļ istabā. Taču viņš tika cauri ar kontūziju. Liktenis šoreiz bija viņam labvēlīgs.

Par spīti vēlajai stundai, bāzē «Fregate» valdīja rosība. Viesi posās prombraukšanai, sargi gatavojās doties uz dzimto pusi.

Gepards kopā ar Maksu un Zaurbeku izgāja smilšainajā krastā. Tur stāvēja necils moskvičs, kuru augu diennakti uzmanīja četri sargi. Ar nevērīgu rokas kustību Gepards viņus atlaida un apsēdās pie stūres. Makss nodomāja, ka šajā automobilī droši vien atrodas pats vērtīgākais. Tas, kam bija nepieciešams detonators. Portatīvā atombumba.

Ierūcās motors. Moskvičs nobrauca dažus metrus un apstājās. Gepards izkāpa, atvēra bagāžnieku un pasniedza ceļabiedriem divas lāpstas.

- Pastrādājiet maķenīt, draugi! - viņš ierosināja.

Smiltis rakt bija viegli, taču bedres malas bira iekšā. Lai

sasniegtu vajadzīgo dziļumu, nācās palielināt bedres apjomu. Nācās vairāk papūlēties. Makss un Rohlanovs bija nosvīduši. Pusotra metra dziļumā Maksa lāpsta atdūrās pret cietu priekšmetu.

- Uzmanīgi, - Gepards saspringtā balsī brīdināja.

Viņi atraka priekšmetu no visām pusēm. Tā bija mugursoma. Parasta brezenta mugursoma aizsargkrāsā. Rohlanovs satvēra vienu lenci, Makss - otru, un viņi izcēla priekšmetu laukā.

- Smags, - Zaurbeks, vaigus piepūtis, sacīja.

- Trīsdesmit divi kilogrami, - zinoša cilvēka tonī paskaidroja Gepards. Un piebilda: - Pielūko, Zaurbek, neizlaid to no rokām un nekur projām no manis neej. Tu arī. - Viņš palūkojās uz Maksu. - Starp citu, kā tevi sauc? Tu taču nestādījies priekšā ar savu vārdu?

- Mēs vispār netikām iepazinušies, - Kardanovs atbildēja. - Vispār man ir vairāki vārdi. Vari saukt mani par Maksu.

- Kurš tad ir īstais?

- Diemžēl to es arī pats nezinu.

- Labi, galvenais nav tas, kā kuru uzrunā. - Gepards atmeta ar roku. - Mēs brauksim uz Maskavu. Vilciens atiet pēc divām stundām. Sagatavojieties!

Maksam iedūrās zem lāpstiņas. Spriežot pēc tā, ka viņus nesaņēma ciet institūtā, operācija bija izgāzusies. Čekisti bija pazaudējuši teroristu pēdas. Un izskatās, ka visa atbildība tagad gulstas uz viņa pleciem. Nedrīkstēja pieļaut došanos uz Maskavu kopā ar kodoldetonatoru.

- Kā tu to stādies priekšā? - viņš apjautājās, slēpdams satraukumu. - Stacijā visiem pārbauda dokumentus, bagāžu. Pa vagoniem staigā miliči un arī pārbauda visu, ko tik var. Un mēs ar šito verķi.

Gepards pasmaidīja.

- Vari nesatraukties. Arsēns visu ir sarunājis, mums ierādīs dzelzceļa priekšnieka salonvagonu. Un sagaidīs kā augstus viesus. Neviens mūsu mantas nepārbaudīs!

- Ja nu tā...

Kaut ko vajadzēja izdomāt, taču nekādas idejas prātā nenāca.

Makss nezināja, ka pilsētā izsludināta trauksme. Miliči, iekšējais karaspēks, armija, FDD darbinieki pildīja Tiho-donskas naksnīgās ielas, slēdza maģistrāles, visus ceļus, kas veda laukā no pilsētas. Pat upē bija izvietoti kuteri ar apbruņotiem karavīriem. Visiem šoferiem pārbaudīja dokumentus, autotransportu rūpīgi pārmeklēja. Taču bāzē «Fregate» valdīja klusums, smaržoja pēc upes un spirgta stepes vēja. Lielas dienvidu zvaigznes reizēm palūkojās pa skrejošo mākoņu spraugu un ar interesi noraudzījās, kas notiek uz grēcīgās zemes. *

Te pēkšņi netālu atskanēja šāvieni. Viens, otrs, trešais, tad vesels birums. Dobji sprāga granāta.

- Kas tur notiek? - Gepards satraucās.

- Velns viņu zina, - mierīgi atteica Zaurbeks. - Droši vien vietējie baņģuki kārto rēķinus.

Gepards papurināja galvu.

- Tas viss man nepatīk. Pat ja tie patiešām būtu vietējie, mums tas visviens nāk par sliktu. Tūlīt te uzradīsies kruķi vai vēl kas sliktāks. Sāks savas pārbaudes, tvarstīšanas, tad varam arī neizsprukt sveikā. Jā, tā mēs līdz stacijai netiksim.

- Pareizi! - Makss viņu dedzīgi atbalstīja. - Nogaidīsim labāk tepat, kamēr viss norimst.

Gepards sadrūma.

- Te nav ko tupēt. Pasauciet man šurp Arsēnu!

Iluseinovs bija klāt pēc pāris minūtēm.

- Paklau, Arsen, tā šaudīšana jauc mums visus plānus, -Gepards norūpējies sacīja. - Jāmaina taktika. - Viņš padomāja. - Starp taviem draugiem ir aviācijas ģenerālis, kā tu reiz stāstīji?

- Stāstīju, - Arsēns droši apstiprināja. - Kā teicu, tā arī ir. Labs draugs, es viņam daudz ko esmu dāvinājis. Šauteni ar zelta iegravējumu, īstu arābu zobenu - astoņpadsmitais gadsimts, muzeja retums.

- Bet vai helikopteru vari dabūt? Šeit un tagad?

Arsēns kādu brīdi padomāja.

- Pamēģināsim. Dots devējam atdodas. Tā taču krievi mēdz sacīt?

Viņš salūkoja mobilo telefonu, pēc atmiņas uzspieda numuru.

-Aleksej Borisovič, te Huseinovsjūs traucē. Atvainojiet, ka tik vēlu, - viņš ierunājās gandrīz bez akcenta. - Jā, jā, es pats, vēlreiz atvainojiet... Te ir tāda lieta, Aleksej Borisovič... Mēs te ar draugiem esam zvejā, atpūšamies, un viens no viņiem salauza kāju... Kā tad, ka dzērumā, nojums jau neko nenoslēpsi! Loms? Jā! Loms ir varens! Sams, jūsu iecienītā sterlete, kādi trīs maisi sanāks. Un te pēkšņi tāda ķibele! Kāja satūkusi, šis kliedz, ka bail piedurties. Bet mums viens labs draugs tieši ir traumatologs, tikai Krasnogorskā, nodaļas vadītājs ar zelta rokām.

Arsēna sejā atspoguļojās vesela emociju gamma, un vārdi skanēja pārliecinoši, it kā būtu teikti no sirds.

- Mēs viņam piezvanījām, viņš saka - vediet šurp, tikai ātri! Bet kā lai ātri vedam? Visi ar zaļo pūķi esam niekojušies. Un bez visa tā pa šoseju būtu jābrauc kādas trīs stundas. Tad nu es atcerējos, ka mēs ar jums reiz runājām par helikopteru. Aleksej Borisovič, mīļo tētiņ, izpalīdziet man vecas draudzības vārdā! Atsūtiet, lūdzu, helikopteru!

Gepards ar skatienu urbās telefonā, it kā cenzdamies hipnotizēt neredzamo sarunas biedru.

- Mēs nogādātu savu nabadziņu Krasnogorskā, bet pēc tam atgrieztos un ievestu jums maisiņu ar svaigām zivtiņām. Vai tā varētu izdarīt? Lielais paldies! Re, ko nozīmē īsts draugs! Aleksej Borisovič! Jūs esat mans glābējs. Es jums līdz kapa malai būšu pateicību parādā. Kā?

Arsēns iesmējās.

- Tā nu nav nekāda problēma. Atdošu pilotam vai pats ievedīšu. Jā, labi. Gaidu, Aleksej Borisovič. Mēs atrodamies uz četrdesmit piektās līnijas. Ugunskurus? Kā partizāni? Ha-ha-ha! Sakursim, Aleksej Borisovič!

Pabeidzis sarunu, Arsēns noslaucīja nosvīdušo seju un paslēpa aparātu kabatā.

- Nu, kas ir? - Gepards nepacietīgi taujāja.

- Tūlīt dos pavēli. Helikopters pēc minūtēm četrdesmit būs klāt. Jāsakur tikai ugunskuri. Divi, gar krastu.

***

- Tādus tipus mēs zonā likām rāpus un drāzām, līdz dir-sa spīdēja kā pulēta. Plātīgie jefiņi! - Lepns gūtās pieredzes dēļ, kuru viņš bija iemantojis, piecus gadus nolauzdams labošanas darbu kolonijā nr. 16, Zora no sirds iesmējās un no-zibināja austošās saules staros zeltītu bleķenieku, kas viņam aizstāja vienu no priekšzobiem. Stahovskim viņš nepatika zeķu manieru un bandītu žargona dēļ. Viņš turēja to attālāk no sevis un izmantoja vienīgi specifiskiem uzdevumiem. Patlaban brigāde tieši šādu uzdevumu veica.

Džips apstājās asfaltētā ceļa malā, un šoferis - jauns cilvēks ar uzpumpētu kaklu, kas tik tikko ietilpa platā krekla apkaklē, izslēdza motoru. Ar ierastu kustību paslidināja roku zem sēdekļa, kur jau laikus bija pabāzis «makaru». Taču Cerbers ar grupas vecākā tiesībām ar valdonīgu žestu viņu apstādināja.

- Nav ko vāģi saulē cepināt, Vitjok, - viņš teica. - Norullē labāk no šosejas un piestāj līdzās tur tiem krūmeļiem.

- Vienalga no ceļa varēs redzēt, - Vitjoks neapmierināti iebilda. - Kāpēc dauzīt atsperes pa grambām!

- Tā vairāk izskatīsies pēc sēņotājiem. Tie mūždien savus autiņus atstāj pie krūmiem.

- Kur tu esi redzējis, ka sēņotāji brauktu ar čeroki, Cer-ber?

- Aizver žaunas un dari, ko es tev lieku, - saniknojies Cerbers pārgāja uz ierastu valodu.

Arī Vitjoks labāk saprata šādu toni un tūdaļ pārstāja strīdēties. Viņš no jauna ieslēdza motoru un virzīja visurgājēju lejup pa apmali uz retā krūmāja pusi. Zora aizmugures sēdeklī noklikšķināja «stečkina» drošinātāju.

- Rotaļlietu esi sev atradis, vai? - Cerbers neapmierināti pagrieza galvu.

- Ko tu visiem piesienies? - uzrunātais nosmīkņāja. - Nervi netur, brālīt?

Ar pieredzējušo Žoru priekšnieka tonis tik labi nelīdzēja, kā runājot ar jauniņo Vitjoku. Šim pēc vārda kabatā nebija jāmeklē. Atbāza pretī ka nemetas. Starp citu, nekāds brīnums tas nebija. Gan Zora, gan Cerbers Stahovska dienestā atradās vienā līmenī, un tas, ka Andrejs Andrejevičs šīsdienas operācijā par vecāko tika iecēlis Cerberu, nebija nekas vairāk kā sagadīšanās. Tikpat labi viņa vietā varēja atrasties arī Zora.

Vakar pie Stahovska vasarnīcas ciet saņemtajam kille-ram džeki bija atraisījuši mēli, tā sakot, pēc pilnas programmas. Šļahtins bija pamatīgi sasities un nespēja aizrāpot tālāk prom no koka un šautenes, tāpēc tika pieķerts nozieguma vietā.

- Ārstu, izsauciet ārstu! - Šļahtins nočukstēja.

- Mēs esam īstie ārsti! - ļauni nošņācās Žora. Neveiksmīgo killeru sita ilgi un nežēlīgi. To darot, ne Žora, ne Cerbers nebilda ne vārda. Tikai sēca caur degunu.

- Viss, pietiek, - eksekūciju bija pārtraucis nesteidzīgi pienākušais Stahovskis. Viņš bija tajā pašā vannas halātā, kas izaicinoši izcēlās tumsā. Andrejs Andrejevičs noliecās pār killeru. Uz Sļahtina ķermeņa diez vai tagad kāds spētu atrast veselu vietiņu. Kad analoģiska izrēķināšanās tika piemeklējusi Ļutovu, viņš bija izskatījies svaigāks. Taču no viņa Stahovskim nebija jāizdabū nekāda informācija - tā bija bijusi atriebes akcija. Turpretī no Sļahtina informācija bija vajadzīga.

- Nu, kurš tevi sūtīja, draudziņ? - viņš apjautājās it kā gluži draudzīgā tonī.

Un Šļahtins sāka runāt. Patlaban viņš bija gatavs izstāstīt Stahovskim visu, ko vien tas vēlēsies. Visu savu biogrāfiju kopš pašas dzimšanas. Taču Stahovski interesēja konkrētas lietas. Kurš sūtīja killeru, lai viņu nogalina, un kur pasūtītājs atrodams?

- Ļutovs, - nelaimīgais ar pūlēm izmocīja. - «Konsorcija» nodaļas priekšnieks.

- Tā jau es domāju, - Stahovskis pamāja. - Daži cilvēki jauc personiskos aizvainojumus ar darba jautājumiem. Nekādas jēgas no tā, kā zināms, nav. Kur lai viņu atrod? - sekoja nākamais jautājums.

- Es zinu tikai vienu vietu, - smagi elpodams, atbildēja snaiperis. - «Konsorcija» ārpilsētas villa, kuras apsardzē es strādāju. Tur mums ar Ļutovu bija saruna. Viņš solīja piešķirt man paaugstinājumu. Nebijis viņa...

Ja vien varētu pagriezt laika ratu atpakaļ, Vitja Šļahtins nemūžam nebūtu apņēmies izpildīt šo pasūtījumu.

- Es saprotu, tu neesi vainīgs, - Stahovskis pamāja ar galvu un, devis zīmi Žoram, soļoja atpakaļ uz savu vasarnīcu.

Bet Žora uzmeta tikko dzīvajam cilvēkam cilpu kaklā un spēji savilka. Taču taisnīgums vēl nebija triumfējis. Galvenais - dot atbildes triecienu pasūtītājam. Un Stahovskis ķērās pie pretsitiena - jau agrā rītā viņa sūtīta brigāde ieradās vietā, kuru tika norādījis mirušais killers.

Pašpārliecinātie džeki bija droši, ka spēku ziņā būs pārāki par jefiņiem, ar kuriem, pēc Zoras vārdiem, viņš zonā tika veicis noteiktas darbības. Lai gan atbraukuši vienā mašīnā, viņu bija četri. Cerbers, Zora, džipa šoferis Vitjoks un līdzās Zoram aizmugurē sēdošais melnīgsnējais tips ar kumpo degunu un iesauku Papuass. Cerbera brigādē viņš bija jaunpienācējs, un par viņu maz kas bija zināms.

- Tā derēs? - Vitjoks piebrauca visurgājēju ar purnu pie nobiruša krūmāja.

- Būs labi. - Cerbers atvēra mašīnas durvis. - Tagad ņemiet stroķus, puiši, un kājiņām soļojiet līdz šo bāzei. Tas nav tālu. Un atcerieties - mums galvenais ir pēkšņuma efekts. Uzreiz blieziet tiem āmurgalvām virsū! Kniebiet nost visus pēc kārtas! Uzdevums skaidrs?

- Skaidrs, - atsaucās Zora.

Pārējie drūmi klusēja. Viņiem ne sevišķi patika Zoras bravūra. Tāpēc, ka plēsīgo zvēru saplosīto kolēģu liktenis mudināja būt piesardzīgiem.

Uz «Konsorcija» bāzi veda plats grantēts ceļš, pa kuru viegli varētu izmainīties vienlaikus trīs automašīnas. Tas beidzās pie augstiem tērauda vārtiem, aprīkotiem ar automātisko atvēršanas mehānismu. Virs vārtiem bez trokšņa grozījās divas kompaktas videokameras, kuru fiksētais attēls parādījās monitoros ārējās novērošanas telpās. Neviens nevarētu nemanīts tuvoties vārtiem. Tikpat augstā, cik vārti betona žoga augšmalā pa visu perimetru bija novilkta dzeloņstieple.

Cerbera brigāde nenoņēmās ar rekognoscēšanas smalkumiem, Cerbers aizvien uz vietas pieņēma lēmumus. Lai gan elementāro piesardzību viņi ievēroja. Tāpēc gāja nevis pa ceļu, bet pa reto birztalu, slēpdamies pusnobirušo zaru ēnā un cenzdamies necelt lieku troksni.

Visiem pa priekšu gāja Papuass ar īsu AKSU-74 automātu, tramīgi lūkodamies apkārt. Aiz viņa soļoja Cerbers, pārmetis plecam granātmetēju «muša» un turēdams gatavībā AKM automātu ar saskrambātu koka laidi. Zora bija piebāzis kabatas ar granātām, bet jaudīgo «stečkinu» nesa labajā rokā ar stobru uz leju. Gājienu noslēdza Vitjoks, turēdams gatavībā remingtonu un visu laiku kārtodams pie siksnas piekārto makarovu.

Kādus desmit metrus pirms betona žoga Papuass apstājās un klusēdams pacēla augšup pirkstu. Cerbers uzmanīgi paraudzījās norādītajā virzienā.

- Kas ir? Te kameru nav.

- Re, kur rēgojas dzeloņstieple, - Papuass paskaidroja. - Ja līdīsim pāri, uzrausimies.

- Varbūt nomētāsim granātām? - Zora ierosināja, svārstīdams uz plaukstas pasmagu zaļu RGD-5 ovālu. Taču arī viņam garastāvoklis nebija vairs tik jautrs kā iepriekš. Betona žogs ar dzeloņstiepli lika aizdomāties par attiecīgu sagaidīšanu iekšpusē.

Cerbers domīgi klusēja. Sadūries ar realitāti, viņš nedaudz apjuka. Taktikas jautājumos viņš nebija diez cik stiprs. Atbraukt uz saietu, uzdzīt drebuļus, parādīt dzelzs nervus, bet vajadzības gadījumā - pašaudīt no visiem stroķiem ir viens, tā bija vairāk ierasta lieta. Doties uzbrukumā nocietinātam objektam bija gluži kas cits!

Aplūkodams nepieejamo žogu, augstos tērauda vārtus un nemitīgā kustībā esošās videokameru actiņas, viņš kļuva aizvien drūmāks. Šīsdienas uzdevums viņam vairs nešķita tik vienkāršs kā līdz šim. Kā lai nemanīti uzbrūk pretiniekam? Ko lai dara? Zvanīt Stahovskim? Nepatīkama perspektīva. Saimnieks rupji izlamās viņu, sakot, ka tā nav viņa problēma, ka viņam par to sava galva nav jālauza. Un viņam būs pilnīga taisnība. Cerberam ir dots uzdevums, un viņam tas jāizpilda.

Zoras roka nogūla uz pārinieka pleca. Cerbers nervozi pagriezās.

- Ko vajag?

- Nekreņķējies, brāl. - Bijušā kriminālnoziedznieka zelta zobs atspīdēja līdz ar katru izteikto vārdu. - Uzbliezīsim pa vārtiem ar «mušu», bet es aizlidināšu pāri sētai granātas. Vai tu zivis kādreiz esi spridzinājis? Šie tur būs kā pussprāgušas mušas. Tad gāzīsimies iekšā un apslaktēsim visus.

- Jāredz taču, kur met! Ja nu «muša» vārtiem neko nespēs padarīt? Bez tam - vai tu zini, kas tur iekšā notiek?

- Kāpēc nespēs neko padarīt? - Zora nedroši iebilda. - Bet tālāk - kad tiksim iekšā, tad jau redzēsim.

- Labāk nogaidīsim slēpnī, - ieteica Papuass. - Kura mašīna izbrauks, tai bliezīsim virsū.

Šī doma Cerberam patika. Iespējams, tāpēc, ka neprasīja tūlītēju rīcību un ļāva iegūt laiku. Līst iekšā viņam negribējās - no turienes sveikā neizsprukt!

- Jāprasa papildspēki, - noteica Vitjoks. Šis priekšlikums gāja pie sirds visiem, lai gan Cerbers bažīgi nogrozīja galvu.

- Tagad katrs cilvēks ir no svara. Mūs atsūtīja šurp, citus - uz citurieni. Jārēķinās tikai ar saviem spēkiem.

Brigāde apspriedās, nenojaušot, ka ārējās novērošanas telpā viņus uzmanīgi vēro. Arī uz žoga atradās videokameras, tikai tās bija nomaskētas. Un tagad apbruņoto cilvēku četrotne tuvplānā projicējās uz sestā monitora ekrāna.

- Nopietni apbruņojušies, maitas, - Ļutovs konstatēja, uzmanīgi ielūkodamies nelūgto viesu sejās. Kad Vitja Šļahtins neatgriezās, viņš uzreiz saprata, kas noticis, un izziņoja bāzē paaugstinātu gatavību. Ar šķību smaidu sejā Ļutovs pagrieza galvu. - Aiziet, Sašok, uzdur šos uz iesma!

Drukns vīrs platiem pleciem, kuram pamazināmais vārds itin nemaz nepiestāvēja, pamāja un izmetās laukā. Viņš bija tērpies dārgā kamuflāžas apģērbā «ēna». Pagalmā viņu gaidīja četri cilvēki tādos pašos kombinezonos. Viņi visi kādreiz bija dienējuši militārā desanta 4. pulka desanta trie-cienbataljonā un pirmā Čečenijas kara laikā iedvesuši šausmas kaujiniekiem, kas saimniekoja kalnos.

- īsi sakot, - Cerbers pārliecinātā tonī iesāka, - iekšā neiesim. Izveidosim slēpni. Sašausim mašīnu, sametīsim pār žogu granātas un tīsimies projām. Tā būs labāk!

Viņi nogūlās zemē trīs metrus no ceļa un, sagatavojuši ieročus, sāka gaidīt. Tajā pašā laikā bāzes otrā pusē sētā atvērās mazi dzelzs vārtiņi un piecas ēnas bez trokšņa izslīdēja ārpus apsargājamās teritorijas. Viņiem bija vienādas PB pistoles - «makarova» beztrokšņa modifikācija - un kaujas naži. Tie katram bija citādi - ikviens bija izraudzījies sev piemērotāko rokturi, asmens formu un izmēru, kā arī svaru. Kopējs bija vienīgi tas, ka ikviens nazis bija dabūjis nobaudīt ienaidnieka asinis.

Ēnas slīdēja cita aiz citas kā vienots organisms, pat zariņš neiebrīkšķējās vai samīta sēne neiečaukstējās zem desantnieku zābakiem. Itin kā nevaldāma, bīstama čūska līstu klāt savam upurim.

Trīs minūtēs viņi bija apmetuši loku ap augsto, pelēko žogu un nokļuvuši ēkas fasādes pusē. Tajā brīdī bāzes zaļie vārti sāka lēnām vērties vaļā, piesaistīdami slēpnī gulošās četrotnes uzmanību. Četri acu pāri urbās vērtnēs, kas lēni bīdījās vaļā, četri roku pāri nosvīda, nervozi sažņaugdami ciešāk ieroci. Cerbers norija siekalas. Tūdaļ viņa plānam būs lemts īstenoties.

Viņš jutās neparasti lepns par spīdoši atrisināto intelektuālo uzdevumu. Dot triecienu pretiniekam, pārlieku neriskējot un iemantojot iespēju izcelties darba devēja acīs! Tas nozīmē, ka arī viņam galva strādā. Un nekā tik ļoti sarežģīta šajā lietā nav. Nākamreiz viņš izgudros kaut ko labāku!

Zora atlieca granātas drošinātāja «Ūsiņas» un visu uzmanību veltīja pareizam metienam. Iemaņu šajā lietā viņam faktiski nebija, un viņš bažījās, ka granāta neatlec nost vai neaizlido sānis, nenodarot pretiniekam būtisku kaitējumu.

Vitjoks svīda vairāk nekā viņa biedri. Viņš pirmo reizi piedalījās tik nopietnā operācijā un nebūt nebija drošs, ka viss noritēs veiksmīgi. Par operācijā nopelnīto naudu viņš gribēja iegādāties hromētus lietos diskus, kuriem vajadzēja uzlabot viņa visnotaļ ne jaunā BMW ārējo izskatu. Taču, ja tagad viņam ielaidīs lodi paurī, - kam viņam diski?

Turpretī Papuass aizvainoti prātoja, ka tas maitas gabals Cerbers piesavinājies lielisko viņa izdomāto plānu un pierādīt savas autortiesības diez vai vairs izdosies.

Taču Papuasa - Cerbera plāns nekur nederēja, un, būtu viņi zinājuši, ka par pieļauto kļūdu samaksās ar dzīvību, tad necenstos pretendēt uz tā izgudrotāja godu. Gluži otrādi -katrs pūlētos no tā atkratīties un pēc iespējas ātrāk pamestu slēpņa vietu. Bet bija jau par vēlu. Tāpēc ka četras ēnas bija pielīdušas jau pavisam tuvu klāt, katra izraudzījusies savu upuri, un kaujas nažu matētie asmeņi jau baudīja reto, toties tīksmīgo dzīru priekšnojautas. Vārti beidzot atvērās. Un tā bija uzmanības novēršanas kulminācija.

Ēnas metās uz priekšu. Palmas zara izskata asmens ietriecās Cerbera kaklā, atdalot kakla skriemeļus un izšķaidot muguras smadzenes. Šaurs abpusgriezīgs britu armijas stilets pāršķēla Žoram lāpstiņu un ieurbās sirdī, saplosot viņa organisma galveno muskuli. Oksidēts kinžala asmens iedūrās Vitjoka nierē, un viņš bija uz vietas beigts, jo arteriālais spiediens acumirklī nokritās līdz nullei. Vienīgi Papuass paguva apcirsties un ar mežonīgu kliedzienu aizvelties sānis. Vēl viens nazis ar neapmierinātu čirkstoņu ieurbās valgajā zemē.

«Viss, beigas!» briesmīgā doma izskrēja cauri Papuasa galvai, uz kuras mati bija saslējušies stāvus. Viņš zvēra izveicībā pielēca kājās un metās skriet, ko kājas nes, turklāt tā, kā vēl nekad mūžā nebija skrējis.

Sašoks, kuram nebija konkrēta upura un kurš kontrolēja situāciju kopumā, paslējās uz ceļgala un pacēla savu PB. Viņš notēmēja bēgošajam starp lāpstiņām un līgani atlaida mēlīti. Skaņa bija klusāka par šampanieša korķa paukšķi un atstāja maldīgu iespaidu, ka tā nav spējīga nodarīt kādu ļaunumu.

Papuass traucās milzu soļiem, vējš sitās sejā, viņš glāba savu dzīvību un bija pārliecināts, ka tas izdosies un pat lodes nespēs viņu panākt. Taču tā bija tikai šķietamība. It kā asa nūja iecirta pa muguru, viss acu priekšā sagriezās trakā ātrumā, bet ķermeni pārklāja pretīgi lipīgs šķidrums. Jau nākamajā acumirklī viņš vēlās melnā, galvu reibinošā bezdibenī. Viņa kājas refleksīvi raustījās, it kā nesdamas viņu pretī laimīgai dzīvei, taču tas nevilkās ilgi.

Neviena netraucētajā klusumā čivināja visur esošie zvirbuļi.

- Es izdarīju tavu darbu, Pelēkais, - cieti noteica Sašoks. - Tu šodien izgāzies!

Pelēkais, sevī ierāvies, tīrīja nost lapas no naža asmens. Viņš neiebilda, jo vecākajam bija taisnība.

Sašoks pacēla pie lūpām rāciju un metāliskā balsī, kas nepauda itin nekādas emocijas, teica:

- Mēs esam beiguši. Viss ir kārtībā.

Pēc dažām minūtēm klusā slaktiņa vietu apskatīja Ļu-tovs.

- Nebija slikti sagatavojušies, draņķi tādi, nepavisam ne slikti, - viņš zem deguna purpināja. - «Muša», granātas... Kur tādi plukatas to visu ņem? Nav vairs valstī kārtības, nepavisam nav!

Viņš pa kārtai apstaigāja līķus un atzinīgi māja ar galvu.

- Tīri nostrādāts. Redzu, ka tikai vienam nogājis greizi. - Viņš ar pirkstu iebakstīja vietā, kur nazis bija iedūries zemē. - Kuram?

- Viss kārtībā, komandier. Visi nostrādāja labi, - Sašoks teica, staigādams komandierim pa pēdām. - Tā bija nejaušība.

Ļutovs vērīgi palūkojās piecnieka komandierī un samiedza acis.

- Ja tā, tad labi! - Un pēc brīža piemetināja: - Aizvediet līķus Stahovskim, lai papriecājas.

Grēkāzis Pelēkais stāvēja līdzās un gaidīja norādījumus. Kad piecnieka komandieris viņam pamāja, Pelēkais atdzīvojās un deva rīkojumu piebraukt džipu ar tumšajiem spoguļstikliem. Viņam bija radusies iespēja izpirkt savu vainu, un šī uzticība bija jāattaisno.

Ziņa par apšaudi no restorāna «Karavela» nonāca Tiho-donskas iekšlietu pārvaldes dežūrdaļā. Tā kā pēc FDD pārvaldes iniciatīvas pilsētā bija ticis izsludināts trauksmes stāvoklis, par visiem nopietnajiem signāliem milicija ziņoja «kaimiņiem».

- Apšaude? Ar granātas sprādzienu? - Izdzirdis to, majors Ņižegorodcevs ne mirkli negaidīja. - Pāvel, mēs braucam! - viņš pavēlēja Burikam.

Mobilās grupas komandieris pamāja un darīja pavēli zināmu savas apakšvienības kaujiniekiem.

Pieci spēcīgi puiši pilnā kaujas bruņojumā ielēca zaļā ra-fiņā, kas bija nomaskēts par militāro ātro palīdzību. Vampīrs viņiem piebiedrojās. Savā civilajā uzvalkā starp ķiverēm, bruņuvestēm un automātiem viņš nepavisam neiederējās.

Ratiņš traucās pa centrālo ielu uz tiltu, kas veda uz Donas kreiso krastu, un pēc tam - pa Dienvidu šoseju. Ielas bija tukšas - nebija ne mašīnu, ne gājēju. Vienīgi dažādu resoru pārvietojamo patruļu automobiļi mirkšķināja savas signālugunis maģistrālajos krustojumos.

Triecienvienības mikroautobuss aiztraucās garām tumšam parkam ar nobirušiem kokiem un retām, dzeltenām laternu gaismām, garām pilsētā pazīstamajam jaunajam bāram, pie kura stāvēja bariņš iesilušu jauniešu, nemaz nenojaušot par pilsētā izsludināto trauksmi, kas varētu radīt sarežģījumus viņu bezrūpīgajā nakts dzīvē. Tālāk mikroautobuss strauji pagriezās pa labi, pabrauca garām vecām mājām ar nolupušām fasādēm, izjoņoja uz platā tilta un drīz vien ienira Kreisā krasta čabošajā naktī. Šoferis piedeva gāzi.

Ratiņu mētāja pa ceļa grambām, kaujinieki lēkāja sēdekļos, ar plaukstām aizsegdami automātu stobrus, lai ne-izbakstītu cits citam acis. Pēc divdesmit minūšu neprātīgas joņošanas mikroautobuss aiztraucās garām lepnajai atpūtas bāzei «Fregate» un vēl pēc septiņām minūtēm iedrāzās restorānu un viesnīcu kompleksa «Karavela» teritorijā.

Bremzēm kaucot, tas apstājās taisnstūrveida pagalma pašā centrā, inerces spēks sagrieza to nedaudz uz vienu pusi, parādot, ka bremzes vienā pusē darbojas spēcīgāk nekā otrā. Uz asfalta nolēca pieci kamuflāžā tērpti stāvi. Automātu stobru melnie caurumi pavērsās pret viesu namiņu.

- Gulties! - Buriks nokomandēja skaļā, dārdošā balsī. - Ar ģīmi pret zemi! Ieročus nomest!

Tā bija šādām situācijām ierasta komanda. Taču šobrīd tai, kā rādās, nebija jēgas - abi zemē gulošie ķermeņi neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

Buriks piegāja tuvāk, ar kāju paspēra tālāk zemē mētājošos pistoli, pataustīja pulsu vispirms Šaškovam, tad Čibi-sam. Gan vienā, gan otrā gadījumā rezultāts bija negatīvs.

- Gatavi! - viņš noteica. - Abi beigti!

Šķembu sapostītajā namiņā bija jūtama kaut kāda kustība, un Buriks, pacēlis automātu, no jauna ierēcās:

- Visiem gulties, ieročus - zemē!

- Savējie! - no namiņa atskanēja atbildes sauciens. - Valsts drošības dienesta majors Fokins!

Ņižegorodcevs pazina uzvārdu un tūdaļ reaģēja:

- Nolaist ieročus, es viņus pazīstu!

Fokins iznāca laukā.

- Mans biedrs ir kontuzēts. Viņam vajadzīga palīdzība.

- Kas viņi ir? - Vampīrs norādīja uz līķiem.

- Nezinu. Uzbruka pēkšņi.

- Kā viņi te gadījās?

- Arī nav zināms. Droši vien bijuši tepat tuvumā. Mašīnas motoru nedzirdējām.

Pēc īsas notikuma vietas apskates Vampīrs piezvanīja pārvaldes dežurantam:

- Atrodos «Karavelā». Divi nogalināti, viens kontuzēts. Atsūtiet papildspēkus, jāpārmeklē apkārtne. Iespējams, uzbrucēju līdzzinātāji atrodas tepat tuvumā.

Geparda bažas sāka piepildīties.

***

Vispārējā trauksme pilsētā - tā ir nopietna un samērā reta parādība. Tas nav tas pats, kas plānotie reidi vai speciāli pasākumi, kuri pēdējos gados tiek veikti lielākoties ķeksīša vai formālu rādītāju dēļ, starp citu, tāpat kā visās citās sfērās - vai tā būtu politika, ekonomika, izglītība vai kultūra. Tikai milicijā ķeksīšu vietā ir steki. Tur rādītājus ar sišanu izsit. Pastrādāta kārtējā nejēdzīgā slepkavība vai nekaunīgs bandītisks uzbrukums - tūdaļ tiek izsludināts notveršanas plāns. Gluži kā savulaik padomju laikrakstu rubrikā - «Pasākumi veikti, trūkumi novērsti!». Lielum lielā vairākumā gadījumu notveršanas plāns neko nedod, taču darbības šķietamību rada un ļauj milicijas priekšniecībai veiksmīgi atskaitīties par savu darbu.

Trauksme - tas ir gluži kas cits. Tajā iesaistītas dažādas tiesībsargājošās instances, kas strādā vienotā režīmā kā viens vesels organisms. Turklāt neņemot vērā laika apstākļus, diennakts stundu un personiskās darīšanas. Pastiprināti posteņi uz ceļiem, dokumentu pārbaudes, paaugstināta modrība autoinspekcijas posteņiem, iecirkņu pilnvaroto apgaitas pagalmos. Arī operatīvie darbinieki strādā nenoguruši - tērpina pārbaudītus ziņotājus, veic tvarstīšanas krogos un dzertuvēs, rūpīgi pārbauda visas aizdomīgās personas - agrāk sodītos, uzskaitē esošos, alkoholiķus un narkomānus. Miliču posteņus papildina iekšējā karaspēka kareivji, savukārt FDD operatīvajiem darbiniekiem tiek pie-komandētas armijas patruļas.

Kamēr personālsastāvs lietū un sniegā melnās miesās raujas savā teritorijā, augsti priekšnieki arī ir modri savos plašajos kabinetos, periodiski sazvanoties gan savā starpā, gan ar Maskavu.

Šāds darbs ne vienmēr ir pamanāms vienkāršam iedzīvotājam, un, ja arī tiek pamanīts, tad ne vienmēr - pareizi novērtēts. Neviens no nogurušajiem mājās gājējiem taču neies pievērst uzmanību tam, ka iecirkņa pilnvarotajam Iva-novam šonakt nenāk miegs un viņš klaiņā pa iecirkni, sarunājas ar māju iemītniekiem, ielūkojas pagrabos un bēniņos. Un kopā ar viņu - divi zaldātiņi, kas izskatās pēc ugunsdzēsējiem. Ko viņi tur meklē - kas viņu zina!

Vai arī krietni iemetušam alkoholiķim, kurš daudz reižu ticis palaists vaļā, bet šodien aizsūtīts uz atskurbtuvi, nenāks ne prātā vispārējā trauksme, viņš tikai filozofiski nodomās, ka viena reize nelīdzinās otrai.

Un Svēta Lomovceva, kādreiz jaunībā savas apaļās rozī-gās pēcpuses dēļ iemantojusi iesauku Neļķe, bet šodien - korpulenta sieviete, kurai pieder viens no pilsētā pazīstamākajiem masāžas saloniem, nesāks klaigāt pa visu apkaimi, ka tās stulbās trauksmes dēļ viņas iestādē līdz pusnaktij vandījušies vīri pelēkos uzvalkos. Viņai tas ir pārāk sarežģīti. Eksistē cits, daudz saprotamāks un ierastāks izskaidrojums - kāds kaut ko papūtis vai kruķi vienkārši grib, lai šiem bleķo, tāpēc meklē, kur piesieties. Cita izskaidrojuma Svētai nemaz nevajag.

Vēl jo vairāk neviens, atskaitot pašus operāciju dalībniekus, nezināja, kāpēc pilsētas biljarda zālēs tik cītīgi iztaujā parastos apmeklētājus, cenšoties izzināt, kur patlaban atro-

das Arsēns Huseinovs un ar ko kopā viņš pēdējās dienās redzēts. Vai mazums iemeslu, kāpēc kruķi varētu viņu meklēt? Izkrāpis kādam piķi, tāpēc arī slēpjas no visiem.

Neviens nesaistīja pilsētā notiekošo ar vispārējo trauksmi. Vienīgi patruļdienesta seržanta Abramova sieva dusmās kliedza, ka visas tās stulbās trauksmes un virsstundu darbi beidz viņu vai nost un ir jau līdz kaklam.

Ņižegorodcevs zināja, kā tas viss notiek, jo ne reizi vien tika piedzīvojis pilsētā izsludinātu vispārējo trauksmi. Taču viņa acīs veikto pasākumu stingrība aizvien kritās. Agrāk, ja pilsēta tika bloķēta, izkļūt no tās faktiski nebija iespējams, taču pašlaik viņš nebija drošs, ka kāda spraudziņa neatrastos.

Nolaidība, paviršība un kukuļošana bija pieņēmusi tādus apmērus, ka, pat strādājot īpašā režīmā, ļāva izlauzties cauri pat visbiezākajam aizsargslānim. Vampīrs pat nebija drošs, ka viņa izsauktie papildspēki ieradīsies Kreisajā krastā pietiekami ātri, lai apkaimes pārmeklēšana būtu efektīva.

Taču viņš kļūdījās. Par spīti vispārējam bardakam, kad pilsētā izsludināta trauksme, ārkārtējiem notikumiem tiek piegriezta īpaša vērība. Bet apšaude, kurā ir nogalinātie un ievainotie, pat mūsu nemierīgajos laikos tomēr skaitās ārkārtējs notikums. Jau pēc pusstundas pa naksnīgo pilsētu uz Dienvidu tilta pusi traucās trīs milicijas volgas un divi armijas uazi. Zilas gaismiņas mirdzināja signālugunis, palaikam ieskanējās īsi sirēnu kaucieni. Nokļuvusi Kreisajā krastā, kolonna uzņēma ātrumu. Zilie uzplaiksnījumi apspīdēja melno meža strēmeļu šalkojošās sienas.

Bet bāzes «Fregate» smilšainajā krastā steigšus tika kurti ugunskuri. Lai atvieglotu procedūru, Zaurbeks iznesa no mājiņām vairākus matračus, aplēja ar benzīnu un aizdedzināja. Pēc tam iemeta liesmās galdautus, galdu atvilktnes un pat krēslus.

Huseinovam tas nepatika.

- Kāpēc tu tā dari? Vai grūti žagarus salasīt? Nojumē, kur cep šašliku, ir arī malka!

Rohlanovs nicīgi nosmīkņāja.

- Tev žēl, vai? Vai tas ir tavs īpašums?

- Kāda starpība - ir vai nav mans. Es Aleksandram Pet-rovičam lūdzu, lai ielaiž mūs šeit. Man arī par visu jāatbild. Neērti!

- Nebaidies, tu viņu nekad vairs neredzēsi! - Zaurbeks nospļāvās.

Huseinovs atmeta ar roku un atgāja malā. Iztālēm bija dzirdami īsi sirēnu kaucieni. Vienlaikus atskanēja helikoptera motora troksnis. Debesīs parādījās ieapaļa ēna ar sig-nāluguņu mirgojošajām lampiņām. Tā apmeta pusapli un sāka laisties zemāk. Helikopters gatavojās nosēsties.

No viesnīcas «Karavela» bija manāma bāzē «Fregate» sakurto ugunskuru atblāzma. Kad ieradās mašīnas ar papildspēkiem, majors Ņižegorodcevs katrai norādīja meklēšanas virzienu, bet pats uzņēmās vadīt divu mašīnu grupu un devās uz neizprotamās gaismas pusi.

_ .

III daļa NOSLĒDZOŠĀ FĀZE

...

1. nodaļa Eksfiltrācija

Tihodonska, 2004. gada 6. oktobris, 4 un 11 minūtes.

- Kas tā par zveju, kur kājas lūst, turklāt tā, ka jāsūta helikopters? - neapmierināti sacīja komandieris.

Pie helikoptera vadības kloķiem sēdēja Semjons Aņisi-movs, pats kaismīgs zvejas piekritējs. Tikai ne tādas, kuras sekas tagad lidoja glābt. Viņam nepatika skaļas kompānijas, kurās lietoja alkoholu un citādi uzdzīvoja. Semjonam zveja bija individuāla nodarbe, kaut kas noslēpumains. No darba brīvajā laikā viņš labprāt sēdēja Donas vai kāda ezeriņa krastā ar makšķeri rokā. Aņisimovam tā bija psiholoģiskā atslodze. Pat lomam nebija tādas nozīmes kā pašam procesam - klusums, dabas krāšņums, reti ūdens šļaksti, upes vilnīšos peldošais pludiņš - tas viss radīja atpūtas un miera noskaņu.

- Zveja mēdz būt dažāda, - filozofiski iebilda bortmehā-niķis Jermakovs. - Jo lielāki priekšnieki, jo vairāk nejēdzību.

- Ugunskurus gan viņi ir pareizi sakūruši, - konstatēja stūrmanis Veselovs. - Bet ko tad tas nozīmē?

Lejā tumsā dzirksteļoja divi ugunīgi punkti, bet sānis, uz šosejas zilas signālugunis mirkšķināja automašīnu kolonna.

- Kas viņu zina! - Aņisimovs atsaucās. - Civilajiem tur ir kaut kāda jezga. Es štābā pa ausu galam dzirdēju, bet neiedziļinājos. Nenovērs uzmanību, es laižos lejā.

Helikopters apmeta pusloku virs ugunskuriem, apstājās netālu no spīdīgās ūdens malas un nolaidās gludajā, smilšainajā krastā. Aņisimovs izslēdza motoru. Iestājās klusums. Lāpstiņas vēl nebija paguvušas apstāties, kad pie lidaparāta pieskrēja cilvēki. Šie četri nepavisam neizskatījās pēc zvejniekiem. Spēcīgie stāvi tērpti melnās vējjakās un melnās biksēs, galvā - melnas piegulošas cepurītes. Ne makšķeru, ne tīklu, ne maisu ar lomu. Vienam rokā bija liela saimniecības soma, otram plecos redzami smaga mugursoma. Un neviena ar lauztu kāju!

- Paskaties, Gēna, mēs, šķiet, esam nolaidušies nepareizā vietā! - pilots norūpējies teica. - Tie nav īstie vīri!

- Četrdesmit piektā līnija, divi ugunskuri, viss ir pareizi, - stūrmanis pārliecinoši atbildēja. - Esam nolaidušies īstajā vietā. Bet par cilvēkiem es neatbildu.

- Dīvaini. - Komandieris paraustīja plecus un nokomandēja bortmehāniķi:

- Vitaļik, atver durvis un pajautā, kas viņi tādi ir.

Vitaļiks devās uz helikoptera iekšieni, atvērdamās nograbēja durvis, atskanēja balsis.

- Mēs esam Alekseja Borisoviča draugi, - līdz pilota kabīnei atlidoja vārdi.

Aņisimovs noplātīja rokas. Ģenerāļa draugi netiek apspriesti.

Iekāpšana noritēja ātri, durvis aizcirtās. Bortmehāniķis atgriezās kabīnē. Kopā ar viņu ienāca kalsns slāviska izskata cilvēks, kurš pieklājīgi sasveicinājās.

- Paldies, ka tik ātri ieradāties, - viņš pasmaidīja.

- Kur tad ir ievainotais? - komandieris nenocietās.

- Kāds ievainotais? - svešinieks saausījās.

- Nu, tas jūsu biedrs, kurš salauza kāju.

- A-a-a! Viņu aizveda ātrā palīdzība.

- Un kur ir zivis? Aleksejs Borisovičs runāja kaut ko par zivīm.

- Zivis mēs viņam jau nosūtījām. Neraizējieties.

Pilots kārtējo reizi noplātīja rokas. Galu galā tā nemaz nebija viņa darīšana. Ģenerāļa draugi paši tiks ar Alekseju Borisoviču skaidrībā.

- Uz kurieni lidojam? Uz Krasnogorsku?

Nepazīstamais pamāja.

- Uz Krasnogorsku. Ja nebūs citu rīkojumu.

- Nu tad - vietās!

Aņisimovs iedarbināja motoru. Rotors sāka griezties, lāpstiņu radītais vējš sacēla smilšu mākoni, pieaugošais cēlēj-spēks atrāva helikoptera smago ķermeni no zemes un nesa augšup.

Kad abas patruļmašīnas iebrauca bāzes «Fregate» teritorijā, miliči varēja vien konstatēt, ka tur uzturējušies daudzi cilvēki. Majors Ņižegorodcevs domīgi paraudzījās uz vēl degošajiem matračiem, rūpīgi izpētīja apkārtni, meklēdams kaut kādas pēdas, taču tās bija aizbērušas smiltis. Sekodams intuīcijai, viņš pacēla galvu un ilgi skatījās melnajās, mākoņiem klātajās debesīs. Taču redzēja vienīgi skrejošo mākoņu spraugās vīdošas zvaigznes.

Tobrīd helikopters atradās jau tūkstoš septiņsimt kilometru augstumā.

- Gēna, turi kursu uz Krasnogorsku, - komandieris deva rīkojumu.

- Nē, plāni mainās! - aiz muguras atskanēja dobjš bass. - Mēs lidojam uz Maskavu!

- Kā - uz Maskavu?! Mēs tādu pavēli neesam saņēmuši.

Aņisimovs pagriezās atpakaļ. Priekšnieku draugiem piemīt tieksme uz trakām idejām, it īpaši alkohola ietekmē. Un, lai gan pasažieri neizskatījās piedzērušies, viņš sagatavojās uz garu un nogurdinošu pretošanos. Taču, ieraudzījis plecīgā vīra rokā pistoli, saprata, ka debašu nebūs. Melnā nāvi nesošā acs bija pavērsta tieši pret Aņisimovu, un no tās nāca ledaina nāves dvesma.

-Jūs tikko to saņēmāt! Nu ko, lidoņi, aši stroķus zemē! -pavēlēja Zaurbeks Rohlanovs.

- Ko? Kādus stroķus? Mums nav ieroču!

- Jo labāk, būs mazāk problēmu. - Ar brīvo roku Rohlanovs tomēr nobrauca gar helikoptera apkalpes stāviem. Ieroču viņiem patiešām nebija. - Un tagad uzņemiet kursu uz Maskavu! Un lieciet aiz auss - mūsu vecākais šo to šais lietās saprot. Viņš pārbaudīs!

- Pagaidiet, kāda Maskava! Mums nepietiks degvielas! -Aņisimovs lūkoja vest pie prāta apbruņoto cilvēku.

- Mums pie kājas! - tas noskaldīja. - Vai nu mēs nolaidīsimies Maskavā, vai nekur.

- Kā bankā, - Huseinovs apstiprināja, atbīdīdams savu novadnieku un pavērsdams pret pilotu īso automātu.

- Ja gribēsit dzīvot - aizlidosit!

Makss paraudzījās iluminatorā. Zem helikoptera, kas uzņēma augstumu, pletās Dona. Milzīga, varena un graciozi mierīga. Patlaban tumšajā ūdenī nevizuļoja mēness gaisma un neatspoguļojās zvaigznes. Tam par iemeslu bija apmācies laiks. Šķita, ka tuvojas negaiss. Tihodonskas ugunis izgaisa tālu apakšā, paslēpdamās aiz sabiezējošā mākoņu plīvura. Tihodonska kārtējo reizi palika pagātnē. Priekšā Maksu gaidīja cīņa ar kodolteroristiem uz dzīvību un nāvi. Cīņa, kurā viņš bija ticis ierauts pret savu gribu. Neviens viņam nebija lūdzis piekrišanu, bet viņš gluži automātiski bija izrādījies pirmais uz ugunslīnijas.

- Kāda jušana, biedri? - ar vieglu ironiju apjautājās Gepards. Viņš turēja uz ceļiem smago piebāzto mugursomu. Terorists bija lieliskā omā.

- Normāla, - Makss īsi atbildēja.

Nekāda noteikta plāna viņam nebija. Tomēr viņš juta, ka pēdējā laika aizmiglotā apziņa sāk noskaidroties. Vairs nebija nedz galvas sāpju, nedz nelabuma lēkmju, nedz uzbāzīgās džinkstoņas ausīs. Makss bija kļuvis tāds kā agrāk. Nevis pamuļķīgais, nomāktais Lapins, nevis britu pārticīgās dzīves izlutinātais Tompsons, bet gan trenētais Kar-danovs. Nežēlīgs un nevaldāms plēsoņa, kura refleksi, speciālas sagatavošanas pastiprināti, pilnībā atbilda džungļu likumam - izdzīvo spēcīgākais. Tas, kurš izrādīsies veiklāks, izveicīgāks, profesionālāks. Starp citu, Kardanovam nebija ilūziju arī par saviem pretiniekiem. Galvenokārt par pašu Vahitu. Gepards savulaik bija gājis cauri tai pašai sagatavošanai un skaitījās ne mazāks profesionālis. Kuram vēl, ja ne Kardanovam, vajadzēja to zināt.

- Tagad mēs esam drošībā. Es neticēju, ka spēsim tikt laukā.

- Es vēl joprojām neticu, - Gepards noteica. Helikopterā valdīja liels troksnis, un viņiem nācās kliegt. - Es nekad nekam neticu. Tad nav jāviļas.

Kaut kas viņa balsī šķita Maksam neīsts. Arī Geparda izskats izraisīja dīvainas sajūtas - stinga seja, drudžaini spīdošas acis. Varbūt viņš bija sajucis prātā? Ja visu mūžu nodarbojas ar to, ar ko nodarbojās Vahits Bekmurzajevs, tad šādu finālu visnotaļ varēja sagaidīt.

Kardanovs pašķielēja uz Bekmurzajevu. Nē, diez vai. Izturēšanās pavisam adekvāta, viņam vienkārši bija vērojama nervoza pacilātība. Vahits ticēja saviem spēkiem. Viņš ticēja saviem vīriem. Un galvenais - viņš ticēja portatīvā kodol-fugasa postošajam spēkam!

Helikopters bija sasniedzis vajadzīgo augstumu, uzņēmis uzdoto kursu, Huseinovs atgriezās pasažieru nodalījumā.

- Dumpis apspiests, - viņš smaidot ziņoja. - Aiziet uz Maskavu!

- Tu izprovocēji šo karu! Tu! - Pacēlis zvanošā telefona klausuli, Kaimačenko nometa to atpakaļ un no jauna pievērsa saniknoto skatienu Ļutovam.

Nebeidzamie te viena, te otra cilvēka zvani jau kuro reizi pārtrauca viņu sarunas gaitu, taču Vladislavs nezaudēja pavedienu un aizvien atsāka tā, it kā nekādas piespiedu pauzes nebūtu bijis. Tas savukārt kaitināja Ļutovu, taču atklāti savu neapmierinātību viņš šefam nepauda.

- Nekādi nevari rimties, Miša? Vai zini, ko tu dari? Tu atriebies par sevi. Kaut arī ar svešām rokām.

- Kāpēc?!

- Es tev jau teicu. Tavs Stahovskis ir mēsls. Un viņš mūs itin nemaz neinteresē. Nospļauties un izberzēt. - Kaimačenko piecēlās no krēsla, apgāja apkārt galdam un jau devās uz durvju pusi, taču tajā brīdī atkal iezvanījās telefons. Viņš sodīdamies pagriezās atpakaļ.

- Reāla pamata ar viņiem karot mums nav. Tevī runā personiskās ambīcijas...

Kaimačenko pacēla klausuli.

- Jā! Trauksme attiecas uz visiem. Pastiprināt drošības pasākumus. Lai viņš arī pāris dienu nedzīvo mājās... - Viņš nervozi nometa klausuli.

- Paklau, Vladislav, viņi pirmie sāka karu. Un tu devi sankciju viņa likvidācijai.

- Tad vajadzēja likvidēt! Bet ko tu izdarīji? - DD priekšnieks iedzēla.

- Es piemeklēju cilvēku, instruēju, apgādāju ar ieroci, nosūtīju uz vajadzīgo vietu. Bet viņš pazuda bez pēdām. Pirmklasīgs snaiperis, starp citu. Tātad Stahovskis viņu ir notvēris un atraisījis mēli. Nākamajā dienā kaut kādi ambīļi grasījās uzbrukt ārpilsētas bāzei. Labi, ka rīkojās tik nemākulīgi, ka tika nokauti kā cūkas. Ko tad lai mēs darām? Vai lai saliekam rokas klēpī un gaidām?

- Taisnoties kurš katrs prot. Varen iemanījušies! Izgāžas kā vecas sētas un pēc tam grib iestāstīt, ka tā visam jānotiek! Kāpēc sūtīji nogalinātos Stahovskim? Tu zāģē zaru, uz kura sēdi.

- Lai iebiedētu, izsistu no sliedēm!

- Nē, tu atriebies viņam par sevi! Rau, tavu ģīmi izdaiļoja, pirkstiņu salauza... Kā tad tā? Tik spicam džekam... To nedrīkst atstāt nesodītu. Citādi riņķī un apkārt sāks runāt, ka Ļutovs nav spics... Ka pāridarītājs ņēmis virsroku... Un tu tik rullē uz priekšu!

- Vlad, viņi uzbruka mūsu bāzei. Un tas vairs nav nekāds sīkums. Mums jādod pretspars...

- Tā nu obligāti jādod? - Kaimačenko ņirgājās.

- No tā, ka es noslēgšu rēķinus ar Stahovski, nevienam sliktāk nebūs, - Ļutovs vīzdegunīgi atcirta. - Kas tevi kavē, Vlad? Es nesaprotu... Skaidrs, ka tev patlaban ir darba līdz kaklam. Bet man no tevis neko nevajag. Tikai piekrīti, dod zaļo gaismu!

- Zaļo gaismu? - Kaimačenko domīgi pakasīja savu gludi skūto zodu. Apsēdās krēslā un gurdi aizvēra acis. Viņa pārdomas nevilkās ilgi. Bija jūtams, ka Vladislavs beidzamajās dienās patiesi bija pamatīgi nopūlējies. - Lai notiek. Rīkojies, Miša. Tikai es tevi lūdzu - bez visādiem pompoziem pekstiņiem. Nevajag nekādu sprādzienu, masu slaktiņu, lieku upuru. Norunāts?

- Norunāts, Vlad.

Plati un apmierināti smaidīdams, Ļutovs pielēca kājās un tīri vai necilvēciski ļaunā priekā nočirkstināja zobus. Kad viņš, šefa atļaujas spārnots, iztraucās no Kaimačenko kabineta, pēdējam uz galda atkal iezvanījās telefons. Šoreiz Kaimačenko nolamājās pilnā balsī.

Ļutovs nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Pie sliekšņa viņu gaidīja mašīna. Maigi zaļš opelis. Ļutovs ietrausās salonā un iekārtojās priekšējā sēdeklī līdzās šoferim. Aizmugurē sēdēja vēl viens cilvēks. Puisis ar lielu galvu un izteiktiem vaigu kauliem.

- Aiziet! - Ļutovs nokomandēja.

Šoferis paklausīgi iedarbināja opeli. Acīmredzot viņš jau zināja, uz kurieni jādodas, jo nekādas papildu instrukcijas no pasažieriem nepieprasīja. Importniece izbrauca uz četru joslu šosejas un aizšāvās Dzeržinska laukuma virzienā.

Ļutovs salūkoja kabatā mobilo un ātri uzspieda kādu numuru.

- Nu, kas notiek?

- Viņš ir aģentūrā. Kopā ar viņu ir divi un vēl trīs - pavadošajā mašīnā, - atbildēja tālais sarunas biedrs. - Skate jau iet uz beigām.

- Tālāk viņš dosies uz «Eldorado». Ir pusdienlaiks, un tam draņķim patīk tur ieturēties. Rīkojamies pēc plāna «A». Kā esam norunājuši. Uzturiet ar mani sakarus. It īpaši, ja notiek kas neparedzēts.

Ļutovs iebāza telefonu kabatā un pagrieza galvu pret šoferi.

- Nogriezies pa Ieroču ielu un apstājies metru no krustojuma. Gaidīsim.

Sen viņš nebija jutis tādu mednieka azartu. Viņš bija drošs, ka ir pārdomājis kombināciju visos sīkumos un šoreiz, kad viņš pats personiski piedalās operācijā, Stahovskis no atriebības neizbēgs. Tas maita atbildēs viņam par visu. Līdz pēdējam. Un tikai tad Ļutovs varēs justies gandarīts. Reabilitēts kā padoto, tā arī savās acīs.

Salātzaļā opeļa šoferis godam izpildīja šefa instrukcijas. Nogriezusies pa Ieroču ielu, importniece apstājās. Saskaņā ar Mihaila rīkojumu motoru laukā neslēdza. Kaujinieks ar bezformīgo galvu pabāza zem vējjakas malas ložmetējpistoli «ciedrs» un atvēra pakaļējās durvis. Ļutovs palūkojās pulkstenī. Tūdaļ, kā atbildot uz viņa gaidām, ieskanējās mobilais.

- Viņš iznāca. Kāpj mašīnā.

Ļutovs draudīgi pasmaidīja.

- Aiziet! - viņš sacīja lielgalvim.

Tas šķērsoja braucamo dalu, pagāja kādus trīs metrus uz priekšu un paslēpās tuvējā arkā.

- Brauc uz jūsu pusi, - ziņotājs telefonā pavēstīja.

- Lieliski. Kā jau es biju paredzējis. Sekojiet viņam! Atklāti. Lai panervozē, maita.

Opeļa šoferis slinki ar plaukstām sita pa stūri. Ļutovs pagriezās atpakaļ.

- Griez apkārt vāģi! - viņš pavēlēja.

Opelis vispirms padeva drusku atpakaļ, tad ieslēdza pirmo ātrumu un ripoja norādītajā virzienā. Šoferis sagrieza stūri, un automobilis nostājās šķērsām pāri ceļam. Ieliņa bija tik šaura, ka neviens cits transports nevarēja netraucēti apbraukt opeli un iegriezties Ieroču ielā.

Stahovska mersedesu Ļutovs pazina uzreiz, kolīdz tas parādījās pagriezienā. Nīstais ienaidnieks tuvojās. Aiz viņa brauca liels melns džips ar sargiem. Patīk gan tiem maitām izrādīties!

Tūdaļ aiz Stahovska korteža parādījās BMW ar otru «Konsorcija» darbinieku grupu. Pamanījis priekšā opeli, merša šoferis nikni uztaurēja un nobremzēja. No džipa izlēca divi spēcīgi puiši melnās virsjakās un biksēs, paskrēja garām mersim un metās pie opeļa.

No arkas steidzīgi iznāca lielgalvis, turēdams sev priekšā «cipresi» ar klusinātāju. Mersedess bija tikai kāda metra atālumā no viņa. Tas bija īstais mērķis. Pš-pš-pš-pš! Nošņāca klusinātas kārtas. Uz stikliem kā ziedi bez ziedlapiņām, plaisu apņemti, parādījās apaļi caurumi. Stahovska šoferis ar cauršautu galvaskausu saguma ar seju uz priekšu, notašķīdams ar asinīm daļu priekšējā stikla. Pš-pš-pš-pš! Vēl viena klusināta kārta - un merša priekšējā sēdeklī sēdošais puisis ar iespaidīgu ģīmi un smailām ausīm izmeta no rokām zibenīgi izrauto pistoli un noslīdēja zem paneļa, noklabinādams zobus pirmsnāves agonijā.

Melni tērptie puiši apstājās kā iemieti un nervozi slidināja roku zem apģērba. No BMW izlēca trīs cilvēki, kas pēc izskata maz atšķīrās no tiem, kuri bija izlēkuši no džipa. Tikai pirmie izrāva pistoles, bet otrie - automātus. īsas, niknas kārtas nopļāva Stahovska sargus. Pēc tam automāti pavērsās pret džipu un sacaurumoja arī to.

Lielgalvis nenovērsās no galvenā mērķa. Līdzās notiekošais uz viņu neattiecās. Viņš atvēra aizmugurējās durvis. Stahovskis bija piespiedies sēdekļa ādas atzveltnei. «Ciprese» notēmēja viņam krūtīs. Andrejam Andrejevičam neviļus atkārās žoklis. Taču lielgalvis, šķiet, negrasījās uz viņu šaut. Viņš tikai turēja Stahovski uz grauda.

Ļutovs nesteidzīgi izkāpa no opeļa. Viņa rokas bija nevērīgi sabāztas ādas jakas sānkabatās. Viņš gāja laiski, tīši gāzelēdamies. Stahovskis saspringti vēroja viņa tuvošanos, zinādams, ka tur tuvojas viņa liktenis. Būtu viņš zinājis, ka šāds brīdis pienāks, tad nebūtu «Kabinetā» darījis to, ko darīja.

- Vai pazīsti? - Ļutovs apstājās līdzās mersedesam, pieliecies ielūkojās iekšā. Stahovskis nožēloja, ka nenēsā ieroci. Kaut gan jūtīgā «ciprese» neatļautu likt to lietā.

- Pazīstu, - vārgā balsī atbildēja Stahovskis.

- Bet vai šo tu pazīsti, maita? - Ļutovs izstiepa roku, pie kuras karājās breloks no trim maziem, baltiem kauliņiem. - Tu tīri labi uzjautrinājies. Tagad ir mana kārta!

Ar brīvo roku viņš izvilka PM un notēmēja. Taču pēkšņi pārdomāja un nolaida ieroci.

- Tu mani grauzi ar piraju zobiem? Es arī gar tevi savas rokas nesmērēšu!

Ļutovs pamāja lielgalvim, un «ciprese» raidīja kārtu no Stahovska kreisā pleca uz labo gurnu.

- Tas, lūk, ir taisnīgi! - nezin kam sacīja Ļutovs un atgriezās pie opeļa.

Pēc minūtes ieliņā palika tikai sašautas mašīnas un nogalināti cilvēki. Viņi nebūtu notiekošo uzskatījuši par taisnīgu.

Lai gan - katram par taisnīgumu ir savs viedoklis.

Vilciens Tihodonska-Maskava traucās ar ne mazāku ātrumu kā helikopters. Toties komfortablajos vagonos bija klusi un mierīgi. Kļevecs un Fokins sēdēja guļamvagona kupejā, malkodami gaišo alu un vērodami garām srejošās stepes ainavas. Plosījās negaiss, platas ūdens straumes tecēja lejup pa iekšpusē aizsvīdušo stiklu. Periodiski zibens uzliesmojumi un pērkona grāvieni liecināja par to, ka daba satrakojusies ne pa jokam.

Fokins atvēra kārtējo alus pudeli un sniedza to Kļevecam. Otru sagatavoja sev. Ierāva krietnu malku taisni no kakliņa.

- Kāda pašsajūta? - viņš apjautājās pāriniekam.

- Kā apdullinātai zivij. Divas stundas neko nedzirdēju. Un visu nakti galva vai pušu plīsa, kamēr neiešpricēja miegazāles. Bet, kad man trāpīja granāta un pēc tam uzsprāga, es domāju - gals klāt!

Fokins, nolicis pie malas līdz pusei izdzerto alus pudeli, nesteidzīgi nolobīja lielu, skaistu apelsīnu. Miziņas aromāts piepildīja salonu. Riteņu klaudzoņa pa dzelzs sliedēm ieaijāja. Tikai tagad atvaļinātais majors sajuta, cik pamatīgi viņš bija noguris pēdējās diennakts laikā. Sergejs viņnakt bija gulējis ne ilgāk kā stundu. Tagad acis krita ciet.

- Cerēsim, ka mūsu gals vēl ir ļoti tālu! - Viņš apspieda žāvas un iebāza mutē labu pusi notīrītā apelsīna. Atlikušo daļu nolika uz galda priekšā Kļevecam.

Tas gurdi papurināja galvu.

- Es tos vispār neēdu.

- Slikti. Tajos ir vitamīni. Un garšīgi arī.

Fokins pats apēda apelsīnu.

- Piezvani Stahovskim, uzzini, kāda ir situācija, vai viss kārtībā, - viņš pilnu muti sacīja.

Kļevecs sadabūja mobilo, uzspieda numuru. Radioviļņi, apdzīdami vilcienu, aiztraucās uz tuvāko mobilo tālruņu centrāli, no tās - pie adresāta un pēc dažām sekundēm sasniedza šiem laikiem vismodernāko aparātu - ekstra plāno Motorolu B3. Stahovskim patika pazīmēties. Taču pašlaik smalkais telefoniņš neatradās viņa kabatā, jo Stahovskis gluži kails gulēja uz akmens galda morgā. Motorola stāvēja uz galda vienā no MKI kabinetiem.

Kļevecs dzirdēja garus signālus. Tad atsaucās rupja vīrieša balss.

- Hallo!

Balss bija sveša.

- Man vajadzīgs Andrejs Andrejevičs.

- Kas jautā? - Pēc intonācijas Kļevecs noprata, ka ar Sta-hovski viss nebūt nav kārtībā.

- Privātdetektīvs Kļevecs. Esmu izpildījis viņa uzdevumu.

Balss atmaiga.

- Pjotr Sergejevič? Te Vlads Semjonovs!

Kļevecs tikko manāmi pasmaidīja. Semjonovs viņa vadībā bija strādājis slepkavību izmeklēšanas nodaļā. Zeme ir apaļa.

- Kas noticis ar manu klientu? Spriežot pēc tā, ka telefons ir pie tevis...

- Jā. Viņš ir nogalināts. Un kopā ar viņu seši sargi. Jezga bija pamatīga. Starp citu... - Semjonovs brīdi klusēja. Cauri riteņu klaboņai telefonā varēja saklausīt viņa elpu. - Viņiem patlaban risinās karš. Bet jūs jau zināt, kā ir karā, - tas, kurš strādā ienaidnieka labā, arī ir ienaidnieks. Tāpēc jums labāk būtu piesargāties.

Kļevecs nopūtās.

- Es sapratu, Vlad. Paldies!

- Ja vajadzīga palīdzība, zvaniet. Es atceros, kā jūs man mācījāt izmeklēt. Esmu jūsu parādnieks.

- Paldies, Vlad!

Kļevecs nospieda pogu, saruna pārtrūka. Zeme patiešām ir apaļa.

Fokins pārstāja gremot un saspringti raudzījās pāriniekā.

- Nu, kas tur ir?

- Stahovskis ir nogalināts. Un arī mums tiek ieteikts piesargāties. Pie viena var nokniebt arī mūs.

Pārinieki ilgi skatījās viens otrā un klusēja. Viņi bija pieredzējuši ļaudis un saprata, cik bīstama varēja būt radusies situācija. Vienīgais mierinājums bija tas, ka viņi bija raduši izkļūt no bīstamām situācijām.

- Iesim uzpīpēt? Pēc tam es brītiņu pasnaudīšu, ja tu neiebilsti.

- Protams, nē. Domāju, ka arī es varu pagulēt. Diez vai kāds taisās mums uzbrukt. Šajā brīdī mēs nevienam neesam vajadzīgi. Bet, kas būs Maskavā, - to es nezinu. Tur būs jātur acis vaļā.

Riteņiem sliežu salaidumu vietās klaudzot, vilciens uzņēma ātrumu.

2. nodaļa Ultimāts

Maskava, 2004. gada 7. oktobris, 7 un 12 minūtes.

Laika apstākļi Piemaskavā maz atšķīrās no Tihodonskas. Tiesa, lietus vēl nebija tik ļoti pieņēmies spēkā kā dienvidu galvaspilsētā, tomēr periodiski tas slacīja grēcīgo zemi. Tādi laiki - tagad grēkoja visi, turklāt neviens to neatzina un nenožēloja. Neviens nesaņēma sodu par saviem grēkiem, un atšķirība starp dēmoniem un eņģeļiem faktiski bija izzudusi.

Debesis bija drūmas un pelēkas. Rudens stingri bija ieņēmis savu vietu, un tikai retais no metropolei tuvīno pilsētiņu un ciematu iemītniekiem vairs cerēja uz atvasaras siltajām dieniņām. Militārais transporta helikopters izvēlās no zemajiem mākoņiem netālu no Znamenskas ciema, bezmaz vai skardams lietus izmērcēto zemi, un ar pēdējiem degvielas litriem veica kaut ko vidēju starp plānoto un avārijas nolaišanos. Motors apklusa, kad līdz zemei bija atlikuši vēl septiņi metri, taču lāpstiņas turpināja griezties un autorotācija noturēja lidaparāta svaru. Trieciens tomēr bija spēcīgs, un šasijas riteņi dziļi iestiga slapjajā augsnē. Pasažieri arī pārcieta spēcīgu satricinājumu un bija ar to visai neapmierināti.

- To viņi darīja tīšām! - Zaurbeks nolamājās. - Nolaist no kājas, maitas!

Gepards apdomājās.

- Kāpēc? - Kardanovs vaicāja. - Vai viņi mums traucē? Sasiesim un atstāsim helikopterā. Kad viņus atradīs, lai apgalvo, ka mēs nokļuvām tur, kur gribējām. Tas tikai apstiprinās mūsu nolūku svarīgumu.

Gepards pamāja.

- Tā arī darīsim!

Helikoptera apkalpi sasēja un ieslēdza nekustīgā lidaparāta kabīnē, četri pasažieri pārģērbās civilpersonām piemērotākās drēbēs, mugursomu Gepards pārlika milzīgā plastikas maisā, ar kādiem spekulanti braukā uz Turciju un Itāliju. Pēc tam, grimdami staignajā zemē, viņi aizkļuva līdz ciemam un par četrsimt dolāriem nolīga divus vietējos automašīnu īpašniekus, lai tie aizvestu viņus līdz galvaspilsētai. Piemaskavas nomalei tā bija milzu nauda, tā ka nevienu nenācās pierunāt.

Kardanovs kārtējo reizi nobrīnījās par Bekmurzajeva tālredzību - viņš somu novietoja bagāžniekā, pats apsēdās līdzās rudajam, mūsainajam šoferim, Maksu norīkoja aizmugurē. Šofera un pasažieru ārējais izskats neizraisīja nekādas aizdomas. Huseinovs un Rohlanovs brauca otrā mašīnā un gadījumam, ja notiktu pārbaude, bija sagatavojuši simtdo-lāru naudaszīmes un mazgabarīta automātus «skorpions». Gepards aizvien rūpīgi sagatavoja savas operācijas.

Noplukušais, nožēlojamais moskvičs un tikpat nerepre-zentablā «kapeika» bez sarežģījumiem veica simt kilometrus līdz Maskavai. Lai logi nesvīstu ciet, rudais šoferis ieslēdza sildītāju uz visstiprāko, salonā bija neciešami karsts, un

Makss attaisīja vējjaku. Saburzītais un piesvīdušais krekls atgādināja, ka jau vairākas diennaktis viņam nav bijusi iespēja pārģērbties. Salonā valdīja saspringts klusums. Iebraucot pilsētā, Gepards salūkoja telefonu, uzspieda numuru.

- Sveika, Galočka! - viņš uzspēlēti jautri ierunājās. - Pamodināju? Atvaino, dārgā! Es ar draugiem esmu caurbrau-cot Maskavā. Gribu ar tevi palīksmot, iedzert konjaku, iebaudīt augļus!

Neredzamā sarunas biedrene kaut ko atbildēja, un Geparda smaids kļuva vēl platāks.

- Mēs braucam tiešā ceļā no stacijas! Ja ļausi, iegriezīsimies vispirms pie tevis, aizvedīsim cienastu un pēc tam laidīsim uz viesnīcu. Nu re, cik labi!

Viņš nosauca šoferim adresi, taču tas slikti orientējās Maskavā un tikai otrajā piegājienā spēja piebraukt pie slavenās vecās mājas Maskavas upes krastā. Kādreiz te bija dzīvojuši ministri un ģenerāļi, tagad šeit mitinājās elitāra prostitūta. Laiki mainās.

Tieši pretī cauri sīkā lietus plīvuram bija redzams Kremlis. Geparda lūpas savilkās ļaunā smīnā. Aiz muguras piebrauca otra mašīna, un terorista līdzzinātāji izkāpa laukā.

Samaksājis Vahits izņēma no bagāžnieka svītraino maisu un pagaidīja, kamēr noplukušās mašīnas aizbrauc.

- Ieej veikalā, nopērc konjaku - «manjaku», šampanieti un visu pārējo, - viņš pavēlēja Rohlanovam. - Un tu, Arsen, izej cauri arkai, pagriezies pa labi, otrās parādes durvis. Ceturtais stāvs, sešdesmit pirmais dzīvoklis. Uzkāpsi un palūkosies, vai tur nav slēpnis, - Bekmurzajevs sausi sacīja. - Mēs pagaidīsim desmit minūtes un sekosim.

- Paklau, kāpēc man turp jāiet? - Makss iejautājās. - Es palīdzēju tev, kā varēju. Derētu norēķināties, un es došos savās gaitās.

- Vēl ne. Mazliet vēlāk. - Gepards iegāja dobji skanīgajā, pēc kaķiem smirdošajā kāpņu telpā. Priekšā bija dzirdami Huseinova soļi.

- Ko tad tu vēl no manis gribi? - Kardanova balsī bija saklausāma patiesa neizpratne.

- Tu vēl neko neesi izdarījis, bračiņ! - Vahits bargi noskaldīja. - Un nav par ko norēķināties. Kad būsi savu darbiņu padarījis, tad arī norēķināsimies. Pavisam!

Beidzamā frāze izskanēja visnotaļ divdomīgi, un Gepards to saprata. Viņš samiernieciski pasmaidīja.

- Tu man esi vajadzīgs kā augstāko aprindu speciālists. Palīdzēsi sākt sarunas. Es tev pateikšu, kas jādara. Tikai ne uzreiz, maķenīt vēlāk.

Lifts nedarbojās, un viņi sāka kāpt pa lēzenajām kāpnēm gar nosmulētajām sienām. Terorists tālredzīgi palaida neapbruņoto Maksu pa priekšu.

- Es nemaz nezinu, kādi ir tavi plāni. Vai mēs ņemsim ķīlniekus? - sekoja Kardanova nākamais jautājums. Viņš pazemināja balsi.

- Ķīlniekus? - Bekmurzajevs pārlaida roku savam asajam zodam, kas bija paguvis pārklāties ar prāviem rugājiem. - Domāju, ka tas nebūs nepieciešams. Mūsu ķīlnieki būs visa Maskava. Taču, no otras puses, nedrīkst izslēgt nevienu iespēju. Tu man piekrīti?

- Principā jā. - Makss pamāja.

- Bet tagad paliec klusu. Tu jau zini, ka pat sienām mēdz būt ausis.

- Tev taisnība.

Kardanovs apklusa, demonstrēdams pilnīgu vienaldzību. Agri vai vēlu Bekmurzajevs tomēr atklās savas kārtis. Lai tikai tas nenotiek pārāk vēlu.

Viņi apstājās kāpņu laukumiņā. Caur netīro stiklu pavērās skats uz Kremli. Par šādu ainavu mākleri dzīvokļa cenai piemeta klāt ne mazāk par divdesmit tūkstošiem dolāru. Un vēl vairāk. Augšā atvērās durvis, bija dzirdamas skaņas balsis, tad durvis aizcirtās. Viņi dažas minūtes gaidīja. No jauna noklikšķēja slēdzene.

- Ei, draugi, kur jūs aizķērāties? - atskanēja Huseinova labsirdīgā balss.

- Viss kārtībā, ejam! - Gepards nokomandēja. Viņi ātri veica atlikušos stāvus. Arsēns durvis bija atstājis vaļā, un pirmais dzīvoklī, apkārt skatīdamies, iegāja Kardanovs. Pēc tam ievēlās Gepards ar savu smago nesamo.

Te valdīja sutīga, smaržu piesātināta kurtizānes buduāra atmosfēra. No istabas viesiem pretī iznāca meitene. Kardanovs paguva pamanīt tikai to, ka viņa bija visai glīta, ar ideālām auguma proporcijām un gariem, zīdainiem pelēki rudiem matiem. Dzīvokļa saimniecei mugurā bija tikai viegla zīda rītakleitiņa gaišzilā krāsā, viduklī saņemta ar tievu jostiņu.

- Sveika, Galočka! - Gepards laipni sveicināja.

Galočka atplauka smaidā, atklādama līdzenus, baltus zobiņus.

- Nāciet iekšā, dārgie ciemiņi! Es jau piezvanīju draudzenei, viņa drīz atnāks.

- Kas tā par draudzeni?

- Ļoti jauka meitene, jums patiks.

«Viesi» iegāja nelielajā virtuvītē ar specifisko atkritumu vada smārdu. Pēc dažām minūtēm ieradās Rohlanovs, acumirklī nokraudams galdu ar pudelēm un uzkodām.

Galočka sarosījās, salūkoja pokālus, glāzītes un šķīvjus.

- Par tikšanos! - Arsēns uzsauca pirmo tostu. Viņš plati smaidīja un maksimāli centās notēlot dāsnu un jautru kaukāzieti. Spriežot pēc meitenes reakcijas, šī loma viņam padevās. Dzirkstoši tosti, jautras anekdotes, smieklīgi atgadījumi no dzīves bira no viņa kā no pilnības raga. Galina jautri smējās.

Pēc stundas atskanēja durvju zvans.

- Kas tur ir? - Gepards iegrūda roku kabatā.

- Tā būs draudzene! Es tūdaļ atvēršu.

Zaurbeks palūkojās actiņā un pamāja ar galvu, apstiprinādams, ka nācēja patiešām ir draudzene.

Durvis atvērās, atskanēja viegli soļi.

- Galočka, tu tik negaidīti piezvanīji! Šorīt tev ir agrīni ciemiņi! Cik interesanti!

Makss pazina šo balsi, iekams tika ieraudzījis tās īpašnieci. Viņš lieliski atcerējās šīs intonācijas, jo reiz tās bija bijušas viņa personiskās dzīves neatņemama sastāvdaļa. Ma-ša! Bet kā? No kurienes? Kas viņai te bija meklējams?

Viņa parādījās durvīs, bezmaz saskriedamās krūtīs ar Arsēnu. Tas galanti paklanījās un noskūpstīja viņai roku. Maksa un Marijas acis sastapās, un nu bija viņas kārta brīnīties.

- Sveiks, Maks! Kā tu te gadījies?

- Tāpat, atbraucu kopā ar draugiem.

- Apsēdieties pie mums! - Gepards laipni aicināja jauno viešņu.

Pēc brīža Maša pievienojās uzdzīvotājiem.

- Cik jauki, ka mēs atkal esam satikušies! - viņa čivināja, uzkozdama konjakam sviestmaizes ar desu un apelsīnus. - Kas to būtu domājis! Pareizi saka - pasaule ir maza! Vai nav tiesa?

Viņas nevainīgās acis plati iepletās. Makss zināja, ka tā ir spēle.

- Skaidrs, ka tiesa, kā bankā! - Huseinovs no jauna piepildīja glāzes.

Maša bezrūpīgi pļāpāja, dzēra un uzkoda, lai gan patiesībā saspringti prātoja par radušos situāciju. Kaimačenko bija nemierā ar viņas brauciena rezultātiem.

- Tu neko nenoskaidroji! - Viņš nikni bija klaigājis telefona klausulē. - Nu un tad, ka viņš ir Tihodonskā? Kur tieši viņš ir? Kāda viņam ir adrese? Tev vajadzēja atvest viņu uz Maskavu!

Lai gan sākotnējā norunā par to netika teikts ne vārds, otru solītās atlīdzības daļu Kaimačenko tā arī nesamaksāja. Un tagad meitene meklēja izeju no pašreizējās situācijas.

Ja reiz Makss ir Maskavā un viņa adrese - skaidri zināma, nekāda pamata neizmaksāt naudu Kaimačenko nebija.

Nogaidījusi izdevīgu brīdi, Masa izgāja uz tualeti un uzspieda Kaimačenko numuru.

- Makss Kardanovs ir Maskavā, pierakstiet adresi.

Rohlanovs kontrolēja situāciju un, piespiedis ausi durvīm, noklausījās sarunu.

- Kāpēc atvedi šurp spiedzi? - viņš uzklupa gaitenī iznākušajai Gaļinai un, negaidīdams atbildi, īsi, neatvēzējies iebelza meitenei ar dūri pa seju. Viņa nokrita uz muguras, visā garumā izstiepusies gaitenī uz grīdas. Halātiņš sarāvās augšā, atsegdams gludos, tvirtos gurnus. Viņa nebija zaudējusi samaņu, taču no pārsistā deguna izsprāga asinis. Gaišmates zilās acis šausmās bija plati ieplestas. Ierāvusies kaktā, viņa vērās neaicinātajā viesī. Apakšējā lūpa mazdrusciņ raustījās.

- Ko jūs atļaujaties?...

- Aizveries! - Rohlanovs pavēlēja, pavērsdams pret meiteni pistoles stobru.

- Kāda velna pēc? - Huseinovs iznāca, izdzirdis troksni. - Kāpēc tu viņai siti? Aizvāc stroķi!

- Tā kuce piezvanīja kruķiem! Tikko, no atejas!

Tualetes durvis atvērās, Maša izbijusies iznāca gaitenī

un arī dabūja smagu pliķi.

- Kam tu zvanīji, draņķe?!

- Nevienam. - Viņai acīs sariesās asaras. - Tāpat, draugam. Viņš gribēja satikt Maksu.

Gaitenī iznāca Gepards. Viņš mierīgi nolika roku Zaur-bekam uz pleca.

- Aizvāc šaujamo, - viņš pusbalsī teica. - No skuķēm mums nekādas briesmas nedraud. Un no visiem pārējiem arī. Mēs esam vislielākās briesmas, mēs diktēsim savus noteikumus.

Viņš piecēla raudošo Galinu un apsēdināja krēslā. No meitenes pārsistā deguna sūcās asinis.

- Rimsties, sēdi rāmi, varbūt arī paliksi dzīva. Lai gan -diez vai.

Meitenes iegaudojās pilnā kaklā, Arsēns un Zaurbeks ņēmās viņas apklusināt ar skaļām pļaukām.

- Ieslēdziet viņas kaut kur! - Gepards pavēlēja. - Arsen, dod šurp telefonu!

Vahits, ja arī nervozēja, tad to neizrādīja. Visas viņa darbības bija pārdomātas un profesionālas.

Meitenes ieslēdza pieliekamajā.

- Neslogiet mani te iekšā, es baidos! - Maša kliedza, bet neviens viņai nepievērsa uzmanību.

Gepards izvilka no spekulantu maisa zaļo mugursomu, no tās izņēma un novietoja uz ķeblīša masīvu spīdīgu priekšmetu, kurš vairāk atgādināja alus muciņu. Tikai šis priekšmets pat pēc izskata šķita daudz smagāks. Turklāt uz tā virsmas bija samanāmas tādu kā lūku aprises. Gepards atvēra vienu, atklādams nelielu, bet sarežģītu paneli ar pogām, lampiņām un kloķīšiem.

Kardanovs, Zaurbeks un Huseinovs stāvēja puslokā un klusēdami vēroja katru viņa kustību.

- Tūlīt man viss būs gatavs! - viņš sacīja tik klusām, itin kā sarunātos pats ar sevi.

Gepards atvēra otru apaļo lūciņu tikai dažu centimetru diametrā. No tukšās mugursomas viņš izvilka Kardano-vam jau pazīstamo spīdīgo cilindrīti un, ievietojis to tumšajā atverē, nospieda slēdzīti. Tūdaļ pēc kārtas iedegās sarkana, dzeltena un zaļa lampiņa.

- Viss, darīts!

Teroristu vadonis pārslēdza vēl vairākkārt, un visās lampiņās iedegās zaļā gaisma. Visi četri sastinga. It kā istabā būtu izplatījies spriegums, sasliedams stāvus matus ne tikai uz galvas, bet uz visa ķermeņa. Atskanēja zema, draudīga dūkoņa. Gaiss kļuva valkans un smacīgs. Pat gaisma izdzisa uz dažām sekundēm. Kardanovs nopurinājās un pirmais saņēma sevi rokās. Patiesībā nekādi fiziski efekti istabā nebija vērojami, vienīgi psiholoģiskie. Tā reaģē cilvēka organisms, atrazdamies līdzās briesmīgai, neierobežotai enerģijai, spējīgai jebkurā mirklī izlauzties uz āru.

Lietus aiz loga bija mitējies, un Kremli varēja saskatīt absolūti skaidri. Makss saprata, ka sprādziens iznīcinās valsts galveno kultūrpolitisko centru un kopā ar to arī pusi Maskavas!

Gepards paliecās uz priekšu un saāķēja kopā pirkstus. Viņa seja bija nopietna un saspringta.

- Tātad, - lēni un klusi iesāka Bekmurzajevs, - mēs sākam operāciju «Allāha roka». Tūlīt mēs Krievijas vadībai darīsim zināmu savu ultimātu. Nosacījumi ir vienkārši -karaspēka izvešana no mūsu republikas, tās atdalīšanās un pilnīga neatkarība. Atteikuma gadījumā visa pasaule nodrebēs no mūsu atriebības svešticībniekiem!

- Tā mums nebija runāts! - Makss sašuta. - Es apsolīju tev palīdzēt par labu samaksu, bet netaisījos mirt! Man ir pavisam citi plāni!

- Mums visiem tagad ir viens plāns. Un viens liktenis. Lūdz Dievu, lai taviem priekšniekiem pietiktu prāta! - drūmi noteica Gepards. - Un turpināja: - Tagad ir pienācis laiks tev uzdarboties. Tu zini valsts augstāko činavnieku telefonus. Viņi paši gan nomainījušies, tomēr telefoni ir palikuši iepriekšējie. Savieno mani ar tiem, kuri ir spējīgi pareizi novērtēt mūsu ultimātu! Parakņājies atmiņā un atceries vajadzīgos numurus!

Maksam nevajadzēja rakņāties atmiņā. Daži telefona numuri uz mūžīgiem laikiem bija iespiedušies viņa apziņā. Neviens nekad tādus numurus neglabāja piezīmju grāmatiņās vai uz papīra strēmelītēm. Vai nu tu paturi to prātā, vai ne. Trešās iespējas nav. Kardanovam tie bija prātā.

- Es atceros tādus numurus. Kādreiz tie savienoja ar PSKP CK vispārējo nodaļu, bet tagad droši vien - ar prezidenta administrāciju.

Makss neviļus ievēroja, ka Rohlanova skatiens pārvēršas. Acīs parādījās bailes. Zīmēties kāda priekšā un nogalināt citus bija viens, bet mirt pašam - pavisam kas cits. Likmes bija izdarītas, un neviens vairs nevarēja pēc savas gribas izstāties no spēles. Tāpēc nemierīgi šaudās mūžīgi izsalkušā Zaurbeka acu zīlītes un dreb pistole Arsēna Hu-seinova rokā.

Stingrība un noteiktība bija vērojama vienīgi Bekmurza-jeva rīcībā. Viņš juta, cik neiedomājams spēks atrodas viņa rīcībā, daļa šā spēka bija ieplūdusi viņā, lauzdamās ārā no ķermeņa un daudzkārt vairodama fiziskās un garīgās spējas. Viņš juta, ka aug, ar galvu sadragā staļinlaika septiņ-stāvu mājas griestus, izlaužas cauri jumtam un no augšas vēro viņam pie kājām gulošo neaizsargāto Maskavu.

Makss lēni nodiktēja divus numurus, kuri nav atrodami nevienā telefonu grāmatā. Gepards spieda žēli pīkstošos taustiņus.

Kad viņam atbildēja, viņš īsi izklāstīja ultimāta būtību. Un brīdināja, ka tas nav joks.

- Sazinieties ar FDD, tur zina, ka mums ir atombumba, -viņš nobeidza sarunu. - Maza, bet jums pietiks!

Viņš nospieda atslēgšanās taustiņu un padeva klausuli Huseinovam.

- Zvani uz visurieni, kur tikai vari. Tautiešiem, tiesībsar-giem, avīžniekiem... Lai saceļas troksnis un jezga! Jo lielāka, jo labāk!

Arsēns ķērās pie darba.

- Redakcija? Ar jums runā atriebes grupas «Allāha roka» pārstāvis. Mēs tikko izteicām Krievijas valdībai ultimātu. Ja tas netiks pieņemts, mēs uzspridzināsim atombumbu pašā Maskavas centrā. Nē, es nejokoju. Jūs drīz varēsit par to pārliecināties.

Zaurbeks smēķēja, stāvēdams pie atvērta vēdlodziņa. Pēkšņi steigšus nometa izsmēķi, atgāja no loga un pat aizrāva ciet vieglos aizkarus.

«Baidās no snaipera, maita!» Kardanovs nodomāja. Taču snaiperi vēl nebija ieradušies, turklāt piemērotas vietas uguns atklāšanai logam pretī nebija. Ja nu vienīgi no helikoptera.

Kļuva dzirdamas kaut kādas skaņas, Rohlanovs izmetās gaitenī un atstiepa šurp pretojošās meitenes.

- Neklausa, negrib sēdēt, kur bija atstātas! - viņš purpināja, un viņa acis uzbudināti spīdēja. - Labi vien ir, papriecāsimies beidzamo reizi!

Viņš jautājoši uzlūkoja vadoni.

Tas bija atvēris bāra stikla durtiņas un pētīja pudeles ar spilgtām etiķetēm. Rohlanovs uztvēra to kā piekrišanu gaidāmajiem priekiem.

- Tu! - Viņš parāva aiz rokas Galinu, taču, redzēdams viņas uztūkušo degunu, pārdomāja. - Nē, tu! - Spēcīga roka strupiem pirkstiem ieķērās Mašas kleitas apkaklē. - Tu sniegsi baudu kareivim, jo tas ir sievietes īstais uzdevums! Pat svešticībnieces!

Ar rāvienu viņš pārplēsa kleitu līdz viduklim, kailas krūtis izspruka brīvībā, baiļu paralizētā meitene pat nepakustējās.

Makss paspēra soli uz priekšu un atvēzējies iesita Zaur-bekam pa žokli. Zaurbeks palaida vaļā Māšu, sagrīļojās, taču noturējās kājās.

- Ak tu! Tātad tu esi pret mums!

Viņš sniedzās pēc pistoles, bet Makss sita vēlreiz. Tagad Rohlanova kājas saļodzījās un viņš saļima uz ceļiem kā elektriskā šoka apdullināts vērsis gaļas kombināta kautuvē. Tagad būtu vajadzējis iebelzt viņam ar āmuru pa pieri un pārgriezt rīkli. Bet Makss aprobežojās ar spērienu pakrūtē. Terorists nozvēlās uz sāniem.

Bekmurzajevs nekādi nereaģēja uz notiekošo, it kā pārāk būtu iegrimis pudeļu aplūkošanā.

- Vai minerālūdens nav? - It kā nekas nebūtu noticis, viņš pievērsās Gaļinai. - Vai sulas?

- Ledusskapī ir kola un fanta, - viņa, vēl aizvien elsodama, atbildēja.

- Stiep šurp! Un bez muļķībām.

Saimniece uzreiz nesaprata, ka teiktais attiecas tieši uz viņu. Huseinovam nācās viegli uzsist viņai ar delnu pa pakausi.

- Kas? Es?!

Makss ievēroja, ka viņa ir ļoti nobiedēta un atrodas tuvu histērijai. Ar katru brīdi bailes aizvien vairāk pārņēma viņas būtni. Tās šķita tik reālas, ka, liekas, bija sataustāmas ar roku.

- Nuja, ka tu! Tu taču esi saimniece! - Gepards bez smaida sacīja. Un, pagriezies pret puskailo Māšu, pavēlēja: - Sakārtojies! Neviens jums neko nedarīs! Čečenu kareivji neapkauno sevi, darot pāri sievietēm, sirmgalvjiem un bērniem!

Kardanovs novērsās. Beidzamajos gados čečenu kareivji citu pēc cita bija demonstrējuši tieši pretējus uzvedības piemērus.

- Aļik, kāpēc tu nenogalināji svešticībnieku?! - ievaicājās Rohlanovs. Viņš paslējās no grīdas un beidzot bija sadabūjis savu TT.

- Tūlīt es nogalināšu tevi, - Gepards mierīgā balsī atbildēja. - Tu apkauno svētā džihāda diženo ideju!

Zaurbeks piecēlās. Viņš naidīgi raudzījās Kardanovā, taču neko vairs neteica un atkal aizbāza pistoli aiz siksnas. Jo ļoti labi zināja, ka koordinators lieki vārdus netērē.

Salīdzinājumā ar Tihodonsku Maskava atgādināja visīstāko skudru pūzni vai iztraucētu bišu stropu. Simtiem tūkstošu cilvēku steidzās dažādos virzienos, ļaužu straumes sadūrās, savijās, sagriezās kā atvarā, veidoja burzmu un rindas. Mašīnas piepildīja ielas, nemitīgi veidojās korķi; tādi paši korķi, tikai no cilvēkiem, radās sastrēgumstundās pie ieejām metro. Gar dārgiem restorāniem un veikaliem ar precēm, kas maksāja pasakainu naudu, par simt rubļiem dienā staigāja cilvēki, apkārti mobilos sakarus, ārzemju tūrisma braucienus un elitārus nekustamos īpašumus reklamējošiem plakātiem. Milzum daudz automobiļu ar zilām signāluguntiņām un valdības numuriem, pazīstamas politiķu un mākslinieku sejas - neko no tā visa provincē nevar ieraudzīt. Arī kriminālā dzīve te ir nesalīdzināmi daudzveidīgāka - ik dienas te sprādziens, te pasūtījuma slepkavība.

Galvaspilsētas iedzīvotājiem šāda dzīve šķita gluži normāla un ierasta, neviens ikdienas kņadai nepievērsa uzmanību. Kuram gan nāktu prātā mērīt straumes stiprumu, ja viņš pats joņo kopā ar to? Kā lai paskatās no malas tas, kurš pats ir šīs nemierīgās pasaules daļiņa? Kad rītos traucies uz darbu, bet vakaros - atpakaļ uz mājām, pārvarot attālumus, kādos Tihodonskas iemītnieki parasti brauc atvaļinājumā. Bet par sprādzieniem, ja laimējies tajos neiekļūt, uzzini no ziņām kā ikviens cits Krievijas iedzīvotājs un distancējies no tām gluži tāpat.

Izjust starpību maskavietis pamatiemītnieks var vienīgi tad, ja liktenis lēmis atgriezties zeltotajā galvaspilsētā no tāla Krievijas nostūra, izkāpjot uz Kurskas vai Kazaņas stacijas perona. Taču šīs sajūtas pamazām pierimst, kolīdz iziet cauri stacijas ēkai, iznāk pie automobiļu stāvvietas un no jauna iejūk miljonu megapoles burzmā. Atkal kļūstot par tās daļu un atsākot dzīvot pēc tās likumiem.

Līdzīgas sajūtas pārņēma Fokinu un Kļevecu, kad viņi no mierīgās, rimtu dzīvi dzīvojošās Tihodonskas, ko no viena gala līdz otram var šķērsot trīsdesmit minūtēs, pārradās milzīgajā, trokšņainajā, dažnedažādas murdoņas pārpilnajā Maskavā. Kļevecs, apstājies pie izejas no stacijas ēkas, nolika ceļasomu uz trotuāra un nespēja novaldīties, neizteicies par to skaļi.

- Man ir tāda sajūta, it kā es būtu atgriezies trakonamā. Un es spēcīgi saožu briesmas!

Fokins tikai pasmīkņāja, ierasti iestutēdams mutē neaizdegtu cigareti un pārvietodams to no viena mutes kaktiņa uz otru.

- Ja paklausās tevī, tad iznāk, ka mēs uz Tihodonsku bijām devušies sēņot. Vai arī ekskursijā. Esi aizmirsis, kā tev trāpīja ar granātu?

- Nē, neesmu aizmirsis. - Kļevecs automātiski paberzēja pakausi. - Tikai tur es izdzīvoju. Bet, kā te viss pavērsīsies, - nav zināms.

- Ir zināms. Nav jau pirmā reize. Iebrauksim birojā, piezvanīsim, kam pienākas, un pēc tam nolīdīsim kaut kur uz kādu nedēļu. Lai viss norimst.

Viņi devās uz maksas autostāvvietu, kur pirms došanās uz Tihodonsku Kļevecs bija atstājis savu veco «sesto». Mašīna stāvēja savā vietā. Rūpīgā apskatē netika konstatētas spridzināmās iekārtas vai kādas citas aizdomīgas uzparik-tes. Protams, tā bija pārlieka modrība, bet «kruķi un komi-tejnieki» labāk par citiem zināja jēgu senajai parunai - «Sargies pats, tad Dievs tevi sargās».

- Sēdies pie stūres, man galva kā būtu piebāzta ar vati, -Kļevecs palūdza. Pārinieks pamāja.

Lietainais laiks bija atkāpies, un galvaspilsētas ielas apspīdēja vēsa rudens saulīte. Sildīt tā nesildīja, tomēr ap sirdi vairs nebija tik skumīgi.

Kad viņi jau bija klāt, Fokins pabrauca garām krustojumam, nogriezās kvartālu tālāk un atradās ēkai, kurā bija izvietojusies detektīvaģentūra «Gudvins», pretējā pusē, turklāt vienvirziena ielā. Neviens nevarēja gaidīt viņus parādāmies no šīs puses. Ja kāds viņus vispār gaidīja.

Neizkāpis no mašīnas, Fokins pārlaida skatienu tuvējai apkārtnei.

- Re, kur viņi ir! - viņš izjusti teica, mazliet nolaizdams sānu logu un izmezdams cigareti uz trotuāra. - Es uzreiz jutu. Intuīcija mani vēl nav pievīlusi.

- Kur? - Kļevecs gurdi jautāja.

- Skaties!

Fokins parādīja ar pirkstu. Otrā ielas pusē pretī detek-tīvaģentūrai stāvēja melns džips Nissan ar tonētiem stikliem. Saskatīt, kas atrodas salonā, pat ar binokli nebūtu iespējams. Pārāk tālu, bez tam traucēja spoguļstiklu atspīdums. Taču ne Fokins, ne Kļevecs nejautāja, kas tā par mašīnu. Viņi neticēja nejaušībām un sakritībām, tāpēc bija pārliecināti, ka tas ir slēpnis un tā iemesls - viņi.

- Iegaumē numuriņu. Lai gan es arī tāpat varu nojaust, kas tie par tipiem.

- «Konsorcijs», - Kļeveca nosauktais vārds izskanēja drīzāk kā apgalvojums nekā jautājums.

- Tie paši, kurš gan cits. - Fokins iedarbināja motoru, un mašīna sakustējās. Un tūdaļ džips atdzīvojās un metās pakaļ. - Sazīmējuši, maitas! - Fokins caur zobiem norūca. - Piesprādzējies!

Viņš nospieda gāzes pedāli līdz grīdai. Vecais «sestais» ar nolobījušos krāsu kreisajā spārnā strauji uzņēma ātrumu. Džips turējās līdzi, jūtami samazinot attālumu.

- Panāk, Serjoga, - Kļevecs bez sevišķām emocijām konstatēja. - Viņu vāģis ir kādas desmit reizes jaudīgāks.

- Lai panāk. - Fokins strauji pagrieza stūri. Riepām kaucot, «sestais» nogriezās pa labi un atradās šaurā ieliņā, kurā norisinājās vērienīga būvniecība. Vienā pusē stiepās nojaukšanai paredzētas vecas dzīvojamās ēkas, bet otrā pletās milzīgs būvlaukums. Spriežot pēc reklāmas plakātiem, te grasījās celt Staļina augstceltņu stila debesskrāpi. Žoga pilnīgi visapkārt nebija, un Fokins virzīja «sesto» uz jaunceltni.

Gatava pagaidām bija tikai platības ziņā milzīgā un metrus divdesmit dziļā būvbedre. Tās dibenā speciāli mehānismi dzina pāļus, attālākajā galā montēja torņa celtni. Tālu lejā mirgoja elektrometināšanas zilās uguntiņas. Vietumis stāvēja betona pāļu un plātņu kaudzes. Fokins pameta skatienu aizmugures spogulītī. Sekotāji vēl nebija parādījušies redzeslokā.

Viņš atkal strauji sagrieza stūri, nobremzēja un ienira aiz kārtējās būvkonstrukciju kaudzes. Pilnā gaitā pagrieza mašīnu tā, ka pakaļējie riteņi iekaukdamies izslīdēja. Sergejs atkal izlīdzināja automašīnas korpusu. «Sestā» purns plēsonīgi raudzījās būvbedres virzienā.

- Piesprādzējies! - viņš pameta pāriniekam un noklikšķināja siksnas slēdzi.

- Ko tu gribi darīt? - Kļevecs apjautājās, automātiski atkārtodams pārinieka kustību. Viņš atgādināja apdullinātu zivi.

Fokins neatbildēja. Viņš sēdēja ar saspringtu un koncentrētu sejas izteiksmi, cieši sakniebtām lūpām. Motors nervozi darbojās tukšgaitā. Sergejs ieslēdza ātrumu. Viņš pat nedzirdēja, ko saka pārinieks. Atvaļinātā majora auss bija saklausījusi jaudīgā motora aizvien pieaugošo dūkoņu. Džips iebrāzās būvlaukuma teritorijā.

- Saturies! - Fokins caur zobiem izgrūda.

Kļevecs iespiedās sēdekļa atzveltnē un ar kājām atspērās grīdā. Fokins strauji uzņēma gaitu. Kļevecam šķita, ka no bremžu starpliku kauciena aizkrīt ausis. Tas bija nāves numurs. Taču Fokina aprēķins izrādījās precīzs kā Šveices pulkstenis. «Sestais» izšāvās no plātņu aizsega kā torpēda un pilnā gaitā iedrāzās sānos garām traucošā džipa lakotajos sānos. Trieciens un dzelžu šķindoņa saplūda vienā veselumā. Fokins tika mests uz priekšu, un viņš neizbēgami būtu ar pieri ietriecies priekšējā stiklā, nebijis cieši nospriegotās drošības siksnas. Sergejam kaklā sakāpa nelabuma kamols. Viņš nospieda bremžu pedāli.

Smagais nisans padevās asajam grūdienam, sasvērās, pa vaļā atsprāgušajām durvīm izkrita cilvēka stāvs. Džips, mir-dzinādams spoguļstiklus un pulētos sānus, iegāzās būvbed-rē, lidojumā kādas trīs reizes apgriezdamies ap savu asi. Vēl divi stāvi izkrita laukā un turpināja lidojumu patstāvīgi, haotiski mētādami rokas un kājas, taču nekur aizlidot nevarēja, jo lidojums bija šķietams, patiesībā tas bija kritiens.

Nisans pirmais sasniedza bedres dibenu un ar troksni, kādu rada saspiesta sērkociņu kastīte, nogāzās ar riteņiem uz augšu, dziļi iegrimdams slapjajā, mālainajā zemē. Līdzās mālos atdūrās divi tā pasažieri. Bez trokšņa izšāvās liesma, džips pārstāja spīdēt un pēc pāris minūtēm uzsprāga.

- Dzīvs? - Fokins pagrieza galvu pret pārinieku.

Kļevecs karājās siksnā. Viņa seja bija saviebta sāpēs. Viņš

smagi elpoja, un pār deniņiem kreisajā pusē tecēja sviedru straumītes.

- Man nez kāpēc ir čābiski, - viņš atbildēja. - Vai tu zini, ka esi traks?

- Man to ir teikuši.

Fokins pagrieza atslēgu aizdedzē. Starteris nereaģēja. Viņš mēģināja vēlreiz, bet rezultāts bija iepriekšējais.

- Nāksies atstāt. - Viņš ar pūlēm izsita saliektās durvis un atvēra tās uz ārpusi. - Iesim! Jātinas projām no šejienes. Paziņosim, ka vāģis nozagts.

Kļevecs atsprādzēja siksnu un arī atvēra savas durvis. Tas prasīja krietni mazāk pūļu - kreisā puse bija deformēta daudz stiprāk. Grīļodamies kā piedzēries, Kļevecs nostājās uz zemes.

- Paņem manu pistoli, nezin kāpēc reibst galva.

- Kas tev kaiš? - Fokins paņēma pārinieka ķermeņa sasildīto IŽ-71.

Kļevecs klusēdams berzēja deniņus.

- Labi, gan jau izgulēsies! - Fokins izņēma no bagāžnieka viņu ceļasomas, savējo pārmeta pār plecu, bet otru nosvieda pie kājām Kļevecam. Viņš tikai ārēji saglabāja mieru. Iekšā trakoja emocijas. No žēluma līdz naidam. Atvaļinātais majors patlaban domās nolādēja visus - «Konsorciju», Stahovski, viņa Māšu... Kāpēc viņi vispār bija iesaistījušies šajā apšaubāmajā lietā? Tā tikai vēl trūka, lai nokļūtu atpakaļ kolonijā!

- Gājuši!

Fokins saslēja vējjakas apkakli, pagriezās un gāja projām. Kļevecs steberēja nopakaļ. Viņš grīļojās.

Ne pirmo reizi mūžā Fokins ar muguru sajuta briesmas. Viņš asi apcirtās uz papēža, bet IZ pats ielēca rokā.

Būvbedres malā pusmetru no pamestās mašīnas stāvēja cilvēks saplēstā jakā un baku rētām nosētu seju. Galvas kreisajā pusē pamatīgi tecēja asinis, aizsegdamas neko neredzošu aci un vaigu. Toties otra acs tēmēja Kļevecam mugurā. Roka drebēja, un pistole tajā lēkāja, taču attālums bija pārāk mazs. Fokins paspēra soli pa kreisi, novirzīdams pārinieku no ugunslīnijas, un nedomādams atlaida mēlīti. Atskanēja spalgs šāviens. Bakurētainais izmeta no rokas pistoli un pakāpās atpakaļ. Lode ieurbās viņa krūšu kurvī, un inerces spēks nogāza no būvbedres malas. Viņš lidoja lejā tieši tāpat kā viņa biedri un arī nobeidza lidojumu gluži tāpat. Lejā beidza degt džips.

- Kas ir? - Kļevecs tramīgi apgriezās. Acis viņam bija miglainas kā dzērājam. Somu viņš izlaida no rokām.

- Turies! - Fokins ar kreiso roku uztvēra biedra somu, jau priekšlaikus piesardzīgi pārlicis pistoli jakas labajā kabatā. - Man ir dzīvoklis, par kuru neviens nezina. Tur atpūtīsimies. Varbūt tevi vajag parādīt ārstam.

- Nē, sīkums, - Kļevecs vārgi iebilda. - Gan izgulēšos.

Viņi izgāja uz braucamās daļas, un Sergejs aicinoši pamāja ar roku. Gandrīz vienlaikus līdzās nobremzēja pelēks privāta braucēja «devītais».

- Dienvidrietumi!

- Trīs sotaki.

- Divi.

- Kāpiet iekšā!

Fokins apsēdās blakus šoferim, Kļevecs, smagi elsdams, iekārtojās aizmugurē.

Vernadska prospektā Fokinam bija vienistabas dzīvoklis - paziņa bija atstājis atslēgas komandējuma laikā. Par

šo patvērumu neviens nezināja. Divatā, protams, būs pašauri, bet nekas, ne tādos apstākļos vien bija nācies dzīvot. Turklāt ilgus gadus.

Šoferis, padzīvojis vīrs ar gluži sirmu galvu un no ausīm izlīdušiem matu kušķiem, izrādījās pārlieku runātīgs.

- Ko jūs būvlaukumā darījāt, puiši? - Viņš tik stipri izlieca savu vecišķo kaklu, ka Fokins bažījās, ka večukam nesalūst skriemeļi.

- Mēs meklējam darbu, vecais. Tikai arī te nepieņēma. -Fokins iebāza mutē cigareti un aizsmēķēja. - Un tomēr mums palaimējās. Vai ne, kolēģi?

Viņš negribēja saukt vārdus iespējamā liecinieka klātbūtnē.

Kļevecs neatbildēja.

«Iesnaudies,» Fokins nodomāja. Arī viņa spēki bija uz izsīkuma robežas. Solīdā vecumā aizvien grūtāk nākas paciest nervu slodzi.

- Nemaz nevar pateikt, ka meklējat darbu. - Šofera ziņkāre bija neizsmeļama. - Jums tāds solīds izskats, arī ģērbušies esat pieklājīgi, turklāt tā stāja... Nodomāju, ka esat no militārajiem.

Večuks šķita varen vērīgs.

- No militārajiem, - Fokins piekrita. - Taču strādāt vis-viens vajag. Pensija maza, bet ēst gribas.

- Tas gan pareizi! Ar pensiju strādā briesmu lietas - pieliek simt rubļu un ņemas bazūnēt. Bet par to, ka dzīve pa-dārdzinājusies par tūkstoti, - klusē. Tāpēc arī es braukāju pa Maskavu, piepelnos. Vai gan no vieglas dzīves? Ja pietiktu, sēdētu mājās un lūrētu televizoru.

- Jā, tas būtu gan labāk, - šoferi atbalstīja Fokins.

- Un kā pieaudzis bandītisms! - večuks nelikās mierā, apliecinādams savu daudzpusību. - Nesen pašā centrā divas mašīnas sašāva, kādus desmit cilvēkus nolaida no kājas, kā kara laikā! Es tieši braucu garām.

Fokins viņā neklausījās. Viņš tikai klusēdams māja ar galvu un laiku pa laikam automātiski noteica «jā» vai «ei nu». Tā viņi aizbrauca līdz galam. Sergejs samaksāja, izkāpa, izņēma somas no bagāžnieka. Kļevecs sēdēja nekustīgi, atgāztu galvu, aizvērtām acīm.

- Mosties augšā, esam klāt! - Fokins atvēra durtiņas un aizskāra pārinieka plecu. Tas novēlās uz sēdekļa. - Ei, kas tev kaiš?!

Večuks atvēra durvis otrā pusē.

- Viņš taču ir miris! - Šoferis iepleta acis.

- Kas par idiotismu! - Fokins uzkliedza un, pastiepis roku, pieskārās biedra kaklam. Tas bija auksts. Aukstāks nekā IZ-71 viņa kabatā.

Tihodonska, 2004. gada 6. oktobris, 10 un 48 minūtes.

Ņižegorodcevs satrūkās, kad pēkšņi viņa krekla krūšu kabatā iepīkstējās mobilais telefons. Visu nakti negulējušais majors cīnījās ar periodiskiem miega viļņiem. Pretī sēdēja aizturēšanā krietni vien saņurcītais Sovins. Viņš jau bija gatavs atzīties. Telefons atrāva no sarunas, bet sakarus pārtraukt nedrīkstēja. Roka ieslīdēja žaketes iekškabatā un izmakšķerēja no tās mobilo.

Vampīrs sēdēja sava kolēģa - izmeklētāja majora Perevoz-ņikova - kabinetā. Vāli jau viņi bija piedabūjuši atzīties. Pie visatļautības pieradušais bandīts, izdzirdējis par starptautisko terorismu, uzskatīja par labāku plāt visu vaļā. Jo saprata - šādā lietā nevienu neizdosies nedz uzpirkt, nedz iebiedēt, tā ka labāk būs atbildēt. Kā mēdz sacīt attiecīgās aprindās - katrs auns tiek pakarināts aiz savas kājas.

Vāle nosauca Motašovu, viņam pakaļ jau aizbrauca operatīvā grupa. Sovins drūmi taustīja uztūkušo vaigu.

Tihodonskas speciālie dienesti turpināja strādāt pastiprinātā režīmā, lai gan entuziasms bija manāmi noplacis. Nebija neviena vairāk vai mazāk nopietna pieturas punkta. Vienīgais, ko izdevās konstatēt, bija tas, ka teroristi tika slēpušies bāzē «Fregate». Un ka pamatkodolu uzņēmis helikopters, bet pārējie atsevišķi mēģinājuši tikt projām pa krastu, daži iesaistījušies apšaudē ar miličiem un tikuši nogalināti.

- Un ja es pastāstīšu patiesību? - Sovins pajautāja to, ko no viņa arī gaidīja.

Bet aparāts aizvien vēl zvanīja majora rokā, novirzot viņu no tālākās nopratināšanas gaitas. Viņš nospieda savienojuma taustiņu, bet neko vairāk par kaut kādiem trokšņiem saklausīt nevarēja.

- Hallo! - Vampīrs enerģiski iepūta klausulē, domādams, ka radušies traucējumi līnijā. - Velns!

- Biedri major, - balss atskanēja no sliekšņa, un Ņižego-rodcevs un Perevozņikovs vienlaikus pagriezās pret durvīm.

Tajās stāvēja ģenerāļa Lizutina referents. Jauns cilvēks, gadus trīsdesmit astoņus vecs, pelēkā tvīda uzvalkā un baltā kaklasaitē. Gaišie mati vienā pusē pāršķirti ar celiņu, pār virslūpu - šaura ūsu svītriņa.

- Kas noticis? - Perevozņikovs piecēlās no galda. Ņižego-rodcevs gluži pretēji - bezspēkā atkrita krēslā.

- Šifrēts ziņojums no Maskavas, - referents informēja. - Operācija «Allāha roka» sākusies. Vahits Bekmurzajevs piezvanījis uz prezidenta administrāciju un izvirzījis ultimātu. Karaspēka izvešana, neatkarība un tā tālāk. Pretējā gadījumā draud noslaucīt no zemes virsas pusi Maskavas.

Jaunais cilvēks pašķielēja uz Ņižegorodcevu. Pārvaldē daudzi jau zināja, ka majors nodarbojas ar šo lietu. Vampīrs aši saskatījās ar Perevozņikovu, pēc tam palūkojās uz apklusušo mobilo tālruni.

- Vai noskaidrojāt, no kurienes viņš zvanījis? - viņš pajautāja.

-Jā. No kādas Gaļinas Samohvalovas dzīvokļa. Tas atrodas pašā Maskavas centrā. Patlaban tur norisinās pretterorisma operācija. Precīzāk - gatavošanās tai.

- Es visu pastāstīšu, - pēkšņi ierunājās Sovins, pārstādams šaubīties. - Man ar šo lietu nav nekāda sakara. Mēs esam no «Konsorcija», mums bija savs uzdevums. Saņemt ciet un likvidēt kaut kādu Kardanovu. Ar bumbām un sprādzieniem mums nav nekāda sakara.

- Nu tad stāsti visu pēc kārtas! - Ņižegorodcevs pavēlēja, jau neklausīdamies viņā un dodamies uz durvīm. Mobilais telefons dega viņam plaukstā. Pēc pusminūtes tas iezvanījās no jauna. Zvanītājs bija ģenerālis Lizutins.

- Tu jau zini? Nu tad! Mašīna ir lejā, brauc uz kara lidlauku, tur gaida lidmašīna uz Maskavu. Rīkojies! Lai veicas!

Maskavā risinājās operācija «Antiterors».

Trauksme sacēla kājās FDD speciālās vienības un IeM, Atrās reaģēšanas vienību, elitāro AD apakšvienību. Valdības telefonu sakaru tīkli svila - zvani tika raidīti uz visām pusēm, pieprasījumi, atbildes, norādījumi, rīkojumi. Dažādu resoru vadītāji sazinājās savā starpā, notika nemitīgas konsultācijas ar prezidenta aparāta augstākajiem ierēdņiem.

Arī parastie tīkli bija pārslogoti. Žurnālisti, miliči dažādu rangu priekšnieki zvanīja, informēdami radus un tuviniekus par satraucošajiem jaunumiem.

- Maša, ņem bērnus un brauciet uz vasarnīcu!

- Maskavā var kļūt bīstami, uz pāris dienām jābrauc prom.

- Lai bērni šodien neiet uz skolu!

Slepenā informācija izplatījās šņākdama - kā ūdens no vannas noplūst labi iztīrītās kanalizācijas caurulēs. Maskavā sāka klīst biedējošas baumas.

īsā vaļējā ādas jakā, ar nemainīgām saulesbrillēm uz acīm, Ņižegorodcevs nervozi smēķēja pustukšā salonā kara lidmašīnā, kas bija uzņēmusi kursu uz Maskavu. Te bija vienīgi pretterorisma eksperti, daži spridzināšanas tehniķi un psihologs - pārrunu speciālists. Tihodonska atradās vistuvāk pašam karstākajam un terorisma visvairāk apdraudētajam Krievijas punktam, tāpēc šejienes speciālisti tika uzskatīti par vislabākajiem.

Galvaspilsētā beidzās operācijas sagatavošana. Masīvais «Antiterora» rats vēl tikai uzņēma apgriezienus, taču elastīgāka un operatīvāka struktūra jau bija paguvusi reaģēt straujāk. Divas «Konsorcija» automašīnas aiztraucās pa Maskavas upes krastmalu, iekams tā tika nosprostota.

Pa priekšu braucošajā džipā čeroki grupas vecākā pilnvaras bija Pāvelam Ļutovam. Viņš pats vadīja visurgājēju, cieši sakļāvis melnos cimdos tērptos pirkstus ap stūres ādas pinumu. Zilumi Mihaila sejā jau vairs nebija tik pamanāmi, tāpēc viņš izskatījās visnotaļ pieklājīgi. Vienīgi acīs gailēja nevaldāma naida uguns.

Viņam aiz muguras sēdēja Ļipatovs, drūmu sejas izteiksmi raudzīdamies apkārt un nevērīgi rotaļādamies ar nazi «taurenīti». Ļipatovs bija noskaņots ļoti nopietni divu iemeslu pēc. Pirmkārt, pēdējā laikā viņam bija sajūta, ka sen nav gadījusies kaut cik vērā ņemama operācija, otrkārt, viņš pamatoti uzskatīja, ka pēc daudzu darbinieku nāves un apcietināšanas gaidāmas lielas pārmaiņas un ir reāla iespēja ieņemt «Konsorcijā» cienījamāku vietu. Katrā ziņā, ja viņi ar Mihailu sekmīgi veiks šīsdienas operāciju, kas bija izrādījusies pārāk ciets rieksts Saškova grupai.

Džipa priekšējā sēdeklī bija atzvēlies vēl viens kaujinieks ar iesauku Āpsis, kuru sazin no kurienes bija izmakšķerējis pats Kaimačenko un iekārtojis darbā savā dienestā. Par Āpsi klīda daudz dažādu runu, reizēm arī pamatotu, taču neviens, atskaitot pašu Vladislavu Igoreviču, neko konkrētu par viņu nezināja. Lai gan Ļipatovam bija aizdomas, ka arī Ļutovs šajā ziņā varētu būt visnotaļ informēts. Āpsis izlikās snaužam, taču viņa roka virsjakas labajā kabatā ierasti bija aptvērusi pistoles rokturi.

Aiz vadoņu džipa naski ripoja septītā modeļa bembis, un tajā kā siļķes mucā bija saspiedušies septiņi ierindas rīkļurāvēji. Izraudzīdamies cilvēkus šīsdienas operācijai, Kai-mačenko neskopojās. DD priekšnieku, kā arī viņu nemitīgi steidzinošo Goremikinu patlaban interesēja konkrēts rezultāts - nīstā Kardanova nāve. Atklāti sakot, pēc pēdējās izgāšanās Tihodonskā Kaimačenko arī pats šaubījās, vai tāds rezultāts vispār ir sasniedzams. Tāpēc viņš ataicināja savā kabinetā Ļipatovu un Ļutovu, lai personiski viņus instruētu.

- Objekts ir bīstams, kopā ar viņu ir vēl kaut kādi bruņoti cilvēki, - viņš deva uzdevumu, pat nenojauzdams, ne kas ir šie cilvēki, ne to, ka viņu rīcībā ir kodoldetonators. - Gūstekņi un ievainotie man nav vajadzīgi. Novāciet katru, kas trāpās pa rokai! Un vēlams visu paveikt pēc iespējas ātri. Bez liekas gumijas stiepšanas. Katrā ziņā ņemiet līdzi Āpsi. Vai uzdevums ir skaidrs?

- Skaidrs, - Ļipatovs moži atsaucās.

Ļutovs ar atlikušajiem četriem pirkstiem pakasīja neskūto zodu.

- Un sievišķi? - viņš painteresējās, un viņa acis ļauni iezibējās. - Viņu arī novākt?

Kaimačenko atgriezās aiz galda un atkrita krēslā, kas iečīkstējās zem viņa svara. Iebāza mutē cigareti, ko veikli bija izķeksējis no atvērtās paciņas.

- Es pateicu, - viņš cieti sacīja. - Zemē visiem pietiks vietas.

Beidzamo frāzi viņš bija aizguvis no bandītiem. Tāpat kā daudz ko citu.

- Ejiet!

Tā papildinātā grupa desmit cilvēku sastāvā no «Konsorcija» galvenās mītnes startēja uz norādīto adresi. Šādā skaitā darbojas GIP specvienību grupas, kas ir spējīgas veikt stratēģiskos uzdevumus dziļi ienaidnieka aizmugurē. Bet strādāt savā teritorijā, kā zināms, ir vienkāršāk.

Ap divpadsmitiem viņi jau bija sasnieguši vajadzīgo vietu. Mašīnas iebrauca arkā un apstājās. Turklāt BMW nostājās tā, lai neviens nevarētu iebraukt noslēgtajā pagal-miņā. No džipa izkāpa Ļutovs, Ļipatovs un Āpsis. Mihails ieslēdza visurgājēja signalizāciju. No BMW iztrausās tikai seši. Šoferi nolēma atstāt mašīnā drošībai un gadījumam, ja steigā vajadzētu nozust.

- Liec nost to stulbo dunčeli! - Ļutovs sacīja, skatīdamies, kā Ļipatovs virpina rokā «taurenīti», te to atvāzdams, te saliekdams. Asmenītis te izlēca brīvībā, te paslēpās starp roktura caurumotajām pusītēm.

- Labi jau labi. - Pārinieks sažmiedza nazi saujā.

- Un nedomā tur eksperimentēt, - Ļutovs turpināja. - Nazis ir vājš pretinieks pistolei. Kur tavs «makars»?

Pārinieka padevība bija galā.

- Atšujies! Iztikšu bez tavām pamācībām. - Ļipatovs nospļāvās sev zem kājām. - Ej tikai. Un rūpējies vairāk par savu ādu.

Kamēr viņi rājās, lai vieglāk būtu pārlaist stresa situāciju, Āpsis pirmais ieslīdēja vajadzīgajā kāpņu telpā. Pārējie ar nelieliem intervāliem sekoja. Klusinādami soļus, viņi uzkāpa attiecīgajā stāvā.

Ļutovs ar priekšnieka tiesībām pielika pirkstu pie lūpām, likdams līdz zināmam laikam ievērot pilnīgu klusumu. Viņš pamatoti uzskatīja, ka viņiem maksimāli jāizmanto pārsteiguma faktors. Pašlaik Mihails jutās apmēram tāpat kā savulaik militāro operāciju laikā Čečenijas Republikas teritorijā.

Ja «Konsorcija» sūtņi zinātu, ka viņiem nāksies uzbrukt sevišķi bīstamiem starptautiskajiem teroristiem, kuri piedevām vēl apbruņoti ar kodoldetonatoru, viņi, iespējams, būtu atteikušies no iecerētā. Taču situācijas nepārzināšana reizēm ir vispostošākā un liktenīgākā kļūda dzīvē.

Ļutovs piespieda ausi durvīm. Pistoli ar atbrīvotu drošinātāju viņš turēja krūšu augstumā. Patlaban viņš domāja vienīgi par to, ka tur, dzīvokļa iekšienē, atrodas cilvēki, kas lemti nāvei. Taču neviens no viņiem neatdos dzīvību tāpat vien. Līdzīgas situācijas nekad nav līdz pēdējam aprēķināmas, tāpat kā nav paredzams to rezultāts. Un to var uzzināt tikai eksperimentālā ceļā.

Taču Mihailam bija krietna kauju pieredze, un viņš zināja, ka aizsargāties aizvien ir grūtāk nekā uzbrukt. Astoņdesmit procentos gadījumu no simta uzvar tas, kurš pirmais dod triecienu. Tāpat kā ielu kautiņā.

Ļutova trenētā dzirde nespēja uztvert nevienu skaņu.

Makss pašlaik sēdēja krēslā pretī Vahitam, starp viņiem atradās spīdīgs priekšmets, līdzīgs alus mucai.

- Viņi gribēja atbīdīt mani no pagrīdes vadības, novirzīt naudas plūsmu uz sevi, - Gepards nesteigdamies skaidroja seno notikumu Hondurasā. - Viņi bija gatavi kuru katru brīdi nogalināt mani. Un es izlikos, ka piekrītu. It kā nezinātu, ka viņi visviens mani nogalinās. Un tevi, starp citu, arī.

Gepards pastiepa roku un noglaudīja tērauda mučeles sānus iedarbināšanas pogas rajonā. Itin kā uzlādēdamies kārtējo reizi.

- Es iemidzināju viņu modrību. Tālāko tu redzēji pats. Padoties, lai uzvarētu, - lūk, kā to sauc.

- Bet tu jau arī gribēji mani nogalināt? - Makss pajautāja. - Gribēji taču, vai ne?

Terorista blāvās acis iegailējās, tajās iekvēlojās atomsprā-dziena elles ugunis.

- Ja es to būtu gribējis, tu jau sen būtu beigts! Taču es pieļāvu, ka, iespējams, būšu spiests tevi likvidēt.

- Vai mums būs jāmirst? - Galina pēkšņi pārtrauca klusumu savā dzīvoklī. Viņa sēdēja kaktā uz grīdas līdzās Ma-šai. Piecelties un pārvietoties viņām bija aizliegts.

Meitenes jautājums nebija adresēts kādam konkrēti, tāpēc viņas vārdi izskanēja sevišķi baisi. Kā fakta konstatācija. Bekmurzajevs pagriezās krēslā uz viņas pusi. Gaļinas skatiens neviļus apstājās pie terorista rokas.

- Es jau teicu. - Vahita balsī nebija pirmītējā galantuma attieksmē pret dāmu. Kā redzams, arī Gepardam nervi nebija no dzelzs. - Ja uzvedīsities rāmi, tad paliksit dzīvas. Va-hits vārdu tur. Tā ka nav ko pinkšķēt.

Kardanovs nodrebēja. Tikai tagad viņš skaidri saprata, ka Bekmurzajevs melo. Viņš negrasījās atstāt dzīvu ne Māšu, ne Galinu. Neviens cits Maksa vietā to nebūtu sajutis un sapratis. Vahita intonācija bija iepriekšējā. Tajā maz kas bija mainījies, atskaitot galantumu un pieklājību. Taču tam vairs nebija nozīmes. Nozīme bija tam, ko viņš bija pateicis. Un Makss to sadzirdēja. Bekmurzajevs skaļi bija nosaucis savu vārdu. Un tā nebija nejauša kļūme. Viņš vienkārši nepieļāva iespēju, ka dzīvas palikušās meitenes varētu pastāstīt FDD pārstāvjiem to, ko bija te dzirdējušas. Iemesls bija vienkāršs. Neviens dzīvs nepaliks.

- Atstiepšu ko rijamu, - visiem paziņoja sadrūmušais Roh-lanovs un devās uz virtuvi. Viņa seja atdzīvojās. Bada sajūta nomāca aizvainojumu.

Sienas pulksteņa minūšu rādītājs sasniedza kārtējo ciparu.

- Laiks šiem atgādināt par mums, - neskanīgi ieminējās Huseinovs.

- Nogaidīsim vēl desmit minūtes. Paspēlēsim viņiem uz nerviem.

Uz viesistabas sliekšņa parādījās Rohlanovs ar paplāti rokās. Savā pāris minūšu prombūtnē viņš bija spējis vienīgi biezos gabalos sagriezt šķiņķi, sieru un maizi, nevērīgi sasviežot visu vienā kaudzē.

- Ar pilnu vēderu ir vieglāk karot. - Viņš nolika paplāti uz zema stikla galdiņa pa labi no Geparda. Tas viņu uzmanīgi vēroja. Bija klāt patiesības mirklis, un tagad viņš gaidīja nodevību savējo nometnē. Visas ķēdes stiprumu nosaka tas, cik stiprs ir vājākais posms. Laikus atmaskot nodevēju un nomainīt vājo posmu - tas pašreizējā momentā bija vadītāja uzdevums.

- Vai tev ir laba ēstgriba, Zaurbek? - viņš jautāja.

- Laba gan. - Uzrunātais sāka stūķēt mutē ēdamo.

- Laba ēstgriba liecina par tīru sirdsapziņu, - atzinīgi noteica Gepards. Viņš secināja, ka Rohlanovs līdz galam izturēs pārbaudījumu. Zaurbeka primitīvā daba bija orientēta uz dzimtas interesēm, bez kuras viņš nebija nekas. Kā skudra, kas noklīdusi no pūžņa.

Toties Huseinovs... Viņš pirmais izraisīja šaubas. Patmīlīgs, ar augstām prasībām, viņš sen dzīvo Krievijā, nodibinājis te plašus sakarus, iemantojis autoritāti. Tēmēja uz ministra portfeli nākamajā kalifātā. Jā, tautas intereses viņš vērtēja daudz zemāk par savām personiskajām.

- Kāpēc tu, Arsen, neēd? - viņš stingri noprasīja.

Arsēnam negribējās ēst, taču atzīt to pēc tikko izskanējušās frāzes nozīmēja radīt aizdomas.

Viņš izskata pēc uztaisīja sev sviestmaizi. Taču kumoss sprūda kaklā. Nācās pārvarēt sevi un kost maziem kumosiņiem.

Gepards ēdienam nepieskārās, turpretī Rohlanovs, nepievērsdams nevienam uzmanību, pagrāba uzreiz četrus pamatīgus šķiņķa gabalus.

Kardanovu neviens neaicināja remdēt ēstgribu. Viņš to uzlūkoja par sliktu zīmi - tas nozīmēja, ka Gepards un viņa draugi psiholoģiski distancējas no cittautībnieka, uzskata to par svešķermeni.

Arsēns pagrozīja rokās gandrīz neskartu sviestmaizi un piegāja pie Mašas.

- Vai gribi, lai pabaroju tevi no rokas, lellīt? - viņš, valšķīgi smaidīdams, piedāvājās meitenei un tuvināja sviestmaizi viņas sejai.

Meitene novērsās.

- Tad kod tu!

Sviestmaize iebakstīja Galinai sejā. Viņa nokoda kumosiņu, pēc kā Makss secināja, ka meitenes griba ir pilnībā paralizēta.

Istabā iestājās saspringts klusums, ko traucēja vienīgi Zaurbeka skaļā čāpstināšana.

Pēkšņi pie durvīm kāds piezvanīja. Divi gari zvani līdzinājās trauksmes signālam. Operācijas plāns draudēja izgāzties. Nekādu pārrunu, nekādu nosacījumu, nekādu garantiju, nekādu garu procedūru! Viņi vienkārši bija klāt un zvanīja pie durvīm! Tūlīt zobens kritīs, jāspridzina detonators!

Gepards pieliecās tuvāk mučelei, uztaustīja drošinātāja skavu virs izšķirīgās pogas.

- Palūkojiet, kas tur ir, - viņš aizsmakušā balsī nokomandēja. - Viņi taču nevarētu tik vienkārši bāzt galvu cilpā.

- Kas tur varētu būt? - Zaurbeks aši norija to, kas bija mutē, un bargi tuvojās Galinai. - Tavi uzšāvēji?!

- Es... Es nezinu. - Meitenes sejā atspoguļojās neviltotas šausmas. - Man ir daudz paziņu, viņi bieži mani apciemo.

Huseinovs piesardzīgi paskatījās pa logu.

- Uz ielas viss ir mierīgi. Visticamāk, tie būs viņas mīlnieki.

Gepards maķenīt atslāba.

- Aizej, Arsen, un pārliecinies, - viņš pavēlēja. - Varbūt nekā sevišķa nav. Skuķi paķer līdzi. Katram gadījumam. Zaurbek, pavaktē viņu!

Pie Kardanova viņš nevērsās, un Makss to uztvēra kā vēl vienu sliktu zīmi.

Huseinovs izvilka no somas čehu ložmetējpistoli «skorpions» un izgāja gaitenī. Rohlanovs ar rāvienu aiz matiem piecēla Galinu un, stumdams viņu sev pa priekšu, sekoja biedram. Labajā rokā viņš turēja tieši tādu pašu automātu.

Arsēns palūkojās actiņā, skatījās ilgi, tad paraustīja plecus un īsi pamāja Zaurbekam. Tas kaut ko iečukstēja ausī ķīlniecei, un Galina, palūkojusies actiņā, noliedzoši papurināja galvu.

- Es viņus nepazīstu, - viņa klusi nočukstēja.

Zaurbeks ar automāta stobru iebakstīja viņai pakausī.

Sapratusi, ko no viņas gaida, meitene aizlūstošā balsī pajautāja:

- Kas tur ir?

Ļutovs negaidīja, ka viņam tūdaļ viesmīlīgi atvērs durvis. Jautājums atskanēja, kad viņa melnā cimdā tērptais pirksts otrreiz pieskārās mīkstajai elektriskā zvana pogai. Āpsis un vēl viens puisis brūnā zamša jakā stāvēja Mihailam aiz muguras. Ļipatovs atradās iesānis un pārējie - dažus pakāpienus zemāk kāpņu laukumiņā.

- «Maskavas gāze», - pēc iespējas nevērīgāk izmeta Ļutovs, nobīdot sava «makara» drošinātāja karodziņu. - Kaut kur ir noplūde, vajag pārbaudīt.

Iestājās īsa pauze.

- Mums viss ir kārtībā, - beidzot atsaucās dzīvokļa saimniece.

Viņas balss Ļutovam šķita pazīstama. Liekas, viņš to jau iepriekš bija dzirdējis. Tikai - kur?

- Man jāpārbauda. Ja nu māja uziet gaisā! - viņš uzstājīgi sacīja un instinktīvi pakāpās uz kreiso pusi, atvirzoties no iespējamās ugunslīnijas.

Rohlanova nervi neizturēja spriedzi.

- Vācies pie velna, kamēr vēl esi sveiks un vesels! Tev teica - mums viss ir kārtībā. Tinies! - viņš uzbrēca.

Mihaila nervi bija saspringti līdz pēdējam. Viņš klusēdams norādīja saviem biedriem uz pamatīgajām tērauda durvīm, apsistām ar tumšsarkanu spiestu ādu. Ļipatovs izvilka no svītera apakšas pistoli. Āpsis pacēla savu stroķi sejas augstumā un pielika karstajam vaigam.

- Bračiņ, paklausies, - Ļutovs ar lielām pūlēm savaldījās. - Es saprotu, jums tur viss ir štokos. Šņabis, skuķi un tā tālāk. Bet man jādara darbs. Citādi atlaidīs - un beigta balle. Man milicija būs jāsauc, vai?

- Ej dirst, ambīli! - «Maskavas gāzes» čammīgā darbinieka cilvēciskā iejūtība acīm redzami nelīdzēja. Nāksies ķerties pie efektīvākiem argumentiem.

Ļipatovs paspēra soli uz priekšu un vairākas reizes izšāva slēdzenē. Lode svilpdama aizlidoja sānis un ietriecās sienā. Taču divas pārējās caururba divu milimetru tēraudu un ielidoja dzīvoklī kopā ar zem ādas paslēptās vates kušķiem. Firmas darbinieki melo, reklamējot ložu necaurlaidīgas durvis. Nekādu bruņojumu viņi ir nedomā likt. Ja nu vienīgi pēc speciāla, īpaši svarīga pasūtījuma.

Tūdaļ no iekšpuses ar tikpat zibenīgu kārtu atbildēja «skorpions». Noapaļotie cilindri caururba durvis pretējā virzienā, piešķaidot ar vati kāpņu laukumiņu. Ļipatovs izlaida no rokām savu TT, asinis sārtoja viņa svīteri, bet no lodes ievainotās miega artērijas izšļācās asins strūkla kā no nemākulīgi nokauta buļļa kakla. Ļipatovs bija jau miris, iekams viņa galva ar nedzīvi izvalbītajām acīm atsitās pret asinīm nolaistīto flīžu grīdu, vēl pirms atsitās pret zemi nu jau vairs nevajadzīgā pistole.

- Blieziet tiem mērgļiem virsū no visiem stroķiem! - Ļu-tovs histēriski ieaurojās, saprazdams, ka instinkts bija izglābis viņam dzīvību. Nebūtu viņš pakāpies sānis, viņa līķis tagad gulētu asins peļķē.

Bliezt no visiem stroķiem uzbrucējiem nebija iespējams, jo divu metru frontē nevar izretoties pat pieci strēlnieki.

Taču zamšādas jakā tērptā puiša pašmāju miniautomāts «ciprese» izspļāva desmit lodes, tās ielieca tērauda loksni un pārsita to kā kalēja āmura asais gals. Viena no lodēm, bezjēdzīgi virpuļodama, trāpīja Gaļinai krūtīs. Meitene spalgi iekliedzās, bet jau nākamajā acumirklī viņas kliedziens pārgāja apspiestā gārgšanā. Rohlanovs ar vienu roku turpināja turēt lejup slīgstošo ķīlnieces ķermeni, bet otru - ar «skorpionu» - pavērsa pret durvīm.

Tagad divi «skorpioni» intensīvi apšaudīja kāpņu laukumiņu, bet «ciprese» un četras pistoles raidīja ložu krusu uz dzīvokli. Lidodamas cita citai pretī, lodes sadūrās, šķieda uz visām pusēm asas šķembas, šķīla ļaunas sarkanas dzirksteles. Vate zem tumšsarkanā apšuvuma sāka kūpēt. Neizturēdamas abpusējo uguni, durvis ieplaisāja, tajās parādījās vairākas spraugas, kas pārvērtās vienā lielā caurumā. Zēli iečīkstēdamās, izlidoja atslēga. Šķērslis šāvēju starpā pazuda, tagad viņi redzēja cits citu un varēja notēmēt, taču visiem bija beigušās patronas.

Ļutovs nokrita uz viena ceļa un aši mainīja aptveri, kaujinieks zamšādas jakā pārlādēja savu «cipresi», Rohlanovs ņēmās ap «skorpionu», bet Huseinovs nometa savu ieroci un sataustīja azotē pistoli.

Tajā pašā laikā pie mājas krastmalā piebrauca desmitiem mašīnu - žurnālisti, televīzijas cilvēki, miliči. Masīvais operācijas «Antiterors» rats bija iekustējies, uzņēmis apgriezienus, un to apturēt vairs nebija iespējams.

Aizrestots OMON autobuss pilnā gaitā taranēja pagalma iebrauktuvi aizšķērsojušo BMW, šoferi pārmeklēja, atrada ieroci un bez garas domāšanas saslēdza rokudzelžos līdz tālākai noskaidrošanai. No mersedesa mikroautobusa izbira kaujinieki no visslepenākās un efektīvākās aktīvo darbību grupas ar kodēto nosaukumu «AD». Autobusi un smagās mašīnas aizvien veda klāt spēcīgus vīrus melnās uniformās ar uzrakstiem uz muguras - «FDD specvienība», «Atrās reaģēšanas vienība», «GS specvienība». «Speciem» rokās bija snaiperu šautenes futrāļos un beztrokšņa automāti.

Piebrauca divas sarkanas ugunsdzēsēju mašīnas, VSDI patruļas pārtrauca satiksmi pa krastmalu, māju divās kārtās aplenca.

Dažādu spēka resoru pārstāvji neizpratnē klausījās šāvienos kāpņu telpā, nespēdami noteikt, kurš šauj, - oficiāla komanda uzbrukumam nebija dota. Grupu komandieri pa rācijām sazinājās ar saviem priekšniekiem, taču tikt skaidrībā par šo jautājumu tā arī neizdevās.

Ierēcās skaļruņi:

- Nepiederošiem atstāt aplenkto teritoriju! Pārtraukt šaušanu! Nolikt ieročus!

Iekarsušie «Konsorcija» kaujinieki šās komandas nedzirdēja. Viņi bija no jauna pielādējuši ieročus un gatavi cīņai. Viņu pretinieki atkāpās telpas iekšienē - Rohlanovs iespruka virtuvē, bet Huseinovs - istabā.

- Tie ir kaut kādi baņģuki, Gepard! Tie nav varas pārstāvji! - uzsauca Arsēns.

Vahits atviegloti atrāvās no mučeles. Pat neliels dzīves pa-ildzinājums ir laba dāvana. Taču šajā kauliņu spēlē varēja uzkrist arī gluži citi cipari.

- Paej malā! - Arī Gepards paņēma īsu automātu un notēmēja uz durvju caurumu. - Ei, skuķi, aizvelc ciešāk aizkarus!

- Kur ir Galina?! - žēli iečinkstējās Maša.

- Vislabākajā no pasaulēm, - noburkšķēja Huseinovs. - Viņas drauģeļi šo noknieba. Es tikai netieku gudrs, ko šiem vajag.

- Dodiet man pistoli! - Makss kārtējo reizi pieprasīja. Bez ieroča apšaudes laikā viņš jutās kā kails vilku barā.

Gepards papurināja galvu.

- Kad Arsēnu nošaus, paņemsi viņa stroķi.

- Es nesteidzos uz viņsauli, - Huseinovs atcirta.

Ložu sacaurumotajā priekšnamā palika vienīgi nelaimīgās Gaļinas līķis.

- Uz priekšu! - nokomandēja Ļutovs. - Beigt nost tos draņķus! Visus! Bez izņēmuma!

Divi kaujinieki ar Apsi priekšgalā, turēdami ieročus kaujas gatavībā, ar kāju izsita to, kas bija atlicis no ieejas durvīm, un metās uzbrukumā. Šiem pārgalvīgajiem puišiem dzīvē bija mācītas tikai divas lietas - nogalināt un būt gataviem tikt nogalinātiem. Tiesa, viņi allaž bija domājuši, ka uz viņiem attiecas tikai pirmā daļa.

Trīs torpēdas iešāvās pustumšajā priekšnamā. Viņi neredzēja pretinieku un uz labu laimi šāva uz visām pusēm, lai gan profesionāļi atšķirībā no Holivudas filmu varoņiem šauj vienīgi tad, kad redz mērķi.

Bah! Bah! Bah!

Tra-ta-ta! Tra-ta-ta!

Lodes izdaiļoja sienas, sadauzīja lustras, caururba skapjus, kas bija piebāzti dārgām kleitām, blūzītēm un kažokiem. Taču patlaban ultramodernajām lietām, kas bija veidojušas Gaļinas dzīves jēgu, vairs nebija nekādas nozīmes, jo saimnieces ķermenis mazpamazām stinga.

Rohlanovs virtuvē, uz ceļa notupies, tēmēja uz druknu vīru ar automātu rokā un divreiz izšāva. Abi šāvieni izrādījās trāpīgi - kaklā un galvā. Ar garu vaidu viņš sabruka uz asinīm notraipītā parketa.

Tra-ta-ta! - Geparda garā kārta cauršāva otru «Konsorcija» kaujinieku un atsvieda viņu stūrī.

Āpsis priekšnamā palika viens. Pustumsā viņš vāji orientējās un neredzēja mērķus. Toties pats bija lielisks mērķis. Lode aizsvilpa garām galvai, otra aizķēra vaigu. Viņš aizspieda brūci ar roku un izšāva virtuves virzienā.

Lode spindzēdama šķērsoja gaisa telpu un mīksti ieurbās Zaurbekam kreisajā augšdelmā. No spēcīgā trieciena un pēkšņajām sāpēm Rohlanovs pakrita. Tomēr ieroci neizlaida no rokām. «Skorpiona» stobrs uztaustīja mērķi - Āpša galvu. Tajā brīdī priekšnamā iebrāzās kaujinieks zamša virsjakā. Viņa «ciprese» noraustījās labajā rokā, sūtīdama gaiteņa tumsā veselu rindu nāvējošu svina bišu. Atšķirībā no īstajām tās nenesa vis medu, bet dzēla līdz nāvei.

Rohlanovs apgriezās uz vēdera, notēmēja, pārvarēdams sāpes, un raidīja precīzu «skorpiona» šāvienu. Sešas lodes iekrāsoja dzelteno zamšādas jaku sarkaniem plankumiem. Tās īpašnieku atsvieda pie pretējās sienas. «Ciprese» nožva-dzēja pret parketu. Nogalinātā ķermenis smagi noslīdēja gar svaigām asinīm notraipīto sienu.

Brīnumainā kārtā izglābies, Āpsis izmetās no dzīvokļa.

- Jātinas projām! Tie nav nekādi dulburi, bet gan profesionāli kaujinieki! Vai speci! Mums viņus nepārspēt!

- Kā bankā - nepārspēt! - apstiprināja kaujinieks izvalbītām kā ar Bazedova slimību sirgstošā acīm. - Lejā ir kruķi. Kliedz, lai padodamies. Jātinas projām!

- Kā tā - nepārspēt?! - histēriski ieaurojās Ļutovs. - Kas viņi tādi ir? Es viņus gabalos saplosīšu! Uz priekšu! Uz priekšu!

- Pārtraukt uguni, visiem nolikt ieročus! - Balss skaļrunī dārdināja pavisam tuvu. Trīs «speci» ar beztrokšņa automātiem rokā bija pienākuši bezmaz vai līdzās.

Tas atgrieza Ļutovu īstenībā.

- Jā, jāpazūd. Aiziet uz augšu, pāri jumtam!

Lēkdami pa pakāpieniem, dzīvi palikušie «Konsorcija»

darbinieki metās uz bēniņiem. Durvīm, kas veda uz jumtu, priekšā bija piekaramā atslēga. Āpsis ar vairākiem šāvieniem notrauca to nost. Ceļš bija brīvs.

Viņi izlīda uz jumta un pieliekušies, balansēdami pa slīpo un pēc lietus slideno skārdu, sāka virzīties uz nākamo kāpņu telpu. Vairāki snaiperi vienlaikus notēmēja uz viņiem, taču, tā kā nebija īstas skaidrības par notiekošo, komandu atklāt uguni neviens nedeva.

Trīs «speci» bloķēja kāpņu laukumiņu un pa rāciju ziņoja grupas komandierim:

- Mēs esam notikuma vietā. Apšaudē piedalījušās nezināmas civilpersonas, visticamāk, bandīti. Viņi ir apbruņoti. Ir nogalinātie.

- Sapratu, - komandieris atbildēja. Viņš deva pavēli snaiperiem: - Atklāt uguni uz bēgošajiem noziedzniekiem!

Ņemot vērā apstākļus, snaiperi izmantoja beztrokšņa deviņu milimetru šautenes. Tāpēc daudzajiem pie logiem pieplakušajiem vērotājiem radās iespaids, ka neuzmanīgi ļautiņi izkāpuši uz slidenā jumta un cits pēc cita ripo lejā. Viņu ķermeņi klusi kūleņoja gaisā, kamēr brakšķēdami atsitās pret asfaltu.

Militārā transportlidmašīna no Tihodonskas nolaidās Ckalova lidlaukā ap vieniem dienā. Labākos speciālistus cīņai pret teroru sagaidīja un iesēdināja autobusā, bet majoru Ņižegorodcevu uzaicināja sēsties jauniņā, svaigi lakotā Audi A-8, kas piederēja ģenerālpulkvedim Veričenko, kurš vadīja operāciju «Antiterors». Automobilis, sekodams VSI)I eskorta mašīnai, trakā ātrumā attraucās uz Maskavu, un Ņižegorodcevs uzreiz nokļuva operācijas štābā.

Bez paša Veričenko tur atradās vēl daži cilvēki. Ģenerālis Zolotarjovs no Ārējā izlūkdienesta, izlūkdienesta pulkvedis Jaskevičs, milicijas ģenerāļi Boriss Spivaks, Valerijs Hvo-rostovs, Viktors Cepnovs. Pats jaunākais pēc ranga šeit bija «AD» vienības komandieris apakšpulkvedis Čigrašovs.

FDD direktora vietnieks ģenerālpulkvedis Veričenko izskatījās norūpējies, taču sagaidīja majoru Ņižegorodcevu kā miesīgu dēlu, kas atgriezies no tāla ceļojuma. Pienāca cieši klāt, ilgi kratīja roku, tad apkampa un pavadīja savā kabinetā. Noklausījies majora ziņojumu, Veričenko apņēma viņu ap pleciem.

- Bet vai otra viņiem nav? - viņš jautāja. - Tu taču pazīsti tos neliešus.

Ņižegorodcevs noplātīja rokas.

- Mēs darījām, ko varējām. Pārējais nav manā kompetencē.

- Zinu, zinu. Tātad - cerēsim uz to labāko, taču atslābt nedrīkst! Jāstrādā ar pilnu jaudu!

Piecas minūtes viņi sarunājās divatā, tad viņiem piebiedrojās pārējie neizpratnē, kāpēc tik liela nozīme tiek piešķirta cilvēkam, kam nav ne tik vien kā ģenerāļa lampasu, bet pat pulkveža uzpleču. Jo, kā zināms, ģenerāļu attieksme pret vecākajiem virsniekiem maz atšķiras no vecāko virsnieku attieksmes pret vienkāršajiem kareivjiem. Tā attiecas pret nedzīviem priekšmetiem, pret darbaspēku.

Vēl lielāku neizpratni izraisīja tas, ka pēc sarunas ar majoru ģenerālpulkvedim acīm redzami bija uzlabojusies oma.

***

- Laiks atgādināt viņiem par sevi, Aļik! - Rohlanovs sacīja, automātiski uzmezdams skatienu sašautajam sienas pulkstenim. Lai gan Huseinovs bija pārsējis viņa roku samērā profesionāli, brūce tomēr nemitējās asiņot. Zaurbeks sēdēja uz sliekšņa, turēdams automātu uz ceļiem un kontrolēdams ieeju istabā. Huseinovs slēpās aiz durvju stenderes un arī turēja ieeju uz grauda.

Gepards pamāja un pacēla telefona klausuli. Uzspieda septiņciparu numuru. Kardanovs to redzēja un zināja, ka tas ir galvaspilsētas FDD pārvaldes numurs.

- Klausos, - dežuranta balss skanēja saspringti.

- Tas esmu es. Ko esat izlēmuši? - Terorists nestādījās priekšā, viņš bija pārliecināts, ka viņu pazīs arī tāpat. Tāpēc, ka šobrīd tikai viena cilvēka rokās bija tik varens spēks, kas spēja turēt aiz rīkles visu valsti. Viņu ne ar vienu nebija iespējams sajaukt. Tā arī notika.

- Acumirkli...

Klausulē iestājās klusums. Vahits pacietīgi gaidīja. Viņš zināja, ka daudz kas atkarīgs no tā, kurš pienāks pie telefona. Viņš cerēja, ka ar viņu runās kāds no lielajiem priekšniekiem, varbūt pat FDD vadītājs. Vai premjerministrs, kā jau bija gadījies visjaunākajā Krievijas vēsturē. Tāpēc ka, ja spēlē ar dūžiem, tad noteikti uzvarēsi.

Sliktāk būs, ja klausuli pacels pārrunu speciālists. Federālā dienesta štatā ir tādi cilvēki, viņi tiek speciāli gatavoti, labi orientējas psiholoģijā, tāpēc ir bīstami. Ar viņiem ir grūti risināt dialogu, turklāt viņus nav iespējams izmantot savu mērķu sasniegšanai. Viņi vienkārši dara savu darbu, viņu rīcībā nav ne lidmašīnu, ne miljoniem dolāru, viņi nevar nevienu izlaist no cietuma, pasludināt pamieru vai apturēt karu. Ko no viņiem var prasīt? Tieši tāpēc Eiropā sarunas risina zemāko rangu policisti, kuri nevar pieņemt stratēģiskus lēmumus. Viņu uzdevums ir risināt garas nogurdinošas sarunas, sašķobīt terorista psiholoģisko pārliecību un novilcināt laiku.

Bekmurzajevs lieliski zināja šīs viltības un nolēma, ka neielaidīsies sarunās ar šādām niecīgām figūrām. Tikai ar pirmajām personām, kurām ir tiesības pieņemt politiskus lēmumus. Ja jau ar Basajevu, kas bija bruņojies vienīgi ar parastu automātu un piedraudēja tikai ar pārsimt ķīlnieku dzīvībām, sarunās iesaistījās pats premjerministrs, tad ar viņu, Gepardu, kurš pakļauj atoma draudiem miljoniem maskaviešu, lai runā pats prezidents!

Klusums klausulē ieilga, un tas stiprināja terorista cerības.

Pirmais skopu informāciju par atomteroristu sniedza Maskavas ziņu kanāls. Pēc tam jau izvērstāk par draudošajām briesmām informēja NTV. Tad atoma draudi izspieda no ekrāniem visus pārējos notikumus.

- Mēs raidām no tā nama pagalma, kurā atrodas ar atombumbu apbruņotie teroristi, - ziņoja jauns cilvēks acenēs. - Neviens nezina, cik cilvēku ir noziedzīgajā grupējumā, nav zināmi arī viņu plāni.

- Dumpinieki izvirzījuši ultimātu Krievijas valdībai, prasot izvest okupācijas karaspēku no Čečenijas Republikas, -aizraudamās un neprofesionāli norīdama vārdu galotnes, bēra BBC korespondente. Viņa neslēpa simpātijas, kuras juta pret dumpiniekiem, un izvairījās no nepatīkamajiem vārdiem «terorisms», «kodoldraudi» utt.

Ārkārtīgu lojalitāti pauda arī arābu telesabiedrības «AI Džazīra» korespondents, kurš prasmīgi nogludināja radušās situācijas asumus:

- Nezināmas personas, kuru tautība vēl galīgi nav noskaidrota, ieņēmuši dzīvokli Maskavā, draudot ar sprādzienu. Pagaidām nav skaidrs, cik šie draudi ir nopietni.

Sajās ziņās nebija ne kripatiņas derīgas informācijas, vienīgi minējumi, prātojumi un pieņēmumi.

- Ivan, kā jūs domājat - vai teroristi īstenos savus draudus? - KST diktors jautāja pinkainam puišelim, kurš, spriežot pēc ārējā izskata, labi orientējās vienīgi jauniešu onā-nisma jautājumos.

- Jā, Pjotr, manuprāt, tāda iespēja pastāv, tāpēc mums visiem jāsaglabā miers, - svarīgi atbildēja onānisma speciālists.

Līdzīgi muļķīgi un nekompetenti spriedelējumi skanēja visos kanālos un tikai viesa nemieru, dezorientējot un biedējot iedzīvotājus. Pilsētu bija pārņēmušas šausmas, sākās panika - tūkstošiem cilvēku pameta darbu, skrēja uz stacijām, sturmēja elektriskos vilcienus, trolejbusus un autobusus. Notika masveida evakuēšanās no centra - vieglās automašīnas atstāja teritoriju Dārzu loka iekšienē; pēc tā, cik ātri norisinājās šie procesi, varēja spriest, ka ielas drīz būs pavisam tukšas līdz pat Maskavas loka autoceļam.

Prom no centra traucošām automašīnām pretī negribīgi virzījās bruņutransportieri un tanki, zilus izplūdes dūmus spļaudami, ripoja varenie «Urāli» ar satrauktu zaldātiņu pilnām kulbām. Militārā tehnika piešķīra tukšajai Maskavai nereālu un baisu izskatu, itin kā tiktu uzņemta filma par marsiešu uzbrukumu.

Taču zinošiem cilvēkiem bija skaidrs, ka bruņutransportieri, tanki, smagās mašīnas un kareivji marsiešiem neko nespēs padarīt, tās bija uzpūstas darbības, lai imitētu aktīvu rīcību un attaisnotu savu eksistenci. Reāli risināt jautājumu varēja vienīgi mazrunīgie dažādu resoru «speci», kuri jau atradās ieņemtās mājas pagalmā.

- Cienījamie maskavieši un pilsētas viesi! - labi nostādītā balsī no ekrāna runāja deputāts ar resnu mūli, vienā laidā bailīgi šķielēdams uz visām pusēm. - Nav pamata celt paniku, situācija tiek kontrolēta, lūdzam saglabāt mieru.

Viņš meloja, jo ar ārstu un dārgu preparātu palīdzību bija spējīgs kontrolēt vienīgi savu priekšdziedzeri, kas ļāva līdz zināmam laikam šķērdēt nodokļu maksātāju naudu. Neko par situāciju ar marsiešiem un patiesu kontroli viņš nezināja un nemaz nevarēja zināt.

Toties to itin labi zināja citi cilvēki. Tie, kuri bija īpašo vienību sastāvā. Snaiperi ieņēma pozīcijas, viena uzbrukuma grupa bija koncentrējusies otrā stāva kāpņu laukumiņā, otra izkāpusi uz jumta, ar alpīnistu trosēm pieāķējusies drošības riņķiem, trešā sēdēja helikopterā, kas lidoja uz nelāgo māju. Ikviens kaujinieks zināja, kas viņam darāms, katram bija savs mērķis, ikviens bija gatavs kārtējo reizi riskēt ar dzīvību, pildot savu grūto darbu. Šie cilvēki neprata kult tukšus salmus, neprata mētāties ar nenozīmīgiem vārdiem, neprata taisīt naudu, ar vienu vārdu sakot, mērot ar šīsdienas mērauklu, - neprata dzīvot. Toties viņi prata mirt, lai izpildītu savu pienākumu. Un arī nogalināt šā pienākuma vārdā.

Arī majors Ņižegorodcevs prata gan vienu, gan otru. Iespējams, tāpēc, bet varbūt citu iemeslu dēļ, taču risināt pārrunas ar marsiešiem ģenerālpulkvedis Veričenko uzticēja tieši viņam.

- Salam, Vahit! - beidzot klausulē atskanēja balss. - Tu esi aizmirsis tēvutēvu tikumus, tu esi aizmirsis Korānu, tu esi apgānījis Allāha vārdu!

Gepards sarāvās. Neredzamais sarunas biedrs runāja čečenu valodā! Tādam pavērsienam viņš nebija gatavojies, tāpēc acumirkli jutās izsists no sliedēm.

- Kāds tam sakars ar Korānu? - viņš apjucis jautāja. Rohlanovs un Huseinovs iztrūkušies pagriezās pret savu

komandieri. Arī Makss saausījās. Maša kārtējo reizi iešņukstējās. Taču Gepards nepievērsa uzmanību apkārtējiem. Viņu pilnībā bija pārņēmis tas, ko viņš dzirdēja klausulē.

- Tāds, ka terorisma operāciju tu esi nodēvējis svētā vārdā!

Ņižegorodcevs bija izsmēlis savas valodnieciskās spējas un pārgāja uz krievu valodu. Acumirklīgais vājums bija pāri.

- Un kas tu tāds esi? - Gepards nikni jautāja. - Mulla, vai?

- Es esmu Vampīrs. Esi dzirdējis? Atceries arābu kolonnu Groznijā? Nu?

- Vampīrs?! - Teroristam pat izšļuka no rokas klausule. Rohlanovs un Huseinovs saskatījās. Makss piegāja pie

Mašas un mierinoši noglaudīja viņai galvu. Vahits no jauna pacēla klausuli pie auss.

- Esmu vai neesmu dzirdējis... Kāpēc tu paņēmi klausuli?

- Tu taču gribēji risināt sarunas?

- Ne jau ar tevi. Tu ne pēc amata, ne činas nekas neesi. Pasauc priekšnieku!

Vampīrs iesmējās, un smiekli izklausījās ļauni, kā īstam vampīram.

- Beidz laist muļķi! Tu taču zini noteikumu - sarunu risinātājs tiek izraudzīts no zemākā posma. Leitnants, kapteinis. Bet es esmu majors. Tev ir laimējies.

Pār Geparda muguru nolija aukstu sviedru straumītes. Šobrīd doma par to, ka ar viņu runās prezidents vai premjers, šķita gaužām muļķīga. Tas bija visas ieceres krahs!

- Tādu sarunu jums vēl nav bijis! Vai zini, par ko ir runa?

- Zinu, zinu.

Vampīrs pēkšņi iesmējās. Gepards sastinga.

- Tev ir jautri?

- Vai tad tev nav? Tūdaļ es piebraukšu, pasmiesimies kopā.

- Kur tu piebrauksi? No kurienes tu runā?

- No mašīnas. Par ko tu brīnies?

Ņižegorodcevs patiešām tuvojās notikuma vietai tajā pašā ģenerālpulkveža Veričenko audi. Neskaitot daudzās eks-tras, mašīna bija aprīkota ar moderniem sakaru līdzekļiem, kas ļāva veikt jebkuru pārslēgšanos.

Vampīrs atslēdza sakarus.

- Nu, kā ir? - jautāja mašīnas īpašnieks, pagriezies no priekšējā sēdekļa.

- Es palieku pie savām domām, biedri ģenerālmajor, -dublikāta viņiem nav. Turklāt mums ir tikai viens rīcības variants.

- Kāds?

- Saņemšana ciet, lietojot spēku.

Kad klausulē atskanēja īsi signāli, Vahits pielēca kājās.

- Nolādētais gjaurs! Netīrā cūka!

Patlaban viņš nemaz nelīdzinājās tam koptajam un respektablajam slāviska izskata kungam, par kādu bija izlicies beidzamajā laikā. Istabas vidū stāvēja visīstākais neprātis. Fanātiķis, kam sašķobījies prāts. Izķēmota seja, mežonīgi atņirgtas lūpas, samiegtas acis. Šķita, ka niknuma uzliesmojums iznīcinājis plastiskās operācijas pēdas. Makss pazina kādreizējo Vahitu, tāds viņš bija pirmās tikšanās laikā.

- Ko viņš teica?! - nepacietīgi vaicāja Rohlanovs.

Pieliecies Gepards izķeksēja no acīm lēcas, nosvieda zemē un samīdīja.

- Ko viņš teica? - jautāja arī Huseinovs. - Vampīrs ir ciets rieksts.

- Viņš teica, ka gribot mirt. - Gepards satracināts ar papēdi izberzēja drumstaliņas, kas bija palikušas pāri no lēcām, it kā gribētu ierīvēt tās grīdā. - Viņi visi grib mirt. Un arī mēs mirsim!

Maša ieraudājās pilnā kaklā. Viņa daudzkārt bija uzdzīvojusi kopā ar kaukāziešiem, un viņai tie patika dāsnuma un nevaldāmā temperamenta dēļ, taču tagad viņa būtu gribējusi atrasties no viņiem šāviena attālumā.

Gepards pieliecās tērauda mučelei un noklikšķināja pēdējo drošinātāju. Tad uzmeta skatienu līdzgaitniekiem un sāka vilkt skumīgu dziesmu. Tāds bija rituāls. Zaurbeks Roh-lanovs un Arsēns Huseinovs piegāja pavisam klāt savam vadonim, viņi apkampās un sāka dziedāt līdzi. Nāves gaisotne pildīja istabu, kā ledains ūdens piepilda torpēdas ķertu zemūdeni. Maksam šermuļi pārskrēja pār kauliem, Maša šausmās aizspieda ausis un aizvēra acis.

- Nekavējoties padodieties! - aiz loga nodārdināja vienaldzīga metāliska balss, tik skaļa, ka stikli nodrebēja. Tieši šī necilvēciskā balss derēja, lai apstādinātu marsiešus, kas nepazīst žēluma. Tūdaļ pat atskanēja helikoptera motoru troksnis. Atrisinājums strauji tuvojās. Taču Makss intuitīvi juta, ka tas nebūs tāds, kādu paredzēja teroristi. Pēkšņi viņš redzēja, ka Rohlanovs acu priekšā nosirmo. Zaurbeks izvilka no apģērba apakšas pistoli un, pabāzis stobru sev zem zoda, nospieda gaili. Nodārdēja šāviens, asins strūkla apšļāca sienu, terorista ķermenis aizlidoja sānis un izstiepās uz grīdas. Pistole izkrita no asiņainās rokas, savirpinā-jās uz vietas kā ruletes rats un apstājās ar rokturi pret Maksu. Tā bija izdevība. Laiks šķita palēninājis gaitu, sekundes stiepās garumā, un Kardanovs metās pie ieroča.

- Allāh akbar! - briesmīgā balsī iekliedzās Bekmurzajevs, nospiezdams spridzināšanas pogu. Viņš bija gatavs mirt. Tūdaļ mučele pārvērtīsies žilbinoši baltā lodē, viņa rokas kļūs sarkanas kā ieslēgtas lampiņas volframa kvēldiegs un pēc tam izgaisīs, bet pēc sekundes miljonās daļas lode izpletīsies, sasniedzot neiedomājamus apmērus, un tad viss apkārt pazudīs! Pazudīs vesela pasaule, itin viss!

Taču nekas nenotika! Viņš izbrīnījies aplūkoja savas rokas, neizpratnē taustīja kodolfugasa korpusu, pakāpeniski nāca apskaidrība, ka viņš vēl joprojām ir dzīvs. Kāpnēs bija dzirdami soļi, kvadrātveida figūra trosē nolaidās no augšas un ieblieza pa rāmi. Nošķindēja stikli.

Bekmurzajevs noraustījās, viņa rokās uzradās automāts, tajā brīdī Makss satvēra Rohlanova pistoli. Viņi pavērsa ieročus viens pret otru kā duelanti. Kvadrātveida figūra spraucās iekšā pa logu, bet, nevarēdama atāķēt trosi, iesprūda uz palodzes.

Maša atjēdzās no stinguma un ar sirdi plosošu kliedzienu metās uz durvīm. Acumirkli viņa atradās starp abiem duelantiem. īsa «skorpiona» kārta, varens TT šāviens. Bek-murzajevam pierē parādījās trešā acs, ložmetējpistole žvadzēdama izkrita, un viņš nogāzās uz grīdas, notriekdams no ķeblīša tā arī nesprāgušo kodolfugasu.

Kvadrātveida figūra beidzot bija tikusi galā ar trosi un nolēca uz grīdas. Durvīs parādījās vēl daži tādi paši stāvi. Melnajās maskās izgrieztajos caurumos vīdēja uz visu gatavu cilvēku ieplestās acis. Skanēja skaļi, biedējoši uzkliedzieni:

- Gulēt!

- Uz grīdas!

- Purnu pret zemi!

Makss steigšus nometa pistoli un pacēla rokas, kā pantiņu atkārtodams: «Es esmu īpašās ekspedīcijas speciālais kurjers, neaizskarama persona. Piezvaniet uz PSKP CK vai Izlūkošanas pārvaldi!»

Apstulbušais kaujinieks apturēja pacelto automātu un apstājās. Toties pārējie pieskrēja pie Huseinova un izgāza sakrājušās emocijas. Tas noder, lai vēlāk neciestu no stresa sekām. Zibēja automātu laides, skanēja tādi trokšņi, it kā sistu jēlu gaļu. Dzīvs palikušais terorists nogāzās uz grīdas un tagad maz atšķīrās no saviem beigtajiem biedriem. Makss pašķielēja sānis. Maša gulēja uz grīdas un, spriežot pēc pozas, arī bija mirusi.

- Vai drīkst nolaist rokas? - Makss iejautājās.

- Stāvi mierā! - uzbrēca automātists. Viņš vēl nebija izgāzis visas kaujas niknuma rezerves, un runāt viņam pretī nebija ieteicams.

Taču šajā brīdī dzīvoklī iedrāzās cilvēks civilā uzvalkā, tam pa virsu uzģērbtā bruņuvestē un tumšās brillēs. Viņš uzreiz novērtēja situāciju.

- Nolaid rokas, Maks, viss ir kārtībā!

Ņižegorodcevs nervozi smaidīja.

- Kāds noskaņojums?

Makss paraustīja plecus un apsēdās uz grīdas turpat, kur bija stāvējis.

- Ceļi trīc, - viņš ar pūlēm izrunāja vārdus, skatīdamies Mašas plaši ieplestajās nedzīvajās acīs. Viņam reiba galva.

- Tu taču zināji, ka mēs nedosim viņiem darbojošos detonatoru! - Vampīrs uzmundrinoši uzsita viņam pa plecu.

- Zināju. Bet ko gan šajā pasaulē var zināt pavisam droši? Plāni bieži vien saiet grīstē, un notikumi rit savu gaitu.

Pēkšņi Vampīrs sastinga un atrāva roku. Viņš pazina bez dzīvības gulošo meiteni.

- Maša?! Kā viņa te gadījās?

Noņēmis brilles, majors Ņižegorodcevs noliecās pār ķermeni, veltā cerībā lūkoja sataustīt pulsu uz kakla. Viņa seja pārakmeņojās.

Nepiecēlies no grīdas, Kardanovs pagrieza galvu uz viņa pusi. Pašlaik Ņižegorodceva izskats pilnībā atbilda viņa iesaukai. Rokas notraipītas svešām asinīm, apsārtušās, iekaisušās acis ļauni samiegtas, ugunīgais skatiens gatavs sadedzināt visu savā ceļā. Viņš pavērās visapkārt un baisu skatienu uzlūkoja Arsēnu Huseinovu. Viņš bija atjēdzies un piecēlies uz grīdas sēdus. Sastapies ar Vampīra skatienu, terorists parāvās atpakaļ.

- Tu! Tu, mērgli, samaksāsi par viņu!

Huseinovs tramīgi lūkojās satracinātajā Vampīrā.

- Es neko nezinu! - terorists iekliedzās. - Es neko nedarīju. Es vispār te gadījos nejauši. Jūs taču zināt - es draudzējos ar solīdiem ļaudīm, vadītājiem...

- Tu draudzējies ar nodevējiem un neģēļiem! - Majors ar zibenīgu kustību izrāva no žaketes iekškabatas pistoli. -Viņi vēl karāsies pie laternu stabiem, arī viņu stunda reiz sitīs. Bet tu atbildēsi gan par sevi, gan viņiem!

- Nē, nevajag! Es esmu tikai izpildītājs. Bezgribas cilvēks. Man liek - es daru. Jūs taču zināt, kā pie mums ir pieņemts, -vecākā vārds ir likums! Es patiesi neko nezināju!

Vampīrs piegāja pavisam tuvu savam upurim. Karsta elpa un ugunīgs skatiens svilināja neizdevušos ministru. Tas sarāvās un, kā Kardanovam šķita, pat saruka mazāks nekā bija. Neviena piesēdētāju tiesa nebūtu viņu vairāk sabiedējusi kā uz visu gatavais un savās dusmās briesmīgais Vampīrs.

- Kurš tev piegādāja helikopteru?! - šausmīgā balsī vaicāja asinīm notraipītais cilvēks ar iekaisušo, nāvējošu naidu izstarojošo skatienu.

- Skaidri nezinu, tā bija nejaušība.

Majora pirksti aptvēra Arsēna kaklu, dzelžaina roka nosvieda viņu uz muguras. Majors noliecās pār satriekto pretinieku un piebāza pistoles stobru pie viņa kreisās acs.

- Nejaušība, tu saki? Manuprāt, nejaušība ir tā, ka tu dzīvo šajā pasaulē. Un tūdaļ es izšķaidīšu tev smadzenes! Tāpēc ka mums tagad ir humānas tiesas un nevienu neģēli vairs nenošauj. Taču aizturot mums rokas ir brīvas!

Specvienības kaujinieki atzinīgi klusēja.

Vampīrs uzvilka gaili un stiprāk iespieda stobru terorista acī. Kardanovs intuitīvi juta, ka tūdaļ nograndīs šāviens. Arī pārējie istabā to zināja. Bet labāk par visiem - pats Hu-seinovs.

- Nevajag, es visu izstāstīšu! - viņš lūdzās. - Es pateikšu, Vampīr! Visu pateikšu. Nenogalini! Aizvāc stroķi, tu izspiedīsi man aci!

- Runā, mērgli! - Majora pirksts saspringa uz gaiļa. - Un es tev neesmu nekāds Vampīrs, bet majors Ņižegorodcevs!

- Helikopteru atvēlēja ģenerālis Prigorovs, Aleksejs Bori-sovičs.

- Tā, tā! - Ņižegorodcevs palaida vaļā savu upuri, piecēlās un jau mierīgi paslēpa ieroci žaketes kabatā. Nopurināja bikšu staru. - Tūlīt atkārtosi to visu protokolam, maita! Kāpēc tu tā od? Aptaisījies esi, vai?

Kāsēdams un smagi elpodams, Huseinovs apsēdās. Kreisā acs bija pielijuši asinīm, apkārt tai skaidri varēja saskatīt sarkanu apli, kā monokļa nospiedumu. Mitrs traips uz biksēm liecināja, ka Ņižegorodcevs nebija kļūdījies.

Drīz vien ieradās izmeklētājs, un Arsēns Huseinovs deva patiesu liecību par savu noziedzīgo darbību. Nosaucot konkrētas vietas, datumus, laikus, vārdus. Neslēpa nevienu faktu savā biogrāfijā un izstāstīja visu, ko zināja par pārējiem. Izmeklētājs tik tikko paguva visu pierakstīt un ļoti brīnījās, jo teroristi parasti nemēdz būt tik runīgi.

Ņižegorodcevs tālākā izmeklēšanā nepiedalījās. Neviens viņam arī nelika to darīt. Viss bija garām, un Tihodonskas operatīvais darbinieks zaudējis savu nozīmīgumu. Viņu vairs neuzaicināja ģenerāļa Veričenko mašīnā, un arī pats ģenerālis nepauda vēlmi ar viņu tikties un pateikties par darbu. Sajuties lieks, majors atvadījās no kolēģiem, paskaidrojot, ka pirms aizbraukšanas vēlas apciemot senu paziņu, ar kuru sazin cik ilgi nav ticies. Taču tie bija meli.

Dienas atlikušo daļu majors Ņižegorodcevs pavadīja vienatnē, klaiņājot pa lietaino Maskavu. Pāris reižu, glābdamies no pēkšņām lietusgāzēm, Vampīrs iespruka pirmajā bārā, kas gadījās ceļā, apsēdās pie loga, dzēra bezgaršīgus kokteiļus un neko neredzošām acīm raudzījās uz slapjajām ielām un steidzīgajiem gājējiem. Bezgaršīgie dzērieni aizmigloja prātu, notrulinot sāpes sirdī. Tiesa, oma no tā itin nemaz neuzlabojās.

Jau lidlaukā Ņižegorodcevam iešāvās prātā doma piezvanīt Fokinam vai Kļevecam, taču tad viņš apdomāja, ka nav nekā sevišķa, par ko runāt. Viss bija beidzies. Operācija «Al-lāha roka» bija novērsta. Maša bija nogalināta. Un nekas tur nebija līdzams. Lidmašīna uz Tihodonsku izlidoja pēc četrdesmit minūtēm.

Uzmetis plecā sarkanu sporta somu ar izbalējušu uzrakstu «Adidas» sānos, Vampīrs devās uz iekāpšanu. Lietus bija mitējies, un nezin no kurienes uzradies vējš cītīgi gaiņāja pār galvaspilsētu savilkušos mākoņus.

EPILOGS

- Tu patiešām domā te palikt? - Anna jautāja.

- Tēt, kāpēc te mašīnas ir tik jocīgas? - Toms pārtrauca, bez mitas grozīdams galvu.

Otrais jautājums bija vieglāks, un Makss nolēma atbildēt uz to.

- Kāpēc jocīgas? Vai tad mūsu mašīna ir jocīga?

Ģimenes sagaidīšanai viņam atvēlēja BMW, kas piederēja kādam no izmeklēšanas priekšniekiem. Tā bija licis Veri-čenko, lai atstātu labu iespaidu uz Annu.

- Nē, mūsējā nav jocīga. Bet tā jau nav tava? Mājās gan mums ir labas mašīnas, un tās pieder mums.

Ģimene bija atlidojusi pirms četrdesmit minūtēm, un nevarēja teikt, ka lakotais automobilis būtu attaisnojis uz to liktās cerības, - gan sieva, gan dēls bija noskaņoti kritiski.

BMW mīksti ripoja pa šoseju, traukdamies centra virzienā. Kardanovs atslābinājies sēdēja platajā aizmugures sēdeklī, apņēmis ap pleciem sievu un dēlu.

Kardanovs atkal kļuva par to, kas viņš bija. Sergejs Lapins bija pazudis bez pēdām. Makss droši raudzījās apkārt, zem virsjakas varēja saskatīt kvalitatīvu tumšu svītriņu uzvalku, tīru kreklu un veiksmīgi pieskaņotu kaklasaiti. Mati bija kārtīgi sasukāti, seja gludi noskūta, uz lūpām - apmierināts smaids.

Kodolterora akta novēršanai bija plaša rezonanse visā pasaulē. Strauji pieauga autoritāte valstij, bet it īpaši - tās speciālajiem dienestiem. Priekšnieki savā vēlībā bija gatavi dāsni dāļāt ordeņus un medaļas. Starp tiem, kuriem opera cijā bija bijusi svarīga nozīme, izrādījās arī Makss Karda novs. Arī viņu izvirzīja ordeņa saņemšanai.

Vakar ģenerālpulkvedis Veričenko tika pieņēmis varoni, paspiedis viņam roku un piedāvājis atgriezties pretizlūkošanas dienestā.

- Piešķirsim dzīvokli, piemeklēsim labu darbu, - labsirdīgi bija nodudinājis ģenerālpulkvedis. - Nosūtīsim uz pieklājīgu Eiropas valsti legālā misijā, ar diplomāta neaizskaramību. Jūs pats varēsit izraudzīties piemērotu valsti. Kādu vien vēlēsities!

Maksam tāda perspektīva šķita vilinoša. Lai gan - kā tā tiks realizēta? Viņš labi zināja aparāta likumus un ne reizi vien bija bijis liecinieks tam, kā priekšnieku skaistie solījumi pārvēršas nožēlojamās atliekās. Un nebija kam sūdzēties - īstais brīdis bija pagājis un žēlošanās tikai radītu sīkumainības un nepateicības oreolu.

Un tomēr viņš bija piekritis. Kāpēc? Tagad to vajadzēja paskaidrot Annai.

- Tu neatbildēji, Maks, - Anna atkārtoja jautājumu. - Tu taisies palikt šeit?

Kardanovs stingrāk apņēma sievas plecus un piespieda viņu sev klāt.

- Lieta tāda, ka man ir problēmas ar Interpolu. Bez diplomāta imunitātes es nevaru atstāt Krieviju.

Anna domīgi nolieca galvu.

- Kāpēc te ir tik lielas peļķes? - Toms iejautājās.

- Tāpēc, ka nolija lietus, - Makss izklaidīgi atbildēja. - Tūdaļ mēs iebrauksim viesnīcā un tad uzreiz dosimies uz pieņemšanu par godu apbalvojumam, - viņš paskaidroja, konkrēti ne pie viena nevērsdamies.

Anna pamāja.

- Pret tādu perspektīvu es neiebilstu.

- Būs gluži labi. Vispirms oficiālā apbalvojumu pasniegšanas ceremonija, pēc tam - bankets. Šampanietis, ikri, konjaks, orķestris.

- Izklausās jauki.

Makss noskūpstīja sievas silto, gludo vaigu. Tad sabužināja puisēna nepaklausīgo matu cekulu.

Pieņemšanā būs ģenerālis Veričenko un visa vadība. Tādā svinīgā dienā neviens varonim neatteiks. Un neaizmirsīs viņa izteikto lūgumu. Un viņš jau bija izdomājis, ko lūgs.

No slēptām skandām plūda melodiska mūzika, tā uzlaboja Kardanova omu, un sajūta, kas viņu pārņēma, bija ļoti tuva laimes izjūtai un pilnīgai harmonijai ar apkārtējo pasauli.

- Viss būs labi, Anna, - viņš teica. Gribējās arī sievai uzlabot omu. - Ko lai dara, ja tikai šeit man ir visu grēku in-dulgence. Un atbilstošs darbs.

Makss samierinoši pasmaidīja, un Anna nevarēja atturēties, nepasmaidījusi pretī. Viņa pasniedzās pretī vīram un noskūpstīja viņu uz lūpām.

- Bet es tik ļoti mīlu Londonu, - viņa klusi sacīja. - Un itin nemaz nepazīstu Krieviju.

-Tēt!

Toms paraustīja Kardanovu aiz jakas piedurknes.

- Kas ir, mazais?

- Tas nozīmē, ka es te mācīšos?

Izskatījās, ka šis jautājums patlaban visvairāk nodarbināja Kardanovu jaunāko. It kā no tā būtu atkarīga visa viņa tālākā eksistence. Bet, vispār ņemot, tā jau arī bija.

- Jā. - Makss piekrītot pamāja ar galvu un vēl ciešāk apņēma Toma plecus. - Angļu skolā. Vismaz ar valodu tev problēmu nebūs.

- Toties man būs daudz problēmu, - noteica Anna.

- Nedomāju vis, - Makss pasmaidīja. - Darbs galvenokārt būs saistīts ar komandējumiem uz Eiropu. Man piedāvāja izvēlēties jebkuru galvaspilsētu. Es lūgšu, lai mani

sūta uz vēstniecību Londonā. Cerams, tur tev problēmu ne būs?

- Londonā ne, - Anna priecīgi iesmējās.

- Redzi nu, - arī Makss pasmaidīja. Viņš priecājās, ka ģimene ir apmierināta.

Automobilis traucās pa Tveras prospektu.

- Te ir skaisti! - ieteicās Toms, un Kardanovs kārtējo reizi noglaudīja viņa galvu.

Rostova pie Donas 2005. gads

Content

Koreckis Daņils Atgrieāanās kods

I daļa. OPERĀCIJA «ALLĀHA ROKA»

1. nodaļa Tihodonskas ikdiena

2. nodaļa Iedarbība uz zemapziņu

3. nodaļa Sen aizgājušo dienu atbalss

II daļa GORDIJA MEZGLS

1. nodaļa Izvēles tiesības

2. nodaļa Meklējumi Tihodonskā

3. nodaļa Savējais starp svešiniekiem

4. nodaļa Tihodonska-Maskava

III daļa NOSLĒDZOŠĀ FĀZE

1. nodaļa Eksfiltrācija

2. nodaļa Ultimāts

EPILOGS