Lapsa Jānis

Ceļaspieķis

Jānis Lapsa

Ceļaspieķis

.

AIZGŪTNĒM

1970. gadā laikraksts «Literatūra un Māksla» nodrukāja stāstu «Caurā monēta». Autors — Jānis Lapsa. Toreiz daudzkārt varēja dzirdēt:

— Vai tas ir tas pats Lapsa?

Jautāja ne jau tāpēc, ka Lapsu ir pulka un Jāņu vēl vairāk. Gribēja zināt, vai republikā tik pazīstamais žurnālists pārmeties uz prozu. Pirms tam Jānis Lapsa strādāja televīzijā un gatavoja populāros «Televīzijas poliklīnikas» raidījumus. Tajos pašos gados parādījās viņa satraucošā dokumentālā filma trijās sērijās «Indes pilieni».

Pēc «Caurās monētas» birtin pabira stāsts pēc stāsta. Autors rakstīja aizgūtnēm. Šķita, ka Jānis palicis sev parādā un tāpēc steidzas. Taču darbos sasteigtību nemanīja. Viņš ienāca literatūrā, un tanī pašā laikā likās, it kā Jānis Lapsa jau būtu tur bijis. Varbūt tāpēc, ka dzīvē daudz pieredzējušais vīrs bez žēlastības atsijāja pirmrakstījumus. Iespējams tālab, ka viņš sākumu uzticēja tikai vienam cilvēkam — Ēvaldam Vilkam, kurš prata godīgi un taktiski pateikt patiesību acīs. Laikam jau Ēvalds Vilks bija iekšējais impulss un iedvesmotājs. Bieži abi prātoja par dzīvi. It kā tāpat vien. Tā varēja likties nejaušam sarunu lieciniekam. Taču tā bija viena kaluma cilvēku domu sakau-sēšana. Abi saasināti vērtēja parādības un — pats simpātiskākais — nezaudēja komjauniešu gadu jaunekii-gumu. Ēvalds Vilks bija pirmā padomju gada komjaunietis un ar fašismu sastapās frontē. Jānim Lapsam fašisti kara laikā cietumā nogalināja tēvu. Tāpēc Jānis tūdaļ pēc uzvaras atrada savu vietu. Viņš Bauskas vidusskolā 1946. gadā kļuva par komsorgu.

Kad Ēvalds Vilks paragri aizgāja, Jānis Lapsa uz kādu laiku bija izsists no rakstīšanas un dzīvošanas līdzsvara.

Par abu attiecībām jārunā tālab, ka šis laikposms būtiski ietekmēja un ietekmē arī piecdesmitgadnieka Jāņa Lapsas daiļradi. Viņš cenšas būt patiess un vienkāršs. Bet ne vienkāršots.

Jubilārs nekad nav bijis un nav ne rāms, ne rātns.

Durstīgs. Bikstošs. Steidzīgs.

Kamēr dažs prāto, kā sākt dienu, viņš jau paguvis apzvanīt vismaz desmit draugus un paziņas. Bet pirms tam Jānis paspējis izlasīt jaunākās avīzes un nu klausulē priecājas vai šķendējas par vienu vai otru publikāciju. Ilgi nevar nosēdēt ne mājās, ne citā kādā krēslā. Savā laikā pie automašīnas stūres apskrējis Latviju un tālus novadus. Pēc ilgāka pārtraukuma nupat atkal iegādājies braucamo. Un, kas kaut cik Jāni pazīst, tas var būt drošs, ka riteņi uz vietas nestāvēs un dzelži dīkā nerūsēs.

Tāds raksturs kā radīts darbam avīzē. Literārais līdzstrādnieks, atbildīgais sekretārs Bauskā un Jaunjelgavā, redaktors Secē, Līvānos, Apē, Alūksnē.

Apē un Alūksnē arī partijas rajona komitejas biroja loceklis. Visur un vienmēr pašā mutulī. Un allaž urdīgs.

Par Alūksnes avīzi toreiz runāja. Slavēja. Redakcijā rīkoja rajonu laikrakstu redaktoru seminārus. Kad Maskavā notika PSRS Žurnālistu savienības pirmais kongress, mūsu republikas nedaudzo delegātu skaitā bija ari Jānis Lapsa.

Steigdamies arī kādreiz pārsteidzas, apmetis vienu otru kūleni, šo to palaidis garām. Varbūt tāpēc universitātes Juridisko fakultāti pabeidza neklātienē nevis jaunības dienās, kā tas parasti notiek, bet vira gados.

Paguvis daudz. Jūras gaitās apmeklējis četrpadsmit Eiropas, Amerikas un Āfrikas valstis.

Brīžam kā izslāpis metas galvaspilsētas burzmā. Tad atkal ilgi šūpojas jūrā. Pirms dažiem gadiem atradis tādu kā vidusvariantu. Lielupes krastā apmeties lauku mājās.

Rakstnieks stāv pagalmā mierīgs un klausās, ko stāsta māte.

Pavisam cits Jānis. Nav vairs tas, kas jebkurā bridi spēj draugus un paziņas pavilkt uz zoba, izjokot, raut laukā no mājas, lai kaut kur satiktos vai triektos projām. Vienalga, kur, bet vislabprātāk uz Alūksni, pa ūdeņiem.

Stāv Jānis pagalma vidū. Tāds paklausīgs dēls. Pamucis no drūzmas, lai būtu kopā ar dabu.

Bet cik ilgi tā var stāvēt. Jānis Lapsa nervozi sapurina galvu un drāž. Atkal jāiestāda daži koki. Koku visapkārt tā kā netrūktu. Bet rakstnieks stāda. Bez īpašas sistēmas un plāna. Pirms Juridiskās fakultātes nav pabeigts dārzkopības tehnikums. Bet viņš stāda. Un tas ir viņa prieks.

Kad prozaiķis raksta, to jau neviens neredz. Var tikai zilēt, pa kuru laiku tik pulka sastrādāts. Pats jau viņš ziņo tikai pusteikumos.

— Nupat jāievelk elpa. Dulla galva.

Vienubrīd, kad Jānis Lapsa bija apkrāvies ar stāstiem, kolēģi dzirdēja:

— Saprotiet, kas par vellu, cs vairs nevaru uzrakstīt parastu korespondenci.

Cits varbūt būtu priecājies, sak, esmu ticis va|ā no tās žurnālistikas. Bet Jānis to sacīja saērcināts. Lapsa pārāk cienī savu profesiju, kas faktiski ir bijis viss viņa darba mūžs.

Tad rakstnieks tika ārā no stāstiem un patīkami pārsteidza ar «Siļķu grāmatu». Tā bija laba publicistika.

1974. gadā klajā nāca stāstu krājums «Atspīdumi ūdenī un citur», pēc pāris gadiem — «SOS pēcpusdienā».

Kas tad izdarīts kopš sākuma, kad nodrukāja «Cauro monētu»?

Uzrakstīta «Siļķu grāmata» (1970), «Vētru grāmata», «Banānu grāmata». Topot vēl ceturtā — ar līdzīga nosaukuma manieri.

Gatavi trīs stāstu krājumi. Garais stāsts. Scenārijs. Un pirmais romāns — «Rūgtums».

Kopā sanāks pāris gadu, kad nav strādāts «maizes darbs», bet tikai rakstīts. Pārējā laikā pie manuskriptiem tikts, kad nu iznācis. Tagad jau arī ar tām brīvajām stundām kā nu ir, tā ir. Jānis Lapsa vada žurnāla «Karogs» prozas nodaļu. Jālasa romāni, stāsti, publicistika. Autoriem kūtrumu nevar pārmest. Tā domā ne tikai Jānis Lapsa. Realitāte. Ja rakstniekam drukāšanās rindā jānostāv pāris gadu un pat ilgāk, tas nozīmē, ka uz Jāņa galda un skapī manuskriptu kalns nav mazs.

Caur Jāņa Lapsas rokām iziet lielākā daļa latviešu prozas. Viņš lasa pirmais. Tā ir milzīga atbildība. Var taču pateikt kolēģiem:

— Nav vērts lasīt, pēdējais draņķis.

Rakstnieks arī tad, ja darbs nav viņa gaumē, neat-bīda, neuzkarsē nelabvēlīgu klimatu. Taču neslēpj:

— Nostrādāts lieliski. Bet mani neaizkustina. Drukāsim gan.

Arī tā ir Ēvalda Vilka skola.

Un tomēr — par cita darbiem vieglāk runāt. Paskatīties pašam uz saviem no malas — bezgala grūti. Tad ir labi, ja var pilnīgi uzticēties. Un pieņemt par patiesību arī noliedzošu vērtējumu. Lielum lielo da|u stāstu un pirmo romānu Jānis Lapsa nesis Egonam Līvam.

— Iedevu Egonam. Redzēs, ko teiks.

Pa to laiku Jānis riņķo: Preses nams, Krišjāņa Barona iela, Rakstnieku savienība, Kirova parks. Nē, viņš jau neskraida pa tukšo, domā un pa brīdim arī raksta. Tomēr riņķošanas paātrinājums ir lielāks. Un tad pienāk brīdis, kad Egons Līvs pabrauka balto bārdu un saka visu, kā ir. Ja saruna notiek Jāņa istabā, viņš pat atļauj ciemiņam uzpīpēt. Tas ir ārkārtējs gadījums, un tādu godu reizumis izpelnās tikai Egons Līvs. Pārējiem jāiet aiz virtuves mazajā pieliekamajā kambarītī un jāpūš dūmi laukā pa pusatvērto logu. Viss notiek omulīgā savstarpējas paķircināšanās atmosfērā. Tomēr cauri tai jaušama dziļa cieņa pret Egonu Līvu, kurš nelaipo, bet tanī pašā laikā neapvaino. Ir gadījies, ka Jāņa darbu vērtējumos dažam labam ir iesprucis šis apvainojošais tonis. Un tad atkal rakstnieks pārbauda savus spriedumus:

— Egon, pasaki tu — vai tā drīkst?

Kad Jānis Lapsa man parādīja jubilejas krājumu «Ceļaspieķis», tūdaļ gribēju protestēt — vai nu tāds virsraksts būtu piemērots. Lasītājam var rasties priekšstats, ka autors sāk sačabēt un viņam jāatspiežas uz spieķa. Bet tāda iedoma absolūti neatbilst prozaiķa būtībai. Jānis sarkastiski nosmējās un sacīja, ka spieķis esot universāls darbarīks. Ja vajagot, ar to itin labi varot atgaiņāties un vienu otru arī pabikstīt. Ja tā labi padomā, tādam ce|a pavadonim var atrast droši vien desmitiem praktiskās darbības veidu. Un, ja autors to izvēlējies par simbolu, tad laikam būs domājis par cītīgu staigāšanu.

Staigāšanu aizgūtnēm.

Un, ja rokā vēl ir tāds durstīgs un zarains koks, tad labāk padodas uzrakstīt publicistiski aktuālus un mākslinieciski paliekošus darbus.

Neviens jau nevar paredzēt, kurp Jānis Lapsa drāzīsies un ko apsāks. Viņš pēkšņi var piezvanīt un apjautāties:

— Vai tev nav kāds lielāks portfelis?

— Mazajā manuskripts nelien iekšā?

— Tas arī, bet galvenais — jāpārskrien tepat pāri okeānam.

Eriks Hanbergs

STĀSTI

.

CAURĀ MONĒTA

Līdz kafejnīcas atvēršanai bija stunda, kad pie durvīm pavēloši pieklauvēja. Šveicars vēl nebija ieradies, un garderobists Jēkabs šļūcošiem soļiem aizslīdēja līdz durvju lodziņam palūkoties, kādi izskatās izslāpušie, kas grib iekļūt kafejnīcā pirms laika. Jēkabs ieraudzīja nevis stiprās lāses cienītājus, bet vietējo milicijas inspektoru pilnā formā un vīru privātā, kas reizēm ieradās pārbaudīt telefona automātu.

Garderobists pagrieza slēdzeni un atgāja sāņus. Ja amatpersonas, tad jāielaiž.

Ienācēji apsveicinājās un klusēdami aizgāja līdz garderobei. Milicijas inspektors nostājās aiz letes Jēkaba vietā, pamīņājās soli uz priekšu un soli sāņus, nenovērsdams acis no telefona automāta, kas atradās pie sienas blakus garderobei. Vecais garderobists atsēdās nobružātā klubkrēslā un vienaldzīgi vēroja, kā šie abi izdarās.

— Jēkaba tēv, — ierunājās milicijas inspektors, — apmeklētājus jūs labi pazīstat?

— Mans uzdevums pazīt mēteļus.

— Jā, khm ... Bet, kā sacīt, aiz katra mēteļa ir cilvēks.

— Ne gluži aiz katra. — Jēkaba tēvs nopūtās un paplūkāja sirmo bārdeli.

— Vēl jo vairāk ... Vai neesat ievērojis, kas biežāk zvana no šī automāta, ko runā?

— Noklausīties citu sarunas nav manā dabā. Un te runā visu, sākot ar pērkamu randiņu un beidzot ar vecām anekdotēm.

— Tas mūs neinteresē, — sarunā iesaistījās sakarnieks. — Šajā un vēl dažos automātos kāds vai kādi, to mēs nezinām, sīknaudas vietā iemet metāla ripiņas.

Sakarnieks izņēma no kabatas pelēku dzelzs ripiņu ar cauru vidu un parādīja garderobistam.

— Šādas, lūk. Kaut kur tās izgatavo vairumā. Kādiem tās pieejamas, un viņi to negodīgi izmanto. Automāts ir automāts un nespēj izšķirt, kas īsts un kas viltojums. Kad tikai izmērs un svars.

— Ja pieķertu vienu, atrastos arī citi, — sacīja inspektors.

Jēkabs paburzīja pirkstos ripiņu, pielika pie acs un palūkojās caurumā.

— Tad nu gan nav lāgā, — viņš runāja mazliet trīsuļojošā veca cilvēka balsī, kas liecināja par sašutumu. — Par divām kapeikām pārdot godu!

— Nu, redz, tā, Jēkaba tēv! — inspektors kļuva manāmi priecīgāks. — Jūs, ceru, mums palīdzēsiet.

— Pamēģināšu.

— Jūs taču pazīstat pastāvīgos apmeklētājus? Vismaz apmēram?

— Ne tikai apmēram. — Jēkaba tēvs atmeta ar roku. — Trīsdesmit četri gadi aiz letes. Tā pusi Rīgas var iepazīt.

— Redziet nu, — atnācēji nopriecājās.

— Pašlaik automāts ir tukšs, — paziņoja sakarnieks pēc īsas apskates. — Naktī pēc darba mēs to atkal

pārbaudīsim. Turiet vaļā acis un ausis, un jūs izdarīsiet labu pakalpojumu.

— Pamēģināšu, — atkal sacīja Jēkaba tēvs un pabružāja bārdeli.

Kad abi aizgāja, Jēkabs nostājās aiz letes un, tāpat kā vīrs no milicijas, paspēra pāris soļu uz priekšu un sānis. Jā, bija viena vieta, no kuras automāta naudas sprauga redzama kā uz delnas.

«Par velti viņiem algu nemaksā,» nodomāja garderobists, atcerēdamies, kā milicijas inspektors mīņājās.

Divpadsmitos ieradās pirmie apmeklētāji. Jēkaba tēvs stīvi piecēlās no klubkrēsla un nostājās aiz barjeras. i\ekā interesanta nebija. Atnācēji tikai ēda, bet, ja dzēra, tad sulu vai minerālūdeni. Viens atnāca pazvanīt, un garderobists jau pa gabalu saskatīja viņam starp pirkstiem divkapeiku.

Jo vairāk sanāca apmeklētāju, jo biežāk kādam radās vajadzība runāt pa telefonu. Viņi zvanīja uz mājām un darba vietām, runāja īsi, pašu nepieciešamāko un svieda automātā īstas monētas.

Ap trijiem garderobes uzkarināmie papildinājās ar neilona lietus mēteli, kādus Rīgā nepārdod, bet ko nēsā ārzemju jūrnieki, un pūkainu sieviešu rudens jaku. Abi uz viena numuriņa — viesis tā bija vēlējies. Lietus mēteļa īpašnieks, gadus trīsdesmit vecs, ar rožābola krāsas seju, nebija ne jūrnieks, ne ārzemnieks, — Jēkabs to zināja labi. Šim viesim allaž turējās nauda. Viņš dāsni tērējās un par mēteļa paturēšanu nedeva mazāk par piecdesmit kapeikām. Tikai bieži mainījās sieviešu jakas, mēteļi un kažoki, kas karājās kopā ar viņa drēbēm. Tieši tikpat bieži, cik to valkātājas. Viņu 'dēvēja par Alfonu, viņš bieži izsauca taksi braukšanai uz mājām, bet skaidrā prātā vizinājās melnā, no tēva

mantotā zimā. Neko vairāk Jēkabs nezināja, tomēr arī tas bija vairāk nekā meklēt adatu siena kaudzē.

Vēl pēc stundas kafejnīcā bija aizņemti gandrīz visi galdiņi un vietumis atskanēja pa skaļākam uzsaucienam un piesitienam pie glāzes, aicinot viesmīli pasteigties. Pudeļu grēda bufetes stūrī kritās acīm redzami, un apmeklētājiem arvien biežāk radās vajadzība zvanīt.

Pie telefona automāta pienāca sasarcis jauneklis ar labi koptu bārdiņu, kādas nēsā mākslinieki. Viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un sameklēja numuru.

— Dina? — jauneklis kliedza klausulē. — Tieši tevi es meklēju. Kā — kur? Vecajā vietā. Gaidu ... Nevari? Biļetes uz teātri? Varbūt atliec? Māte... Nu jā, saprotu, Dinucīt... 2ēl, — jauneklis māksloti nopūtās. — Tad es eju mājās.

Bet negāja nekur. Pašķirstīja piezīmju grāmatiņu un turpināja zvanīšanu. Divi numuri neatbildēja, trešajā nebija meklētās meitenes, ceturtajā pavecas sievietes balss šķendējās par traucēšanu, bet piektajā viņš trāpīja naglai uz galvas. Jauneklis viegli kulstīja mēli, un vārdi pirms izrunāšanas šķita mutē iepriekš apviļāti.

— Dzintra? Tieši tevi es meklēju... Kā — kur? Vecajā vietā. Gaidu. Bet žigli!

Jēkaba tēvs klausījās sarunā un domāja, kā gan mainās pasaule. Viņa spēka gados mīlestība bija īsta. Bet šim? Par tādu mīlestību Jēkabs nedeva ne plika graša. Tomēr divkapeikas, ko jaunais cilvēks meta telefona automātā, bija īstas.

Tad zvanīja vīrs nedaudz pāri jaunekļa gadiem, ģērbies nevainojami piegulošā uzvalkā un sniegbaltā kreklā. Viņš nēsāja atturīgi veidotas zeltītas acenes,* un nezinātājs viņu noturētu par ārstu vai inženieri.

Jēkabs viņu te redzēja bieži. Viņu sauca par Paulo. Kad pašam naudas bija diezgan, viņš labprāt izmaksāja, bet pārējās reizēs ļāva, lai izmaksā citi. Kristīga padarīšana.

612... Jēkaba tēvs skaitīja automāta ciparnīcas numurus.

— Jančuk! — Paulo sauca klausulē. — Nac mudīgi šurpu ... Jā, Pārdaugavā ... Kafejnīcas mūzikas kastē ir viena bojāta plate, adata lec pāri. Un tad vai jāģībst nost — dzirdama puse vārda no viena teikuma,, puse no otra. Sanāk trakoti bezkaunīgs teiciens. Pikanti. Sievietēm svilst ausis ...

«Kas nu kuram rūp,» Jēkaba tēvs pagrozīja galvu. Bojāta plate... Taču jods par bojāto plati un sasarkušajām sieviešu ausīm — divkapeiku Paulo iemeta īstu un nebojātu.

Zvanītāji nāca un gāja. Cits pieteica drīzu ierašanos mājās, bet pēc tam vēl ērtāk iekārtojās pie glāzītēm apkrauta galdiņa, cits kārtoja dienesta darīšanas, kas pēkšņi bija kļuvušas neatliekamas. Divkapeikas skanēdamas bira automāta kasetē — jaunas un mirdzošas, apsūbējušas un kabatās apdeldētas, miljonu pirkstu taustītas un spodrinātas, bet visas — īstas.

No galdiņa piecēlās vīrs un nāca uz garderobi. Nāca tādā gaitā, par kuru tautā saka: tas slotas kātu norijis. Šķita, ka par visu vairāk viņš baidās paspert brīvāku soli, lai nenodotu, ka baudījis ko stiprāku par ābolu sulu.

«Nosacījuma reflekss,» nodomāja vecais garderobists, atcerēdamies nezin kur dzirdētu gudrību. Jēkaba tēvs šo vīru jau bija labi ielāgojis un zināja: jo vairāk viņš iemet, jo mākslotāk sper soļus.

— Jāni Karlovič! — iemetis automātā divas kapei* kas, vīrs runāja skaļāk, nekā vajadzīgs. — Jums nāksies noturēt sapulci bez manis... Jā, ministrijā. Tu jau zini — kamēr izgraužas birokrātisma biezputras kalnam... Nū, nū! Kādēļ tu esi mans vietnieks!... Nu, lūk, Jāni Karlovič ... Līdz rītam.

«Savādi,» Jēkabs nodomāja. «Kāpēc daži cilvēki tā melo? Tie tak tie paši cilvēki, kurus ik dienas satiekam uz ielas, braucam kopā tramvajos, svinīgus un uzpostus redzam ejam uz teātri. Tur nevienam uz pieres nav rakstīts: godīgs vai blēdis. Vai arī šie cilvēki nav kā skārda ripa ar cauru vidu, kas iemaldījusies starp jaunām un spožām, apsūbējušām, apdrāztām un tomēr — īstām naudas ripiņām.»

Vēl viens apmeklētājs pievērsa garderobista uzmanību. Tas bija vīrs ap četrdesmit, kādreizējais futbolists. Gadi savā skrējienā pirms laika bija paķēruši līdzi arī bijušā sportista matus, un galvas vidus viņam bija kails kā mūkam. Daba viņu bija apveltījusi ar ērgļa degunu un sāniski uz āru izliektiem ceļgaliem, tāpēc izskatījās, ka viņš nule kā nokāpis no neapseg-lota jājamzirga, kurā bijis krampjaini ieķēries ar kājām.

Jēkabs zināja: ja ekssportists uzvedās jautri un asprātīgi, tad neko lielu viņš nav baudījis. Bet pietika ieņemt piņģerota tiesu virs mēra, un klients pārvērtās līdz nepazīšanai: sāka visus rīkot un komandēt un vienīgi labas pazīšanās dēļ netika izlingots aiz durvīm. Tādās reizēs viesu apkalpotāji slepus sasmīkņājās, ka vecais sportists atkal pieņemot un atbrīvojot ministrus. Lai nu būtu kā būdams, viņam uzticēja tēriņu pat uz parāda, jo nākamajā dienā sporta vīrs noteikti ieradās rūpīgi noskuvies un uzcirties un visu noskaitīja līdz pēdējai kapeikai. Nē, nemānījās viņš arī pie automāta, iemeta kārtīgu monētu un runāja tādā tonī, gluži kā nupat butu nepieciešams izšķirt Vaterlo kaujas likteni..

Tūlīt aiz viņa nāca tas, ko sauca par Alfonu. Sasodīts! Viņš nostājās tā, ka plecs aizsedza visu aparātu. Jēkaba tēvs grozījās gan šā, gan tā, bet velti. Nokavēja! Un taisni šo.

Kamēr Alfons runāja, garderobists paguva izdomāt nelielu viltību.

— Piedošanu, — Jēkabs uzrunāja Alfonu, kad viņš uzkāra klausuli. — Arī man vajadzētu pazvanīt, bet nav nevienas divkapeikas. Vai jūs nesamainītu?

Un Jēkabs nolika uz letes divas vienkapeikas.

Alfons uzsmaidīja pa visu rožābola ģīmi un demonstratīvi pastūma sāņus garderobista vienkapeikas.

— Nu, nu, Jēkaba onkul, — viņš sacīja, iegrāba kabatā, izvilka pussauju sīknaudas un pavirši nobēra uz letes trīs divkapeikas.

— Paldies, man tikai vienu.

— Noderēs, vecīt. Es vienmēr sīceni turu rezervē, citādi tramvajā var palikt ar baltu mēli.

Ar baltu mēli šoreiz palika Jēkaba tēvs. Alfons jau sēdēja pie galdiņa un, mīļi smaidīdams, lēja glāzītēs neatšķaidītu melno balzamu. Sazini nu .. .

Bija pienācis brīdis, kad visi galdiņi aizņemti, projām neviens negāja un aiz slēgtajām durvīm arvien biežāk skanēja nepacietīgi klauvējieni. Jēkabs uz brīdi pievēra garderobes barjeru un nostājās pie zāles durvīm. Skanēja čala, smiekli un glāžu šķindoņa. Un mūzika. Paulo jau kuro reizi iemeta mūzikas kastē pieckapeiku un klausījās bojāto plati ar pikanto tekstu, no kura ausis svilst. Vīrs, kas zvanīja Jānim Karlovičam, kaut ko cītīgi stāstīja un pāri galdiņam bakstīja ar pirkstu pretimsēdētāja kaklasaites mezglā. Jā, redzētu seju te bija daudz, un sazini nu, kurš no viņiem pārdotu sirdsapziņu par divām kapeikām.

Stūrī pie diviem kopā sabīdītiem galdiņiem sēdēja cilvēks, kuru Jēkabs no laika gala lāgā neieredzēja, pat drusku baidījās. Uz kafejnīcu šis vīrs nāca pareti, dzēra maz, bet piesējās pie katra sīkuma. Garderobē viņš nekad neatstāja dzeramnaudu. Patiesībā Jēkabs pēc dzeramnaudas īpaši nekāroja, taču citi deva, bet šis ne. Reiz viņš ar lielu troksni pieprasīja, lai pārsver atnesto karbonādi. Pārsvēra. Trūka tieši sešu gramu. Viņš šo faktu rūpīgi un plaši aprakstīja sūdzību grāmata, bet adresi un parakstu neatstāja. īsts misters Ikss.

Reiz atkal, apsēdies pie galdiņa, nolika priekšā hronometru. Zāle bija pārpildīta, un viesmīlis pienāca pusminūti vēlāk, nekā paredzēts instrukcijās. Atkal sūdzība. Un atkal bez paraksta.

Domā, ko gribi, abos gadījumos taisnība bija apmeklētājam, jo karbonāde nedrīkst būt par sešiem gramiem vieglāka un viesmīlis nedrīkst apkalpot ar novēlošanos. Arī pieprasot sūdzību grāmatu, misters Ikss ne par matu nepārkāpa savas tiesības. Viss pareizi. Jebkurā strīdā taisnība viņam. Tieši šī atziņa Jēkabā vēl jo vairāk viesa nepatiku.

Dažam cilvēkam pēc sejas var noteikt raksturu, dažam varot uzminēt profesiju. Šim nevarēja pateikt neko. Viņa sejā viss it kā bija un reizē nebija. Cilvēks ar šādu seju varēja apdāvināt bērnus pie Jaungada eglītes, teikt runas publiskās sanāksmēs, sargāt jezuītu klostera vārtus vai pilsētas lopkautuvē ķidāt liellopus. Un nekur viņa seja un izturēšanās neko neizteiktu. Ja nu vienīgi it kā atgādinātu: te nu es esmu, un es nedaru neko tādu, kas nebūtu atļauts.

Misters Ikss sēdēja galda galā, viņam pie labās rokas blonda sieviete, ko visi sauca par Zelmiņu, un septiņi vēl pajauni puiši. Ja uz galda nebūtu uzkožamo, sausā vīna un nedaudz konjaka, varētu domāt, ka notiek ražošanas apspriede.

Misters Ikss runāja. Visi klausījās, lai gan dažs labs, pašam nenojaušot, knibinājās ap glāzes kātiņu ar acīm redzamu vēlēšanos drīzāk nobaudīt kādu lāsi. Taču neviens neuzdrošinājās to darīt. Pie galda valdīja zināma etiķete un cienība pret to, kas sēdēja galda galā. Kāds šajā brīdī mēģināja uzlikt salātus, bet Zelmiņa viņu apturēja ar pārmetumu pilnu skatu.

Varēja just, ka pie galda pietrūkst īstas jautrības un situācija ir nedaudz kokaina, taču citādi te nevarēja saskatīt nekā peļama. Viss pieklājības, viss normas robežās.

Atkal zvanīja. Skanēdamas automāta kasetē bira monētas. Kad neviens nenāca, Jēkaba tēvs atsēdās veclaicīgajā klubkrēslā, un viņam tā bija labi. Tā varēja atpūsties, padomāt, atcerēties laikus, kad viņš nevis stāvēja te aiz letes, bet Ķeizardārzā izmaksāja šokolādes konfektes un bairīti.

Jau kuro reizi sāka dārdēt sabojātā plate. Paulo centās. Pie viņa galdiņa pikantajā brīdī sacēlās jautrības vētra.

Tā arī Jēkaba tēvs nepamanīja, pa kuru laiku pienācis nākamais zvanītājs. Garderobists satrūkās, dzirdot noknakšķam klausules sviru. Par vēlu — monēta jau bija automātā. Nogulēts! Tūlīt pat vecais garderobists nedaudz nomierinājās — runāja misters Ikss. Vai nu tāds krāpsies? Tomēr kaut kur gruzdēja nemiers — sacīts bija uzmanīt visus.

Garderobists atkal nostājās zāles durvīs. No šejienes varēja visu redzēt, bet neko prātīgu nevarēja saklausīt.

Cilvēku balsis un mūzikas automāta gaudošana saplūda tādā trokšņu biezputrā, ka Jēkabs apbrīnoja viesmīļus, kas jau no pirmā vārda saprata viesu vēlēšanos.

Pie mistera Iksa galdiņa uzsauca tostu. Tad runāja viens no jaunekļiem un misters Ikss kaut ko atzīmēja mazā grāmatiņā, kādā pieraksta adreses un telefona numurus. Tad atkal tosts, atkal runas — un nelielie dzeramā krājumi uz galda bija beigušies.

Viss pieklājības, viss normas robežās.

Alfons maksāja rēķinu. Viesmīlis viņam pasniedza bloka lapu ar žestu, it kā dotu Alfonam parakstīt aktu par jauna kuģa nolaišanu ūdenī. Bija vērts — Alfons neskopojās. Arī garderobists par to pārliecinājās. Aizejot ar pūkainajā rudens jakā ģērbto draudzeni, Alfons pa roku galam uzsvieda uz barjeras metāla rubli.

Ienāca misters Ikss ar savu sabiedrību. Jēkabs paturēja viņu mēteļus. Priekšnieks apģērbās pirmais, sausi pateicās un gaidīja pārējos. Nākamais mēģināja atstāt uz barjeras divdesmit kapeikas, bet Jēkabs tās pastūma projām.

— Ņemiet vien atpakaļ, — viņš piezīmēja. — Par šito darbu man maksā algu.

— Biedrs spriež pareizi, — sarunā iejaucās misters Ikss. — Dzeramnauda pazemo cilvēka cieņu.

Un atkal viņam bija taisnība.

Tad aizgāja jauneklis ar mākslinieka bārdu, aplicis roku ap viduci savai Dzintrai, kas bija ieradusies tūlīt pēc zvana. Viens no pēdējiem, zeltīto rāmju brilles spīdinādams, aizgāja Paulo, dungodams dziesmu no bojātās plates.

Beidzot kafejnīca bija tukša. Viesmīļi nokopa galdus, kad pie durvīm pieklauvēja. Šveicars negribīgi atvēra. Ienāca milicijas inspektors un sakarnieks.

— Kādi panākumi, Jēkaba tēv? — milicis vaicaja nogurušā balsī.

— Nekādu, — garderobists atbildēja. — Neredzēju neviena aizdomīga.

— Vērojāt uzmanīgi?

— Uz pirkstiem skatījos.

— Žēl, — nopūtās sakarnieks. — Vajadzēs atkārtot. Bet, ja esam atnākuši, tomēr atvērsim naudas kaseti.

— Nav nozīmes, — Jēkabs atmeta ar roku. Sakarnieks garlaikodamies atvēra automātu un izbēra

uz galda sauju divkapeiku: jaunas un spožas, apsūbējušas un kabatās apdrāztas, saskrambātas un iedauzītas. Milicijas inspektors vienaldzīgi ar rādītāja pirkstu pajauca mazo krāsaino ripiņu kaudzīti un pēkšņi saspringa — pašā vidū gulēja viena vienīga pelēka dzelzs ripiņa ar caurumu vidū.

ZILAIS AUTOBUSS

Taisni brīnums, kā cilvēki pasākuši braukt. Vecos laikos visi ceļi veda uz baznīcu, tagad uz autobusu staciju. Šķita, ka rajona pilsētiņas iedzīvotāji vairs ne strādāja, ne audzināja bērnus un kopa sakņu dārziņus, bet tikai stāvēja rindās pēc biļetēm un kāpa lielos un mazos, zilos un sarkanos autobusos. «Pat gadatirgus nobāl,» domāja Jānis Aunārs, it kā jaunām acīm ieraudzījis nelielo mūra ēku un cilvēku spietu, kas aplencis staciju un dzelzs stabiņus, pie kuriem piestāja autobusi.

Pirms dažiem gadiem, kad Aunārs strādāja šajā rajonā un vai katru dienu te pabrauca garām ar iestādes volgu, autostacija viņam šķita gluži ikdienišķa vieta, tāpat kā kinoteātris, universālveikals, viesnīca vai telefona centrāle. Nu ar to nācās iepazīties vaigu vaigā.

Viņš iegāja stacijas uzgaidāmajā telpā un izpētīja sarakstu. Autobuss uz Rūsniekiem gāja pēc četrdesmit piecām minūtēm, biļetes pārdeva otrajā kasē, un pie kases lodziņa, aizsegta ar nekrāsota finiera gabalu, bija sastājusies neliela rinda.

«Tikai ne to,» nodomāja Aunārs, paskatīdamies uz gaidītāju pūlīti un sakumpušu večiņu rindas galā, kas stāvēja nesatricināmā mierā, it kā nīkšana pie lodziņa viņai sagādātu nenoskārstu apmierinājumu. Te, šajā pilsētā, tas izskatītos nedaudz dīvaini, ja arī viņš stāvētu rindā pēc biļetēm.

Ienācējs piegāja pie durvīm, kuras rotāja plāksnīte «Autostacijas priekšnieks», un apņēmīgi nospieda durvju rokturi. Pēc trim minūtēm viņš pastaigājās klusā šķērsieliņā aiz autostacijas un, iebāzis roku žaketes kabatā, pārliecinājās, ka nupat saņemtā biļete labi iedzīvojusies kabatas stūrī starp matu suku un sīknaudu.

— Sveicināti, biedri Aunār! Jūs mūsu pusē? — viņu iztraucēja kāda balss.

Uzrunātais ieraudzīja ielas otrā malā sīku vīriņu noputējušos hromādas zābakos un apnēsātā zilā putekļu mētelī, kādi bija modē pirms gadiem piecpadsmit. Tas bija rajona izpildu komitejas darbinieks Zaubers, kurš te strādāja kopš pirmajām pēckara dienām.

— Sveicināti, biedri Zauber, — Aunārs atbildēja laipni, bet rezervēti, negribēdams ielaisties garās runās. — Atvaļinājums. Pāris dienu padzīvoju pie radiem.

Zaubers neatlaidās, acīmredzot domādams, ka viņa klātbūtne var sagādāt patīkamu atkalredzēšanās prieku, un pārnāca pāri ielai.

— Un nu — atpakaļ uz Rīgu? — viņš jautāja, savilcis vēja appūsto, krunciņām izstiegroto seju platā, labsirdīgā smaidā.

— Nē, uz Rūsniekiem. Paciemoties.

— Uz Rūsniekiem?! Tad jau paņemiet mani līdzi! Es arī uz turieni — darīšanās.

— Kā — paņemt līdzi? — Aunārs nesaprata. — Es braucu ar autobusu.

— Ar autobusu ... — Zaubers vīlies novilka. — Es domāju, jūs ar savu... Varējāt taču kādam paprasīt vieglo mašīnu. Neviens neatteiktu. Kā nekā bijāt pašu rajona cilvēks.

«Pareizi gan,» Aunārs nodomāja. Neviens viņam tiešām nebūtu atteicis mašīnu kaut līdz Rīgai, ne tikai tos sešdesmit vai septiņdesmit kilometrus līdz Rūs-niekiem.

— Tad nu steigšos uz kasi pēc biļetes, — Zaubers atcerējās savu pienākumu.

Aunārs atkal palika vienatnē. Tātad viņš nebija neko mainījies Rīgā pavadītajos gados, ja viņu tik viegli pazina.

Aunārs bija vidēja auguma vīrs, kuru laika plūdums bija padarījis paapaļu. Viņa platā seja vasaras saulē bija tumši iedegusi un arī kailuma lasmcnis pakausī, bez cepures staigājot, ieguvis labi apdedzināta ķieģeļa krāsu.

Aunārs sāka staigāt gar autostaciju, turēdamies tālāk no pasažieru pūlīšiem, kas drūzmējās pie dzelteni krāsotajiem dzelzs stabiņiem. No malas vērojot, varēja domāt, ka viņš kādu gaida vai tapat vien pastaigājas.

— Mūsu pilsētu vairs nevar pazīt, vai ne? — kā no zemes izaudzis, atkal ierunājās Zaubers. — Pa šiem gadiem sacelti četru un piecu stāvu nami, veseli kvartāli.

Iztraucēts pārdomās, autobusa gaidītājs gribēja atbildēt ko strupu, bet apdomājās; viņam neklājas būt lepnam, kaut arī pašlaik tiešām gribējās būt vienam.

— O, kas tā bija par skriešanu un ķeršanu, kamēr visu dabūjām gatavu, — Zaubers stāstīja tālāk. — Plāni, projekti, materiāli ... Bail visu atcerēties. Smagi gāja. Bet nu cilvēki dzīvo. Labi dzīvo.

— Tur nepietiek tikai ar labu gribu, — Aunārs lietišķi sacīja. — Vajadzīga dzelzs roka, vadība. Nekāda ķēpāšanās, nekāda acīs skatīšanās!

Aunārs pavērās uz Zaubera noputējušajiem zābakiem un nodomāja: «Tāds viņš kūlās pa rajonu jau toreiz. Tāds droši vien arī nomirs, neiepeldējis plašākos ūdeņos. īsts rajona inventārs!»

— Sākas vietu ieņemšana autobusā uz Rūsnie-kiem, — noskanēja balss autostacijas skaļrunī.

Piebrauca zils autobuss, šņākdamas un čīkstēdamas vērās priekšējās durvis, un jauna kasiere mīlīgā balsī sauca:

— Pirmais numuriņš!

Aunārs parādīja biļeti un kāpa mašīnā. Kasiere laipni pasmaidīja, laikam pazina.

— Lūdzu, — viņa sacīja kā atvainodamās. — Varat izvēlēties, kura vieta labāk patīk.

Aunārs nosēdās pirmajā solā pie loga. Te mazāk kratīja un varēs papriecēt acis ar garām slīdošo, kādreiz tik pazīstamo ainavu, kas lēni, bet nepielūdzami dzisa no atmiņas.

— Otrais numuriņš!

— Trešais arī, — bikli piebilda jauneklīga balss, un autobusā iekāpa vienādās džinsa biksēs ģērbušies jaunietis un meitene. Abiem bija gandrīz vienāda garuma mati un plecos nevīžīgi uzkārtas vienādas somas.

«Kur te vīrietis un kur sieviete, to spētu noteikt vienīgi ārsts.» Paskatījies uz abiem pasažieriem, Aunārs saviebās. Vajadzīga dzelzs roka, vai kā vajadzīga dzelzs roka, kas nebaidītos pieķerties viņu matu ērkuļiem un apģērba gabaliem! Un vispār tādus no autobusiem ārā, no kafejnīcām — ārā, no kinoteātriem — ārā! Ārā bez liekas gudrošanas! Nesaprotami, kāpēc vēl ceremonējas.

Tad iekāpa jauns cilvēks zilā vilnas treniņtērpā, virs kura bija uzvilkta moderna rupja auduma žakete. Pie atloka spīguļoja sporta klases nozīmīte. Jaunekļa vēsās acis un plakanais deguns liecināja par piederību ringa sabiedrībai. Viņam bija plati pleci, aiz kuriem varētu aizslēpt abus provinces hipijus, blakus saliktus. Sporta vīrs pārlaida tukšu skatienu autobusa salonam — šie nedaudzie pasažieri viņam neko neizteica. Tad bokseris atgāzās sēdeklī un zem viņa svara noņerkstēja atsperes.

— Piektais, sestais, septītais numuriņš.

Durvīs nostājās dūšīgs vīrs piesarkušu seju, stiepdams līdzi tīkliņu, piebāztu visādiem pilsētas labumiem. Iekāpis viņš pagriezās atpakaļ un pastiepa roku.

— Kāpiet nu, kaimiņien, turieties pie manas rokas ... droši, droši, neesam jaunlaulātie.

Sim vīram par katru cenu gribējās izdarīt ko labu.

Kaimiņiene, tukla sieva, ietrausās mašīnā un pa vidus eju neveikli virzījās uz aizmuguri. Viņi apsēdās blakām.

— Jūs, kaimiņ, šodien tāds... dīvains, — sacīja sieviete. Ievelkot elpu, saraustījās viņas nāsis. — Nūja, šņabītis.

— Nevis šņabītis, bet konjaks, — pašapzinīgi atbildēja vīrietis.

— Kam nu par godu?

— Par godu tam, ka šodien priekšpēdējo reizi braucu autobusā. Vēl rīt no rīta, un tad viss. Āmen!

— Uja! Vai gatavojaties mirt?!

— Nāve var pagaidīt, bet es ne. Rīt rajonā saņemu moskviču.

Kaimiņiene klusu noelsās un ziņkāri paskatījās blakussēdētāja sejā. Nekāds sliņķis viņš nebija, bet pušu arī nerāvās. Runāja gan, ka labi mākot apgrozīt ābolus un agros kartupeļus, kamēr tiem cena.

— Bet tāda mašīna tak maksā baltu naudu!

— Pieci tūkstoši bez kapeikām, — vīrietis nevērīgi izmeta. — Galvenais ir nevis nauda, bet dabūšana. Sagaidīt rindu. Šodien krājkasē izņēmu naudu, rīt braucu pakaļ.

— Trakais, vazāt līdzi tādu naudu! Vajadzēja ņemt rīt no rīta.

— Un ja nu rīt no rīta krājkasē uz jakti nav. Ar tādu izdevību nejoko.

— Pieci tūkstoši... — kaimiņiene nogrozīja galvu. — Vai nemaz nav bail, ka ...

— Bail! Nu, vai zināt. Pēc kara biju finansu aģents. Kādreiz portfelī pa pusmiljonam vecajā naudā, bet es svilpodams eju caur mežu, kuros, kā atceraties, toreiz klejoja bandīti. Bail! — Vīrs iesmējās un uzplaukšķi-nāja pa izblīdušo žaketi, kuras iekšpusē slēpās kabata.

— Četrpadsmitais, piecpadsmitais numuriņš!

Noputējušos zābakus pie mašīnas kāpnītēm noklau-

dzinājis, iekāpa Zaubers. Vieta blakus Aunāram bija brīva, viņš paskatījās uz to un, nesagaidījis ne uzaicinājumu, ne noraidījumu, bikli apsēdās. Aunārs kūtri pavirzījās uz loga pusi un slēpti nopūtās. «Atkal uzmāksies ar tarkšķēšanu.»

— Septiņpadsmitais, astoņpadsmitais, deviņpadsmitais numuriņš!

Iekāpa divas sievas ar bērniem, tad, biļeti kā karogu vicinādams, durvīs iestājās krietni iesilis puisietis ar smailu, plānu degunu, bārdiņu un ūsām, kas bija veidotas pēc musketieru parauga. Vīrieša sejas greznums viņam auga pašķidri un musketieru fasons piešķīra vairāk komisku nekā vīrišķīgu izskatu. Jauneklis,

jādomā, nebija vietējais; kāda balss autobusā nočukstēja:

— No kurienes tāds nokritis . . .

Pienācējs tomēr bija sadzirdējis un atbildēja:

— Misjē, ja es teikšu, ka esmu Kongo izpletņu lēcējs un nokritu no debesīm, jūs tāpat neticēsiet.

Viņš grasījās kāpt iekšā, bet kasiere nostājās durvīs un stingri sacīja:

— Jūs esat piedzēries.

— Mammuc! — Bārdainis galanti palocījās. — Būšu zemāks par zaļi.

— Nu pieraugiet! — kasiere padraudēja un tomēr pagāja sāņus.

Jauneklis nedrošā, stīvā gaitā aizgāja līdz mašīnas aizmugurei, apsēdās, iecēla klēpī piestampātu mugursomu un sauca pāri salonam:

— Mammuc, šņabi dzēru? Dzēru. Kas nu jādara?

— Jāsēd mierīgi.

— Pilnīgi pareizi, — viņš atburkšķēja, sabruka pār somu un sāka šņākt.

— Jūs reti iegriežaties mūsu rajonā, — neveikli satrinies, Zaubers uzrunāja Aunāru.

— Tā gluži nav, — viņš atbildēja. — Pērn biju rajona ražas svētkos, aizpērn pirmrindnieku sanāksmē.

— Varējāt atbraukt biežāk. Kā nekā tikpat kā pašu cilvēks, — Zaubers vaļsirdīgi pļāpāja. — Nolasītu kādu lekciju, kaut par starptautisko stāvokli. Jūs reizēm arī pa ārzemēm braukājat. Mēs lasījām jūsu rakstu žurnālā, reiz dzirdējām jūs pa radio. Jaunnedēļ būs rajona linkopju sanāksme, vai kā derētu laba lekcija!

Aunārs pasmaidīja, bet neko neteica. Tad Rīgā viņam būtu jāuzstājas arī frizieru un kurpnieku sanāksmēs. Zaubers tomēr bija un palika nelabojams provinciālis. Un jo skaidrāk šajā brīdī bijušais rajona darbinieks apzinājās, kāds milzu lēciens uz priekšu noticis ar viņu pašu, kopš pārcēlies uz republikas galvaspilsētu.

Šofera nodalījumā radioaparātā apklusa ģitāra un sāka skanēt «Majaka» signāli. Vadītājs izslēdza aparātu un piestartēja. Neveikli grozīdamies piebrauktuvju labirintos, zilais autobuss izripoja uz ielas.

Viņi brauca pa galveno ielu cauri pilsētas centram, un ik pa brīdim smagi sacirtās atsperes, riteņiem trāpot asfaltā izdrupušās bedrēs. Aunārs ilgi nebija tā kratīts un svaidīts, un nu šis brauciens viņam atsauca atmiņā bērnību, kad abi ar tēvu kokasu ratos brauca uz tirgu un katrs ceļa akmens ar smeldzošu sitienu viņus pasvieda gaisā.

— Ielu neturat kārtībā, — Aunārs novilka.

— Šo ielu pērn par jaunu noasfaltēja, — Zaubers ņēmās paskaidrot. — Bet tagad tāda satiksme — kā Rīga.

Rīdzinieks neatbildēja. Autobuss atkal ietriecas bedrē, un izļodzītā virsbūve žēli nočīkstēja. «Tādas pilsētiņas saimnieku vajadzēja izsaukt un pateikt skaidri un gaiši: vai nu iela būs kārtībā, vai arī pameklējiet krēslu citur. Nekādas žēlastības! Nekāda liberālisma!»

— Spriedelēšanai jāpieliek punkts. Nemākuļus — ārā! — Aunārs pēkšņā iekaisumā sacīja Zauberam.

Tas izbrīnā iepleta acis.

— Mūsu pilsētas saimnieki nav nemākuļi. Lai visur tik daudz būtu padarīts labiekārtošanā. Sacensībā mums viena no pirmajām vietām ...

— Es nedomāju konkrēti, — savaldījies atbildēja Aunārs un sāka skatīties pa logu, ar to uzsvērdams, ka saruna izbeigta. Viņam negribējās strīdēties, bet stingrība, savienota ar izmanību, vienmēr un visur bijusi viņa īstā daba. Varbūt tāpēc dzīves vilciena asajos pagriezienos viņš allaž pratis noturēties uz kājām un ne reizi nav sāpīgi atsities pret kādu asu stūri. Disputēt ar tādu kā Zaubers nozīmētu nevajadzīgi apvainot cilvēku. Tādam, kas šeit rajonā apsūbējis kā vecs kapakmens, ar varu neko galvā neieliesi. Ieģērb velosipēdistu kosmonauta skafandrā, bet ar to viņš debesīs netiks.

Zilais autobuss ripoja tālāk. Moskviča pircējs pagriezienos gāzelējās virsū kaimiņienei un aizgūtnēm mēļoja.

— Naudu — jūs sakāt? Naudas kārtīgam kolhozniekam kā zirgam ābolu. Nē, volga man nav pa prātam, bet zaporožecu par velti neņemtu. Moskvičs, jā. Monte-karlo rallijā moskviči izcīnīja ...

Vienādie džinsu īpašnieki sasēdušies tik tuvu kopā, ka uz sēdekļa pietiktu vietas vēl trešajam. Viņi sarunājās čukstus, viens otram tieši ausī, un bija grūti pateikt, vai tā ir nopietna saruna vai ķiķināšanās. Pārgāzies mugursomai, ļengani zvalstījās jauneklis ar musketiera bārdu, bet sporta vīrs viens pats bija iekārtojies pa visu sēdekli un pāri priekšā sēdošo cilvēku galvām sājā vienaldzībā raudzījās tukšumā.

Aiz logiem pazibēja pēdējās mājas, un autobuss izbrauca uz platas, gludas šosejas. Zem riepām sanēja asfalts, gandrīz nemaz vairs nekratīja. Pēc pāris kilometriem ceļu krustojumā stāvēja dzelteni zils milicijas motocikls. Ceļu putekļos nokūpējis milicijas virsnieks pacēla svītrainu zizli. Autobusa šoferis nospieda bremzes pedāli un sarauca uzacis. Vai satiksmes autobusiem sāks piesieties? Tādai katru dienu dzenātai kastei vainu vairāk nekā sunim blusu, bet stūre un bremzes kārtībā, jo nav piedzimis tik dulns autobusa šoferis, kas izbrauktu no garāžas nepārbaudījis tās.

Milicijas virsnieks iekāpa autobusā un pārlaida pētošu skatu salonā sēdošajiem. Šoferis pa to laiku izvilka no sēdekļa aizmugures nodriskātus dermatīna vākus, kuros glabājās tehniskais talons un citi dokumenti. Milicijas darbinieks atmeta ar roku.

— Lai paliek, — viņš sacīja. Tad viņš pamanīja Aunāru, acīmredzot pazina un sveicināja ar pieklājīgu galvas mājienu kā civilists. Arī Aunāram milicijas virsnieks nebija svešs. Rajona pilsētā viņu pazina kā jautru puisi, kas ciena piparotas anekdotes, ir izpalīdzīgs un drusku arī balamute.

— Redziet, biedri, — sacīja milicijas darbinieks, pārliecies motoram šofera nodalījumā. — Izbēguši noziedznieki. Recidīvisti. Noziedznieki ir divi, viens gara auguma. Cik mums zināms, viņi paspējuši apbruņoties ar pistoli. Katrā ziņā turiet acis vaļā!

Sacīts bija pusbalsī šoferim, taču salonā valdīja klusums, un miliča vārdus sadzirdēja arī priekšējās rindās. Autobusā uzbangoja klusas čalas: «Bandīti,

pistole...» Ja kāds nebija ko labi sadzirdējis, palīdzēja kaimiņš.

Milicijas darbinieks pamanīja situāciju, iesmējās un sacīja šoferim:

— Būšu sacēlis paniku. īstenībā viņus gaida citā vietā, bet drošs paliek drošs. Jūs noteikti apturēs Grantēnos. Varbūt vēl kur. Tā ka neņemiet pie sirds, — viņš atvadoties teica.

Virsnieks izkāpa, un autobuss uzņēma gaitu. Atkal zem riepām švīkstēja asfalts. Salonā atjaunojās klusinātas čalas, jo miliča vārdus neviens neuzņēma pārāk nopietni. Ko viņiem var kaitēt divi noziedznieki, kas paši bēguļo? Tomēr bija jūtams dīvains nemiers, ko nevar izvēdināt kā salonā iekļuvušus ceļa putekļus. Moskviča pircējs neuzkrītoši pagrābājās gar uztūkušajiem svārkiem un, iebāzis roku azotē, slepus pārbaudīja, vai savā vietā ir lielā saspraužamā adata, ar ko viņš krājkasē aizsprauda kabatu. Pieci tūkstoši rubļu tomēr nav žūksnītis izlasītu avīžu.

Džinsos tērptais pāris saspiedās vēl ciešāk kopā, un nu uz sola bija tik daudz brīvas vietas, ka būtu taisnīgi abus vest par vienu biļeti.

Bokseris uz notikušo reaģēja ar nicīgu grimasi, sak, kas viņam tādi izsprukuši cietumnieki, ar vienu dūres triecienu noguldītu abus. Viņš turpināja vienaldzīgi pētīt pasažieru pakaušus un garām zibošo ainavu.

— Kādi brīnumi vēl nenotiek ... — novilka Zaubers.

— Vaina citur, — sacirtās Aunārs. — Dažiem milicijas darbiniekiem daudz zvaigznīšu, bet maz izdarības. Vienam noņemt uzplečus, otram noņemt, tad visādi noziedznieki nevazāsies pa pasauli!

— Miličiem nav viegla dzīve, — kā atcerēdamies aizgājušus laikus, domīgi sacīja Zaubers. — Miera ne dienu, ne nakti, bet gaidi, kad tev pateiks paldies.

— Nav ko aizstāvēt tūļas un nejēgas, — Aunārs strupi atcirta. — Visur vajadzīga stingrība un dzelzs roka.

Aunārs aprāvās. Ar ko galu galā viņš strīdējās? Rajona inventārs ...

Jauneklim ar musketiera bārdiņu viss bija viens pīpis. Viņš gulēja uz mugursomas un reizēm iekrācās. Uz brīdi viņš pamodās, pacēla galvu un sena tango meldijā sāka dziedāt:

«Te zāli pļaut ir ļoti stingri aizliegts...»

Neviens viņā neklausījās, nevienā viņa izdarības neizsauca jautrību. Jauneklis atkal sabruka pār mugursomu un ņēmās šņākuļot.

Beidzās asfalts. Mašīnu sāka drebināt pa sīkiem grubuļiem, kurus šoferi savā valodā lamā par trepēm, un salonā monotoni džinkstēja vaļīga rūts. Lēnais provinces autobuss vilkās kā noguris ceļinieks, ilgi stāvēja lielākajās pieturās, un varēja domāt, ka kustības saraksts sastādīts vēl tajos laikos, kad no viena verstes staba līdz otram klidzināja zirgi ar diližansiem. Paretam iekāpa kāds braucējs, lielākoties sievas ar sēņu groziem, jo bija pienācis laiks, kad vasara sāk pielabināties rudenim, lai tas pārāk pēkšņi neuzliktu pasaulei savu mitro un auksto plaukstu.

Krēsloja. Autobuss tuvojās lielajam Sakārņu silam. Kādu puskilometru no ceļa atradās mežsarga māja, bet ceļa malā pietura ar uzrakstu «Uz pieprasījumu». Autobuss piebrauca gandrīz pie pieturas, kad nezin no kurienes iznira cilvēks un pacēla roku. Šoferis nobremzēja. Atkal čīkstēja durvis, un tajās parādījās drukns vīrs lauku vadmalas galifē biksēs un nobristos kirzas zābakos. Mugurā viņam bija zaļi svītrota labas drānas žakete, zem tās vīdēja pelēks neilona krekls un moderna kaklasaite. Izskatījās, ka ar ķermeņa augšdaļu viņš nāk no balles, bet ar apakšdaļu — no kūtsmēslu talkas. Tūlīt aiz viņa nostājās gara auguma stāvs pelēkā putekļu mētelī un nobristās smailpurnu kurpēs, pēc izskata īsts lamzaks.

Abi iekāpa. Autobuss sāka kustēties, kasiere atvēra somu un izņēma biļešu paciņu.

— Līdz kurienei? — viņa jautāja.

Abi saskatījās.

— Līdz ... līdz pašam galam, — atbildēja būdīgais un izvilka no krūšu kabatiņas jaunu četrdaļīgi pārlocītu desmitnieku.

— Galapunkts skaitās Rūsnieki, bet faktiski autobuss iet trīs kilometrus tālāk — līdz kolhoza centram.

— Nu tad līdz Rūsniekiem, — piebilda garais.

— Dīvaini pasažieri, nezina, kur grib braukt, — ērclgi sacīja kasiere, bet pēkšņi aprāvās un nobāla; lamzaka matos viņa ieraudzīja egļu skujas, domāt, viņš būtu gulējis zem koka kā zaķis. Un otram ar visu moderno kaklasaiti bārda nedzīta vismaz trešo dienu.

Kasiere trīsošiem pirkstiem plēsa biļetes, un viņas uztraukums kā elektriskās strāvas trieciens acumirklī atbalsojās pasažieros. Nezina, kur braukt, un tādi kā novārtījušies. Pie tam viens gara auguma... Arī šoferis, pavēries atpakaļ, apjauta, ka salonā situācija nav īsti lāga. Abi pasažieri bija nokļuvuši visu braucēju acu krustugunīs.

Saņēmuši biļetes un samaksājuši, viņi gāja uz aizmuguri. Autobusam zvalstoties, garā vīra putekļu mēteļa kabata piesitās kāda sēdekļa atzveltnes dzelzs stienim un noskanēja, kā metālam saduroties ar metālu. Tajā pašā mirklī viņa sānu kabatas izgriezumā pazibēja melni spīdīgs pistoles rokturis. Garais tūlīt pat iegrūda roku kabatā un mierīgi gāja tālāk, bet ar to pietika, lai salonā noskanētu daudzbalsīgam vaidam līdzīga nopūta.

Abi jaunie pasažieri apsēdās uz sēdekļa, kas bija novietots šķērsām, ar atzveltni pret logu. Tā neviens viņiem nesēdēja aizmugurē un viņi brīvi pārredzēja salonu.

Pasažierus bija pārņēmis dīvains stingums, kad nav spēka ne pakustināt pirkstu, ne pakliegt, ne norīt kaklā iestrēgušu neredzamu kumosu. īstie!

Vispirms tikko jaušami sagrozījās moskviča pircējs. Sārtums, ko viņa sejā bija iesitusi konjaka glāze, pēkšņi izplēnēja, viņš sargājās pat dziļāk ievilkt elpu, lai krūtis neizspīlētu nodevīgā kabata. Bikšainā meitene aizvēra acis un piespiedās drauga plecam: teju, teju atskanēs šāviens, un lode caururbs tieši viņu. Viņas blakussēdētājs mēģināja saņemt dūšu, viņš čukstēja meitenei ausī mierinošus vārdus, bet paša balss trīsēja:

— Viņiem nav tiesību mūs aiztikt... Mēs nedarām neko ļaunu. Viņiem nav tiesību ...

Meitene atvēra acis un nosēdās taisni, bet neredzams dzelžains spēks visu laiku viņu vilka tuvāk autobusa sienai, it kā tur būtu glābiņš.

Dažu pasažieru acis, kā palīdzību meklējot, pavērās uz sportistu ar boksera degunu, bet tas bija sagumis sēdekļa stūrī un, galvu pret logu atbalstījis, gulēja. Gulēja tā, ka ne redz, ne dzird, ne jūt. Tikai uzmanīgi ieskatoties, varētu pamanīt, ka viņa plakstos reizēm uz īsu brīdi paveras tikko jaušama spraudziņa, kas tūdaļ pat aizkrīt ciet.

Aunārs sēdējā no apjukuma piesarcis un par visu vairāk lādēja to brīdi, kad paļāvies uz sabiedrisko transportu, nevis kādam no rajona darbiniekiem palūdzis vieglo mašīnu. Kas zina, kā šī ķeza beigsies. Vienīgi Zaubers ziņkārīgi staipīja kaklu un, acis blisinādams, bez kautrēšanās aplūkoja abus pienācējus.

«Šis muļķis mūs iegrūdīs nelaimē,» Aunārs domās nolamājās. «Būtu sēdējis klusu un nelicies ne zinis.»

Autobuss ripoja tālāk, un ārēji salonā viss bija mierīgi. Abpus ceļa snauda Sakārņu sila egles, kas dienas nogales pakrēslā izskatījās nevis zaļas, bet gandrīz melnas. Meža ceļu krustojumā bija pietura, un šoferis bremzēja. Abi braucēji sarosījās un nenolaida acu no durvīm. Bet pie tām parādījās tikai sīka večiņa, vienu pēc otra celdama sev pa priekšu līdz malām pielasītus sēņu grozus. Tad negaidīti pietrūkās moskviča pircējs, aizķēra ar kāju savu iepirkumu tīkliņu, un no tā dārdēdamas izripoja konservu bundžas.

— Man taču jāizkāpj, būtu vēl nogulējis! — viņš dīvaini iegrudzinājās un vienā mirklī bija uz ceļa.

Neatskatīdamies arvien ātrākiem un ātrākiem so|iem viņš gāja projām pa ceļu pretējā virzienā, tad pārlēca pāri grāvim un pazuda mežā.

— Kas tas par dīvainu putnu? — dobjā balsī ierunājās būdīgais.

Neviens viņam neatbildēja. Autobuss trauca uz priekšu. Arvien vairāk satumsa. Šoferis ieslēdza lielās ugunis, mašīna drebēja, un baltas gaismas kūļi kā taustīdamies lēkāja pa pelēko lielceļu. Tumsā sils izskatījās vēl spocīgāks, gandrīz nereāls, līdzīgs drošiem triepieniem uzzīmētai milzīgai dekorācijai. Šādos silos vecos laikos bijušas vietas kaupeniem, adamai-šiem un citiem bārdainiem subjektiem, kas ar dunča un revolvera palīdzību vientuļiem ceļa gājējiem atņēmuši zuteni. Un kas to varēja paredzēt, ka arī mūsu dienās var sagadīties līdzīga situācija!

Garais vīrs pelēkajā putekļu mētelī sačukstējās ar blakussēdētāju, tad piecēlās, aizgāja uz autobusa priekšgalu un apsēdās brīvā priekšējā sēdeklī. No Aunāra viņu nu šķīra ejas platums un Zaubers. Galvu rokās atbalstījis, garais raudzījās uz apgaismoto ceļu, raudzījās vienaldzīgi, kā tīksminādamies par senatnīgā meža ainavu, taču šoferis, paskatījies spogulī, ieraudzīja viņa acis. Tās bija saspringtas un viegli piemiegtas, kā ejot pret vēja saceltu putekļu grīsti. Ar šādām acīm netīksminās, ar tādām vanags uzglūn pelei.

«Izraugās vietu, kur izkāpt,» domāja šoferis un, cenzdamies neklausīties sirdī, kas, šķiet, nupat dunēja tepat pazodē, ārēji mierīgi kustināja stūres ratu.

Šoferim varēja būt ap trīsdesmit pieci, daba viņu bija apveltījusi ar gandrīz ideāli apaļu seju, kairām lūpām un strupu, uz augšu uzrautu degunu. Viņš bija nobraucis uz dažādiem ripojošiem daiktiem turpat pusi mūža, savā dzīvē vairumā un mazumā pārvadājis ķie-ģe|us, dēļus, sveķu mucas, inkubatorā perinātus cāļus, drenu caurules un visādas kastes un saiņus, kuru vienīgais nosaukums ir krava. Pēdējos gados viņš vadīja autobusu, bija redzējis vai pašu velnu, bet šādi pasažieri vēl nebija gadījušies. Lai arī pēc dabas šoferis sevi turēja par drošuli, šo divu cilvēku tuvā klātbūtne viņā uzkurināja pieaugošu nemieru.

Starmešu gaismā parādījās krustojums un dzelteni krāsots pieturas stabiņš. Pie tā stāvēja cilvēks ar paceltu roku. Garais lamzaks sarosījās un paskatījās atpakaļ uz drukno. Tas nenoteikti paraustīja plecus.

«Tātad nolēmuši šeit izkāpt,» domāja šoferis, vērodams salonu spogulī, un izlēma — viņš nepieturēs. Grantēnos būs milicijas kontrole, lai tad notiek kas notikdams. Autobusa vadītājs pietaurēja, lai gaidītājs pavācas nost no ceļa, un ar visu kājas svaru uzspieda uz gāzes pedāļa. Motors pārslodzē iegrābājās, un mašīna rāvās uz priekšu.

— Kāpēc nepieturējāt? Tur stāvēja cilvēks, — pārsteigts jautāja garais.

— Manai līnijai te nav pieturas, — atbildēja šoferis un saspringti vēroja ceļu, kas arvien ātrāk drāzās pretim prožektoru gaismas strēlēm. Kasiere pārsteigta paskatījās šofera asi apcirptajā pakausī, gribēja ko teikt, bet bālās lūpas tikai notrīsēja, un viņa neizdvesa ne skaņas. Gar zilā autobusa logiem arvien ātrāk un ātrāk zibēja melnas egles, un kā hipnozē sastinguši salonā sēdēja valodu zaudējuši cilvēki.

Pēc kilometriem trim atkal krustojums un pietura. Te stāvēja divi cilvēki, viens no viņiem pacēla roku. Garais izstiepa kaklu un ielaida roku mēteļa kabatā, bet autobuss padrāzās garām pieturai, nesamazinājis ātrumu.

— Kāpēc jūs nepieturat? — jau īsti ērcīgi iesaucās garais.

— Mūsu līnijai te nav pieturas, — atkal atbildēja šoferis un piedeva gāzi.

Vēl pieci kilometri pa silu, divi pa līdzenumu, un klāt Grantēni. Varbūt izdosies ...

Salonā neredzami krājās draudoša atmosfēra, kas no vismazākā nieka varēja uzsprāgt kā pulvera pagrabs no nejauši nomesta sērkociņa. Bokseris arvien biežāk pavēra acu spraugu, lai palūkotos, kas notiek, abi bikšaiņi sēdēja ne dzīvi, ne miruši, tikai jauneklis ar musketiera bārdu mierīgi krāca.

Aunārs piespieda sevi pārvarēt iekšējas trīsas un saprātīgi pārdomāt situāciju. Viņš sāka nojaust šofera nodomu — aizvest abus līdz milicijas postenim. Bet tas taču bija neprāts, visīstākais stulbums! Lai taču viņi kāpj ārā un iet savu ceļu — gan viņus noķers citi. Neba pasažieriem plikām rokām jācīkstas ar apbruņotiem bandītiem. Jā, nedrīkst riskēt kaut kādas šofera ārprātīgas iedomas dēļ. Var taču iznākt šaudīšana. Protams, ja šis numurs izietu cauri, par šoferi rakstītu avīzēs, bet viņi, pasažieri? Varbūt tajā dienā, kad drukās slavas rakstu, viņš pats, ložu caururbts, gulēs drapētā zārkā savas iestādes aktu zālē uz postamenta. Idiotisms!

Kad autobuss, ātrumu nesamazinājis, padrāzās garām arī trešajai pieturai, Aunārs sarosījās, pagriezās iesāņus, lai viņu dzirdētu visā salonā, bet jo sevišķi tie abi, un apvaldīti sacīja:

— Pilsoņi! Šoferis rupji pārkāpj noteikumus. Kas viņam devis tiesības liegt pasažieriem iekāpt un izkāpt? Es protestēju. Jūs dzirdat — es protestēju!

— Man te nav jāpietur, un es braucu pēc grafika,— neatskatīdamies atbildēja jauneklis ar apaļo seju, bet kasierei nodevīgi noraustījās zilgani bālās lūpas.

— Sai līnijai te patiesi nav pieturas, — negaidīti piebalsoja Zaubers.

Aunārs paskatījās uz viņu ka uz spitālīgo. Šis aprobežotais rajona inventārs tiešām ievārīs putru!

«Varbūt viņi tagad man iešaus mugurā,» šoferis nodomāja un notrīsēja. Ar dīvainu skaidrību viņš pēkšņi atcerējās nezin kurā filmā redzētus kadrus: cilvēks bēg, viņam no muguras šauj. fašists ar ložmetēju, cilvēks pēkšņi sastingst, un redzams, kā krūšu pusē, ložu caururbts, plūksnājas vatenis. Ja viņam šaus mugurā, lodes lidos cauri priekšējam stiklam. Atkal šoferim spilgti uzausa atmiņā kinofilmā redzēta aina, kā, atstājot duļķainus apļus, plaisā ložu caururbts automašīnas stikls. Bet neviens nešāva. Šoferis paskatījās uz spidometra šautru un redzēja, ka tā nervozi trinas ap ciparu astoņdesmit. Pie šāda ātruma neviens arī nešaus, ja pats negrib nokļūt morgā.

Līdz Grantēniem trīs kilometri.

Autobuss joņoja. Pasažieri zvalstījās, sēdekļos krampjaini ieķērušies, un klusēja. Būdīgais piecēlās un arī aizgāja uz priekšu. Abi sačukstējās un saskatījās.

«Aha! Juta, ka nodoms neies cauri,» sprieda šoferis. «Tagad mēģinās izraut aizdedzes atslēgu.» Šoferis, slēpdams viegli trīsošo roku, pataustījās gar paneli un atslēgu nolauza. Tā. Nu pats velns motoru neapturēs.

Autobuss ietriecās asā bedrē, nožvarkstēja atsperes, un mašīna palēcās. Jauneklis ar musketiera bārdiņu sašūpojās un nokrita no sēdekļa. Kūleņodama ripoja vaļā palaistā mugursoma. Bārdainis piecēlās, samirkšķināja aizgulētās acis, uz viņu cieši raudzījās būdīgais vīrs un garais lamzaks.

— Ko lūrat? Cilvēku neesat redzējuši? — viņš sauca pāri salonam un ar plaukstām trina apvārtītos ceļ-

, galus.

— Bet kas tu tāds par tipu? — dzēlīgi jautāja garais, un šķita — viņš tūlīt dosies cauri salonam un ķersies musketiera bārdā.

Tā tikai vēl trūka! Nupat varēja iet pušu sīkais, neredzamais pavediens, kas turēja giljotīnas asmeni virs pasažieru galvām. Sājā brīdī Aunārs pietrūkās kājās un gandrīz kliegšus izkliedza:

— Sofer! Kā viens dzērājs drīkst apvainot pasažierus! Es pieprasu tūlīt apturēt mašīnu un viņu izsēdināt! Pieprasu!

— Te nav pieturas, — sausām lūpām atbildēja šoferis un nospieda gāzes pedāli līdz grīdai. Deviņdesmit kilometru stundā. Vairāk šī izgrābājusī kaste nenesa.

— Es neesmu uz kašķi. Pardon, džentlmeņi, — at-burkšķēja bārdainis un, izvilcis somu, kas bija iestrēgusi zem kāda sola, apsēdās un snauda tālāk.

Un tad starmešu gaismas kūlī iznira Grantēnu koki, jaunā, no baltajiem ķieģeļiem celtā skolas ēka, pulciņš cilvēku uz ceļa un trīs automašīnas. Milicija!

... Gāzes pedālis līdz grīdai. Spidometra bulta trīc pie skaitļa deviņdesmit un kā kompasa adata rāda pareizo ceļu. Līdz milicijas postenim divsimt metru, simt metru, septiņdesmit metru. Ļaužu pulciņš ceļmalā pēkšņi pašķiras, cilvēki lec pāri grāvim un metas sānis. Tā var braukt tikai ārprātīgais. Sājā brīdī šoferis ar visu spēku nospiež bremzes pedāli. Kaut kur griezīgi kauc metāls, ar sausu knakšķi lūst sēdekļa atzveltne, blākšķēdami kūleņo čemodāni, somas un grozi, šķind stikli, un mātes klēpī iebrēcas bērns. Autobuss, ar visiem četriem riteņiem ardams ceļa granti, sasviežas gandrīz šķērsām, šķiet, tūlīt kūleņu kūleņiem

pārlidos pāri grāvim. Dūšīgais vīrs vadmalas galifei-kās uzrauts augšā no sēdekļa un uzsviests virsū motora pārvalkam, tur viņš ķepurojas kā zīdainis uz ledus, bet inerce viņu arvien vairāk šļūcina uz priekšu. Garais pielēcis kājās, lai redzētu, kas notiek, ar kreiso roku krampjaini ieķēries stienī, kas balsta autobusa griestus. Šajā mirklī viņš jūt, ka no visa spēka kāds lauž uz muguras viņa labo roku. Zaubers! Sīkais vīriņš tajā ieķēries tik nikni, ka garais nostenas.

— Nekur tu neaizbēgsi, riebekli, — caur zobiem šņāc Zaubers.

Garais atlaiž stieni un ar kreiso roku ķer labajā kabatā, kur pistole; reizē tur pazūd arī Zaubera plauksta.

— Dullais! Idiots! Tu pazudini mūs visus! — Aunāra nervi ir uzdevuši.

Ar asu sprakšķi plīst pelēkā putekļu mēteļa kabatas šuve, divām rokām cīnoties pēc melnā nāves rīka, tad! gaisā pazib Zaubera roka, un tajā... tajā spīguļo pistole.

— Labi, es nepretojos, liec mierā pistoli, — pēkšņi dīvainā mierā saka garais.

Autobuss, bremzēm ņerkstot, kā sienā atsities, sastingst līdzās pajukušajam cilvēku pūlītim, kurā pavīd vīri milicijas formās.

— Viņi ir šeit, autobusā! — krišus izkrizdams pa kabīnes durvīm, pilnā balsī sauc šoferis ar apaļo seju un uzrauto degunu.

— Tu esi ārprātīgais, nevis šoferis! — neklausīdamies viņā, kliedz pretī milicijas virsnieks ar kapteiņa uzplečiem un draudīgi tuvojas autobusam.

— Ātrāk! Abi%bandīti ir autobusā!

Kapteinis apstā jas, dusmu izteiksme viņa sejā pazūd.

— Kādi bandīti?

— Divi izbēgušie.

— Divus izbēgušos nupat noķēra, un viņi sēž šajā, —• kapteinis pamāj ar roku uz aizrestotu gaziku.

Šoferim sagrīļojas kājas. Ne tik daudz no pārmērīgā sasprindzinājuma, cik no pārsteiguma. Viņš atver durvis, kapteinis iekāpj autobusā, mirklī pārskata salonu un tad sasveicinās ar garo lamzaku, kas apjucis pēta atplēsto kabatu, un vīru galifejās. Tas paguvis norāpties no motora pārsega un mierīgi stāv salona ejā.

— Nu redz, nu, biedri kapteini, mūs pašus gandrīz noturēja par ķeramajiem, — saka druknais.

— Tā iet, ja darbojas svešā rajonā, kur tevi nepazīst.

— Jau ceļā jutu, ka ar autobusa ekipāžu nav lāgā,— atguvies piebalso garais. — Bet tādu uzņemšanu gan negaidīju.

— Šie ir rokā, — saka kapteinis.

— Paldies die ... beidzot dabūsim izgulēties, — nopūšas druknais, izrauš pirkstus cauri matiem, un viņa pirkstu starpās paliek egļu čiekuru plēnes.

— Bet pistoli gan atdodiet, biedri, — garais iečukst ausī apmulsušajam Zauberam.

Pārpratums bija noskaidrojies. Zilais autobuss stāvēja Grantēnu pieturā, ko apgaismoja stabā iekārta prāva 'spuldze. Šoferis, palīdis zem mašīnas, zibināja kabatas bateriju un pētīja, vai trakajā braucienā nav kas sačibējis. Autobuss bija pienācis pusstundu pirms grafikā paredzētā laika, braucēji mīņājās zem piestātnes lampas, un katrs pēc saviem ieskatiem dedzīgi vērtēja notikušo. Mazliet tālāk stāvēja smagā mašīna, aiz tās volga ar sarkanu uzrakstu «Milicija» un aizrestots gaziks ar abiem noķertajiem.

— Kas to būtu domājis, — ar tādu kā nožēlu sacīja moskviča pircēja kaimiņiene. — Sazin pa kādiem brikšņiem nu brien mans nāburgs ... Ak jā, būs jāsavāc viņa tīkliņš un konservu bundžas, tak jau pašu kolhoza cilvēks.

Džinsotie jaunieši stāvēja, šauros plecus kopā saspieduši, un raudzījās debesīs, kas spuldzes gaismā izskatījās melnas kā ogles.

— Viņiem nebija tiesību šaut, jo mēs neko neesam nodarījuši, — jauneklis klusu skaidroja.

Pirmo reizi visā braucienā ierunājās bokseris:

— Labi, ka biju iesnaudies. Citādi vienam taisno, otram āķi — un slapja vieta.

Un viņš apklusa, kā atskārtis, ka ar to pašu parādījis pārāk daudz goda.

Musketieris bija ielīdis atpakaļ salonā, viņš ar kāju sita takti pa tukšā autobusa grīdu, kas dunēja kā bungas, un pilnā rīklē auroja: «Te zāli pļaut ir ļoti stingri aizliegts ...»

Tikai Zauberu te nemanīja. Viņš bija pārkāpis pāri grāvim, apsēdies uz akmens un gurdi, kā iesnaudies pētīja cīniņā saspiestos pirkstus. Sīkais vīriņš ar smalki krunkoto seju pataustīja te vienu, te otru labās rokas pirkstu, un izskatījās, ka viņš tos skaita. Arī Aunārs nepiedalījās sarunās. Pagājis pārdesmit soļu sānis tālāk no spuldzes gaismas gredzena, viņš ar kurpes purngalu zīmēja abstraktas figūras ceļmalas grantī.

— Arī jūs šeit, biedri Aunār, — viņu kāds uzrunāja.

Aunārs pacēla galvu un pustumsā pazina rajona

milicijas priekšnieku, kam šoreiz mugurā nebija forma, bet nodriskāts vilnas džemperis.

— Bija tas gods, — Aunārs labsirdīgi pasmējās, un abi sasveicinājās.

— Prieks jūs redzēt mūsu pusē. Uz ilgu laiku?

— Pēdējās atvaļinājuma dienas. Braucu pie radiem uz Rūsniekiem.

Milicijas priekšnieks pavērās rokas pulksteņa fosfo-rescētajā ciparnīcā.

— Līdz autobusa atiešanai vēl apmēram pusstunda. Sēdieties mūsu volgā, es aizvedīšu. Rūsnieki vairs nav tālu.

— Tas tiešām nebūtu slikti, — Aunārs it priecīgi piekrita.

Aunārs atgāzās volgas ierastajā sēdeklī, milicijas priekšnieks apsēdās pie stūres, un mašīna sāka gludi ripot.

— Kā tad viss notika? — vairāk aiz pieklājības nekā vajadzības iejautājās milicijas priekšnieks.

— Vispār cilvēki izturējās savaldīgi, es pat teiktu — organizēti, — Aunārs bija atguvis ierasti lietišķo toni. — Tikai šoferis tāds karstas putras strēbējs. Jā, un Zaubers, jūs taču pazīstat rajona izpildkomitejas Zau-beru, cilvēks, cik atceros, okupācijas laikā pagrīdē cīnījies, bet te nervi uzdeva. Jā, neizturēja ... Neko padarīt — gadi...

Volga pazuda naktī, bet Grantēnu pieturā palika stāvam zils autobuss.

TRĪS CENTNERI MĀKSLAS

Aplaudē. Nevis aiz pieklājības, bet no visas sirds. Zālē noskan trīssimt plaukstu pāru sacelta piekrišanas šalkoņa; tā pamazām saplok kā kadiķu ugunskurs, kas pēc spoža uzliesmojuma sprakstēdams izdziest. Tikai kāds puspiemidzis vīrs pēdējās rindās viens pats vēl sit plaukstas, un zāli pāršalc jauns vilnis — šoreiz tie ir klusināti smiekli.

Kolhoza priekšsēdētājs Vilis Lauza saglauž kuplos matus, nesteigdamies sakārto pārskata ziņojumu lapas un saliek brūnos ādas vākos. Mierīgi, kā pēc labi padarīta darba viņš nokāpj no tribīnes un apsēžas savā vietā pie prezidija galda.

Pēc tam runā revīzijas komisijas priekšsēdētājs. Lauza daudz neklausās tā saraustītajā, mazliet čērkstošajā balsī — viss tāpat kā no galvas zināms, un Lauza nogrimst tīkamā noskaņā, ko visā sapulcē un viņā pašā izraisījis nupat nolasītais pārskata ziņojums.

Zvejnieku kolhoza priekšsēdētājs Vilis Lauza ir pasīks augumā. Te, pie prezidija galda, viņš gandrīz pazūd starp druknajiem, sārtvaidzīgajiem zvejniekiem, taču priekšsēdētājs jūt: visa sapulce skatās uz viņu, nevis uz runātāju tribīnē.

Sešpadsmit gadu zvejnieku kolhoza priekšgalā. Ar ko viņi sāka? Ar vecām motorlaivām, pa kuru spraugām varēja ielīst reņģes. Bet tagad? Saldētājtraleri zvejo siļķes Atlantijā un Ziemeļjūrā. Un kur tad vēl mazie kuģīši, kas kāš tepat līci un Baltiju!

Vai šodien kolhozā atradīsies kaut viens kārtīgs zvejnieks, kas, aci nemirkšķinājis, nevarētu uzsviest galdā naudas paciņu vieglajai mašīnai? Jā, nauda ... To vajag mācēt taisīt. Tieši par to jau viņu nēsā uz rokām un reizēm piedod greizu soli.

Toreiz, kad viņš sāka, bija modē trakulības. Kādā institūtā vai citā iestādē ar skanīgu vārdu sēdēja ierēdnīši, kas gudroja jaunumus, un visiem bija jāmetas uz tiem kā izsalkušiem uz zupas šķīvi. Kas to nedarīja, tas skaitījās atpalicis, to rāja sanāksmēs un avīzēs. Vai šie jaunumi kaut kur arī derēja vai nederēja, par to bija maza bēda. Dažs labs, dzenoties pakaļ norādījumiem, nodzīvoja kolhozu līdz kliņķim.

Lauza uz katru pasākumu vienmēr skatījies ar apdomu un vispirms apsvēris, ko tas nesīs kabatai — caurumu oderē vai rubļiem pilnu maku. Reizēm formas pēc paniekojās līdzi, bet īstenībā darīja savu.

Tā jau vēsture. Sen neviens nedancina kolhozus uz ačgārnībām, bet par kasē ieņemtu lieku rubli vienmēr paklapē pa plecu. Jā, nauda neskrien pakaļ vaukšķēdama kā taksis pa lielceļu, drīzāk tā līdzinās rubenim egles zarā, kuram jāprot klusu pielavīties un īstajā brīdī izšaut.

Revīzijas komisijas priekšsēdētājs beidz. Sapulces vadītājs pasludina pārtraukumu, un kādu brīdi zālē dzirdama kāju švīkoņa un krēslu stumdīšana.

Prezidija ļaudis saiet istabiņā aiz skatuves, kur gar sienām mazi galdiņi, bet virs tiem spoguļi. Lauza pieiet pie loga un uzmanīgi paver mazu spraudziņm

Kopā ar spirdzinošu ziemas gaisu telpā ieplūst tāla motora dudināšana. Tur strādā jaunā kokzāģētava — vēl viens viņa saimniekošanas piemineklis. Zāģētavā pašlaik nodarbināta algota brigāde no pilsētas. Būs dēļi, būs sijas, būs nauda. Zāģmateriāli vajadzīgi ne tikai pašiem, brauc pircēji arī no Rīgas un pat greizu dēļa galu rautin izrauj no rokām.

Līdzās kokzāģētavai vesela iela jaunu māju. Raugoties no kultūras nama otrā stāva, mājas izskatās nedaudz saplakušas un zemei piespiestas, to apsnigušie jumti saplūst ar palso sniega klajumu, bet Lauza zina, kas slēpjas zem šiem jumtiem. Dažs uzcēlis vai tīro minipili ar verandām, kamīniem, garāžu un somu pirti. Paies mēnesis, pusotra, nokusīs sniegs, un ap šīm mājiņām sāks lodāt pilsētas gaisā izbalējuši rīdzinieki, solot baltu naudu par vienu istabiņu vai verandu vasaras atpūtai. Vai tas vairs ir zvejnieku ciemats? Kūrorts, sanatorija tā ir, ko viņi te uzcēlušil

Kāds saudzīgi satver Lauzu aiz rokas.

— Ejam, priekšsēdētāj, — saka galvenais grāmatvedis, un tikai tagad Lauza pamana, ka gandrīz visi prezidija locekļi sagājuši atpakaļ zālē. Pareizi, bez viņa jau sapulci neturpinās.

Sākas debates. Cilvēki runā prātīgi, drusku pakri-tizē valdes un priekšsēdētāja darbu, bet visām runām cauri jūtams, ka ļaudis ar dzīvi un peļņu apmierināti. Lauza sēž pie masīvā prezidija galda, kas viņam sniedzas gandrīz līdz krūtīm, un viņa šaurās, melnīgsnējās acis kā aptaustīdamas pārslīd pretimsēdētāju sejām. «Nezin kā jūs mani slavētu, ja saņemtu kapeikas?» viņš iekšēji pavīpsnā. «Kā vilkam būtu parādījuši ceļu uz mežu.»

Tribīnē uzkāpj dārzniecības strādnieks Bezvers. Viņš brīdi paklusē, paveras griestos un sāk klusu un ^mierīgi, ka savas slepenākās domas klāstīdams. Bet, pasarg dies, kas tās par domām! Tieši ar pirkstu aci neiedur, bet, ja klausītājam smadzeņu vietā galvā nav liedaga smiltis, tūlīt jāsaprot, ka visu lielo panākumu kaldinātājs bijis priekšsēdētājs un bez viņa kolhozs .zvāļotos uz vietas kā sēklim uzsēdies kuģis. Laužam gribas pasmaidīt, bet viņš nepakustina ne vaibstu. «Bezvers grib tikt atpaka| krasta brigādē pie lašiem un nēģiem,» viņš nodomā. No turienes viņu pārcēla uz dārzniecību pēc tam, kad daļai zivju pieauga kājas un tieši no Bezvera laivas tās sāka ceļot uz manīgu uzpircēju somām. Bet velti mīlēts — priekšsēdētājs nav bērns, ko var iekārdināt ar cukurgailīti. Lauzas galvā gandrīz pret paša gribu sāk virknēties skaitļi, un viņš pēc sekundes var pateikt, par cik rubļiem kasē būtu vairāk, ja Bezvers nebūtu andelējis pa kreisi. Kolhoza mērogā tāds sīkums vien ir, bet arī rubļi un kapeikas netek pa jumta noteku kopā ar lietus ūdeni.

Pēc viņa, jūrnieka formas tērpa zeltītās uzšuves .zibinādams, ceļas kājās tralera kapteinis Bogdanovs un, gar zāles malu laipodams, spraucas uz tribīni.

Lauza samiedz šaurās acis, un nu izskatās, ka viņš lūkojas uz pasauli caur šaujamlūku. «Šis piekasīsies,» priekšsēdētājs nodomā.

Tā arī ir. Bogdanovs žēlojas, ka zvejnieki aizbrauc okeānā uz veselu pusgadu, bet bagātais kolhozs nevar nopirkt pat kārtīgu kinoprojekcijas. aparātu, lai radistam katru mīļu dienu nevajadzētu to bakstīt ar lodāmuru. Kuģa televizors arī vecs, grāmatu maz, avīžu maz.

«Tu no laika gala esi bijis izlēcējs,» Lauza sarosās krēslā. «Būtu atnācis pie manis, un mēs šo lietu nokārtotu piecās minūtēs. Bet te — visai sapulcei. Taču, ja tu domā, ka tā ķinīša un grāmatu dēļ tavējie

noķers kaut pāris tonnu zivju vairak, tad uzskati, ka< visu esi jau dabūjis. Visu izšķir nauda.» Galu galā nav arī slikti, ja kāds pakritizē. Citādi var nodomāt,, ka viņš te sarīkojis lētu teātri, kurā darbojas vienīgi pozitīvie varoņi.

... Sapulce beigusies. Lielā steiga no zāles iznes krēslu rindas, bet no foajē stiepj iekšā uzklātus galdus. Uz tiem netrūkst ne pašu ražotu, ne veikala pirktu labumu. Goda vietā noliktas bļodas ar ceptiem nēģiem, kūpinātiem zušiem un sālītiem lašiem. Atrodas arī grādīgi dzērieni, ar ko zvejniekiem izskalot aizvadītajā gadā piesērējušās rīkles.

Galdus izvieto apkārt zālei, vidū atstājot laukumu dejošanai. Priekšsēdētājs apsēžas savā vietā pie pašas skatuves, pa labi no viņa ierādīta vieta rajona pār-, stāvim, pa kreisi tīri omulīgi ierīkojies viesis no Rīgas. Rajona pārstāvis ir jauns cilvēks un, liekas, vēl maz piedzīvojis. Dūšīga saimniece baltā priekšautā, priekšsēdētāja neredzami mudināta, viņu saņēmusi aiz pleciem un gandrīz par varītēm apsēdina blakus vakara-saimniekam. Taču mulsums jauno cilvēku neatstāj, viņš sēž pie galda nedabiski taisni un nervozi burza klēpī saliktās rokas. Rīdzinieks, liekas, pamanījis-rajona vīra minstināšanos un tīšuprāt pārlaiž vienaldzīgu skatu gardumu šķīvjiem, gluži kā sacīdams:. «Nu, nu ... Ne tādi vien labumi mēģināti.»

Tālāk sēž kadru daļas priekšnieks, kantora darbinieki, priekšsēdētāja divi vietnieki un kuģu kapteiņi.

Tūlīt jāsākas priekšnesumiem. Kluba vadītāja gan lauzīja rokas un pūlējās pierunāt, lai priekšnesumus-sāk, kamēr visi vēl sēž krēslos, bet Lauza tā bija izlēmis un palika pie sava — kolhoznieki labi strādājuši un pietiekami labi nopelnījuši, lai visus tos tingeltan-geļus noskatītos pie klātiem galdiem. Tas viss ne jau uz kolhoza rēķina — paši par savu naudu vien palīksmosies.

Sasarkusi un uztraukusies pie priekšsēdētāja galda uz pirkstgaliem pietek kluba vadītāja. Viņa nēsā balt-metāla rāmju brilles, kas steigā sagriezušās šķībi, un tāpēc izskatās, ka kluba vadītāja ar vienu aci šķielētu.

— Vai varam sākt? — viņa bikli jautā.

— Sāciet... — Lauza kā šaubīdamies pārlaiž skatu galdiem, pie kuriem viens otrs jau paklusām cilā glāzīti. — Cik viņu ir — to mākslinieku?

— Seši.

— Tas ir — simt piecdesmit rubļu ...

— Jā, — kluba vadītāja satrūkstas. — Bet jūs taču solījāt — katram divdesmit pieci.

— Protams. Galvenais, lai būtu mākslinieki no Rīgas un ar vārdu. Un ne ilgāk par trīsdesmit minūtēm. Cilvēki grib papriecāties.

— Varējām iztikt ar saviem pašdarbniekiem, — kluba vadītāja nopūšas, un viņas briļļu stiklos nozib-snī zāles lukturu atspīdums. — Mūsējie labi dzied ...

— Blēņas! — Lauza izrauj korķi vēderainai konjaka pudelei. — Manis pēc viņi varētu tikai plātīt mutes. Bet tādam kolhozam kā mūsējais vajag cilvēkus ar vārdu ...

Un pēkšņi priekšsēdētājs uzmanīgi pačukst:

— Ja kādam no viņiem ir tituli, piemet vēl pa sarkanajam.

Kluba vadītāja piesarkst vēl vairāk, it kā viņai pašai būtu iespiests saujā desmitnieks par kādu neglītu pakalpojumu.

Zālē nodziest gaisma. Raustīdamies, neredzamos mezglos ķerdamies, veras aizkars. Uz skatuves uznāk briļļains konferansjē melnā uzvalkā un, locīdamies un šūpodamies ar visu augumu, mēļo par jūras arājiem

un vētrām spītētājiem. Kad viņš beidz, zālē aplaudē, bet Lauza klusītiņām piepilda glāzītes. Tad tāds pats melni frakots vīrs, tikai krietni vecāks gados, apsēžas pie klavierēm, bet flīģeļa ielokā nostājas dziedātāja un viegli uzliek elkoni klavieru vākam. Dziedātāja ir dņšīga sieva ar dubultu zodu un spēcīgām rokām, un Laužam ienāk prātā, ka tādai vajadzētu izskatīties īstai zvejnieka sievai, kas pēc augstiem svētkiem, padusēs paņemot, var pārvest mājās divus vīrus uzreiz.

Nodārd pirmais klavieru akords, un sieviete sāk dziedāt. Sākumā klusu, tad viņas balss pieņemas spēkā kā vētra jūrā, un drīz visa zāle bango sulīgos skaņu viļņos. Sieviete dzied. Viņas acu priekšā uz brīdi pagaisusi telpa ar sasarkušajām zvejnieku sejām, neredzama gondola to aiznesusi divus gadu simteņus atpakaļ un nolikusi uz baltas pils balkona, zem kura mirdzēdami skalojas Venēcijas līča viļņi.

— Tai tik ir taure! — Laužam neviļus izsprūk.

Vīrs no rajona neveikli sagumzās, un zem viņa smaguma nočīkst krēsls, bet rīdzinieks kā priekrizdams pašūpo galvu — ne tādas vien redzētas.

«Šitā savu divdesmitpiecnieku būs godam nopelnījusi,» Lauza prāto. «Un nav žēl vēl desmitnieka, ja vien viņai ir tituli.»

Dziedātāja uz brīdi pieklust, pianists muzicē viens, un Lauza skatās, kā cilājas viņa kāja, spiežot klavieru paminu. Jā, nu viņš redz skaidri: apakšā starp pazoli un papēdi uzlīmēts papīra četrstūris — kurpes viņam tieši no apavu labošanas darbnīcas. Par divdesmit pieciem rubļiem vakarā varēja uzvilkt labākas. Un vai tad vispār atmaksājas labot — jaunas nemaksā dārgāk par divdesmit rubļiem. Divdesmit rubļu... Var jau būt, ka citiem tā liela nauda, bet ne viņam un viņa zvejniekiem, kas divus tādus sarkanos varētu iesviest cepurē katram ubagam, ja vien mūsu dienās tādi būtu.

Dziedātāja un pianists paklanās. Zālē nodārd aplausi, un arī Lauza pieklājības pēc paplaukšķina; nekas sevišķs jau nebija, taču darbs paliek darbs.

Sievieti ar dubultzodu nomaina tievs jauneklis melnā, piegulošā uzvalkā ar spīdīgiem atlokiem un tik stingrām krekla aprocēm, ka tās šķiet darinātas ne no drēbes, bet no balti krāsota skārda. Pianists pace| uz augšu divdesmit rub|u kurpes purngalu, pirksti noskandina vidžinošu akordu, un jauneklis sāk dziedāt. Tāds kā pazīstams šķiet gan pats dziedātājs, gan viņa balss.

Lauza noliecas gar muguru rajona pārstāvim un papurina kadru daļas vadītāja plecu.

— Kaut kur redzēts ... — viņš saka.

Uzrunātais nav lāgā sadzirdējis un puspavērtu muti

lielām acīm raugās priekšsēdētājā.

— Es saku, šis cilvēks liekas redzēts.

— Protams, — kadru daļas vadītājs apstiprina.

— Viņš pie mums skaitās tāds kā metodiķis. Uz līguma. Brauc no Rīgas un dzied mūsu korī/ Mums kopā četri tādi metodisti no Rīgas. Šie korī notur štīmi par pārējiem četrdesmit... — Kadrinieks viltīgi

pasmaida.

— Pašlaik viņš uzstājas kā mūsējais?

— Kur nu! Kā Rīgas mākslinieks.

— Tad viss kārtībā ...

Lauza iegroza augumu taisni krēslā un iegrimst domās. Jā, viņš pats dabūja valdes sēdē cauri šos četrus «metodiķus». Vajadzēja taču kādu jājamo zirdziņu. Citiem ir dramatiskie kolektīvi un deju kolektīvi, dažiem pat veselas motobola komandas, kas lāgā

nezina, kur kolhoza kantoris. Viņi izvēlējās kori. Tas tā labi izskatās. Un nekļūdījās. Nesen viņējiem piešķīra Tautas kora nosaukumu. O, kas tie bija par svētkiem!

Daudz, krietni daudz naudiņas sagāza šajā korī, bet tas atmaksājas. Kolhozam, tāpat kā cienījamam cilvēkam, vajag vizītkartes.

Ja nu šo pašu kori vairāk laistu tautās? Lai dzied malu malās un nes kolhoza kasē rubļus. Kas tur slikts? Kāpēc arī koris nevarētu kļūt par ienesīgu palīgnozari?

Lauzas domu pavedienu aprauj aplausi. Uz skatuves iznāk konferansjē un stāsta ko ļoti jautru. Pēc tam atkal aplaudē, konferansjē kaut ko pasaka, un pianista divdesmitrubļu kurpju taktī uz skatuves uzvirpuļo dejotāju pāris. Lauza neuzkrītoši pieskandina blakussēdētāju glāzītēm un izmet. Savējo iztukšo arī rīdzinieks, bet rajona vīrs tikai nervozi paburza glāzītes kājiņu. Var arī tā — nav spiesta lieta. Tie uz skatuves tik un tā dara savu darāmo un neliekas zinis, kas notiek pie garajiem galdiem.

Lauza skatās dejotājos un apbrīno gaisīgo vieglumu, ar kādu viņu kājas pieskaras skatuves grīdai. Viņš saprot, ka tas tikai šķiet viegli, bet patiesībā šāds darbs spiež laukā sviedrus kā senču rija. Tūlīt pēc kara viņš Gaujā pludināja baļķus un dabūja krietni palēkāt no viena stumbra uz otru. Vakarā muskuļi tvīka kā izsutināti, bet ēstgriba bija par diviem zirgiem.

«Nezin cik šie dienā apēd?» Lauza prāto. «Neko pārmērīgu laikam vis nevar atļauties, jo, kā dzird, šitāda sienāžu būšana pārāk daudz vis neienes. Katrā ziņā mazāk par koku pludināšanu. Kur nu mēroties ar zvejniekiem vai vēl vairāk — zvejnieku kolhoza priekšsēdētāju.

... Koncerts beidzies. Skatuvi ieņem muzikanti ar elektriskajiem pastiprinātājiem, un zāle sāk dunēt kā milzīgas mežoņu bungas. Arī orķestris no Rīgas — tik nozīmīgu balli nevar uzticēt vietējiem spēlmaņiem.

Pieaug kņada, vīri lej glāzēs šņabi un šķindina nēģu bļodas, bet muzikanti līdz galam pagriež pastiprinātājus. Tā, tagad pat kārtīgs lielgabals neskanētu skaļāk par trauslo, mirdzošo ģitāru uz bārdaina jaunekļa vēdera.

Lauza sēž un klausās. Tā ir skaista melodija, ko spēlē, tik skaista, ka orķestris ar visu centību nespēj to galīgi sabojāt.

Skatuves stūrī noliek galdiņu ar uzkodām un pudeli dzeramā. Tas muzikantiem, lai veiklāk drebinās pirksti pa instrumentu stīgām.

Priekšsēdētājs ierauga kluba vadītāju, kas pusteciņus uz pirkstu galiem manās starp galdiem. Viņš-pamaj ar roku, un meitene kā nobijusies nostājas viņa priekšā.

— Kā patika? — viņa pirmā ierunājas un bikli pablenž pa noslīdējušo briļļu augšu. — Domāju, ka viss bija labi?

— Jā, viss bija labi.

Kluba vadītāja nopūšas, tikai nekas nav dzirdams, visu zāli nosmacējuši elektriskie pastiprinātāji.

— Tagad paaicini viņus vakariņās. Tepat pie mūsu galda noliec sešus krēslus.

Pēc neilga brīža pieci mākslinieki, kluba vadītājas pavadīti, rindiņā ienāk zālē, pieklājīgi, bet drusku atturīgi sasveicinās un veikli apsēžas pie galda. Gluži vai visu mūžu tā vien būtu darījuši — skatuve, galds, skatuve. Sestais, jaunais solists melnajā uzvalkā, nav nācis — laikam nevarējis izšķirties, vai pieder pie Rīgas māksliniekiem vai pašu ļaudīm.

Lauza uzmanīgi nopēta viesus un par lielu pārsteigumu ievēro, ka konferansjē nemaz nav jautrs, drīzāk sadudzis, it kā viņam sāpētu zobi; abi dejotāji, šķiet, vēl nav tikuši ārā no sava virpuļa un dīvainām acīm raugās pāri cilvēku galvām zāles tukšumā; pianists, izrādās, ir neglābjams večuks, kam vajadzētu ucināt mazbērnus, nevis bungot klavieres provinces klubos, un vienīgi tuklā dziedātāja apmierināti smaida un Lauzas sirdī vieš nenoskārstu uzticību. Viņa pabaksta ar dakšiņu nēģu šķīvī un tūlīt trāpa īstajam — brūnam un plakanam kā kareivja siksna. Tie speciāli pašu vajadzībām cepti un presēti.

— Jūtieties kā mājās! — Lauza pavirza māksliniekiem tuvāk traukus ar zvejnieku labumiem.

— Pateicamies, — tikko dzirdami atbild dejotāja un nenolaiž acis no kāda iedomāta punkta zāles viņā galā. Lauzu drusku kaitina tāda nevērība — vai nu katru dienu zvejnieku kolhoza priekšsēdētājs personiski šos cienā ar nēģiem.

Atkal saskandina, atkal iedzer. Arī abi baletnieki beidzot izmocījuši savas glāzītes un mēles sāk atrast kopēju valodu.

— Uz veselību!

— Priekā!

Laužam kļuvis gluži omulīgi ap sirdi. Varēja gan tie viesi apjautāties, cik zivju viņi noķēruši un cik naudas nopelnījuši: tad nu gan viņš izstāstītu kā no grāmatas, jo ne rajonā, ne Rīgā nav tādas zvejnieku sanākšanas, kur nepieminētu Lauzu un viņa kolhoza rubļus, taču šiem ne silts, ne auksts. It kā gluži katru dienu par trīsdesmit minūtēm viņiem kvartu bāztu kabatā. Izliekas. Mākslinieki nav ne uz pusi tik bagāti, ka viņus dažkārt mālē. Tik vien ir kā tās modernās drēbēs mugurā, bet vēderā varbūt zirnis zirni dzenā.

Lielības velniņš Lauzu dīda, kamēr sadīda ar.

— Jā, septiņus miljonus pērn ieņēmām, — Lauza noliek dakšiņu ar nēģi un noslauka lūpas. — Septiņi miljoni. Par tādu naudu varētu nopirkt jūsu iestādi ar visiem aktieriem, uguņu dedzinātājiem un ģīmja pūde-rētājiem, i tad paliktu pāri, ko kolhozniekiem kārtīgi samaksāt.

Viesi saskatās, bet neko nesaka. Kaut kas laikam drusku nav bijis tā, kā vajadzētu. Tāpēc pianists ātri paķer savu glāzīti un ievirza sarunu pareizās sliedēs.

— Tad uz vēl lielākiem panākumiem šajā gadā! — viņš saka, un visi saskandina.

— Labi, šodien iedzeram, — Lauza piekrīt. — Un arī jūs! — Viņš pamāj ar galvu uz dejotājiem.

— Uzspļaujiet tiem mēģinājumiem un nāciet pie manis cilāt nēģu murdus! Darbs nav pārāk briesmīgs, bet nauda! Oho! Gada laikā moskvičs kā no zilām debesīm. Bet jums ... jums ... sakiet atklāti — vai velosipēdam ar piekabināmo motoru iznāk?

Pie galda iestājas neveikls klusums. Abi dejotāji tiešām nupat gatavojās nobaudīt konjaku, bet glāzes sastingst pirkstos. Par laimi, soliste ātri attopas un pielāpa neveiklo situāciju.

— Visu nevar mērīt ar moskvičiem, — viņa saka.

— Cilvēkiem mēdz būt arī cits aicinājums.

— Aicinājums! — Lauza sirsnīgi iesmejas, un viņa acis samiedzas. — Tad darām tā — es jums trīs centneri nēģu, jūs man trīs centneri tā aicinājuma. Iet?

Viesi smejas un atviegloti nopūšas. Viss nupat, šķiet, izvērties par tādu drusku parupjāku, bet sirsnīgu joku. Un atkal dakšiņas sniedzas uz nēģu bļodu un cilājas glāzes.

Bet lielības velniņš, Laužam uz kājas mīdams, nupat trāpījis uz pašas varžacs.

— Jūs domājat, ka es nezinu? Kam nauda, tam teikšana. Vecos laikos par naudu velns dancoja. Šodien par naudu danco mākslinieks. Un par nēģiem. Es jums pasaku, kā te sēžu: nākamajā gadā pats komponists Zigmunds Grīns balli spēlēs. Zigmunds Grīns!

Nu arī dziedātāja neko nevar glābt. Viesi pieklājīgi atvainojas un ceļas kājās. Lauza aizrāvies ar savu domu, kā populārais Zigmunds Grīns, par kura platēm un fotogrāfijām meitenes krīt ģībonī, kuplo matu ērkuli purinādams, bungo viņu kluba nobružātās kla-vierītes... Tā arī Lduza nepamana, pa kuru laiku Rīgas viesi jau pazuduši. Kad viņš atjēdzas, uz galda redzamas pusizdzertas konjaka glāzes un iekosti nēģi.

«Droši vien savajadzējās,» priekšsēdētājs nomierina sakarsušo prātu. «Gadās jau... Tik trekniem nēģiem vajag trenēta vēdera.»

Bet mākslinieki neatgriežas ne pēc piecām, ne desmit minūtēm. Lauza jūt — nupat, nupat viņam butu pasakāms pats galvenais, kā taisīt naudu, neizteiktie vārdi smacē kā rīklei pieklupis razbainieks, bet klausītāji pazuduši. Viņš pieceļas, pieiet pie zāles loga, saliek abpus sejas plaukstas un, nelabu nojautu pārņemts, skatās tumsā. Nē, aizbraukuši nav vis — kolhoza autobusiņš stāv, kā stāvējis, ar sniega cepuri uz jumta.

Mākslinieki nenāk, un Lauza aizsūta kādu pēc kluba vadītājas.

— Meitenīt, kur tad mūsu viesi? — viņš jauta.

Kluba vadītāja paraugās pār noslīdējušo briļļu

augšu, bet lejup gar sudrabkrāsas rāmjiem izspraucas dzidra asara.

— Aizbrauca ...

— Kā ... Bet autobuss taču ...

— Aizgāja_ uz staciju. Teica, paši tikšot galā. — Un kluba vadītaja šņaukājas cakotā kabatdrāniņā, ko izmakšķerējusi no aproces malas.

— Naudu taču viņiem samaksāji? — Lauza kļūst nopietns.

— Cik bija līgts, tik paņēma. Un titulu, teica, šovakar nevienam neesot.

Lauza parausta plecus. Galu galā — lai katrs dara, kā tīk. Un tikai tagad viņš pamana, ka nozudis arī rajona pārstāvis. Tas jau drusku nepatīkamāk — izskatījās tāds dieva dots cilvēciņš — var vēl rajonā sacelt neslavu. Bet kas galu gafā viņam rajons ... Un Lauza ielej savā un Rīgas pārstāvja glāzē smaržīgu konjaku. Par divdesmit rubļiem.

KLABATAS

Jā, viņš runās debatēs. Kā savas apņemšanās stingrumu pārbaudīdams, Žanis Sprundzēns atslienas taisni, ar visu augumu atgāžas pret krēsla atzveltni,, un mazās sēžu zālītes klusumā noņerkst _ izsēdētās mēbeles kokainās vaimanas. Jā, viņš runās. Citādi radīsies iespaids, ka viņam nav ko teikt, ka viņš neseko sapulces gaitai, ka viņu neinteresē apspriežamais jautājums, ka ... Un Žanis Sprundzēns izvelk no svārku iekškabatas zaļos, mīksti polsterētos vākos iesietu bloknotu, ko viņš glabā sevišķi svarīgiem gadījumiem no kādas sen notikušas sanākšanas.

Žanis izplēš no bloknota lapiņu un augšpēdus atgāztiem burtiem uzšņāpj: «Lūdzu pierakstīt mani debatēs. Gastronomijas veikala direktors Sprundzēns.» Viņš saloka zīmīti četrkārt, drukātiem burtiem uzraksta adresi «Prezidijam» un, pabikstījis priekšā sēdētāja plecu, atdod zīmīti, lai tā virzītos pa dzīvo ķēdi uz priekšu.

Veikala direktors pabrauka pazodi un sāk atzīmēt uzstāšanās tēzes. Par ko runāt? Ja cilvēks uzstājas vai katrā sapulcē, viņš ar laiku izlādējas līdzīgi akumulatoram, kas nespēj uzšķilt spožu dzirksti, bet var tikai blāvi paplaiksnīt. Bet jānorunā tā, lai pārējie nevīpsnā un kuluāros nesačukstas, ka Sprundzēns ku| tukšus salmus. Visam jāizskatās labi un pareizi. Jau nelaiķa tēvs viņu mācīja: «Ja jūs trijatā nesat baļķi un tu, dēls, esi pa vidu, tad nemaz nav nepieciešams rauties pušu, pats galvenais — raugies, lai kājas pie zemes un plecs pie baļķa, jo tie divi baļķa abos galos jau nepateiks, vai tu nes, vēderu sastiepis, vai tikai tāpat vien steni un slauki pieri.»

...Nelaiķa tēvs. Viņš bija pamatīgi izpētījis dzīves ceļus un krustceļus un prata pa tiem izlaipot sausām kājām. Kamēr vecā vīra acīs kvēloja dzīvības dzirkstis, viņš neskopojās ar padomiem dēlam, kas nu lieti noderējuši. Un Žanis Sprundzēns atceras kādu pavisam īsu posmu nelaiķa tēva dzīvē, ko viņš bija atstāstījis reizes desmit, vienmēr piemetinot, cik apdomīgs un tālredzīgs viņš bijis ik uz soļa, jo tikai tā varot nodzīvot dzīvi, neiekrītot apslēptā bedrē vai neieskrienot ar pieri mūrī. Un Sprundzēns, jaunākais, vienmēr atcerējās tēva atstātās gudrības, kad liktenis viņu kā aizsietām acīm izveda dzīves lielceļa vidū un pavēlēja •izšķirties: uz kuru pusi?

Naktssargs Fricis Sprundzēns lēni atvēra dārza vārtiņus, un tie sausi noņerkstēja dienas svelmē izkarsušajās eņģēs. Sargs izgāja uz apaļiem akmeņiem bruģētas ielas un pakratīja klabatas. Sausa sprakstoņa noskanēja pāri ielai un bez atbalss noslāpa Hofmaņa dārza kokos. Viņš aizvēra vārtiņus, aizslēdza tos no .ārpuses un slēdzeni rūpīgi noglabāja svārku iekškabatā.

Hofmaņa savrupnama naktssarga amata pienākumos-ietilpa tumsas stundās apstaigāt mājas apkārtni, pārlūkot, vai kāds nav ielīdis dārza alejās un nedara neglītas lietas uz balti krāsotajiem soliņiem; bija jāuzmana arī puikas, vai tie nav pārrāpušies sētai, tīkodami pēc āboliem, kas nupat bija ienākušies un ar apaļīgumu un sārtumu kārdināja acis un zobus.

Sēta bija gandrīz pusversti gara, Hofmaņa savrupmāja ar parkam līdzīgo dārzu aizņēma veselu kvartālu, un Fricis Sprundzēns bija pilntiesīgs šā kvartala saimnieks, kamēr kungi izgulēja dienas priekos un bēdās sakrāto miegu.

Sargs varēja apstaigāt apgaitu arī gar sētas ārpusi; tā pie vienas reizes iespējams uzmest aci Faitelsona jaukto preču bodes aizslēģotajiem logiem un ozolkoka durvīm ar vara zvaniņu, tāpat arī Bambrāna maiznīcai, virs kuras durvīm karājās apzeltīts kliņģeris — tik liels, ka ar to varētu pabarot zirgu. Jo Faitelsons-un Bambrāns sargu neturēja, bet katra mēneša beigas^ nepažēloja rubli vai pusotra, ja Sprundzēns savas dienesta gaitas reizēm nostaigāja gar Hofmaņa dārza ārpusi, no kurienes redzami viņu veikalu stieņi un atslēgas. Vai šīs bodes apzags vai neapzags, par to> Fricim Sprundzēnam galva nesāpēja, jo līgts nekas nebija. Ja arī zags, viņš neies zagli turēt aiz svārku stūra. Tā var sagaidīt tuteni ribās. Bet paklabināt viņš var. Par to kā viņam, tā arī zaglim ne silts, ne auksts.

Iepretim veikaliem, virs kuriem atradās to īpašnieku puķu podiem un paklājiem pieblīvētie dzīvokļi, Sprundzēns sakratīja klabatas, un sausi klakšķi pāršķēla aizejošās vasaras nakts klusumu.

Bija augusta vidus, dienas tveices piekveldinātā zeme-izelpoja siltumu, bet gaisā jūtams kāds noslēpumains virmojums, ko nesa tumsa un rudens nojausmas.

Fricis Sprundzēns gāja pretim ielu krustojumam, kur augstā koka stabā kā liels jāņtārpiņš blāvi gailēja laterna. Viņš čapoja nesteigdamies un domāja sava mūža garo domu, kas tagad katru nakti piesitās kā lietuvēns un nelaidās vaļā, kamēr austrumos uzplaiksnīja sarta_ debesu pamale. Pasaule bija nemierīga, cilvēki izturējās negudri kā bula laikā spietojošas bites, un ļaudis melsa par jaunu revolūciju. Šādos laikos bija japrot dzīvot, jādomā par jauno 2ani Sprundzēnu, kurš stiepās garumā un pieņēmās prātā, bet viņš vēl bija dieva dotā mīkstā māla pika, no kuras jāizspaida prātīgs vīrs, kurš, tāpat kā viņš, prastu īstajā brīdī paklabinat un istaja brīdī būt klusāks par peli, kas tuvumā sajutusi kaķi.

«Kā šādā reizē rīkotos mans nelaiķa tēvs?» domāja bodnieka māceklis Žanis Sprundzēns, palicis viens Dāboliņa koloniālpreču tirgotavā. Veikala īpašnieks torīt apvilka sūnzaļo aizsarga mundieri un, pirms sedas uz velosipēda, lai brauktu uz apriņķi, pasauca Žani sānis un ar tēvišķīgu uzmanību sacīja:

— Redzi, kā tev uzticos — atstāju vienu veikalā uz visu dienu. Jo tu esi centīgs jauneklis ar gaišu galvu. Tāpēc šodien, — veikalnieka balss kļuva klusāka, — kamēr būšu projām, pamet skatienu pāri ceļam uz Sikspārņu dzirnavām, vai no tām neiznāks melderzellis Pēteris Zars un kaut kur neies. Ja nu viņš iznāk un kaut kur iet, tad tu mudīgi pieslēdz veikalu un tā klusītēm, tā neuzkrītoši pamanies viņam no muguras un paskaties, uz kurieni viņš aizvilksies un ar ko satiksies. Jo, redzi, tas tā starp mums, Zars ir bun-tavnieks, mūsu atjaunotās Latvijas ienaidnieks.

Pie pēdējiem vārdiem Daboliņš apravas, bet bodnieka māceklis Žanis saprotoši pamāja.

Nu Žanis sēdēja uz letes stūra, sūkāja no Geogin-gera firmas kārbas paņemtu skābo konfekti un vienaldzīgi raudzījās caur durvju stikliem, vai neparādīsies pircējs, bet domas bija aizceļojušas uz «Krantēniem» pie Krantēnu Jūlas, kuru viņš pagastā zaļumballē trīs reizes pēc kārtas uzlūdza uz deju, bet viņa dāmu dejā aizvirpuļoja ar citu, viņu tā arī neat-lūgusi. Un tad viņš satrūkās — dzirnavu Pēteris! Sikspārņu melderzellis pārgāja lielceļam un tālāk pa grāvi soļoja gar rudzu lauku uz meža pusi. Žanis pie-plaka logam un skatījās, kā aiz rudziem cilājas Zara galva ar dziļi pār acīm uzmauktu balti noputējušu cepuri. Izskatījās spocīgi, gluži kā galva bez cilvēka palēkdamās slīdētu pa vārpu galotnēm.

Nupat vajadzēja pieslēgt veikalu un zagties nopakaļ, bet kāda cita doma lika palikt uz vietas. No rīta pa lielceļu garām aizbrauca Krantēnu Jūla, un atceļā viņa varbūt piestās pie veikala. Pēkšņi savajagas mārciņas cukura, spolītes diegu vai tās pašas Geogin-gera konfektes, kas tik patīkami kusa uz meles. Palaid tad garām izdevību patērzēt ar tādu meitieti kāda melderzeļļa dēļ. Un Žanis mierīgi noskatījās, kā miltiem noputējusī cepure pazuda aiz rudziem, iemeta mutē vēl vienu konfekti un saglauda pūcīgās Ūsiņas, kas bija izveidotas pēc angļu modes. Tādas ūsas viņš bija redzējis džentlmenim kinofilmā, ko izrādīja aizsargu namā. Ūsām vajadzēja viņu padarīt vīrišķīgāku un nosegt neglīto kārpu, kas uzmetusies tieši padegunē un viesa viņa seju līdzīgu klauna maskai.

Žanis ar mēli samitrināja pirkstu galus, saglauda ūsas un dusmīgi paspaidīja kārpu, kas vienīgā varēja but vainīga, ka Krantenu Jūla pagasta zaļumballe viņu neuzlūdza uz dāmu deju ...

Bodniekmācekli pārņēma šaubas — vai viņš rīkojies pareizi, nepaklausīdams saimniekam? Tagad vajadzēs kaut ko samelot. Vai labi būt nepatiesam?

Sājā brīdī Žanis Sprundzēns atcerējās gadījumu bērnībā, kad viņš no visas sirds gribēja būt godīgs un patiess. Pavasara meža dienās viņa klases zēni stādīja kociņus. Skolotājs katram izdalīja desmit trauslus bērziņus. Zeme bija cieta un sausa, katru bedrīti Žanis ar lāpstu grauztin izgrauza, tad pakapāja dobes dibenā, lai zem saknēm būtu irdenāks, ielēja dobītē spaini ūdens, kas jāstiepj no upes, tad vēl uzlēja divus spaiņus, kad kociņš bija apmests, jo te bija augsta vieta un citādi vārgais stāds nokalstu, kārtīgi neizdzinis pirmās lapas. Arī pārējie zēni centās kā mācēdami, vienīgi Priekuļu Alfons tikai pacirta mazu spraudziņu, tur iebāza saknes, aprušināja riņķī zemi un uzlēja virsū pāris šļakatu ūdens, lai izskatītos pēc laistīta.

Alfons bija pagasta rakstveža dēls, labi mācījās, un uz viņa dūšīgā, labi attīstītā auguma vienmēr glīti gulēja rūpīgi pašūts uzvalks. Tādu zēnu nevarēja neieredzēt. Viņu ieredzēja skolotāji, klases biedri centās būt ar viņu draugos. Arī Žanis. Tie, kuru draudzību Alfons pieņēma, jutās kā debesīs uzspurguši putni. Nu Žanis pēkšņi aptika, ka Alfons ir slinks un nelietīgs puika, viņam bija bezgala žēl trauslā kociņa, kuru Alfons tīšuprāt nogalēja, lai nevajadzētu drusku palocīt muguru. Žanim bija uz mēles, ka Alfons ir nejauks zēns, bet viņš baidījās atvērt muti, jo Alfons ir Alfons. Arī pārējie puikas acis vien blisināja un tomēr klusēja, lai gan nebija ne akli, ne mēmi.

Tad pienāca skolotājs, novērtēja zēnu darbu un smaidīdams sacīja:

— Alfons atkal citiem priekšā.

Un noglaudīja plecīgā zēna gludi sasukāto galvu.

Vismazāk bija padarījis Žanis. Skolotājs to tūlīt ievēroja.

— Žani, — viņš nosodoši sacīja. — Tu laikam esi gulējis vai dzenājis zvirbuļus.

Zēni vienprātīgi iesmējās. Par viņu — Zani, kas bija gulējis vai dzenājis zvirbuļus.

Asaras rīdams, Žanis izsūdzēja tēvam lielo pārestību:

— Vai man vajadzēja darīt tāpat kā Alfonam? Viņa stādītie kociņi neaugs.

Vecais Sprundzēns toreiz ilgi krekšķināja, domādams, kā būtu pareizi.

— Redzi, — viņš pēdīgi atbildēja. — Tas ir labi, ka tu gribēji kociņus iestādīt kārtīgi, bet, ja nu tev tāpēc bija jāpaliek par nūģi, tad rauj velns visus kociņus. Ej nu pēcāk pierādi, kura stādītais bērzs nokaltis un kura izdzīvojis.

Tēvs katru mīļu brīdi skoloja Zani ar padomiem. Zēnam tie brīžam šķita dīvaini un nepatīkami, bet nu viņš nosolījās vairs ne par sprīdi neatkāpties no vecā vīra dzīves gudrībām.

Žanis Sprundzēns sēdēja uz letes stūra un greizi pasmaidīja. Jā, toreiz viņš vēl bija zaļš puika, bet nu jauneklis ar ūsām. Bet vecajam vīram taisnība. Tad kāpēc tagad viņam jāseko kaut kādam melderzellim, kas viņam nebija darījis ne labu, ne ļaunu? Un kāpēc jaukties politikā? Prātīgāk ar visiem pa labam.

Jūlu Žanis todien nesagaidīja, bet Dāboliņš, pārradies no apriņķa, kaut kā neuzmanīgi atslēja velosipēdu pret veikala lieveni, un tas, zvaniņam šķindot, nogāzās. Atbraucējs atstāja velosipēdu guļam un pielīgodamies sāka bradāt pa sētmalas nātrēm, traukdams no zābakiem ce|a putekļus. Ienācis veikalā, viņš uzmanīgi paskatījās pa kaktiem, it kā aiz petrolejas mucas vai cukura maisiem kāds paslēpies noklausītos.

— Melderzelli neredzēji? — viņš čukstus jautāja.

— Kā ne, — Žanis tāpat pusčukstus atbildēja un sāka stāstīt, kā Zars lavījies pa rudziem uz mežu un viņš to nosekojis līdz pašai mežmalai, bet tad buntav-nieks pazudis, kā akā iekritis. Žanis notupējis rudzos vai veselu stundu, bet šo tā arī vairs nav ieraudzījis.

— Ak tu velns, žēl gan! — Veikalnieks uzsita ar plaukstu pa formas bikšu vīli, un galifejas nokūpēja kā neizpurināts miltu maiss. — Ģeldēja gan redzēt, ar ko viņš satiekas. Vai, kā ģeldēja! Bet vispār — tu esi malacis.

Dāboliņš parakājās pa kasi, paņēma pieclatnieku, paviļāja pirkstos un atsvieda atpakaļ. Tad naudas kaudzītē sačamdīja divlatnieku, uzsvieda to uz letes, un monēta, dzidri skanēdama, griezās uz vienas kants, kamēr atkrita plakaniski.

— Tas tev papirosiem, — Dāboliņš laipni sacīja. — Ja uzzināsi vairāk, pieclatnieku nepažēlošu.

Žanis paklanījās, manīgi ieripināja naudas gabalu kabatā un apmierināts pārbrauca ar pirkstiem angļu Ūsiņām.

«Laikam ne slikti šoreiz atklabināju,» viņš nodomāja, atcerēdamies nelaiķi tēvu un viņa amatu.

Fricis Sprundzēns paplūkāja šķidro bārdeli un, kājas šļūcinādams, aizgāja līdz ielu krustojumam, kur staba galā dega lukturis. Uz paša stūra melnēja divstāvu koka māja ar apgreznotām, bet jau krietni satrunējušām aplodām, un vienā no logiem nespodri mirdzēja svece. Nebūs citādi, ka pie mājas saimnieka no Pēterburgas atbraucis dēls kopā ar citiem studentiem, kas ne pirmo nakti līdz rīta gaismai nīka pie patvāra, dziedāja aizliegtas dziesmas un droši vien arī runaja aizliegtas runas. Un vecajam Sprundzēnam atkal sirds kļuva nemierīga par dēlu Žani, kaut viņš neuzaugtu par vējgrābsli un, kazi, vēl nenonāktu aiz restem.

Aiz loga nozibsnīja cilvēka ēna, studenti buntavnieki varbūt pašlaik kala ļaunus plānus, un naktssargs domās iztēlojās bālas jaunekļu sejas un garus degunus, uz kuriem stiprinās ovālas smalkrāmju acenes.

«Bet kāpēc jaunekļiem, kurus vecāki varēja skolot pašā Pēterburgā, jādumpojas?» Fricis Sprundzēns paplūkāja bārdeli. Jā, tā bija nesaprotama lieta, par ko varēja lauzīt galvu vienu, divas un visas simt naktis un tāpat netikt skaidrībā. Un Sprundzēns pakratīja klabatas. Lai tie tur dzird, ka viņš kārtīgi apstaigā apgaitu un nevēl viņiem ne labu, ne ļaunu.

Pēteri Zaru Dāboliņš tā arī nenovaktēja, jo pienāca laiki, kad aizsargu namu pārdēvēja par tautas namu, bet Dāboliņa koloniālpreču tirgotavu — par kooperatīva veikalu. Zars kļuva par pagasta izpildu komitejas priekšsēdētāju, un Zani Sprundzēnu vairs nedēvēja par bodniekmācekli, bet par pārdevēju. Dāboliņš bija aizklīdis kaut kur pie radiem, un pa veikalu saimniekoja no apriņķa atsūtīts vadītājs.

Kādu dienu pagasta komsorgs aicināja jauniešus uz sapulci tautas namā. Žanis ilgi prātoja — iet vai neiet. Galu galā nolēma — iet. Citādi vēl ieskaitīs jaunās dzīves pretiniekos un ķēmos pa zibeņiem un melnajiem dēļiem.

Sapulcē komsorgs pastāstīja, ka dibināšot kori un deju kolektīvu, un mudināja jauniešus pierakstīties. Pierakstījās daudzi, un Žanis pārdomās sāka spaidīt zemdegunes kārpu. Laikam nebūs glīti, ka viņš stāvēs malā. Tāpēc Žanis piegāja pie komsorga un droši sacīja:

— Pierakstiet mani arī — dramatiskajā pulciņā.

— Dramatiskajā? — Komsorgs apmulsa. — Bet mums, biedri, dramatiskā pulciņa nav. Trūkst vadītāja.

— Ak tu žēl! — Žanis noplātīja rokas. — Bet dejot es nevaru — drusku defekts kājā ...

Par to kāju bija taisnība — Žanim Sprundzēnam bija plakanā pēda, tāpēc arī neņēma dienestā, bet balsi jau nevar par varītēm pārbaudīt kā zirgam zobus.

Komsorgs pakasīja pakausi.

— Pareizi, biedri Sprundzēn. Ar laiku domāsim arī par dramatisko pulciņu.

— Kā tad. Es jau labprāt. Jo tagad jaunajiem visām spējām pavērts ce|š. — Sprundzēns pasmaidīja.

Ja arī kādreiz pulciņu nodibinās, vai nu viņš neizdomās ko jaunu. Bet no koriem un deju pulciņiem bija atkratījies tik smuki, ka komsorgs gandrīz vai jutās vainīgs. Aktivitāti viņš bija parādījis, nelaiķa tēvs droši vien teiktu — labi paklabinājis. Ko vēl no viņa var prasīt? Un Žanis skatījās pāri zālei, vai nepamanīs Krantēnu Jūlas padrukno augumu un apaļo seju.

«Klak, klak, klak...» noskanēja Friča Sprundzēna amata rīks, kad viņš ielu krustojumā pagriezās pa labi un nonāca iepretim Hofmaņa savrupmājai. Uz šo pusi bija kungu guļamistabas logi, un varbūt klabināšana viņiem traucēja miegu.

«Bet tas nekas,» savā prātā nosprieda naktssargs. «Toties tagad viņi atstiepsies pēļu cisās un iemigs vēl saldāk tīksmā apziņā, ka nomodā par viņu mantu stāv modrais naktssargs Fricis Sprundzēns.»

Tālāk savrupmājas sēta izgāja pie seklas upītes, kur beidzās iela un sākās pļavā iemīta taka. Otrpus upes, pašā kraujas malā, nakts melnumā zvilnēja sašķiebusies būdele, kas atgādināja nevīžīgi samestu siena kaudzi. Šajā būcenī dzīvoja Vībotņu Jēkabs vai, kā viņu sauca pilsētiņā, trakais šinders. Jau krietni vīra gados viņš bija neglābjami samīlējies Hofmaņu kalponē Zuzē, bet šī ne ar ilksi nebija dabūjama pie viņa sāniem, jo Vībotņu Jēkabam bija tāds amats — ar dēļu mucu un smeļamo kausu naktīs apbraukāt tās vietas, kur pats ķeizars iet kājām. Kad Zuze pilnīgi un galīgi atteica, Jēkabs sajuka prātā un tagad reizumis mēdza naktīs pliks bradāt pa upi ar smeļamo rīku pār plecu.

Fricis Sprundzēns noskurinājās, iedomājoties, kādu izbīli var izsaukt tāda plika cilvēka pēkšņa parādīšanās, un, sevi drošinādams, pakratīja klabatas.

Dramatiskā pulciņa dibināšanu Žanis Sprundzēns nesagaidīja, jo sākās karš, un pēc nedēļas pie veikala durvīm tika pielīmēts vācu un latviešu valodā nodrukāts uzsaukums nodot ieročus, neslēpt sarkanarmiešus un visiem spēkiem atbalstīt jauno kārtību. Tajā pašā dienā aizsargu formā ar šauteni plecā, kā no debesīm nokritis, ieradās Dāboliņš un tajā pašā dienā līdzšinējo veikala vadītāju aizveda uz apriņķa cietumu.

Dāboliņš kopā ar citiem aizsargiem pa malu malām izmeklējās izpildu komitejas priekšsēdētāju Zaru, bet viņš bija vai nu zemei cauri izkritis, vai arī aizgājis kopā ar sarkanajiem. Tikai pēc tam Dāboliņš atnāca pārņemt veikalu atkal savā privātīpašumā.

Sākumā viņš pret Zani izturējās ērcīgi, bet, kad apskatīja labi un redzēja, ka preču tagad vairāk, kļuva pielaidīgāks un Zani paslavēja.

— Tu neesi slikti saimniekojis.

— Kā gan citādi, Dāboliņa kungs, — Žanis atplauka. — Katram muļķim bija skaidrs, ka jūs drīz atgriezīsities.

— Kāpēc muļķim? — Dāboliņš sarauca pieri un baltām acīm pablenza māceklī.

— Kā to teikt... — Žanis sastomījās, krūtis vai pašas no sevis rāvās uz iekšu, un mugurā iemetās apaļums. — Es taču ar sarkanajiem — ni, ni... Pulciņos aicināja, aģitēja, bet es kā dzelzs.

— To es zinu, — Dāboliņš nomierinājās. — Tāpēc arī tu paliksi strādāt par pārdevēju viens pats. Man, redzi, tagad ar veikala lietām nebūs laika — esmu iecelts par pagasta vecāko.

Žanis juta, ka apaļums mugurā iztaisnojies un kļuvis vieglāk elpot.

Kara trešajā ziemā pagasta vecākais staigāja sadrūmis un reiz, ienācis veikalā, tūlīt uzklupa Žanim:

— Man tevis dēļ jāsarkst visa pagasta priekšā, — viņš sacīja un nosvieda uz letes aizsarga cepuri, ka nags noskrabēja. — Citi nes uz pagasta valdi vara katlus, misiņa kliņķus, patvārus un dažādas mantas, lai Lielvācijas armijai būtu vairāk patronu, nes cimdus, zeķes un siltus kamzoļus, bet ko tu esi devis?

— Pareizi, Dāboliņa kungs! — Žanim mugura atkal liecās apaļumā. — Dies sodi, kā man ātrāk tas neiešāvās galvā!

Pārnācis mājās, Žanis ilgi kravājās pa istabas augšu, meklēdams ko noderīgu. Bēniņu stūrī vāļājās nosūbējis vara patvāris, bet to atdot bija žēl, jo patvāri pie vajadzības vēl varēja nospodrināt. Tad Žanis pacilaja veclaicīgu misiņa griestu lampu, un no tās nobira pārkaltuši spaļi. Tā bija gluži laba lampa, vēl oda pēc petrolejas, un 2anis to saudzīgi nolika atpakaļ. Turpinot meklējumus, viņš izcēla no tīnes nelaiķa tēva puskažociņu. Tas bija labi saglabājies, bez neviena ielāpa vai izrautas pogas. Drēbe tumši pelēka, gandrīz vēl jauna, un tikai pie roku atlokiem tikko jaušami nodilumi. Oderes vietā ģērēta kazas āda. Bet fasons! Sājos laikos ne par kādu naudu to nevilktu mugurā. Vismaz 2anis ne. Bet Lielvācijas kareivim? Vai viņam kažokā uz balli jāiet?

2anis kažoku izdauzīja sniegā un aiznesa uz pagasta valdi. Dāboliņš rūpīgi iztaustīja drēbi, paoda vilnu un beigās šķita tīri apmierināts.

— Paldies Lielvācijas vārdā! — viņš paspieda 2anim roku un iznesa kažoku blakus istabā.

2anis brida pa sniegā iemītu taciņu no pagastmājas uz veikalu, un viņam sirdī dejoja līksmes velniņi. Cik smuki viss nokārtots — vilks paēdis, bet kaza smejas bārdā. «Ne tikai tēva padoms, bet arī tēva kažoķelis kādreiz noder,» 2anis pasmīkņāja.

Upe palika aiz muguras, un naktssargs Fricis Sprundzēns izgāja uz nebruģētas ielas, kuras putekļos vēl vīdēja pilsētiņas govju pēdas, ko tās atstājušas, atgriežoties no upmalas ganībām. Tvanīgajā nakts gaisā šķita vēl jūtama kūtsmēslu un svaigi slaukta piena smarža.

Vienā pusē ieliņai stiepās Hofmaņa savrupmājas sēta, pretim piegulusi zema akmens ēka ar maziem lodziņiem, kurus sedza šķirbaini vējgrīstes sagriezti slēģi.’ So māju reizēm pārmeklēja policija, jo te uzturējušies dumpinieki. Kazi, nevar dot ne plika graša, ka aiz biezajiem mūriem atkal neslēpjas vīri, kas nebaidās ne dieva, ne velna, ne paša cara. Ja nu šie patiesi tiek pie varas un noprasa: «Frici Sprundzēn, kā tu uzvedies, kalpodams kungiem?»

Kā viņš uzvedies? Neko sliktu viņš, protams, nav darījis. Tikai klabinājis. Tikai. Un naktssargs savici-nāja klabatas, savicināja spēcīgi, lai sausie klakšķi izlauztos cauri drūmās mājas biezajiem mūriem.

Ar ziedojumiem Lielvācijas armijai Žani Sprundzēnu vairs neapgrūtināja, jo nākamā gada rudenī pēdējais Lielvācijas zaldāts aizgāja uz rietumiem un pie veikala durvīm parādījās ar violetu tinti rakstīts uzsaukums iedzīvotājiem ievērot kārtību, atgriezties darbā, novākt ražu un stiprināt padomju varu.

Dāboliņš bija pēkšņi pazudis tāpat kā toreiz — četrdesmitajā, no sava ilggadējā pārdevēja pat neatvadījies. Žanis nu viens sēdēja uz cieši noslēgtā un aizslēģotā veikala letes un vējluktura gaismā pārskatīja saimniecību. Krāsnī vēl gailēja papīra plēnes — tur sadega veikala grāmatas, jo kas ir dažas grāmatas salīdzinājumā ar veselām pilsētām, ko aprija kara liesmas! Nu pats Šerloks Holmss nepateiktu, cik precēm jābūt veikalā un cik viņējo nakti pārceļojušas otrpus pagalma uz Žaņa māju. Tam visam būs cena — briesmīga cena. Un vai nebija pēdējais laiks iekārtot dzīvi un noskatīt kādu mājeli kaut kur Rīgas nomalē?

Pie veikala durvīm pavēloši pieklauvēja. Žanis sastinga un nogrieza vējluktura liesmu maziņu, maziņu. Aiz durvīm sarunājās krievu valodā. Pārdevējs uz pirkstgaliem piezagās slēģu spraugai un paskatījās ārā. Uz lieveņa stāvēja divi vīri sarkanarmiešu virsnieku formās, un vienam no viņiem nebija uzpleču. Tētīt! Žanis no pārsteiguma satrūkās un atrāvās no spraugas. Tas bez uzplečiem taču bija Pēteris Zars!

— Jā, jā, tūlīt! — 2anis iesaucās pilnā balsi, pēkšņi iedomādamies, ka tie tur varētu sākt šaut durvis.

’— Ak tas esat jūs? — Zars bija ne mazāk pārsteigts, kad Žanis trīcošām rokām vēra vaļā veikalu.

Zars pārlaida pētošu skatu plauktiem, ieskatījās noliktavā un apmierināts norūca:

— Nekas, esat saglabājuši diezgan daudz preču.

— Kā tad! — pārvarējis bailes, 2anis atlieca muguru. — Tautas manta. Katram muļķim bija skaidrs, ka jūs drīz atgriezīsities ...

Un Žanis slepus pablenza uz krāsni, kurā beidza gruzdēt veikala grāmatas.

Zars kopā ar virsnieku izstaigāja veikala telpas, bēniņus, pagrabu un pēdīgi sacīja:

— Es tagad esmu šī pagasta partorgs un ieceļu jūs par veikala vadītāju. Raugieties, lai bez izpildu komitejas ziņas netiktu iztirgota ne sērkociņu kastīte.

— Klausos, biedri partorg! — Žanis goddevīgi atbildēja un pēc tam intīmi piebilda: — Varbūt vēlaties tēju? Man mājās īsts krievu patvāris.

Zars pateicās, bet tēju dzert negāja.

— Preces vajadzēs pārnest no noliktavas uz pagrabu. Laiki nemierīgi, apkārt klejo bandas ... — partorgs sacīja.

Žanis gribēja iebilst, ka pagrabs mitrs, milti un putraimi tur viens divi sapelēs, bet cukura maisi pārvērtīsies betona klučos. Drīzāk pagalmā uz mūra klētiņu, kuras logiem stipras restes. Bet, ja teikts uz pagrabu, tad uz pagrabu — kas viņam daļas. Nebija jau viņa milti un putraimi. Ja jaunā vara tā vēlas, lai arī tā būtu. Pašam mazāk stiepšanas, un kāda viņam daļa, kas ar maisiem notiks tālāk. Viss būs izdarīts, kā pavēlēts. Noklabināts — un kārtībā.

Tajā pašā dienā visu, kas atradās veikala noliktavā, Žanis salaida pagrabā, kura stūrī rūsēja tukša petrolejas muca.

Fricis Sprundzēns iespieda klabatas padusē, sabāza rokas dziji svārku kabatās un nesteigdamies brida pa ieliņas putekļiem. Drusku vilka uz snaudu. Viņš dziļi ieelpoja smaržīgo nakts gaisu, un miegs atkāpās. «Dīvaini,» domāja naktssargs, «kāpēc cilvēkam kļūst labi, ja viņš ieelpo gaisu? Un kāpēc slikti, ja ieelpo dūmus vai putekļus? Un kāpēc nav nekādas starpības, ja ieelpo tumsu vai gaismu?»

No blakus mājas atskanēja gari stiepta dziesma. Dziedātāja parupjajā, aizsmakušajā balsī šķita skanam kāda drūma nojausma un žēlums par gaistošu skurbuli. Fricis Sprundzēns zināja — tur dzīvo Frosja; pie viņas vai katru nakti plīst trauki, un bārdaini vīri sasarkušām acīm tur atstāj pēdējo kapeiku, bet, ja tās nav, tad svārkus vai cepuri. Nakts vidū iznākuši no piesmakušā mitekļa, šie vīri dažreiz metas krūtīs pirmajam pretimnācējam, jo Frosjas viesi laikam domā, ka viņiem vienīgajiem pieder iela un tumsa.

Fricis Sprundzēns vienmēr uzmanīgi gāja garām šai mājai, lai nesaskrietos krūtīs ar kādu no netikles drauģeļiem. Un, lai iekšā dzirdētu, ka viņš nav vienkāršs garāmgājējs, kam tāpat prieka pēc var iekraut pa purnu, bet cilvēks, kam tāds darbs — staigāt pa naktīm, Fricis Sprundzēns izvilka no paduses klabatas, un putekļainajā ieliņā sausi noskanēja: klak, klak, klak ...

Veikalā notika inventarizācija. Nebija ne iztrūkuma, ne pārpalikuma, tikai sabojājies krietns daudzums miltu, putraimu, cukura un citu preču, kas glabāti mitrā pagrabā. Inventarizētāji gribēja sastādīt bargu aktu, bet Žanis iepleta acis.

— Ko es! Produktus novietoju pagrabā pēc partorga personiska norādījuma. Viņš sacīja, ka turēt noliktavā esot bīstami — apkārt klejo bandas. Labāk daļu sapūdēt nekā visu iegrūst rīklē tautas ienaidniekiem... Bet varbūt kāds tieši to grib? — Žanis māksloti vienaldzīgi paraustīja plecus.

Inventarizētāji aprāvās. To viņi, pasarg dies, negribēja. Un uzrakstīja gluži parastu aktu par dabiskiem nobirumiem.

Komisija aizgāja, Žanis palika viens un kārtoja savandītās preces. īsi pirms pusnakts pie pagalma durvīm piegrabināja.

— Kas tur ir? — Žanis tramīgi jautāja.

— Atveriet, milicija, — otrā pusē atbildēja pazīstama balss.

Žanis pagrieza slēdzeni, tajā pašā brīdī durvis atsprāga vaļā un no melnās tumsas pret viņu rēgojās trīs automātu stobri.

— Ne skaņas! — kāds tumsā nokomandēja.

Žanim salīgojās ceļgali, bet kaklā iestrēga nenorijams kumoss. Divi vīri ienāca noliktavā un aizcirta durvis, trešais palika ārpusē, un tad Zaņa pārbīli nomainīja pārsteigums. Viens no viņiem bija Dābo-liņš!

— Komunistiem pārdevies? Par veikala vadītāju sagribējās? — Dāboliņš šūpoja rokās automātu un skatījās Žanim acīs.

Žanis nodrebēja, bet saturējās.

— Bet, Dāboliņa kungs, — viņš atbildēja ārēji mierīgi, — un jūs gribētu, lai te atnāk kāds svešs un tiešām izputina jūsu mantu? Ja kas pārdots, tad no apriņķa noliktavām divkārt klāt nācis. Katram muļķim tak bija skaidrs, ka jūs atgriezīsities ...

Nakts viesi iegāja veikala, bīdīdami 2ani pa priekšu. Dāboliņš ar lietpratēja aci pārskatīja plauktus un nolaida automāta stobru.

— Tik ļauni jau es par tevi nedomāju.

— Dāboliņa kungs, ko mēs tā stāvam? — 2anis guldzoši iesmējās. — Vai nu man neatradīsies kas ārpus kartītēm ...

Kad viņi trešo reizi saskandināja līdz pusei pielietās tējas glāzes, Dāboliņš sacīja:

— Tu, 2ani, visu esi izdomājis prātīgi. Bet mums laika maz, un tagad sapako kādu pusmaišeli rijamā.

— Kā gan citādi! — 2anis pietrūkās un tukšo maisu kaudzē nekļūdīgi sameklēja mazāko. Viņš iebāza maisā divus kukuļus maizes, vairākus desas luņķus, degvīna pudeles, papirosus un grasījās maisu aizsiet, kad Dāboliņš to pacilāja un neapmierināts nolika atpakaļ.

— Maz! — viņš sacīja. — Pieliec vēl ko — mana manta vien ir.

— Ko nu par to, — 2anis atburkšķēja un saskābis sāka pārlūkot plauktus. Tad viņš atcerējās, ka pagrabā ir pārdesmit bundžu gaļas un zivju konservu, ko komisija norakstīja, jo bundžas bija sarūsējušas un dažas uzpūtušās.

— Tūlīt! — 2anis pasmaidīja. — Tas labākais glabājas ne jau plauktos.

Viņš nokāpa pagrabā un pārcilāja norakstītās konservu kārbas. Nekāda slavējamā manta tā nebija, bet tomēr ēdama — pats pamēģināja. Un tādiem krūmu brāļiem vēders nav grāmata. Nevarēja arī bez jēgas mētāties — pašam vien vajadzēja savilkt galus kopā. Galvenais — pa godam tikt no viņiem vaļā.

Žanis uzkāpa atpakaļ veikalā, Dāboliņš pacilāja maisu un atzinīgi norūca:

— Tagad gana.

Pie durvīm nelūgtais ciemiņš apstājās.

— Paklau, Žani, vai tev šaujamais ir?

— Kur nu! Kam man šaujamais? — Žanis atgaiņājās.

— Tā vis nesaki. Tagad katram kārtīgam vīram vajag šaujamo.

Dāboliņš izvilka no kabatas melnu parabellumu un iespieda Žaņa ļenganajās plaukstās.

— Mums šito pietiek, — viņa balsī varēja saklausīt drusku bravūras. — Bet glabā rūpīgi. Pistoles spalā iegravēti mani iniciāļi, un, ja kāds pamanīs, tev āda pār kārti.

Žanis nepaguva pateikt ne lūdzu, ne paldies, kad Dāboliņš ar pavadoni vēra durvis. Veikala noliktavā ievirmoja slapja sniega vērpetes.

— Draņķa laiks. Būs jāpāriet uz ziemas formu, — aizgājējs nopukojās un pazuda tumsā.

Žanis brīdi stāvēja kā sasalis, tad uzmanīgi paslēpa nāves rīku zem svārkiem, iztipināja sētā un brīdi klausījās. Viss bija klusu. Viņš piegāja pie akas, klusu kā zaglis pacēla vāku, un pēc mirkļa akā dobji noplunkšķēja ūdens. Tad Žanis noskurinājās un iesteidzās veikalā. Bez parabelluma.

«Cik grūti izdarīt visiem pa prātam,» viņš nopūtās un atkorķēja jaunu pudeli. Viens neļauj bez atļaujas pārdot ne kastīti sērkociņu, otrs piebāž pie vēdera automāta stobru un aiznes veselu maisu.

Iemeta. Kļuva vieglāk un jautrāk.

«Lai arī kā, bet neviens uz mani netur ļaunu prātu,» Žanis domāja. «Labi kreisajiem, labi labajiem, un pašam pa vidu arī labi. Galvenais nerunāt pretī un visam piekrist.»

Nākamajā dienā uzpūta ziemelis, zemes pinku]i ratu izdangātajā lielceļā kā izbrīnījušies sastinga visdažādākajās pozās, un tad sāka snigt pa īstam. Kad debesu dzirnavas pierima, zeme bija ietinusies zilgan-baltā vatenī. Šādā laikā pat pele nepārskrietu pagalmam, neatstājot saplūksnāta sniega vagu.

Kādu nakti pagasta Lielajā silā rībēja šāvieni, un no rīta pircēji zināja pastāstīt, ka iznīcināts bandītu bunkurs, bet kritis arī partorgs Zars, kas gājis pirmais. Zani Sprundzēnu šī ziņa ne satrauca, ne apbēdināja, jo kara laikā tā jau ir, ka krīt vienā un krīt otrā pusē. Un nezin kurā pusē trūdētu viņa kauliņi, ja nepaglābtu plakanā pēda? ... Bet tad piezvanīja no pagasta un piekodināja, ka veikala vadītājam biedram Sprundzēnam kā kooperācijas aktīvistam jāierodas uz partorga izvadīšanu. Oho! Nu šī lieta skanēja pavisam citādi. Kooperācijas aktīvists ...

Izvadīšanas dienā Žanis apvilka melnu uzvalku un tādu pašu līdz pusstilbiem garu mēteli ar karakula apkakli — un nu izskatījās gandrīz pēc mācītāja. Stundu pirms noteiktā laika viņš ieradās pagasta namā, kur drūzmējās ļaudis un pie slitām piesieti zirgi mētāja uz augšu purniem uzmauktas auzu tarbas, pūloties piekampt pilnāku muti graudu.

Izpildu komitejas pagalmā sniegā bija noguldīti trīs nošautie. Uzzīmēšanai. Žanim no laika gala bija pretīgi skatīties uz līķiem, taču uzvarēja ziņkāre. Viņš iegāja pagalmā un piestājās pulciņam vīru, kas, kaklus staipīdami, mīņājās ap miroņiem. To vienu pazina visi — tas taču bijušais pagasta vecākais Dābo-liņš!

Žanis nodrebēja no šī atklājuma. Kā tad — viņa šefs! Un viņam mugurā! Mugurā Friča Sprundzēna puskažociņš, ko Žanis toreiz atnesa uz pagasta valdi. Vējš bija atlocījis kažoka stūri un plivināja garspalvaino kazas vilnu, to pašu, ko Dāboliņš apošņāja pirms dāvanas pieņemšanas. Tātad Lielvācijas armijai kažociņš nebija vis aizgājis. Tad re, kā Dāboliņš pārgāja uz ziemas formu ... Jā, jā. Šitāds viegls un silts puskažociņš meža dzīvei kā radīts. Un Žanis šoreiz jau bez riebuma vēlreiz nopētīja kādreizējo veikala īpašnieku un tīri apmierināts nodomāja, ka labi vien ir. Sis nu vairs nakts vidū nebungās pie durvīm ar tukšu maisu padusē un neprasīs, kur palicis melns parabellums ar iniciāļiem spalā ...

«Tu tomēr biji muļķis,» pagriezis mironim muguru, Žanis nosprieda. «Varēji paņemt atpakaļ veikalu, varēji izlikties, ka ar jauno kārtību tev pa ceļam, un mānīdamies darīt šiem pa prātam. Varēji arī paņemt ar kazādām izoderēto kažoku, bet nevajadzēja smērēt nagus. Pakaļdurtiņas vienmēr jāatstāj atvērtas. Ar laiku pagātne aizmirstas, un tu dzīvotu kā visi cilvēki.»

Žanis iegāja pagasta nama sēžu zālē, kur uz paaugstinājuma stāvēja ar sarkanu audumu apvilkts zārks un goda sardze.

«Varbūt arī es esmu vainojams partorga nāvē?» Šāda doma pazibēja Žaņa galvā. «Mežabrāļiem devu produktus, neziņoju par viņu nakts vizīti.» Bet viņš ātri nomierināja sevi. Ēdamo viņš taču iedeva, lai atkratītos no nelūgtajiem viesiem. Tā teikt — atklabi-nāja. Un patronas taču viņš nedeva. Nē, nē. Sirds-apziņa tīra.

Izpildu komitejas priekšsēdētājs pašlaik vaca kopa cilvēkus pēdējai goda sardzei pirms izvadīšanas uz kapiem, bet sanāca tikai pieci cilvēki — viņš pats, apriņķa pārstāvis, skolas direktors, komsorgs un iznīcinātāju bataljona vada komandieris. Sestā trūka. Un tad priekšsēdētāja skatiens apstājās pie veikala vadītāja melni tērptā auguma.

— Jūs kā kooperācijas aktīvists piedalīsities pēdējā goda sardzē, — viņš iečukstēja Žanim ausī.

Sprundzēnam šķita, ka vienā mirklī mutē sakalst siekalas. Visu, bet tikai ne pie zārka! Un vēl tādā laikā, kad tepat Kurzemē stāv fronte un mežos klīst bruņoti vīri...

Bet atteikties nedrīkstēja, un Žanis aizvilkās pie zārka, gluži itin kā viņu pašu gatavotos glabāt. Viņš centās neskatīties partorga zilgani bālajā sejā un sastindzis blenza pakausī skolas direktoram, kas stāvēja priekšā.

Nekas briesmīgs nenotika. Žanis pamazām nomierinājās un domāja, kā tas varēja gadīties, ka partorgs gāja šauties ar bandītiem, pie tam citiem pa priekšu. Sim nolūkam taču ir miliči, iznīcinātāji, armija. Bet partorgs? Vai viņam tepat nebija labi? Savs kabinets, dzīvoklis pagasta mājā un alga arī droši vien savi pāris tūkstoši mēnesī... Varbūt gājis uz derībām? Ir dzirdēts, ka cilvēki kādreiz sader uz pašu velnu... Varbūt nelaimīga mīlestība? Tā padara cilvēku traku, un tad gribas vai nu kārties, vai parādīt, ka esi īsts vīrietis. Bet arī sirdslietas var nokārtot saprātīgāk. Kaut viņš pats. Krantēnu Jūla šo ne acu galā, ballēs ne uz vienu dāmu deju neatlūdza, bet tagad, kad papiņu gandrīz vai kulakos ierakstīja, bet viņu veikala vadītāja godā iecēla, Jūla jau otro mēnesi mīlīgi guļ viņam blakus kā likumīga sieva. Ne plakanā pēda, ne kārpa uz virslūpas vairs netraucē.

...Jā, kas tādam partorgam nekaitēja dzīvot. Varēja taisīt savas sapulces un aģitēt par komunismu. Tā jau tam jābūt. Bet kāpēc pašam līst mežā? Atrastos citi, kas to izdara. Tā iet, ja neprot dzīvot.

Kad Žanis Sprundzēns nopirka Rīgas nomalē mājiņu un pārnāca uz galvaspilsētu, viņš bez sevišķām pūlēm kļuva par neliela pārtikas veikala vadītāju, jo kopā ar viņu uz Rīgu pārceļoja cildinošs raksturojums no vietējās patērētāju biedrības. Tā viņš nostrādāja gadus piecpadsmit, līdz kļuva par krietna gas-tronomijas veikala direktoru tuvu pilsētas centram.

Kādreizējais Dāboliņa bodnieka māceklis pa šiem gadiem bija ieguvis apaļīgumu jostas vietā, kailumu pakausī un apdomīga tirdzniecības darbinieka slavu. Plakanā pēda un zemdegunes kārpa viņu nu interesēja tikpat maz kā apaļīgā Jūla, kuras priekšā viņš kādreiz vai kusa. Kur tie gadi, kopš viņi gulēja katrs savā gultā un domāja katrs savas domas.

Žani Sprundzēnu paaugstinājums darbā priecēja un reizē drusku biedēja. Tā vairs nebija Dāboliņa kolo-niālpreču tirgotava vai bodīte Rīgas nomalē. Divdesmit pieci padotie! Kur vēl mūžīgās nepatikšanas ar tukšajām piena un dzērienu pudelēm, kas noliktavā krājās līdz griestiem un reti kad laikā tika aizvestas.

Tad arvien vairāk sāka runāt par pašapkalpošanos un specializāciju. Sākumā Sprundzēns šajās runās neklausījās, jo kur tas redzēts, ka kārtīgā gastronomi-jas veikalā nevar nopirkt visu vajadzīgo. Bet tad it kā kāds slepus iečukstēja ausī, ka visu šo pašapkalpošanos un specializāciju var pagriezt tā, lai tiktu vaļā no precēm, par kurām maza nauda, bet liela klapata.

«Vajadzīga pašapkalpošanās? Labi, būs pašapkalpošanās,» šīs domas pārņemts, Žanis pasmīnēja. «Vai man grūti atklabināt? Sājos laikos teiktu — atvilkt ķeksīti.»

Pie veikala durvīm drīz parādījās uzraksts «Slēgts remonta dēļ».

... Veikala atklāšanas dienā direktors Žanis Sprun-dzēns kopā ar pārdevējām apstaigāja ar baltu plastmasu apšūtās vitrīnas, kas sacentās mirdzumā ar modernajiem importa kases aparātiem. Veikala darbinieki bija apvilkušies pēc auguma šūtus, rūpīgi sastērķelētus virsvalkus, un tas viss telpā izstaroja svinīgu noskaņu.

Pirmais apmeklētājs nesteigdamies nogāja garām preču vitrīnām, grozīja galvu, staipīja kaklu un atgādināja sīkpilsoni, kas pieklājības pēc atnācis uz gleznu galeriju. Tad pāris cilvēku nopirka desas un pirmo reizi iedūcās jaunais kases aparāts. Pēc tam ienāca jauns cilvēks ar melnu portfeli, labu brīdi maldījās starp vitrīnām un drusku kā vīlies jautāja:

— Vai pienu šajā veikalā vairs nepārdod?

— Nē, pilsoni. — Žanis pārliecās vitrīnai un paskaidroja. — Sakarā ar pašapkalpošanos un specializāciju piena produktus pie mums vairs nepārdod. Mēs ieviešam progresīvas tirdzniecības metodes ...

— Nu-nū ... — jaunais cilvēks novilka un ar tādu kā izsmieklu paskatījās direktorā.

— Pienu jūs varat iegādāties specializētajā veikalā Zirņu ielā, — Sprundzēns piebilda.

— Lai dzīvo specializācija! — jaunais cilvēks iespurdzās.

Kas zina, vai viņš jau no paša rīta nebija baudījis ko stiprāku par pienu.

— Jūs velti smejaties, — Sprundzēns sacīja. — Pašapkalpošanās un specializācija ir jauna ēra tirdzniecībā.

— Pareizi, onkulīt, — pircējs bez ļaunuma atbildēja un uzsita ar plaukstu pa portfeli. — Jums ir gaiša galva, un jūs tālu tiksit. Palūdziet, lai jūs pārceļ uz apavu bodi. Jums varbūt izdosies nospecializēt veikalus atsevišķi labās un kreisās kājas zābakiem.

Žanis Sprundzēns pietvīka, uz šādu bezkaunību viņš gribēja atbildēt ar bezkaunību. Viņš meklēja īstos vārdus, bet melnais portfelis jau nošūpojās aiz spoži nospodrinātā skatloga.

Žanis Sprundzēns ātri nomierinājās. Labi vien, ka nesāka strīdēties ar katru garāmgājēju, sevišķi vēl šodien, kad veikalam svētki. Un arī viņam svētki — sakarā ar veikala atvēršanu viņš saņēmis pārvaldes priekšnieka pateicību.

«Arī atklabināt jāprot,» domāja Žanis. «Visa dzīve ir milzīgas klabatas. Pratīsi laikā un vietā pieklabināt — būs gods, slava un arī maizes kumoss biezāks. Nepratīsi — nevaino citus.»

Šajā brīdī kā no tālas pasaules Žaņa atmiņā uzplaiksnīja tēvs ar vīzēs apautām kājām, nātnām biksēm un spīdīgām, pirkstu nodeldētām klabatām padusē. «Žēl, ka tēvs neredz manu nevainojami pašūto uzvalku un sniegbalto virssvārku,» Žanis ar skumjām nodomāja. «Viņš justos laimīgs.»

Pircēji nāca un gāja, ap pusdienas laiku, kājas šļū-cinādams, iečāpoja vīrs vecmodīgās acenēs, ar smailu profesora bārdiņu. Tas turēja rokās raibu tīkliņu, pa kura acīm spraucās ārā tukšu minerālūdens pudeļu kakliņi. Sprundzēns bija ievērojis šo vīru kopš tiem laikiem, kamēr pašapkalpošanās veikals vēl bija gluži parastais gastronomijas veikals. Vīrs dzīvoja ielas otrā pusē, bieži iepirkās minerālūdeni, un varēja domāt, ka veco vīru moka kāda kaite.

Ienācējs noņēma acenes, tās kārtīgi noslaucīja kaba-tasdrānā un iešķērsus gāja gar vitrīnām, lasīdams cenas un ar smailo degunu gandrīz skardams cukura un makaronu paciņas. Tad viņš pacēla galvu un izbrīnījies jautāja:

— Kur minerālūdeņi? Agrāk tos pārdeva, lūk, apmēram šajā vietā. — Večuks apvilka ar pirkstu gaisā neredzamu apli.

— Nav, pilsoni. Minerālūdeņu te vairs nav, — direktors paskaidroja.

— Bet konjaks gan ir. — Vecais vīrs norādīja uz kādu vitrīnu. Acīmredzot tik akls viņš nemaz nebija.

Žanis Sprundzēns likās piezīmi nedzirdējis.

— Minerālūdens vairs nav paredzēts mūsu preču sortimentā. To jūs varat iegādāties veikalā Sēņu ielā.

— Apžēliņ! — Ienācējs atkal sāka slaucīt acenes. — Bet tas taču aiz pieciem kvartāliem!

— Neko darīt, pilsoni, mēs ieviešam uzlabotas tirdzniecības metodes. Bet jaunais dzimst ar grūtībām ...

Večukam notrīsēja ķīJbārdiņa, bet viņš apvaldījās un kā samierinādamies sacīja:

— To es zinu. Bet agrāk minerālūdeni varēja iegādāties arī šeit. Nu labi... Kur te var nodot tukšās pudeles?

Sprundzēns vēlīgi pasmaidīja un norādīja uz tumši brūnu stikla plāksnīti, uz kuras zeltītiem burtiem bija rakstīts: «Godātie pircēji! Stikla taru pieņem stikla taras pieņemšanas punktā Lēcu ielā 10.»

Tīkliņš ar pudelēm nodžinkstēja.

— Tas taču vairāk nekā kilometru, un tur, apžēliņ, kāda rinda! Es visu laiku gaidīju, kad atkal atvērs šo veikalu. Tā ir cūcība! Tā ir cūcība! — Vīrs ar ķīļ-bārdiņu zaudēja savaldīšanos.

— Godājamo pircēj, jus velti apvainojat tirdzniecības darbiniekus, — Žanis sacīja.

— Godājamo pircēj! Ha, ha! ... Es esot godājamais pircējs? Par mani te ņirgājas, bet dēvē par godājamo. Zaimi, tie ir zaimi! ... — Večuks kratīja tīkliņu, un tukšās pudeles skanēja kā katedrāles zvaniņi pirms dievkalpojuma.

— Ja jūs huligāniski uzvedīsities, mēs varam izsaukt miliciju, — veikala direktors salti sacīja un sabāza īkšķus baltā uzsvārča kabatās.

Vecis arprāvās un gāja projām. Sprundzēns, galvu šūpodams, noraudzījās, kā aiz mirdzošā skatloga aizšūpojas raibs tīkliņš, pa kura acīm spraucas ārā tukšu minerālūdens pudeļu kakliņi.

Ceļā no vecās liepas līdz Hofmaņa dārza vārtiņiem nebija nekā, kas saistītu naktssarga uzmanību. Fricis Sprundzēns lēni cilāja kājas pa putekļaino taku un ik pa brīdim sadrebināja klabatas — vairāk aiz ieraduma nekā vajadzības. Viņš iebrida sētmalas zālē, un uz noputējušajām vīzēm nobira rasas pilieni.

«Rīt atkal būs skaidrs laiks un svelme,» naktssargs grūtsirdīgi domāja par rītdienas darbiem: par atāla siena kaudzīti upmalas pļavā, kas steigšus jāieved šķūnītī, par atlūzušajām pagraba durvīm, kas turējās vienā eņģē, un par dēlu Žani, kas jāizaudzina par gudru cilvēku, kurš prot dzīvē izlaipot starp vilkiem un avīm, pirmo nesaplosīts un otro neapmēdīts.

Klāt Hofmaņa dārza vārtiņi. Fricis Sprundzēns pēdējo reizi saklabināja klabatas, klusu pagrieza_ slēdzeni un iegāja kungu pusē, kur viņu apņēma rugte-nas, dīvaini skumjas smaržas, kas vēstīja, ka dabai zogas klāt rudens.

2anis Sprundzēns ieraksta bloknotā pēdējās piezīmes un atliec muguru. Tagad viņš gatavs uzstāties.

Runātājs tribīnē par kaut ko strīdas, kaut ko pierāda.

«Cilvēki nemāk dzīvot,» nodomā 2anis Sprundzēns un aizver zaļā bloknota vākus. Kāpēc jāstrīdas? Tā var iemantot nedraugus. Ja kāds akurāt jānosoda, tad organizēti jāuzstājas un jānosoda, bet, ja jāslavē, tad jāslavē. Pēc viņa runas neviens nebūs ne aizskarts, ne apvainots. Un viss tajā būs pareizi. Dzīvot vajag mācēt. Kā to ik uz soļa atgādināja nelaiķa tēvs...

Viņam pat — vairs tikai gads līdz pensijai, visa dzīve tirdzniecībā un neviena rājiena, nevienas nopietnākas piezīmes. Bet cik pa šo laiku nav kaklus lauzuši, kāpdami uz augšu un krizdami atpakaļ!

Jā, tad arī var sagaidīt, ka izvadīšana pensijā nepaies bez runām, dāvanām un orķestra. Varbūt būs Goda raksts no ministrijas?

Strīdīgais runātājs nokāpj no tribīnes. Mazajā zālītē aplaudē. Arī Sprundzēns pāris reižu sasit plaukstas. Ja jau aplaudē, tad tā vajag.

Pieceļas sapulces vadītājs, paskatās runātāju sarakstā un saka: «Vārds veikala direktoram biedram Sprundzēnam.» Cik patīkami nokut sirds, kad pāri visai telpai noskan: «Biedram Sprundzēnam ...»

2anis Sprundzēns sarosīdamies nočīkstina krēsla atzveltni, pieceļas un, pēdas smagi cilādams, aizslāj uz runātāju tribīni.

GALĪGI DUMJŠ STĀSTS

Man tomēr laimējies — prakses ceļi atveduši atpakaļ uz dzimtā rajona pilsētiņu, kur pirms diviem gadiem beidzu vidusskolu. No šejienes līdz vecāku mājām kolhozā ne vairāk kā trīsdesmit minūšu brauciens ar autobusu.

Ja palieku naktī pilsētā, man nav jālauza galva kā pārējām meitenēm — vai kopmītnē, kur mums ierādītas naktsmājas, atkal kaut ko neremontē, jo tad visas malas ož pēc krāsas, ka galva metas dulla. Tepat pilsētā, klusā ieliņā, manai tantei ir divas mazas istabiņas pelēka mūra namiņa jumta stāvā.

Tikpat labi varbūt man nelaimējies. Pārējās meitenes, te tikko kājas apsildījušas, tūlīt ah un uh! Ak tad šī ir tā briesmīgā barona pils, ak šajā parkā stāvējušas itāliešu tēlnieka vāzes, ak šo ozolu iestādījis pats ... Šausmas, cik interesanti!

Man par to ne silts, ne auksts. Par itāliešu vāzēm un ozoliem es jau no bērna kājas apgulām visu dzirdējusi, un tādas valodas man iet gar ausīm kā vasaras vējš.

Vienīgi šejienes ezers — tas gan līdz mūža galam neapniks. Cik stāvu tā krastā, tik vienmēr ieraugu un

sajūtu ko jaunu. Pavasaros, kad ievām pārsprāgst ziedu ķekari, visa pilsētiņa pieplūst kaisli rūgtenas smaržas: tad gribas visu pamest, kailu galvu un kailām kājām skriet pretī kaut kam nezināmam, kaut kam noslēpumainam un briesmīgi skaistam, no kā vajadzētu aizrauties elpai.

Skolas laikos uz ezeru varēju atbizot labi ja pēc stundām un vakaros, tagad nu dzīvojam tikpat kā ar vienu kāju ūdenī. Laboratorija, kurā strādājam mācību praksē, atrodas pašā ezera krastā, vecā muižas ēkā, un netālu no kādreizējā kungu lieveņa sākas granīta kāpnes, kas apraujas pāris metru no ūdens.

Kādu dienu ieraugu uz šīm kāpnēm dosafa Aivaru. Atlocītiem bikšu galiem viņš sēž uz pakāpiena un auj kājas, līdz pusei sausumā uzvilkta, turpat viļņos cilājas zila laiva, kurai kā dzelzs knābis pakaļdaļā pārliecies piekarināmais motors.

Aivars ir mans klases biedrs, savs puika, un mēs varam runāt par lietām, ko ne katrai meitenei uzticētu. Tā nu viņš beidzot aizšņorējis savas kurpes, nomēra acīm manus saulē nocepušos kāju lielus un ierunājas noslēpumainā balsī:

— Paklausies, Gunta, sarīkosim šovakar pikniku.

— Kas tas tāds? — ieplešu acis.

— Neizliecies maziņāka nekā esi, — viņš saka un ar knipi ielidina ūdenī nosmēķētu cigaretes galu. — Sarunā vēl divus meiteņus no savējām — un aidā!

— Hm, skuķus jau varētu, — es domīgi velku un atmiņā pārcilāju draudzeņu sejas, bet tā tomēr ir smalka lieta, un man skaidri jāzina, kas tajā piknikā piedalīsies no pretējās puses.

— Viens varētu būt mazais leitnantiņš no milicijas. — Aivars pieliec kreisās rokas mazo pirkstiņu.

— Tad vēl, — viņš viltīgi piemiedz aci, — tad vēl varētu būt Ēdis.

Mazais leitnantiņš — nekas, kārtīgs puisis. Un Ēdis — tas nu būtu pavisam jauki. Viņš nav šejienietis, atnācis kaut kur no Rīgas, un viņam ir jaunais moskvičs, nevis vecais modelis kā Aivaram, kas vairāk velkas trosē aiz smagās mašīnas nekā pats ripo.

Pilsētiņā Aivara mašīnu sauc par «za|o vaboli». Labi vēl, ka par zaļo, nevis par kādu citu vaboli. Tad mani tajā ar koku nedabūtu iekšā.

Sataisu labi vienaldzīgu seju un kā starp citu izmetu:

— Padomāšu, tad jau redzēsim, — lai gan tā vien gribas iesaukties: «Jā, jā!»

— Kā to saprast — redzēsim? — Aivaram starp uzacīm ieguļas divas rievas, un tad es zinu — viņš tūlīt sadusmosies.

— Labi jau, labi, — es saku pielaidīgāk, jo, kas zina, ņems vēl un aizskries. — Vakarā astoņos piebrauc pie Roberta.

Futbolists Roberts ir ģipša statuja, kas nolikta pilsētas parkā uz granīta postamenta, kur kādreiz stāvējusi itāliešu meistara marmora vāze.

— Ēdis būs? — man izsprūk.

— Pielaulāts jau viņš man nav. — Puisietis pasmīn.

Aivars beidzot saāvies un sašņorējies, pieceļas,

izstaipās un aiziet pie savas vaboles, kas atstāta uz ielas blakus laboratorijai. Pēc maza brīža briesmīgi sāk grabēt bleķi — tur viņš pūlas ar kurbuli atdzīvināt nespodri zaļā skārda kaudzīti. Kad liekas, ka visas cerības veltas un te var līdzēt tikai lielais āmurs, vabole šausmīgi ierēcas un ietinas dūmu mutulī.

Aivars ielec kabīnē, cērt ciet un nevar aizcirst durvis, tad sāk šņirkstēt kaut kādi zobrati, tā ka šermuļi skrien caur kauliem, vabole salecas un lēni aizripo, klidzinādama un dārdēdama kā kokasu rati, bet virs ielas kā migla karājas zilgana dūmaka.

Drusku pēc astoņiem, lai neizskatās, ka esam skrējušas kā uz ugunsgrēku, kopā ar Liliju un Dzintru grozāmies turpat pie Roberta. Savāds vīrs ir šis Roberts, kā viņu te iesaukuši. Ar vienu kāju viņš stingri nostājies uz sava granīta bluķa, otru tikai ar purngalu piespiedis pamatam, un turpat priekšā viņam repuļaina ģipša lode, kas laikam domāta bumba. Tā nu Roberts te stāv sporta biksītēs gan vasaras svelmē, gan ziemas spelgoņā, un katru gadu uz Maija svētkiem pie viņa ierodas vīrs ar spaini un pindzeli un ietērpj Robertu baltā krīta apģērbā.

Paskatos pulkstenī — tavu trakumu! — jau piecpadsmit minūtes pāri norunātajam laikam, bet no vaboles un Eda moskviča ne čiku, ne grabu. Jau tā atnācām vēlāk, lai šie dabū pagaidīt, bet nu viss sagriezies ačgārni.

Lilija purina melnos matus, uzbāzīgi blenž pulkstenī, rauc degunu un fifina: «Nu, vai zini...» It kā es būtu tā rīkotāja. Labi vēl, ka Dzintra visu uzņem ar ledainu mieru. Citādi mums uguns pakulās un pikniks izkūpētu kā sausi žagari.

Beidzot ielas galā sāk ellišķīgi dārdēt, un pec brīža parka malā apstājas za|ā vabole. Aivars izraušas no mašīnas un blenž parka galotnēs, it ka mes ka tādi zvirbuļi sēdētu kaut kur koku zaros. Līdzi arī otrs, bet tas laukā nekāpj, un nav arī vajadzīgs — cauri mašīnas stikliem kā divas sudraba tāfelītes mirdz uzpleči — pat aklai vistai skaidrs, ka tas ir mazais leitnantiņš no milicijas. Bet kāpēc neredz Eda peleko moskviču? Ja tāda mānīšanās, tad mani ar lūgšanu neiedabūs vabolē.

Aivars mūs beidzot pamanījis un maj ar roku.

Braucam! — viņš sauc. — Otra mašīna aizskrēja pec Ruda un akordeona.

Tātad Ēdis arī būs.

Aivars parauj va|ā vaboles aizmugures durvis.

— Ludzu, pa vienai!

Klusā Dzintra jautājoši paskatās uz mani, bet neko nesaka un pazūd sēdekļa stūrī. Lilija — tā atkal hi un ha, kamēr gandrīz zeķe pušu uz kaut kādiem dzelžiem. Es kapju pēdējā, saspiežu meitenes blāķītī un aizcērtu durvis. Aivars uzgāzē, un vabole klabēdama ripo projām pa asfaltu āra no pilsētas.

— Kur tu mūs vedīsi? — Es, kā jau vietējā, staipu kaklu un pētu ceļu. — Uz ezeru taču pa kreisi!

— Ezera nebūs. — Aivars sataisa noslēpumainu seju. — Braucam uz vietu iks.

«Drīzāk uz kapiem,» es noelšos, jo mašīnīte krata, ka vai asaras birst.

Beidzas pilsētas pēdējās mājas, mazs skrējiens pa šoseju, sākas mežs, un Aivars nogriež no ceļa. Pēc pārsimt metriem atviz mīlīga pļava, kuru no trim pusēm ieskauj tumšas, bārkstainas egles un alkšņu smalce, bet pļavas viņējā galā spoguļojas ezeriņš, mazs un apaļš kā pieckapeika. Pļavas vidū atstāts neskarts koku pudurītis, kas atgādina saliņu. Aivars te pietur vaboli un paklanīdamies atrauj durvis.

— Lūdzu, dāmas! Esam klāt.

— Burvīgi! — iesaucas Lilija, izmoca kājas no mašīnas šaurības un kā nopļauta atkrīt leknajā zālē. Dzintra nesaka neko, viebj pieri un dursta mani jautājošām acīm. Bet ko es viņai varu pateikt, ja pašai acis riņķo kā uz kātiņiem uzvērtas, meklējot, kur pelēkais moskvičs.

Mazais leitnantiņš, kas mašīnā sēdēja ar pakausi pret mums, neuzkrītoši grib mūs visas nopētīt. Neuzkrītoši ... Tā tikai viņam vienam šķiet. Domā, mēs nezinām, kā tas ir. Šis, liekas, tīri vai debesīs ķīķerē, bet patiesībā ar acīm jau aizlīdis kādam meitenim aiz blūzītes.

Mēs gan viņu mašīnā nopētījām neuzkrītoši un tāpat bez vārdiem iebukņījām sānos cita citai, sak, puisis tā nekas, vienīgais trūkums, ka senči, pošot šo pasaulē, noskopojuši vienus desmit centimetrus augumam.

Iedūcās motors, un pie eglāja iezibsnī jaunā mos-kviča niķeļi. «Nepiemānīja vis!» man gribas vai iegavilēties, bet laicīgi iekožu mēlē un atsēžos blakus Lilijai, kas guļ uz vēdera un speras ar papēžiem zilā gaisā.

Pelēkais moskvičs nobrauc blakus vabolei, no kabīnes izkāpj Ēdis un ripina uz pirksta riņķīti ar mašīnas atslēgām, pēc tam izraušas Rūdis un sakārto uz pleciem akordeona siksnas.

— Servus! — viņš sveicina un pazibina melnas Ūsiņas un vaska krāsas zobus. Rūdis ir tīrasiņu čigāns un dabas kronēts muzikants. Dod Rūdim rokās akordeonu, vijoli vai ģitāru — no katra instrumenta viņš izspiedīs pašu dvēseli. Viņš vienīgais mūsu pulciņā ir vīrs drusku gados, bet tas mūs netraucē. Bez šā puse prieka paliktu pilsētas mūros.

Ēdis pārstāj žvidzināt atslēgas un sniedz visiem roku.

— Gunta! — Es pakniksēju kā skuķis, paspiezdama viņa delnu, un man nudien šķiet, ka viņš uz mani tā dīvaini paskatās. Tad viņš saglauž savas sprogas, ko vējš pa mašīnas logu sapluinījis juku jukām.

— Prom no dzelžiem pie dabas krūts! — uzsauc Aivars un brien uz koku saliņu.

Lilija piece|as stīvi kā vecenīte un lieliem, jocīgiem soļiem kāto Aivara pēdās. Dzintra parausta plecus un ieķeras manā elkonī. — Ak tu mūžiņ! — es viņai iečukstu. — Vai nu tevi apēdīs?

«Ja arī nokostu kādu gabaliņu — par labu vien nāktu,» klusībā nodomāju.

Es, kā jau pašu cilvēks, palīdzu stiept no abām mašīnām burciņas, kārbiņas un dažas pudeles, par ko parūpējušies puiši. Tad mēs noskatām laukumiņu zem vecas egles ar nokareniem zariem un sākam ierīkoties.

— Latviešu tautas dziesma. — Rūdis samet augstāk akordeonu, paklanās, un viņa pirksti pārvidžina melnbaltajiem taustiņiem. Par tautas dziesmu Rūdis pasācis saukt austrumniecisko dziesmiņu par Stambulu un Konstantinopoli, kas nu ar čigānisku karstumu plūst no instrumenta plēšām. Kamēr visi klausās, Aivars uzmanīgi pabāž roku zem egles saknēm, kādu brīdi tur meklē un izvelk papīrā satītas gluži tīras glāzītes.

— Ārprāts! — Lilija sasit plaukstas un nogāžas garšļaukus. — Glāzes aug zemē kā kartupeļi!

Ēdis atlaidies augšpēdus un skatās gaisā, kur koku galotnes mijkrēšļa debesīs auž raibus rakstus. Tā viņš guļ, kamēr Aivars piebiksta pie sāniem un pasniedz glāzi.

— Nenokavē rindu!

Pēc Eda mana kārta. Nekāda kārumniece uz dzērieniem neesmu no laika gala, un, kad paskatos, kas ieliets glāzē, tīri vai dūša apskrienas. Vīns! Kas mūsu laikos meitenēm dod tās lipīgās suslas?

— Vai nu neko, vai to pašu, ko visiem! — es uzsaucu un palaižu glāzes saturu pa roku galam.

— Tāpēc nevajag liet otram uz biksēm, — dzirdu aiz muguras rāmu balsi.

Atskatos, un man aizraujas elpa. Ko esmu izdarījusi! Eda gaišās bikses raibas kā Eiropas karte!

— Piedodiet, atvainojiet... — es stomos, bet viņš rāda zobus un velk ārā kabatdrānu.

— Es pati! — iesaucos un izceļu no somiņas sīciņu zīda kumpuci, ar ko labi ja mušai spārnus varētu nospodrināt. Uz tā paša uzleju drusku degvīna un ņemos berzt nelaimīgās vietas.

— Drīz būs cauri līdz kaulam. — Ēdis sazvērnieciski saviebjas.

Pienāk Lilijas rinda iedzert. Pasaulīt, ka nu sprauslā, it kā savu mūžu nebūtu dzērusi neko stiprāku par tomātu sulu. Labi, ka mazais leitnantiņš turpat līdzās, viņš palīdz paturēt glāzi, atbalsta ar plaukstu Lilijas pakausi, lai šī neatkristu augšpēdus, ja šņabis izrādītos par stipru. Saki, ko gribi, — šiem ir kontakts.

Beidzot Aivars pasniedz glāzi Dzintrai. Skatos un drusku iekšēji smīnu — ko nu mūsu klusā meitene darīs? Bet šī — šviupt! — un izmet. Kā ogu. Un atkal stirnas acīm blenž uz mani.

«Blenz vai neblenz!» man gribas kliegt. «Tu esi no klusajiem ūdeņiem, kur lielās līdakas mājo!» Zem četrām acīm viņai kādreiz pateikšu: «Tu netēlo ...» Un vairāk ne vārda.

Aplis beidzot noslēdzies. Aivars noliek glāzītes, un visi piepeši kļuvuši skaļi, nebēdnīgi un runāt vien grib.

— Rūdi, parausti grumbas! — Aivars uzsauc. Un Rūdis kar plecos akordeona siksnas. Mazais koku pudurītis piešalc liegām skaņām, kuras varētu ne tikai klausīties, bet, šķiet, arī ieelpot ar pilnu krūti. Muzikanta tumšas acis skatās pāri pļavai, kur blīvā ierindā nostājušās tumšas egles, domās viņš droši vien jau ir šajā čigānu valstībā, kur smaržo pēc skujām un mitras sūnas.

Skatos, kā Rūda pirksti veikli kā sienāži lēkā pa taustiņiem, un slepus uzmetu skatienu Edim. Arī viņš kļuvis domīgs un skatās pāri ezeriņam, aiz kura krastiem sārtojas norietošās saules sakveldēta debesu pamale. Nekad nebiju iedomājusies, ka nakts var būt tik noslēpumaini skaista, ja to piepilda ar tumšiem koku siluetiem, siena smaržu un liegu melodiju, kas tevi, šķiet, nejūtami atrauj no zemes un šūpo kaut kur virs koku galotnēm.

Akordeons apklust, egļu biezoknī nodziest trīsuļojoša atbalss, un mēs visi piepeši esam sākuši saukties uz tu. Bez muļķīgās tubrālību sadzeršanas, kas šķebina. Un visiem ir tik labi!

Aivars atkal sāk skandināt glāzes, kad pienāk mana kārta, drosmīgi noriju ugunīgo malku. Uh! Gandrīz elpa ciet, un acīs riešas asaras kā pirms pēriena.

Lilija arī vairs negražojas, bet abi ar mazo leit-nantiņu aši nokopj savu tiesu. Un, jo vēsāka kļūst nakts, jo siltāk mums pašiem. Ēdis, atbalstījies uz elkoņiem, zodu plaukstās, šķelmīgi vēro mazo sabiedrību, un nezin no kurienes atskrējis vējš sapurina uz viņa pieres matu sprogu.

— Tev uz pieres spītīga sproga, — es saku. — Nesen tā karājās uz kreisās uzacs, tagad uz labās.

— Kad tā man uz kreisās uzacs, tas nozīmē, ka es saku nē, bet, kad uz labās, tad jā, — Ēdis izskaidro kā lielu noslēpumu.

— Tātad pašlaik tu saki jā?

— Uzminēji, es saku, ka vajadzētu gaismu.

Ēdis pieraušas kājās, aizskrien līdz mašīnai un atgriežas, garā vadā vilkdams līdzi degošu spuldzīti brūnā plastmasas lukturītī. Viņš pakar gaismekli zarā, un uz zemes izaug tieši tik liels gaismas ripulis, lai apspīdētu mūsu trūcīgo saimniecību.

Atkal skan akordeons, skan tik dīvaini, ka man liekas — pat lakstīgalām vajadzētu uz brīdi pieklust. Kā Rūdis var sadzīt galvā veselu opereti no viena gala līdz otram, jo, kā runā, viņš pat notis nepazīstot.

Atkal iet riņķī glāze.

Neesmu tiepša, bet nu man gana — un atsakos. Neviens man neuzspiež, un es dodu glāzi tālāk Lilijai.

— Tad jau es arī ne, — viņa novelk tīri kā vīlusies un dod glāzi tālāk Dzintrai.

— Paldies! — Dzintra nočukst un izmet, aci nepamirkšķinājusi. Paldies... Tie gandrīz vai vienīgie vārdi, ko viņa šovakar pasacījusi. Klusie ūdeņi! ...

Manis pēc tā varētu sēdēt līdz rītam. Ko līdz rītam — pusmūža tā varētu nosēdēt zem egles zariem, pilnu krūti elpojot vasaras nakts smaržas. Bet tad Aivars izlaista pa glāzēm pēdējo lāsi un bēdīgi saka:

— Un odi arī kož ...

Tas laikam nozīmē, ka jāgatavojas uz mājām. Paskatos ar vienu aci pulkstenī — pasaulīt, jau viensf Nu gan dabūšu no tantes vēju, jo viņas acīs joprojām esmu skuķis ar biželēm. Būs vien jāiet pie meitenēm uz kopmītni, bet no rīta ar pirmo autobusu aizbraukšu uz laukiem, un vai nu tante zinās, kad aizbraucu — no rīta vai jau iepriekšējā vakarā. Galu galā — rīt svētdiena.

Aivars satin glāzes papīrā un paslēpj zem egles, un tad visi kā pēc signāla trūkstamies augšā.

— Uz vaboli! Brauksim ar zaļo vaboli! — Lilija spiedz un spraucas mazajā mašīnītē. Un, protams, kur

Lilija, tur arī mazais leitnantiņš. Pēc tam Rūdis ar akordeonu uz krūtīm iesēžas blakus šoferim un Dzintra ierūmējas līdzās leitnantiņam, kas nu sēž kā starp divām pujenēm. Apeju ap vaboli un nopētu — visi iekārtojušies — bet es? Iznāk, ka mēs ar Edi vien palikuši.

Varētu jau vēl iespiesties, bet Ēdis šūpo galvu un saka:

— Tur nav ko līst. Izspiedīs vēl sānus.

Ja ne, ne. Neiešu jau Aivara vaboli nogandēt.

Aivars ņemas griezt startera kloķi, un mežs skan, it kā tur bērtu kaudzē skārda kastroļus. Beidzot motors ierūcas. Aivars piesēžas pie stūres un ieslēdz ugunis. Mašīnas priekšgalā iedegas blāvi spīdekļi kā divi neēduši jāņtārpiņi, un vabole, dūmus kūpinādama, aizgrab pa pļavas ceļu uz šoseju.

— Braucam, — Ēdis ierunājas, kā nupat pamodies.

Jābrauc ir, un es ieritinos blakus Edim uz priekšējā

sēdekļa. Viens startera piesitiens, un pelēkais mos-kvičs sāk mierīgi dūkt. Ēdis izbrauc uz šosejas un piedod gāzi. Mašīna švīkstēdama raujas uz priekšu, es izbāžu roku pa sānlodziņu un ļaujos vējam. Pretim brāzmaini traucas naksnīgais gaiss, tas brīžiem spirdzīgs un auksts kā akā atdzesēts piens, brīžiem atkal silti noglauda kailo elkoni un kā tāds nebēdnis lien aiz aproces līdz padusēm.

Zaļā vabole nogriežas uz kopmītni, bet Ēdis stūrē taisni.

— Es kāpšu ārā, — saku, bet Ēdis pakrata galvu, un matu sproga viņam noguļas uz kreisās uzacs. Beidzot viņš iegriež kādā sētā, izkāpj un izstaipās, it kā nupat no pašas Rīgas būtu atbraucis.

— Ejam augšā, — viņš klusu saka un pasniedz roku.

Nakts vidū sveša vīrieša dzīvoklī? Man tūlīt vajadzētu izraut roku — un sveiki! Bet neizrauju. Kaut kas aiztur, kaut kas stiprāks nekā Eda plauksta vien.

Labi, līdz dzīvoklim jau var aiziet. Es padodos, un mēs kāpjam .pa tumšām betona kāpnēm otrajā stāvā. Kāpņu laukumiņā viņš labu brīdi žvadzina atslēgas, kamēr atrod .īsto, tad ved mani aiz rokas pa tumšu koridoru, līdz* noklaudz pēdējās durvis, un mēs stāvam nelielā istabiņā.

Nāsīs iesit putekļu un tabakas smaka, un, kad Ēdis iededz uguni, es* novelku pirkstu pa galda virsu. Kā tad — putekļu vesela aramkārta, ka vai kartupeļus stādi. Un grīda! Kā švīku švīkām ar birsti izbraukts, tā arī atstāts, bet mitru lupatu dēļi labi ja uz augstiem svētkiem redzējuši. Un man acis tā vien skraida, meklējot grīdas lupatu, bet tad attopos — nav jau mana istaba.

— Tev jāprecas, — es viņu pavelku uz zoba un parādu putekļu kārtu uz pirksta.

Ēdis paskatās uz mani dīvainām acīm.

— Neviena mani nemīl. Tas ir — mani nemīl, ko es mīlu, es nemīlu, kas mani mīl... Vārdu sakot, burvju loks.

Domāju, Ēdis joko, bet, liekas, ne, seja nopietna, pat drusku kā skumja. Es mīlu, mani nemīl... Tad jau uz mata tāpat kā man! Man jau arī tā, ko es nu ... tas ne ar aci nepametīs.

Bet Edi? Vai viņu mīlētu? Laikam drusku mīlētu gan. Bet tad jau iznāk, ka viņš savukārt mani ne ... Ak, kādās muļķībās var aizdomāties, sēžot svešā istabā! Pēdējā reibuma kripatiņa taču sen izkūpējusi.

Tā mēs kādu laiku runājam par šo un to, bet neko nopietnu.

— Mēs visu nakti tā sēdēsim? — Ēdis paceļ nogurušus plakstus.

— Man būtu jāiet. — Es kodu lūpas.

— Nakts vidū? — Viņš iesmejas.

Es zinu gan, kam nu vajadzētu sekot: es tevi mīlu, es gulēšu godīgi, es pasēdēšu uz krēsla, es... Tik naiva nemaz neesmu. Bet Ēdis tikai saminstinās.

— Kā nu redzi, negribu pierunāt.

Tā, tiktāl savā vieglprātībā esmu aizgājusi. Tagad man nekavējoties jāpieceļas un jāaiziet — vienalga, kur. Kaut visu nakti parkā uz soliņa jānosēž.

Paskatos Edim sejā — sproga uz kreisās uzacs. Tas nozīmē — nē. Ka man nekur neesot jāiet. Un Edim acis tādas dīvainas — kā vaboles prožektori, kā divi jāņtārpiņi, un laterna aiz loga dīvaini šūpojas un, liekas, piekrītoši māj, un istaba dīvaina, noslēpumaina un klusa kā dzelme, kurā var noslīkt...

— Man bail no stārķa, — iečukstu Edim ausī.

— Nekas, mēs to piemānīsim. — Viņš atmet segu, jo istabā pēkšņi kļuvis tik karsts, ka var nosmakt.

Tieši šorīt man vairāk nekā jebkad gribas dzirdēt kaut ko mīļu, kaut ko labu. Kaut vai melus. Jo meli vīriešiem slīdot pār lūpām viegli un gludi kā ķiršu kauliņš, kad oga apēsta. Bet Ēdis runā tikai pašu nepieciešamāko, vairāk gan klusē.

Man tagad vajadzēja uzmest lūpu vai taisīties uz pingāšanu. Nakts svešā dzīvoklī.. . Nē, es laikam vēl neesmu atreibusi no vakardienas divām glāzītēm.

— Iešu uz autostaciju un braukšu uz laukiem, — saņēmusies saku.

— Nekur nav jāiet, es tevi aizvedīšu. — Ēdis meklē pa kabatām mašīnas atslēgu.

Atkal sēžu moskvičā, un zem mašīnas spārniem švirkst akmens šķembas. Viņš stūrē pa mazajām ieliņām, lai gan pa centru taisnāk un ceļš labāks.

— Kāpēc nebrauc pa centru? — es pajautāju, saņēmusi balsī visu naivumu. Aha, domāju, beidzot sāks melot: slikts ceļš, karsts asfalts, netīra mašīna, vājas riepas... Vai nav dzirdēts. Bet Ēdis pagriežas pret mani un saka:

— Nebūtu lāgā, ja mūs apbrīnotu pārāk daudz acu.

Nu jā. Vīriešus jau nesapratīsi. Šis pat nevīžo

pamierināt ar parastajiem meliņiem. Un ko gan Edim vairāk? Ko gribēja, to dabūja. Bet es — aitiņa, aitiņa ...

Ēdis brauc kā faķīrs. Gar sānlogiem aizzib alejas koki līdzīgi zedeņu sētas klūgām, līkumos moskvičā riteņi ceļa grantī izar divas vagas kā lemeši. Nu labi — skrien vien kā uz pasaules galu, taču būtu vismaz kaut ko runājis. Bet Ēdis kā ūdeni mutē. Jo ko tad šim vairāk. Jātiek vaļā ātri un pa godam.

Ceļam pieglaužas upe, lejup no lielceļa aizved automašīnas sliedes, pašā ūdensmalā pazib koši dzeltena telts, bet aiz tās paslēpies vecais moskvičs. Gluži kā Aivara vabolīte. Līdzās teltij zālītē sēž divi jaunekļi ar meitenēm. Nezin vai arī viņiem ir akordeons? Un zem celma paslēptas glāzītes? Un ar vīnu aplietas bikses, raibas kā Eiropas karte?

Paskatos Edī, bet redzu tikai viņa profilu ar smailu degunu, kas līdzīgi bultai rāda mašīnai ceļu. Pat greizu aci uz manu pusi nepamet. Vai viņam vairs prātā dziesmiņa par Stambulu un Konstantinopoli?

Kamēr es tā domāju, upe aizšaujas pa kreisi, bet ceļš, taisns kā ģitāras stīga, skrien cauri labības laukiem un ganībām: Eda moskvičs šķiet iekustinājis šo stīgu, un tā skan sīcoša motora balsī. Tad caur vējstiklu augstu gaisā ieraugu divus stārķus: tie lēni griežas viņiem vien zināmā aplī — ne attālinoties, ne satuvinoties.

Negaidot Ēdis bremzē. Bremzē kā traks — es gandrīz ar galvu stiklā. Mašīna paliek šķērsām turpat ceļa vidū.

— Gunta! — Ēdis saka dobjā balsī, bet es vai salecos. Ne no tā «Gunta», bet attopos, ka esam taču gluži līdzās manām mājām.

— Pateicos, ka atvedi, — es saku un knibinos gar durvju rokturi.

— Ko?! Vai tu šeit dzīvo? — Ēdis pagriež uz mani baltas acis.

— Paldies, klāt esam. — Es pamāju uz māju pusi.

Edim noraustās vaigu muskuļi, viņš grūž ātrumkārbas kloķi robā, bet mašīna tikai salecas un noslāpst. Ēdis griež aizdedzes atslēgu pa labi ar tādu spēku, ka tā gandrīz nolūst, vidžina starteris, bet motors paliek kusls un mēms. Un tad mūs jau ieraudzījusi mana mamma, kas tepat ceļmalā rok agros kartupeļus. Rokas priekšautā slaucīdama, viņa nāk klāt, es vēlreiz pateicos par atvešanu un aizcērtu durtiņas no ārpuses. Ko gan vairs citu?

Nu dumjš, galīgi dumjš stāsts.

SIEVIETE AR SEIFU

Allažiņ notiek mats matā vienādi — tiklīdz smadzenēs iestrēgst svarīga doma, galva pagriežas uz kabineta stūri, kur uz dižkoka imitācijas podesta stāv tāda paša krāsojuma seifs un veras mazajā darbistabā stingrām atslēgas caurumu acīm. Tā tas vienmēr, kopš tā brīža, kad Klāru Valgali iecēla par priekšnieci mazajā uzņēmumā, kas izlaiž lētus nieciņus sieviešu aprūpei.

Kad viņa pārnāca uz šo darba vietu, jaunā vadītāja tūlīt pārskatīja uzņēmuma trūcīgo budžetu un veikalā izvēlējās seifu — ne pārāk lētu, bet arī pārāk dārgu ne, tomēr iespaidīgu, ar apaļu, rotaļu auto stūrei līdzīgu ripuli, divām atslēgām un biezām tērauda sienām, kas garantēja drošību ne tikai dažiem papīriem un apaļajam zīmogam, bet viesa nenoskārstu mieru arī pašas dvēselē, kura pirmajās dienās jaunajā vietā drusku trīsēja biklās nojausmās, ka viņu te diezin vai sapratīs un ieredzēs. Līdz ar seifa iegādi bažas izplēnēja, viņa pati nu jutās kā paslēpusies aiz masīvām bruņām, ko nespēj cauršaut ne truli pieglaimīgi, ne atklāti ironiski skatieni.

Arī ministrijā, kur Klāra Valgale strādāja līdz šim, galdiem pieblīvētajā istabā tomēr atradās vieta dzelzs skapim, un likās — kaut kā pietrūktu, ja svarīgo mēbeli neredzētu jaunajā vietā, kurā viņa nu bija galvenā noteicēja.

Nupat atkal pienācis brīdis, kad gribas raudzīties acīm līdzīgajās atslēgas caurumu spraugās, jo jāizlemj, kam piešķirt uzņēmumam iedalīto vienistabas dzīvokli jaunajā mājā. Nopietni ņemami pretendenti ir divi — sekretāre Austra, kas gatavojas spraust matos mirtes zariņu, un grāmatvede Tilniece, kurai laulības prieki sen apauguši ar sūnu kā pamesta puķu dobe.

Austrai dzīvoklis pienāktos — kantorī viņa strādā piekto gadu, un mājas rūme nav lielāka par mazo nostūrīti tantes istabā, kur ik vakarus sastumj uz istabas vidu trijkāju galdiņu un divus spilgti krāsotus ķeblīšus, lai izbrīvētu vietu guļamrīkam, kas ik rītus tikmēr stumdāms un lokāms, kamēr pārvēršas visparastākajā klubkrēslā un atdod ierasto pleķi uz kādu brīdi padzītajām likumīgajām mēbelītēm.

Tilniecei atkal cita bēda — jāmitinās blakus istabās ar šķirto vīru, kas sen apprecējis citu un ar savu tuvumu vien pa sloksnītei, pa kripatiņai saberž bijušās sievas nervus kā palos pasprucis ledus gabals upmalas kārkla mizu. Jo visi vīrieši taču ir vienādi — lišķi un pavedēji, odzes, ķirzakas un vīna gliemeži.

Darbā Tilniece ir akurāta, viņas viegli atmestā galva pauž nosvērtību, aceņu stikli allaž rūpīgi nospodrināti, bet iesirmie mati ieveidoti tieši tik daudz, lai nedotu va|u Jaunām mēlēm, ka grāmatvede ķēmojas pakaļ lētai modei. Kad Tilniece apsēžas pie rakstāmgalda, ar ierastu kustību atliec galvu un stalti kā karavīrs iztaisno muguru, Klārai Valgalei šķiet, ka viņa skatītu spogulī pati sevi. Nudien, arī pašai tādi mati, tāds augums, tādas pašas acenes, vienīgi pamestās, ar sūnu apaugušās puķu dobes pietrūkst.

Bet Austra? Tā vēl tajā vecumā, kad katrs pludmales kultūrists šķiet staltāks par Tarzānu un gudrāks par pravieti Muhamedu, un, kad sekretāre, nadziņus knibinādama, sēž priekšistabā, liekas — cauri kabineta polsterētajām durvīm var sadzirdēt, kā viņas sasprogotajā galviņā svilpo vējš.

Emocijas, tās ir kailas emocijas! Valgale sevi domās sapurina. Bet emocijas ir tikpat slikts padomdevējs kā akls cilvēks ceļa rādītājs. Viņai jābūt objektīvai, uzņēmuma vadītāja gaiņā projām nelūgtās domas, un lēnām atgriežas pārliecība, ka vienmēr pratusi izlemt pareizi; nudien — viņā mājo iedzimta nekļūdīgas patiesības izjūta! Šādās reizēs Klāra Valgale samana sevī līdzību ar fanātisko Orleānas jaunavu 2annu d’Arku. Tādās paštaisnības uzplūdu reizēs viņa būtu gatava sēdēt putās nodzīta, satracināta ērzeļa mugurā un durt pa labi un pa kreisi ar savas nemaldības šķēpu.

Žanna d’Arka ... Šo salīdzinājumu Valgale glabā sevī kā noslēpumu, vienīgi seifam to varētu uzticēt, bet ne mirstīgam cilvēkam, kas droši vien pavīpsnātu. Taču nekā smieklīga te nav, pagrudzināt par iedomāto līdzību var tikai tas, kas pats nekad nav domās pacēlies galvu reibinošos augstumos uz sava nemaldīgā taisnīguma spārniem.

Aiz polsterētajām durvīm noklaudz smagi soļi, un dobji kā no mucas atskan vīrieša bass. Kabineta saimniece zina, kas runā šādā balsī, lai arī nav sapratusi ne vārda, — pie sekretāres Austras atkal atlidojis tas pats platģīmis Jānis ar pelnu krāsas matiem, kas, vaļībā palaisti, nekārtīgām pinkām strīķē apkakli. Nekad viņa nav kārtīgi aplūkojusi Austras kavalieri, tas neietilpst viņas dienesta pienākumos, un uzņēmuma vadītāja jau nedrīkst nolaisties tādos zemumos, lai appētītu kuru katru ieklīdušu garmataini.

Un tomēr — par ko viņi varētu runāt? Muca dobji ducina, bet cauri durvju polsterējumam neizspiežas saprotami vārdi, taču Klāra Valgale tāpat nojauš — abi ķiķinās jaunā dzīvokļa priekšnojautās, un pavecajai sievietei uzmetas zosāda, iedomājoties, ka viņi jau tagad, vēl laulības zīmogus pasēs neiespieduši, vāļājas vienā gultā. Brūnā seifa tērauda acis šķiet palīdušas zem viņas plānās blūzītes un saltiem pirkstiem grābstās gar kailu miesu. Tā ir dīvaina, bezgala satraucoša sajūta, no kuras karstas un aukstas tirpas pārskrien mugurai. Vai gluži tāda pati jūtoņa nesagrāba toreiz, kad atslēgas caurumu vietā viņā lūkojās Kārļa Sēriņa acis?

Tās bija dīvainas acis, likās apgrēcība, ka tāds caururbjošs, aicinošs, valdzinošs un pavēlošs skatiens iemājojis vienkāršā lauku puisietī. Tādas dzirkstelītes zem kuplām uzacīm drīkstēja būt hipnotizētājam, indiešu magam vai Āfrikas šamanim, varbūt pašam Rasputinam, tikai ne viņam — kolhoza priekšsēdētājam Kārlim Sēriņam. Šo acu staru kūlī nevarēja ilgi nostāvēt tāpat kā svelmē, ko izstaro pārkurinātās krāsns mute.

Rajona lauksaimniecības aktīva sanāksme Kārlis Sēriņš apsēdās blakām Klārai Valgalei, tā viņš darīja vienmēr, vēlēdamies pabūt šīs sievietes tuvumā, un dīvaini — jaunā priekšsēdētāja klātbūtnē viņa jutās labāk un drošāk, it kā to kāds aizsargātu neredzamām bruņām. Vienlaicīgi zaļoksnējā vīrieša tuvums izraisīja nenoskārstu uzbudinājumu, varbūt tur bija vainojamas viņa acis, varbūt citi dabas spēki, kurus vairāk var nojaust nekā saredzēt un aptaustīt. Laikam jau Klāra nebija viņam gluži vienaldzīga, jo sagadīties var vienreiz, divreiz, bet apsēsties blakus allažiņ? Un rajona ballēs vienmēr uzlūgt uz pirmo deju? Un abi viņi tieši tajos gados, kad bērnība sen aiz deviņiem kalniem, bet vecums liekas kā ļauna slimība, ar ko viņi nemūžam nesasirgs.

Laikam tas ir ļoti skaisti — tapt mīlētai, Klāra toreiz domāja, bet tad viņa pēkšņi atcerējās, ka no mīlestības dzimst bērni un, lai tāds ķipars nāktu pasaulē, jānotiek kaut kam tādam, par ko iedomājoties vien šausmās aizraujas elpa. Bērni, protams, bija cilvēces zieds, skaistas, patīkamas radībiņas, un, lai Klāra vidusskolas laikos anatomijā nekad neizpelnījās mazāk par četrinieku, viņas acīs bērni radās kaut kur ārpus laika un telpas un atgādināja Jēzus bērniņus vietējās baznīcas altāra gleznā vai smaidošas mātes krūtīm pieglaustu zīdaini Sieviešu dienai veltītā plakātā.

Uz skatuves pie prezidija galda sēdēja rajona vadītāji, tribīnē mašīnu un traktoru stacijas direktors nikni purināja galvu un aizgūtnēm skaidroja, ka kartupeļi un kukurūza audzējami tikai kvadrātligzdās, kvieši sējami krustsējā, bet kauns un negods tam gurķim vai tomātam, kas būs uzdīdzis ārpus kūdras un trūdzemes podiņa.

Prezidija centrā sēdēja Fricis Iesalnieks, drusku sakņupis iesirms vīrs ar rētu virs uzacs, kas bija iegūta kaut kur pie Staraja Rūsas, mierīgi, drusku noguris viņš skatījās zālē, un dīvaini — šis skatiens Klāru ne uztrauca, ne mulsināja, tas neizģērba kailu, bet slīdēja pāri augumam kā lietus piles gumijas mētelim. Bet tepat līdzās Kārlis Sēriņš un viņa acis!

Klāra klausījās runātājā, bet domaja pati savu domu. Kāpēc viņa tik cieta? Bērni taču nerodas no zila gaisa, mīlestība nav Sieviešu dienai veltīts plakāts vai tas pats gumijas mētelis, kam lietus piles rit pāri salti un vienaldzīgi kā mākslīgas asaras pār klauna vaigiem. Varbūt tas bija neiedomājami skaisti — mīlēt un tapt mīlētai? Jau vidusskolā daži puiši liptin lipa klāt, bet, paklausot mātes brīdinājumiem, visām vēlmēm viņa vienmēr pratusi aizšaut priekšā dzelzs režģi; jo visi vīrieši taču vienādi, viņiem vajag tikai vienu, bet pēc tam tāds paies tev garām, vai nu vainīgi smaidīdams, vai arī vienaldzīgi, kā adresi meklēdams, pārčāpos otrpus ielas. Sievietei piepeši šķita, ka viņa ar jaunu apskaidrību atklājusi vecu patiesību un no krēsla, kur nemierīgi sagrozījās blakus sēdētājs, uzdvašo skurbas, pavedinošas vēsmas.

Sēdētāja satrūcināta sāka ātri pierakstīt bloknotā. Jau šodien jānodod rajona avīzei sapulces atstāsts, bet viņa te prāto nezin kādas piedauzības, un runātāja vārdi pa to laiku paskrējuši gar ausīm kā mākoņu šķipsnas gar lidmašīnas logu. Tātad salmi pirms izēdināšanas lopiem jāapstrādā ar kaļķiem, jo tas paaugstina barības vērtību, un govīm jādod ēst skujas, jo egļu zariņi satur vitamīnus, un biežāk pastaigās tās jālaiž, jo arī svaigā gaisa ir vitamīni. Ak, rūpes, pavasara rūpes!...

Pārtraukumā cilvēki vestibilā burzījās gar bufeti un grāmatu galdiem, citi pastaigājās starp masīvajām marmora imitācijas kolonnām, un virs vīru galvām kā rīta migla trīsuļoja smēķu dūmu mākonīši. Klāra un Kārlis, tīri kā sarunājuši, reizē izgāja no zāles un nu soli solī mērīja noslēgto apli pa priekštelpu, kur arvien asāk oda pēc lētu papirosu sūruma.

— Māca mūs kā mazus bērnus ... — Sēriņš izmocīja starp zobiem, jo bija neērti klusēt kā ūdeni mutē ieņēmušam, bet arī parunāt bija grūti, jo Klāras tuvums dīvaini mulsināja. Uzrunātā pavērās viņā bažīgi. Kas tās par dumjām runām! Viss taču notika bezgala pareizi, un pareizs būs arī ik teikums, ik vārds, ko viņa uzrakstīs savai avīzei.

— Nepieciešams celt lauksaimniecības kultūru, — viņa pēdīgi atbildēja, un Sēriņu šajā brīdī pārņēma nepārvarama vēlme iesmieties pilnā rīklē par tādu bērnišķīgu patiesību. Viņš to būtu arī izdarījis, ja neievērotu, cik nopietna un reizē pievilcīga izskatījās trauslā sieviete viņam līdzās. Tālāk viņi gāja klusēdami, sīkiem solīšiem, kā jau cilvēki, kam nav kur steigties, bet arī īstie vārdi nenāk pār lūpām. Un tomēr bija labi tā iet soli solī.

Zvans aicināja atpakaļ zālē, un burzmā pie durvīm Kārlis satvēra Klāras roku.

— Ja tev nav iebildumu, es vakarā pēc sapulces aizietu ciemos.

Klāra satrūkās, taču roku neatrāva.

— Ja jau tā vēlies ...

Tad viņus sāka grūstīt un stumdīt zālē plūstošie cilvēki, dzīvā straume pašķīra katru uz savu pusi, taču pēc brīža viņi atkal sēdēja blakām.

Pievakarē, nodevusi redakcijā sapulces atstāstu, Klāra satrauktā jūtoņā steidzās mājās. Nekas te nelikās labi un savā vietā. Viņa pārslaucīja grīdu, lai gan jau no rīta tas bija izdarīts rūpīgi jo rūpīgi un uz krāsotājiem, viegli ievaskotajiem dēļiem nejuta ne putekļa kriksīša, ne zoles nospieduma. Grīda izgaroja svaigumu un vaska ziedes sveķaino smārdu. Pēc tam viņa pārcilāja un pārslaucīja traukus mazajā sienas bufetē, šim nolūkam sameklējot pašu baltāko linu dvieli, un, kad trauki, spīdīgi kā tikko nomazgātas automašīnas prožektori, aiķal stāvēja savās vietās, uz dvieļa nebija saskatāma pat; ne pelēka švīkiņa. Visu kārtīgi nopētījusi, mājasmāte izgāja virtuvē un iejauca pankūku mīklu.

Drīz pie durvīm pieklauvēja drusku aprauti un paklusu, it kā nācējs būtu biklais kaimiņš, kas ieradies aizņemties desmitnieku, taču Klāra nešaubīgi zināja, ko ieraudzīs aiz durvīm. No Kārļa Sēriņa uzvēdīja šipra smaržas vilnis, ģīmis izskatījās drusku kā saplūkāts, un namamāte saprata — nupat vēlreiz bijis frizētavā, lai gan arī no rīta izskatījās svaigi skuvies. Un viņai gribējās iespurgties, iedomājoties, kā viņa pa otram lāgam uzkopa grīdu un pārslaucīja traukus. Abi vienādi.

Atnācējs izskatījās apmulsis — nudien, neatgādināja saimniecības vadītāju, kam klausa lopkopji un laukkopji un ko droši vien neviens kārtīgs suns sen neaprej.

— Nāc taču tālāk!

Viesis noģērbās, ilgi kāra mēteli, nevarēdams uztrā-pīt apkakles cilpiņu koka tapiņai, un, kad beidzot apsēdās pie galda, krēsla atzveltne berzās un traucēja kā mugurai piesiets neēvelēts dēlis. Namamāte uzlika galdā pankūkas un avenāju tēju, bet atnācējs pa to laiku atskrabināja starp kājām iežmiegtā portfeļa slēdžus un, vainīgi smaidīdams, nolika uz galda vīna pudeli, kuras kakliņš bija apvilkts ar spožu celofānu. Dārgais, izturētais.

— To gan nevajadzēja! — Klāra bažīgi papurināja galvu, tomēr sameklēja bufetē tās pašas spodrās glāzes un nolika līdzās tējas traukiem. Glāzes laikam bija domātas sulai vai limonādei, varbūt arī šampanietim — neba lauku cilvēkam Kārlim Sēriņam to zināt. Viņš izvilka kabatas nazi, atvāza mazo asmeni, iedūra to korķī un, drusku šķībi pagriezis, ar sausu paukšķi izrāva garo korķi un pielēja abas glāzes līdz malām.

— Tu darbojies kā ^flīši mūsu tējnīcā. — Klāras pierē ieauga divas stījVas grumbiņas.

— Piedod, man maza saprašana šitādās lietās.

Viņi saskandināja. Dārgās glāzes, kas bija domātas

sulai, limonādei vai varbūt arī šampanietim, ņēma pretī arī vīnu un noskanēja dzidri kā ilkss zvaniņi. Klāra piedūra glāzes maliņu lūpām kā saimniece karoti, nogaršodama karstu putru, bet Kārlis Sēriņš paņēma tikai vienu malku, un, raugi, tāda puspiņģe-rota tiesa vairs tikai skalojās trauka dibenā kā ūdens lāse izžuvušā avotā.

— Kā tu dzer! — Sievietes pierē ieauga trešā grumbiņa, un viņa tikko jaušami saviebās.

— Piedod, man maza saprašana ... — Viņš ātrumā nevarēja izdomāt neko citu.

Viesis atkal pacēla pudeli, bet Klāra uzlika savai glāzei plaukstu. Bija jālej tikai sev.

Viņi atkal saskandināja, un, lai arī puisietis pulējas dzert maziem malciņiem, atdarinot pretimsēdētāju, glāze tomēr atkal izrādījās tukša. Tagad gribējās klusu sēdēt un sīkiem malciņiem izbaudīt tuvību, kā Klāra malkoja vīnu, sieviete viņā raudzījās mierīgi, un viņi tā nosēdēja minūtes trīsdesmit vai varbūt arī visu stundu — kas šādā reizē zin uzmanīt laiku, tikai piepeši viņi sajuta, ka aiz loga k|uvis pavisam klusu un viņpus ielas iedcgaszem aprūsējuša skārda kupola parāvusies spuldze. Klāra nospieda elektrības slēdzi, un istaba pieplūda ar zaļganu gaismu. Viņi saskandināja vel, un reizē ar siltumu krūtīs sakāpa drosme.

— Klāra, es nekur nebraukšu, es palikšu te, pie tevis. Klāra! — Kārlis izmocīja kā vaidu.

Mājasmāte sarāvās, krunciņas pierē šaudījās te stāvus, te līmeniski, mute pavēls līdz pusei, un viņa šajā brīdī atgādināja dzīvu trusēnu, kas iemests zvēra krātiņā. Kā viņa to nebija paredzējusi! Kā viņa ļāvusi tik lēti piemuļķot sevi! Un acis, Sēriņa acis, tās taču raudzījās kā hipnotizētājam, kā indiešu magam, kā Āfrikas šamanim, varbūt kā pašam Rasputinam, un tās, līdzīgi lokaniem zagļa pirkstiem, šķita aizslīdam aiz blūzītes. Visi vīrieši ir vienādi!

— Ej projām tūlīt pat! — Klāra iesaucās dobjā balsī, ko stindzināja pēkšņas bailes. Vienīgi pārliecība par savu taisnību, par savu svēto nemaldīgumu viņai palīdzēja vārdus pārdabūt lūpām. Viņa bija gatava nomirt šajā brīdī, ja vien atrastos kāds apliecinātājs, kas pēc tam izkliegtu visai pasaulei, ka Klāras Valga-les miesas izdzisušas, ne reizi nepadevušās vīrieša kārdinājumam, bet nāve nenāca, garajai kaulainajai nekas nebija darāms mazajā dzīvoklītī, kur smaržoja pēc pankūkām un aiz loga šūpoja galotnes nesaplau-kuši ceriņi.

— Klāra, es pavisam nopietni...

— Ej projām! — majasmate bailes bija pārvarējusi un iesaucās spiedzīgā falsetā, un balss šoreiz skanēja cieti kā vēja purināts jumta skārds.

— Klāra! — Kārļa roka nodrebēja, apgāzās pusizdzertā glāze, un pār pankūku šķīvi pārlija sārta glazūra.

— Arā!

Kārlis Sēriņš gausi piecēlās, nostādīja glāzi atpakaļ uz pekas, uzmeta plecos mēteli un izgāja tik klusu, it kā istabu būtu pārgājis nevis zemnieka cilvēks smagos zābakos, bet kaķis ar mīkstām pēdiņām. Pēc brīža aiz loga ierēcās kolhoza bobiks — motors iedārdējās tik skaļi, ka logu rūtis iedžinkstējās līdzi izpūtēja sprausloņai. Klārai Valgaleipiepeši šķita, ka no maigi krāsotās istabas četrām sienām kā no pārdurta balona izzudusi kaut kāda nolēpumaina gaisotne, kādu nes ap sevi spēcīgs vīrieša cilvēks.

Sieviete atvēra logu, viņa pati nesaprata, kāpēc to dara, un izliecās tumsā. Bobiks šajā brīdī salēcās kā atlaista atspere, riteņiem strauji buksējot, iešņirkstē-jās grants, tad ļauni kā tīģera acis iegailējās benzīna nezvēra lukturi, un spēkrats, sasvēries uz diviem riteņiem, apšāvās ielas stūrim. Pēdējais, ko redzēja mazā dzīvokļa saimniece, bija sarkana signāluguns, kas aprāvās aiz gastronomijas veikala krēslainā stūra. Mašīna, nokļuvusi uz galvenās ielas, vairs nerēca un nesprausloja, bet kauca vientuļa vilka balsī, ko lēnām slāpēja noskrietie metri un kilometri. Pār mazo provinces pilsētiņu drīz atkal valdīja nakts un tās uzticamais pavadonis — klusums.

Klāra Valgale joprojām stāvēja pie loga, pavasara atveldzētā zeme izgaroja dīvainas uzbudinošas smaržas. Daba svinēja lielās atmošanās priekšvakaru, un spuldzes atspīdumā varēja saskatīt, ka ceriņu pumpuru gali nokrāsojušies sulīgi zaļi. Viņa piepeši sāka elsot līdz asarām, smakdama savās sajūtās, viņa trīcēja visās miesās šajā siltajā, pavasara smaržu piesātinātajā naktī, kad visvarenā daba no sliekas alas līdz visaugstākā bērza galotnei pieteikusi atdzimšanas stundu.

Nākamajā rītā avīzes līdzstrādniece ieradās redakcijā sagurusi. Viņas raksts, lai arī pirmajā lappusē ielauzts, bija krietni apšķērēts, un redaktors zūdījās, ka tas esot sausāks par pērnajo pūpēdi. Šādā noskaņojumā Klāra padzirdēja valodas, kas klīda pa redakcijas kaktiem un gaiteņiem, — pagājušo nakti kolhoza priekšsēdētājs Kārlis Sēriņš esot sabraucis cilvēku.

Daži vainīgo bargi nosodīja, jo viņš esot atradies zem grādiem un drāzies kā trakais uz nelaimi, citi atkal aizstāvēja, jo nobrauktais, lūk, krustojumā esot izskrējis uz galvenā ceļa tieši zem riteņiem. Kā arī nebūtu, lieta oda pēc tiesas darbiem.

Šī ziņa sievieti sākumā satrieca, bet tad lēni kā tukšā dzirnavu dīķī tekošs ūdens viņā ieplūda citas sajūtas — patiesi, viņa taču bijusi nemaldīga savās nojautās un pārliecībā, izsviežot tādu nelieti nakts vidū uz ielas, un viņa noskurinājās, pēkšņi iedomājoties, ka būtu ļāvusi sev pieskarties nākamā slepkav-nieka pirkstiem. Un pirmo reizi mūžā Klāra Valgale sajuta sevī līdzību ar Orleānas jaunavu Žannu d’Arku, krūtis pildījās ar svētku sajūsmu, un viņa bija gatava ieklupt krēpēs vistrakākajam zirgam, aujot pār pilsētiņas māju jumtiem un koku galotnēm, vicināt kadiķu ugunskurā nokaitētu zobenu, pilnā balsī kliedzot: «Sargieties, visi vīrieši ir vienādi!»

Sēriņa tiesas dienu Valgale nesagaidīja — patrāpījās darba piedāvājums republikas galvaspilsētā, un viņa pārcēlās uz Rīgu. Un nevīlās — nekāda rakstītājas talanta viņai laikam nebija, toties enerģijas pārpilnam, un jaunajā darbā viņa guva panākumus. Pēc kāda laika pa ausu galam uzzināja — Kārlis Sēriņš ietupināts, kaut arī ne uz gariem gadiem, jo bijuši vainu mīkstinoši apstākļi.

Kādu laiku Klāru neatstāja dīvaina sajūta, it kā bijušais paziņa atrastos tepat līdzās, rau, vai tikai viņu nupat neaizveda tajā restotajā automobilī ar zilo svītru visriņķī. Bet Kārli Sēriņu vajadzēja aizmirst, jo visi vīrieši bija vienādi un viņš — sliktākais no vienādajiem. Ar laiku arī izdevās padzīt šo tēlu no atmiņu kambariem, bet nu pēkšņi šie seifa atslēgu caurumi, kas lūkojās viņā ar dzelžainu stingrību.

Aiz polsterētajām durvīm noskan klusināti smiekli— tur viņi abi atkal ķiķināt varbūt iztēlē jau plunčājas pa jaunā dzīvokļa vannu. Tik tiešām, viņu balsis līdzinās ūdens burzguļošanai, kad strauja šalts šaujas putojošā traukā, un Klāra Valgale nodrebinās, iedomājoties, ka viņi abi gluži pliki varētu sēdēt viena vannā.

Atkal smiekli, atkal grudzināšana — un iestādes vadītāja izslējās krēslā taisni: kas te ir — darba kantoris vai saiešanas nams! Un vai darba laikā drīkst ņemties ar personiskām būšanām? Viņa pieceļas, norausta uz zemi biezā auduma svārkus un iet uz durvīm. Nē, viņa nerāsies »nesprēgās kā uz karstas pannas uzsista ola, vienīgi pieklājīgi izskaidros, kas ir darba vieta un darba laiks. Klusu nošvīkst durvis, dermatīna polsteriem aizskarot gludo grīdu, iestādes vadītāja redz sekretāres piesarkušo, muļķīgā laimē starojošo ģīmīti un puisieša pakausi ar gariem linu krāsas matiem, kas, galvai kustoties, beržas gar žaketi. Nekad viņa nav nopētījusi meitenes aplidotāju vaigu vaigā, taču šoreiz gribas to izdarīt, un viņa klusu iekāsējas. Vīrieša galva kopā ar muskuļainu plecu lēni pagriežas pret ienācēju. Vadītāja tūlīt teiks savu sakāmo, tūlīt izskaidros, kas ir darba laiks un darba vieta, bet apraujas, dīvaina spēka saturēta. Acis! Tas kājas piesaldē grīdai un mēli sagrābj kā kalēja lūkšās. Kur redzētas šādas acis — kā hipnotizētājam, kā indiešu magam, kā Āfrikas šamanim, varbūt kā pašam Rasputinam?

Prātīgi izdomātais sakāmais paliek turpat uz mēles starp kalēja lūkšām.

— Valgale. — Viņa pastiepj roku, ātrumā nezinādama cita, ko darīt.

Puisis pielec kājās, sasit kopā papēžus kā huzāru virsnieks un, jaunības spēka un draiskulības dīdīts, saspiež sievietes plaukstu tā, ka viņas acu kaktiņos sariešas asaras.

- Sēriņš. Sēriņš Jānis Kārļa dēls. — Viņš atkal klaudzina papēžus, bet pletkrekla izgriezumā līdz ģībonim žilbina acis melnbalti svītrotais jūrnieka krekls.

Sēriņš? Kārļa dēls? Acis! Klārai Valgalei šķiet, ka pirksti iesprūduši durvju spraugā, viņa ar mokām atbrīvo plaukstu un ieslīd atpakaļ kabinetā. Vienatnē atkrīt krēslā, asaru pilieni acu kaktiņos vairs nav savaldāmi un sausi nopakšķ uz papīra lapas, kas nolikta uz rakstāmgalda parakstīšanai. Vientuļā sieviete jūtas bezgalīgi piekrāpta, gandrīz vai publiski piesmieta, un nu gribas, lai asaras gāžas kā palu ūdens pār aizsprostu un noslīcina visas pasaules vīriešus, jo viņi visi ir vienādi — pavedēji un neģēļi, odzes, ķirzakas un vīna gliemeži. Kā viņš drīkstēja laist pasaulē dēlu, pie tam ar tādām acīm! Bet palu ūdeņi pār aizsprostu negāžas, vēl pāris reižu nopakšķ uz papīra lapas, un tas arī viss. Vienīgi sirds dauzās neritmiski kā dzelzsasu rati uz bruģa.

— Emocijas, savaldiet emocijas! — Seifa atslēgu caurumi raugās viņā ar klusu nožēlu. Pagājis taču tik daudz gadu. Un Klāra Valgale savaldās.

Viss taču ir savā vietā. Nu viņa skaidri zin, kam piešķirt un kam nepiešķirt dzīvokli, viņa taču ir nemaldīga spriedumos un paredzējumos. Jāsadabū vēl arodbiedrības piekrišana, un grāmatvede Tilniece nokratīs sava bijušā paverdzinātāja klātbūtnes važas.

Sirds vairs nedauzās neritmiski, tā dimd mierīgā plūdumā. Bet varbūt tā nemaz nav sirds, varbūt dziļi krūtīs klaudz Orleānas jaunavas kaujas zirga pakavi.

LAIPA

Kultūras nama dienesta ieejas gaitenī ož pēc grīdas vaska un putekļiem. Aizvēris ārdurvis un sajutis šo pazīstamo smaržu, Harijs Zirnis tver kabatā pēc atslēgu saišķa un nekļūdīgi atrod īsto slēdzeni. Ar ierastu, gados izstrādātu pagriezienu viņš atslēdz durvis un ieiet nelielā telpā, kuras vidū divi galdi. Pie viena no tiem parasti sēž grāmatvedis, otrs ir viņa galds. Tie sagrūsti nedaudz iešķērsus — tāds mēbeļu izvietojums esot moderns.

Harijs apsēžas, uzguļas ar elkoņiem galdam un ierauga uz kalendāra lapas apaļīgā rokrakstā uzšņāptas rindas: «Zvanīja Bakale. Teica, lai pēcpusdienā Tu aizejot pie viņas.»

Paraksta nav, bet Harijs pēc burtiem pazīst, ka rakstījis kultūras nama direktors Mainieks.

... Bakale, rajona kultūras nodaļas vadītāja Solija Bakale. Harijs atspiež zodu plaukstās, saliek kopā pirkstu galus, un viņa deguns pazūd, it kā paslēpies zem slieteņa jumta. Būs gadi divi, kopš Bakale par viņu nav likusies zinis.

Jā, tas bija pirms gadiem diviem, kad viņa uzaicināja kultūras nama instruktoru Hariju Zirni pie sevis,

lai piedāvātu šīs iestādes direktora posteni. Līdzšinējais direktors Serbis gatavojās pensijai, un kadru svaru kausi bija nosvērušies par labu Harijam.

Bakale bija sieviete zem gadiem piecdesmit, kalsnu seju un atturīgi sasukātiem matiem, bet zem uzacīm mirgoja degunkniebis ar pedantiski nospodrinātiem stikliem. Sejai tas piešķīra savdabīgu iekšēju stingrību. Viņa nedzinās pakaļ modei, savai ārienei nepievērsa lielu uzmanību un staigāja neparasti stalti, līdzīgi atvaļinātam zaldātam, kas visu mūžu nokalpojis ierindai un parādēm. Pat pie rakstāmgalda nesalieca muguru un nenodūra galvu. Viņa būtu stingra klostera priekšniece, ja piedzimtu pirms gadiem trīssimt, viņa būtu pedantiska skolotāja, kas ar lineālu zilina palaidnīgu skolēnu pirkstus, ja nāktu pasaulē citā gadsimtā, bet cilvēkam nav dota izvēle, kad piedzimt, un Solija Bakale kļuva par kultūras nodaļas vadītāju. Viņa kādreiz strādāja klubā, gribēja iestudēt lugas, vadīt kori, mācīt dejas, taču pārāk maz bija talanta, lai tas izdotos, bet pārāk daudz enerģijas, lai darbība paliktu neievērota.

— Serbis drīz aizies pensijā, un mēs domājam jūs iecelt viņa vietā, — Bakale toreiz sacīja dziļā nopietnībā; viss liecināja, ka šis lēmums pirms paziņošanas rūpīgi pārdomāts, tāpēc tas trāpīja precīzi kā akmens, kas pirms sviediena desmitiem reižu apvalstīts plaukstā. Harijs nosarka. Viņš nebija gaidījis šo sarunu, taču tā arī nepārsteidza, jo visi zināja, ka īstais darītājs kultūras namā ir viņš, instruktors.

Serba izvadīšanai pensijā vajadzēja notikt pēc nepilna mēneša. Svinīgi. Ar runām un banketu. Taču dažu notikumu dēļ viņš aizgāja no kultūras nama klusu — kā brīvlaists zaglis pa cietuma vārtiem.

Nedēļu pirms paredzētās izvadīšanas kultūras namā viesojās kaimiņu rajona pašdarbnieki. Pēc koncerta rīkoja vakariņas, uz galda bija kafija un dažas pudeles vīna.

Pilsētas nomalē rāmi plūda upe, kas tikai vietām sasniedza pārdesmit metru platumu, toties bija avotaina un atvariem bagāta. Serbis bija sarunājis divas laivas viesu pavizināšanai. Jo vasaras vakari ir gaiši un aicina uz ūdeņiem.

Serbis ar visiem brauca vienā laivā, viņiem sekoja Harijs ar saviem pašdarbniekiem. Upē auga ūdensrozes, un kāda meitene pirmajā laivā liecās pāri malai, lai noplūktu ziedu. Tad notika, kam jānotiek tādās reizēs, — ūdens ar šalti iegāzās laivā, un tā apgāzās. Noskanēja draiski kliedzieni un smiekli. Gan peldus, gan brišus cilvēki izķepurojās malā; viņi bija slapji, bet ne dūšu zaudējuši, jo ūdens turējās silts kā piens un skādi par samērcētajām drēbēm atsvēra neparastais piedzīvojums. Un tikai pēc brīža atklājās — trūkst meitenes, kas tīkoja noraut baltu ūdensziedu. Kad viņu, dūņām aplipušu, iznesa krastā, tad bija jau par vēlu ...

Kļūmīgo gadījumu piekāra pie lielā zvana. Dzēruši! Skurbulī vizinājušies pa upi, kamēr noslīcinājuši cilvēku! Ne Harijs, ne nelaimīgā meitene tovakar nebija baudījuši ne piles, bet lielais zvans mala kā ūdeņiem pārplūdušas dzirnavas, un Harija paskaidrojumus šajā dārdoņā neviens nedzirdēja. Varbūt arī neklausījās. Nepagāja neviena sapulce ar Solijas Bakales piedalīšanos, kurā viņa nekāptu tribīnē un nepalīdzētu par jaunu iekustināt lielā zvana bezjūtīgo mēli; viņa to darīja ar savādu kvēli, nežēlodama arī pati sevi, ka neesot pietiekami vadījusi, kontrolējusi un pārbaudījusi. Šī fanātiskā pašizpēršanās viņai sagādāja dīvainu atvieglojumu. Viņa šķita sasirgusi ar savdabīgu reiboni, šūpodamās pašas saceltajos viļņos. No malas raugoties, varēja nodomāt, ka tovakar dzerta nevis kafija un pāris pudeļu vīna, bet pludojusi spirta upe, kurā varētu noslīcināt pirātu kuģa apkalpi.

Serbi izvadīja pensijā klusi kā uz kapsētu, bet ar Hariju vairs nerunāja par paaugstinājumu, jo arī viņš, lūk, bija iejaukts tajā lietā.

Kultūras nama direktora amatā norīkoja vidusskolas skolotāju Mainieku; viņš gandrīz par varītēm tika iesēdināts sirdij un dvēselei svešajā krēsla, kas divu gadu laikā tā arī nekļuva pierastāks.

Bet lielais zvans, labi iešūpots, turpināja skanēt. Vajadzēja paiet nedēļām un mēnešiem, lai tā dārdieni kļūtu retāki. Tad nodunēja pēdējais piesitiens, kādu laiku gaisā sanēja tikai dūcoša atbalss, līdz apklusa arī tā.

... Harijs jūt, ka viņam trūkst elpas. Nu jā, viņš taču aizsedzis degunu, un kopā saspiestās plaukstas pieelpotas gluži karstas. Koridorā noskan soļi, mierīgi, drusku šļūcoši, un Harijs zina, ka pēc pāris mirkļiem ieraudzīs direktora apaļo, atklāto seju.

Mainieks ienāk nesteigdamies, pastīvi, kā kaulu sāpes ciezdams, apsēžas pie pretējā galda un klusēdams skatās Harijā.

— Pēcpusdienā tevi gaida Bakale, — viņš pēdīgi saka.

— Zinu.

Abi atkal klusē. Tad lēni, katru vārdu apdomādams, Mainieks jautā:

— Vai tiesa, ka agrāk mani uzskatīja par labu skolotāju?

— Tiesa.

—• Tada gadījumā no laba skolotāja iztaisīts slikts kultūras nama direktors.

— Ko tu gribi ar to teikt? — Harijs paceļ galvu.

— Neko sevišķu. Es tikai atkārtoju to pašu, ko vakar pateicu partijas rajona komitejā.

— Kam tas bija vajadzīgs? — Harijs pārvelk plaukstu īsi apcirptajiem matiem.

— Man pašam. Varbūt arī tev. Visvairāk kultūras namam.

— Tevi izsauca?

— Aizgāju pats. Tu jau zini — atnācu uz šejieni ne pēc paša gribas. Sākumā domāju — pieradīšu. Bet nepieradu. Tagad varu atzīties: strādāju ar gariem zobiem. Tu un mākslinieciskās daļas vadītāja turējāt kultūras nama grožus šos divus gadus. Un tā, Harij, pienācis laiks atkal pašam pelnīt sev maizi.

Harijs paskatās Mainieka sejā, tā pauž mieru un reizē brīdina: nesāc bārstīties ar komplimentiem vai līdzjūtībām, es pats ar visu tikšu galā. Viss ir pārdomāts, viss ir izlemts. Viņš pieceļas un iziet no istabas tajā elastīgajā, mazliet līganajā gaitā, kādā staigā cilvēki, kas nupat uz lāvas izsvīduši aizvadītās nedēļas melnumus.

Tad redz, kāpēc Bakalei viņu tā savajadzējies! Un Hariju pārņem sajūta, itin kā viņš pa atslēgas caurumu būtu slepus nolūkojis ko aizliegtu.

Mainieks nebija piemirkusi sieksta ceļā uz labām iecerēm. Tomēr cita lieta, ja groži paša rokās. Ne reizi vien Harijs ideju pārpilnu galvu sevī sūkstījās: o, kā viņš rautu, ja pats būtu pie teikšanas!

Tūlīt pēc diviem Harijs Zirnis ieiet rajona kultūras nodaļas vadītāja kabinetā. Tā ir vienkārši iekārtota istaba ar rakstāmgaldu, pāris krēsliem un grāmatu skapi, aiz kura stikliem redzamas brošūru kaudzītes, vāzes un izbalējušas sedziņas. Jā, nojauta nav vīlusi, saruna skar viņa paaugstināšanu darbā.

— Padomājiet, nesteidzieties, — Bakale to grib pateikt laipni un saudzīgi, kā tas pienāktos priekšniecei un audzinātājai, taču vārdi pret pašas gribu sprakst sausi kā malka krāsns mutē. Kā vienmēr viņa sēž aiz rakstāmgalda nedabiski taisni. «Tik nesalaužamu zīmējumos attēlo pie staba piesietu apašu virsaiti,» Harijam nezin kāpēc iešaujas prata. Vadītaja runa, un šķiet, ka šajā brīdī skatās pāri Harija galvai.

’— Ja uzticēsiet, strādāšu, — visu uzklausījis, Harijs atbild.

— Ceru, ka pa šiem gadiem esat visu pārdomājis un sapratis... Es domāju traģisko izbraucienu ar laivām. — Bakale uzmanīgi paskatās Harijā.

— Mjā, —« viņš nenoteikti noburkšķ, lai gan nebija ne ko domāt, ne saprast. Viņš vienkārši šos gadus bija godīgi strādājis. Kaklā kāpj sājš kumoss, kuru_gribētos izspļaut kopā ar skarbu vārdu šalti, bet jasaval-dās. Kad groži tik tuvu, citādi nevar. Un Bakale jau neliekuļo, viņa patiesi tic savam nemaldīgumam.

— Šomēnes jums vajadzēja iet atvaļinājumā, bet nāksies pieņemt kultūras namu. Atvaļinājumu dabūsiet mēnesi vēlāk. Tas arī būs labi, jo pa šo laiku jus būsiet noguris un atpūta jums būs nepieciešama.

«Lūk, kā,» īgni domā Harijs. «Viņai pat labāk zināms, kad būšu noguris un kad nenoguris. Varbūt viņa arī pateiks-, kad mani mocīs slapēs un kad gribēsies ēst? Un kā šovakar segties — ar vatētu segu vai pietiks tikai ar palagu?» Bet Harijs nesaka neko un izliekas, ka klausās vadītājas pamacības.

Negaidot Bakale jautā:

— Kas jums par draudzību ar Rudolfu Vastlavi? Jūs bieži redz kopā. Varbūt kopā ... dzerat?

Bakales acis iegailas un sastingst.

— Tā nav mana vājība. Ar Vastlāvi esam kara-biedri. Dzīvojam kaimiņos.

— Ak tā ... — Viņa tikko jaušami pamāj. — Vast-lāvis ir deklasējies elements... — viņa turpina klusu, kā atklādama noslēpumu. — Sargiet savu reputāciju. Mūsu vadošo darbinieku stājai jābūt nevainojamai. Tīrai. Kā kalnu sniegs. Kā strauta ūdens. Kā ...

«Jā, jā...» Harijs rādās visu sapratis un klana galvu.

Zvana telefons. Bakali izsauc uz rajona izpildkomiteju. Viņa noliek klausuli, skatās Harijam sejā un saka:

— So sarunu turpināsim rīt. Tad arī galīgi izlemsim. Pagaidām uz redzēšanos.

«... Deklasējies elements,» ejot projām, Harijs pavīpsnā. Nē, vecais Vastlāvis nav ne deklasējies, ne elements. Vastlāvis ir lāga vīrs un reiz viņam izglāba dzīvību.

Kurzemes frontē Rūdolfs Vastlāvis komandēja vadu, kad pienāca papildinājums ar tikko apmācītiem zaļknābjiem, kuri vēl nebija oduši pulveri. Viņu vidū bija arī ierindnieks Harijs Zirnis, kas ar savu šauro, bālo seju un pārmērīgi lielo, kauliem nepiegulošo formas ģērbu vairāk atgādināja noklīdušu bērnu nekā karavīru. Vienā no pirmajām kaujām Hariju ievainoja. Tās bija izmisuma pilnas bailes, kas viņu toreiz sagrāba savā varā, bailes no nepierastās, šausminošās sajūtas, ka viņa vēl dzīvajai miesai izskrējusi cauri fašistu lode, viņš neglābjami noasiņos, un tikko iesāktā dzīve nu iztvaikos kā uz karstas plīts uzsviesta sniega šķipsna.

Harijs gulēja granātas izrautā bedrē un ar dīvainu neizpratni klausījās, kā arvien klusāk apkārt dārd šāviņi. Beidzot viņš saprata, ka mīnas un granātas sprāgst tikpat mežonīgi kā agrāk, ka vates mākonim līdzīgais klusums un pieaugošais reibums viņa ķermeni ieplūst katras pazaudētas asiņu lāses vietā. Tādu viņu atrada leitnants Vastlāvis. Tas uzvēla Hariju uz.tel-tenes un izvilka no uguns elles, bet pie savējo ierakumiem komandiera kāju ķēra šķemba. Harija ievainojums sadzija, ka ne lāga rētas nepalika, bet Vastlavi demobilizēja ar stīvu kāju. Vecais frontinieks atgriežas savā pilsētiņā, kur viņam bija ģimene un ābeļu lapotnē paslēpusies mājiņa; un viņi atkal satikās, kad Zirni pēc gadiem atsūtīja uz šejieni darbā.

Rūdolfs Vastlāvis strādāja rajona milicija, dzina pēdas blēžiem, zagļiem un dūres varoņiem un darba skurbulī nemanīja, ka pa viņa — ģimenes galvas un vīra pēdām sen staigā cits cilvēks, kuram kajas bija veselas un kurš tāpēc vienmēr paspēja īstajā laikā pazust. Nemanīja arī, pa kuru laiku sieva ar grāmatvedes rūpību piereģistrējusi katru reizi, kad viņš pārradies mājās ar smaržojošu elpu vai drusku pastīvs_ uz abām kājām. Kādā nelaimīgā dienā leitnants Vastlavis atgriezās no operācijas diennakti agrāk, nekā bija paredzēts, un pārsteidza laulāto draudzeni kopa ar minēto puisieti pasaules radīšanas dienu cilvēku izskata. Viņš, protams, sacēla troksni un ģimenes izpalīgu izlingoja pa durvīm.

Un tad tika laists darba visuvarenais ierocis — sūdzības. Vastlāvis dzer! Milicijas leitnants Vastlāvis dzer! Viss bija uzrakstīts kārtīgi, ar datumiem un aptuveni izdzertajiem mēriem. Rūpīgi gatavota un ilgi_ tēmēta sūdzību zalve nogranda pa rajona iestādēm kā artilērijas viesuļuguns pa labi izlūkotu kvadrātu. Kad ar to nebija diezgan, tēmējums tika pārcelts uz republikas galvaspilsētu. Tas līdzēja. Vastlāvim kaut kā sakombinēja pensiju, un viņu ar godu palaida uz visām četrām debespusēm. Uz ievainotās kājas rēķina, protams. Jo milicim taču nepienākas klibot.

Tad viņš sāka dzert pa īstam. Dzīve viņu virpuļodama lidināja uz zemi līdzīgi skārda gabalam, ko vējš atrāvis no jumta. Beidzot tas gulēja dubļos pie mājas pakša un katrs drīkstēja bradāt pāri.

«... Deklasējies elements,» pievakarē, mājās iedams, Harijs atceras sarunu ar Bakali. Cik maz vajag cilvēku pazīt, lai par viņu visu zinātu! Elements...

Harijs grābj kabatā pēc cigaretēm, bet satausta tukšu paciņu. Izbeigušās. Labi, ka pa ceļam ir bufete — neliela iestāde bez oficiāla nosaukuma, tikai ar numuru uz izkārtnes, toties tās neoficiālās iesaukas nevarētu pat saskaitīt.

Harijs atver bufetes durvis, tās žēlabaini ieņerkstas izļodzītajās eņģēs. Pretī uzmutuļo balsu murdoņa, bet nāsīs iecērt skābu kāpostu un alus dvaka. Harijs pieiet pie letes, nopērk cigaretes, un šajā brīdī kāds sauc viņa vārdu. Ienācējs atskatās. Pašā stūrī aiz tabakas dūmos apdzeltējuša gumijkoka sēž Rūdolfs Vastlāvis. Viņam uz pleciem vaļīgi uzmesta brūna žakete, kas varētu būt paņemta no goda uzvalka, bet kājās tumši zilas galifejas ar sarkanām svītrām sānos un rūpīgi nospodrināti hromādas zābaki, no kuriem viņš nešķiras ne ziemu, ne vasaru.

Vastlāvim ir kalsna, sažuvusi seja, abpus mutes stateniskas rievas. Tās piešķir sejai dīvainu izteiksmi — raugoties no vienas puses, liekas, ka vecais vīrs ciestu smeldzošu, dvēselē paslēptu sāpi, no otras puses seja izskatās skarba un pauž tādu kā slēptu nicinājumu. Harijs labi pazīst šos vaibstus. Ne vienu reizi vien viņš ar satraukumu pētījis savu komandieri, meklēdams atbildi uz jautājumiem: kur šauj, kāpēc šauj, vai lodes un lādiņi adresēti viņiem vai arī krīt uz viņu galvām ienaidnieka kļūdas dēļ. Viņš vērojis šo klusējošo padrūmo seju, ejot uz mājām, jo viņi ir kaimiņi, dzīvo viņpus upes, un Harijs, nākdams no kultūras nama, bieži satiek veco Vastlāvi pie bufetes un tad pavada uz pārupi.

Šodien Vastlāvja seja drūmāka nekā parasti. Nebūs citādi, ka vīrs ierāvis pār mēru, lai gan agrāk nekad nepiedzērās un, kaut arī stīvs kā malkas pagale, vienmēr atrada ceļu uz mājām.

— Uz vienu lāsīti, Harij! — Vastlāvis paceļ gaisā alus kausu, no kura, klusu čabēdamas, krīt putas.

Uzrunātais papurina galvu, un Vastlāvis neuzbāžas. Tā viņš rīkojas vienmēr — piedāvā, bet neuzbāžas. Hariju nekad nav aizvainojuši šie piedāvājumi, viņš zina — aiz tiem neslēpjas slikts nolūks. Taču šoreiz sirdī ieplūst kāda savāda nepatika. Tas tāpēc, ka kaimiņš ierāvis pār mēru, — Harijs meklē izskaidrojumu. Bet viņš taču redzējis Vastlāvi vēl stiprākā dūšā, un tas viņā viesis nevis nepatiku, bet nožēlu. Varbūt tiešām deklasējies elements?

Nē, nē, Harijs noskurinās, viņa bijušais komandieris tāds nav. Un tomēr viņš pārlaiž zaglīgu skatienu galdiņiem — vai tikai kāda nevēlama acs nepēta, ar ko te sasveicinās kultūras darbinieks Harijs Zirnis.

Izdzēris kausu un noslaucījis no lūpām putas, Vastlāvis uzmanīgi izvelk no galdapakšas stīvo kāju un pieceļas.

— Tu mani pavadīsi uz mājām, vai ne? — viņš jautā, mēli piesizdams, tad uzmet augstāk uz pleciem noslīdējušo žaketi, ar plaukstu norauš cigarešu pelnus no formas biksēm un cauri galdiņu labirintam virzās uz durvīm.

Viņi iziet uz ielas. Vastlāvis soļo nedabiski taisni, tā viņš dara vienmēr, kad grib noslēpt, cik īstenībā iebaudījis. Bet savainotā kāja traucē, izskatās, ka viņš pārvietojas grūdieniem kā uz neredzamiem kruķiem. Harijs sākumā iet līdzās, taču, jo tālāk, jo vairāk raujas uz priekšu, pie krustojuma viņus jau šķir pāris soļu, tā ka var arī domāt, ka viņi nemaz neiet kopā. Deklasējies elements ...

Vastlāvis pēkšņi apstājas un dziļi ievelk elpu.

— Apsēdīsimies, — viņš saka. — Sirds lāgā nevelk.

Harijs paklausa, un viņi piemetas uz soliņa starp

diviem ceriņkrūmiem. Invalīds atgāžas pret atzveltni un smagi tusnī.

— Tu, Rūdi, par daudz dzer, — Harijs uzmanīgi ieminas.

— Ak tā? — Uzrunātais izslējās taisni. — Cik tad, pēc tavām domām, būtu jādzer?

Harijs neatbild. Vai vispār iespējams atbildēt uz šādu jautājumu? Bet Vastlāvis sāk runāt ar savādu apskaidrību, it kā nebūtu ne lāsi baudījis:

— Dzert vajag ar mēru, tu teiksi, — viņa balsī skan ironija. — Pareizi. Kāds mans paziņa no laukiem iebrauca šajā pašā pilsētiņā, izdzēra papulkāk alus, un viņam savajadzējās, ko parasti vajag tādās reizēs. Bet tu jau zini, ka mūsu pilsētā ir septiņas vitrīnas par to, kā nevajag uzvesties, un tikai viena vieta, kur attiecīgā reizē iesprukt. Tā nu mans paziņa izlīdzējās ar trepju rūmi. Tur viņu pieķēra un iebāza uz desmit diennaktīm. Jo trepju rūmes, redzi, nav šitam nolūkam paredzētas.

Vastlāvja piesārtušās acis plati atvērtas, bet rievas abpus mutes dziļas, kā ar trulu cirvi iecirstas.

— Bet saki man, — viņš iebaksta Harijam krūtīs, — kāpēc nesoda tos, kas piegāna otra cilvēka dvēseli? Pie tam skaidrā prātā. Ak tu nevari atbildēt? Nevari... Redzi, — balss kļūst noslēpumaini klusa. — Piecūkot patrepi aizliedz likums, bet nav tāda likuma, kas aizliegtu piecūkot dvēseli. Bet kāpēc nav?! — viņš iesaucas un ar visu žulti cērt dūri pa solu.

Harijs satrūkstas. Kaimiņu viņš tādu vēl nav redzējis.

— Iesim mājās, — Zirnis saka un saudzīgi palīdz Vastlāvim piecelties.

— Mājās... Kas mani tur gaida tajās... mājas?

Abi soļo tālāk. Harijam žēl vecā karavīra, kuru liktenim labpaticies ierakstīt melnajā grāmatā. Toreiz, kad viņa dzīvē sākās jezga, vajadzēja atrasties kadarn, kas pasviež laipu, lai viņš tiktu pāri duksnajam, kura nu iestidzis. Tad viss būtu citādi. Bet neatradas. Citam rokas bija par īsām, citam bija bail notraipīt pirkstus.

Dzīvē ir dažādas laipas. Ir tādas, kas vajadzīgas kā acuraugs, lai tiktu pāri muklājam uz cietas takas. Ir arī tādas laipas, uz kurām tikai jāmāk noturēties. Ja to proti, tad droši var žonglēt virs dzelmes, kuras pretējos krastos kuplo patiesība un meli, darbīgums un karjerisms, skaidrība un liekulība, cēlums un atriebība. Tu pat vari reižu reizēm pabradāt viņējā krastā un līdz kaklam izmieloties ar visas pasaules apgrēcības koku augļiem, pats galvenais ir īstajā reizē noturēties uz laipas un pārmukt patiesības krasta krūmos. Tad ne uz mirkli no taviem pleciem netiks noraisīti eņģeļa baltie spārni.

Harijs saprot šo skumjo dzīves ironiju, taču vienīgais, ko viņš var, ir pasniegt roku, lai vecajam kara-biedram vieglāka iešana. Pasniegt roku? Nē, arī to viņš nevar — kāds nesaprotams spēks viņu padzinis sojus četrus priekšā. Liekas, šie divi cilvēki vairs nemēro kopēju ceļu. Deklasējies elements ...

«Kas par muļķībām!» Zirnis iekšēji noskurinās un nesaprot, kas lēcies, ka tik uzmācīgi tirda šī nejaukā doma.

Harijs atskatās. Kaimiņš pārāk centīgi pūlas noturēties taisni, bet stīvā kāja velk sānis, un viņš reizēm streipuļo. Izdzertais laikam nupat pa īstam kāpj galvā. Tad viņu pārņem vēlēšanās uzdziedāt, un viņš arī uzdzied, likdams nedrošās kājas marša taktī. Pretimnācēji smīkņā, dažs paskatās tik iznīcinoši, ka vecajam Vastlāvim vajadzētu sadegt kā krematorijas krāsnī. Ar visiem zābakiem. Harijam iedzeļ šie skatieni kā kadiķa pieskāriens kailai miesai.

— Valdies taču! Cilvēki skatās.

— Lai skatās. Es neesmu nevienam neko nozadzis. Pats par savu naudu dzēru ...

— Rimsties!

— Ak, pareizi! — Vastlāvis apstājas un izstiepj uz priekšu roku. — Tev taču kauns iet kopā ar mani. Es tevi kompromitēju, vai ne?Bail, ka mūs ieraudzīs kopā. Kultūras nesējs un dzērājs — maza, bet solīda kompānija ...

Zirnim sārtums sakāpj vaigos. Galu galā viņam nav jāklausās piedzēruša cilvēka aizvainojošās runās. Un vest viņu mājās nav Harija dienesta pienākums. Lai bumbulē pats, ja nemāk uzvesties. Viņam ir savs pašlepnums, tas nu ir aizskarts, un viņš ir dusmīgs. Dusmīgs!

Harijs pieliek soli un izraujas gabalu uz priekšu. Paiet, līdz soļi aizmugurē vairs nav dzirdami, un apstājas. Dusmas? Nē, tās laikam tiešām būs bijušas bailes. Kauns un bailes. Un Harijs gaida.

Vastlāvis drīz atkal klāt. Viņš iet, galvu atgāzis, acis raugās kaut kur gaisā, gluži kā viņam būtu jasa-skaita šīs ielas māju skursteņi.

— Labi, — Harijs saka, kad abi atkal blakus. — Tagad bez trokšņa. Es tevi pārvedīšu pāri laipai.

— Klausos! Bez trokšņa ...

Viņi ir gandrīz ielas galā, kad virs galvas nogrand pērkons un uz putekļainā asfalta sāk krist lietus lāses. Pavisam maz palicis līdz upmalai un laipai, lai viņi nokļūtu katrs zem sava jumta. Bet lietus kapā arvien spēcīgāk, saulē sakarsušais asfalts kūp un savādi smaržo. Abi palien zem veca kastaņkoka un piespiežas stumbram. Vastlāvis beržas gar mizu, it kā viņam niezētu mugura. Pilnā! Pa īstam pilnā. Gan viņš pūlas turēties, bet sīvais dzēriens griež viņu savā karuselī. Jā, nebūtu goda lieta kopā ar tādu iet tālāk. Viņš var aiziet arī viens. Ne pirmo reizi. Un viņi varēja arī nesatikties.

Taču prāts nav mierīgs. Atmiņu urda nenokārtots parāds no kara laikiem. Kara laikā bija citādi, Harijs sevi mierina. Glābt biedru toreiz bija svēts pienākums. Likums. Bet kāds likums paģēr auklēties ar dzērāju?

Bet priekšā laipa — tuvākais ceļš uz mājām. Tā ir šaura — uz pāļiem uzstādīti divi kopā salikti dēļi, turklāt bez margām. Pēc lietus laipa noteikti slidena. Laist kaimiņu vienu pāri? Galvo nu, ka šādā stāvoklī pāries. Bet apakšā atvars, ūdens šajā vietā avotains. Cik iereibušam vajag... Un kā bija ar to meiteni pirms diviem gadiem? Noslīka seklumā, kur pat varde nevar apmērcēt kājas. Meitene... Tirpas pārskrien mugurai, un ausīs, liekas, sāk skanēt lielais zvans. Cik vajag, lai Bakale atkal iekustinātu tā mēli. Nolādēts! Bakale taču dzīvo upes malā! No viņas logiem laipa kā uz delnas. Un visā pilsētā zināms, ka viņai nav mīļākas nodarbošanās kā sēdēt logā starp cako-tiem aizkariem un pētīt, kas notiek ārā. Tagad parādīties viņas acīs kopā ar Vastlāvi būtu tas pats, kas tīšā prātā uzstūrēt kuģi mīnai. Trešo reizi uz pārrunām neaicinās. Daži cilvēki vienkārši ieprogrammēs atmiņā: Harijs Zirnis, kas īsti bija ar šo Hariju Zirni? — divas reizes virzīja un neizvirzīja. Laikam taču ar viņu kaut kas nav kārtībā. Vai viens vien cilvēks staigā pa pasauli kā ar kaklā pakārtu neredzamu dēlīti, uz kura ar tādu pašu neredzamu darvu uztriepts: «Viņam kādreiz kaut kur kaut kas bija!» Nē, Harijs negrib šādu dēlīti. Labāk Bakale nebūtu viņu saukusi un runājusi. Viņš būtu, kas ir, un nejustos karājamies gaisā starp zemi un lielā zvana mēli.

Spēji, kā uznācis, lietus aprimst. Nupat vairāk pil no piemirkušās lapotnes nekā no tumši zilā mākoņa, kura viena mala pēkšņi notrūkusi kā pārlieku nostiepts audums, atklājot dzidri zilu apvārsni.

Vastlāvis stāv, atspiedies pret koku. Gar stumbru sīkām straumītēm tek ūdens, un viņa žaketes mugura izmirkusi cauri slapja.

— Ja tu zinātu, kā viss apriebies ...

— Met nost dzeršanu un kļūsti par cilvēku.

— Paldies par padomu! — Vastlāvis saviebjas. — Kāda tam nozīme. Tu vari desmitreiz kļūt un nekļūsi par cilvēku, ja vienreiz esi izmālēts par mērkaķi.

— Blēņas.

Vastlāvis saslejas, sagrābj Hariju aiz svārku atloka un sapurina.

— Tad iztaisi mani par cilvēku, iztaisi, ja tev tāds spēks! Ne sū ... Ja arī iztaisīsi, neviens neticēs.

Pārspīlē, nejauki pārspīlē, Harijs parausta plecus un saudzīgi atraisās no skavām.

— Nomet dzeršanu, paies gadi, tu būsi izdarījis secinājumus, sapratis savas kļūdas ... — Harijs pēkšņi apraujas. Pie velna! Vai ar viņa muti nupat nerunāja Solija Bakale?

— Tagad turies — un ejam.

Pensionārs šķībi pasmaida.

— Tātad bail gan.

— Nav par ko lepoties. — Zirnis nervoze.

— Zini, kas tu esi? — Vastlāvis pablisina acu baltumus.

— Nu?

— Tu esi gnīda. Līdz utij tev vel japaaugas.

Harijs sacērtas. Ne vārda nesacījis, iet projām.

Viņam nav jāklausās piedzēruša cilvēka rupjībās.

iela izbeidzas upmalas pļavā. Tālāk ved plata iemīta taka, kuras pielijušos lāsmeņos spoguļojas aizejošie mākoņi. Harijs manās starp peļķēm projām uz laipu. Aizmugurē paliek kastaņkoks, zem tā stāv vīrs zilās ga-lifejās un kārtīgi nospodrinātos zābakos... Lai viņš tur stāv. Harijs ir sadusmots, sadusmots, sadusmots. Visam ir mērs. Viņš neļaus sevi apsaukāt. Sadusmots, sadusmots, sadusmots... Bet kāda cita balss nebeidz ņirgāties: «Tev kauns. Un pats galvenais — bail. Bail, ka jūs ieraudzīs kopā.»

«Nē, nē!» Harijs saspurojas. «Es esmu sadusmots, sadusmots, sadusmots ...»

Pie laipas taka slidena. Simtiem kāju pa puteklītim vien uz dēļiem sanesušas māla kārtiņu, kas izmirkusi viltīgi spīguļo. Pēc lietus te vēl neviens nav gājis.

Dēļi ir lipīgi uz glumi — Harijs to jūt jau pēc pirmajiem soļiem. Taču iet var, sevišķi tāds, kam galva skaidra un kājas savā vietā. Viņš ticis līdz upes vidum, kad nosprakšķ mazkalibra šautenes plīkšķis. No upmalas alkšņiem ķērkdami paceļas spārnos kovārņi, tikai viens, zaros ķerdamies, krīt zemē. Noplunkšķ ūdens, un kovārnēns, ar vienu spārnu gaisu kuldams, peld lejup. Vai nu pirmo reizi, tikuši pie mazkalibrenes, puikas paņem uz grauda kovārņus, taču šoreiz neviena neaizsargātā, nevienam nevajadzīgā agonija atsauc savādas domas. Harijs skatās, kā aprimst kovārņa veselais spārns un pelēkais spalvu kamols gandrīz bez dzīvības virpuļo atvara vidū. Un atmiņas par nenokārtoto parādu urda smadzenes.

Vastlāvja zem kastaņkoka vairs nav. Pieklibodams viņš kluinkurē šurp, neskatīdamies, kur trāpa solis — sausumā vai peļķē. Harijs stāv laipas vidū un gaida. Gudri turēdams galvu virs ūdens, atvarā griežas kovārnēns. Nevar negaidīt...

Un tad viņš ierauga —• krastmalas mājas logā aizkari līdz pusei pavērti, un starp tiem blāv cieta sievietes seja, ko apņem atturīgi sakārtoti mati. Solija Bakale kā vienmēr sēž logā. Harijam pat liekas, ka uz mirkli sastapušies viņu skatieni. Šķiet, bargā sieviete ar acīm vien noprasījusi: «Kāpēc jūs stāvat un neejat mājās? Kāpēc jums pa pēdām nāk deklasējies elements? Kāpēc...»

Harijs apsviežas kā no sitiena. Kājas pašas žigli jo žigli nes uz viņējo krastu. Ir tāda sajūta, ka visu laiku kāds viņam tēmētu mugurā.

Beidzot laipa pārieta, taka iegriežas upmalas krūmos. Tagad uz priekšu, tikai uz priekšu!

VĀVERES RITENIS

Izgājis uz ielas, viņš kāri aizsmēķēja, pastiepa uz priekšu apakšlūpu un izpūta gar degunu gaisā tievu strūkliņu. Tā uzspurdza augšup vijīgi kā baletdejotāja, sapinās liepu zaros, un dakteris Skudrenieks apmierināts pavadīja acīm zilgano mākonīti, ko nu savā ziņā pārņēma vasaras vējš. Sājā brīdī viņš ieraudzīja pretējā nama logā vāveres riteni.

Zvēriņš skraidīja, zibinādams pūkainas kājeles, un riteņa spieķu rotaļa ņirbināja acis. Pēc brīža kuplaste apstājās — vai nu rādījās piekususi, vai arī bija apjēgusi bezgalīgā skrējiena bezjēdzību. Vāvere uzlēca uz apžogota plauktiņa un ieplestām acīm blenza uz ielu. Liekas, cilvēka un zvēriņa skatieni sastapās, varbūt īstenībā tā bija maldīga iedoma, taču tieši tagad Klāvs Skudrenieks atcerējās, ka jaunnedēļ jānolasa sabiedriskās ēdināšanas darbiniekiem lekcija par sanitārās kultūras paaugstināšanu. Bet viņš nelasīs. Ar šo tēmu pavārus, viesu apkalpotājas un produktu glabātājas viņš aplaimoja jau pērn, un vienīgais jautājums, ko toreiz uzdeva, skanēja apmēram tā: visu sapratām, nesaprotam vienīgi, kāpēc pa virtuves krānu burzguļo brūngans ūdens. Bet brūngans ūdens tur tek tāpēc, ka celtnieki, nokavētu termiņu un nevīžības dzīti, visā ielas garumā ieguldīja sarūsējušas caurules cinkoto •cauruļu vietā. Kad viņš piesarcis norausās no tribīnī-tes, aplausu vietā atskanēja aizturēti smiekliņi.

Lai šogad tādu atzinību nobauda kāds cits, vislabāk jau ārsts, kam par to maksā algu, jo visu sanitārās kultūras daudzstāvu namu var sagraut ar vienu vienīgu jautājumu, ja šai ēkai pamatā atrodas trīs simti septiņdesmit piecus metrus gara sarūsējusi caurule. Neviena lekcija un neviens dezinficējošs šķīdums nespēj pārvērst to cinkotā ūdensvadā.

Vāvere joprojām blenza acīs. Jāatmet beidzot smēķēšana, dakteris atcerējās senu apņemšanos un aizlidi-nāja cigareti pa roku galam. Tā kūleņoja pa asfaltu, niknumā šķaidīdama sarkanas dzirksteles. Vāvere laikam izbijās no straujās kustības, ielēca atpakaļ ritenī, un par jaunu zibēja pūkainas kājeles un riteņa spieķi žilbināja acis.

Klāvs Skudrenieks brīdi stāvēja, priecādamies par rotaļu logā, tad atcerējās, ka cigarete bija nosmēķēta tikai līdz pusei, un sameklēja paciņā jaunu.

Ritenis turpināja griezties, dakteris ievilka alkatīgu dūmu, bet galvā jaucās neskaidras domas kā ūdens ēdnīcas krānā. Viņš piepeši atcerējās kādu citu lekciju, ko nolasīja pilsētiņas izpildu komitejas priekšsēdētājs. Arī tai bija sakars ar ūdeni. Amata vīrs runāja par rajona centra izaugsmi, un visi klausījās uzmanīgi līdz tam brīdim, kad priekšsēdētājs nosauca skaitļus par ūdens patēriņu. Izrādījās, ka pilsētiņā uz vienu iedzīvotāju izlietots četrreiz vairāk dzeramā ūdens nekā tādā vispāratzītā kultūras centrā kā Ļeņingrada, un priekšsēdētājs bija lepns par to. Sājā brīdī zāle no-granda kā ar elektrību pārsātināts negaisa mākonis. Klātesošie pārlieku labi zināja, no kurienes rodas grandiozais ūdens patēriņš. Lieta bija vienkāršāka par reizesrēķinu pirmajā klasē — vai katrā otrajā dzīvokli neglābjami tecēja sirdsmājiņas ūdensietaise, un neviens svētais vai santehniķis tur neko nevarēja līdzēt* jo tādas tās būšanas ražoja kāda Rīgas rūpnīca.

Arī dakteris Skudrenieks vairākkārt aicināja uz. mājām meistaru. Tas sēkdams skrubinājās gar krāniem un ventiļiem un pēdīgi atzina, ka kropli varot labot vienīgi kaps, bet šitās ietaises — lūžņu pārkausēša-nas krāsns. Tad vēl viņš piebilda, ka attiecīgās rūpnīcas inženieri vajadzētu pakārt aiz bikšu lencēm tirgus laukumā pie laternas, nošņauca izlietnē degunu un, sakravājis knaibles un atslēgas apdriskātā skolnieka, mugursomā, cienīgi atsveicinājās.

Vāvere uzlēca uz plauktiņa, un ritenis stāvēja nekustīgi. Dakteris aizlidināja otro nenosmēķēto cigareti un sāka iet. Viens nu bija skaidrs — lekciju par sanitārās kultūras paaugstināšanu Klāvs Skudrenieks nelasīs. Viņš šajā brīdī nejutās kā dezertieris, viņš vienkārši domāja, ka būtu saprātīgāk, ja katrs cilvēks kārtīgi padarītu tiešo darbu un atbildētu par to ar savīt galvu. Ne viena vien lekcija tad izrādītos lieka.

Viņš aizgāja pa ielu labā noskaņojumā. Tā jūtas cilvēks,’kas kārtīgi padarījis darbu un ko pilsētiņas iedzīvotāji uzlūko ar bijīgu cieņu. Viņš izskatījās solīds ka jau trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis, kam stāvoklis sabiedrībā, trīsistabu dzīvoklis jaunajā mājā, ķiršu krāsas žigulis komunālajā garāžā un mugurā Rīgas labākā drēbnieka šūdināts uzvalks. Daudzi pretimnācēji dakteri sveicināja, arī tādi, kurus viņš nepazina. Pēdējā bija maza bēda, jo Klāva Skudrenieka galvenais uzdevums bija pazīt šo cilvēku sirdis, plaušas* ribas un skriemeļus, kad viņš tos aplūkoja rentgena aparātā.

Pārgājis mājās, dakteris atrada uz galda rūtiņu burtnīcas lapu, uz kuras viņa atvase bija uzķeburojusi: «Autoinspektors lūdza, lai Tu viņam piezvanot. Aizgāju uz kino. Cau!» Viņš tūlīt saprata, kas par lietu: parīt bija viņa kārta piedalīties sabiedrisko auto kārtības sargu dežūrā.

Skudrenieks uzgrieza milicijas numuru, un citkārt strupajā inspektora balsī šoreiz skanēja lūgums:

— Atnāciet gan. Mums tajā dienā milicijas daudz-cīņa un nav, kas dežurē uz ce|iem. Būtu labi no paša rīta ... Paldies, es jau domāju, ka neatteiksiet.

Viņš nolika klausuli, apsēdās pie galda un iespieda zodu plaukstās. Vai darboties uz ceļa ar zilo apsēju uz piedurknes skaitījās cēlāks darbs nekā cīnīties par sanitāro kultūru? Kā arī nebūtu, kārtības sarga emblē-miņa pie viņa mašīnas vējstikla neizskatījās slikti. Ne katram atļauts tādu piestiprināt. Braucot dažbrīd rodas sajūta, ka trauslais kartona gabaliņš pārvērties bruņu tēraudā, kas atsit miliču un kārtības sargu skatienus. Jā, uz dežūru jāiet, jo gluži bez sabiedriskās slodzes iztikt nevar. Šis darbs ir vajadzīgs, noteikti-vairāk vajadzīgs nekā ar muti cīnīties par sanitāro kultūru.

Bet izbraukšana no paša rīta. Sājā laikā cilvēki ierodas uz rentgena caurskatēm. Kā arvien, arī tajā dienā sanāks ka biezs un atradīs durvis slēgtas. Ar priekšniecību viņš, protams, sarunās, atstrādās tās stundas vēlāk, taču šā vai tā nepatīkami. Jo arī viņš ne vienu vien reizi spļāvis zilu, ieraudzīdams uz veikalu vai darbnīcu durvīm lakoniskas zīmītes: inventarizācija, sanitārā stunda, pieņemu preces, atrodos kantorī vai tamlīdzīgi, — kaut arī šajā brīdī bijis pats karstākais darba laiks. Viņš labi zināja: šie uzraksti lielākoties ir vietējo minhauzenu sacerēti, jo neba spraudīsi pie durvīm zīmīti ar tekstu: esmu paģirains, noliktavā ar draugiem lāpos, aizgāju mājās pārsiet kazu vai vienkārši — negribas strādāt. Viņš šajā ziņā būs tūkstoškārt godīgāks un piespraudīs zīmīti, ka rentgena kabinets darbosies ilgāk citudien.

Tajā rītā jūlija saule svelmēja ar tropisku nesātī-gumu, asfalts kļuva līgans un mīksti dunēja zem žiguļa riteņiem. Gar nolaisto sānlogu kabīnē lauzās vīstoša siena smarža, un bija bezgala labi tā braukt, izjust ātrumu un sava ķermeņa jauneklīgumu.

Bija norunāts sapulcēties pie Mežuļiem, kilometrus trīsdesmit no rajona centra. Sājā vietā krustojas divas asfalta maģistrāles, satiksme te allaž dzīva, un tāpēc nebija lieki pieskatīt, vai kāds negrēko pret braukšanas drošības baušļiem un — nedod dies — nelīgojas sēdeklī kunga prātā.

Ķirškrāsas žigulis rija asfalta kilometrus kā izsalcis suns cīsiņu virteni: šņākt — un pirmais kilometrs aiz muguras, šņākt — klāt Alkšņu sils un aiz tā — kolhoza ciemats, vēlreiz šņākt — un aiz stikliem nozibēja ceļa meistara māja. Mašīnu negaidot pasvieda gaisā, tad rāva pa labi, un braucējs tik tikko izlīdzināja gaitu. Brīnums, cik īsā mirklī var norasot piere! Dakteris piebremzēja un paskatījās spogulītī. Kā tad — šoseja šajā vietā bedraina, ar garām, līkumaini iegūlušām sliedēm. Bet turpat — ceļa meistara māja. Gatavais gnīda, Klāvs Skudrenieks nopukojās, vismaz savu durvju priekšu varēja savest kārtībā.

Piebraucis Mežuļu krustojumam, dakteris pamanīja otrpus ceļa bērza paēnā paslēptu zaporožecu. Tas bija pirmais šīs mašīnas modelis, desmitiem reižu dauzīts un tikpat reižu atjaunots, apkarināts ar dažnedažādiem svešiem atribūtiem. Starp fabrikā iebūvētajiem lukturiem rēgojās divi ar dzeltenas krāsas stikliem — plakani un briesmīgi lieli tie atgādināja izvalbītas vardes acis. Aizmugures stikls demonstrēja ārzemju novelkamo bildīšu galeriju, bet gar sāniem kuprainajam riteņniekam bija piestiprinātas alumīnija stīpas un spoži piekarekļi. Divas līnijas stiepās arī pāri jumtam. Tās bija veidotas no zilās izolācijas lentas. Uz priekšējiem spārniem vizēja dažādu mārku automašīnu emblēmas. Te netrūka plakaniski uz pusi pārzāģēta volgas brieža, mersedesa krāsainā ap|a un folksvāgena emblēmas ar dubulto W centrā. Žilbinoši izdekorēto vāģi pazina visā rajonā, asprātīgi cilvēki tam bija devuši iesauku «Fantomass», un, ja labi ieskatījās, no visām šīm stīpām, lukturiem un karekļiem patiesi dvesa kaut kas biedējošs. Spēkrats piederēja kinomehā-niķim Sparģelim. Neparastā iesauka viņu nemulsināja, drīzāk gan viņš lepojās ar to, ka spējis pievērst cilvēku uzmanību.

Dakteris nobrauca paēnā, «Fantomasa» īpašnieks sēdēja savas vabolītes kabīnē, garās kājas pa atvērtajām durtiņām izsnaikstījis, un no spokainā autohib-rīda aumaļām gāzās ārā elektroģitāras vaidi. Tos izdvesa čaikas radioaparāts, kas bija iestiprināts niķelētos turekļos un aizņēma gandrīz visu brīvo vietu blakus šofera sēdeklim.

Sparģelis izkāpa no sava skārda bundola, saraustīja kārtības sarga lenti, pašūpoja kreisajā rokā melnbalto zizli un pasniedza pretim tuklu plaukstu.

— Sveiks! Tas labi, ka arī tu atbrauci, — viņš paspieda daktera roku un ar atmugurisku spērienu aizcirta «Fantomasa» durtiņas. Čaikas radioaparātā iesprostotais elektrobriesmonis pieklusa.

Tātad uz tu ... dakteris pasmīnēja.

Kinomehāniķis strauji pagriezās, vējjaka atsitās vaļā, un Klāvs ieraudzīja baltu tīkliņkreklu, uz kura ņirdza kliedzienam pavērta mute un vīdēja uzraksts The Beatles. Nebija grūti pazīt ārzemju atdarinājumu uz mūsu pašu «Sarkanajā rītā» ražota veļas gabala.

Klāvs Skudrenieks atcerējās, ka viņš šo cilvēku pāris reižu caurskatījis savā staru kastē. Pilnīgi pareizi —■ aiz apgleznotā krekla slēpās noslīdējis kuņģis. Bet kas notiktu, ja viņš ar sava aparāta palīdzību spētu ielūkoties šī puisieša paurī? Viņš droši vien ieraudzītu tur plivināmies putniņu.

Dakteris aplika zilo apsēju un apsēdās uz akmens, kura virspusē sūna bija nodilusi kā mati no gudra vīra galvas. Laikam bez manis ne viens vien sildījis šo granīta pakausi ar sēdamvietu, Klāvs nodomāja.

Sparģeli māca vēlēšanās papļāpāt, viņš mīņājās, šķobījās gurnos, pēdīgi atvēra «Fantomasa» durvis un sameklēja citas stacijas elektrisko drāšu mūziku. Viņš atgāzās ar muguru pret savu braucamo un savaibstī-jās.

— Vai tu zini, kāda starpība starp Apoloniju un Loniju?

Uzrunātais vienaldzīgi paraustīja plecus un, dabas iežūžināts, sapņaini vērās mākoņos, kas cēlās pār meža galotnēm.

— Apolonija ir tā pati Lonija, vienīgi krietni apaļāka, hi, hi! — Sparģelis smējās, tad paraudzījās Skudrenieka nopietnajā, mazliet skumjajā sejā un aprāvās. Nav arī cilvēkam humora izjūtas. Bet tādi jau no laika gala ir tie zobu rāvēji, kaulu stiķētāji un vēderu griezēji. Kāre pakulstīt mēli tomēr uzvarēja. Sparģelis sameklēja kabatā cigarešu paciņu, veikli izsita no tās smēķi un ar zobiem izvilka no iepakojuma.

— Gaidām vēl Stārupu un Zāli. Tad arī sāksim, —• viņš sacīja. — Tu laikam pirmo reizi uz līnijas?

— Pirmo gan, — dakteris pamāja, bet pie sevis nodomāja: arī pēdējo, ja jāsēž kopā ar tādiem durakiem kā šis.

Bērza paēnā pieripoja apvidus bobiks, un no tā izkāpa divi cilvēki. No šofera puses izrausās vīrs spēka gados, platiem pleciem, tādu pašu seju, un likās, ka cauri mākslīgās ādas jakai samanāms, kā savelkas un iztaisnojas muskuļi. Viņš atturīgi pasniedza roku dakterim, bet Sparģelim pamāja ar galvu.

— Tas labi, dakter, ka arī jūs pie mums, — viņš piebilda kautrīga cilvēka balsī, kas nekādi nesaderēja ar masīvo miesas būvi. — Gadīsies kāds zem grādiem, varēsim noformēt papīrus bez liekām ceremonijām.

— Labāk, lai negadītos, — Skudrenieks atrūca un slepus nopētīja atbraucēju.

Nē, staru aparātā viņš nebija šo vīru grozījis, bet, ja atmiņa nevīla, viņš strādāja par mehāniķi autobāzē. Savas lietas zinātājs tātad. Bet, kas viņam tajā vietā, kur Sparģelim plivinās putniņš, — tā palika mīkla.

Otrs atbraucējs rādījās krietni gados, sīka auguma, spalgu, sievišķīgu balsi un ar tādu kā uz mūžiem sastingušu smaidiņu kalsnajā sejā- Izkāpis no bobika, viņš sukāja braucienā sapluinītos pašķidros mateļus, un pēc katra sukas vilciena uz žaketes apkakles bira blaugznu plēnītes. Tad arī viņš pienāca sveicināties un pastiepa stiegrainus pirkstus.

— Zāle, — viņš pasniedza roku, un smaids pastiepās vēl garāks. Tagad šķita, ka šim vīram mute līdz ausīm.

Klāvs Skudrenieks viņu bija ievērojis dažādās sanāksmēs, neparastā kustīguma dēļ viņu godāja nevis uzvārdā par Zāli, bet saukāja par Ūdenszāli. Laikam nebija tādas organizācijas vai biedrības, kur arī večuks nepieliktu roku: viņš darbojās pensionāru padomē, dziedāja korī, reižu reizēm bija redzams pie ugunsdzēsējiem un aviomodelistiem, un, kā redzams, arī auto būšanas viņam neblya svešas. Skudrenieks atcerējās, ka pāris reižu pensionārs stāvējis arī aiz rentgena ekrāna. Nekas briesmīgs tur laikam nebija — kaut kādi sīki apēnojumi labās plaušas apakšdaļā, kuru dēļ nebūtu jāpošas pie senčiem, taču drusku jāuzmanās gan. Bet dies zina kas atklātos, ja viņš varētu ielūkoties večuka dvēselē. Nezin vai tur neieraudzītu vispilnīgāko perpetuum mobile modeli.

Kamēr atbraucēji apsaitēja lentas un sameklēja melnbaltos zižļus, Sparģelis piegrozījās Stārupam un pačukstēja kā noslēpumu:

— Vai tu zini, kāda starpība starp Apoloniju un Loniju?

Uzrunātais saviebās un gāja projām, taču pēdīgi izmeta pār plecu:

— Tā viena par otru ir drusku dumjāka.

No šejienes varēja pārredzēt visus četrus ceļa nozarojumus, un viņi apsēdās grāvmalā, lūkodamies kādā pašiem vien zināmā punktā un domādami katrs savas domas. Skārda «Fantomasā» apdullinoši dārdēja radioaparāts.

— Tā tomēr nav labi, — Zāle-Udenszāle satrinās. — Stāvēsim ceļa malā. Lai braucēji redz, ka krustojumu uzrauga modras acis.

— Pareizi, — Stārups pasmaidīja un slinki piecēlās. Viņam sekoja pārējie. Automehāniķis nelielajai kārtības sargu grupiņai skaitījās tāds kā priekšnieks.

Viņi staigāja pa ceļa apmali, acīm pavadīdami automašīnas, kas drāzās garām, uzsizdamas ar benzīna smārdu sajauktu gaisa mutuli. Klāvs Skudrenieks nevarēja iejusties mazajā sabiedrībā, pārgāja ceļa otrajā pusē un skaitīja soļus, laiku pa laikam uzmezdams īsu mirkli pārējiem. Sparģelis staigāja, grozīdams gūžas un šūpodamies pirkstgalos. Labaja/roka viņš nevērīgi šūpoja melnbalto zizli, ar katru /Kustību uzsvērdams, ka viņš ne pirmo reizi ar pīpi uz jumta. Pārbriedušais puisietis dakterim atgādināja iešūpotu galertu. Citādi uzvedās Zāle-Odenszāle. Viņš tekalēja te pie viena, te pie otra, sparīgi žestikulēja un aizgūtnēm runāja. Ne mirkli viņa sejā nenodzisa labsirdīgais smaids, un Skudrenieks nezin kāpēc iedomājās, ka ar šādu smaidu sejā viņš droši vien gulētu arī uz operāciju galda vai zārkā. Vīram pāri par sešdesmit, uz acīm tuvredzīga cilvēka brilles, taču viņš bija pirmais, kas pamanīja, ka no rajona centra puses tuvojas smagā mašīna un tās kravas kastē cilvēki stāv kājās.

— Šito vajadzētu apturēt, — večuks mundri saberzēja rokas un pavērās Stārupā. Arī viņš nu pamanīja nedisciplinētos braucējus un izvilka no azotes melnbalto nūjiņu. Taču Sparģelis pasteidzās pirmais. Viņš pagriezās pret braucējiem, slinki pacēla zizli un pēc tam strauji parāva to uz leju. Iznāca kas līdzīgs diriģenta žestam.

Mašīna apstājās, cilvēki kravas kastē, spiegdami un ķiķinādamies, sabira ņurdzīgā kamolā, un pa kabīnes lodziņu izliecās pilsētiņas sadzīves pakalpojumu kombināta šoferis.

— Ko baidāt cilvēkus! — viņš familiāri uzsauca, bet balss skanēja neīsti. Laikam drošināja pats sevi.

— Tā vien skaties — kāds pārvelsies pār bortu, — Stārups saīdzis izmeta.

Šoferis izšļūkāja no kabīnes un uzsauca:

— Vai nevienam vairs nav sēdamvietas, ka nezina, kur tā liekama.

Kravas kastē nospurdza smiekli, un cilvēki negribīgi ieņurcījās solos.

— Braucam uz.šefības kolhozu sienu vākt. Uz veselu nedēļu, — sajutis, ka briesmas nedraud, šoferis atguva normāla cilvēka valodu.

— Biji man viena\iaktī uz siena ... — kāds ievā* vuļojās kravas kastē. Laikam jau no paša rīta bija uzņēmis uz krūts.

— Ka neaizbrauciet uz morgu, — iečerkstējas Zāle* Ūdenszāle, bet Sparģelis dziļdomīgi staigāja apkārt mašīnai un reižu reizēm iespēra pa riepām. Tās iedu* nējās spalgi kā orķestra bundžiņas.

— Protokoliņu, tikai protokoliņu! —viņa seja piepeši kļuva skolmeistariski stingra.

Protokols izpalika, Stārups nebija šerps uz sodīšanu, un neba jau vizināties, bet palīdzēt šefības kolhozam viņi brauca.

Zāle pavadīja aizejošo mašīnu samiegtām acīm, kā skatoties saulē, un viņa sejā ieaudās sīku krunciņu mežģīnes.

— Labu darbu izdarījām, vai cik labu darbu! —• viņš uzplauka. — Cik trūka, lai kāds pārveltos pāri bortam. Bet autoinspektoram tad ķeksītis pie resnā gala. Gods kam gods, bet avāriju skaits mūsu rajonā šogad samazinājies par viens, komats, četriem procentiem. Nogalēto gan pirmajā pusgadā par divām vienībām vairāk nekā pērn... Toties salīdzinājumā ar kaimiņu rajoniem mums ir pirmā vieta izstādīto vitrīnu skaita ziņā.

Zāle-Ūdenszāle tarkšķēja un mētājās rokām, pastiprinādams katra vārda svaru. Viņa sejā nenodzisa dīvainais smaidiņš, kas izskatījās kā uzlīmēts. Dakterim kļuva neomulīgi neierastajā sabiedrībā. Viņš varēja to uz brīdi pieciest, viņš varēja samierināties ar to, bet nekad nespētu saaugt ar šo vīru gaitām un domāšanu, tāpat kā sveša sirds nespēj ieaugt cita cilvēka krūtīs.

Klāvs Skudrenieks nepaguva izdomāt līdz galam — viņu iztraucēja mopēda sīkoņa. No ceļa meistara pagalma uz šosejas izšāvās oranžsārts sparkšķītis. Zāle-Udenszāle ar visām biezstiklu brillēm atkal bija pirmais, kas pamanīja, ka braucējs sagrēkojies pret satiksmes drošību. Viņš pacēla stopzizli, un no mopē-diņa norausās vīrs noputējušā žaketē. Viņš izbrīnīts pavērās miera traucētājos.

— Kas t’ lēcies?

— Ak, Ekoriņš! — Stārups uzskandināja ar zizli pa izkapti, kas bija piesieta pie mopēda ar asmeni uz priekšu. — Skaties, ka nenopļauj kādam galvu.

Sis cilvēks laikam pazīst visu rajonu, dakteris nodomāja.

— Kāpēc t’ tik šerpi. — Motobraucējs izvilka saņurcītu kabatlakatu un slaucīja asarainos acu kaktiņus. — Es, raugi, gar pašu maliņu.

— Tikmēr pa malu, kamēr grāvī iekšā, — iegrudzi-nājās Zāle-Udenszāle.

Stārups kritisku aci nopētīja Ekoriņa sagrabējušo braucamo un sacīja:

— Tev, ceļa meistar, pie pašām mājām šoseja kā ar līku arklu izvagota. Bet pagalmā stāv asfalta katls. Vai liela muiža vienreiz to iekurināt un pielīdzināt ceļu.

— Es jau ziņoju priekšniecībai. Sitas gabals ieslēgts nākamā gada plānā. Tad te uzrullēs jaunu asfaltu. Ar mēli varēs braukt pāri, un skabargu neieraus.

Stārups atmeta ar roku un atgāja sānis.

— Protokoliņu, tikai protokoliņu! — No ceļa viņējās puses pienāca Sparģelis un ar ierastu vēzienu iespēra pa riepu. Sparkšķītis palēcās un žēli nograbēja.

— Tā kā t’ dulls! — Ceļa meistars pazibsnīja baltas acis.

— Ai, ai, ar tādu ceļā! — šausminājās Zāle-Ūdens-zāle. — Ja notiek nelaime? Vai pirmo palīdzību sniegt protat? Neprotat. Uzminēju, vai ne? — Un piebilda noslēpumaini:

— Sarkanā krusta pulciņā vajag sastāvēt, nodarbi* bas apmeklēt. Pērn, raugi, mūsu rajona sarkankrus-tieši sacensībās otro vietu izcīnīja, nozīmīšu nesēju skaits arī pieaudzis. Un mārku izplatīšanas pirmā pusgada plāns ar astīti. Kad mēs šo lietu apspriedām biedrības komitejā ...

Runātājs nepabeidza, jo Ekoriņš tik skaļi nošņauca degunu, ka ausīs nodžinkstēja. Pensionārs sabozās un īgni pablenza uz izkapti, kuru aizturētais pārsēja ar asmeni uz otru pusi.

— Braucam pļaut sienu personiskajai gotiņai. Uzminēju, vai ne? — Zāle-Udenszāle piebilda, taču bez īgnuma, kas izkūpēja tikpat ātri, kā uznācis.

— Un jūs pats t’? Bez piena esat izaudzis, vai? — Ceļa meistars tik nikni parāva auklu, ka gals strikšķē-dams notrūka. — Pļauju un pļaušu. Un personiskajai gotiņai, no kuras pupiem varbūt arī jūs sviestu uz maizes kleksējat. Jo es t’ pusi piena valstij nododu.

Klāvs Skudrenieks pārlēca grāvim un apsēdās paēnā. Arvien uzmācīgāk uzvēdīja atšvešinātības sajūta, un viņš jutās kā piektais ritenis šajā mazajā sabiedrībā. taču domu dzirnas mala savu maļamo.

... Darba laikā pļaut sienu personiskajai govij. Laikam tas skaitījās slikti, bet tā jau darīja daudzi, kam mājas lopiņš aprūpējams. Un bez piena tiešām nevar iztikt. Bet viņi paši? Darba laikā slīpē asfaltu, miličus tēlo, bet vīri ar uzplečiem pa to laiku lec, skrien un šauj mērķī. Bet laikam arī bez tā nevar. Un talcinieki no sadzīves pakalpojumu kombināta? Palīdz kolhozam — dikti jau jauki. Bet ne vienas vien darbnīcas durvīs nu spoguļosies zīmīte «Pasūtījumu izpildes termiņš pārcelts uz ...». Sienu viņi savāks par rubli, bet cilvēku noskaņojumu sagandēs par visu desmitnieku. Taču arī bez tā nevar iztikt, ja laukos darbi smeļas pāri lūpai. Smadzenes var izmežģīt. Un tomēr — vai pirmām kārtām nevajadzēja bez vainas padarīt to darbu, par ko divas reizes mēnesī kasieris noskaita krāsainus papīrīšus? Vai tad nenāktos retāk uzrotīt piedurknes citām darīšanām?

Švīkstēja garāmskrejošo mašīnu riepas, brīdinoši .zibsnīja stopugunis — tur elpoja šoseja, iesūkdama savās neredzamajās plaušās saspringtas acis, saasinātu uzmanību un dilstošas riepas un izelpodama sadeguša benzīna smārdu, kas trīsuļoja gaisā un kaitināja vīru ožu, kuri uz dažām stundām bija saauguši ar Visuvareno Maģistrāli. Zāle-Udenszāle tekalēja nopakaļ Stārupam un kaut ko stāstīja. Mehāniķis reizēm pamāja ar galvu, bet patiesībā laida večuka vārdus gar ausīm, arī pats stāstītājs to beidzot pamanīja, aprāvās un tad pārčāpoja grāvim, kur sēdēja Skudre-nieks. Tūlīt arī gāja vaļā: par kultūras nama padomi — tā tagad regulāri sanākot uz sēdēm — un par grāmatu draugu biedrību, kuras sastāvā viņam uzticēti svarīgi pienākumi. Arī tas vēl — dakteris klusībā nopūtās. Kam tā biedrība vajadzīga, ja labu grāmatu ķeršus izķer, bet sliktai, vienalga, draugu nebūs. Lai nevajadzētu atbildēt, dakteris skatījās pāri grāvim, kur «Fan-tomasa» saimnieks plivināja vējjakas stūrus. Jā, šis cilvēks alka darboties. Melnbaltais zizlis un varas apziņa viņā uzkurināja pašapziņas un vērtības sajūtu, viņš šķita gatavs apturēt katru braucēju un sastādīt protokolu.

Stārups pacēla zizli, ieraudzījis moskviču, kas tuvojās, mētādams priekšējo riteni. Klabinādams izgaņģē-tos amortizatorus, auto aizripoja garām, un, kamēr tas galīgi apstājās, vairāk reižu iedegās un dzisa stop-ugunis.

— Arī preses šim netur, — mehāniķis šūpoja galvu un gāja klāt, bet Sparģelis pasteidzās pirmais, savilka seju bargā grimasē un savirpināja zizli, kas siksniņā karājās uz rokas.

Ņerkstēdamas vērās moskviča durvis, tajās vispirms parādījās spieķis, un tikai pēc tam taustīdamās izslīdēja cilvēka kāja. Izkāpa večuks ar locītavu vietās neganti saburzītām biksēm. Viņa izskats uzjundīja nožēlojamu pamestības sajūtu.

— Protokoliņu, protokoliņu! — Sparģelis iespēra pa riepu.

Atbildes vietā večuks nočāpstināja muti un ar sērīgu skatienu nomērīja savu daudzcietušo braucamo.

— Ar protokolu caurumus neaizlāpīsi, — viņš saērcināts iečerkstējās. — Vispirms pasakiet, kur tās rezerves daļas lai rauj, un tad nāciet uz ceļa mācīt cilvēkus. Pērnruden pat ■— sūda dvorņiku savajadzējās. Aizeju uz kultūrpreču veikalu — nav, Lauktehnikā — nav, braucu uz Rīgu, uz autoveikalu — atkal piga. Bet spekulierim atradās.

Pienāca Zāle-Ūdenszāle, galvu piešķiebis, viņš klausījās, kā vecais vīrs izlādē žulti, un tad lēnprātīgi pamācīja:

— Bet autoamatieru biedrībā jūs nesastāvat. Uzminēju, vai ne? Taču caur biedrību vieglāk tikt pie rezerves daļām. Jā, jā — slikti darāt, ka ignorējat tādu svarīgu sabiedrisko organizāciju.

Moskviča īpašnieks atkal sačāpstināja muti, bet Zāle-Ūdenszāle brīdinoši pacēla pirkstu, lai viņu nepārtrauc.

— Autoīpašniekam šitā biedrība vajadzīga vairāk nekā sieva. Mūsu rajonā šā gada sešos mēnešos salīdzinājumā ar pērno gadu ...

Viņš nepabeidza, jo aiz muguras nepacietīgi ieskanējās Stārupa balss:

— Iekāpiet kabīnē un pakustiniet stūri!

Večuks neticīgi pablenza mehāniķī, taču paklausīja un sēkdams ierausās mašīnā.

— Drošāk, drošāk! — Stārupa vārdi skanēja nu jau no moskviča apakšas. — Tā-ā... Tagad nospiediet bremzi!

Pabeidzis apskati, automehāniķis sacīja:

— Kreisā riteņa gultnis vaļīgs, vajag pievilkt. Un bremzes atgaisot arī vajag. Neļausim jums braukt tālāk, kamēr nesakārtosiet savu tarataiku.

Vecais vīrs paspīdināja baltmetāla priekšzobu un sirdīgi blenza kārtības sargā.

— Raugi, te var pārbraukt pāri grāvim. — Stārups pamāja ar roku. — Uzdzeniet dampi uz tās tur dobes. Ideāla vieta, lai palīstu zem priekšējā tilta.

Aizturētais piestartēja, uzrūcināja motoru līdz šakāļa kaucienam un, gāzi raustīdams, aizdrebināja moskviču zālienā. Satiksmes kārtības sargi aizgāja savās gaitās, un, kad viņi pēc brīža atgriezās, večuks stāvēja, atspiedies pret spēkratu, un bezpalīdzīgi blenza tālumā.

— Kas tad ir, fāterīt! — Stārups uzsauca. — Ņemiet stelleni un pievelciet vismaz gultni!

— Ne man stellenes, ne nestellenes, — uzrunātais sirdīgi atburkšķēja. — Tā braucu mēnešiem un braukšu vēl. Ameriku atklājuši!

— Tad jau stāvēsim līdz rītam. — Automehāniķis nopūtās, pavērās večuka dusmās saviebtajā sejā un iesmējās. Viņš atnesa no bobika atslēgu saini un pudeli bremžu šķidruma, apvilka eļļām nospīdinatu virsvalku un palīda zem moskviča.

— Sēdieties nu kabīnē, fāterīt, un dariet, ko jums teikšu!

Kādu brīdi starp riteņiem dunēja atslēga, šļurkstēja bremžu šķidrums, un, kad Stārups, eļļām notriepies, piecēlās kājās, moskviča īpašnieks paveras viņa izbi-jies.

— Kā es samaksašu?

— Viņā saulē, fāterīt, — Stārups sakravāja atslēgas un aizgāja sameklēt bobikā ziepju trauciņu un dvieli.

Rīta steiga aprima, un šoseja kļuva klusāka. Saule kāpa augstāk un lēja uz zemi īstu cepeškrāsns svelmi. Vīri salīda bērza paēnā un atlaidās garšļaukus, taču Zāle-Ūdenszāle drīz saspicēja ausis, sadzirdējis motora sīkoņu, kas auga augumā.

— Sitas laikam grib pacelties gaisā. — Viņš pietrūkās kājās un sakārtoja noslīdējušo kārtības sarga lentu.

Viņi apturēja dzeltenu autobusu, kas sen bija beidzis kalpot uz regulārajām līnijām un tagad piedereja kādam kolhozam.

— Kur tā skrienam? — Stārups pētīja šofera dokumentus.

— Te mums lopbarības sagādes pirmrindnieki. Braucam ekskursijā uz Latgales ezeriem, — šofera vietā pasteidzās atbildēt stingra izskata sieviete ar acenēm, kas atgādināja pudeļu dibenus.

Autobusa vadītājs izrādījās Sparģelim pazīstams. Kamēr Stārups pārbaudīja stūres savienojumus, «Fan-tomasa» īpašnieks iebāza galvu šofera durvju logā, un dakteris sadzirdēja aizturētu grudzināšanu.

— Vai tu zini, kāda starpība starp Apoloniju un Loniju? ...

Tādas kā šķēmas sakāpa Skudreniekam kaklā. Tagad derēja uz brīdi pazust, un viņš atcerējās, ka noteikti jāpazvana uz slimnīcu un jāatgādina, ka viņš pieņems citureiz. Dakteris pateica Stārupam savu vajadzību un gāja pāri laukam uz upmalu, kur krūmos iemīta taka veda uz ciema padomi. Varēja jau braukt ar mašīnu, tos pāris kilometrus žigulis noripotu ar bezdelīgas ātrumu, bet kājām iznāca divtik tuvāk, un nebija arī patikas sēsties piekārsušajā kabīnē.

Dakteris Skudrenieks spēra nesteidzīgus soļus, izbaudīdams skurbo atvieglojumu, ko sniedz vienatnība un dabas smaržas, un vismazāk viņam gribējās domāt par trim vīriem, kas palika ceļmalā ar zilajiem apsējiem uz piedurknēm. Zem kājām noskrapstēja sauss zars, pusdienas svelmes apreibis, krūmos iečirkstējās putns, un tad gribējās apstāties un ieklausīties skaņās, ko izstrāvo koki un ūdeņi, kurus nav piegandējusi riepu švīkoņa un bremžu kaucieni. Bet arī visnesteidzīgākā gaita ved uz priekšu, un upes līkumā pavīdēja ēku puduris.

Pie baltas silikātķieģeļu mājiņas durvīm bārstīja saules zaķīšus zila plāksnīte, un aiz tās sākās sakaru valstība. Priekštelpā bija iebūvēta telefona automāta kabīne. Dakteris Skudrenieks iegāja mazākajā bukūzītī, un tajā pašā brīdī virs galvas iedegās matētā kupolā paslēpta spuldze. Automātika uz fantastikas robežas, viņš pasmaidīja un iemeta monētu automāta spraugā. Sudrabotā sakaru kaste krakstēdama norija naudas ripiņu kā veco laiku diloņslimnieks dievmaizīti un, padevīgi klusēdama, gaidīja nākamo. Klāvs nepažēloja vēl divas monētas, taču automāts nebija piedabūjams pie valodas.

Spēcīgāk, nekā pienāktos, viņš aizcirta kabīnes durtiņas un iegāja blakus telpā, kur aiz zemas letes sēdēja padzīvojusi sieviete. Viņa neskatīdamās mērca pirkstu galus samitrinātā gumijas sūklītī un skaitīja kvīšu pasakņus.

— Telefona automāts nedarbojas, — ienācējs sapīcis sacīja.

— Jā, jā. — Sieviete pamāja ar galvu, uz runātāju nepaskatījusies. Šķita, ka viņa padzirdējusi sengaidītu vēsti, kurai pietrūcis apstiprinājuma.

— Kā lai piezvana uz rajonu?

— Nekā, nekā. — Sieviete turpināja skaitīt pasakņus.

— Varbūt savienosies no jūsu aparāta? Man jāzvana uz slimnīcu.

— Nē, nē, — viņa atbildēja, taču beidzot pacēla galvu un paraudzījās ienācējā. — Arī mēs šodien nevaram izsaukt rajonu.

— Vai nav montiera, kas salabo?

— Ir, ir. — Tantiņa aiz barjeras māja ar galvu. — Taču šodien viņš Rīgā. Tur notiek izgudrotāju un racionalizatoru sanāksme.

— Nu gan laiki pienākuši! — Klāvs Skudrenieks izsmējīgi iesaucās. — Montieris skaitās izgudrotājs un racionalizators, bet viņam uzticētie aparāti nerro cilvēkus.

— Vai nu viņa aparāti vien. — Tantiņa prātīgi nolika pasakņu kaudzīti un saglauda sirmos matus.

Atkal noblākšķēja durvis skaļāk, nekā pienāktos.

Klāvs Skudrenieks gāja atpakaļ. Uz upmalas takas viņu apņēma vēja šalkoņa ievās, nāsis kņudināja sprigans svaigums, — šādās reizēs parasti nomierinās prāti un domu gaņģi maļ krāsainas ainiņas. Taču šoreiz labais noskaņojums bēga un dvēsele tekā ja urdošas sajūtas kā skudras pirms lietus. Tā jau no paša rīta, kad viņš ieraudzīja logā vāveres riteni un atcerējās nenolasīto lekciju.

... Vāveres ritenis. Vai vienīgi žiglais zvēriņš to kustināja? Kā bija ar viņiem, cilvēkiem, kad skaidri apzinies — laiks nosists nelietderīgi, tu kaut kur skrēji, rāvies un plēsies, bet patiesībā esi mīņājies uz vietas. Ja daļu no pūliņiem, ko izšauj zilā gaisā autoamatieru biedrība, meklējot rezerves daļas, izlietotu šo pašu skrūvīšu, gultnīšu un ritenīšu ražošanai, vai tad ar tiem nevarētu piebērt noliktavas līdz griestiem?

Šalca upe, un šalca vējš krastmalas ievās, tagad vajadzēja prātot par tāliem ceļiem, klusu laimi un mīlestību, bet domu kramplauži lauzās smadzenēs un saimniekoja tur kā savās mājās: grūstīja gadiem nostāvējušās mēbeles, dauzīja kristāla traukus un izgāza logus ar visiem rāmjiem, lai saimnieko caurvējš. Pasākumi, mēnešnieki... Vai dažkārt nav tā, ka tos izgudro nevīžas, lai radītu ilūziju, ka viņi ir iniciatīvas bagāti un raujas melnās miesās. Vai cilvēciskā tieksme darboties nav nonākusi pie sava antipoda, pie skriešanas tukšgaitā, vai uzskrūvētas sabiedriskās būšanas dažkārt nav tieši pa spalvai slīmestiem, kas stiepj gumiju, savus tiešos pienākumus pildot? Un viņš pats? Nē, viņš šajā ziņā bija tīrs kā no autoklāva izņemts skalpelis. Vai pagāja svētku reize, kad viņa ģīmetne nespo-guļotos goda plāksnē vai vismaz vārds netiktu pieminēts galvenā ārsta pavēlē? Par smukām acīm vien uz goda plāksnes neliek. Tīrs un sterils.

Ceļu krustojumā Klāvs Skudrenieks nesastapa biedrus. Viņš tos ieraudzīja viņpus grāvja nepilnu puskilometru uz rajona centra pusi, ap to vietu, kur aiz egļu dzīvžoga baltoja ceļa meistara mājiņa. Līdzās gulēja moskvičs ar augšup pavērstiem riteņiem un vaļā atsistām durvīm, un vienās no tām uzbāzīgi mirgoja saule.

Dakteris sāka skriet, bet pusceļā pārgāja soļos, piepeši atskārtis, ka viņu dzen nevis ārsta pienākums, bet visparastākā ziņkāre. Piegājis tuvāk, viņš atcerējās iīčloču dangas asfaltā un apjauta, kā tas noticis. Autovadītājs braucis pārāk pašpārliecināti, un, kad mos-kviču sameta sānis, bija par vēlu līdzēt.

— Kur cietušie? — dakteris jautāja, aplūkodams izķēmotos skārdus, uz kuriem vīdēja pa retam sārtam pilienam.

— Viens vien bija, — pasteidzās atbildēt Sparģelis ■un saplīvināja vējjakas stūrus. — Bet mēs noreaģējām operatīvi. Pirmo vieglo dampi — stop! — un šo uz pakaļējā sēdekļa. Aizbrauca uz slimnīcu kā lords uz parlamentu.

Runātājs nevērīgi pavicināja rundziņu, atspiedās pret avarējušās mašīnas bamperi un vienaldzīgi raudzījās vasarīgajās debesīs, it kā tādi sadauzīti automobiļi vai katru dienu viņam kalpotu par atzveltni. No atsegtā krekla pretim saulei kliedza ķēmīgi pavērta mute un melni burti The Beatles.

— Smagi cietis? — vairāk aiz ziņkāres nekā nepieciešamības pajautāja ārsts.

— Varēja būt sliktāk, — Stārups sadrūmis atbildēja. — Samaņu gan nezaudēja, bet labā roka — kā atlauzts zars.

Automehāniķis vērtējoši nopētīja moskviču un sacīja:

— Pa četriem mēs šo dabūsim uz kājām. Citādi sanāk nelāgi — eļļa un benzīns tek ārā, skābe no akumulatora lai... Nu tad: viens, divi, rei-eizē!

Mašīna svērās negribīgi, beidzot padevās vīru pārspēkam un atkrita uz riteņiem, palēkdamās kā uz cirka batuta.

Zāle-Udenszāle notrauca kārklu pudurā eļļām un putekļiem apķepušās plaukstas, pēc tam tās rūpīgi notrina kabatdrānā, un viņa sejā noraustījās smaidiņš.

— Jums arī mēle kā mušpapīrs — kā vārdu bilst, tā pielīp, — viņš skatījās mehāniķī. — Par to bedraino ceļa posmu, rau, domāju. Ceļa meistars no šīs lietas tomēr sausā neizies. Amatpersona kā nekā. Bet te — noziedzīga nolaidība kā uz delnas. Simt sešdesmit trešais pants. Jā, jā — likumus es zinu — kā nekā esmu rajona biedru tiesu padomes priekšsēdētāja vietnieks. Šo lietu, kā es te stāvu, mēs noliksim izskatīšanai.

— Kāda tur vairs izskatīšana. — Stārups atmeta ar roku. — Te vairāk līdzētu pāris lāpstu asfalta.

Tālumā iezaigojās dzeltens punkts, un pēc brīža avārijas vietā nobremzēja milicijas bobiks. Izkāpa ceļa uzraudzības inspektors ar leitnanta uzplečiem, nolika uz asfalta apbružātu dienesta čemodānu, izstaipījās kā pēc negulētas nakts un tikai tad uzmeta paviršu skatienu apskrambātajam moskvičam. Šajā brīdī mašīnā iepļerkstējās skaļrunis. Atbraucējs saausījās — no ētera skanēja viņa rācijas izsaukuma signāls. Leitnants ieslēdza raidītāju un atsaucās, tad kādu brīdi klausījās metāliskajās skaņās, kas lauzās ārā no plastmasas kārbas, un nolaida mikrofonu.

— Vai jūsu vidū ir dakteris Skudrenieks? — viņš samulsis jautāja. — No slimnīcas savienojušies ar mūsu raidstaciju un dzenā viņu rokā.

—- Tas esmu es, — ne mazāk pārsteigts atsaucās Klāvs.

— Vienam dakterim steidzami vajadzīga konsultācija.

Leitnants parādīja, kā jāapietas ar mikrofonu raidot

un kad jāatsaucas «pieņemu», un Klāvs Skudrenieks izkliedza parasto frāzi, ko lietoja sarunās pa telefonu.

— Klausos!

— Paklau, vecais, — asi un čerkstoši skanēja ķirurga Slēdzēja balss. — Mums nupat ieveda vienu ar iebuktētu plecu. Gribēju paskatīties caur tavu kasti, vai tur mežģījums vai arī atslēgas kauls čupā. Taču nekādi nevaru to mašīnu iedarbināt — šī gan rūc, gan sīc, bet bildi nerāda ...

Tāds viņš bija — dakteris Slēdzējs. Labs speciālists, bet vaļīgs mutē, kas viņam ne reizi vien sagādājusi punus pierē. Ķirurgs aprāvās, laikam attapās, ka saruna dzirdama plašāk nekā pa telefonu, un turpināja lietišķi:

— Vārdu sakot, gribēju palūgt tev padomu, ko darīt, lai dabūtu uz ekrāna attēlu.

— Pagaidi! — Skudrenieks pēkšņi saduga un tik tikko neizlaida no rokām mikrofonu. Ekrānā neproji-cējas kontūra. Gluži dabiski, ka neprojicējas, jo... pirms mēnešiem trim sabojājās tēmēto uzņēmumu ierīce. Vajadzēja izsaukt tehniķi, varbūt pašam palūkoties, kas vainas, taču nācās steigties uz rentgeno-logu biedrības sanāksmi, un viss tā arī palika. Kopš tā laika viņš izlīdzējās šā un tā, izslēgdams spriegumu no centrālās pults.

Klāvs Skudrenieks nospieda mikrofona pogu un mācīja kolēģi, kā izlīdzēties. Viņus pārtrauca balss no milicijas dežūrtelpas.

— Esmu spiests jūs atslēgt. Operatīva vajadzība...

Viņš izslēdza rāciju un palika sēžam bobikā. Pareizi

vien bija — milicijas rācija nav telefons. Un pēkšņi viņš iedomājās, kas notiktu, ja viņa paša labās un sliktās īpašības, viņa morāli, viņa domas varētu izskatīt caur rentgena aparātu apmēram tā, kā viņš domās izskatīja Sparģeli un Zāli-Udenszāli. Vai tur attaisnotos tas izdarīgais, pedantiskais, mazliet paskum-jais cilvēks, kas redzams uz slimnīcas goda plāksnes? Vai varbūt parādītos augstprātīgs vīzdegunis, kas apreibis pats no sava skaistuma un nevainojama cilvēka slavas. Un allaž redz skabargu otra acī. . . Kā tur būtu, dakter Skudreniek? Redziet nu, cik maz vajadzīgs, lai iejūgtos vāveres ritenī.

— Man jādodas uz slimnīcu, — viņš sacīja, piegājis Stārupam, kas kopā ar milicijas leitnantu uzmērīja moskviča sliedes.

— Protams, dakter. Un liels paldies par palīdzību,— automehāniķis notrauca plaukstu gar bikšu staru un vīrišķīgi paspieda ārsta roku.

Ķirškrāsas žigulis rija atceļa kilometrus. Viss bija tāpat kā no rīta: zem riepām sanēja saules pievilgu-šais asfalts, gar atvērto sānlogu bramanīgi dauzījās vējš, sviezdams kabīnē pēc briestošas labības smaržojošus gaisa klēpjus. Vienīgi sajūtas kļuvušas citādas — dakteri bija pārņēmusi nenoskārsta nedrošība. Pēkšņi iegribējās apturēt mašīnu un pārliecināties, vai riteņi vietā, tad atkal uzmācās bažas, vai tur zem motora pārvalka kaut kas negrab un neklapē.

Kādas muļķīgas iedomas! Jauns, tikko pārbaudīts žigulis braucienā drošāks par kāpurķēžu traktoru. Viņš taču ir ārsts, mācījies smalkās zinības par cilvēka garīgo stāvokli un labi saprot, ka vienīgi iekšējā kom-presija mudina uzspiest uz bremzēm. Tomēr savādi — viņu nesatrauca sadauzītais inoskvičs un tā vadītājs, kura dzīvība varbūt karājās mata galā, viņš viegli izvēdināja ārā no smadzeņu graviņām flegmatisko sakarnieci un naudas rijēju automātu, bet domas grauza kaut kāds nojucis kontakts rentgena aparātā. Tikai tas vien un tas vien, it kā visa pasaule riņķotu ap staru lampu un blāvo ekrānu. «Tas tāpēc, ka tev viens pīpis par citiem.» Likās, kāds galvā palaidis skaņuplati: «Toties tu esi gatavs uzmesties viņam par augsto soģi. Un nu rādies pagalam sašauts, ka neizdarības puteklītis pielipis paša uzvalkam.»

Dakterim šķita, ka šajā brīdī viņš piepeši sevī ieraudzījis kādu nezināmu pasauli un pārdesmit kilometros pie žiguļa stūres atklājis vairāk nekā Kolumbs, šķērsojot okeānu. Viņš bija palīdzējis ripināt vāveres riteni! Viņš nebija ne par matu labāks.

Slimnīcas pagalmā viņš izrausās no mašīnas un pa roku galam aizcirta durvis. Smalkais žigulis, tādas rupjības pārsteigts, džinkstēdams sagrīļojās. Dakteris ieraudzīja goda plāksni, no kuras raudzījās visnotaļ simpātisks cilvēks šauru seju un rūpīgi sasietu kaklasaiti. Esi sveicināts, pirmrindas dakter Klāv Skudre-niek! Viņam gribējās pazoboties par savu attēlu. Kāpēc jums nav piezīmēta āža bārda? Pat pasaules klases kinozvaigžņu bildēm reizēm pieskricelē huzāra ūsas. Bet āža bārdele ne tikai uzlabotu jūsu fizionomiju, bet arī izdaiļotu dvēseli.

Attēls uz goda plāksnes tomēr nepadevās ņirgām, bet raudzījās pasaulē solīdi un stingri.

Dakteris iegāja rentgena kabinetā un tūlīt pamanīja, ka te saimniekojušas svešas rokas. «Nezin vai kolēģim izdevās izspiest bildi,» viņš nodomāja. Pēkšņi uzbangoja vēlēšanās darboties, tūlīt pat sadakterēt bojāto mezglu, pie kura viņš bija pieradis kā invalīds pie koka kājas. Rentgenologs ieslēdza aparātu, un pierastā dūkoņa saplūda nervu šķiedrās kā nomierinošs balzams. Viņš sameklēja skrūvgriezi un apgāja apkārt baltajam statīvam. Tagad derētu atvērt bojāto ierīci, taču dievs vien zina, kā tas izdarāms. Nekāda Ķīnas ābece tur nevarēja slēpties — savs ducis kontaktu un vēl šis tas.

Skudrenieks iebāza skrūvgriezi spraugā aiz kasešu rāmja, un zila dzirksteļu šalts kā sprādziens izšāvās gaisā. Dakteris atrāva roku, un skrūvgriezis grabēdams aizripoja pa grīdu. Varbūt tas bija nejaušības sūtīts brīdinājums: dari savu darbu, bet nebāz nagus citu lietās. Sevišķi vēl, ja tev nav jēgas.

Neveiksme uzkurināja gribu darboties. Uz karstām pēdām viņš uzrakstīs pieteikumu, un lai Rīgas speci tad plaucē savus nagus. Dakteris paņēma no plauktiņa papīra loksni, apsēdās pie galda un piepeši pamanīja, ka rakstāmpapīrs noputējis pelēks — laikam trīs mūžības tur nebija slaucīti putekļi. Uz šādas lapas var rakstīt ar pirkstu tāpat kā uz klavieru vāka mietpilsoņu dzīvoklī, viņš saviebās. Šķēmas kā skābs ābols kāpa uz augšu un strēga kaklā, un Klāvam Skudre-niekam šķita, ka pie visām nelaimēm vainojama sanitāre Marija, resnā Marija, kura uzkrājusi pārlieku daudz lieka svara un nevīžo pacilāt lupatu. Par ko gan cilvēkam maksā algu!

Dakteris apgrieza lapu otrādi, sameklēja atvilktnes stūrī pildzīmuli, kas te gulēja kopš pērnās vasaras, un ar stingru roku rakstīja: Latvijas PSR Ves... Pie trešā vārda lodīte iestrēga un pārplēsa papīru. Rakstītāja roka nodrebēja sašutumā. Nē, resnā Marija bija eņģelis, pie visa vainīgi tirgotāji, kas pārdod sažuvušus serdeņus.

Aploksnei nebija līmes. Pie visa vainīgi...

Es varbūt lēni jūku prātā, dakteris bažīgi piecēlās un nostājās pie spoguļa. Pretim raudzījās nosvērts, simpātisks cilvēks. Atliek piezīmēt rāmi, un šo bildi var izstādīt frizētavas vai drēbnieku darbnīcas skatlogā. Dakteris piemiedza te vienu, te otru aci, un attēls spogulī paklausīgi darīja to pašu. Viens no abiem ir mērkaķis, Klāvs saērcināts apsviedās uz papēža, aizslēdza darbistabu un devās projām. Saraustītas domas iekvēlojās un dzisa smadzenēs līdzīgi kosmiskiem pul-sāriem, un tās cīnījās savā starpā uz dzīvību un nāvi kā Romas gladiatori. Jā, kas notiktu, ja viņš noliktu aiz staru aparāta ekrāna savu dvēseli? Ko viņš ieraudzītu? Pēkšņās dusmās viņš saburzīja vēstuli un iesvieda papīrkurvī. Lai slimnīcas saimnieki domā par remontu. Bet vislabāk zirgs — tam lielāka galva.

Kļuva vieglāk. Šķita, kaut kur nenosakāmā debess malā līdzīgi negaisa mākonim melnē visu vainu vaininieks, bet viņš uz šī fona mirdz kā zvaigzne pie ziemas debesīm.

Izgājis sētsvidū, Klāvs Skudrenieks atkal sastapās ar attēlu goda plāksnē. Aža bārdu neviens nebija piezīmējis. Fu, cik stulbas domas reizēm ieperinās smadzenēs, viņš atcerējās pirmītējo iedomu. Jā, ar spriedumiem nedrīkst mētāties kā ar kurpēm kopmītnes pagultē, vislabāk tos salikt pa plauktiņiem. Nu viņš io izdarījis, un dvēselē iemājojis miers.

Piepeši viņš atcerējās lekciju, kas jānolasa sabiedriskās ēdināšanas darbiniekiem. Nelasīt? Bet kāpēc ne? Dažs paņirgs bārdā, bet vai viņam tāpēc gabals nokritīs. Labi vien, ka nesastrēba karstu un ātrumā neatteica.

Skudrenieks iesēdās žigulī, ar ierastu kustību sagrābstīja drošības jostas sprādzi un šajā brīdī atcerējās moskviču, kas kūleņoja pie ceļa meistara mājām. Kā vāveres ritenis. Iedomātais negaisa mākonis mainīja krāsu, neglābjami bālēja un ieguva ikdienišķu pelēcī-gumu, bet viņš pats uz tā fona iezīmējās kā tumša bezsejaina figūriņa, kādas gadatirgus brīnummāksli-nieki izšņakstina ar šķērēm no melna papīra. Viņš atkal neticēja ne zilbei, ko nupat bija iekalis galvā.

— To kasti, vecais, es tomēr iedarbināju! — pie sān-loga piepeši atskanēja Slēdzēja gavilējošā balss.

— Gluži dabiski, — rentgenologs atrūca. — Es taču to iedarbinu piecas reizes nedēļā.

Labi vien, ka pienāca kolēģis, — nu varēja pārslēgt smadzenes uz citiem reģistriem. Viņā pamodās interese par cietušo.

— Kā jūtas tavs pacients?

— Izmežģījums, — ķirurgs atmeta ar roku. — Drusku pagulēs, drusku pastenēs, bet citādi — nodzīvos līdz pat nāvei.

— Pazīstams cilvēks?

— Svešs. — Slēdzējs pārlaida skatu pagalmam. — Bet dzīvo tepat pretim slimnīcai. Varbūt esi ievērojis — viņam logā vāveres ritenis.

REPORTĀŽA NO TĀLIEM ŪDEŅIEM

.

SIĻĶU GRĀMATA

«Baltā grāmata» un «Zaļā grāmata» jau uzrakstītas. Par to parūpējies mūsu vecmeistars Jaunsudrabiņš. Ir ziņas, ka pasaulē pastāv arī brūnās, dzeltenās, zilās un pelēkās grāmatas. Bet Rietumos lielā godā ir vēl tā saucamās melnās grāmatas, kurās iekļūst neliterāri «varoņi». Pēc tam kad Juhans Smūls ieguva slavu ar savu «Ledus grāmatu», kāds mans kolēģis pasteidzās laist pasaulē «Meža grāmatu». Ja visam tam pieskaita pavāru grāmatas un sapņu grāmatas, var rasties maldīgs priekšstats, ka izmantotas visas iespējas šajā žanrā.

Tā tomēr nav. Esmu noskaidrojis, ka neviens nav uzrakstījis «Siļķu grāmatu». Tāpēc tvēru spalvu, lai aizpildītu šo acīm redzamo robu pasaules klasiskajā literatūrā.

— Siļķu grāmata? — dažs varbūt iebildīs. — Pārāk nenopietni. Būtu, teiksim, par lašiem, forelēm vai vismaz vimbām. Bet siļķe! Jau no paša vārda dveš tāda kā mucas piesmaka. Padomājiet — siļķe un grāmata!

Uz savas pieredzes pamata gribu iebilst pret šādu spriedumu. Sīs pašas siļķes dēļ vīri mēnešiem zvalstās okeānā un tikai sapņos pa īstam izbauda krastā

atstātās ērtības. Taisnības labad gan jāsaka, ka okeānā pasapņot neiznāk, jo pāris atpūtas stundu tāljūras zvejnieki savās kojās noguļ saldāk par zīdaiņiem šūpuļos un pamostas tikai pēc signāla vai arī tad, kad sevišķi nekaunīgs vilnis gulētāju draud izsviest uz kubrika grīdas. Tāpēc pret veco, labo siļķi jājūt visa cienība, jo tā, līdzīgi rupjas maizes rikai, nedižojas ar smalkumu un eleganci, bet sātīgi pabaro mūs.

Vidējais zvejas traleris «Carnikava» stāv pie mola kuģu remonta rūpnīcā. Kuģis ir tikko kā nokrāsots, un nezinātājam nevar ienākt prātā, ka pirms dažām dienām tas bija sarkans un grubuļains kā neapdedzināts māla ķieģelis. Nobružātais rūsas ietērps rūpnīcā noplēsts un tā vietā uzvilkts jauns tīri ciešamā svina pelēkā krāsā. Par izskatu nevarētu žēloties, bet tralera izmēri iedveš zināmu neuzticību: ar tādu tīri brangi varētu aizkuģot līdz Doles salai, bet pāri Atlantijas okeānam uz zvejas sēkli? Vai tas nelīdzinās mēģinājumam ar Zila Verna lielgabalu aizšaut uz Mēnesi? Tomēr ne. Zvejas vīri ar šādiem traleriem braukā pa okeānu turp un atpakaļ, nemaz negaidīdami, lai viņus godā par kolumbiem vai heijerdāliem.

Un tā pienācis brīdis, kad kuģim jāatstāj remonta rūpnīcas mols. Šī ceremonija notiek bez pūtēju orķestra un asarām pieslaucītiem kabatas lakatiņiem. Krastā stāv pulciņš rūpnīcas vīru un bažīgi sačukstas. Ko viņi runā, to uz kuģa nedzird. Taču saruna varētu būt par kādu paviršību remontā, ko mēs diemžēl pamanām pārāk tālu no Rīgas. Kapteinis pa to laiku uzkāpis komandtiltiņā un slaidi nospļaujas uz mola pusi. Trāpa. Un tā ir laba zīme. Tad viņš ieiet stūres mājā, ar trok-

sni aizcērt durvis un parauj signāla auklu. Atskan dobjš rēciens, pēc kura pat krietnam pasažieru lainerim vajadzētu godbijīgi padot ceļu. Un mūsu kuģis nodreb, it kā pārsteigts par to, ka tā plaušās slēpies tāds zvērīgs spēks.

Pie stūres vietu ieņem bocmanis, sāk strādāt dzinējs, un mēs izbraucam Daugavā starp Oktobra un pontonu tiltiem. Nostājamies dreifā, gaidīdami, kamēr izņems vienu pontonu un atvērs ceļu uz lielajiem ūdeņiem.

Ir pats vasaras vidus, dažas dienas pēc Līgo svētkiem, kad pat Daugavas ūdens smaržo pēc vītušas zāles. Upe nesteigdamās veļ uz jūru salauztas kalmes, kas pirms pāris dienām kaut kur pie Lielvārdes vai Ķeguma bija jāņuzāles. Raugoties ūdenī, kļūst mazliet skumji. Varbūt tāpēc, ka vasara iegājusi otrajā pusē. Bet visticamāk gan tādēļ, ka vasara aizies bez mums un tā arī neuzzināsim, kā šogad garšo pirmās baravikas un kā Rīgas dārzos čab zem kājām salnas nokostas lapas. Taču tur neko nevar darīt, jo zvejnieka baravikas aug jūrās un okeānos.

Paņemu lielo jūras binokli un uzkāpju uz augšējā tiltiņa. Ar to Daugavas malu pievelk gluži vai degungalā. Šķiet, atliek tikai pastiept roku, lai noglaudītu pa Komjaunatnes krastmalu slīdošo volgu un moskviču jumtus. Pagriežu binokli uz pils dārza kafejnīcas pusi. Pie galdiņiem sēž vasarīgi ģērbušies cilvēki un nesteigdamies notiesā savas kūkas, dzer kafiju un sausos vīnus. Kas viņiem daļas, ko šajā brīdī domā un pārdzīvo vīri uz vientuļā tralera Daugavas vidū!

Divi velkonīši izkustinājuši no vietas vienu pontonu tilta posmu, un mums pavēries ceļš uz jūru. Tad sākas tas, kas kārtīgu jūrnieku nogurdina vairāk nekā vētra: jūras reģistra pārbaudes un atklāto defektu labošana, traļu, ūdens, degvielas, pārtikas un citu mantu uzņemšana; dažs pēdējā brīdī tiek nosūtīts uz poliklīniku nepagarinātās sanitārās grāmatiņas dēļ. Darīšanu ir daudz, bet zvejas vīri ar nepacietību skatās uz Dau-gavgrīvas pusi, vēlēdamies ātrāk sagaidīt lielo atpestīšanu no sauszemes klapatām. Tikai tad, kad aiz muguras ir palikusi Kolkas bāka un Rīgas jūras līcis, kuģinieki atviegloti nopūšas un kāri velk plaušās sāļo gaisu. īstam jūrniekam šī smarža izraisa kādu nenoskārstu atvieglojuma sajūtu, tāpat kā zemniekam svaiga siena aromāts, kad pēdējais vezums īsi pirms lietus nogādāts zem jumta.

Kapteinis Kārlis Plēsums atver stūres mājas durvis un caur binokli lūkojas uz Kurzemes krasta svītru, kas tikko jaušama pie dūmakainā apvāršņa. Prom! Prom arī no tās, lai visapkārt valda jūra! Tikai tā varēs aizmirst zemes raizes un pārorientēt katru soli, katru kustību un katru domu uz jaunajām rūpēm par traļiem un viltīgajiem siļķu bariem, kurus jo gadus jo grūtāk iedzīt amī.

Stūrmanis strādā ar lineālu, cirkuli un zīmuli, atzīmēdams kartē taisnāko ceļu no Kurzemes līdz zviedru krastiem Zunda tuvumā. Uz mūsu nelielā kuģa atrodas navigācijas aparāti, kas ļauj nekļūdīgi šķērsot nepārredzamu ūdens klajumu gan miglā, gan vētrā. Vienīgi stūres rats saglabājies pēc izskata tāds pats kā Kolumba laikos. Piedevām vēl stūre pēc remonta nav iestrādājusies; šķiet, ka tajā iemājojis gars no niķīga zirga, kas ņēmis_ sliktu galu čigāna ratu ilksīs. Cīnies tad ar tādu stūri kā Goliāts, bet kuģis taisa zigza-gus, kas nevar apmierināt kārtīga stūrmaņa izsmalcināto gaumi. Stūres vīrs, kura sardze tikai nesen sākusies, jau paspējis nomest virskreklu un sporta krekliņu un tomēr svīst kā kuriķis pie veco laiku sutas kuģa krāsns.

Laiks pieturas gandrīz bez vēja. Jūra ir rāma kā mīloša māte, kas nolēmusi savus bērnus pakāpeniski pieradināt pie lielās dzīves grūtībām. Apkalpes vīri izmetušies puskaili un vāļājas pa brezcntiem patīkamā apziņā, ka nu vienreiz var izšaujoties, nekaujoties ar dunduriem un mušām. Vairums komandas ļaužu ceļu uz Atlantiju mēro ne pirmo reizi, bet ir arī jaun-pienācēji, kas līdz šim nav stāvējuši uz kuģa klāja. Jaunajiem vairāk vai mazāk nākas pārciest jūras slimību un pārdzīvot savdabīgu psihiskas nedrošības sajūtu gluži kā vientuļam gājējam tumsā uz meža ceļa. Ja kāds apgalvo, ka pirmajā braucienā viņu ne mazākā mērā nemocīja ne viens, ne otrs, tad tādam vairāk piedienētu nevis laba jūrnieka, bet gan veikla lielībnieka gods.

Gandrīz visi mūsu tralera matroži ir jauni puiši muskuļotām rokām un platam krūtīm. Viņu saulē nobrūninātās muguras spīd kā tikko noberzti vara katli. Zivju apstrādes meistars Ivans Ļifanovs, ko visi draudzīgi sauc tēva vārdā vienkārši par Andrejiču, viņiem varētu būt gandrīz vai tēvs. Andrejičs pavadījis uz. ūdeņiem pusi mūža, bet ārēji ne ar ko neatgādina tā tipa cilvēkus, ko dēvē par veciem jūras vilkiem. Viņam ir jau pāri piecdesmit, un gadi savā pārgalvīgajā skrējienā paķēruši līdzi lielāko daļu no kādreiz kuplajiem matiem, iezīmējot galvas vidū bālgani iesārtu lāsmeni. Seja viņam ir apaļa un labsirdīga, šķiet, ka viņš jau no šūpuļa izkāpis smaidīdams. Pārējo mudināts, arī Andrejičs nomet kreklu un apžilbina klātesošo acis ar apskaužami baltu vēderu.

— Kā tu, Andrejič, esi paguvis iedegt košs kā miltu maiss? — kāds jokodamies jautā.

— Ak, grēcīgā vecmāmiņ, tas ir ļoti vienkārši, —

Andrejičs atbild lielā nopietnībā. — Es sauļojos caur baltu palagu.

Uz klāja noskan smiekli. Nesmejas vienīgi jaunais matrozis Andrejs, spēcīgs puisis brūnām acīm un melnām dienvidnieka Ūsiņām.

— Jūrā viss iespējams. — Viņš pieceļas sēdus. — Jūrā ir trīs reizes vairāk ultravioleto staru.

— Kā tu zini — trīs vai četras? Pats pirmo reizi brauc.

— Pirmo! ... — Andrejs visgudri pavīpsnā. — Trīs gadus nodienēju flotē.

Pēc rūdīta jūras braucēja viņš gan neizskatās. Bet ej nu sazini — runā viņš gluži kā no enciklopēdijas, un kā lai pārbauda, cik tur izdomas un cik patiesības. Svītraino matroža kreklu viņš valkā ar godbijīgu lepnumu, un neviens nepierādīs, vai tas izsniegts uz kuģa vai nopirkts veikalā.

Bet Andrejs jau atradis klausītājus brīnumstāstam par to, kā reiz dienesta laikā viņš kopā ar biedriem airu laiviņā izbraucis jūrā. Uznākusi migla, un ceļotāji maldījušies vairākas dienas pa ūdeņiem, līdz piestājuši nepazīstamā krastā. Klausoties viņa čalošanā, man rodas sajūta, ka tiek skaļi lasīts «Robinsons Kruzo». Acīmredzot ne tikai man, jo matrožu pulciņā atskan balss:

— Nupat nāk kā pa cauruli.

— Ko? Sūce? — Andrejs sarosās. — Kur?

— Tepat blakus.

— Nopietni? — Viņš neticīgi pazibina baltus zobus.

— Kā tad! Vai tu nemani, ka lej kā no krāna.

Andrejs apklust, noglauda Ūsiņas un nevērīgi apguļas. Ja negrib, lai neklausās.

Uz kuģa par matrožiem strādā divi draugi — Roberts un Aleksandrs, kurus vienkāršības labad sauc par Robi

un Sanu. Abi nākuši no Jaunciema, abi reizē mācījušies par sarkankoka galdniekiem, bet beigās pārdevuši dvēseles jūrai. Lai arī Robis miesās nav nekāds vārgulis, blakus Sanam viņš izskatās sīks. Tas tāpēc, ka draugam ir apskaužami plati pleci un krūtis, kurās, šķiet, varētu ieraut vairāk gaisa nekā triju ermoņiku plēšās. Ne velti armijā viņš bijis ūdenslīdējs.

Dzinējs strādā ar pilniem apgriezieniem, un kuģa korpuss viegli dreb. Priekšgalā laiski skalojas ūdens, un izpūtēja caurule kuģa skurstenī iemidzinoši bubina. Ja uz klaja neredzētu ruļļus ar kaprona tauvām un tērauda trosēm, brezenta un tīkla ķīpas, dēļus un visādas citas mantas, varētu domāt, ka dīki atpūtnieki izbraukuši ieelpot jūras gaisu.

No kambīzes uz klāju vējš atpūš sautētas gaļas un sīpolu smaržu. Reizē ar to atlido dziesma.

Un jūrās tālu tālās «Brigantīna» paceļ buras.

Tā ir droša zīme, ka pusdienas gatavas un kokam labs garastāvoklis. Kuģa pavārs Sergejs Zapalovs ir dūšīgs vīrs ar apaļu seju un labi koptām ūsām, kas viņas piešķir omulīga, labi paēduša cilvēka izskatu. Viņa seja un apaļais augums ir kā vizītkarte, uz kuras nepārprotami uzrakstīta nodarbošanās. Tā piederas kokam un tikai kokam, nevis frizierim, atslēdzniekam vai dakterim.

Kokam ir skanīga balss, un viņš labprāt mīl dziedāt. Viņa repertuārā ir tikai viena dziesma — dziesma par «Brigantīnu», kas tālajās jūrās paceļ buras. Taču katru reizi koks šo dziesmu izpilda citādi. Dažās dienās viņš to paspēj nodziedāt moderna šeika, senas krievu romances un toreadora marša ritmā.

Pusdienās ir vārītas pīles, kas tikai vakar iekrautas kuģa pārtikas kambaros no ostas saldētavas. Lai gan maltīte ir garšīga, vīri atstāj ap kauliem vairāk gaļas, nekā pienāktos. Šādi apstrādātus kumosiņus viņi tin papīros un bāž kabatās. Tam par iemeslu nav negausība. Lieta daudz vienkāršāka: uz kuģa kopā ar divdesmit četriem vīriem brauc arī pavisam mazs vilku sugas kucēns, kuram tikai pirms pāris dienām atvērušās acis. Katrs uzskata par savu pienākumu staigājošo vilnas kunkuli pacienāt ar kambīzes labumiem. Kucēns visu nespēj notiesāt un staigā pa klāju, bēdīgi noskatīdamies, ka tāda laba manta velti izkalst saulē.

Mūsu suns pagaidām ir pelēks kamols bez vārda. Bet suns bez vārda ir tikpat kā kovboja bikses bez kniedēm. Kristāmajā reizē tiek sarīkots īsts konkurss. Virsroku gūst priekšlikums mūsu visjaunāko jūras braucēju nosaukt par Talismanu. Jau pats vārds uzliek lielus pienākumus: sargāt nabaga suņa bērnu no negantiem vējiem, lieliem viļņiem un plēsīgām zivīm, ar ko agri vai vēlu nāksies sastapties «Carnikavas» komandai.

* * *

. . . Kurzemes krasts pazudis aiz apvāršņa. Visapkārt ir jūra un tikai jūra: tuva un neizprotama, aicinoša un dīvaini biedējoša. Lielais ūdens klajs guļ kā ezers bula laikā. Aiz kuģa skrūves kilometriem tālu aizstiepjas virmojoša sliede kā izkausētā stiklā ievilkta svītra. Bez mums — nekādas citas dzīvības. Vienīgi šad tad atlaižas pa kaijai. Tās brīdi planē nopakaļus virs mastiem, nesaprašanā nogroza galvas, acīmredzot izbrīnījušās, ka uz pavisam īsta zvejas kuģa neredz ne asakas. Ej nu tādam putnam iestāsti, ka ir reisa sākums.

Vienatne ar jūru nav ilga. Nākamajā pēcpusdienā atkal parādās meži un lauki. Tā ir zviedru zeme, kuras dienvidu krasts iesniedzas tālu Baltijas jūrā. Starp koši zaļiem pauguriem un tumšiem priežu mežiem jūras malai pieglaudušies labi kopti, gaiši ciematiņi. No tāluma tie šķiet trausli un harmoniski, un gribas domāt, ka mājās te celtas un ielas veidotas ne pēc arhitektu projektiem, bet pēc Andersena pasaku grāmatu ilustrācijām-Neiztrūkstoši katra ciemata centrā ir zaļš vai sarkans baznīcas tornis kā burkāns sniegavīra seja.

Daudz ir šo ciematu un tikpat daudz arī smailu torņu. Baznīcai tornis taču kā gailim sekste — jo augstāk tas sniedzas debesīs, jo dievišķajā daudzcīņā nāvīgāk saknābāts skaitās ticības brālis, kam būvēšanās reizē zutenis izrādījies plānāks.

Uzpūš sprigans vējš, un traleri sāk šūpot. Laikam Ncptūns nospriedis, ka gana mūs lutināt un laiks pieradināt pie īstas jūrnieku dzīves.

Uzkāpju uz augšējā tiltiņa, apsēžos uz salocīta brezenta un atspiežu muguru pret kuģa skursteni.

«Bu-bu-bu,» skurstenis bubina kā labi paēdis kumeļš.

Te ir labi. No šejienes var skatīties gan uz krastu, gan priecēt acis ar visdažādāko krāsu un lielumu kuģiem, kas, jo tuvāk Zundam, jo biežāk pagadās mūsu ceļā. Bet skurstenis uzvedas tā nelabojams pļāpa un, dūmus pūzdams, turpina savu bubināmo.

«Tā tā lieta neies,» es domās sabaru viņu. «Es nokāpšu lejā kubrikā, un tad bubini vien, cik gribi.»

«Bu-bu-bu,» skurstenis spītīgi turpina un neliekas zinis par maniem draudiem.

Galu galā es padodos, ērtāk iekārtojos uz brezenta saiņa un ļauju, lai nu šis izmēļojas arī. O, ko tikai šis viszinis neatklāj!

«Es,» lielīgi iesāk skurstenis, «kopā ar savu saimnieku — galveno dzinēju — jau kuro reizi iešu pāri okeānam, bet tu — pirmo. Es, kā redzi, šo lietu esmu godam izturējis, bet, kā būs ar tevi, to vēl redzēsim.»

«Kas par blēņām!» es protestēju. «Esmu kuģojis pa Baltijas jūru, Daugavu, Mēmeli un Ķīšezeru.»

«Bu-bu-bu,» smejas skurstenis.

Ar tādu nekauņu nav ko runāt. Lai viņš bubina vesels, es neatbildēšu.

Piebraucam Zundam. Pār jūras šaurumu nolaižas vasaras nakts. Tralera abās pusēs krasti iemirgojas tūkstoš spuldžu acīm, bet pati jūra atgādina jāņtārpiņiem piebārstītu pļavu: tuvu un tālu mirgo kuģu ugunis.

Pa kreisi paliek Kopenhāgena. Pilsēta tik pārblīvēta ar gaismu, kas veselām šaltīm veļas pāri krastam un vizuļodama izšķīst piekrastes ūdeņos.

Pilsētas nomalē, cieši pie jūras, plešas Kopenhāgenas starptautiskā lidosta. Ik pēc pāris minūtēm paceļas un nolaižas lidmašīnas. Tralera skurstenis nenoguris trokšņo, un lidmašīnu motoru rūkoņa nav dzirdama. Skaties kā mēmo kino.

Dažus desmitus jūdžu tālāk Zunda visšaurākajā vietā pie Helsingeras uz paša krasta melno Hamleta pils. Patiesībā nebūs īsti pareizi sacīt — melno, jo vienā no pils torņiem mirkšķina spoža gaisma. Praktiskie dāņi, nevēlēdamies šķiest naudu liekiem būvdarbiem, tornī ierīkojuši bāku. «Viens — divi, viens — divi,» Hamleta bāka runā signālu valodā. Man šķiet, ka bākas spuldze visu laiku atkārto pazīstamo «būt vai nebūt». Katram, kas brauc garām, ir vislielākās iespējas pēc sirds patikas izdomāties, kam īsti būt un kam nebūt. Pēc mana prāta, šoreiz runa ir par siļķēm. Tātad būt vai nebūt «lielajai siļķei»?

Es paplikšķinu pa skursteņa melno, silto sānu un, kā salabšanu meklēdams, pārjautāju: «Nu ko, skursten? Tas taču attiecas uz siļķēm, vai ne?»

«Bu-bu-bu,» piekrītoši atbild skurstenis, acīmredzot aizmirsis mūsu neseno strīdu.

* * *

Ziemeļjūra mūs nepārsteidz negaidīti, bet jau iepriekš pasniedz savu vizītkarti, iepūzdama Skagerakā piecas balles lielus viļņus, kā tas pienākas kārtīgai jūrai. Mūs pamatīgi šūpo. Skagerakā apgrozās daudz kuģu, un to lielākā daļa ir ar krietnu tonnāžu un respektējamu izskatu. Baltajiem sešklāju pasažierniekiem vai simt vai vairāk metru garajiem tankkuģiem tādas piecas balles neko nenozīmē. Tie aizpeld mums garām graciozi un nepieejami, bet mūsu siļķenieks šajā kuģu parādē zvalstās kā klibs pīlēns deju konkursā.

Ziemeļjūrā vējošana pieaug, tomēr nozvejas meistars Oļegs Rednis nolēmis, ka gana «stiept gumiju», un sūta matrožus uz klāja sagatavot traļus. Vīri apvelk vamžus, gumijota auduma bikses un svārkus, uzliek galvā tādas pašas cepures, un tagad viņiem nevar kaitēt ne ūdens, ne vējš. Zvejnieki ritina no ruļļiem tērauda troses, cērt tās gabalos un galos veido augas. Citi to pašu dara ar kaņepāju un kaprona virvēm. Te rodas posmi un savienojumi tralim. Tad vēl jāpiesien vesels lērums pludu un atsvaru, jāpieregulē traļa durvis un kopumā jāsasien tik daudz lielu un mazu mezglu, ka acis reibst.

Nozvejas meistars jeb, kā viņu parasti sauc, traļ-meistars ceļ ārā no tilpnēm sapresējušos linumus un auklu rituļus, un visā šajā mudžeklī viņš orientējas mierīgi un lietpratīgi. Ja man būtu jāizšķiras — vai nu atšķetināt tīklus, vai siena kaudzē atrast adatu, es, iespējams, izvēlētos pēdējo. Tos cilvēkus, kas ar linumu un diegiem rīkojas kā burvju mākslinieks ar cilindru un melnu drānu, vienmēr esmu uzlūkojis ar neviltotu cieņu.

Mūsu traļmeistars ir augumā sīks vīrs, kustīgs kā ūdenszāle un vārdus ber kā no patšautenes. Tikai labi ieklausoties, var saprast, ko viņš saka.

Kopš iziešanas jūrā trajmeistars audzē bārdu. Tā viņam ir ātraudzīga un kupla kā treknā zemē ielaista nezāle. Pazodes spurojas arī vairākiem citiem komandas locekļiem, kas svēti apņēmušies ātrāk neķerties pie bārdas naža, līdz nokāps krastā. To skaitā ir arī jaunciemieši Aleksandrs un Roberts. Muguras kopā saspieduši, viņi sēž uz tilpnes vāka un darina augas. Aleksandrs, kā parasti, klusē un slinki sūkā mutes kaktiņā iespraustu «Prīmu», toties Robertam mute ne brīdi nestāv mierā, un viņš nomēļo arī drauga tiesu. Laiku pa laikam klājam pārlido šļakatu mākonis, bet vīri ātri iemanās vajadzīgajā brīdī pagriezt vilnim muguras, un tad pat degoša cigarete mutē paliek neskarta.

Vienīgi Andrejam grūti nosēdēt uz vietas. Viņš gluži nejauši atrod iemeslu, lai pieceltos, kaut kur ietu, kaut ko meklētu. Tikai nedomājiet, ka Andrejs slinko. Viņš taču neguļ, bet kustas. Ejot garām pārējiem jaunajiem matrožiem, Andrejs apstājas un mirkli kritiski novērtē viņu darbu, apmēram kā skolotājs, kas domraksta sacerēšanas laikā apstaigā klasi.

— Tā, tā, draudziņ, — Andrejs tēvišķīgi pamāca. — Stingrāk savelc troses dzīslas, citādi cilpa sanāks vaļīga ... Kā tu sēdi! Pirmais vilnis tev pielies muti kā cepeškrāsni.

Neviens viņā nopietni neklausās. Andrejs liekas to nemanām un’aiziet, bārstīdams uzmundrinājumus.

Darba pietiek visiem. Arī kucēnam. Ticis uz klāja, tas ņemas izmēģināt matrožu gumijoto bikšu staras. Vai nu tās par biezām, vai arī sunīša zobi par vājiem, bet kodiens biksēm cauri neņem. Droši vien tā tas ir tikai pagaidām. Tā kā mūsu četrkājainajam jūrniekam ir divdesmit četri saimnieki, tad viņš ar pilnām tiesībām pinas pa kājām visiem, pilnīgi ignorējot apkalpes-locekļu dienesta rangus.

Tad no kambīzes atskan sulīgā balsī dziedātā dziesma:

Un jūrās tālu tālās «Brigantinci» paceļ buras.

Vīri kā pēc komandas stīvē nost piesvīdušos spec-tērpus un no oranžiem lāčiem pārvēršas visparastākā* jos cilvēkos, kuriem apetīte kā vilkiem.

Lai no Ziemeļjūras nokļūtu Atlantijas okeānā, lielie kuģi dodas uz Lamanšu vai apbrauc Anglijas^ salas no ziemeļu puses. Taču visīsākais ceļš pāri okeānam ved caur Pentlendfērtu. Tas ir šaurums starp salu grupām Anglijas ziemeļos, kur lielākas tonnāžas kuģi labprat nerādās; nav patīkami daudzie zigzagi, kas jāizbrauc ar lielu precizitāti. Bez tam cauri Pentlendfertam ka satrakota upe gāžas Atlantijas paisuma straume uz Ziemeļjūru un bēguma ūdeņi — atpakaļ no Ziemeļjūras-okeānā. Tikt cauri te var tikai pa straumei. Mēģināt kulties pret tecējumu nebūtu jēgas, jo straumes ātrums gandrīz līdzinās mūsu kuģīša gaitai, tā ka praktiski mēs stāvētu uz vietas.

Izpētījis locijas grāmatas straumju maiņas laiku, kapteinis uzkāpj stūres mājā, lai pats izkuģotu caur šaurumu. Viņš atver durvis līdz galam vaļa un raugas krasta klinšainajās kontūrās. Kapteiņa zemais, platais augums aizsedz visu durvju eju.

— Desmit grādi pa labi... piecpadsmit pa kreisi... tā turēt. Desmit pa labi... — kapteinis Plēsums dod strupas komandas, un stūres vīrs trakā steigā griež niķīgo Kolumba ratu. Straume un kuģa dzinējs, it kā saskaņojuši savus nodomus, mūsu traleri nes pa šaurumu uz priekšu, gluži kā gaisa strāva papīra plēksni •dzītu caur fabrikas skursteni. Kuģiniekiem nepierastā ātrumā garām slīd līdzenas pļavas un mežonīgi klinšu kalni. Vietām tie pienāk tik tuvu, ka šķiet — labs sviedējs varētu aizmest akmeni līdz kādai no daudzajām bākām, kas grezno drūmās klinšu pieres kā aplauzti ragi.

Kad aiz muguras paliek pēdējas salu grupas un visa varenībā pretī paveras Atlantijas plašums, kapteinis norūc dažas frāzes un, platos plecus caur šaurajām ejām stīvi grozīdams, aiziet uz savu kajīti.

Vīri ir aizņemti ar traļiem un citām ikdienas rūpēm un Anglijas krastu ātri aizmirstu, ja paši angļi to neatgādinātu. Kur nākusi, kur ne, cieši pāri mastiem trakā ātrumā rēkdama pārdrāžas reaktīvā lidmašīna. Nozib atpakaļ atliektie spārni un piekārtās raķetes. Skaidri saskatāmi koncentriski riņķi — angļu kara aviācijas pazīšanas zīmes.

Reaktīvais plēsoņa apmet līkumu un atkal nozib gar kuģa priekšgalu, bet pēc tam — gar labo un gar kreiso bortu. Nu būtu kārta kuģa pakaļgalam, taču •džentlmenim bruņustikla kabīnē tas laikam nepatīk, un, nedaudz uzņēmis augstumu, viņš aizvada savu džetu starp miglā tītajām piekrastes klintīm. Vīri pie tādiem apciemojumiem pieraduši, mierīgi dara savu darāmo un par karaliskās gaisa flotes varenību daudz neliekas zinis.

Nepaiet pusstunda, kad Robis, kas tajā brīdī stāv pie stūres, paver durvis un skaļi nokliedz:

— Zēni! Aizbāziet nu atkal ausis!

Tik tikko Roberta balss pārskanējusi pāri klājam,, kad virs galvas nodārd, it kā zibens būtu vienlaikus, iespēris desmit skārda jumtos. Mūsu paziņa ir klāt un aizdrāžas, tik tikko neskardams tralera mastu galus. Pēc tam ar anglosakšu precizitāti viņš izpilda jau apgūtās virāžas gar priekšgalu un gar abiem bortiem.

Interesanti, ar ko gan mūsu siļķenieks izpelnījies tādu godu, ka to eskortē ar raķetēm apkrāvies iznīcinātājs. Es mēģinu apjaust, kādā veidā kuģītis varētu apdraudēt britu salu drošību. No šaujamajiem mums ir vienīgi raķešu pistoles, no duramajiem — divi tuteņi pavāram un siļķu naži matrožiem. Un pirmie zobi kucēnam. Tas arī viss.

Kamēr tā prātoju, džets pazūd miglā un vairs neatgriežas. Acīmredzot vīriem laimēsies sasniegt zvejas sēkli ar veselām bungādiņām.

Aizkuģojuši pārdesmit jūdžu, darbam ap trali metam mieru. Pretim pūš dūšīgs rietumu vējš, un vai katrs trešais vilnis gāžas pāri klājam. Tā vien šķiet, ka okeāns grib mūsu kuģi nostādīt stateniski kā zīmuli. Kad tas neizdodas, sviež spītnieku atpakaļ ūdenī ar tādu spēku, ka tālu uz abām pusēm aizšķist sakultu putu vāli. Pēc diennakts vējš vēl pieņemas, iegriežas nedaudz iešķērsus un nelielo siļķenieku mētā kā futbola bumbu. No matrožu kubrikiem, kas atrodas kuģa priekšgalā, uz pakaļgalu var pārskriet tad, ja stingri turas pie nostieptas virves. Pretējā gadījumā cik tur vajag, lai kopā ar vilni pārlidotu bortam!

Grūtāk par visiem klājas kokam. Dziedi vai raudi„ bet komanda četras reizes dienā jāpabaro. Bet kā to izdarīt, ja katli uz plīts turas tikai piesieti ar stiprām auklām un pēc katra lielāka vi|ņa zupa šļakstās uz grīdas?

Pie kambīzes griestiem uz vadzīšiem sakārtas skārda krūzes. Tās nu džinkst kā baznīcas zvani pirms dievkalpojuma.

Arī vētrai pūšot, kambīzē noteiktā laikā skan dziesma par «Brigantīnu», kas tālajās jūrās paceļ buras. Atbilstoši nervozajai darba atmosfērai dziesma šādās reizēs tiek izpildīta «Zobendejas» ritmā.

Jā, kokam tās ir nemierīgas dienas, kad lielākā māksla ir noturēties kājās un izvairīties no zilumiem, atsitoties te vienā, te otrā kambīzes sienā. No malas raugoties, tas izskatās apmēram tā: kuģis strauji sasveras uz labo sānu. Ar visu brango augumu balansēdams, koks pa flīzīšu grīdu aizslīd līdz ārējai sienai un atsitas pret trauku skapi. Drebēdams no viļņu triecieniem, traleris raušas ārā no neveiklā stāvokļa un sveras uz pretējo pusi. Bet koks pa to laiku paspējis no trauku skapja paķert karoti un no speciāla plaukta — skārda bļodiņu. Kuģis aizvien vairāk sveras uz kreiso bortu. Pavārs, kājas ieplētis, sāniski aizslīd līdz plītij un ieķeras apmalēs. Kamēr siļķcnieks pāris mirkļu stomās, nevarēdams izvēlēties, uz kuru pusi zvelties, koks paķer kausu un pielej bļodiņu līdz pusei ar zupu. Jauns viļņa trieciens, viņš ar bļodiņu vienā rokā aizbalansē līdz kambīzes durvīm un ar brīvo roku ieķeras stenderē, nenolejot zemē ne pilītes.

— Ātrāk! — sauc koks, atdodams bļodiņu ar zupu, un slīd atpakaļ uz trauku skapja pusi, lai visu sāktu no gala.

Tā tas atkārtojas divdesmit četras reizes. Vīri nāk uz kopkajīti pusdienot, abām rokām atbalstīdamies pret šaurās ejas sienām. Pie kambīzes durvīm viņi saņem savu bļodiņu un žonglē tālāk pie galda. Tā nav ēšana parastajā nozīmē. Pie katra niknāka vi|ņa bļodiņa jāpietur un jāpaceļ gaisā, lai zupas līmenis tajā atbilstu kuģa slīpumam. Citādi karstā vira neglābjami izlīst klēpī vai uz galda. Ne visiem šī manipulācija ir pa spēkam. Tiem, kam žonglēšana nepadodas, trauks -agri vai vēlu izslīd no rokām, palecas gaisā un aizripo pa kajītes grīdu, atstādams aiz sevis taciņu, kas bruģēta ar boršča biezumiem. Koks tad vainīgajam pasniedz grīdas lupatu reizē ar indīgu piezīmi:

— Bērnudārzs ...

Vīri ēd. Vairumam ilggadējo jūras braucēju apetīte nav sabojājama, un viņi prasa vēl. Jaunajiem pietiek ar pāris karotēm. Neko nepadarīsi. Ēstgriba un jūras slimība nesadzīvo zem viena jumta. Taču Andrejs, izskatā ne no možajiem, notiesā visu un piemetina:

— Sīkums. Man iekšas kā zirgam. Kad dienēju flotē ...

Pabeigt viņš nepaspēj. Puisim acīs uzzibsnī savāds spīdums, un viņš klusi izlavās no kopkajītes. Tālu viņš netiek — uzkāpj laivu klājā, aizlien aiz glābšanas laivas un, krampjaini ieķēries reliņos, atdod okeānam savu tiesu ... Tad viņš sarosās un uzmanīgi pablenž gar laivas galu, vai kāds nav bijis viņa vājuma mirkļa liecinieks. Spīdums acīs nodzisis, un tās kļuvušas blāvas, bet brašās dienvidnieka ūsas nošļukušas kā smagajam ormanim.

Kad vēji pūš un okeāns bango, labāk turēties pie kojas. Tas ir sens un prātīgs jūrnieku atzinums. No sardzes un citiem darbiem brīvie matroži priekšgala kubrikos sagūluši pa kojām un ar visu ķermeni balansē līdzi tralerim. Kuģim krītot jūras atvarā, aiz tērauda sienas plīst viļņi ar tādu troksni, it kā pīķis šķeltu nevis ūdeni, bet grauztos caur stiklu. Kādam no jaunajiem neiztur dūša, un viņš aizstreipuļo uz kubrika durvīm. Andrejs pace| galvu un saglauž ūsas, kas atkal atguvušas iepriekšējo šiku.

— Tev, draudziņ, vājas iekšas, — viņš līdzjūtīgi piezīmē. — Gan pieradīsi. Kad es dienēju flotē...

Milzīgs vilnis traleri sagāž uz viena sāna tā, ka pusizdzertā karafe, kas statīvā piestiprināta pie sienas, parāda sausu dibenu. Sī karafe mums ir kā līmeņrādis celtniekiem. Pēc ūdens līmeņa traukā varam spriest, cik stipri traleris sazvēlies uz viena vai otra sāna.

Grūdiens ... atkal grūdiens, vēl viens! Vai gan tos saskaitīt! No augšējās kojas blākšķēdams nokrīt koferis. Pa kubrika grīdu aizvirpuļo bārdas skujamais aparāts, zeķu pāris, aploksnes un citi matroža iedzīves sīkumi. Uz vaļā atsprāgušā vāka, kas klanās līdzi kuģa gaitai, smaida no žurnāliem izgriezti kinoaktrišu portreti.

— Va velns! — Andrejs izlec no kojas un, kubrika sienās atsizdamies, četrrāpus vāc kopā savu mantību.

Vīri notikušajam nepievērš uzmanību. Katrs aizņemts ar savām rūpēm. Šobrīd viņu uzmanību saista nepieciešamība noturēties kojā. Reaģē tikai matrozis Vitja, sīks augumā, bet ar krietnu jūras braucēja stāžu. Viņš izpūš griestos cigaretes dūmu mutuli un nesteigdamies izbirdina pelnus traukā, kas uzkonstruēts no tukšas konservu bundžas un piestiprināts kojas galvgalī. Paveicis šo procedūru, viņš labsirdīgi norūc:

— Kad es dienēju flotē, čemodānus vai nu glabāja skapīšos, vai arī piesēja.

Andrejs nokustina ūsas, bet neko neatbild. Viņš izkopis sevī īpašību nedzirdēt to, ko izdevīgi nedzirdēt.

Kuģa pakaļgalu mētā mazāk. Te, otrā mehāniķa kajītē, jūras slimību pārcieš mūsu kucēns. Suns smilkst un mēģina noturēties uz četrām kājām, bet, kad tas neizdodas, palien zem galda, saraujas kā ezis kamo-

liņā un lūdzošām acīm skatās uz cilvēkiem. Mehāniķis, kas ne tādu vien pūtienu dzīvē pieredzējis, glauda kucēna mīksto spalvu un mēģina ieskaidrot, ka šīs mokas nav mūžīgas, ka arī pats kādreiz tādu kaiti pārcietis. Sunēns, it kā sapratis teikto, grūti nopūšas un saraujas vēl mazāks. Kad jāpārcieš, tad jāpārcieš...

Okeāns paliek okeāns. Nepieradušie kādas dienas pamokās ar nelabumu un bezmiegu, bet tie, kas sājajos vējos šūpoti nc vienu gadu vien, guļ kā jauni puiši siena kaudzē pēc zaļumballes.

Tā aizrit nedēļas. Vairāk par astoņām ballēm neuzpūš, mazāk par piecām — nenolaiž. Atrodamies kaut kur ap okeāna vidu un pāris dienu neesam redzējuši ne kuģu mastus, ne transatlantisko lidmašīnu dūmu astes. Vienīgi Morzes signāli liecina, ka arī bez mums pasaulē pastāv dzīvība.

Ar jūras slimību neviens vairs neslimo, bet no maiņas brīvos komandas locekļus sāk vajāt savdabīga apātija, kuras izraisītājs nav nekas cits kā nepierastā vienmuļība un šaurība. Vislabākās zāles pret šo psiholoģisko jūras slimību ir bezgalīgie nostāsti, kuru sacerēšanā nav lielāku meistaru par medniekiem un jūrniekiem. Tiem var ticēt un var neticēt, bet nevar tajos neklausīties. Šie nostāsti it kā pārmet tiltu starp šaurajām kubrika sienām un plašo pasauli, kurā viss atļauts un viss iespējams.

Matrozim Vitjam atmiņā saglabājies šāds notikums.

«Tas bija pirms gadiem piecpadsmit. Es tolaik braucu par matrozi uz krietni apdrāzta reņģenieka, kas meta tīklus Baltijas jūrā. Bija jocīgs kuģis. Nosaukumu vairs neatceros. Droši vien man bija darīšana ar tro-fejnieku. Vai mazums tādu pēc kara kvernēja ostās un mētājās pa zvejas rajoniem!

Kuģa bocmanis bija īsts spēka mitriķis ar augšup saskrullētām ūsām. Tagad tādus redz tikai huzāru attēlos. Viņš bija vīrs ap gadiem piecdesmit, izbraukājis vai pusi pasaules jūru. Bijis gan matrozis, gan kuriķis uz dažādiem tolaiku sutas kuģiem. Vārdu sakot, jūras vilks, pie tam, kā jau teicu, ar ūsām.

Pēc dabas bocmanis bija lāga vīrs. Vajadzības gadījumā savam tuvākajam neliedza pēdējo samirkušo smēķi. Taču viņam piemita tieksme visur, kur viert iespējams, iznerrot jauniņos. It kā pats vienmēr būtu bijis rūdīts jūras braucējs. Par šo īpašību liktenis, viņam reiz brangi atriebās.

Tas notika tā: reiz uz kuģa atnāca jauns, nepieredzējis matrozis. Izskatījās jau varen centīgs. Par apstiprinājumu savai jūrnieka dvēselei virskrekla vietā nēsāja svītraino matroža kreklu. Tieši zem žaketes. Tā, lai svārku izgriezumā redzētu melni baltās svītras. Lai jods mani sasper, bet izskats viņam tiešām bija brašs!

Laiks pieturējās slikts, un kuģis stavēja osta. Jauniņais bija norīkots berzt klāju un spodrināt iluminatorus. Tie kārtīgu lupatu nebija redzējuši vismaz pusgadu. Matrozis savu darbu veica ar tādu nopietnību, it kā viņš nevis strādātu ar spaini un lupatu, bet stūrētu pasaules lielāko pasažieru kuģi.

«Mīlīši,» es nodomāju, «šitāda pārlieka centība nav laba. Kapteinis nodomās, ka mēs citi visu laiku esam tikai slinkojuši.»

Tā arī pateicu jaunajam. Bet viņš vainīgi pasmaidīja, parādīja baltus zobus un ar vēl lielāku niknumu metās virsū iluminatoru stikliem.

Es redzēju, ka arī bocmanis slepus vēro matroža darbu. Jūras vilka ūsu gali zīmīgi nokustējās. Aha! Tā bija droša zīme, ka vecajam kaut kas nav pa prātam.

Droši vien tā pati šausmīgā centība un tīrība, kas uz mūsu kuģa, goda vārds, nebija pārlieku lielā cieņā. Zvīņu kuģis taču paliek zvīņu kuģis!

Laikam nebija tādu darbu, kurus bocmanis tajās -dienās neuzdeva mūsu jaunpienācējam. Bet tas visu ņēma un padarīja tīri ciešami. Klāja saimnieks tikai skatījās un kustināja ūsu galus. Nav un nav kur piesieties, lai varētu matrozi kārtīgi pamācīt vai vismaz pieklājīgi pakaunināt.

Nejēdzība, es saku. Kur tas redzēts, ka dažās dienās padara tik daudz, cik pārējie matroži kopā paveiktu veselā nedēļā, strādājot bez steigas, tā teikt, ar prātu un pīpēšanu.

Mēs, vecie, tīri instinktīvi jutām, ka bocmanis uz jauniņo iekšēji griež zobus. Kādā trešajā vai ceturtajā dienā pēc atnākšanas matrozim vajadzēja stāvēt diennakts sardzē. Pārējie komandas vīri kāpa krastā, bet jauniņais uzvilka mugurā tīru matroža kreklu, pastiepa platāku svārku krūšu izgriezumu un nostājās uz klāja kā parādē.

Pirms aiziešanas krastā bocmanis sargu piesauca pie sevis un tēvišķīgi pajautāja:

— Pasaki — ar kuru bortu mēs esam pietauvojušies?

— Ar labo.

— Pareizi, ar labo. Bet vai tu nejūti, ka kreisais borts nosvēries nedaudz zemāk?

— Nejūtu vis, — atbildēja jaunais un ilgi pētīja abu bortu līmeni attiecībā pret piestātnes malu.

— Neieraudzīsi arī, — sacīja bocmanis. — Tam vajadzīga trenēta acs. Tātad, lūk, kreisais borts nosvēries par pieciem, komats, pieciem grādiem attiecībā pret labo. Vētrā tas var kļūt liktenīgi. Ja mēs novīlētu kreisos slīdragus, tad līdzsvars izlīdzinātos un kuģis stāvētu taisni. Turklāt tie nav vajadzīgi, jo ostā, kā redzi, mēs piestājam ar labo bortu, bet jūrā var pietauvoties vienīgi pie Neptūna dakšu kāta.

Toreiz, redzat, vēl nebija bāzes kuģu.

Bocmanis piegāja pie slīdragiem, kas bija krietna vīra rokas stilba resnumā, pastūma sānis kaņepāju virves mudžekli un sacīja:

— Tā kā tev naktī nav ko darīt, bet uz kuģa jānīkst, gribi vai negribi, tad nezodz jūrnieka dārgo laiku, bet šos divus pāļus novīlē līdz ar klāju.

Šajā mirklī bocmaņa acis nozibsnīja kā divas briesmu raķetes. Un ūsas! Tās apgrieza gandrīz vai pilnu apli.

Bocmanis atvēra armijas tipa pudeli ar uzskrūvējamu korķi un piegāja pie ūdens krāna. Te jāizdara neliela atkāpe un jāpaskajdro, ka mūsu jūras vilks nekad nešķīrās no šīs pudeles un bieži piestaigāja pie krāna, lai pudelē iepildītu svaigu ūdeni un nodzertos. No turpat noliktās krūzītes viņš nedzēra ne traks. Tā viņš darīja arī šoreiz. Un te — lai jods man izlauž kāju, ja meloju, — es skaidri un gaiši redzēju, ka bocmanis tur pudeli zem krāna, bet tās kaklam slepus uzspiedis īkšķi, lai ne pilīte neiekļūtu traukā. Pēc tam, it kā ūdens nu būtu gana, viņš pudeli saskaloja, iedzēra kārtīgu malku un sulīgi nokrekšķinājās.

Nu man kļuva skaidrs, kādēļ pēc padzeršanas viņam acīs saskrien asaras. Tomēr, sakiet, ko gribat, zvēra iekšas, jo ne reizes netiku manījis, ka viņš saviebtos. Tikai pailgāk braucīja ūsas, it kā ūdens būtu tās samērcējis.

Tā viņš «padzērās» un aizgāja pa trapu, jocīgi smaidīdams.

Nākamajā rītā laiks uzlabojās un mēs izgājām jūra. Zvejojām kaut kur starp Ventspili un Gotlandi. Jaunais matrozis ar lielu cītību skaloja klāju un lāpīja

tīklus, bet bocmanis piecas sešas reizes dienā gāja pie krāna «padzerties».

Reņģe nāca tīri ciešami, un uz kuģa valdīja lietišķa darba atmosfēra.

Pēc pāris dienām atgriezāmies ostā.

— Pietauvoties ar kreiso bortu! — kapteinis kliedza skārda ruporā.

Matroži saskrēja pa vietām. Es strādāju pie aizmugures slīdraga un ritināju vaļā kaņepāju virves galu. Šajā brīdī priekšgalā atskanēja izbrīna pilns sauciens:

— Nav!

— Kas nav? — kapteinis brēca ruporā.—Acu pierē, vai, nav?! Cilvēks krastā gaida tauvas galu, bet jūs trinaties kā reņģes uz nārstu!

— Slīdragu nav! — atskanēja no priekšgala.

Kā nelabu nojauzdams, bocmanis lēkšoja uz pīķi.

Slīdragu tiešām nebija. To vietā zem tauvas rituļa atklājās divi bēdīgi stumbeņi gandrīz vienā līmenī ar klāju. Ar kaut kādām pārcilvēciskām pūlēm te bija vīlēts, zāģēts, cirsts, varbūt pat ar zobiem grauzts, bet nost bija. Un tad bocmanis atcerējās pirms pāris dienām doto rīkojumu izlīdzināt kuģa nosvēri par pieciem, komats, pieciem grādiem.

Es skatījos — bocmaņa ūsu gali griezās kā propelleri. Un tad viņš pakampa no siksnas ūdens pudeli, pirmo reizi visā mūsu kopbraukšanas laikā aizmirsdams pieskriet pie krāna, un ierāva. Bet jauniņais stāvēja klāja vidū kā Sveiks un rādīja baltus zobus. Neviens tā arī netika gudrs, par ko viņš smaidīja. No prieka par labi izpildīto uzdevumu? Bet varbūt arī par ko citu ...»

Stāstītājs apklust. Kļūst dzirdams, kā aiz tērauda sienas ar asu troksni plīst vilnis pēc viļņa. Vīri pieceļas no kojām un iet uz izeju. Pieceļas ari mūsu bocmanis, gados jauns puisis, un saka:

— Ejam uz kambīzi paskatīties, kā koks cīnās ar lidojošiem šķīvīšiem. Mans vēders ziņo, ka pulkstenis rāda vakariņu laiku.

Tas sacīts nevērīgi, kā uzsverot: uz mani stāstītais neattiecas. Un neattiecas arī, jo mūsu bocmanis ir stingrs, bet taisnīgs vīrs un jaunpienācējus nenerro.

* * Hr

Kādu rītu pamostamies paši no savu zobu klaboņas. Vīri lien ārā no kojām, nosaluši zili kā skolēnu sporta krekli. Kubrikos tāds aukstums, ka redzama dvaša. Lai pārskrietu klājam uz brokastīm, jūrnieki met plecos vateņus. Citādi vējš izpūš līdz pēdējai vīlītei. Nekāds pasaules brīnums nav noticis, bet esam piebraukuši vietai, ko apskalo aukstā Labradoras straume. No Grenlandes neaptveramajiem sniega un ledus klajumiem nākdamas, aukstās gaisa un ūdens masas it kā ar neredzamu mērlenti ievelk līniju citkārt siltajā un maigajā Atlantijas klimatā. Piedevām radists pavēstī meteorologu ziņojumus, ka visai tuvos kvadrātos manīti aisbergi. Tas nav nekas priecīgs.

Apmēram šajā apvidū pirms nedaudz vairāk kā piecdesmit gadiem ceļā no Amerikas uz Eiropu ar ledus kalnu sadūrās leģendārais pasažieru tvaikonis «Tita-niks». Tas nogrima un aiznesa sev līdzi dzelmē vairāk nekā tūkstoti pasažieru un apkalpes locekļu. Salīdzinājumā ar «Titanika» gadsimta katastrofu mūsu ieguldījums pasaules sensāciju krātuvē varētu izrādīties pārāk niecīgs. Pie tam aiziešana pie Neptūna būtu visai garlaicīga, jo līdz okeāna dibenam te ir vairāk nekā trīs kilometri. Tāpēc stūrmaņi ne mirkli neiz-

slēdz lokatoru un ik pa brīdim cila binokļus un pēta apkārtni.

— Aisbergs! — pēkšņi iesaucas kāds no matrožiem,, kas pailgāk turējis pie acīm tālrāža stiklus.

Sardzes stūrmanis izrauj binokli viņam no rokām un arī skatās.

— Tāds kā ... — stūrmanis atviegloti nopūšas.. — Kašalotu baru ar aisbergu sajaucis.

Ar ledus kalniem tā arī nesatiekamies, bet viņu stindzinošo elpu jūtam vēl pāris diennakšu, un kubrikos-ieslēdz elektriskos sildītājus pēc ziemas režīma.

Manas pārdomas par aisbergiem un «Titaniku» pārtrauc kņada vecākā mehāniķa kajītē. Vīri atklājuši, ka Talismans nav nekāds Talismans, jo nevar taču vīrieša vārdā saukt sieviešu kārtas suni. Tiek sameklēts vainīgais, kas kucēnu atnesa uz kuģi. Tas ir matrozis Robis. Viņam iesaka vaļsirdīgi atzīties, kā tas gadījies, ka uz zvejas tralera pretēji noteikumiem nokļuvis sieviešu kārtas radījums. Robis vispirms spalvaino kamoliņu paviļā pa grīdu, ļauj, lai tas izmēģina jau krietni paaugušos zobus pie viņa paša rādītājpirksta, un tad; vainīgi novelk:

— Jā, brāķis ...

Un Robis sāk savu grēksūdzi:

— Jaunciemā, kur es dzīvoju, kaimiņu vilku sugas, kucei atskrēja bariņš kucēnu- Aizgāju pie sābra un apjautājos: sak, drīz iesim jūrā, un vai viņš neiedotu līdzi kādu sunēnu. Kā nekā būtu jautrāk. Izaudzināsim šo par īstu jūras vilku un atvedīsim atpakaļ.

«Kāpēc ne,» atbildējis kaimiņš. «Pirms aizbraukšanas pieskrien, sameklēsim labu labo.»

Kad pienāca aizbraukšanas brīdis, mani bija aizkavējušas dažādas ķibeles. Par kucēnu atcerējos tikai

tad, kad ar čemodānu rokā skrēju garām kaimiņa mājai.

«Pagaidi, vecā galva!» Es apstājos. «Kur tad suns?»

Izraustīju blakus mājai visas durvis. Nekā. Nevienas dzīvas dvēseles. Vienīgi pagalmā kūleņoja astoņi spalvaini kucēni. Viens no viņiem, pats knapi turēdamies uz kājām, mēģināja iecirst zobus manu bikšu starā.

«Tas pats būs īstais,» es nodomāju, grābu ciet, iestūķēju azotē un atnesu uz kuģi.

Tā nu iznācis. — Robis pakasa brangi sakuplojušo pazodi.

Sī uztraucošā fakta noskaidrošanai un seku likvidēšanai vecākā mehāniķa kajītē sanācis tāds kā konsilijs. Tiek nosaukti visi iespējamie sieviešu kārtas suņu vārdi. Ar balsu vairākumu mūsu Talismans kļūst par Bāru.

— Apsveicu vārda došanas svinībās, — Andrejičs paspiež kucēnam ķepu. Sunēns skatās uz bārdainajiem vīriem, groza galvu un mirkšķina brūnās ačeles, it kā pārdomādams: «Bāra? Nu labi — lai būtu Bāra.»

Tikpat pēkšņi, kā sācies, aukstums mitējas. Esam tikuši ārā no Labradoras straumes, un visapkārt mierīgi viļņo siltais okeāns. Kad beidzot esam samierinājušies gan ar aukstajiem vējiem, gan ar pretīgo zvalstīšanu, arī ūdens plašums kļuvis rāmāks un it kā pārdomājis mierīgi nēsā mūsu mazo kuģīti no viena lēzena viļņa uz otru. Gandrīz pusi mēneša nebijām redzējuši sausu klāju. Tagad tas virmodams žūst karstajā saulē, un vīri iesien pēdējos mezglus tralī, ko pēc pāris dienām gremdēs zvejas sēklī.

Tālumā parādās haotiski izrobota krasta līnija — pirmā cietzeme kopš Anglijas. Tā ir Seiblas sala, kuras vārdu apvij simtiem drūmu leģendu. Slikto slavu nc-lielā cietzemīte iemantojusi sēkļu dēļ. Tie gandrīz tiešā nozīmē aprij kuģus. Salas apkārtnē ir daudz šādu klejojošu sēkļu. Pietiek uz kāda no tiem uzsēsties ar ķīli, lai pārdesmit dienu laikā kuģi pilnīgi ieskalotu smiltīs.

Risku pavairo pastāvīgās vētras un migla, ko rada aukstā Labradoras un siltā Golfa straume, kas šajā vietā saduras. Arī pati sala un smilšu sanesumi ap to* ir šo straumju darbs.

Sala un sēkļi nestāv uz vietas, bet lēni pārvietojas-uz austrumiem. Pēdējos divi simti gados šī zemes strēle aizceļojusi uz Eiropas pusi par apmēram desmit jūdzēm.

Salu 1508. gadā ceļā no Eiropas uz Jaunskotiju atklāja franču jūras braucējs Lerī un nosauca to par Seiblu, kas nozīmē smiltis.

Dažādu laikmetu jūras kartēs salas kontūras iezīmētas ļoti atšķirīgi. Sešpadsmitā gadsimta angļu, franču un itāliešu kartēs Seiblas garums atzīmēts 150—200 jūdžu robežās, gadsimtu vēlāk holandiešu jūras braucējs Laets apgalvojis, ka garums esot 40 jūdzes. Tagad tās garums ir 23 jūdzes, platums — nepilna jūdze.

Pie Seiblas var piebraukt visai reti. Uz salas nav neviena koka, augu valsts nabadzīga. Toties tur mitinās govis un zirgi, kuru priekšteči kādreiz izpeldējuši krastā pēc kuģu katastrofām. Dzīvnieki kļuvuši mežonīgi, taču lieti noderējuši daudziem nelaimīgiem jūras braucējiem, kuri salā atraduši patvērumu.

Saldūdens te nav, tāpēc izslāpušajiem salas iemītniekiem bija jāiztiek ar mazumiņu, ko dod lietus un rasa.

1598. gadā no kāda franču kara kuģa te izsēdināti 50 katordznieki. 1605. gadā katordzniekus apžēloja. Pēc 'viņiem ieradās kāds cits kuģis. Krastmalā to sagaidīja tikai 12 cilvēki — Seibla ir cietsirdīga.

Kopš pastāv jūras avāriju reģistrācija, ir saskaitīts, ka pie Seiblas krastiem gājis bojā apmēram 600 kuģu. Šīs avārijas prasījušas pāri par 10 000 cilvēku dzīvību. Salas pēdējais lielākais upuris bija panamiešu tvaikonis «Menhaset», kas 1947. gadā biezā miglā uzbrauca uz sēkļa un tur arī palika. Vairākus mēnešus no -dzelmes rēgojušies šī kuģa masti, tad pazuduši arī tie.

Pašlaik salā, kas pieder Kanādai, dzīvo ap 20 cilvēku. Viņi apkalpo optiskās ierīces un radiobāku, meteoroloģisko un elektrostaciju. Bāka te darbojas kopš 1802. gada. Šajā laikā noorganizēts arī glābšanas dienests, kas kādreiz plaši izmantoja tepat sagūstītos -zirgus. Laika gaitā sešas bākas pazudušas okeānā, salai pārvietojoties uz austrumiem.

Mums gadījusies reta izdevība nobraukt salai garām mierīgā laikā, kad okeāns atvelk elpu un migla netraucē redzamību. Skaidri saskatāmi smilšu sanesumi un trūcīgais augu paklājs. Visapkārt salai putu vainags, jo piekrastē ir ļoti sekls.

Salas izskats pilnīgi atbilst drūmajiem nostāstiem par šo vientuļo zemes strēli, kas nostājusies jūras ceļā kā lielceļa laupītājs krūmos, uzglūnēdama garām braucošajiem kuģiem.

Taisnība, mūsu dienās risks nav pārāk liels, jo precīzajās kartēs atzīmēti visi bīstamie sēkļi un arī salas radiobāka nepārtraukti raida ēterā signālus: «Jūs ejat tuvumā Seiblas salai — Ziemeļatlantijas kuģu kapsētai.»

Paiet vēl dažas diennaktis, un tad tūlīt pēc saules lēkta mūs pamodina sirēnas gari stieptie rēcieni. Tas nozīmē, ka traleris peld biezā miglā. Patiesībā to grūti saukt par miglu pierastajā nozīmē. Ir tāda sajuta, ka kuģis būtu iesprūdis siltā sutas mākonī, kas mūsu acu priekšā sabiezē un lielām pilēm krīt uz klāja. Visapkārt taurē citi kuģi. Pūš abās pusēs, pūš priekšā un aizmugurē, pūš lauvas basā un spiedzīgi kā džeza trompetes.

Okeāna līmeni neredzam, bet sajūtam. Tas ir mierīgs kā Ķīšezers bezvējā un izelpo dienvidu siltumu. Esam zvejas vietā — tālajā sēklī, kuram pāri plūst Atlantijas ūdeņu ncatdzesētā Golfa straume. No tās arī maigais subtropu klimats un necaurredzamā migla.

Uz augšējā tiltiņa stāv kapteinis. Viņa stūrainais augums biezajā miglā šķiet paslēpts aiz trīskārtēja marles aizsega.

— Sagatavot trali! — viņš uzsauc, un citkārt spēcīgā balss noslāpst pāris soļu attālumā.

Bet vīri tāpat zina, kas jādara. Viņi liek uz borta malas pludus un atsvarus, iztaisno traļa linumu un gaida jaunas pavēles.

Biezā migla pēkšņi pašķiras un izkūp, it kā nemaz nebijusi. Visapkārt paveras dzidri zils ūdens klajums, kas bērtin piebārstīts ar lieliem un maziem zvejas kuģiem.

— Aiziet! — sauc Kārlis Plēsums, un vīri ar veiklu vēzienu pārmet pār bortu traļa āmja boju. Pirmais metiens!

Kapteinis joprojām stāv uz augšējā tiltiņa un ar pašam vien apjaušamu iekšēju apmierinājumu klausās, kā pāri bortam žvadzēdamas veļas gremdu ķēdes. Gandrīz vai pusgadu nonīcis krastā kuģa remonta dēļ, kapteinis ar nepacietību gaidīja šo brīdi. Viņš bija noilgojies pēc šīs dzelžainās skaņas kā kara zirgs pēc ragu mūzikas.

Dzelmē pazūd traļa vārti, Oļegs Rednis pie vinčas uzmanīgi atritina troses. Viss kārtībā. Mūsu traleris, kas nekad neizcēlās ar ātru gaitu, tagad knapi kustas. Aiz kuģa trīs simti metru garās trosēs pa sēkļa dibenu velkas vesela linumu, trošu, pludu un atsvaru sistēma, ko sauc par trali.

Kad esam kādu stundu pabraukuši, ceļam trali ārā. Uz klāja ir visi, izņemot vīrus mašīntelpā un stūres mājā. Arī Bāra uzraušas uz tilpnes vāka un, galvu piešķiebusi, gudrām acīm vēro, kā vīri stīvē uz klāja linumu.

Nekāda lielā bagātība āmī nav. Uz klāja izbirst kāda tonna siļķu un skumbriju. Pēdīgi, zāģveidīgos zobus nikni spīdinādama, no traļa izkrīt pāris metru gara zilā haizivs.

Pirmajai reizei, kamēr tralis vēl nav īsti pieregulēts, pietiek ar to pašu. Kapteinis ir «nogaršojis» sēkli tāpat kā pavārs, kas pasmeļ pirmo karoti pirms ēdiena likšanas galdā.

Kārlis Plēsums ieiet stūres mājā un ieslēdz eholotu. Kuģis ar pilnu gaitu šķeļ rāmo ūdeni, un eholota elektronu acī redzams sēkļa dibens un reti zivju bari. Radists tai pašā laikā iztausta ēteru. Situācija kļūst skaidra: šajā rajonā strādā daudz vidējo zvejas traleru no Latvijas, kā arī kolēģi no Kaļiņingradas, Murman-skas, Lietuvas un Ļeņingradas. Daudz te arī lielo zvejas saldētājtraleru, kas uz bagāto sēkli atpeldējuši gan no mūsu zemes, gan no VDR, Polijas un pat Japānas. Vārdu sakot, kuģu te biezs kā zirgu senā gadatirgū. Vienīgi bāzes kuģa — Latvijas bāzes kuģa nav. Nav neviena. Tas, kurš bijis, nupat kā esot aizgājis, bet nākamais aizkavējies kaut kur okeāna plašumos.

Eholota acs sāk virmot kā Piena Ceļš pie ziemas debesīm.

— Skumbrija, — norūc kapteinis, atliecas no aparāta un nospiež zvana pogu.

No kubrikiem žāvādamies lien laukā neizgulējušies matroži un liek uz borta malas gremdu ķēdes. Tas nepadodas visai gludi, un traļmeistars skraida gar jaunajiem matrožiem un neapmierināts ber vārdus kā pupas:

— Var neprast malku skaldīt, var neprast vijoli spēlēt, bet kā zvejnieks var neprast salikt trali!

Beidzot plūdi un atsvari noplunkšķ ūdenī. Tiem seko linums un traļa vārti, un tad no vinčas sāk lēnām ritināties troses. Kapteinis atkal pieplok pie eholota. Parasti tralē divas stundas, taču šoreiz jau pēc minūtēm trīsdesmit viņš parauj mašīntelegrāfa rokturi uz «stop».

— Ceļam ārā, — Plēsums saka. — Esam trāpījuši barā.

Šoreiz āmis piecas reizes jāvelk uz klāja un jāmērc atpakaļ ūdenī. Tralējumā ir pāri par četrām tonnām siļķu un skumbriju. Nu būtu īstais laiks piebraukt pie bāzes un nodot svaigas zivis. Bet bāzes kuģa nav.

— Sālīsim, — īgni novelk kapteinis. — Un ķersim vēl.

— Sālīsim un ķersim vēl, — visi piekrīt, jo pirmais īstais loms vīros iededzis azartu.

Eholots sasolījis labus lomus, un, tikko linums iztukšots, Kārlis Plēsums liek to atkal mērkt ūdenī. Tralera klajs pa to laiku kļūst līdzīgs primitīvai fabrikai ar diviem cehiem. Vienā malā matroži traļmeistara vadībā strādā ar trali un ber zivis uz klāja izveidotos nožogojumos. Otrā malā lomus apstrādā. Šo darbu pārrauga Andrejičs. Uz divām mucām uzstādīts kaut kas līdzīgs garai silei, kas oficiāli saucas zivju apstrādes galds, bet šajā situācijā to varētu saukt par konveijeru. Siles viens gals ir traļmeistara «cehā», otrs — pie Andrejiča. Ar siļķēm lieta ir vienkārša, bet skumbrijām pirms nokļūšanas sālījumā jāiziet zināms ķirurģisks process, kurā tās kļūst vieglākas par galvas un ķidu tiesu.

Siļķu nav sevišķi daudz, toties skumbrijas nāk aumaļām, brangas un apaļas kā neskaldītas pagales. Tā vien šķiet, ka vesela skumbriju cilts nolēmusi nolikt savas galvas uz mūsu tralera nozvejas plāna izpildes altāra.

Sācies dzelžains darba ritms: kaste, sile, nazis, muca.

Uz klāja strādā ne vien matroži, bet arī no sardzes brīvie stūrmaņi un mehāniķi. Traļmeistars savā «cehā» ņemas ar trali, šķendējas par katru aizķeršanos un nebeidz brīnīties, kāpēc kuģu komandas sākuši komplektēt bērnudārzos. Neviens neapvainojas. Katrs strādā, cik spēj, un labi saprot, ka viņa vārdos nav ne kripatiņas ļaunuma. Jaunciema Saņa kā rotaļādamies cilā smago zivju lāpstu, bērdams skumbrijas silē. Muskuļi viņa atlēta rokās tik tikko savelkas, bet mutes kaktiņā kā pielīmēts stāv nodzisis «Prīmas» gals.

Pie zivju apstrādes galda visi sacenšas asprātībās un piedzīvojumu stāstos. Mēles cilājas vienādā ritmā ar nažiem. Dažs jau paspējis aprēķināt, cik bieza būs kabata, nokāpjot krastā, ja skumbrijas un siļķes joprojām turpinās doties šādā slavējamā pašnāvībā. Robis stāsta jautrus gadījumus no Jaunciema dzīves, bet Andrejs rauj vaļā kaut kādus personiskos piedzīvojumus no barona Minhauzena sērijas. Visi stāsta, visi klausās vai arī — neklausās neviens. Andrejičs jauc zivis kopā ar sāli, ber mucās un arī stāsta. Daba viņu apveltījusi ar jauku īpašību — sakāmo pateikt gludos pantos un asprātīgās atskaņās. Vienīgā nelaime, ka viņa pantus diezin vai kāds drukās, un vispār berniem līdz 16 gadiem nebūtu ieteicams tos klausīties...

... Kaste, sile, nazis, muca.

Izdarīti seši tralējumi, un kapteinis saka: «Diezgan!» Kuģis manāmi sasvēries uz labo sānu, kur sabērtas neapstrādātās zivis.

... Kaste, sile, nazis, muca.

Vīri jūtami pieguruši, bet «Carnikava» nav atguvusi līdzsvaru.

— Būs vēl tonnas septiņas vai astoņas, — norūc Andrejičs un ar cimdotās rokas virspusi bažīgi paberzē pakausi.

. . . Kaste, sile, nazis, muca.

Pulkstenis pusastoņi vakarā pēc ASV austrumpie-krastes laika. Rīgā tātad agrs rīts. Sājā brīdī kambīzē atskan dziesma par «Brigantīnu». Kājas stīvi cilādami, vīri dodas vakariņot. Visi cenšas būt bezbēdīgi un priecāties par brango lomu, tomēr katrs slepenībā cīnās ar domu, ka tīri labi būtu pieticis ar pusi no tā, kas izcelts.

... Kaste, sile, nazis, muca.

Vīri paēduši. Savstarpējās sarunas apsīkušas, retais vairs izmet pa vārdam. Tikai tagad klāja ļaudis pamana, ka naža spals izēdis caurumu jau otrajam pārim darba cimdu, bet rokas, sāļajā ūdenī izmirkušas, sūrst kā noplaucētas.

Pār okeānu noguļas melna dienvidu nakts, tvanīga kā Latvijā siena laikā. Tikai smaržas — mīļās, labās vasaras nakts smaržas pietrūkst. Dvako vienīgi siļķu mucas. Bezkaislīgais okeāna vējš uzpūš svaiguma vilni, ko viegli elpot, bet kas neskar jūtas un neizsauc pārdomas. Mastos iedegas signālugunis, uz klāja — prožektori. Izgaismotajā, caurspīdīgajā ūdenī, te tuvāk, te tālāk pazib haizivs trijstūrainā spura. Zilajām plēsoņām šonakt līksms dzīru galds no mūsu darba galda pabirām.

... Kaste, sile, nazis, muca.

Stūrmaņi un mehāniķi pa vienam aizslīd uz savām kajītēm. Bet matroži, bocmanis un Andrejičs joprojām strādā, jo līdz rītam nevar gaidīt. Tad izzvejotās skumbrijas diezin vai pat haizivis ņems pretī.

Jautro, mutīgo vīru vietā divās rindās gar sili šķiet nostādīti klusējoši roboti, kas nezina nekā cita kā tikai: kaste, sile, nazis, muca.

Nakts jau pievirzījusies tuvāk rītam. Pulkstenis rāda trešo stundu. Rīgā tagad ir liela diena, rūpnīcās un iestādēs drīz sāksies pusdienas laiks. Bet vīri uz mūsu kuģa aizvāko pēdējās mucas, un matroži tās salaiž tilpnē. Līki kā vectēvi klāja [audis stīvē nost gumijotos virsvalkus. Atliecot rokas un muguru, cilvēku locītavas knakšķ kā pārkurinātā krāsnī iemesta sausa egļu malka. Apšļakstījuši ar ūdeni zvīņām aplipušās sejas, vīri iet uz kubrikiem. Uz klāja iznāk kapteiņa vecākais palīgs un stingrā balsī uzsauc bocmanim:

— Skaties, lai neviens neielien migā, kārtīgi nenomazgājies un nenoģērbies.

Pasaka un ātri aiziet, jo netic, ka šonakt kāds viņā klausīsies. Piecos matroži atkal celsies augšā, ar sāpošiem pirkstiem piņķēs traļa linumu, cels uz borta malas pludus un gremdus, un viss atkal sāksies no gala: kaste, sile, nazis, muca ...

Nākamajā dienā skumbrijas un siļķes atkal dodas savā pēdējā gaitā uz traļa asti un Andrejiča mucām. Vīri ir izmirkuši un noguruši. Tīrais brīnums, kā viņi vēl turas uz kājām un nesāk skaļi lādēties. Bet viņi klusē. Katrs taču zina, ka zivis jāķer tad, kad tās ir, un zvejas sēklis ar savu klimatu nav sanatorija.

Tā paiet vēl pāris dienu. Tilpnēs jau atrodas vairak nekā trīs simti mucu siļķu un skumbriju, bet bāzes kuģa nav. Joprojām nav. Radists tausta ēteru un izsaka prognozes, ka tuvākajās dienās tam vajadzētu parādīties mūsu kvadrātā, jo kādā tur garuma un platuma grādā saklausāmi bāzes kuģa radiosignāli.

Tad mainās vējš un kā pēc komandas zivis pazūd. Traļmeistars dzenā matrožus un arī pats pūlas ar visiem spēkiem, bet tralis nāk augšā tukšs. Neko prātīgāku par gliemežiem, mazajām siļķu haizivīm, jūras velniem un citiem adataiņiem, matainiem un ragaiņiem izvilkt nevar. Labi, ja pagadās pa kādam paltusam vai lufaram. Vismaz pašiem ir ko izcept un izvārīt.

Kapteinis neatiet no eholota stundām ilgi, dzenā traleri uz priekšu un atpakaļ, bet instrumenti rāda tikai sēkļa dibenu.

Pēdējo dienu piepūle prasa savu. Iemetuši okeānā trali, vīri ļaujas miegam. Guļ uz produktu kastēm augšējā tiltiņā, guļ uz glābšanas laivu pārklājiem, guļ uz linuma un virvju saiņiem. Kamēr tralis smalsta okeāna dziļumu, zvejnieki atgūst miegam nozagtās stundas. Tad klusēdami ceļas kājās un izber uz klāja dzīļu kolekcijas, kas varētu noderēt skolu dabas zinību kabinetiem, bet ne zvejniekiem.

Vienīgi Bāra stingri pieturas pie veslīga režīma: naktīs kārtīgi guļ otrā mehāniķa kajītē starp diviem ūdenszābakiem, bet dienā izstaigā klāju un iepazīstas, kuru no zivīm drīkst pagrūstīt ar purnu un paņemt zobos un no kuras labak turēties pa gabalu.

Tad no kuģa uz kuģi pa radioviļņiem aizceļo priecīga vēsts — peldošā bāze ir klāt! Tā ir laba ziņa, un mēs pilnā gaitā joņojam uz norādīto kvadrātu, kur, ar enkuriem sēkļa dibenā iekodies, saulē mirdz alumīnija krāsas milzenis.

Tas ir skaists Polijā būvēts kuģis. Piebraukuši tā tuvumā, pa īstam izjūtam, cik sīks ir mūsu tralerītis, no kura lobās nost krāsojuma kārtas kā miza no sīpola. Pa bāzes kuģa klāju pastaigājas cilvēki baltās, rūpīgi izgludinātās biksēs, dažu grezno tāds sen neredzēts atribūts kā kaklasaite. Uz kuģa helikoptera platformas uzstiepts tīkls. Brūni iedeguši, puskaili puiši un viegli ģērbušās meitenes visā nopietnībā spēlē volejbolu. Tiesa, bumba iesieta tievā kaprona auklā. Tās otrajā galā izveidota cilpa, kura uzvērta uz stieples un ļauj bumbai mētāties pa laukumu šurp un turp kā sunim, kas sētsvidū piesiets pa stiepli slīdošā ķēdē.

— Sālīta treknā siļķe? — no bāzes pa radiotelefonu atbild uz mūsu piedāvājumu. — Dodiet šurp, dodiet desmit tonnas, dodiet divdesmit! Dodiet, cik ir un cik būs! Skumbriju? Var arī skumbriju. Tikai svaigu.

— Mums ir sālīta skumbrija, — kapteinis kliedz mikrofonā.

— Sālīta? Nē, sālīta neder. Sālītai nav «gosta». Sālīta nav plānā. Nevaram.

— Saprotiet taču, nebija kur svaigo nodot!

— Saprotam. Bet nevaram līdzēt. Nevaram ...

Vīru sejas kļūst garas kā jūras jūdze. Viņi atceras

negulētās naktis, nobrauka gar sāniem vēl nesadzijušās plaukstas un pikti paskatās uz bāzi, kur spēlē volejbolu. Zvejnieki klusēdami izkrauj mucas ar siļķēm, traleris atiet sāņus un noguļas dreifā. Apkalpes ļaudis ar bažām staigā gar tilpņu malu un paosta gaisu. Tveicē sakarsētas, tur tvīkst daži simti mucu ar sālītām skumbrijām.

Kapteinis ieiet radiomājā, ar troksni aizcērt durvis un neiznāk krietnu stundu. Sājā laikā ēterā skan «Carnikavas» vidējie, īsie un ultraīsie viļņi. Skan, tausta, līdz kaut ko uztausta. Kārlis Plēsums iznāk no radio-mājas šķietami apmierināts, ieiet pie kartēm, rēķina. Tad nosauc kursu, apgriežas un stūraini aizčāpo uz savu kajīti.

Ar pilnu jaudu iedrebas dzinējs. «Carnikava» dodas uz dienvidiem. Braucam visu dienu un visu nakti. Paspīd te viena, te otra zvejas rajona kuģu mastu spuldzes, kaut kur pa labi piekrastē mirgo apgaismota autostrāde. Tikai nākamajā rītā mūsu tralera dzinējs pukšķēdams aprimst pie Murmanskas zvejnieku bāzes sāniem. Te mūsu sālītā skumbrija atbilst gan Valsts standartam, gan arī plānā tā iederas. Mucas bez starpgadījumiem pārceļo uz murmanskiešu klāju. Skaties un brīnies! It kā Murmanska atrastos uz citas planētas, kur ēd ne to, ko Rīgā vai Liepājā.

Traleris kļuvis dažus desmitus tonnu vieglāks. Ne mazaks smagums, šķiet, novēlies no kapteiņa un pārējo jūrnieku sirdīm.

Kārlis Plēsums uzkāpj uz augšējā tiltiņa, vēro mākoņus un seko vējam. Pūtiens iegriezies no ziemeļiem. Tādā laikā Rīgas līcī vajag nākt siļķei un skumbrijai. Te jāpaskaidro, ka Rīgas līcis šoreiz nav meklējams Baltijas jūrā. Zvejnieki tā nokristījuši kādu no rajoniem zvejas sēklī, kas pēc dziļuma un grunts reljefa līdzinās mūsu līcim. Šis nosaukums te ieguvis gandrīz oficiālu spēku, un attiecīgā rajona apzīmēšanai Latvijas un kaimiņu flotēs nelieto garuma un platuma grādus, bet saka’vienkārši — Rīgas līcis. Kādu citu rajonu tikpat pusoficiāli sauc par Dzīvības ceļu, jo te gandrīz vienmēr var šo to sasmalstīt, citiem vārdiem runājot, izvilkt dzīvību. Vēl kādu citu rajonu, kur dziļums sasniedz tikai apmēram divdesmit metru, zvejnieki nokristījuši par Lietišķo sēkli.

Man tie visi šķiet pilnīgi vienādi — tāds pats okeāns, tādi paši viļņi, un pāri klājas tādas pašas debesis.

Stūrmaņi apgalvo, ka pietiekot paskatīties pa iluminatoru, lai justu atšķirību, un man jātic vien ir. Stūrmaņi jau tāpēc ir stūrmaņi, lai ūdens klajumā orientētos kā putni debesīs.

— Pataustīsim Rīgas līci, — izlemj kapteinis.

Mūsu traleris, ar pīķi nikni šķeldams nelielo pret-vilni, joņo atpakaļ uz ziemeļiem, uz Latvijas flotes rajonu.

Nekādi zivju kalni mūs te negaida. Izvelkam daždien pa četrām piecām tonnām siļķu un skumbriju, bet daždien jāsamierinās ar kaķa tiesu.

Kopkajītē pie sienas piestiprināts plāna izpildes rādītājs. Sarkana līnija rāda, cik katru dienu jāizzvejo, lai noturētos grafika robežās, zaļa — kā mums veicies īstenībā. Tagad, kad pirmo panākumu skurbulis pagaisis, vīri staigā gar kartona loksni tīri domīgi — abas līnijas slīd uz augšu draudzīgi līdzās. Nekur neesam izrāvušies.

Kapteinis un stūrmaņi sāk kāst sēkli ar metodisku neatlaidību — piecos no rīta pirmais tralējums, astoņos vai deviņos vakarā — pēdējais. Pieci tralējumi dienā — un ne par matu mazāk. Tomēr drīz pienāk diena, kad zaļā līnija kā sakaunējusies palien zem sarkanās. Tas nozīmē, ka zvejnieku ieguvums pat nesasniedz piecas tonnas dienā. Maz. No bāzes kuģa pa visiem viļņiem ēterā skan tādas kā vaimanas: «Dodiet! Dodiet siļķes un skumbrijas!»

Līdzās mūsu tralerim peld «Burtnieki», nedaudz tālāk — «Jaunciems», bet pāris jūdžu aiz horizonta ēteru pieskandina «Skumbrijas», «Ērgļa», «Latgales» un citu Latvijas kuģu balsis. Dažs izvilcis piecas tonnas, dažs — sešas, bet lielākajai daļai ticis tikai pāris mucu un nav pat vērts piestāt pie bāzes.

Kuģi braukā no viena kvadrāta uz otru, līdz eholo-tos parādās ilgi gaidītie signāli. Kaut kam jābūt! Un kaut kas arī ir. Vispirms tas jūtams pēc sīkajām zivtelēm, kas, paceļot trali, izlīdušas caur linuma acīm. Tās ņirb viļņos kā izbārstīta sīknauda, un tur tagad brēkdami ņemas kaiju tūkstoši. Zem pelēkajiem jūras putniem haizivis atvērtām rīklēm laiski savāc savu tiesu.

Tad parādās traļa āmis. Tas uzpeld nevis smagi, kā parasti, bet izšaujas no ūdens kā vaļā palaists pluds. Heks! Tas ir sudrabotais heks! Tonnas septiņas astoņas, ja ne vairāk.

Sardzes stūrmanis ieslēdz radiotelefonu. Tuvu un tālu latviešu un krievu valodā visos locījumos izrunā vienu vārdu — heks.

— Heks? — atbild no bāzes kuģa. — Heks neder. Nav «gosta». Nav plānā. Nevaram pieņemt.

— Veca dziesma, — norūc kapteinis un liek stūrēt uz bāzi.

Ar heku nav dzīvošana. Nākamajā dienā iemetam trali ne visai līdzenā vietā, kur smilšu sēres mainās ar klinšu radzēm. Nelaime, ja kādu no tām aizķer ar trali! Toties te tīri pieklājīgi nāk treknā siļķe un skumbrija. Iztikšana ir. Zaļā līnija grafikā, tīri kā samierināšanos meklēdama, atkal sāk glausties klāt sarkanajai. Vīri puslīdz laikā ceļas, puslīdz laikā guļas un ēd ar mežonīgu apetīti. Pietiek ar pāris sekmīgām dienām, lai aizmirstos visas neveiksmes.

Mazpamazām ļaudis pārņem ikdienišķas rūpes. Mani, piemēram, sāk nodarbināt doma par uzvalka iztīrīšanu. Zvejas traleris, kā zināms, nav sniegbalts pasažieru kuģis. Te ik uz soļa var noziesties ar darvu, vazelīnu un citiem grūti iztīrāmiem smēriem. Agri vai vēlu pienāk mirklis, kad bikses sāk spīdēt kā seno laiku galma oficiera lakādas zābaki.

Uz katra kuģa ir veļas mazgājamā mašīna, bet ar to ir liela ķēpa. Ja uzpūš kaut dažas balles, viss labums šķaidās pāri malām.

— Iesien bikses striķī un pārmet pār bortu, — pamāca bocmanis. — Par tālāko gādās straume un sālsūdens. Tas ir pārbaudīts paņēmiens.

Tā arī izdaru. Gar labo bortu tērauda trosēs kuģis nu velk trali, gar kreiso — kaprona auklā manas bikses. Kaut kā sagadās, ka kreisā borta «trali» drusku piemirstu. Kad pēc stundām četrām piecām bikses izceļu atpakaļ uz klāja, izrādās, ka lāga vīrs Neptūns nedaudz pārcenties un manu apģērba gabalu ne tikai iztīrījis, bet arī sacaurumojis. Gribu bikses atdot traļmeistaram, lai aizsien galus un mēģina tajās iemānīt kādu zivi. Taču, labi nopētījis, samierinos — šo to vēl var labot ar adatu un diegu. Neraugoties uz pirmo neveiksmi, arī turpmāk nododu virsdrēbes atbrīvot no daždažādiem netīrumiem jūras dieva veļas mazgājamā mašīnā, tikai uzmanīgāk ievēroju šīs procedūras ilgumu.

Okeāna stiprais sālsūdens tiešām dara brīnumus, un kuģinieku apģērbs tiek vaļā no traipiem, par kuriem ķīmiskajā tīrītavā pieņēmēja saķertu galvu.

Taču katrs jautrs notikums, tajā skaitā neparedzēts caurums drēbēs, ir tīri labs ielāps uz jūras dzīves vienmuļības plīvura. Bet visai drīz nākas iepazīties ar caurumiem, kas neizraisa zobgalīgu jautrību. Sāk plīst traļi. Pie tā vainojamas zemūdens radzes, kuras eho-lotā bieži pamana, kad jau ir par vēlu. Jaunajā zvejas vietā, kur zivis nāk krietni labāk, pēc katra otrā vai trešā tralējuma linums jālāpa kā dāmu zeķes pēc jautrām viesībām.

Bet tas vēl nav viss. Kāda tralējuma laikā troses pēkšņi nostiepjas kā vijoļu stīgas.

— Stūri pa labi! — sauc sardzes stūrmanis un parauj mašīntelegrāfa rokturi uz iedaļu «pilna atpakaļgaita». Kuģis sāk griezties gandrīz uz vietas. Traj-meistars pieklūp pie vinčas, ieslēdz motoru, un metāla spoles rotaļīgi viegli uztin trosi. Virs viļņiem parādās atirušu trošu gali un dažas savienojumu skrūves. Tralis palicis okeānā uz Neptūna klinšu krēsla atzveltnes ragiem.

Traļmeistars nospļaujas un pakrata dūri uz to pusi, kur atrodas kuģa stūre.

Bēdīgi. Salīdzinājumā ar šo nelaimi caurumu aizlā-pīšana traļa linuma ir tīrais nieks. Tagad ir jāsagatavo zvejai jauns tralis. Vīri nopūšas, izmet pa kādam biezākam vārdam, saspļauj saujās un ķeras pie darba. Vieni cilā rezerves traļa vārtus un skaita «viens, divi — reizē!». Daži tin no spolēm tievas un resnas troses, sacērt tās gabalos un galos veido cilpas. Vēl citi atmērī desmitiem metru smalku un rupju linumu, piesien atsvarus un gremdus, bet visi kopā viņi veic bezgala daudz dažādu darbu, lai nākamajā rītā mums atkal būtu tralis.

Koks nodzied dziesmu par «Brigantīnu» palaunadzī un vakariņās, bet jaunais tralis vēl tikai pusē.

Taisnība tiem, kas apgalvo, ka nelaime nekad nenāk viena. Vismaz šoreiz tā ir. No kontinenta krastiem atskrējis, vantīs iegaudojas vakara vējš. Debesis nomācas, un pamalē dzirkstī zibeņi — būs nemierīga nakts. Matroži, uzvilkuši oranžos gumijniekus, sēž uz klāja gluži kā austrumu gadatirgu un pacietīgi — mezglu pa mezglam taisa jaunu trali.

Satumst. Debesis ir piķa melnas, un vienīgi pēkšņi uznākušās lietus šaltis liecina, ka virs galvas ir mākoņi, nevis no iekšpuses nokvēpis milzu katls. Zibeņo arvien biežāk. īslaicīgajā uzliesmojuma mirklī klāja prožektori pēkšņi kļūst šķietami dzelteni, bet mastu kontūras un brūkošo viļņu mēles veido spokainu ainavu. Rietenis šūpo arvien spēcīgāk, traleris nostājies pret vēju, taču katrs lielāks vilnis, pret kuģa pīķi zaudējis spēku, ērcīgi putodams.un šņākdams, pārveļas klājam un vīriem, kas ūdens stihijai vienaldzīgi pagriezuši muguras.

Nāk un mainās stūres vīru un stūrmaņu sardzes, koks paspējis izcept maizi nākamajai dienai un apdziedāt «Brigantīnu», bet matroži, reizēm izstaipījuši notirpušās rokas un pārmainījuši sakrustotās kājas, sien mazus un lielus jūras mezglus.

Pulkstenis ir četri, kad traļmeistars visu pārmēra un pārbauda.

— Būs labi, — viņš saka.

Grib teikt vēl ko, bet pusvārdā aizrijas ar negaidīta viļņa šļakatām, izspļauj sāļo ūdeni un klepodams aiziet uz savu kajīti. Vīri stīviem pirkstiem meklē gumijas jaku pogas un nevar tās sataustīt. Meklē ilgi, kā apģērbā pazudušu lēcas graudu, lai gan katra poga ir karotes galvas lielumā.

Uz klāja iznāk kapteiņa vecākais palīgs, berzē mieg-pilnās acis un pierasti stingrā balsī saka bocmanim:

— Skaties, lai neviens neaiziet gulēt ar virsdrēbēm mugurā! Un nenomazgājies!

Pasaka un aiziet, atkal maz ticēdams, vai kāds viņu dzirdējis. Un, ja dzirdējis, vai klausīs. Jo tos pašus vīrus pēc stundas izraus no kojām pļerkstošā signāltaure, un viņi laidīs viļņos jaunu trali, kas vēl nav piedzīvojis jūras kristības.

Tomēr lai lasītājs nedomā, ka zvejas traleru apkalpes mirkst tikai sviedros un mazgājas viļņu šļakatās. Tā nav. Vīri mazgājas regulāri katru dienu, bet ik pēc desmit dienām uz kuģa kurina pirti, pareizāk sakot, dušu. Vidējā zvejas tralera dušas telpai, tiesa, maz līdzības ar mūsdienu dzīvokļa vannas istabu vai seno romiešu pirti. Mūsu miesas šķīstītava ir kādus trīs kvadrātmetrus liela telpa ar vienu dušas sietu un diviem krāniem.

Dušu parasti kurina tad, kad krietni vējo un nevar .strādāt ar trali. Visērtākā poza ir iespiesties ar abām rokām dušas telpas sienās un šad tad atbrīvot vienu roku, lai ieziepētos. Tas jau nebūtu nekas, pie žonglē-šanas zvejnieki ir pieraduši. Nelaime slēpjas citā apstāklī. Kuģim zvalstoties, nekad nevar paredzēt, vai ūdenssistēmā pie sietiņa pirmais nokļūs aukstais vai līdz tvaikiem sakāpinātais karstais ūdens. Lai arī zvejas vīri ir norūdījušies, viņu āda tomēr ir tikpat plāna un jutīga kā jebkuram mirstīgajam. Tāpēc bieži gadās tā: pēkšņi atsprāgst dušas telpas durvis un kopā ar sutas mākoni koridorā izlec vīrs, kūpošs kā tikko novārīts pelmenis. Te viņš lēkā uz vienas vai abām kājām un, protams, lādas. Tā kā sašutumam nav konkrēta adresāta, vīrs ātri apmierinās un lien atpakaļ mazgāties.

Kad nu kuģinieks uzskata, ka beidzot ir tīrs, piepeši gadās negaidīts vilnis un viņu piegrūž sienai tieši tajā vietā, kur kāds nevīža atstājis darvas nospiedumu ar plaukstas kontūrām. Tad nu sāc visu no gala un ar bažām vēro dušas sietiņu, vai pēc tavas ādas nekāro plaucējošas sutas mākonis.

Tāpat puspliki matroži iet uz kubrikiem kuģa priekšgala. Viņu vidū arī Robis, kas vēl klāja vidū tinas paša izgarotā sutas mākonī un vispārējas jautrības izraisīšanai uzdzied pārfrāzētu ziņģi:

Kas reiz baudījis jūrnieka pirti,

Tas to aizmirst vairs nespēs nekad.

Viens no pēdējiem dušā iet Saņa, vezdams sev līdzi Bāru. (Viņa vēl skaitās maza un drīkst mazgāties kopā ar vīriešiem.)

— Kas tu par suni, ja tev nav blusu, — ieputodams Baras pinkas ar ziepēm, saka Saņa.

Tā ir patiesība. Uz kuģa nav nevienas blusas, un mūsu sunim nav palaimējies tās atnest un iekulti-vēt.

Pēc tualetes Bāra vismīļāk nokāpj ciemos pie Andre-jiča, jo viņa kubrikā viena siena robežo ar mašīntelpu un vienmēr ir silta kā lauku mājas virtuves mūrītis. Te vislabāk var izžāvēt dušā samērcēto kažoku. Pats Andrcjičs vienā apakšveļā sēž uz kojas malas un abām rokām rīvē kāju lielus, uz kuriem redzamas dziļas rētas.

Pēc pirts Andrejiča kubrikā sanākuši pasērst un «uzraut zolīti» no sardzes brīvie matroži. Kāds skatās uz Andrejiča kājām un nenociešas:

— Suns iekoda? Droši vien Bāra?

— Tīģeris, — Andrejičs atbild.

— Pareizi? Vai tu jaunībā medīji Āfrikā krokodilus un tīģerus?

Noskan smiekli.

— Ak, grēcīgā vecmāmiņ, ne jau Āfrikā, dēls, bet pie Kurskas, — Andrejičs izlabo.

Visi kļūst nopietni.

— Pastāsti, kā tas notika!

Un Andrejičs pastāsta.

«1943. gada pavasarī mani no frontes aizsūtīja uz jaunāko leitnantu kursiem, kas notika mežā Kurskas apkaimē. Dzīvojām zemnīcās un paātrināti apguvām kara gudrības. Vienā dienā vajadzēja sagremot to, ko miera laika kara skola dabūja gatavu labi ja nedeļā. Bet tur neko nevarēja darīt — karš paliek karš.

Frontes tuvumu nejutām. Kādreiz atlidoja vācu lidmašīnas un nometa pa bumbai. Tad no griestiem bira smiltis un pārseguma baļķu mizas. Mēs pukodamies tīrījām piezīmju klades un sukājām no matiem smiltis. Dzīve — kā jau dzīve piefrontes mežā. Taču tīri instinktīvi jutām, ka briest kas nopietnāks.

Karotāji zina, kas ir kareivja sestais prāts. Tas šad tad pieklauvēja pie mūsu pakaušiem un lika padomāt — kāpēc augstākie komandieri pēkšņi kļuvuši dīvaini noslēpumaini, kāpēc naktīs lielā slepenībā pārvieto milzum daudz karaspēka? Vārdu sakot, kāpēc un kāpēc. Tātad kaut kas brieda. Tas bija skaidrs arī manai galvai, uz kuras toreiz vēl kuploja mati. Vārdu sakot, būs jākaujas, grēcīgā vecmāmiņ.

Nojauta mūs nepievīla. Kādu dienu rietumu pamalē sāka dunēt un zibēt. Četrdesmit pirmā gada ziemā kāvos pie Maskavas. Pulvera smaka man nebija sveša. Pēc frontes muzicēšanas sapratu, ka nupat iet vaļā uz augstām notīm.

Mūsu skološanai ar to pielika punktu. Mani nosūtīja uz Kurskas fronti. Kopā ar kādu ierindnieku, vārdā Anatoliju, piekomandēja tanku iznīcinātājiem.

Mēs ierakāmies nelielā paugurā netālu no Krupiško sādžas. Darījām to lielā steigā un savu tranšeju pat lāgā nenomaskējām. Tam arī nebija lielas nozīmes. Visapkārt vārījās kā īstā ellē. Pārdesmit soļu attālumā nevarēja atšķirt ierakumu no granātas izrautas bedres. Pār zemi klājās biezs dūmu un putekļu mākonis. Kaut kur virs šī slāņa kauca lidmašīnas. Saredzēt neko nevarēja. Vienīgi pēc skaņas zīlējām, vai tās friču vai mūsējās.

Bijām bruņojušies ar prettanku granātām un deg-pudelēm. Vienojāmies, ka, tiklīdz tanks pienāks metiena attālumā, Anatolijs to aplaimos ar granātu, es — ar pudeli.

Drīz priekšā sāka ellišķīgi grabēt ķēdes. Arī apšaude pieņēmās. Nebija šaubu, ka viena no friču dzelzs kastēm lien šurp. Cik nu atļāva šķembas un lodes, pabāzu galvu pār ierakuma malu un skatījos. Jā, grēcīgā vecmāmiņ, rāpoja gan. Pie tam pats «Tīģeris».

Sagatavojāmies metienam, taču izsviest nepaspējām. Tanka vadītājs pēkšņi sagrieza mašīnu sānis. Bet tūlīt arī noblākšķēja. Sprāga prettanku granāta. Tanks sāka griezties uz vienas ķēdes, un kaimiņu ierakuma vīri to apmētāja ar pudelēm. Ar šo «Tīģeri» drīz viss bija cauri.

Es jums, puiši, teikšu atklāti. Kad tas tanks'līda virsū, dūša nebija nekāda labā. Gribējās ielīst zemē kā sliekai. Padomājiet tik — nāk virsū vairāk nekā piecdesmit tonnu tērauda ar lielgabalu un ložmetējiem! Kur vēl tie pretīgie krusti! Bet nekur nespruksi — pienākums paliek pienākums. Tiklīdz ieraudzījām, ka šis fašistu briesmonis pie kaimiņu ierakuma smirdēdams deg, dūša atkal kļuva par diviem pudiem vieglāka. Šāds nezvērs tomēr nav nepieveicams.

Ilgi nenācās gaidīt, kad no dūmu un putekļu mākoņa izlīda nākamais. Arī «Tīģeris».

— Tas jāpieveic mums! — es kliedzu Anatolijam ausī. Pats piespiedos tranšejas vienai sānu sienai, Anatolijs — otrai. Tā parocīgāk mest. Tanks atradās no mums metrus piecpadsmit, kad abi reizē izsviedām savus nāvekļus. Izsviedām un viens pāri otram nokritām tranšejas dibenā. Mūs apdvesa apdullinoša sprādziena un karsta gaisa vilnis. Uz mirkli pabāzu galvu pār ierakuma malu. Urā! Viss kārtībā! Tanks stāvēja, lielgabalu kā snuķi nolaidis, un kūpināja melnus dūmus. Pa tanka lūkām līda ārā friči. Viņi stipri atgādināja prusakus, kas atstāj pārkurinātas plīts spraugas. Tos aplasīja automātisti. Pēdējais palika, pārkāries lūkai, garās rokas līdz zemei nostiepis. Tas izskatījās pēc peldētāja, kas nupat gatavojies mesties ūdenī, bet pietrūcis dūšas.

Zemi ap mūsu ierakumu sakapāja ložmetēja kārta. Aiz degošā «Tīģera» parādījās vēl viens tādas pašas markas nezvērs. Šaudīdams tas drāzās uz mūsu ierakumu. Laikam bija nolēmis atriebt, grēcīgā vecmāmiņ.

— Anatolij! — es kliedzu pilnā balsī. Bet Anatolijs pats saprata, kas darāms. Tanks bija pavisam tuvu, izsviedām abi reizē. Sprādziens bija spēcīgs, uz mirkli apdullu.

Kad atžilbu, gulēju augšpēdus tranšejas dibenā. Virs mūsu galvām, kārpīdams smiltis, uz vienas ķēdes griezās ievainotais «Tīģeris». Tranšejā bira zemes gabali, likās, tūlīt, tūlīt pašu raktais patvērums kļūs par kapu.

— Lien ārā! — es kliedzu.

Anatolijs pacēla galvu. Viņa bruņucepuri skāra tanka kāpurķēde. Tik tikko nenorāva kareivim galvu.

Tranšejā pilēja degmaisījums. Mūsu plānajās kokvilnas drēbēs acumirklī izdega caurumi, gruzdēja āda. Bet tanks griezās un griezās un šķaidīja mūsu degpu-deles saturu. Gulējām tranšejas dibenā un drudžaini domājām, kā izlīst no šīm nāves dzirnavām.

Ar katru apgriezienu «Tīģeris» mūsu slēptuvi saspieda arvien šaurāku. Beidzot tanks apstājās, cieši kā ar vāku nosedzot visu ierakumu. Bet degmaisījums turpināja pilēt.

Atcerējos, ka man ir raķešu pistole. Izbāzu tās stobru pa mazu spraudziņu un izšāvu. Kas nu būs, ibūs. Dūmus un smiltis spļaudīdams, gaidīju palīdzību. Anatolijs bija zaudējis samaņu. Es grābu saujās smiltis un bēru uz viņa degošajām drēbēm. Arī pašam bikses gruzdēja. Kāvos ar uguni un briesmīgu domu: tūlīt, tūlīt zaudēšu samaņu un nosmakšu. Pirmo reizi visā frontes laikā pa īstam ticēju, ka nupat beigas klāt. Dumjas beigas. Ak, grēcīgā vecmāmiņ, tas tik bija pārdzīvojums!

Tomēr, kā redzat, izķepurojos. Biedri kaimiņu ierakumā bija pamanījuši raķeti. Viņi pielīda un izvilka mūs ārā, uzlika uz šinc|a un transportēja projām. Visapkārt plīsa šāviņi, spindza lodes, žvadzēja kāpurķēdes. Gaisā palēcās degošais «Tīģeris». Karstumā bija uzsprāgusi tanka munīcija.

Pārsiešanas punktā Anatolijs nomira. Viņa apdegumi bija briesmīgi. Pēc nāves Anatolijam piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu. Mani salāpīja, iedeva Sarkanās Zvaigznes ordeni un aidā — atpakaļ uz fronti.»

Andrejičs savu stāstu ir pabeidzis. Kajītē klusums. Neviens vairs nejautā, kāpēc Andrejičam uz kājām sarkanas rētas.

* * *

Uz sauszemes par laika ritumu liecina daudzas jo -daudzas parādības. Rīgā šajā laikā sāk dzeltēt liepas, sestdienas un svētdienas vakaros piepilsētas autobusu mežu pieturās pārpildītās mašīnās spraucas sēņotāji ar baraviku un gaileņu groziem, «Bērnu pasaulē» kopā ar vecākiem iegriežas septiņgadīgie pielaikot pirmo skolas formu, bet uz Lubānas klāniem ripo volgas un mos-kviči ar bisēm un cerību pilniem vīriem.

Okeānā to visu nejūt. Ūdens te ir kā ūdens, siļķes kā si|ķes, laiks pieturas vienmērīgi silts, un kuģa kompasi joprojām rāda ziemeļus vienā un tai pašā virzienā.

Nelielu uzskatāmu priekšstatu par laika gaitu mums dod četras parādības. Pirmā no tām ir nozvejas grafika zaļā līnija, kas arvien neatlaidīgāk tiecas krustoties ar reisa uzdevuma izpildes trekno svītru. Otrā ir nakts, kas jo dienas agrāk pieklauvē pie iluminatoriem. Tad vēl ir jūrnieku bārdas, kas sazēlušas tik biezas, ka bez divu vīru palīdzības tās diezin vai izdotos izsukāt. Visbeidzot, neapgāžams pierādījums laika ritumam ir Bara. Mūsu suns acīm redzami pieņemas augumā un prātā. Dažādus kuģa dzīves niķus Bāra zina ne sliktāk par matrozi iesācēju. Suns māk uzrāpties pa visstāvāko trapu, izņemot, protams, mastu, un nekļūdīgi atšķirt saldūdens krānus no tiem, pa kuriem plūst okeāna ūdens. Dzeramā ūdens krānu Bāra pati pūlas atvērt, un dažreiz tas arī izdodas.

Kādu dienu kuģa radiostacija atnes ziņu, ka rajonā netālu no krasta manīti bagāti skumbriju bari. Stūrmaņi aprēķina kursu, un mēs pagriežam uz dienvidiem. Pa labi un pa kreisi, priekšā un aizmugurē peld veselas kuģu armādas: vidējie un lielie saldētājtraleri, dažādu krāsojumu un nosaukumu ārzemnieki. Visiem viens mērķis — uz dienvidiem, uz jauno zvejas Meku.

Ir septembra sākums, okeāns elpo mierīgu vilni, bet saule cepina kā jūlijā. Tādā laikā brangi der izpeldēties. Visapkārt ir ūdens, bet, tiklīdz kuģis apstājas, to aplenc haizivis. Viņu te ir dieva svētība tāpat kā Lielupē kazragu.

Labi padomājot, izeju var atrast. Vienā no lielajām zivju kastēm vīri ieklāj pamatīgu brezentu un pēc tam laiž darbā ugunsdzēšamo šļūteni. Kad improvizētais baseins piesūknēts, kuģis mazdrusciņ sasveras uz viena sāna, toties atsvaidzināšanās iznāk labu labā.

Kamēr uz klāja turpinās peldsezona, traleris iegājis zilgana plēvē. No sveša kuģa okeānā izgāzta dīzeļdegviela. Naftas produkti, bez kuriem nevaram iedomāties tehnikas progresu, ir īsta sodība ūdeņiem. Pietiek ar pāris spaiņiem, lai kilometriem tālu ūdens pārklātos ar emulsiju, kas bendē visu dzīvo. Pēc nepilnas jūdzes viļņos parādās lielas un mazas kastes, elektrospuldzes, dēļu gali un visāda draza, kurai nav nosaukuma. Kāds kuģis uzposies — diemžēl visai nelāgā veidā.

Tā gan liekas — okeāns ir tik liels un varens, ka tajā varētu nogremdēt veselu kontinentu. Kas tam pāris spaiņu naftas! Tomēr šis mazumiņš, ja ar tā papildināšanu nodarbojas ik dienu, ik stundu, ik minūti, draud izaugt par ļauno džinu, ko jūrnieki paši izlaiduši no savu kuģu tilpnēm. Un kur tad vēl cilvēka roku darinājumi, kas nepeld, bet grimst dibenā! Vīri pastāsta, ka ar «Carnikavas» traļiem dažu gadu laikā izvilkts neskaitāms daudzums dažādu apģērba gabalu, sieviešu tualetes piederumu komplekts, puslīdz labs velosipēds, dažādi darbarīki, kuģu un sauszemes mēbeles un nesprāgusi mīna ar ķēdi. Lūk, kādas kolekcijas slēpj kuģu ceļi!

Kādā tralējumā kopā ar zivīm uz klāja izkrita ārzemēs rožots pilnīgi vesels zivju apstrādes cimds. Diemžēl tikai viens — labās rokas. Matroži to pievāca un pameta sāņus. Un prātīgi izdarīja. Nākamajā tralējumā izcēla tās pašas firmas kreisās rokas cimdu ... Tas izklausās kā anekdote, bet īstenība ir nopietnāka.

Mēs uztraucamies par pienotavu, kas pieduļķo upīti. Un pamatoti uztraucamies. Bet arī lielajiem ūdeņiem ir savs mērs. Ja negribam zāģēt zaru, uz kura paši sēžam, pēdējais laiks domāt ne tikai par savu upīti, par savu līci, savu Baltiju, bet katram juras braucējam jāatceras, ka viņš ir planētas pārstāvis.

... Nākamajā dienā sasniedzam jauno zvejas rajonu un iemetam trali. Eholota ekrāns daudzsološi mirkšķina, un pēc pusstundas kapteinis liek trali celt ārā. Tas panācies knapi līdz pusei, kad jau redzamas pirmās zivis, bet astes boja nerādās virs ūdens. Tā ir laba zīme un liecina, ka tralī daudz skumbriju. Četrpadsmit reizes āmi ceļ uz klāja un laiž atpakaļ. Vienā tralē-jumā sešpadsmit tonnu! Tas ir ko vērts! Kuģa klājs piegāzts ar zivīm no viena borta līdz otram, un traļ-meistars pasit gaisā knipi.

— Tā vajag zvejot! — viņš gavilē.

Bet Andrejičs dziļdomīgi atrūc:

— Zvejot prot katrs muļķis. Nodot zivis — tā ir māksla.

Tīri pa jokam teiktie vārdi gandrīz vai liktenīgi. Kad krietnā pakrēslā piebraucam pie bāzes, te jau stāv gandrīz vai visa mūsu flote. Tāds ir zvejnieku liktenis: ja zivis ķeras, tad ķeras visiem. Lai lomu nodotu, mums nāksies pagaidīt stundas piecas sešas. Neko darīt, jāgaida. Bāzes kuģis nav no gumijas un var pieņemt un pārstrādāt tikai zināmu daudzumu lomu. Jau tāpat jūtam, ka lielā kuģa apkalpe un strādnieki šādās reizēs nerēķinās ar oficiālos papīros noteiktajām jaudām un pašu darba stundām.

Sācies paisums. Bāzes kuģis stāv noenkurojies, un gar tā sāniem putodama joņo okeāna straume. Gandrīz neticami, ka līdzenā ūdenī var būt tik spēcīgs tecējums. Taču fakts paliek fakts. Starpība starp paisuma un bēguma līmeni tālā kontinenta piekrastē vietām pārsniedz desmit metrus. Ja mūsu kuģi paisuma laikā pietauvotu pie stāva krasta, tad bēgumā tas pakārtos gaisā līdzīgi Minhauzena zirgam pie baznīcas torņa.

Iegriežamies pret straumi netālu no bāzes. Dzinējs strādā ar maziem apgriezieniem, un mēs stāvam uz vietas kā noenkuroti.

Uzkāpju augšējā tiltiņā, apsēžos uz brezenta ķīpas un atspiežu muguru pret veco draugu — skursteni, kas, dienā krietni nostrādājies, tagad bubina mierīgi un klusi. Satumst. Kā jau dienvidu platuma grādos, nakts uzbrūk strauji, un no melnajām debesim uz okeānu noraugās ziņkārīgu zvaigžņu acis. Pamalē izaug mēness un uzce| vizuļojošu sudraba tiltu no viena okeāna krasta līdz otram. Visapkārt kuģu ugunis: baltas, zaļas un sarkanas. Tās spoguļojas nemierīgajā ūdenī, sajaucas ar mēness atspulgu un uzbur neatkārtojamas mozaīkas. Izskatās kā lielpilsētā, kur krāsainas gaismas reklāmas aicina pasēdēt kafejnīcā un spoži apgaismoti logi stāsta par mājīgiem dzīvokļiem.

Pūš maigs, silts vējš, par kādu parasti stāstīts salkanos romānos. Šobrīd man šķiet, ka tas pūš tīšām, lai mani kaitinātu un aizvilinātu domas tur, kur pašam pabūt šobrīd nav iespējams.

Jūras vējš... Cilvēki krāj naudu un atvaļinājuma dienas, lido lidmašīnās un smok pārpildītos elekrtovil-cienos, lai kaut pāris stundu ievilktu plaušās šo jūras vēju. Te tas ir — sāļais jūras gaiss — silts un remdens, vēss un spirdzinošs, ziemeļu, dienvidu, austrumu un rietumu vēju atnests, sterilāks par ārsta virsvalku. Elpo, cik patīk. Elpo dienā un elpo naktī. Bet es šobrīd būtu ar mieru atdot simt kuģa kravu ar jūras vēju pret sīku pūtienu, kas atnestu kaut putekļaina lielceļa smaržu.

Skustenim par to ne silts, ne auksts. Varu domāt, ko gribu, varu to sildīt ar savu muguru, tas tikai vienaldzīgi skaita savu skaitāmo: «Bu-bu-bu» Ko tāds skurstenis saprot ar ar savu dzelzs cauruļu sirdi!

Pēkšņi atceros: šodien kopkajītē galda malā ieraudzīju robiņus. Daudz robiņu, ap simtu. Tos kāds bija rūpīgi iegriezis ar nazi, jādomā, katru dienu pa robiņam. No laika gala esmu bijis pret mēbeļu bojāšanu, bet šo dīvaini sāku saprast. O, jā! Es būtu gatavs ar zīmuļu asināmo sagriezt sērkociņos trīsdurvju skapi, ja vien no mirgojošās ūdens pilsētas varētu pārcelties kaut necilā sādžiņā bez nevienas bruģētas ielas.

Kāpēc? Tiešām, kāpēc? Vai katru dienu ēdu jūras gardumus kā kartupeļus. Bet labprāt tos mainītu pret vienu sīku vēzīti, ja kopā ar garšu varētu izbaudīt vienas vēžošanas nakts burvestību.

«Bu-bu-bu», skurstenis skaita dzinēja pulsu.

Ak, piedod, vecais draugs! Laikam aizsapņojos un kļuvu sentimentāls.

«Bu-bu-bu», skurstenis samierinoši atbild, un mēs ciešāk saspiežam kopā muguras.

* * *

Zvejas rajons atgādina tirgus laukumu. No augšējā tiltiņa mēģinu saskaitīt, cik kuģu redzams visapkārt. Tieku līdz četrdesmit seši, un rēķins sajūk. Daudz.

Esam netālu no Amerikas—Eiropas kuģu ceļa. Garām mūsu rūsas un siļķu mucu armādai laiku pa laikam aizslīd tēraudpclēki supertankkuģi un balti transatlantiskie pasažieru kuģi desmit stāvu mājas augstumā. Parādās arī amerikāņu atomzemūdenes un lidmašīnu bāzes kuģi, kuriem pēkšņi savajadzējies braukāt tur, kur zvejo zivis. Mums, protams, tas vienalga, lai gan labi saprotam tādu kā mājienu, sak, paskatieties cik varena ir Amerika! Mūs vairāk interesē siļķes un skumbrijas, kas pagaidām nāk itin brangi. Diemžel tikai pagaidām, jo mainās vējš, un zivju bari pagaist pēkšņi kā migla tālajā sēkli. Šķiet, kāds pačukstējis dzelmju iemītniekiem, kas notiek ar viņa kailo dzīvību pēc tam, kad tās ļāvušas sevi iemānīt tralī. Vēl pāris dienu grābājam okeāna dibenu par baltu velti, ja neskaita dažas tonnas kompota, kā te dēvē miltos atdodamās nestandarta zivis. Visām nelaimēm nāk vēl klāt zemūdens radzes, kas plēš traļus, un vairāk laika paiet, tos labojot, nekā zvejā.

Zvejnieka laime ir mainīga, un eholots drīz atkal signalizē par zivju pulcēšanos. Kad izceļam trali uz klāja, izbirst tonnas piecas anšovu. Tās ir vērtīgas zivis, kas treknuma un garšas ziņā var sacensties ar zušiem.

Andrejičs atnes nezin kur sameklētu sarūsējušu mērlenti, piegrūž to vidusmēra zivij pie astes un galvas un novelk:

— Standartam tā kā atbilstu ...

Taču sajūsmu viņa vaigs nepauž. Pa to laiku kapteinis, sazinājies ar bāzi, platā jūrnieka gaitā iznāk uz klāja un sirdīgi nospļaujas:

— Beriet kompotā. Bāzei nav plānā.

Andrejičs skumji pašūpo galvu un piemetina:

— Zivi noķert var katrs muļķis. Nodot — tā ir māksla.

— Te nu bija, — skan no mutes mutē. Treknās, spīdīgās zivis vienā mirklī vīru acīs zaudējušas visu vērtību.

Vienīgi Bārai pret lomu nav iebildumu. Apostījusi brangu zivi, kas šādu laipnību nesaprot un izmisīgi sit ar asti, Bāra paņem to zobos un saudzīgi aiznes uz pīķi, kur aiz linuma kaudzes paslēpti kauli un citi labumi.

Padzirdējis, ka uz klāja izbērti anšovi, koks pusvārdā pārtrauc dziesmu par «Brigantīnu» un ar spaini rokās izskrien pie matrožiem. Palaunadzī mums ir anšovi tomātu mērcē, un, ja komanda tobrīd nenorija mēles, tad tikai tāpēc, ka cerēja — okeāns nākotnē var pārsteigt ar vēl garšīgākām mantām.

Vienu vai divas reizes mēnesī saņemam pastu. To atved kuģi, kas dodas uz šo zvejas rajonu. Pastu nodod bāzei, no kurienes vēstules un avīzes sadala tālāk. Tādā pašā ceļā Latviju sasniedz mūsu sūtījumi.

Arī mani pievārē kāre paziņot Rīgas zēniem, ka esmu virs ūdens, nevis haizivs vēderā. Uzrakstu vēstuli un sastomos — nav aploksnes. Aizeju pie bocmaņa un palūdzu:

— Aizdod aploksni ar mārku. Pie pirmās izdevības atdošu.

— Aploksni? — Bocmanis sastingst, it kā es būtu paziņojis, ka pēc divām minūtēm kuģis uzsprāgs gaisā. — Kur tu tagad atradīsi aploksni?

Bocmanis paglauda šķidro bārdiņu, kas viņam vienīgajam uz visa kuģa pienācīgi nekuplo, un sazvērnieciski piebilst:

— Pirms nedēļas aploksnes redzēju trešajam stūrmanim.

— Aploksnes? — trešais stūrmanis brīnās. — Ja, bija aploksnes, veselas divas. Vienu izlietoju pats, otru jaunības neapdomībā aizdevu.

Eju pie kapteiņa. Viņš manu lūgumu uzņem atsaucīgi un atbild, ka viena aploksne noteikti esot.

Kapteinis pārcilā rakstāmgalda atvilktņu saturu, izšķirsta kuģa žurnālu, un beidzot no kādas grāmatas lappusēm izkrīt ne gluži jauna, tomēr pieņemama aploksne ar izbalējušu bildīti un aicinājumu izaudzēt augstas koksagīza ražas. Tad ar nopūtu konstatējam, ka uz aploksnes nav markas.

Mana pēdējā cerība ir Andrejičs, jo dzīvojam vienā kubrikā un viņš skaitās mans draugs.

— Nav, — Andrejičs papurina galvu. — Mēģināšu dabūt uz bāzes.

Tā ir prātīga valoda. Andrejičs gandrīz katru nakti kāpj uz bāzes kuģa nodot zivis. Taču gan pirmajā, gan desmitajā reizē viņš atgriežas tukšā. Aplokšņu nav.

— Tu meklēji aploksni? — pēdīgi iečukst man ausī vecākais mehāniķis. — Ienāc manā kajītē, vienu dabūsi. Tikai, protams, ne vārda. — Un viņš brīdinoši pieliek pirkstu pie lūpām.

Uz kuģa man uzticēti zināmi sabiedriskie pienākumi, tāpēc atzīmēju grāmatiņā: pie pirmās izdevības sagādāt komandas locekļiem aploksnes.

Drīz pienāk kāds no matrožiem un parāda matu suku, kurai palikuši tikai kādi desmit zari. Vajadzību sarodas tik daudz, ka kopā ar otro stūrmani nolemjam kāpt uz bāzes kuģa, kur atrodas veikals.

Pulkstenis ir ap diviem naktī, kad mūsu traleris sāk nodot zivis un mēs ar polietilēna maisiem padusēs pieklauvējam pie durvīm, aiz kurām guļ bāzes kuģa veikalvedis vai — kā viņu te sauc — produktu pārzinis. No kojas pieceļas samiegojies vīrs un bez kaulēšanās kāpj biksēs. Tāds ir viņa liktenis, un viņš par to nesūdzas.

Klājam galdā savu sarakstu: mums vajadzīgas tualetes ziepes, matu sukas, zobu pasta, vīriešu rokas pulksteņi, sandales, fotopiederumi un, protams, aploksnes.

Veikalvedis nopūšas un lietišķi pamāca:

— Būs prātīgāk, ja iepriekš apskatīsieties, kas ir.

Apskatāmies. Ir dienvidslāvu mēteļi, neilona krekli, glīti trikotāžas izstrādājumi un citas mantas, kas bez vainas derētu labā universālveikalā. Tas labi. Bet nav gandrīz nekā no tā, ko vajag mums. Nav, protams, ari fotopiederumu, aplokšņu, zobu pastas. Vīriešu rokas pulksteņu vietā piedāvā sieviešu pulksteni zelta ietvarā. No tualetes ziepēm ir vienīgi bērnu ziepes ar smaidoša zīdaiņa attēlu uz iesaiņojuma.

Mēs saskatāmies.

Veikalvedis saprot mūsu noskaņojumu un vainīgi saka:

— Neērti cilvēkiem rādīt, bet ko lai dara — Rīga* preces dod kā nerrodamies.

Tad, kā lielu noslēpumu uzticēdams, piebilst:

— Pamēģiniet uz murmanskiešu vai kaļiņingradiešu bāzēm. Tur esot.

Kad kāpjam atpakaļ uz tralera, mūsu līdzpaņemtie maisi sakrokojušies kā izpūstas ermoņikas. Tajos nav ne puse pasūtīto mantu, ko vīri ar tādu nepacietību gaida.

No rīta stāstu par savām bēdām kapteinim. Viņš rezervēti pasmīn un jautā:

— Siļķes marinādē, mencas tomātos, butes eļļā tev nepiedāvāja?

— Nē. — Es apmulstu. — Kam mums konservi, ja pašiem ...

— Tad tev laimējies. — Kapteinis izplūst platā smaidā un uzsit ar plaukstu man pa plecu, ka kājas sagrīļojas. — Pirms gadiem pieciem sešiem mums negribēja dot nekādas preces, ja piecus procentus no kopvērtības neņēmām zivju konservos. Se tev bērnu ziepes ...

Paskatos uz bāzes kuģi, kura ugunis zvīguļo pie horizonta. Tas ir skaists kuģis. Valsts par to maksājusi lielu naudu. Un tas darīts tāpēc, lai jūrnieki un peldošās zivju fabrikas strādnieki dzīvotu kajītes,_ kas var sacensties ar viesnīcu numuriem, lai viņiem būtu klubs, ēdnīca, kinoteātris, televizors. Viss taču tiek darīts cilvēka labā. Arī jaunie traleri tuvojas šim līmenim.

Bet grūti iedomāties, kas notiktu, ja bāzes kuģa slimnīcas ārsts pēkšņi noplātītu rokas vājinieka priekšā un pateiktu:

— Neko darīt. Šprice palika Rīgā. Nav.

Vai arī peldošās zivju fabrikas meistari okeānā attaptos, ka piemirsies paķert līdzi sāli un piparus. Tas neizbēgami būtu viņu pēdējais reiss. Bet, tiklīdz runa ir par tirdzniecību, tā viss ir piedodams. Ziepes — deficīts, aploksnes — deficīts ... Ir taču laikam tādi darbinieki, kas pārvērstu par deficītu kaut siJķes asaku un okeānā labprāt tirgotos ar velosipēdiem vai jumta dēlīšiem ...

* * *

Ja kāds domā, ka zvejas kuģi komandē kapteinis, tad viņš maldās. Tiesa, kapteinis to dara pārbraucienos, bet zvejas rajonā kuģi komandē siļķe. Tā diktē, kad komanadai celties un gulties, kad iebaudīt ēdienu un kad pagriezt kuģi par simt astoņdesmit grādiem. Vīri dienām velti valkā trali pa okeāna dibenu, aizlāpa caurumus un klusēdami panes lielas un mazas grūtības, jo tā patīk siļķei, kurai mēs esam gatavi dzīties pakaļ, vienalga, uz kuru pusi. Visvajadzīgākā no visām rakstura īpašībām zvejniekam ir pacietība.

Nereti gadījies sastapt cilvēkus, kas spriež tā: tie tur, jūrā, smeļ ne zivis, bet dzīvu naudu. Tādam, kas pats okeānā nav apēdis pudu sāls, būs grūti iestāstīt ko citu, jo, nokāpuši krastā, zvejas vīri dažkārt patēlo jaunmiljonārus. Patiesībā tie ir bezgala sāļi rubļi, tikai nezinātājs to nejūt, jo uz naudas nav uzrakstīts, cik litru ūdens un paša sviedru jūrnieki izgriezuši no saviem melnbalti svītrotajiem krekliem.

Šajā noslēgtajā pasaulē, kas izmērāma ar trīsdesmit soļiem garumā un astoņiem platumā, vīri atrod savu prieku un izklaidēšanos. Kad dzinējs klusē un kuģis stāv uz vietas, te vienā, te otrā borta malā parādās haizivis. Šīs plēsoņas ir brangas, labi paēdušas un tādēļ laiskas. Zvejas rajonos tās mazāk medī, bet vairāk cenšas samangot, kas tīši vai netīši pārkrīt pār traleru bortiem. Zvejas sēkļa zilās haizivis to dara bez steigas, ar izlepušas zivs izvēli, pilnīgi pretēji tam, ko par haizivju rijību esmu lasījis.

Ar labu gribu un ar labu ēsmu arī paēdušu haizivi var uzmānīt uz āķa. Apbrīnojamu meistarību šajā ziņā parāda vecākais mehāniķis. Viņš vienmēr tur pa rokai smalkā tērauda trosē iesietu āķi un, kad parādās haizivs, uzsāk viltības divkauju. Lielākoties uzvārētājs ir cilvēks, un vecākais mehāniķis savā kontā jau ieskaitījis vairāk nekā divdesmit plēsoņu.

Šie panākumi izraisa manī skaudību, un es nolemju izmēģināt roku. Visā savā mūžā esmu noķēris uz āķa tikai vienu zivi un to pašu puikas gados Mēmelē pie Bauskas. Kas tā bija par zivi, to vairs nevaru pateikt. Atceros tikai, ka, mājās nesot, tā izslīdēja pa pirksta resnuma caurumu bikšu kabatā ...

Lai vīriešu kārtas cilvēku uzskatītu par īstu vīru, viņam savā dzīvē jānoķer zināms daudzums zivju, tāpat kā jāapēd zināms daudzums biezputras, lai iekļūtu Leiputrijā. Izpildīt savu mūža normu skaita ziņā laikam gan vairs nepagūšu, kaut nodzīvotu simt gadu, tāpēc vienīgais glābiņš — svars un apmēri. Haizivs man šķiet ļoti piemērota šim nolūkam. Bez tam, draugu pulkā stāstot, cik lielu zivi esmu noķēris, varēšu plest rokas platumā, cik gribu, un tomēr nevienam nebūs tiesību mani saukt par meli un plātīzeri.

Gatavošanos lielajai asinsizliešanai sāku ar āķa izvēli. Zinātāju pierunāts, eju pie koka un izkaulēju vienu āķi, uz kādiem karina gaļu. Kāsi apstrādāju ar vīli un iesienu apmēram metru garā tērauda trosē, lai haizivs āķi nenokostu. Tālāk piestiprinu kaprona auklu zīmuļa resnumā, bet galu piesienu pie borta, neba rokām tādu nezvēru savaldīt.

Tajā vakarā stāvam dreifā netālu no bāzes kuģa, gaidot savu kārtu zivju nodošanai. Uzspraužu uz aķa divus krietnus kalmārus un bruņojos ar pacietību. Pēc brīža piepeld paprāva haizivs un sāk vienaldzīgi riņķot ap kumosu. Blakus plēsoņai, kā tas parasti mēdz būt, peld locis un rāda ceļu. Locis ir maza, pusotra vai divi sprīži gara zivtiņa, kuras svītru ornaments šķiet nokopēts no matroža krekla. Locis rāda haizivij ceļu uz laupījumu, bet pats pārtiek no plēsoņas mielasta paliekām un tāpēc izpelnījies zināmas privilēģijas: haizivs loci nekad neaiztiek.

Sī metrus divus garā haizivs ir pietiekami cienīga kandidatūra āķa iesvētīšanai. Raustu auklu, cenšoties ēsmu zibināt gar lielās zivs degunu. Plēsoņa jau gandrīz ir ar mieru pamieloties ar manu dāvanu, bet tad piepeld vēl viens turpat metru garāks eksemplārs, ko pavada divi loči. Mazākā haizivs bijīgi papeld sānis, un lielā sāk laiski riņķot ap kalmāriem.

— Nu ņem taču, esi prātīga un ņem! — es gandrīz lūgšus lūdzos, jo pie pretējā borta āķi zibina vecākais mehāniķis.

Lielā haizivs nesteidzas. Tā aizpeld gar ēsmu un uz brīdi pazūd zem kuģa, apmet nicīgu likumu mehāniķa āķim, uz kura spurojas pāris siļķu, un atgriežas manā daļā. Tā mēs ķircināmies labu brīdi un gaidām, kuram pirmajam apniks. Esmu cieši nolēmis vienā paņēmienā izpildīt nozvejas personisko mūža plānu un neatlaidīgi dancinu ēsmu pie plēsoņas purna. Un beidzot — caps! Kalmāri pazūd haizivs rīklē, tajā pašā mirklī spēcīgs cirtiens izrauj man no rokām auklu. Labi, ka tās gals piesiets pie margām.

Palīgā pieskrien kāds matrozis. Nekā. Arī pa diviem nevaram negantnieci pievārēt. Atnāk vēl divi vīri. Centimetru pa centimetram velkam lomu augšā. Haizivs neganti spārdās un ar asti dauza pa kuģa korpusu tā, ka liekas — tūlīt ielieksies biezās metāla plāksnes. Kad esam briesmoni uzstīvējuši līdz klājam, viens no matrožiem pazibina dunci un izdara vienkāršu operāciju, ko japāņi sauc par harikiri.

Ar to pašu šī misija beigusies un guvumu var atsvabināt no āķa. Blīkšķēdama haizivs ieveļas atpakaļ ūdenī un ... gurdi aizpeld. Taču ne tālu. Sajutusi asins smaku, tai seko mazākā haizivs, kas nu pazaudējusi jebkuru bijību ...

Locīšus vairs nemana. Tie laikam apjēguši, ka atveduši savu pavēlnieci uz kaut ko nelāgu, un tad prātīgāk turēties tālāk no grēka.

Tikmēr pienākusi mūsu kārta pietauvoties pie bāzes kuģa. No flagmaņa nolaiž tvertnes, tajās saberam dienas guvumu, un vīri ir brīvi.

Ir viena no retajām reizēm, kad saulriets un nakts melnums pieder pašiem. Zvejnieki ver vaļā koferus un ceļ gaismā aprūsējušas šujamadatas un diegus. Cits šķirsta pirms mēneša iesāktu grāmatu, no kuras dienā pagūst izlasīt labi ja dažas lappuses.

Radists groza radioaparāta kloķus, mēģinot uztvert Maskavas vilni kuģa radiotranslācijas tīklā. Uz veiksmi ir maz cerību. Kad mūsu zvejas rajonā ir vakars,

Dzimtenē nakts sliecas uz rīta pusi un raidstacijas klusē. Vienīgi nenogurdināmais «Majaks» atnes jaunākās vēstis un mūziku. Dzirdamība nav sevišķi laba, kā nekā attālums sasniedz gandrīz astoņus tūkstošus kilometru, bet Dzimtenes balss, kaut arī klusa un grūti uztverama, tomēr vieš jūrnieku sirdīs nenoskārstu iekšēju apmierinājumu.

Pusdivpadsmitos dienā kuģu radiotranslācijas tīklā dzirdama «Atlantija», kas darbojas Rīgā. Taču par «Atlantijas» raidījumiem zvejas vīri nejūsmo. Gaumes, protams, ir dažādas, bet klausītājiem, kam domāts šis raidījums, tas neiet pie dūšas. Traucē lielais patoss un frāžošana par «viļņu arājiem», «jūras sudraba smēlējiem» un tā tālāk. Paši zvejnieki tā nerunā. Viņi drīzāk klusē vai sauc lietas īstajā vārdā.

Arī dziesmas «Atlantijas» raidījumos, laikam jau speciāli izmeklētas, bieži skan urrābravūrīgi vai psei-doliriski. Zvejnieki rausta plecus un brīnās, kā var uzrakstīt tik neīstas rīmes par visādiem vētrām spītētājiem un citiem spītniekiem. Reizēm tik žēlabaini dzied par samīlējušos matrozi un skaistu meiteni, it kā viņus būtu piemeklējusi pasaules lielākā katastrofa, par kuras iznākumu varētu pieraudāt vēl vienu Atlantijas okeānu.

Reiz pulciņā klausāmies pārraidi un spriežam par mūziku. Cenšos izskaidrot, ka mūzikā vairāk jāieklausās un gara acīm jācenšas saskatīt tajā ieausto domu. Viens no matrožiem pēkšņi pagriežas sānis, apskaužami precīzi izspļauj pa atvērto iluminatoru un saka:

— To domu es nupat ieraudzīju. Manu gara acu priekšā parādījās cūkkūts ar apzeltītām kolonnām.

Tas noteikti pateikts par stipru, taču sava jēga tur ir. Mūsdienu jūrnieks, lai ari dažkārt dižojas ar mežoņa bārdu, garīgajā attīstībā neatpaliek no vispu-

sīgi izglītota cilvēka un prot novērtēt, kas labs un kas slikts. •

Reisa sākumā dažs mēģināja veldzēties mūzikā, ko pārraida amerikāņu radiostacijas, bet drīz vien atteicās no šī prieka. Raidītāju viņiem Joti daudz, to viļņi blīvi aizņem visu radioaparāta skalu. Uztveršana grūtības nesagādā, bet klausīties netīk, jo ēterā skan gandrīz vienīgi ziņas, reklāma un ģitāra. Ģitāra rītā, ģitāra vakarā, ģitāra ar hipiju piekliedzieniem un bez tiem, ģitāra desmit un divdesmit programmās reizē. Tā jau ir īsta ģitāromānija, no kuras kļūst skumji.

Okeānā var skatīties arī vairākas rietumu televīzijas programmas. Raidītāju piekrastē ļoti daudz, un dažus no tiem var uztvert labā kvalitātē. Kamēr nebiju aizokeāna raidījumus redzējis, biju diezgan daudz lasījis par tiem, un man par šīm pārraidēm bija priekšstats kā par kaut ko superasiņainu, klaji pornogrāfisku un brutālu. Negribu strīdēties ar autoriem, kas šos jautājumus pētījuši, tomēr man tālā kontinenta zilais ekrāns izraisīja citas pārdomas.

Nekritiski vērtējot kapitālistiskās pasaules zilo ska-tulogu, var rasties savdabīga pašapmierinātības sajūta. Tur, lūk, viss ir ļoti jauki, visi dzīvo pārtikuši un pārpilnam bauda kaut kādas ideālas demokrātijas cukursaldos augļus. Ja tādas pārraides redz diendienā pa desmit un vairāk kanāliem, vidusmēra mietpilsonis iežūžinās savdabīgā letarģijā.

Rodas iespaids, ka galvenais, ko prasa no diktoriem un komentētājiem, ir prasme pašapmierināti smaidīt. Ar laiku šis smaids kļūst par tādu kā nepieciešamību, un tad nu šķiet, ka viņpus okeāna smaida visi: smaida televīzijas diktori un kinozvaigznes, smaida senatori un biznesmeņi, smaida melnie, un smaida baltie. Nesmaida vienīgi statujas dārzos un miroņi zārkos.

Skaties, kā dažs labs pūlas izmocīt smaidu, un kļūst viņa žēl. Liekas, kāds viņam iebāzis mutē neredzamas spīles. Patiesībā tādas arī pastāv — tās pieder ideoloģijas monopoliem. Tie tur televīzijas darbiniekus dolāru knaiblēs un diktē, kad smaidīt un kad raudāt.

* * He

Oktobra sākumā traleris izpilda plānu. Tā ir priecīga ziņa visiem, arī tāpēc, ka par katru virsplāna tonnu maksā divkārt. Līdz reisa beigām palicis apmēram mēnesis, un «Carnikavas» ekipāža cer šajā laikā uzlabot savu bilanci, kas sakarā ar siļķu trūkumu pagaidām nav visai spoža.

Nākamajā rītā klāja komandu pieceļ krietni agrāk, kad rīta gaisma vairāk nojaušama nekā redzama. Neviens tomēr nesūdzas, bet ātri ieņem katrs savu vietu.

Ir kapteiņa vecākā palīga maiņa. Viņš turpat stūres mājā dzer no kambīzes atnestu melnu kafiju un nenolaiž acis no eholota ekrāna.

Jaunciema Saņa stāv pie traļa vārtiem un sūkā jau labi sen apdzisušu cigareti. Viss viņa masīvais augums it kā protestē pret bezdarbību, sak, kāpēc tūļājamies, ja okeāna dibenā gaida siļķe. Viņam līdzās Robis, kas reizēm svilpo, reizēm dungo melodiju.

— Aiziet! — noskan kapteiņa vecākā palīga balss, un plīkšķēdama ūdenī iekrīt āmja boja. Tai pakaļ pāri bortam dārdēdami gāžas gremdi.

Tiklīdz tralis pazudis zem ūdens, matroži izklīst. Pēc piecām minūtēm viņi jau krāc vēl neatdzisušajās kojās, ņemdami savu tiesu pastāvīgajā divkaujā ar miega badu. Atkal pār kuģi nolaižas rīta cēlienam uz brīdi nozagtais klusums. Vienīgi dzinējs dobji pukšķ un pa okeāna dibenu mums seko tralis, bet tam līdzi klusas cerības uz «lielo siļķi».

Traleris slīd lēni, šķērsvilni smagnēji gāzelēdamies, un stūres mājā dežurējošā maiņa ceļ gaisa pilis par gaidāmo lomu. Tad atlaižas kaijas, sākumā daži desmiti, nezin no kurienes uzrodas simti, un drīz aiz kuģa ņirb pelēks mākonis. Spārnotie «jūrnieki» nepārprotami pieprasa savu daļu no virsplāna siļķes.

Saule pakāpusies pāri apvārsnim un žāvē no klāja rasu, kad kapteiņa vecākais palīgs nospiež signāla pogu. Matroži gausi izlien no kubrikiem un atkal ieņem savas vietas.

Tralis nāk smagi. Tas ir vai nu daudzsološi, vai nelāgi. Vispirms uz borta parādās traļa spārns ar pāris metru garu plīsumu.

— Mjā, — nopūšas traļmeistars un sirdīgi piņķē ārā no linuma mazās haizivis, kas ar aso ādu ieķērušās tīkla acīs. Tās izdabūt laukā ir tikpat grūti kā izlasīt dadžus no vilnas zeķēm. Uz klāja izceļ āmi. Tas ir pilns — tikai ar tām pašām brūnajām haizivīm, jūras zvaigznēm un visādiem okeāna nezvēriem. Kad pacēlumu izšķiro, sanāk tikai pāris mucu siļķu.

Vīri izskatās vīlušies, bet neko nesaka. Nevar jau gaidīt, ka «lielais rublis» tik viegli dosies rokās. Uz tiltiņa stāv kapteinis, un viņa pierē iezīmējas te viena, te divas rievas, kas brīdina: «Nelec gaisā prieka brīžos un nekrīti izmisumā, kad piemeklējusi pelēkā stunda.» «Lielo siļķi» var izvilkt tikai ar pacietību.

Traļmeistars aizlāpa caurumu, un zvejas rīks atkal braukā pa sēkļa dibenu. Pa visu dienu kādas pāris tonnas siļķu salasām.

Nākamajās dienās lomi te pieaug, te samazinās, taču mazpamazām tonnas krājas. Tikpat neatvairāmi rit arī laiks: stundas, dienas un mēneši. Ja vējš iegriežas no ziemeļiem, skaidri samanām dzestrumu. Ir rudens. Arī te, pie Golfa straumes.

Gandrīz katru nedēļu dažas dienas vējo, okeāns uzbango savas septiņas astoņas balles, un vīri zvalstās bez darba. Šādās reizēs sarunās arvien biežāk ieskanas vārds — mājas. Sākumā to izrunā paklusu un apraujas, it kā šajā vārdā slēptos kas ķecerīgs. Taču arvien skaļāk un skaļāk tas dzirdams gan kubrikos, gan kop-kajītē, sak, nezin nu kā mājās klājas, sen nav būts ...

Kādu pēcpusdienu, saņēmis kārtējās meteoroloģiskās ziņas, radists ienāk stūres mājā un saka:

— Sola desmit, varbūt visas vienpadsmit.

Kad desmit, tad desmit. Vīri aizblīvē tilpņu lūkas, piesien traļus, sadzen sānejās tukšās mucas un meklē pa kabatām un skapīšiem kāršu komplektus. Zolīte ir vienīgā spēle, kas vētrā daudzmaz iespējama.

Kārtīga vētra nav kabatas zaglis, kas piezogas klusu un nemanot. Tā vispirms atsūta savu vēstnesi — vēju, kas ieklūp vantīs un spēlē uz antenām, trosēm un atsaitēm gluži kā ekstāzē nonācis mākslinieks uz ērģelēm. Tās ir dīvainas ērģeles, no kurām plūst griezīgi svilpieni, aizžņaugtas vaimanas un skaļas nopūtas. Šaja okeāna mūzikā jāprot ieklausīties, lai noteiktu, vai tā ir tukša strinkšķināšana vai īsta uvertīra dabas orģijām.

Andrejičs uzkāpj laivu klājā savākt kaltēšanai izkārtās siļķes, paosta gaisu un lietpratīgi saka:

— Sitas pūtīs pa īstam.

Tad viņš nesteigdamies nokāpj kubrikā un apstājas pie galda, uz kura koks un traļmeistars jau izklājuši baltu papīra lapu. Tas ir nepārprotams izaicinājums uz zolīti.

Andrejičs izvelk no kojas apakšas masīvu dzelzs lādi, atver vāku un ilgi meklējas starp sarūsējušiem zivju ķidājamiem nažiem un mucu aizvākojamiem āmuriem.

— Rokā ir! — viņš priecīgi iesaucas un uzmet galdā noplukušu kāršu paciņu.

Šīs kārtis esmu redzējis vairākkārt un pēc mugurpušu nodilumiem un ieskrāpējumiem varu nekļūdīgi pateikt, kas tām ir otrajā pusē. Bet vīri spēlē pilnīgi nopietni. Ja kāds īstajā reizē uzmet galdā dūzi vai trumpi, pretinieks uzskata par svētu pienākumu skaļi nogausties:

— Nu paskat tikai! ... — lai gan patiesībā kāršu vpaciņai lasa cauri kā stiklam.

Zem galda starp trim kāju pāriem izstiepusies Bāra. Tikko kāds spēles azartā cērt galdā kārtis kopā ar visu dūri, Bāra piekrītoši paplīkšķina ar asti pa grīdu. Kādam taču jābut līdzjutējam.

Ieraušos kojā, uzvelku segu līdz zodam un gandrīz tūlīt aizmiegu. Vēl dzirdu, kā zem dūres trieciena norīb galds un Bāra ar asti piesit takti. Tad mani ieaijā miegs un okeāns.

Pamostos spēji, kā no grūdiena, kad vilciens strauji nobremzē. Instinktīvi ieķeros kojas malās. Tas ir izdarīts īstā laikā. Virs Andrejiča kojas blāvi deg nakts-spuldze, un tās gaismā es redzu mūsu vienīgo pie grīdas nepieskrūvēto krēslu, kas kājām gaisā iestrēdzis kubrika kaktā. Seko jauns grūdiens, un pāri kubrikam dārdēdama aizripo Andrejiča dzelzs lāde. Pats Andrejičs mierīgi krāc un miegā instinktīvi tur līdzsvaru. Man neatliek nekas cits kā sekot labam piemēram.

Nākamajā rītā visskābāko seju rāda koks. Lai arī iepriekšējā vakarā kambīzē viss tika kārtīgi piesiets, ķīseļa katlam nolidojis vāks, un lipīgo ēdienu vētra izsmērējusi pa kambīzes sienām un grīdu. Jau tā grūti noturēties kājās, kur vēl uz tik slidena pamata.

Dzinējs strādā pusgaitā, un stūres vīram ir krietni jānopūlas, lai kuģi noturētu pret vilni. Visapkārt kauc, gaudo un vārās okeāns. Katrs lielākais vilnis, šķiet, būs pēdējais mūsu mazajam kuģītim, kas izskatās pēc peldoša rūsas gabala. Bet mūsu rūsas gabals ir ņiprs un spītīgs. Vētra brīžiem aprij visu tralera priekšgalu, un aizmugurē skrūve kuļ tukšu gaisu. Brīžiem ta pamet mūsu kuģīti gaisā kā skaidu, bet tas izspļauj pa borta spraugām sāļo ūdeni, ko bagātīgi sarijies klājs, un grīļodamies uzlien viļņa galotnē. Malacis, rūsas gabals! Tā turēt!

Netālu no mums ar vētru cīnās citi kuģi. Tiklīdz kāds no tiem iekrīt viļņu ieplakā, virs ūdens redzami tikai mastu gali. Pēc brīža šis pats zivju bende uzcelts nezin kur debesīs un mēs uz to skatāmies no apakšas.

Lielie saldētājtraleri atbilstoši saviem izmēriem uzvedas manāmi cienīgāk, tomēr arī tiem nepaliek nevienas sausas vīlītes. Jā, tas ir īsts Neptūna kokteilis, kurā mēs varētu līdzināties marinētām plūmēm.

Kopkajītē atrodas ar desmit kaprona virvēm piesiets kinoprojektors. Tajās reizēs, kad tralī nāk zivis, kino skatās reti, dažreiz vienu filmu ar pārtraukumiem trīs vai četras dienas. Tagad sācies kaut kas līdzīgs kinofestivālam.

Mums patrāpījušās dažas tīri labas filmas, to skaitā «Kara un miera» krāsainais variants. Lentai liels noiets — vismaz divas vai trīs reizes dienā to pārgremo projektora zobrati. Vīri sen zina, kad Nataša pavērsies no ekrāna ar sāpju un mīlestības pilnām acīm vai kad Napoleons nostāsies tradicionālajā pozā, vienu roku ielicis svārku sapogājumā. Bet jūrnieki skatās neaprimuši, jo pati daba gādā, lai katrs seanss butu vienreizējs un neatkārtojams. Ekrāns nav nostiprināts tā kā projektors un vētrā šūpojas. Tam sasveroties sānis, lielais franču ģenerālis pēkšņi nokāpj no baltā audekla un sāk staigāt pa makaronu kastēm, kas novietotas ekrāna aizmugurē.

Visas esošās kinofilmas jau redzētas desmitiem reižu. Vētras dēļ tās apmainīt nevar. Vīri liekas kojās, un viņus pārņem savāda apātija. Tā ir dīvaina sajūta, kas nogurdina vairāk par nedēļām ilgu, sasprindzinātu darbu. Nezin kāpēc gribas kļūt rupjam un savu kaimiņu bez iemesla pasūtīt pie deviņiem velniem. Mazajā pasaulītē, kas izmērāma ar pāris soļiem, viss tik apnicis. No galvas zināms, ar kuru kāju kaimiņš izkāps no guļama, kā viņš, kojas apmalēs ieķēries, taustīsies, meklēdams vētras izsvaidītos zābakus, tad iekleposies un pukodamies sāks čamdīties pēc smēķiem, kas noteikti neatradīsies tur, kur vakar atstāti. Pierasti un apnicīgi.

Juhans Smūls sava gramata «Japaņu jūra, decembris» šo psiholoģisko stāvokli apbrīnojami trāpīgi nosaucis par «Lielo pelēko». Tev tiešām visapkārt ir pelēks okeāns un pelēka debess, bet galvā — pelēkas domas. Bet «Lielais pelēkais» nav visspēcīgs un ir atgaiņājams ar dažādiem pārbaudītiem paņēmieniem. Viens no tiem ir daudzie nostāsti, kuri visbiežāk saistās ar tām dienām,, kad ap tevi bija ne «Lielais pelēkais», bet zaļa zāle un zila debess.

Mēs ar Andrejiču atkal abi sēžam sava kubrika, klanīdamies līdzi tralera cīniņam ar viļņiem. Zivju meistars iestūmis stūrī savu dzelzs lādi un pamatīgi piesējis, lai ta nemaisītos pa kājām. Traļmeistars Oļegs Rednis, kas ienācis pie mums, pakasa bārdu, kuru varētu apskaust jebkurš pagājušā gadsimta lielceļa laupītājs, un sāk vienu no daudzajiem stāstiem. Runā viņš vienlīdz labi latviski un krieviski, pie tam abās valodās bez akcenta.

— Ticat vai neticat, — sāk traļmeistars, — latviešu valodu pirmo reizi dzirdēju tikai 1940. gadā. Mans tēvs bija latviešu sarkanais strēlnieks. Viņš Krievijā bija apprecējies un aplaimojis ģimeni ar pieciem bērniem. 1940. gadā viņu atkomandēja uz Rīgu par darba vadītāju kādā rūpnīcā. Tēvs latviski runāja tekoši, bet māte un mēs, pieci sīkie, nepratām ne vārda. Tīrais izmisums!

Mums ierādīja dzīvokli Miera ielas galā pie dzelzceļa. Tikai pamazām sākām iejusties jaunajos apstākļos.

Tad sākās karš. Vācieši jau šaudīja kaut kur Pārdaugavā, kad tēvs pārnāca no fabrikas ar šauteni plecos, visus pēc kārtas nomutēja un aizgāja, iepriekš pateicis, ka drīz atgriezīšoties. Drīz... Jau nākamajā dienā pa Rīgas ielām maršēja vācieši, sapūtušies kā gaiļi, grozījās aizsargi steigā gludinātās biksēs.

No tēva nebija ne ziņas, ne miņas. Māte staigāja saraudātām acīm, kā spēdama mierināja mūs, bērnus. Viņa patiesi ticēja, ka viss notiekošais ir īslaicīgs pārpratums un tēvs atgriezīsies ja ne šodien, tad rīt. Ticējām arī mēs, jo bērni jau tic visam, kas nomierina. Vecākajam no mums — Valentīnam — toreiz bija 11 gadu, Lidijai — 9, man — 7, 2annai — 5, bet pašam jaunākajam — Artūram — nepilni 3.

Netālu no mūsu mājas, otrpus dzelzceļa, vācieši ierīkoja remontdarbnīcas, kurās laboja saplucinātās mašīnas. Darbnīcās strādāja gūstekņi. Dzīvodami Padomju Savienībā, mēs, bērni, bijām sadraudzējušies ar sarkanarmiešiem, bet tagad mums katru dienu nācās noskatīties viņu mokpilnajā pusbada dzīvē. Asaras bira kā pupas, redzot, kā bijušie karavīri tik tikko velk kājas. Māte mums noglaudīja galvas un centās nomierināt:

«Mēģināsim palīdzēt.»

Ar ēdamo bija trūcīgi — zināms taču, cik apēd tāda mazu cilvēciņu armija, — māte tomēr paklusām sūtīja gūstekņiem maizi. Dažreiz arī man uzticēja neuzkrītoši aiznest’ sainīti un nolikt zināmā vietā. Kā nekā puika paliek puika un izlīdīs kaut caur adatas aci.

Kādu vakaru — tas bija apmēram gadu pēc okupācijas — pie mūsu durvīm pieklauvēja. Māte atvēra, un priekštelpā ieraudzījām divus līdz nāvei nodzītus gūstekņus. Risks bija liels, bet māte viņus pieņēma un novietoja tā sauktajā meitas istabiņā, kuras durvīm kopīgiem spēkiem aizvilkām priekšā masīvu skapi.

Dažas nedēļas viss bija mierīgi, tad no kaimiņu mājas bēgļus kāds bija pamanījis mūsu logos. Nodeva. Nākamajā naktī dzīvoklī iebruka šucmaņi.

«Kur krievu gūstekņi?» kliedza viens no viņiem un vicināja revolveri.*

Māte izlikās mierīga, cik vispār mierīga var izlikties bēdu sagrauzta sieviete, kurai vairs nav nekādu ilūziju-

«Neko nezinu.» Māte raustīja plecus un centās neskatīties uz skapi, kas aizsedza ieeju slēptuvē. Mēs, bērni, saspiedāmies istabas kaktā un rijām asaras. Bija briesmīgi žēl gan mātes, gan mums tik tuvo krievu cilvēku.

Sucmaņi apgrieza otrādi visu dzīvokli, bet neko neatrada. Pakustināt skapi viņiem neienāca prātā — tas izskatījās pārāk masīvs. Nolamāja mūs par sarkanajiem salašņām un grasījās doties jaunās cilvēku medībās. Bet tad viens no šucmaņiem izklāja uz galda dokumen-

tus, kuros bija atzīmēta mūsu mājas dzīvokļu kvadratūra. Pēc viņa ierosmes sameklēja mērlentu un dzīvokli pārmērīja. Nesaskanēja. Trūka septiņu vai astoņu kvadrātmetru. Tad pārbīdīja masīvo skapi...

Māti un gūstekņus aizveda tajā pašā naktī. Kur — tā ari neuzzinājām. Mēs visi pieci saspiedāmies kopā un izmisumā raudājām. Ko nu iesāksim vieni — bez tēvai un mātes.

Nākamajā dienā atbrauca briļļaini vīri, mūs pētīja, mērīja un šķiroja kā kādus kucēnus, tad sasēdināja mašīnā un izdalīja pa bērnunamiem. Mani ievietoja bērnunamā Hospitāļu ielā, pārējos brāļus un māsas — dažādās citās vietās. Tā mūs izmētāja katru savā malā.

Dzīvoju starp tādiem pašiem bēdu brāļiem un naktīs sapņoju, ka esam atkal visi kopā: tēvs, māte, brāļi un māsas. Bet no rīta pamostos uz bērnunama plānā matrača, un atkal gribas raudāt — varēja taču nebeigties tāds jauks sapnis.

Kad 1944. gadā mūsējie atbrīvoja Rīgu, man bija pilni 10 gadi. Bērnunama audzinātāji bija paklīduši kur kurais. Dažas dienas saimniekojām paši kā mācēdami. Mani neatstāja doma par tuviniekiem. Iztaujājos, izmeklējos, bet nekā.

Pie mums ieradās atjaunotās padomju varas pārstāvis, savāca vēl neizklīdušos bēdu brāļus kopā un aizveda uz speciāli noorganizētu bērnunamu pie Ieriķiem. Mūs kārtīgi aprūpēja un ēdināja, drīz vien atguvām bērniem piemītošo mundrumu.

Sliņķi mēs nebijām un cik spēdami palīdzējām lauku darbos. 1945. gadā, kad karš jau bija beidzies, par pašu sapelnīto naudu audzinātāju pavadībā braucām uz Rīgu. Atcerējos, ka Rīgā dzīvo mūsu ģimenes pirmskara laiku paziņa krustmāte Soņa. Nodomāju, sak, jāapciemo, varbūt karu pārlaidusi sveika un vesela, varbūt kaut ko uzzināšu par savējiem.

Aizgāju pie viņas, bikli pieklauvēju un gaidīju, kas .atvērs. Atvēra krustmāte Soņa. Un gandrīz ar raušanu ierāva mani istabā. Skatos, te sēž viens vīrs virsnieka ■šinelī bez uzplečiem. Tā kā briesmīgi redzēts... Un tad man aizrāvās elpa. Tēvs! Arī viņš, nupat kā demobilizējies, atnācis pie krustmātes Soņas, lai kopīgi sameklētu mūs, bērnus.

Ko vairāk! Likām ar tēvu kopā savas vīru galvas un domājām, kā sameklēt pārējos. Māti meklēt vairs_nebija nozīmes. Tēvs bija izpētījis arhīvus un uzzinājis, ka viņa gājusi bojā koncentrācijas nometnē.

Te nu jāpiebilst, ka tūlīt aizdiedzu uz dzelzce|a staciju, kur mums bija norunāts sapulcēties, un lepni paziņoju: «Paldies par visu labo! Uz bērnunamu vairs nebraukšu. Dzīvošu kopa ar tēvu. Tēvu!»

Meklējām pārējos. Sāku mācīties skolā, taujāju pa labi un pa kreisi, bet nekā. Brāļi un māsas bija kā ūdenī iekrituši. Reiz kopā ar tēvu drūmi nospriedām: tā arī būs, ka no septiņu cilvēku ģimenes esam palikuši pasaulē tikai divi.

Izdienēju armijā, sāku strādāt kādā montāžas pārvaldē par atslēdznieku. Tad — tas bija jau 1957. gadā — manā dzīvoklī ieradās jauna sieviete. Vai varot satikt •Oļegu Redni?

«Lūdzu,» es atbildēju un jutos visai neveikli, jo nevarēju apjēgt, kas tādai jaunai dāmai vajadzīgs.

Arī tēvs paskatījās iešķībi.

Tomēr neko neteica. Kā nekā es vairs nebiju puika, bet izdienējis vīrs.

«Es esmu Lida,» nedroši sacīja ienācēja. «Pēc ilgiem meklējumiem uzzināju, ka pēc šādas adreses dzīvo kāds Oļegs Rednis. Laikam būšu jūsu māsa...»

Tā mūsu pulciņš pieauga līdz trim.

Kā jau dzīvē mēdz notikt, puiša cilvēks ar laiku noskata meiteni un rīko kāzas. Arī man liktenis nepagāja garām, neiebadījis ar pirkstu pašā sirdī. 1958. gada posos atvadām no puiša brīvības. īsi pirms kāzām saņēmu vēstuli no Kaļiņingradas.

Saturs bija apmēram šāds: vēstules autors no paziņu paziņām esot padzirdējis, ka Rīgā, Lāčplēša ielā, dzīvojot kāds Oļegs Rednis. Puika ar tādu pašu vārdu un uzvārdu esot pazudis kara laikā, un tas esot bijis viņa brālis. Maz, sak, ticams, vai Oļegs esot dzīvs, taču sirds neesot mierīga, un viņš meklējot, kur varot. Pašās beigās paraksts: Valentīns Rednis. Un Kaļiņingradas adrese.

Urā! Ceturtais!

Atbildes vietā viņam nosūtīju ielūgumu uz kāzām. Pie kāzu galda sēdējām četri izputinātās ģimenes locekļi un spriedām par pārējiem.

Sāku braukt uz kuģiem, reti biju mājās, un piederīgo' meklēšanu savās rokās ņēma Lida. Te paldies mūsu atsaucīgajai «Cīņai», kas 1969. gada decembrī ievietoja māsas vēstuli «Kur jūs esat, mani piederīgie?».

Māsa saņēma daudz vēstuļu, bet neviena no tām neveda uz pareizajām pēdām. Arī šoreiz notika kā parasti, līdzīgos stāstos: kad cerības bija zudušas, pienāca nepazīstama cilvēka vēstule no Nītaures. Viņš zināja pastāstīt, ka reiz braucis kopā vilcienā ar kādu Paulīnu Ervaldi no Cēsu rajona, kas kara gados adoptējusi divus bāreņus — zēnu Artūru un meiteni 2annu.

Māsa aizbrauca uz Cēsu rajonu un pēc ilgiem meklē-

jumiem kādā skolā atrada pasniedzēju Artūru Ērvaldu,. kas zināja stāstīt, ka kādreiz mitinājies bērnunamā un toreiz saucies par Redni. To pašu apstiprināja arī adoptētāja. Tikai māsiņas Zannas vairs neesot starp dzīvajiem, pēc kara viņa mirusi.

Loks bija noslēdzies. No septiņiem likteņa izmētātiem cilvēkiem dzīvi un veseli satikās pieci. Bet katrs na mums kādreiz bija domājis, ka palicis vienīgais zemes virsū.

Tā, lūk, notiek šajā pasaulē, — Oļegs beidz_ stāstīt un pamudžina bārdu. — Pasaule liela, bet cilvēks nav adata siena kaudzē.

Atsprāgst mūsu kubrika durvis, un tajās parādās kāda matroža pinkainā galva.

— Ja vari, iznāc ārā! — Viņš skatās uz manu pusi un dīvaini smaida.

Izeju.

— Saņēmu radiogrammu. Man piedzimusi meita, — iesāk matrozis.

— Apsveicu! — es saku. — Sirsnīgi apsveicu savā un kuģa sabiedrisko organizāciju vārdā ...

— Ej bekot! — jaunais tēvs nopūšas.

— Pašreizējā situācijā esmu gatavs ne tikai bekot,, bet ellē mīcīt mālus vai veterinārajā klīnikā kastrēt kuilīšus, — atbildu un, viļņa šūpots, atmuguriski ielidoju šaurās ejas stūrī.

— Neesi knīpstanga, — pinkainā galva mēģina sarunu vērst par labu. — Man vajag raugu.

— Raugu?

— Ja, raugu. Gribu izcept dzimšanas dienas pīrāgu. Laimīgā kārtā cukurs paņēmies līdzi no krasta, bet rauga nav.

Ak cukurs tomēr ir! Nu atceros, ka vakar koks brī-

nījās, kā vienā dienā cukura maiss var noplakt kā pārdurta riepa .. . Bet raugs? To glabā aiz deviņām atslēgām. Jo savienojumā ar cukuru raugs dažkārt dod tādu pašu efektu kā dinamīts savienojumā ar degošu sērkociņu.

— Parunā ar koku, tev iedos, — matrozis neatlaižas.

— Redzi, — es saku, — mans sabiedriskais amats aizliek man . . .

— Nezināju, ka tu saproti tikai paragrāfus, — runātājs nopūšas.

— Raugu vai dzīvību! — Aizmugurē parādās vēl vnena smaidoša, pinkaina galva.

Es brīdi padomāju, ka dzīvību tik lēti atdot būtu grēks un tā būs nepieciešama ceļojumu literatūras papildināšanai. Tāpēc nolemju dzīvību saglabāt...

Pēc pāris dienām matrožu kubrika visslēptākajā nostūrī sāk smaržot pēc miestiņa, ko raudzē no kaltētas maizes.

* * *

Nekas nav mūžīgs. Arī vētra ne. Dienas desmit mūs krietni pamētājis, okeāns aprimst. Virs kuģa mastiem peld bālgani mākoņi. Caur tiem vakara debesis izskatās kā ugunsgrēks aiz saplosīta brezenta gabala.

Pāris dienu pēc vētras tralī nav ne asakas. Siļķu un skumbriju bari izdzenāti, un zivis negribīgi pulcējas kopā. Paiet nedēļa, kamēr nozveja atjaunojas. Tad kādu dienu vienā ņēmienā izceļam tonnas desmit anšovu un citu zivju. Tādus pašus lomus smeļ arī citi. Kapteinis piesteidzas pie radiotelefona un ziņo bāzei:

— Ir desmit tonnas zivju.

Katru mīļu dienu veseliem bariem mūs aplido kaijas. Tie ir trokšņaini, badīgi un nekaunīgi putni, īsti spārnoti jūras laupītāji, kas rauj ārā zivis pat no traļa acīm.

— Šīs ir ēdamas, — sēdēdams uz klāja un skatīdamies kaiju mākonī, kas virpuļo nopakaļ tralerim, apgalvo vecākais mehāniķis.

— Pareizi, — lielā nopietnībā piebalso Andrejičs. — Gaļa sulīga un kūst mutē kā saldējums.

Atrodas vēl daži zinātāji, kas pelēkās kaijas saslavē kā vislielāko gardumu. Taisni brīnums, kāpēc šiem putniem bariem vien nedzenas pakaļ mednieki.

Daži matroži ar Robi priekšgalā nav divreiz skubināmi un no saliektām naglām izvīlē kaut ko līdzīgu makšķeres āķiem. Uz tiem uzmauc siļķes, piesien kaprona auklai un pārsviež pār bortu. Ēsma nav kārtīgi iekritusi ūdenī, kad kaijas sarīko īstas pikēšanas sacīkstes, cīnīdamās ar tiesībām norīt liktenīgo kumosu. Uzvarētājas šajā sacensībā tiek uzvilktas uz klāja, ko pārskan gaviļu saucieni

Pēc neliela brīža Robis atnes uz kambīzi pilnu spaini kārtīgi noplūktu un izķidātu kaiju. Ieraudzījis putnu zilganās miesas, koks izsviež Robi pa kambīzes durvīm un ilgi trin rokas gar biksēm, it kā būtu pieskāries kaut kam briesmīgi riebīgam. Bet tad atnāk vecākais mehāniķis un autoritatīvi apgalvo, ka pelēko kaiju gaļa ir īsta delikatese, tikai pirms sautēšanas tā kārtīgi jānomērcē etiķa ūdenī.

Neko darīt — koks padodas.

Pusdienās bez parastā ēdiena mums ir arī sautētas kaijas. Klusībā nomēģinu gabaliņu cepeša, bet tūlīt >aviebjos — garšo pēc trāna. Vienīgi vecākais mehāniķis un paši makšķernieki ēd šķietami apetītlīgi un nepārtraukti apgalvo: ja arī gaļa neesot sevišķi garšīga, tad noteikti veselīga. Koks noliek priekšā gabalu cepeša viszinātājam Andrejičam, bet viņš atstumj bļodu un iečukst kokam ausī:

— Es neesmu prātu izkūkojis ...

Pie kopkajītes durvīm nemanot pienākusi Bāra un, galvu piešķiebusi, skatās vīriem zobos. Tālāk Bāra neiet, zina, ka pārkāpt kopkajītes slieksni stingri aizliegts.

— Bāra, Bāriņ! — Andrejičs paņem bļodiņu ar sautējumu un iziet gaitenī atdot sunim. Bāra brīdi stomās, tad negribīgi paņem cepeti zobos, aiziet līdz gaiteņa galam, uzmanīgi noliek kaijas miesu tieši pie vecākā mehāniķa kajītes durvīm un, zaglīgi atskatījusies, izšmauc uz laivu klāja. Palīdusi zem glābšanas laivām, Bāra biklām acīm raugās, vai kāds tai atkal netuvojas ar kaijas cepeti...

Taču vispār mēs putniem pāri nedarām. Dažreiz tieši no krasta, dažreiz no kuģa uz kuģi pārlidojuši, uz tralera nolaižas paguruši sauszemes putni. Tie ir dažādu krāsu, lieli un mazi spārnoti radījumi, no kuriem gandrīz nevienam nezinām nosaukumu.

Traļmeistars pa vaļas brīžiem uzmeistarojis smalka kaprona linuma būri, tajā ielaižam saķertos putnus, un tā mazpamazām uz laivu klāja veidojas spārnainu ferma. Vienam no putniem ir lielas acis un virs knābja tumšs, pakavveidīgs ieloks. Putns atgādina mērkaķi un iegūst iesauku Šimpanze. 2ēl, ka mūsu vidu nav Kārļa Griguļa un tā arī neuzzinām, ar ko īstenībā darīšana.

Dziedātāju, čiepstētāju un sirsinātāju aprūpēšana ir patīkama pārmaiņa vienmuļajā jūras dzīvē. Tikai Bār;* mūsu aizraušanos uzņem atturīgi, pat ar tādu kā skau-

dlbu, ka bez viņas arī kāds cits barojams un kopjams. Nekādu īpašu Jaunumu pret konkurentiem Bāra neizrāda, taču, drošs paliek drošs, esam tai kategoriski aizlieguši tuvoties putnu kolonijai. Tomēr aizvien biežāk pamanām, ka suns raugās uz būri viltīgi piemiegtām acīm.

Reiz, kad mūs visus atkal dzenā un komandē siļķu bari, Bāra nenociešas un, izdabūjusi purnu cauri linumam, būra štatus radikāli samazina. Oļegs nupat kā pabeidzis iemest trali, viņš uzkāpj laivu klājā un sastingst — putnu fermā daudzmaz dzīvības pazīmes uzrada vienīgi Šimpanze. Tā sēž būra vistālākajā stūrī slapja un saburzīta un baiļu pilnām acīm raugās savā saimniekā. Bet Bāra, nelabu jauzdama, pa galvu pa kaklu metas zemē no laivu klāja un līdz ausīm pazūd kastē ar nupat izvilktām siļķēm. Putnu būra vārti ar to pašu tiek līdz galam atvērti, kas vēl dzīvs, lai iet, kur knābis rāda.

Mums par lielu pārsteigumu, Šimpanze nākamajā dienā mierīgi šūpojas fokmasta galā, pēc brīža tā ielīdusi atpakaļ pamestajā būrī un rūpīgi savāc atstātās baribas paliekas. Mēs netraucējam, lai dara, kā tīk. Vēl pēc pāris dienām Šimpanze ielaižas pa iluminatoru kopkajītē un ar lielu pienākuma apziņu notīra no galdiem maizes drupatas, tad izlaidelējas pa mašīn-telpu un kubrikiem, apciemodams arī kapteini-

Tā savādais putns dzīvo uz kuģa zaļas dienas, naktsguļai nezin kāpēc izvēlējies kinoprojektoru. Dienā Šimpanze uz pāris stundām pazūd, bet ne kaimiņu kuģi, ne bāze ar saviem gardumiem to nespēj aizvilināt no mūsu aprūsējušā tralera. Vienīgi uzticība pret suni zudusi.

.. .Laika rats rit savu gaitu. Vīri velk lielus un mazus lomus, vairās no zemūdens radzēm, kas bezkaunīgi plēš traļus, cīnās ar «Lielo pelēko» un, protams, strīdas ar bāzi. Lai gan bāzes kuģis atkal pieņem zivis pārstrādāšanai miltos, kaut visas tilpnes tiešām pārslogotas, Andrejiča teiktajiem vārdiem, ka zivis vieglāk noķert nekā nodot, ir un paliek dziļa jēga.

Koks pa šo laiku iemācījies nodziedat dziesmu par «Brigantīnu» traktoristu marša ritmā, bet mūsu suns paaudzies krietnam vīram virs ceļiem.

Krājot sāļās okeāna dienas, nedēļas un mēnešus, pārsimt metru no peldošās bākas sagaidām Oktobra svētkus. Noskaņojums vīriem kā kārtīgiem zaldātiem pēc uzvarētas kaujas: virs plāna nozvejotas simt tonnas zivju. Sājā dienā pēc oficiālajām svētku pavēlēm kapteinis ienāk kopkajītē, noslēpumaini smaidīdams, un piesprauž virs grafika radiogrammu ar rīkojumu atgriezties ostā.

Mājās! Vīri noblīvē tilpņu lūku vākus, piesien visu, kas atstājams uz klāja, un mūsu traleris uzņem kursu mājup. Visapkārt tas pats okeāns, virs galvas tās pašas piekrastes debesis, tomēr sajūta cita. To laikam nosaka apziņa, ka nekuļamies turp un atpakaļ pa milzīgo sēkii, bet pa īstam braucam uz mājām.

Ja zvejnieki izpildījuši reisa uzdevumu, fok-mastā paceļ vimpeli. Lai to izdarītu, jākāpj

krietni augstu, pie tam, kuģim zvalstoties, masta gals kā negudrs mētājas gareniski un sāniski. Izpildīt šo uzdevumu vienprātīgi uzticam bocmanim triju apsvērumu dēļ. Pirmais: viņš ir viens no gados jaunākajiem,

bet miesās spēcīgākajiem klāja vīriem. Otrais: bija viens no dūšīgākajiem strādniekiem. Trešais: nav mājās ne sievas, ne bērnu. Bocmanis godam tiek galā ar uzdevumu, un mazais sārtā audekla trijstūris, šķiet, pēkšņi atdzīvinājis un uzspodrinājis visu kuģi.

Sasnieguši sēkli, pagriežam kontinentam muguru un dodamies pāri okeānam uz ziemeļiem. Esam tā braukuši pāris dienu, kad līdz ar biezputras smaržu no kambīzes atlido koka balss. Nē, viņš nedzied dziesmu par «Bri-gantīnu», viņš visparastākajā veidā lādas, prasmīgi apvienojot stiprus vārdus no jūrniecības un kulinārijas leksikas. Par iemeslu tam ir produktu glabātavas saldējamā kamera, kurā atpakaļceļam nolikta puse aitas un lieli gabali no cūkas un ragulopu miesas. Saldējamā kamera pārstājusi darboties, un nu te valda tikpat mīlīga temperatūra kā kajītēs. Mehāniķu pūliņi kaut ko glābt izrādās veltīgi.

Vecākie jūrnieki dod padomu pakārt gaļu mastā. Jūras vējā, kur nav mušu un pavisam maz visādu baciļu, gaļa ilgi saglabāsies svaiga bez kripatiņas sāls. Galu galā — tiešām. Jūras un okeāni izbraukāti simtiem gadu pirms Kolumba, bet ledusskapjus iepazinām tikai pirms dažiem gadu desmitiem. Senie jūras braucēji tāpat ēda ga|u, par kuras kvalitāti, tiesa, dzirdēti arī drūmi nostāsti.

Tā mēs savus svaigās ga|as krājumus pakaram gaisā. Raugoties no pretimbraucošiem kuģiem, vajag izskatīties varen jauki, kā peld tāds aprūsējis, ar cūku un liellopu ciskām izdekorēts dzelzs gabals. Kad vajag svaigu gaļu, koks vai viņa palīgs_pakāpjas mastā un nošķeļ attiecīgā lieluma gabalu. Ērti un izdevīgi!

— Vēl izdevīgāk vadāt līdzi dzīvus lopus, — prāto Andrejičs.

Daži iesmejas kā par joku, kuram pietrūcis īstas asprātības, bet kapteinis piebilst pavisam nopietni:

— Pareizi, Andrejičam ir pieredze.

— Kas ir, tas ir. — Andrejičs viltīgi pasmaida, paberzē kailo pakausi un pastāsta epizodi, ko uzskata par vienu no spožākajām savas biogrāfijas lappusēm.

— Pirms gadiem piecpadsmit strādāju Kaļiņingra-das zvejas flotē. Braucu uz kuģiem par koku. Toreiz uz traleriem vēl nebija saldējamo kameru. Sevišķi tālu nekuģojām, tepat uz Ziemeļjūru, labākajā gadījumā līdz Norvēģu jūrai. Bet vēders, ak, grēcīgā vecmāmiņ, redzi, neprasa, uz cik ilgu laiku tu dodies jūrā. Tam dod viņa tiesu katru dienu.

Tā nu man vajadzēja gādāt par produktiem. Izdomāju šitādu lietu: sak, kāpēc ņemt līdzi sālītu gaļu? Labāk paņemt līdzi jūrā trīs puscūčus, pa vienam tos žmiegt nost, un tad vismaz kādu laiku var ēst svaigu gaļu. Kustoņu barošana nav nekāda problēma. Zivju uz kuģa pietiek. Kur vēl labumi, kas paliek pāri no komandas galda!

Mūsu kuģa kapteinis mīlēja krietni paēst. Atklāju viņam savu plānu par dzīvajām cūkām. Kapteinis domīgi pastumdīja uz pieres augstāk un zemāk savu naga cepuri un piekrita.

«Vadzi, Andrejič, nav slikta doma,» viņš sacīja. «Tik tiešām — kāpēc gremot sāli, ja jūrā sāls tāpat diezgan?»

Ar kapteiņa svētību un attiecīgiem papīriem kabatā braucu uz tuvējo kolhozu izraudzīties cūkas. Pats fermas pārzinis man uzsita uz pleca un teica:

«Jūrniekiem man nav nekā žēl. Izvēlies pēc purniem, kuras gribi, un ved laimīgs peldināt.»

Izvēlējos arī, — divas cūkas ap kilogramiem septiņ-

desmit, trešo — krietni lielu un brangu. Aizvedu tās uz kuģi un sānejā sameistaroju aizgaldu. Pakaišu vieta sametu vecus tīklus, un manā fermā sākās omulīga rukšķēšana.

Pirmajās dienās, kad izgājām jūrā, cūkas likās it kā saslimušas, bet drīz pierada pie šūpošanās, savār-gums pazuda, un tās ēda kā negudras. Nonākuši zvejas rajonā Ziemeļjūrā, vienu puscūci upurējām kambīzei. Mielojāmies ar svaigu cūkas miesu vairākas dienas, bet daļu gaļas iesālīju. Kad arī tā bija izlaista caur katlu, ķēros pie nākamā puscūča dzīvības un atkal mielojāmies ar svaigu gaļu.

Reiz nesu ēdienu pēdējam dzīvajam lopiņam, un tā vien šķita, ka cūka mani aplūko ar miglainu un tādu kā pārmetošu skatienu. Nu galīgi jocīgu skatienu, tas man vēl tagad atmiņā, ak, grēcīgā vecmāmiņ!

Es tikai devu ēst, un mans baroklis acīm redzami pieņēmās apaļumā. Un skatījās manī miglainām acīm. Un grūtsirdīgi nopūtās.

Kādu rītu, kad gāju uz savu fermu ar ēdienu paliekām, mani sagaidīja omulīga rukšķēšana un tāda kā pīkstēšana. Piegāju pie aizgalda un gandrīz izlēju spaiņa saturu uz zābakiem. Mana grūtsirdīgā cūka gulēja uz sāniem, un viņai līdzās kaudamies un grūstīdamies nemās astoņi sārti sivēni. Jūrā esmu piedzīvojis pašu velnu, bet šis skats mani tā apstulbināja, ka nosviedu spaini un uzskrēju stūres mājā pie kapteiņa.

«Kaptein, cūka atnesusies!» es ziņoju.

Kapteinis padarbojās gar naga cepuri, tad piebāza degunu gluži tuvu pie manējā.

«Andrejič, uzpūi elpu!» kapteinis laipni pamudināja.

«Kaptein, cūka atnesusies!» nevarēju neko citu dabūt pār lūpām.

«Savādi.» Kapteinis ievilka elpu, atliecās taisns un atkal izdarīja manipulāciju ar cepuri.

«Kaptein, cūka atnesusies!» ziņoju trešo reizi. «Tas ir — dzemdējusi... Saprotiet... mazi cūculēni. Astoņi. Sārti kā aveņu ogas.»

«Ejam!» Kapteinis mani nogrāba aiz rokas un veda kā arestantu.

Sānejā viņš mani palaida vaļā, labu brīdi briesmīgi dīvaini blenza uz aizgaldu, it kā tur būtu iesprostota nevis sivēnmāte, bet dzīva nāra.

«Vadzi, smuki gan!» Kapteinis stāvēja, rokas kā dievlūgšanā sakrustojis, un grieza vienu īkšķi ap otru. «Agrāk nebiju ievērojis, ka mazi sivēni ir tik glīti.»

«Kā aveņogas,» es atkārtoju.

«Kā tu domā,» kapteinis nokremšķinājās, «kā viņi varētu garšot? Arī kā aveņogas?»

«Sie vēl par jauniem, bet kad paaugsies... Rīgā restorānā redzēju vienu tādu — tik mīlīgi augšpēdus gulēja garenā bļodā, brūnās kājas gaisā un dakšiņas ribās ...»

«Mjā,» kapteinis norūca. «Tu, Andrejič, esi tālredzīgs cilvēks.»

Gaļas mums vēl pietika, un sivēnus nolēmām uzbarot. Lai apveļas. Aizgaldam ierīkoju aizvirtņus, lai cūkmāti ar visu ģimeni varētu izlaist uz klāja pastaigāties. Biju lasījis, ka tas nepieciešams mājlopu veselībai.

Drīz atklājās, ka tam ir arī milzīga praktiska nozīme. Pēc tīklu izvilkšanas uz zivju šķirošanas uz klāja palika lērums pabiru. Tad vajadzēja tikai paraut vaļā aizgalda vārtiņus un cūku ģimene metās uz klāja.

Ak, grēcīgā vecmāmiņ, kas tad gāja va|ā! Jo, kā jau zināt, cūka ir ļoti kāra pēc svaigām zivīm. Un, ticat vai neticat, cūkas uzlasīja no klāja pabiras ne sliktāk kā vistas tīrumā graudus.

Visi, sākot ar kapteini un beidzot ar matrožiem, sivēnu ganīšanā bija atraduši jaunu nodarbošanos, kas vienmuļajā jūras dzīvē der kā plāksteris uz pušuma. Tiesa, trim jaunpiedzimušajiem tomēr atņēmām dzīvības, bet ar visu to, atgriežoties ostā, mums uz klāja bija sivēnmāte un pieci sivēni. Tā, redzat, izbraucām jūrā ar trīs cūkām, atgriezāmies ar sešām.

Jā. — Andrejičs atkal noglauda pakausi. — Ar ko tikai cilvēki jūrā nav nodarbojušies! Ar ceļošanu, zveju, karošanu, pirātismu. Jūrā cilvēki apprecējušies, dzemdējuši bērnus, miruši, rakstījuši romānus un saņēmuši ordeņus. Kas attiecas uz jūras lopkopību, tad mans ieguldījums šajā ziņā ir nepelnīti aizmirsts.

Pagājušas divas nedēļas, kopš uzsākām ceļu uz mājām. Esam Ziemeļjūrā. Varbūt pat tajā pašā vietā, kur Andrejičs audzēja sivēnus. Ziemeļjūra! Vēl visai nesen no Latvijas krasta šķita, ka tā atrodas aiz trejdeviņām zemēm. Tagad, kad Baltijas zvejnieki apciemo okeānu, Ziemeļjūra šķiet kā mājas durvju slieksnis.

Te pamanām, ka pazudusi mušu Šimpanze. Droši vien aizlaidusies uz Angliju, kurai nesen peldējām garām.

Pirms atgriešanās viss tiek uz nebedu berzts un spodrināts. Pirmo reizi kapteinis izņem no skapja melnu uzvalku, baltu kreklu un spoži noviksetas kurpes. Viņš ilgi pēta šos apģērba gabalus, it ka tie nebūtu viņa paša, bet palienēti. Tā laikam ir, ja arējam izskatam mēnešiem nav pievērsta uzmanība. Vienīga greznība, ko kapteinis atļāvās, bija nodzīt bardu.

Matroži parūpējušies arī par Bāru. No parastajām zilajām sporta biksītēm un svītrainā krekla Bārai sadiegta īsta jūrnieka forma. Mūsu suns tajā izskatās varen brašs, tikai negrib apģērbu atzīt, ar nagiem un zobiem plēš nost.

Tad nāk Zunds. Matroži sākuši staigāt gludinātās biksēs un sniegbaltos kreklos. Ar kājām viņi stāv uz nestabila klāja, bet domās jau aizsteigušies divas diennaktis uz priekšu un pārvarējuši attālumu, kas šķir Zundu no Rīgas. Traleris slīd gar dāņu zemes krastu, un vējš atnes trūdošu lapu smaržu. Pirmo zemes smaržu pēc pieciem ūdeņos pavadītajiem mēnešiem! No sardzes brīvie jūrnieki okupējuši augšējo tiltiņu un skatās uz krastu, uz zemi, skatās ar dīvainu sajūsmu, it kā viņu priekšā būtu pavēries negaidīts brīnums.

Kāds ierunājas par ģimeni, cits rēķina, ko pirks un ko dāvinās. Mājas ...

Jā, jūrniekam vajadzīgas mājas kā kuģim osta — citādi viņš kļūst par dzīvu klīstošo holandieti. Līdzīgi leģendārajam spoku kuģim tāds jūras braucējs mētājas pa ostas pilsētu, vienā naktī noklenderē ar taksi trīs un četrus desmitniekus, pieceldams no labākā miega patīkamu meiteņu mātes, tantes un dzīvokļu saimnieces.

Jūrniekam vajadzīga ģimene, vajadzīga sieva, kas prot pārvarēt šķiršanās mēnešus, kā vīrs pasaules ūdeņos pārvar nogurumu un dabas stihiju. Tā visa dažkārt pietrūkst, un tad nākas dzirdēt, ka kārtīgs jūras vīrs, nokāpis krastā, sāk pabiežāk cilāt glāzīti, bet sieva staigā šņākdama kā odze. Pēc tam vienas glāzītes vietā vīrs iztukšo divas un trīs, bet sieva aizskrien uz arodbiedrību žēloties. Tādam laulātam pārim varētu izgatavot ģimenes nozīmīti pēc mediķu emblēmas parauga — ar čūsku un biķeri. Ja godīgi jāizšķir, kas tur vainīgs, tad sazini nu, uz kuru pusi ar pirkstu radīt.. .

Apsēžos vecajā vietā uz brezenta ķīpas, kas saulē un vējos izbalējusi gluži dzeltena, un atspiežos pret skursteni. Kuģis slīd lēni, manevrēdams starp daudzajām bojām un signālugunīm, un skurstenis man aiz muguras gausi skaita: «Bu-bu-bu.»

— Ak tu, sliņķi! — nepacietībā pukojos. — Vai tu nevarētu kā motocikls: ta-ta-ta-ta? Taču ātrāk tiktu uz priekšu!

Bet skurstenis nav pierunājams. Viņš zina savu lietu un cienīgi turpina: «Bu-bu-bu-bu.»

— Nu labi, — es samierinos. — Kad ne, tad ne.

Atrauju muguru no dūmvada un kāpju lejā. Bet tas,

nepatiesi apvainots, sirdīgi bubina man nopakaļ.

Kad matroži uzmetuši tauvas galu uz Rīgas ostas polera, tas apklust pavisam. Ja nevajag, nevajag...

... Klusums iestājas pēkšņi. Pēkšņi vairs nezvalstās klājs, nevibrē kuģa korpuss un pārņem dīvaina, pilnīgi nereāla sajūta. Neierastais stāvoklis vienā mirklī pārcērt tādus sajūtu mezglus kā nepacietība, ilgas pēc mājām un atstāj cilvēku it kā tukšumā, kurā aizmirsusies pagātne un nav zināma nākotne.

Ir nakts. Pa labi un pa kreisi ostā snauž lieli un mazi zvejas kuģi, kas tikko pienākuši vai arī gatavojas iziet jūrās un okeānos, spoži mirdz laternu ugunis, un tas viss nezin kāpēc šķiet nereāls, ārpus laika un telpas. Atmiņa it kā pārtrūkst, liekas, ka nav bijis ne nogurdinošu mēnešu tālajā sēklī, ne pārbrauciena okeānam.

Pēkšņi liekas, ka esam kuģojuši tepat Daugavā, labākajā gadījumā izstūrējuši pāris līkumu līcī. Ar

nedabisku skaidrību iezīmējas pazīstamās kontūras, cauri novembra naktij gandrīz vai fiziski sajūti ielu aiz ostas vārtiem un zini, ka tālāk sākas pilsēta ar namiem, tramvajiem, kurus varētu uzzīmēt precīzi, ar visām pirms daudziem gadiem noskatītām dētajām.

Nokārtotas formalitātes, un matroži pārsviež uz krastu trapu, kas piecus mēnešus vizinājies, piesiets pie masta. Uz trapa nodun soji — aizmirsti un nepierasti. Ar šo brīdi zvejas vīri kļūst par visparastākajiem sauszemes cilvēkiem, kas, tāpat kā citi, nu sprauksies pārpildītos tramvajos, stāvēs pie kioskiem pēc vakara avīzes un pirks veikalos svaigas un saldētas zivis.

Robis un Saņa nokāpj krastā reizē, saskatās, un tad it kā nejauši Robis saka:

— Nez cikos atiet autobuss uz Jaunciemu?

Izskatās, ka viņi nupat iznākuši no pēdējā seansa kinoteātrī.

Andrejs atstāj kuģi sasmaržojies, baltā kreklā un spoži nospodrinātās kurpēs. Jūrā uzaudzētā bārda nodzīta, un virslūpu atkal rotā šmauga dienvidnieka Ūsiņa.

Andrejičs nesteidzīgi staigā pa klāju, kaut ko pārcilā, kaut ko meklē. Varētu domāt, ka viņš tūlīt sāks sālīt siļķes.

— Būs jāaiziet mājās, — it kā starp citu saka Andrejičs un slinki kāpj uz trapa.

Viens no pēdējiem aiziet kapteinis, likdams smagus, zvalstīgus soļus, drukno augumu līdzi piešūpodams. Uz tralera paliek sardzes maiņa un Bāra. Suns aposta • trapu, uzmanīgi, soli pa solim pāriet tam pāri un krastā apstājas, neizpratnē raudzīdamies tālumā. Visapkārt klusums, laiski mirgo laternas, no kāda kuģa

bez skaņas verd gaisā tieva tvaika strūkliņa. Bāra nodrebinās, sausi ierejas, tad, atbalss spalgurna sabiedēta, uzlec uz kuģa un palien zem galda Andrejiča kubrikā. Suns dreb un lūdzošām acīm lūkojas uz tukšajām kojām, no kurām noņemtas segas un spilveni.

* * *

Kad no kuģa izkrāva līdzatvestās mucas ar sālītajām skumbrijām, vecākais mehāniķis Bāru iesēja saitē un veda uz savu mitekli viņpus Gaujas. Bāra pretojās, rāvās atpakaļ. Nevarēja saprast, kas visvairāk viņu skumdināja — neierastais kakla valgs vai šķiršanās no kuģa, kurš tai bija kļuvis par vienīgo saprotamo pasauli.

Tajā pašā dienā mūsu traleris aizstūrēja un citu vietu pielabot nobrāzumus.

Mehāniķis Bāru aizveda mājās, pabaroja un izlaida paskraidīt. Bet suns pazuda.

Jūrnieki zina stāstīt, ka ostā redzēts liels vilku sugas suns, kas smilkstēdams skraidījis gar trapiem. Tas esot bijis dīvains dzīvnieks — metis līkumu lepnajiem bāzes kuģiem, bet labprāt ciemojies uz norūsējušiem siļķeniekiem, kur paēdis, un atka] devies klejojumos pa ostu. Tā tas turpinājies vairākas dienas, līdz kādu rītu suņa ostmalā vairs neredzējuši. Iepriekšējā vakarā iziešanai gatavojies kāds vidējais traleris, un četrkājis pēdējo reizi redzēts uz tā klāja. Jā, dīvains suns tas esot bijis, pats zinājis atrast kambīzi un ticis augšā pa visstāvākajiem trapiem...

Toreiz tas man šķita dīvaini. Kā viens suņa bērns, kuru pati daba radījusi lauku un mežu plašumiem, var ilgoties pēc pārdesmit kvadrātmetriem peldošas dzelzs! Bet tagad, kad pēc Atlantijas brauciena pagājusi viena

ziema un viena vasara, es pēkšņi sevi pieķeru, ka visparastākās pastaigas laikā ne no šā, ne no tā esmu nonācis Daugavmalā, kur pāri ūdeņiem slienas mastu un antenu mežs.

Kas mani te atvedis? Vai tā jūras slimība, ar ko sasirgst ne viļņos, bet krastā un kas ar nenoskārstu spēku vilina tur, kur debesjums iemērcis savu pamali sāļajos ūdeņos? Un ar dīvainu skaudību tad raugos vīros, kuri ar somām un čemodāniem rokās smagnējā gaitā kāpj uz kuģu klājiem, lai dotos pretim vētrām, negulētām naktīm un bezgalīgām ilgām pēc zemes, kas uzbrūk jau drīz pēc tam, kad pamalē pazudusi krasta svītra. Klusi viņi izklīdīs pa pasaules jūrām, lai pašaizliedzīgi un vīrišķīgi pievienotu savu riecienu sabiedrības dienišķajai maizei.

1970./71.

AR KINO UZ PUSEM

.

ATSPĪDUMS ŪDENĪ

Ķinoscenārijs

Pa mazpilsētiņas ielām, kas pieredzējušas pustūk-stoti gadu un vismaz pussimts valdnieku, kuru nami paslēpušies zem bieziem un nosūbējušiem kārniņu jumtiem, virzās lielais, spoži krāsotais ikaruss, un maršruta plāksne uz priekšējā loga rāda, ka tas ir Rīgas autobuss. Mašīna it kā iestrēgst šaurajās, saules pielijušajās ieliņās, bet tad izsprūk no tām un piestājas jaunā, lielā autoostā, kuras sienas, šķiet, celtas tikai no tīra stikla.

Atveroties autobusa durvīm, no tā izšaujas ritmiskas, uzmudrinošas mūzikas skaņas un tikpat mundri pasažieri. Pēdējais izkāpj Mārkalns ar čemodānu rokā. Arī viņam noskaņojums labu labais.

*

Mārkalns iet pa slimnīcas gaiteni un nonāk priekšistabā. Tālāk polsterētas durvis ar uzrakstu «Galvenais ārsts b. Bratkuss».

— Labdien! — Mārkalns sveicina sekretāri, kas, ģērbusies baltā virsvalkā, cītīgi klabina rakstāmmašīnu. — Vai galvenais ārsts savā kabinetā?

Sekretāre pārtrauc darbu un paskatās ienācējā kā parādībā.

— Biedrs Bratkuss? Sājā laikā? Jūs esat vai nu jokdaris, vai svešinieks.

— Kā viens, tā otrs. — Mārkalns pasmaida.

— Pameklējiet pie jaunceļamās garāžas! — Sekretāre grib palīdzēt simpātiskajam apmeklētājam.

Mārkalns laipni paklanās, varbūt drusku zemāk, nekā tas pienāktos šādā brīdī, taču neaizmirsīsim, ka viņam ir lielisks garastāvoklis.

* »

Strādā betona maisītājs. Aizmugurē jaunceļamās garāžas mūri. Pienāk Mārkalns un jautā kādam no strādniekiem,' kas nāk garām ar kokamatnieka instrumentu kasti rokās:

— Vai šeit nav galvenais ārsts?

Uzrunātais pārsviež kasti otrā rokā un ar atbrīvojušos roku ieķer matos zem cepures.

— Kaut kur bija. — Viņš novelk ar roku ap sevi pilnu apli. — Kaut kur bija gan ...

— Paldies! — Mārkalns labsirdīgi uzsmaida un iet tālāk. Viņš nonāk pie katlu mājas, un šajā brīdī kuri-nātavas apbružātajās durvīs parādās galvenais ārsts Bratkuss. Viņa rūpīgi nospodrinātās kurpes un pēc pēdējās modes šūtais uzvalks kontrastē ar akmeņogļu putekļu un sutas atmosfēru, kas te valda kā jau dažkārt pie kurtuvēm.

— Es pie jums, biedri Bratkus. — Mārkalns sniedz roku.

— Ja nemaldos, ķirurgs Mārkalns. — Bratkuss laipni, bet savaldīgi atņem sveicienu.

— Atbraucu strādāt, — Mārkalns priecīgi pavēsta un ar slēptu jautājumu paveras galvenajā ārstā, gribēdams redzēt, kā viņš uzņem šo vēsti.

Bratkusa sejā uzplaukst reizē izbrīns un smaids.

— Oho! Tad jau ejam! — Viņš paņem Mārkalnu aiz elkoņa.

*

— Esmu pārsteigts! — Bratkuss nu jau sēž aiz rakstāmgalda savā kabinetā. — Jūs, ķirurgs ar vārdu, braucat darbā uz provinci.

— No pēdējās darba vietas aizgāju ne gluži pēc paša gribas, — Mārkalns atklāti pasaka. — Nācās pašam paārstēties ... no priekiem.

— Biju kaut ko dzirdējis. — Bratkuss atmet ar roku. — Tas taču viss aiz muguras, vai ne?

— Bija tāds grēks un izbija. Vai nu tamdēļ man ar boržomu vēl kapu laistīs. Nav taču tie laiki, kad, simboliski runājot, tēvu grēki piemeklēja bērnus līdz septītajam augumam.

— Nē, ne, tagad, simboliski runājot, padoto grēki piemeklē priekšniekus līdz septītajam rangam. Ceru, ka man nenāksies but to skaita.

— Varat neuztraukties!

— Ko tad vairāk.

— Man piedāvāja darbu Rīgā. Taču šādā reiz,* labāk tālāk no pazīstamām vietām. Un atmiņām arī.

— Ja nav noslēpums, kāpēc izvēlējāties tieši mūsu slimnīcu? — Bratkuss pajautā.

— Es esmu šeit dzimis.

— Pazudušā dēla atgriešanās ... Jums te radi?

— Pagaidām esmu pēdējais un vienīgais Mār-kalns, — Zigurds saka.

— Slimnīcai štata vietu piešķirs ar pirmo septembri, — Bratkuss ar flomāsteru apvelk kalendārā šim datumam kvadrātu, — ar šo dienu sāksiet oficiāli strādāt. Līdz tam atpūtieties un nāciet ciemos. Bet, ja ļoti vajadzēs, sameklēsim jūs paši.

— Pūties esmu diezgan. Jo drīzāk mani meklēsiet, jo labāk.

— Biju dzirdējis, ka esat drusku fanātiķis. — Bratkuss labsirdīgi pasmaida.

— Nezinu, — Mārkalns sastomās. — Bet dažreiz man tiešām liekas, ka bez operāciju zāles esmu tikai bikses, žakete, kurpes un kaklasaite ar strīpiņām.

— Jā, skalpelis velk, — Bratkuss atzinīgi pamaj ar galvu. — Es jau arī vispirms esmu ķirurgs un tikai pēc tam galvenais ārsts. Redzat šo skalpeli? — Brat-kuss izņem no vāzītes, kur glabājas zīmuļi un citi rakstāmgalda piederumi, spožu operāciju nazi. — Es asistēju profesoram Ivanovam, kad viņš operēja sirdi. Operācijas laikā Andrejam Ivanovičam kļuva slikti, un operāciju pabeidzu es. Ar šo skalpeli. Bet tagad — papīros līdz ausīm.

*

Slimnīcas pagalmā Mārkalns negaidīti sastop savu kursa biedru Koļu Vēdzeli.

_ Deviņi ķirbi zirgi! No kadam debesīm tu nokriti? _ Z\oļa krata Zigurda roku.

- Atbraucu strādāt. Tiklīdz būs brīva vieta.

— Pie mums? Tad tu esi ko ievārījis, vecais.

— Biju, — Mārkalns atbild nelabprāt. — Nemācēju laicīgi nokāpt no korķa.

— Aha! — Koļa saprotoši pamāj. — Kamēr mēs vēl deldējām bikšu dibenus institūtā, tavā dzīvoklī, zinātniski izsakoties, no viena kvadrātmetra apdzīvojamās platības varēja ievākt vairāk tukšo pudeļu nekā citur.

— Tu pieskaitīji arī savas? — Mārkalns atdzeļ.

— Labi jau, labi. — Koja uzsit draugam uz pleca. — Priekos esam padalījušies. Tagad padalīsimies bēdās. Kur tu dzīvo?

— Viesnīcā.

— Tā var palikt bez biksēm. Kamēr neesi pārvedis ģimeni, vari apmesties pie manis.

— Šķīros. — Mārkalns sadrūmst. — Bet pie tevis neiešu. Negribu būt nevienam uz kakla.

— Lepns un drusku ķerts tu esi bijis vienmēr. — Koļa līdzcietīgi pašūpo galvu. — Pagaidi! Kad atnācu uz šejieni, kādu laiciņu mitinājos pie diviem briesmīgi lādzīgiem večukiem. Manuprāt, istabiņa stāv tukša. Vakarā apskatīsim.

— Paldies, Koļa.

*

Bratkusa dzīvoklis. Galvenais ārsts pie spoguļa sien kaklasaiti. Viņa sieva Ramona, visnotaļ glīta sieviete, izmeklē skapī kleitu. Jādodas uz kārtējām viesībām.

— Pasteidzies, nokavēsim, — mudina Bratkuss.

— Nevienas viesības, kur esam ielūgti, vēl nav sāktas bez mums, — Ramona atbild.

Viņu ģimenes attiecībās valda uzsvērta ārējā pieklājība, taču patiesībā viņi viens otram stipri vien apnikuši, tāpēc abi reizēm nepalaiž garām izdevību pateikt kādu sarkasma pilnu vārdu.

— Tu vari iedomāties, Ramona, kas šodien pieteicās pie manis darbā?

— Johans Strauss?

— Zigurds Mārkalns, izcili talantīgs ķirurgs!

Ramona palūkojas uz viru.

— Esmu dzirdējusi. — Viņa kļūst uzmanīga.

— Redzi nu! — Bratkuss turpina jūsmot un tomēr neaizmirst iedzelt sievai. — Ja jau pat tu esi dzirdējusi, tad vari iedomāties, kas viņš par lietaskoku.

Taču Ramonai šoreiz vienaldzīgs vīra dzēliens. Viņa domā, ka nu ir īstais brīdis vīra pūliņus virzīt projām no ķirurģijas, kur viņam nav talanta, uz vadīšanu, administrēšanu, kas vienīgā sola labu karjeru.

Ramona uzmanīgi apliek vīram rokas ap kaklu.

— Mīļais, es ticu, ka tagad tava slimnīca būs pirmā republikā. Nevajadzēs rauties uz pusēm. Tu varēsi vadīt. Varbūt tevi pat pārcels uz Rīgu.

Bratkuss, sapīcis par šādiem vārdiem, atraisās no sievas apskāvieniem.

— Tu laikam aizmirsi, ka esmu ķirurgs, — viņš sarūgtināts saka.

Ramona nomākta atkāpjas. Atkal nav izdevies Bratkusu pārliecināt, lai taču viņš beidzot met mieru tukšajam sapnim — kļūt par slavenu ķirurgu. Lielām, domīgām acīm viņa raugās vīrā un pēdīgi saka:

— Mums par nelaimi, es to dažkārt atceros. — Ramonas balsī skan bažas.

— Ko tu teici?! — Bratkuss sacērtas.

— Vai viņš smuks, tas tavs Mārkalns? — Ramona grib mainīt sarunas tematu.

— Nezinu. Neviena precēta sieva vēl nav devusi atsauksmi, — Bratkuss sapīcis atbild.

*

Mārkalns, Koļa un vecie Indriksoni kāpj pa šaurām kāpnēm uz jumtistabiņu. Tā ir neliela telpa, kurā atrodas gulta, pārklāta ar pašaustu segu, neliels galdiņš ar krēslu, puķu galdiņš un pie sienas starp tēju bun-tītēm izbalējusi fotogrāfija, kurā redzami divi jaunekļi sarkanarmiešu formās.

— Te jau Koja dzīvoja, — Indriksonu māte paskaidro. — Bet jums diezin vai patiks.

— Vai nu te var nepatikt, — Koļa jautri piebilst.

— Te nebeidz veselību ne centrālapkure, ne ūdensvads!

— Nemaz neesi mainījies. — Indriksonu tēvs pablenž uz I<oļu. — Kāds biji...

— Tāds arī plānoju nomirt. — Koļa pieliek punktu.

Koļa pieiet pie pakārtajiem zāļu saišķiem un paosta.

— Achilea millefolium, Calendula officinalis, Matri-carie chamomilla jeb, zinātniski izsakoties, pelašķi un kumelītes.

— Es nonesīšu lejā, — Indriksonu māte saka. — Vīriešu cilvēkam jau diezin kā nepiedien zālīšu smaka.

— Lai paliek! — Mārkalns attur vecenīti, un piepeši viņa uzmanību piesaista fotouzņēmums.

— Tas ir mans dēls, — Indriksonu māte stāsta.

— Pēc kara bildīti atveda kāds viņa frontes draugs.

— Un... tas otrs viņam blakus? — Mārkalns jautā, manāmi satraukts.

— Arī no mūsu pilsētas ... Četrdesmit pirmajā abi kopā aizgāja un kopā arī krita.

— Tas ir mans tēvs, — Mārkalns klusi saka.

Šī ziņa Indriksonu māti pārsteidz.

— Jā, līdzīgi jau esat.

— Sakiet — kur es esmu dzimis? Es taču neko neatceros no tiem laikiem! — Mārkalns ir satraukts.

— Tur, dēls, vairs nekā nav, — Indriksonu tēvs mierīgi apskaidro. — Tur, raugi, uzcelta tā jaunā slimnīca.

Mārkalns sastingst.

— Oho! Tad jau iznāk, ka esmu te ieradies... otrreiz piedzimt.

*

Rīts. Pa nomales ieliņām, saceldama putekļus, aizripo automašīna, reti gājēji ar iepirkumu tīkliņiem un somām rokās steidzas uz centra veikaliem.

Mārkalns, labpatikā sprauslodams, mazgājas pie akas. Viņam aiz muguras Indriksonu māte pakar ābc-lcs zarā izrakstītu linu dvieli. Nomazgājies viņš ar diviem pirkstiem velk ārā no bikšu kabatas mutautiņu, lai noslaucītu vismaz seju. Tad piepeši pamana Indriksonu mātes nesumu, kas baltā mierā plīvo spirgtajā rīta vējā, brīžiem atsegdams, brīžiem aizsegdams aizejošās vecenītes stāvu.

♦

No kaimiņmājas iztuntuļo paveca sieviete, stumdama pa priekšu gumijriepu divričus ar piena kannu. Kaut kur iemaujas govs. Pa savas mājas vārtiņiem iznāk Indriksonu māte ar tirgus somu rokās.

— Jums atkal mītnieks? — Kaimiņiene aptur divričus.

— Jā.

— Kas tad viņš tāds?

— Labs cilvēks.

— Nu jā jau, jā, bet kāds viņš ir! Tāds parasts.

— Neparasts, — Indriksonu māte atbild klusā mierā.

— Nu, nu? — Kaimiņienei acis iedegas.

— Nedzer, nepīpē un nebāž degunu citu darīšanās, — Indriksonu māte rāmi pasaka.

Kaimiņiene iegulst divriču rokturos ar tādu spēku, ka piena kannas salecas un noskan.

Vietējā universālveikala pulksteņu sekcijā Mārkalns apskata vitrīnā saliktās preces. Nekas nav pa prātam. Pārdevēja arī nezin kur pazudusi. Vienīgi no kolonnas sekcijas vidū uz viņu noraugās nopulēti kinoaktieru portreti, kas te salīmēti rūpīgā kārtībā.

Ienācēju pamanījusi pārdevēja blakussekcijā.

— Suņuk! Kur tu paliec, Suņuk? Tev pircējs!

No sānu ejas izskrien meitene pelēkā formas kleitā, bērnišķīgām apaļām acīm un pilnīgām lūpām. Matu kodaļa pakausī sasieta «zirgastē», bet cauri kleitiņai vīd strikti krūšu apveidi.

— Atvainojiet! — viņa aizelsusies izdveš.

Mārkalns jautājoši paveras meitenē.

— Ko jūs, lūdzu, vēlaties? — pārdevēja jautā.

— Uzzināt, kāpēc jums tāds dīvains vārds — Suņuks.

— Mani... tā iesaukuši, — meitene sastomās.

— Un kā īstenībā jūs sauc?

— īstenībā? Irita.

Mārkalns jūt, ka pārdevēja viņu slepus appēta. Bet no balsta kolonnas pretī raugās kinoaktieru sejas.

— Lai jūsu pilsētiņā neaizgulētos, — Mārkalns saka, — gribēju iegādāties modinātāju.

Meitene paskatās pircējā kā izbijusies, tad pārcilā pulksteņus.

— Lūdzu.

— Paldies. — Mārkalns paņem čeku un aiziet pie kases.

Irita paslepus kā salīdzinādama pamet skatu te uz kinoaktieru ģīmetnēm pie balsta kolonnas, te uz svešo vīrieti, kas pie kases maksā naudu. Un arī Mārkalns atskatās uz meiteni ar dīvaino iesauku.

Indriksonu māte laista dobes. Mārkalns smeļ no akas ūdeni un lej mucā. Negaidot viņš pamana, ka viņpus sētas kāda meitene dara tieši to pašu. Piepildījis mucu, Mārkalns grib Indriksonu mātei izņemt no rokām lejkannu, bet viņa saka:

— Tāds kriksītis jau vien vairs palicis. Labāk ej uz sētmali un paēd ogas.

— Paldies. — Mārkalns aiziet līdz dārza malai, kur jāņogu krūmi kuplo zaļi un sulīgi. Tādi paši krūmi arī otrpus sētas.

Zigurds ēd jāņogas un piepeši izdzird balsi viņpus sētas:

—Labvakar! — Viņu sveicina tā pati meitene.

— Labvakar! — Mārkalns atbild sveicienam un pēkšņi atceras — tas ir Suņuks! Arī viņa mielojas ar ogām.

— Jūs šeit dzīvojat? — meitene nedroši vaicā.

— Dzīvošu.

— Jums Indriksoni laikam radi?

— Nē, paziņas.

— A, saprotu. Jūsu profesijas cilvēki jau tā mīl — atpūsties svešā vietā, neviena netraucēti.

Mārkalns parausta plecus. Viņš neko nav sapratis.

— Nu jā ... Ziņkāre, protams, ir apnicīga, — meitenes balsī skan tāda kā vilšanās.

Abi ēd ogas un vēro viens otru.

— Diezin vai jums te patiks, — meitene nedroši ieminas.

— Vai tad pie jums garlaicīgi? — Mārkalns tāpat, vairāk pieklājības pēc atjautā.

Meitenē pamostas savas pilsētiņas patriote, un viņa labprāt sāk stāstīt:

— O, nē! Nesen pie mums atvēra modernu kafejnīcu. Aiz pilsētas ezerā ķeras līdakas un asari. Tad vēl — mums ir jauns kinoteātris un kultūras nams, kurā divreiz nedēļā spēlē labs orķestris. Jā, un pilskalns.

— Tad jau interesanti, — saka Mārkalns mākslotā nopietnībā. — Kā es to visu apskatīšu?

— Es ... es varētu parādīt. — Meitene kļūst drošāka un iemet mutē jāņogu.

— Kad? — Mārkalns pasmaida, viņam meitene arvien vairāk iepatīk.

Meitene norij jāņogu un steidzīgi nober:

— Svētdien piecos pēcpusdienā esiet skvēriņa pie pieminekļa. Precīzi piecos. Tādi kā jūs mēdz būt aizmāršīgi. Norunāts?

— Norunāts, — Mārkalns piekrīt.

Meitene kā sakaunējusies aizspurdz uz savām mājām.

Sarunu pa ausu galam dzird arī Indriksonu māte.

— Kas tā par meiteni — viņpus sētas? — Zigurds pajautā.

— Suņuks, — Indriksonu matē atbild. — Laba meitene.

— Labai meitenei tāds vļj^ds’... Vai tas nav savādi?

— Nē. — Indriksonu māte pašūpo galvu. — Savadi ir, ja sliktas meitenes sauc labos vārdos.

Aizelsies Mārkalns steidzas uz norunāto vietu pilsētas skvēriņā. Irita jau stāv un garlaikodamās ar papēdi urbina grantēto celiņu. Viņai mugurā kārtīgā universālveikalā iegūstamais importa deficīts.

Viņi sasveicinās, un Irita, mazliet nokaunējusies, uztraukta saka:

— Jūs nokavējāt.

— Ievērojamām personām vienmēr jānokavē vismaz 5 minūtes.

— Es domāju, ka jūs neatnāksiet.

— Jau labu laiku nenodarbojos ar sīkām blēdībām, — Mārkalns pajoko.

— Zināt, ko es izdomāju? — Meitenes acis iemirdzas.

— Droši vien lielu blēdību, — Mārkalns saka ar siltu ironiju.

— Es jūs pavizināšu ar laivu.

— Jūs? Mani?

— Kāpēc ne? Redzat? — Irita izņem no somiņas pludiņā iesietu atslēgu un savicina. — Tā ir laivas atslēga.

— Ceru, ka nenoslīcināsiet mani.

— Vai tad peldēt neprotat? Jūsu profesija taču viss jāprot: gan milzīgā ātrumā joņot ar automašīnu, gan jāt... šaut...

— Ko? — Mārkalns galīgā neizpratnē skatās uz meiteni.

— Neizliecieties vismaz dzīvē! — Irita sazvērnieciski paskatās Mārkalnā.

Ezermalā pie kāda steķa daudzas laivas.' Irita mēģina atslēgt vienu, otru, trešo — atslēga nepadodas. Mārkalns ieinteresēts seko meitenes izdarībām.

— Ko jūs tā skatāties? — Irita nopūzdamās jautā.

— Vēroju jūsu radošos meklējumus.

Ceturtās laivas atslēga padodas.

— Rokā ir! — Irita nopriecājas.

— Dodiet man airus, — Mārkalns saka.

— Nē, nē, es pati!

Viņi izstumj laivu no meldriem. Irita ieguļas airos un dziļi atvēzējas. Nošļakst ūdens, viens airis nozib-snī pret ūdens virsmu, otrs ieduras dūņās. Meitene izmēģina gan šā, gan tā bet laiva vairāk griežas uz vietas nekā peld uz priekšu.

— Šķiet, ka airēšana nav jūsu aicinājums. Lai gan laiva jums glīta.

— Tā jau nemaz nav mana laiva, — meitene skumji atbild. — Man vispār nav laivas ...

Viņa nolaiž airus un saliek rokas klēpī.

— Es palūdzu laivas atslēgu draudzenei. Šī ir viņas tēva laiva, — Irita atklāti izstāsta.

— Jūs esat jauka meitene, — Mārkalns saka. — Bet airus tomēr jums atņemšu.

Viņi apmainās vietām. Mārkalns iegulst airos, un laiva ieslīd ezerā. Visapkārt ūdens, klusums un miers.

— Skaisti pie jums! — Mārkalns pārtrauc klusumu. — Sevišķi pēc Rīgas trokšņiem un akmeņiem.

Irita pārsteigta.

— Bet es tā ilgojos pēc Rīgas. Pabeigšu vakarskolu un prom. Un teātra fakultāti!

Meitene ar interesi gaida, kādu iespaidu šie vārdi atstājuši, bet Mārkalns vienaldzīgi piebilst:

— Gribat kļūt aktrise?

— Jā! Paps gan vēlas, lai es mācītos par dārznieci — viņš ļoti mīl puķes un augļu kokus. Mamma savukārt grib, lai mācos par zobārsti. Viņai daudz, bojātu zobu. Kamēr viņi strīdas, es kļūšu aktrise!

Laiva aizpeld ezera plašumā. Mārkalns un Irita laivā. Ūdenī spoguļojas viņu attēli.

*

Pie slimnīcas ar elegantu loku piebrauc žigulis, ko-vada Ramona. Viņa tikpat eleganti izkāpj un aizcērt automašīnas durtiņas.

Pēc brīža viņa jau gaida Bratkusa kabinetā.

Ienāk Bratkuss halātā. Viņš nāk no operāciju zāles.

— Es jau skrienu, Ramona, skrienu!

Ramona viņu noskūpsta uz vaiga.

— Operēji?

Bratkuss labpatikā piemiedz acis.

Pēc brīža viņi ir automašīnā, kuru vada Ramona un kura drāžas lielā ātrumā pa ceļu. Bratkuss ir ģērbies eleganti. Viesībām. Viņš varbūt ir tikai mazliet papa-gailiski spilgts.

— Šodien tu varēji neoperēt. Tu taču zināji, ka šodien mēs nedrīkstam nokavēt! Bez mums taču nesāks, mūs speciāli gaidīs.

— Es jau gribēju izsaukt to jauno Mārkalnu. Operācija bija diezgan sarežģīta, nē, ne sarežģīta . .. Sarežģīta nav īstais vārds ... Smaga ... Varētu teikt smaga, bet smaga arī nav īstais vārds... Es jau gribēju izsaukt to Mārkalnu, bet tad es sev teicu: tu esi ķirurgs, tev, vienalga, jātiek galā.

— Veiksmīgi?

— Zem mana naža vēl neviens nav miris!

*

Vakars. Pilsētiņas nomales ieliņa tukša. Kādā vārtu staba galā sēž kaķis un ar pārmetumu noraugās uz Iritu un Mārkalnu, kuru soļi, šķiet, pārāk skaļi atbalsojas klusumā.

— Aktrisei jābūt skaistai, vai ne? — Irita nepacietīgi gaida atbildi.

— Droši vien, — Mārkalns izklaidīgi saka.

— Bet talants? .. .

— Arī jau vajadzīgs, — Mārkalns atbild tikpat vienaldzīgi.

— Bet kas ir svarīgāks — talants vai skaistums?

— Laikam jau talants.

t— Vissvarīgākais esot darbs. Liels darbs.

Atkal klusums.

— Jūs tā nedomājat?

— Es domāju ...

— Ko jūs domājat? — Mārkalna pasīvās atbildes Iritu mulsina.

— Es domāju, kā jums atlīdzināt par skaisto braucienu.

— Kā atlīdzināt? — Iritu šis jautājums iepriecina.

— Nu jā.

— Nākamajā sestdienā atkal satiksimies pie pieminekļa. Un jums būs jāizpilda viena mana vēlēšanās. Labi?

— Pacentīšos.

— Tātad sestdien — precīzi astoņos. Tādi kā jūs taču mēdz būt aizmāršīgi.

Meitene aizspurdz, kailos stilbus zibinādama, un Mārkalns ieinteresēts raugās nopakaļ.

*

Nomākusies diena. Čīkst neeļļots ritenis. Indrik-sonu tēvs stumj tačku ar trūdzemi. Mārkalns atņem viņam tačkas rokturus un turpina darbu. Viņš ģērbies apnēsātās drēbēs.

Sājā brīdī pie mājiņas vārtiem nobremzē ātrās palīdzības volga. Šoferis izlec no kabīnes un uzsauc pārī sētai:

— Ei, paklausies! Vai te dzīvo tas ķirurgs Mārkalns vai kā viņu tur sauc?

— Dzīvo gan, — Mārkalns atbild.

— Tad pasauc viņu! Tikai lai nečammājas! Vecais, tas ir, pats galvenais, sūtīja pēc viņa. Kaut kas uz fikso griežams.

— Tūlīt dabūsim rokā! — Mārkalns pasmaida.

Kamēr šoferis darbojas zem motora pārsegā, Mar-

kalns atgriežas pārģērbies.

— Braucam! — viņš saka, aizcirtis volgas durtiņas.

Šoferis, pazinis viņa frivoli uzrunāto «dārza strādnieku», noskremšļinās un piestartē. Taču šoferis drīz pārvar apmulsumu, brauc lēni, vienaldzīgi kustinādams stūres ratu, un acīmredzot grib izpļāpāties ar jauno dakteri.

— Kāds esot nosvempies no stalažām, — šoferis mēļo. — No piektā stāva. Viena vīle — un zemē.

Uz mašīnas vējstikla smidzina lietus.

— Tagad gan derētu — viena vīle! — Mārkalns parāda ar pirkstu uz spidometra šautru, kas laiski kustas ap skaitli 40.

Ārstu istabā sēž Bratkuss, Mārkalns un Bārbele.

— Tātad jūs noraidāt manu un dakteres Bārbeles versiju un pastāvat uz to, ka cietušajam plīsusi niere, — Bratkuss iededzies strīdā.

— Es tā domāju.

— Labi. Pieņemsim ... Tādā gadījumā jāizsauc sanitārā lidmašīna. — Bratkuss rezumēdams uzsit ar plaukstu pa galdu.

Aiz loga čabina lietus.

— Tādā miglā? — Bārbele purina galvu.

—- Vai jāved uz Rīgu ar ātro palīdzību, — Bratkuss turpina.

— Slimnieks var neizturēt. — Mārkalns saka pārdomās.

— Jā, var neizturēt... — Bratkuss novelk. — Bet kas rajona slimnīcā operēs nieri?

Bārbele domīgi groza galvu. Kustība pauž noraidījumu.

— Nu kas? — Bratkuss pārjautā. — Jūs apņematies?

— Mēģināšu, — atbild Mārkalns.

— Un esat pārliecināts par rezultātu? Es gribēju teikt — pozitīvu rezultātu? Saprotiet mani pareizi — es domāju ne vien par slimnīcas, bet arī par jūsu reputāciju. Te ir province. Par jums spriedīs pēc pirmajām operācijām.

— Par pozitīvu rezultātu pārliecināts neesmu, bet esmu pārliecināts, ka rezultāts var būt pozitīvs, — Mārkalns domīgi saka. — Bez tam esmu pārliecināts, ka tam nabaga vīram ir lielākas iespējas izdzīvot, ja es viņu operēju tūlīt, nekā ja pēc vairākām stundām Rīgā to darīs pieci akadēmiķi. Mēģināšu.

Bratkuss paspiež viņa roku.

— Apskaužu jūsu drosmi!

Uz ratiņiem aizstumj operēto. Tad mēs redzam Bratkusu ejam pa slimnīcas gaiteni. Kā ce|a stabiņi gar automašīnas logu Bratkusam garām slīd durvis, logi. Iet viņš smaidīdams, nesenās operācijas varā. Kabinetā Bratkusu gaida Ramona.

— Cik tu šodien saulains, dārgais!

Bratkuss it kā atgūstas.

— Mārkalns operēja nieri... Vienreizēji!

— Nu lieliski! — Ramona pēkšņi kļūst pieglaudīga. — Lai viņš arī turpmāk operē!

Bratkusa sajūsmu nomaina skumjas.

— Esmu izurbies cauri tādiem ķirurģijas grāmatu kalniem kā neviens, es operēju jau piecpadsmit gadu ... Bet operēt kā šodien Mārkalns? Vai es varētu? Talants? Nekāda talanta nav! Ir tikai prakse un zināšanas!

— Mīļais, kāpēc tu dzenies uzreiz pakaļ diviem zaķiem? Atstāj vienu tam Mārkalnam.

Bet Bratkuss it kā nedzird, viņš tikai skaļi turpina savu jau aizsākto domu:

— Varbūt visa vaina ir manā piesardzībā? Mārkalns riskē .. . Kāpēc neriskēt arī man?

— Skaties, lai pēc tam tev nav jāiet zāģēt malku! — Ramona atkal ir ledaini salta.

— Es runāju par saprātīgu risku ... Jā, man vienkārši trūkst bezkaunības mazliet riskēt!

*

Pie pieminekļa pilsētiņas skvērā Mārkalns satiekas ar Iritu.

— Jus apsolījāt, ka izpildīsiet manu vēlēšanos, — meitene tikko valdās, lai tūlīt neizpaustu, kas tā par vēlēšanos.

— Apsolīju.

— Lieliski! Šovakar kultūras namā balle, un jums būs jādejo ar mani. Draudzenes plīsīs aiz skaudības, kad ieraudzīs mani kopā ar jums.

— Bet ... es nedejoju. Tas ir — dejoju galīgi vāji.

Meitene sirsnīgi iesmejas.

— To jūs man neiestāstīsiet. Visi aktieri dejo labi.

— Aktieri?! Bet es neesmu aktieris! — Zigurds apmulst, bet meitene atkal iespurdzas.

— Tātad jūs esat arī neliels melis. Es taču jūs bieži redzu televīzijā. Un kinofilmās. Jums kā aktierim vajadzēja prast meistarīgāk pūst pīlītes.

'Meitene atkal iespurdz dzidru smiekliņu.

Mārkalns sadrūmst, viņam kļūst neomulīgi, ka ielaidies tādā dēkā.

—* Jūs ... jūs tāds jocīgs palikāt... — Irita skatās viņā lielām acīm.

— Gribēju pateikt, ka neesmu aktieris, bet ārsts. Ķirurgs. Un savu mūžu neesmu bijis televīzijā.

Irita pārsteigta raugās Mārkalna nopietnajā sejā, viņas skatā mainās neticība un vilšanās.

— Vai tiešām es būtu drusku sajaukusi? — viņa sastomās.

— Vairāk nekā drusku, — Mārkalns pavīpsnā.

— Piedodiet... es tagad iešu. — Meitenes balsī vilšanās. — Atvainojiet, ka es tā... muļķīgi.

— Suņuk! — Mārkalns iesaucas.

— Jā. — Meitene apstājas.

— Nu, uzskatīsim, ka es esmu aktieris.

— Jūs?

— Kāpēc ne?

— Kurš katrs jau nevar būt aktieris! — meitene bēdīgi pasaka un neatvadījusies aiziet.

*

Bratkuss kopā ar divām māsiņām iet cauri slimnīcas palātai. Viņš apstājas pie vienas gultas, apstājas pie otras, parunā pāris vārdu ar slimniekiem, apskatās gultas galos piekārtās ziņas par slimnieku temperatūrām un asinsspiedieniem.

Trešajā gultā it kā sastingušu seju guļ vīrs, kuram Mārkalns operēja nieri.

— Būs kārtībā! — vēlīgi smaidot, Bratkuss viņam saka. — Jūs vēl varēsiet kāpt uz stalažām kaut piecdesmitajā stāvā.

/

— Man, dakter, majas ir pieci puikas ... Pieci puikas ... Paldies jums, dakter! Paldies! Man jau teica, ka esmu bijis tikpat kā bez cerībām ... Paldies jums, dakter! ...

Bratkuss un māsiņas apjukuši. Viņš pakāpjas pāris so|u atpakaļ, pārlaiž satrauktu skatienu palātai. Vai daudzi dzirdējuši, ka nezinošais pacients viņu nupat izgreznojis svešām spalvām?

Pēc brīža Bratkuss ir savā kabinetā. Viņš ir galēji uzbudināts, izņem no seifa konjaka pudeli, iedzer glāzīti, mētā pa rakstāmgaldu kaut kādus dokumentus, piepeši viņa skatiens apstājas pie skalpeļa tintnīcas vāzītē.

Ienāk māsiņa.

— Slimnieks operācijai ir sagatavots ... Kā jau runājām, es sūtu mašīnu pēc Mārkalna.

Bratkusā pamostas nenoskārsta, izmisīga drosme.

— Es operēšu pats! — viņš cieti saka un paskatās uz skalpeli.

Bratkuss atkal iet pa tiem pašiem gaiteņiem, kur toreiz, kad Mārkalns izdarīja veiksmīgo nieres operāciju. Viņš iet enerģiski, citas pēc citas aizcirzdams aiz sevis durvis. Tikai šoreiz viņa sejā ir vilšanās, pārdzīvojums, dusmas. Pat grūti pateikt, uz ko viņš dusmojas. Laikam taču pats uz sevi par neveiksmīgo operāciju.

Bratkuss iedrāžas savā kabinetā. Ur rakstāmgalda kalendārs ar uzšķirtu 28. datumu.

Bratkuss atkrīt krēslā un truli skatās uz medicīnas slavenību portretiem, kas sakārti pie sienas viņa kabinetā.

Bet skatiens nevilšus noslīd uz kalendāru.

Bratkuss uzmanīgi, kā baidīdamies apdedzināt pirkstus, pāršķir kalendāra lapiņas. Uzšķiras pirmais septembris, ar flomāsteru apvilktais datums, kad Mārkal-nam būtu jāstājas darbā.

*

Mārkalns paver neiropatologa kabineta durvis.

— Netaisi caurvēju, nāc iekšā! — Koļa viņam uzsauc. — Kur tu vakar biji pazudis? Es tevi meklēju,— Koļa saka.

— Skaitīju ezerā vardes. Aiz gara laika.

Brīdi pavērojis Zigurdu, Koļa piemetina:

— Tev taču ģīmis kā sēņu zupa!

Mārkalns domīgi paskatās uz Koļu.

— Visu, kas šajā pilsētiņā skatāms, esmu apskatījis. Izstaigātas visas ielas, aplūkotas visas vietas, par kurām raksta un neraksta tūrisma ceļvedis ... Bez īsta darba ilgi neizturēšu. Manā pašreizējā stāvoklī, kā tu pats saproti, darbs ...

— Saprotu. Tāpēc arī tevi meklēju. Tev paredzētā štata vienība esot atdota citiem.

— Kāpēc?!

— Nezinu, ej pie galvenā un runā! :— Pat vienmēr bezbēdīgais Koļa ir apjucis. — Tikai nevāries daudz par augstām lietām, viņam pirms dažām dienām viens palika uz galda ...

Mārkalns, nenogaidījis, kamēr Koļa kārtīgi pabeidz, iziet, skaļi aizcirzdams durvis. Sakniebis lūpas, viņš strauji dodas pa slimnīcas gaiteni. Piegājis pie galvenā ārsta darba istabas, bez klauvēšanas atrauj durvis un ieiet kabinetā.

— Labdien! — saka Mārkalns, nespēdams slēpt satraukumu.

— Labdien! — Bratkuss izbrīnījies vēro straujo ienācēju un, kā vienmēr, ir laipns un izturēts.

— Tātad man jābrauc projām? — Mārkalns bez ceremonijām jautā.

— Uz kurieni? Kāpēc? — Bratkuss patiesi izbrīnījies.

— Stata vienība, kuru es visu laiku gaidu, esot atdota citiem.

— Jūs esat pareizi informēts. Diemžēl mani tā rīkoties spieda Joti objektīvi apstākļi. Apsēstieties! Es jums visu paskaidrošu.

Mārkalns negribīgi apsēžas.

Bratkuss mierīgi apskaidro:

— Kaimiņu slimnīcu vada mans kursa biedrs un draugs. Viņiem ir tikai viens ķirurgs — tas pats gluži zaļš, pagājušo gadu beidzis institūtu. Domāju, kā ārsts jūs saprotat, kas tā ir par situāciju.

— Saprotu. — Mārkalns domīgi pamāj.

Mārkalns pabāž pagaldē savas ķirurga rokas, kas piepeši šķiet lempīgas un rupjas. Ar tādām varētu vadāt saitē naktssarga suni, nevis operēt cilvēkus.

— Jauno štata vienību, ko pēc mēneša piešķirs kaimiņiem, saņemsim mēs. Tad jau izlemsim ...

*

Pa saulē sakarsēto asfaltu švīkstēdamas ripo automašīnas. Mārkalns nesteigdamies iet garām universālveikalam. Uz norieta saulē blāvojošā skatloga vietējais mākslinieks ķeburainiem burtiem uzrakstījis «Rotaļlietas». Zem uzraksta uzzīmēts dīvains dzīvnieks ar kaķa galvu un sivēna pakaļdaļu.

Mārkalnam šķiet, ka šis hibrīds skatās tieši uz viņu ar savu krāsas plankumu acī.

Bratkuss un Bārbele cila kādu slimības vēsturi un pēta rentgena uzņēmumus.

— Kad viņu ieveda? — jautā Bratkuss.

— Šorīt ar ātro palīdzību. Sākušās stipras sāpes vēdera dobumā, gandrīz zaudējis samaņu. Agrāk pie ārstiem neesot gājis, lai gan sāpes jutis.

— Mjā ... — Bratkuss vēlreiz nopēta rentgena uz* ņēmumus. — Viss ir taisni tā, kā nevajag.

— Jūs domājat — vēzis.

— Skatieties, — Bratkuss rāda, — diezgan pamatīgs apēnojums... te, te, kur kuņģis pāriet divpadsmit-pirkstu zarnā. Un gadiņi, gadiņi.

— Pie septiņdesmit.

— Nu, lūk .. . Vēzis ar izteiktu audu sabrukumu.

Bārbele pārskata rentgena uzņēmumus.

— Laikam jums taisnība.

— Kā viņu sauc? Lodiņš? — Bratkuss vaicā.

— Jēkabs Lodiņš.

— Tas laikam mūsu pilsētas slavenākais skroderis.

— Tas pats.

— Nezin vai paguvis pats sev šūdināt... melno uzvalku? — Bratkuss domīgi pagroza galvu.

— Kas operēs? — Bārbele jautā.

— Vienu mirklīti! — Bratkuss piepeši ko izdomājis. — Uzaicināsim operēt Mārkalnu.

— Uz praktiski bezcerīgu operāciju? — Bārbele brīnās.

— Kā māca medicīna — kamēr slimnieks ir dzīvs, nekas nav bezcerīgs, — Bratkuss atbild.

Bārbele klusē, taču šajā klusēšanā jaušas protests, tāpēc Bratkuss turpina:

— Pirmkārt, viņš tiešām ir ļoti augstas klases speciālists, būsim paškritiski — augstāks par jums un laikam tomēr arī par mani. Otrkārt, lūgums ļaut operēt smagos gadījumos nāk no paša Mārkalna. Un mēs nedrīkstam viņam to liegt, jo bezdarbība viņam var likt atkal pastiept roku pēc pudeles.

*

Visi gatavojas operācijai. Bārbele jau gatava, operāciju māsa beidz sakārtot instrumentus. Mārkalns, apvilcis baltās bikses un tupeles, lūdz Bārbelei:

— Esiet tik laipna, kolēģe, un vēlreiz parādiet man rentgena uzņēmumus!

Bārbele pasniedz prasīto. Mārkalns nesteigdamies, ļoti rūpīgi pārlūko uzņēmumus.

— Labi, mēģināts nav zaudēts. — Mārkalns atdod uzņēmumus Bārbelei. — Slimnieks sagatavots?

— Jā. — Bārbele pamāj ar galvu.

— Sāksim! — Mārkalns lietišķi saka.

*

Operācija iet savu gaitu. Māsiņa uzmanīgi noslauka Mārkalna norasojušo pieri.

— Klipsi! — Mārkalns dod komandu.

*

Universālveikalā pusdienas pārtraukums. Dažas pārdevējas ēd sviestmaizes un piedzer no termosa kafiju. Irita kārto savu vitrīnu. Pienāk veikala direktors.

— Sūdzību nav, meitēn?

— Nav, direktor.

— Parādiet to «melno grāmatu»! — Viņš norāda uz apvākotu grāmatu, kas ievietota pie balsta kolonnas piestiprinātā kastītē ar uzrakstu «Ierosinājumu un sūdzību grāmata».

— Lūdzu! — Irita pasniedz prasīto.

Direktors atver grāmatu un izbrīnā iepleš acis. Tā atkal ir kaut kāda grāmata par aktieriem, bagātīgi ilustrēta fotogrāfijām.

Irita pēkšņi attopas, kādu kļūdu izdarījusi.

— Atvainojiet!

Un iekož sev pirkstā, tad sāk meklēt zem letes īsto sūdzību grāmatu.

*

Iziedams no slimnīcas, Mārkalns satiek Koļu.

— Kā veicās?

— Cūcene! — Mārkalns smejas. — Pēc pāris dienām večuks prasīs dubultporciju.

— Oho! ...

— Vēža nebija. Žultsakmeņu nosprostojums. Vēl dažas stundas...

— ... un drēbniekmeistars aizceļotu paradīzes pļavās ar Bratkusa vēža birku pie melnās šēzes?

— Šādā situācijā Bratkuss tiešām varēja kļūdīties, — Mārkalns saka.

— Viņš nav zemās domās par sevi kā par ķirurgu. — Koļa sarauc pieri.

— Jā, viņš nešaubījās, ka šoreiz bus vēzis.

— Pagaidi, vecais! — Kojām pēkšņi kaut kas ienācis prātā. — Tad jau viņš tevi uzaicinājis modināt mironi!

— Ko tu ar to gribi teikt? — Markalns apstajas.

•

Bratkusa kabinets. Galvenais ārsts tikko paguvis nolikt telefona klausuli, kad selektora skaļrunī atskan sekretāres balss:

— Biedri Bratkus? Pie jums biedre Sīga no kultūras nama.

— Lai ienāk! — Bratkuss lietišķi atbild un, kā jau viesmīlīgs namatēvs, pieceļas un iet pretī

— Lūdzu! Ar ko varu būt noderīgs? — Bratkuss laipni pasmaida un pabīda ienācējai krē*slu.

— Pateicos! — Atnācēja apsēžas. — Mēs gribētu kultūras namā noorganizēt publisku lekciju par vēža ārstēšanu.

— Tā, tā ... — Bratkuss kļūst lietišķs un apsēžas pie rakstāmgalda.

— Kad?

— Nakamo ceturtdien.

— Ceturtdien, ceturtdien, — kabineta saimnieks bubina pie sevis un šķirsta kalendāra lapiņas. — Pie labākās gribas ceturtdien nevaru. Jābūt Rīgā. — Viņš līdzjūtīgi noplāta rokas.

— Es domāju... — Kultūras nama pārstāve apmulst. — Mēs gribējām ... mēs gribējām jūs lūgt... jā, jā, tieši lūgt, lai jūs atsūtāt dakteri Mārkalnu.

Bratkuss nepatīkami pārsteigts, taču ātri attopas.

— Viņš vēl nestrādā pie mums, un es nevaru viņu komandēt.

— A... — atnācēja novelk drusku kā vīlusies. — Tad mums droši vien vajadzēs pagaidīt, kamēr viņš stājas darbā. Vai tas būs drīz?

— Tas atkarīgs no viņa paša. Tikai no viņa paša ... — Bratkusa balsī ieskanas divdomīgi saprotamas pārdomas.

Mārkalns ar Indriksonu tēvu dārzā aprūpē stropus. Abiem uz sejas aizsargtīkli, apkārt spindz saniknotas bites.

Pie vārtiņiem enerģiski pienāk kultūras nama darbiniece, bet, sajutusi bišu spindzoņu, ierauj galvu plecos.

— Biedri Mārkalni — viņa sauc pa gabalu.

— Biedri Mārkaln, es pie jums!

— Sveicināti! — Mārkalns atturīgi sasveicinās, pārmaucis galvai aizsargtīklu un pienācis pie vārtiņiem.

— Pēc medus vēl par agru.

— Vērtīgākas par medu ir kultūras bagātības, — atnācēja pajoko. — Iepazīsimies, es esmu no kultūras nama. Jūs esat liels parādnieks mums, kultūras darbiniekiem.

— Medu?

— Nē, lekciju. Mēs jums esam ieplānojuši lekciju par tēmu «Vēža ārstēšana rajona apstākļos».

Brīžiem nospindz pa saniknotai bitei un kultūras nama pārstāve bailīgi rauj galvu plecos.

— Neesmu orators. Labāk parunājiet ar biedru Brat-kusu — viņš ļoti interesanti uzstājoties.

— Nē, nē. — Atnācēja gaiņājas, nevar saprast — no bitēm vai Mārkalna atteikuma. — Šodien pilsētas uzmanības centrā ir jūsu sekmīgā vēža operācija.

— To izdarīju nevis es, bet dievs tas kungs...

— Lekcijā gan, biedri Mārkaln, neiesaku lietot šādus antiateistiskus izteicienus, — kultūras darbiniece atjoko.

Atkal spindz bites, nu jau bīstami tuvu.

— Tātad ceturtdien astoņpadsmitos. — Viņa kapjas atpakaļ un nemaz nedzird, ka Mārkalns viņai uzsauc:

— Diemžēl esmu spiests atteikties.

Pie kluba gar afišu «Vēža ārstēšana rajona apstākļos, Lektors ārsts Mārkalns. Pēc lekcijas dejas» slaistās puišeļi džinsos. Viņiem ir gari, pinkaini mati, nosliece uz pīpēšanu gar stūriem un ritmu alkas.

Piebrauc automašīna ar muzikantiem, puišeļi palīdz izkravāt un nest klubā instrumentus.

Kluba zālē, kā mēdz sacīt, piecas vecenes desmit rindās: sēž dažas sakritušas tantiņas un... Irita. Viņa atgādina tikko uzplaukušu ziedu starp apvītušām pu-jenēm.

Jau pazīstamā kultūras darbiniece, pati uztraukusies, mierina nedaudzos klausītājus:

— Vēl mazliet pacietības, lektors mazliet kavējas ...

Tad pacietības pietrūkst arī viņai pašai un kultūras

darbiniece nozūd uz skatuves aiz aizkariem, kur patlaban tiek uzstādīti mūzikas rīki, bet stūrī atrodas telefons.

— Biedrs Bratkuss? Šeit no kultūras nama.

— Pazīstu pēc balss.

— Biedri Bratkus, man tiek norauts masu pasākums! Nav ieradies Mārkalns. Nāciet, lūdzu, un kaut ko nolasiet!

— Saprotiet mani pareizi... Uz afišas ir rakstīts Mārkalna vārds. Nedomāju būt par viņa aizvietotāju.

— Vienkārši ārprāts! Zāle pilna ar tautu,, gaida ... Visi viņu ļoti grib redzēt! Mēs varētu paziņot, ka lektors saslimis un tāpēc . ..

— Mūsu pilsēta ir par mazu tik prastiem meliem.

— Es vienkārši nezinu, ko lai daru ... Es par Mārkalna rīcību noteikti sūdzēšos. Masu pasākums ...

— Zinu, zinu, piecas vecenes desmit rindās ...

Bratkuss noliek klausuli, taču paliek domīgs.

Pie kases drūzmējas ballenieki. Garām no zāles nāk tantiņas un Irita.

— Irita, kur tu skrien! Paliec, Irita! (Dziedoši.) Irita, mēs visi tevi lūdzam! — sauc jaunie puiši.

Irita iet pa klusu ielu. Uz kādas sētas afiša «Vēža ārstēšana rajona apstākļos». Irita apstājas, kaut ko izdomājusi, noņem afišu, saritina un nes sev līdzi.

Iegājusi savā dārzā, pretim Mārkalna logiem, viņa no afišas saloka smailu metamo «balodīti».

Viņa ieiet pa vārtiņiem un mēģina to iemest pa Mārkalna logu, kam viena puse ir vaļā, taču viņai diezgan ilgi neveicas.

Mārkalns spogulī Iritu redz, sāk gandrīz skaļi smieties, taču noturas. Tad viņš ar slotas kātu uzmanīgi atbīda vaļā otru loga pusi — tā, lai Irita neredz, — un «balodītis» ielido istabā.

Soļiem dipot, Irita aizskrien pa celiņu, un drīz nočīkst mājas vārtiņi.

Mārkalns atloka vaļā «balodīti», ierauga afišu un sākumā ir nepatīkami pārsteigts, tad šķelmīgi pasmaida.

*

Dzīvodams bez īsta darba, Mārkalns reizēm sajūt smeldzošu vientulību. Varbūt to veicina arī rudens, kas tikko jaušams klusajā pievakarē. Viņš iegriežas kafejnīcā. No bufetes draiski mirgo pudeles ar dažādām etiķetēm. Mārkalns pārvar vēlēšanos iedzert un, domās nogrimis, apsēžas pie galdiņa.

Mārkalns attopas, kad pienāk oficiante.

— Kafiju! — viņš pasūta.

— Un?

— Viss.

Apkalpotāja parausta plecus, tādi apmeklētāji, protams, plānu nepilda, atnes pasūtīto un nevērīgi noliek uz galda. Mārkalns sūc melno šķidrumu un (aujas domām.

Garām kafejnīcas logam iet Irita un ierauga Mār-kalnu. Viņa saraujas, ātri paiet garām, taču turpat pie stūra apstājas. Kaut kāds neredzams spēks viņu velk atpakaļ. Un viņa nāk, nāk bikliem soļiem, apstājas pie loga cerībā, ka Mārkalns viņu pamanīs. Bet Mārkalns, domās nogrimis, malko savu kafiju.

— Labvakar! — skan Mārkalnam blakus. Viņš paceļ galvu. Pie galdiņa stāv Irita.

— Labvakar, Suņuk!

— Es gāju garām . .. ieraudzīju jūs pa logu.

— Sēdieties! Vai nu beidzot ir neapgāžami noskaidrots, ka es neesmu aktieris? — Mārkalns skumji pasmaida.

— Vai, lūdzu, lūdzu, par to nerunāsim ... ļoti lūdzu ... — Irita, pārvarēdama neērtības sajūtu, apsēžas. Mārkalns vēro meiteni un klusē.

— Te ir jauki, vai ne?

— Mm, mm... — Mārkalns vienaldzīgi atburkšķ. Viņš joprojām atrodas savu domu varā.

— Man jau sen šeit gribējās ienākt, bet vienai bija neērti. Un tāpēc, kad ieraudzīju jūs ... — Irita stomās.

— Nolēmāt parunāt par mākslu un vēža ārstēšanu rajona apstākļos.

Irita atplaukst atklātā smaidā. Abi smejas. Mārkalns jūt, ka dzīvības pilnās meitenes klātbūtne atvieglina viņa drūmo noskaņojumu. Mārkalns pasniedz viņai ēdienu karti.

— Lūdzu!

Irita lielām acīm pēta ēdienu un dzērienu nosaukumus.

— Camus, — viņa burto. — Tas droši vien ir labs konjaks.

— Franciski — kāmī, — Mārkalns izlabo.

— Kāmī? Nu jā ... kāmī.

Mārkalns pasmaida. Pienāk viesu apkalpotāja.

— Lūdzu?

Meitenes acis jautājoši paveras Zigurdā.

— Vārds jums, — viņš saka.

— Kafiju, kūkas un divas glāzītes camuss... kāmī,—• meitene cenšas to visu izrunāt kā ilggadīga kafejnīcas apmeklētāja. Bet, kad viesu apkalpotāja aizgājusi, sabijusies paveras Mārkalnā.

— Vai es izdarīju pareizi?

— Pareizi, — viņš piekrīt, bet tūlīt apraujas — no bufetes uz viņu it kā zobgalīgi noraugās dažādu pude|u etiķetes.

Viesu apkalpotāja atnes pasūtīto, un Mārkalns ar bažām raugās mazajā konjaka glāzītē.

Pie bufetes pienācis Bratkuss ar sievu Ramonu un pēta tortes.

Irita, pacēlusi savu glāzīti, saka:

— Pagaršosim?

Bratkuss piebiksta sievai.

— Paskaties, tavs jaunais dakteris!

Abi pagriež galvu norādītā virzienā.

Irita un Mārkalns saskandina.

Bratkuss strauji novēršas un, brīdi padomājis, griežas pie bufetnieces:

— Lūdzu, iesaiņojiet man šo torti!

Mārkalns pieliek glāzīti pie lūpām un nenobaudījis noliek atpakaļ. Irita norij nelielu malku, taču redzams, ka dzēriens viņai neiet pie sirds.

— Arī jums negaršo, — Mārkalns apmierināts saka.

— Un jums?

— Es, Suņuk, nedzeru.

— Nemaz? — Iritai tas ir liels pārsteigums.

— Nemaz.

— Vīrietis — un nedzer, — meitene pabrīnās. — Jums ir raksturs.

— Gluži otrādi. Es nedzeru tāpēc, ka man nav rakstura.

— Jūs varbūt arī nesmēķējat?

— Nē.

— Es gan, — meitene atbild ar tādu ka lepnumu un klepodama nemākulīgi aizsmēķē. — Daudzas mūsu veikala meitenes smēķē.

Bratkuss maksā par torti. Bet pie blakus galdiņa divas apmeklētājas sarunājas:

— Viņš esot vienreizējs dakteris. Ja man vajadzētu gulties zem naža, tad tikai pie viņa ...

— Dzirdi? — Ramona iebiksta vīram sānos. — Varu galvot, ka tas nebija teikts par tevi.

— Iesim, dārgā! — Bratkuss satver sievas elkoni, un abi aiziet no kafejnīcas.

Mārkalns un Irita nesteigdamies ēd kūkas un piedzer kafiju. Apmeklētāju kafejnīcā maz. Bufetniece un viesu apkalpotāja sačukstas un ziņkārīgi pēta svešo apmeklētāju.

— Redzat, kā jūs novēro, — Irita pačukst- — Jūs jau tagad esat slavens.

— Kā tā?

— Kopš jūs Lodiņu izārstējāt no vēža.

— Vēža viņam nebija.

— Varbūt arī nebija, — Irita turpina, — bet visi runāja, ka Lodiņš mirs ...

— ... Un es šīs cerības neesmu attaisnojis. Kaut kas traks! — Mārkalns iesmejas. Arī meitenei pielīp jautrais noskaņojums. Piepeši viņa apraujas.

— Paklausieties! Tā ir mana mīļākā dziesma.

No mūzikas automāta plūst liega dziesmiņa:

Kad ievās sabirst ziedu spiets Un kārklos bites san,

Nāc saulrietā un roku sniedz, Ka mili, saki man!

Bratkuss novieto torti uz automašīnas pakaļējā sēdekļa. Ramona smīnēdama vēro vīru.

— Tu izskaties tāds saguris, dārgais.

— Tavas rūpes ir bezgalīgas.

— Vai drīkstu zināt, par ko tu domā?

— Par Mārkalnu. Nopietns dakteris, bet knakstās-gar jaunām meitenēm.

— Bet kā tad bija ar mani, kad iepazināmies?

— Ar tādiem zaļiem skuķiem nepatikšanas vien sanāk.

— Mēs runājam no pieredzes? — Ramona paspī-dina zobus.

— Arī no pieredzes, dārgumiņ. — Bratkuss nepārprotami ieskatās sievai-acīs.

Irita un Mārkalns iznāk no kafejnīcas. Uz viņiem noraugās bufetes dāma: uz Mārkalnu — ar cienību, uz Iritu — ar klusu smīniņu. Abu attiecībās ieplūdis jauns silts vilnis. Pa logu skan Iritas iemīļotā dziesma.

Viņi apstājas krēslainā ieliņā, skatās viens otrā, un liekas — tūlīt, tūlīt kaut kam jānotiek, vismaz saskūpstīties viņiem vajadzētu. Taču nenotiek nekas — vēl nav pārvarēts Iritas meitenīgais kautrums, bet Mār-kalns — šis visādā ziņā pieredzējušais vīrietis — ir par godīgu, lai izmantotu meitenes aizraušanos. Viņi saskatās, klusu uzsmaida viens otram un iet tālāk.

— Suņuk! — Zigurds pēc brīža vaicā. — Kāpēc jūs tā iesaukuši?

— Tas ir garš stāsts.

Abi iet pa kluso ieliņu.

— Reiz pie mums filmēja televīzija. Mēs, veikala meitenes, peldējāmies ezerā. Kad es tur plunčājos pa seklumu, garām gāja viņu režisors un sacīja: «Tas meitēns peras kā viens suņuks.» Tā man pielipa šis vārds.

Irita un Zigurds ezermalā. Meitene sēž laivā un lūkojas mierīgajā ūdenī, pēc brīža paskatās uz Zigurdu, kas, atspiedies pret laivas priekšgalu, savukārt pēta Iritu.

— Kāpēc jūs pametāt Rīgu?

— Es šķīros.

Šī ziņa Iritai ir vairāk nekā negaidīta.

— Jūs bijāt precējies? Jums bija sieva?

— Bija.

— Un bērni?

— Mums nebija bērnu.

Irita lielām acīm raugās Zigurdā.

— Un kāpēc jūs viņu pametāt?

— Es nezinu, kurš kuru pameta. Es dzēru.

— Jūs taču pirmīt teicāt, ka nedzerat.

— Toreiz dzēru.

Tas Iritai liekas pavisam nesaprotami.

— Pēc institūta gribēju kārtot kandidāta minimumu.

Reizēm pavisam aizmirsu mājas. Darbs, grāmatas, melna kafija un konjaks. Slimnīcas spirts arī, kad konjakam pietrūka naudas.

— Jūs... jūs fantazējat, — apjukusi saka Irita.

— Sākumā gribēju sev iestāstīt, ka rīt, vēlākais, parīt dzeršanai pielikšu punktu ... Pēc pārpūles gribēju vienkārši izlādēties, bet pamazām tas kļuva par ieradumu.

— Un tad jūs saņēmāties? — Irita par katru cenu grib dzirdēt ko priecīgu.

— Nē. Mani atbrīvoja no darba. — Mārkalns ir visu pateicis un novēršas.

— Un es domāju, ka ...

Irita klausīdamās sarāvusies pavisam maza un patlaban tiešām atgādina pamestu suņuku.

Tad viņa pieceļas un iet projām.

— Suņuk! — Zigurds klusā balsī iesaucas.

Irita neapstājas, pat neatskatās.

— Suņuk! — viņš vēlreiz pasauc meiteni, bet Irita dodas tālāk. Zigurds straujiem soļiem cenšas meiteni panākt. Bet Irita, pamanījusi, ka viņai seko, sāk skriet un pēc brīža jau pazūd šauro ieliņu tumsā. Tad arī Zigurds atmet nodomu meiteni panākt un lēnā, nogurušā gaitā dodas mājup.

Iedams garām Iritas vārtiņiem, Zigurds pārsteigts apstājas. Meitene, atspiedusies pret vārtu stabu, domīgi lūkojas tumsā. Zigurds apstājas pretim Iritai. Viņus šķir vienīgi vārti un klusums. Pēc laba brīža Irita nepakustēdamās klusi saka:

— Es nemaz nevarēju iedomāties, ka jums ...

Irita brīdī klusē, tad saņemas:

— ... Tā pieķeršos.

— Tev ... — Mārkalns pārlabo.

— Tev pieķeršos ...

— Paldies!

Irita nodur galvu.

— Suņuk! — Mārkalns piepeši saka. — Es ieiešu pie ... tevis.

Meitene kā izbijusies paveras Mārkalnē.

— Man ... man vēl bail no tevis.

Mārkalns pasmaida un mēmi paloka galvu. Viņš nedomā uzmākties.

— Atnāc rīt, labi? — meitenei pēkšņi kļūst bail, vai nav pavisam atraidījusi šo cilvēku, ko paspējusi iemīlēt. — Tad es tevi pacienāšu ar medu. Mums ir bites.

— Man garšo kazenes, — Mārkalns atjoko.

— Kāpēc tieši kazenes? — Meitene visu ņem nopietni.

— Tāpēc, ka esmu nožēlojams pilsētnieks un neesmu tās ēdis.

— Tad man jāaizbrauc uz laukiem, — Irita apsver.

— Suņuk! — Mārkalns apņem meitenes plecus. Viņu pieres saskaras, saskaras deguni, saskaras lūpas. — Zini, ko es par tevi domāju?

— Nu? — Irita kā neticēdama raugās Mārkalnē, lai gan nemaz nav grūti uzminēt, ko domā šis cilvēks.

— To cs tev pateikšu rīt.

— Rīt...

*

Uz pilsētas galvenās ielas dzīva satiksme. Vieglās automašīnas apdzen smagās. Pa starpu spraucas velosipēdisti. Pie krustojuma stāv smagā automašīna, tai blakus strauji nobremzē motocikls ar kurvīti uz bagāžnieka, kuru vada Irita. Smagās automašīnas šoferis, izbāzis savu pliko pauri pa logu, jautri sauc:

— Ei, meitenīt, kāpēc brauc bez ķiveres?

— Baidos dabūt pliku pauri, — Irita atcērt, uzdod gāzi un aizbrauc. Aiz viņas muguras paliek pilsētas nami. Tikusi uz šosejas, viņa piedod gāzi, apdzen vienu mašīnu, otru un trešo. Meitenes mati plīvo vējā.

Nākamajā rītā Mārkalns rūpīgi jo rūpīgi skuj bārdu, spodrina kurpes un ilgi pielaiko kaklasaiti. Negaidot paveras jumtistabiņas durvis un ienāk ātrās palīdzības šoferis.

— Jūs steidzami aicina dakteris Vēdzele. Bratkusa nav mājās, un Bārbele baidoties ķerties klāt.

— Labi. Tūlīt brauksim! — Mārkalns beidz kārtoties un tver pēc žaketes.

Mašīnā, lēni braucot, šoferis turpina mēļot:

— Dakteris Vēdzele saka, ka esot maz cerību. Un tas notiek tāpēc, ka motociklisti joprojām brauc bez ķiverēm. Es gan, kad sēstos pie ragiem... Ogas bija izkaisītas pa visu šoseju ...

— Kādas ogas? — viņš pēkšņi jautā.

— Kazenes.

— Brauc taču! — Mārkalns iesaucas.

Iekaucas sirēna. Ātrā palīdzība paskrien garām universālveikalam un skvēriņam ar pieminekli vidū un strauji nobremzē pie slimnīcas ķirurģiskās nodaļas.

Ārstu istabā Mārkalnu sagaida Koļa.

— Ģērbies nadzīgi! — Koļa saka. — Avārijā cietusi kāda meitene. Šķiet, asinsizplūdums smadzeņu apvalkā. Cietusī bez samaņas, strauji pieaug smadzeņu kompresija. Es aptuveni jau noteicu hematomas vietu.

— Meitene... Kā viņu sauc? — Mārkalns bažīgi novelk.

— Nezinu. Vai nu tu tūlīt izdarīsi trepanāciju, vai arī... — Ko|a noplāta rokas. — Speciālistu no Rīgas nesagaidīsi. Un nav arī vajadzības. Pilnīgi iespējams, ka līdzīgā gadījumā ar lidmašīnu atsūtītu tevi.

*

Sagatavojies operācijai, ar masku uz sejas Mārkalns ieiet operāciju zālē. Pie operāciju galda viņš sastingst — uz tā guļ bāla meitene puspievērtām lūpām. Irita! Rokas ceļas uz augšu, lai norautu masku, bet pēdējā brīdī Mārkalns savaldās.

— Suņuk! — viņš saka pusčukstus vairāk sev nekā citiem, bet teikto dzirdējuši arī pārējie, kas piedalīsies operācijā.

— Ko jūs teicāt, dakter? — pārjautā operāciju māsa.

— Es teicu — šoks, — Mārkalns nu to pasaka pavisam citā, profesionālā intonācijā.

Mārkalns stāv. Un viņa acu priekšā uzpeld ainas no tiem brīžiem, kad viņi abi ar Iritu sēdēja laivā un ezera ūdenī spoguļojās viņu apveidi.

.. . Ūdens atspulgā aizslīd laiva ar Iritu un Zigurdu.

—... Skalpeli! — saka Mārkalns operāciju zālē. Pasaka mierīgi, lietišķi, un vienīgi saspringtā piere un acis liecina_— operācija nebūt nav no vienkāršajām.

... Ūdens atspīdums atspoguļo Iritu un Mārkalnu. Viņi piecēlušies un mainās vietām.

—... Ieslēgt sūkni! — operāciju zālē Mārkalns rīko. Māsa ieslēdz sūkni asinsizplūduma atsūknēšanai.

... Ūdens tikko manāmi viļņojas, un šajā rotaļā zīmējas Iritas puspievērtās lūpas un lielās acis.

—... Trepanu! — Mārkalns komandē.

Māsa padod instrumentu, un operācija turpinās.

. .. Divu cilvēku figūru atspīdums ūdenī slīd tālāk.

—... Knaibles! — noskan Mārkalna balss operāciju zālē.

... Atkal atspīdums ūdenī, ainiņa no Iritas un Mārkalna brauciena pa ezeru.

... Grieznes! — Mārkalns saka operāciju zālē.

.. . Noviļņojas_ ūdens. Viļņu rakstā dejo Iritas attēls.

—... Klipsi! Ātri klipsi! — Mārkalna balss steidzīga.

... Ezerā spoguļojas Iritas seja. No aira gala pil ūdens, jaukdams attēla kontūras.

— Pinceti! — Mārkalna pavēle atkal ir noteikta un cieta.

Piepeši notrīs meitenes lūpas un viņa pārstāj elpot.

— Exitus, — drūmi novelk Koļa.

— Finis, — saka kāds cits.

Operāciju zālē visi lēnām raisa nost maskas. Vienīgi Mārkalns stāv kā pārakmeņojies.

Tad arī Zigurds klusēdams noliek instrumentus un lēnām raisa nost masku. Kaut kas sapiņķējies, un viņš nervozi, ar varu norauj balto pārsēju. Klusēdams viņš pagriežas un iet projām.

— Zigurd! — Mārkalnam aiz muguras noskan Ko-ļas balss, bet viņš ne redz, ne dzird un iet tālāk.

Ķirurģiskās nodaļas gaitenī no sola pieceļas padzīvojusi uztraukta sieviete.

— Dakter, — viņa saka, — es esmu ... — un apraujas.

Mārkalns apstājas, paskatās sievietē un ierauga pazīstamus vaibstus: lielas acis, puspievērtas lūpas.

Tada var izskatīties vienīgi Iritas māte.

Mārkalns grib ko sacīt, viņa lūpas nokustas bez skaņas, tad viņš pagriežas un kokaini aiziet. Viņu pavada aizturētas elsas.

Jau bez baltā virsvalka Mārkalns kāpj lejā pa ķirurģiskās nodaļas kāpnēm: viens solis, otrs solis, trešais solis. Un katrs no tiem kā kapu zvans atbalsojas smadzenēs. Viņš iet pa grantētu celiņu, un atkal betona pakāpieni ved uz leju: viens, divi... pieci, seši... desmit. Uz leju ...

Pa ielu nāk autobuss ar uzrakstu «Rīga», Mārkalns kā hipnotizēts raugās mašīnā, un tā strauji bremzē, lai Mārkalnu nesabrauktu. Pa slimnīcas logu šo momentu ierauga Koļa un ar skubu rauj nost balto halātu.

Mārkalns iet tālāk — garām universālveikalam, kura logiem aizvilkti priekšā balti aizkari. Skvēriņā pie pieminekļa saplaukušas atvasaras puķes, un nesen uzirdinātajā grantī redzami vientuļi sieviešu kurpju nospiedumi.

Mārkalns nonāk ezermalā. Pie laipas, kur kādreiz stāvēja viņu laiva, redzami tikai izdangāti meldri un ūdens lāsmenis, kas vēl glabā laivas apveidu. Mārkalns stāv uz laipas un skatās ūdenī, kurā spoguļojas mākoņi un viņa atspīdums.

Caur meldriem, klusi švīkstēdama, savā stāvvietā atgriežas laiva. Tajā sēd večuks smaidīgu, sarkani spīdīgu seju. Lavas priekšgalā luncina asti mazs su-nēns. Mārkalns satrūcināts apgriežas un iet projām.

Zigurds nonāk pie kafejnīcas, uz sliekšņa mirkli saminstinās, tad ieiet bufetes telpā. Aiz letes spīguļo dzērienu pudeles.

— Kāmī! — Mārkalns uzsauc bufetniecei.

— Simtiņu?

— Pilnu glāzi!

Bufetniece paņem pudeli un nesteigdamās mēra dzērienu. Sājā brīdī kāds iemet mūzikas automātā monētu, sāk griezties tā pati plate, kas toreiz, kad viņi ar Iritu sēdēja kafejnīcā, taču plate nu ir bojāta, adata slīd pa noslēgtu apli, un vārdu «ka mīli» vietā nepārtraukti skan: «kāmī», «kāmī», «kāmī». Bet bufetē kā ņirgādamās mirgo etiķetes ar uzrakstu «Camus» (kāmī).

Mārkalns pēkšņi attopas. Uz letes paliek viņa nauda un nedzertā glāze, un viņš, gandrīz vai streipuļodams, iziet ārā.

Viņu panāk Koļa. Brīdi abi iet klusēdami, tad Ko|a lietišķi ierunājas:

— Tu velti pārdzīvo. Viss taču bija likumsakarīgi — smadzeņu tūska. Tik smagā formā te vairs nevarēja līdzēt nc dakteris, ne brīnumdakteris.

Mārkalns neatbildēdams turpina soļot, galvu plecos ierāvis.

Pa ielu aizbrauc mašīna ar celtniecības paneļiem, kaut kur kustas celtņu strēles, pa veikalu durvīm iekšā un ārā šaudās pircēji, un nevienam nav nekādas daļas, ko šajā brīdī domā un pārdzīvo Mārkalns.

Viņi iet garām DOSAAF šautuvei.

— Ieiesim! — Koļa mudina, nezinādams, kā izsist draugu no drūmā noskaņojuma, un paņem Mārkalnu aiz elkoņa.

Pie šautuves dibensienas ķēmīgi, balagāniski mērķi, bet aiz letes sēž večuks smaidīgu, sarkani spīdīgu seju. Tas pats, kas ezermalā piebrauca laivu. Koļa samaksā par svina lodītēm, daļu no tām iedod Zigurdam un šauj pa figūrām. Mārkalns stāv pie barjeras, viļā lodītes saujā un skatās uz večuku.

— Ņem plinti un parādi savu ķirurga roku! — Koļa mudina.

Mārkalns saraujas, nober lodītes atpakaļ uz letes un iet ārā. Koļa viņam seko un nesaprot, ka nošāvis greizi, pieminēdams ķirurģiju.

Abi uz ielas. Atkal klusums. Tad Koļa ierunājas:

— Paklau, Zigurd, aiziesim uz kino, esot laba filma.

Mārkalns nenoteikti parausta plecus, tomēr paklausa.

— Tu beidz psihot! Kā tāds puika! Profesionāli tu taču visu nostrādāji pa pirmo. Vai tev pirmais vai pēdējais pacients?

— Bet ja nu viņa man nebija tikai pacients?

Mārkalns skumji paskatās uz apstulbušo Koļu un

turpina ce|u. Koja seko.

Abi ierauga kinoreklāmu. Uz liela plakāta atainots ķirurgs ar masku uz sejas, augšup paslietām plaukstām. Zigurds kā pārakmeņojies lūkojas reklāmā, līdz ar uzņēmību, kas viņā atgriežas, aug dusmas uz nezin ko. Nevaldāmi gribas izlādēties.

— Ko tu staigā man pa pēdām! Vai esi aukle un es — zīdainis?! Iesim uz šautuvi, iesim uz kino... Pie velna! Es taču nedomāju ne šauties, ne kārties, ne vēnas griezt.

Koja tīri apmierināts paveras draugā.

— Tu nikns? Deviņi klibi zirgi — tas jau ir labi.

Mārkalns sāji pasmaida, šajā brīdī pienāk Bratkuss.

— Cik labi, ka jūs sastopu! — Bratkuss sirsnīgi sasveicinās. — Man pie jums lūgums. Nākošo sestdienu aprit tieši četrdesmit gadi, kopš esmu ieradies šajā pasaulē. Savu tuvāko draugu pulkā vēlētos redzēt arī jūs. Mana adrese, — Bratkuss pasniedz vizītkarti, — šeit uzrakstīta. Ļoti jūs gaidīšu, ļoti.

— Pateicos, — Mārkalns sausi atbild un soļo tālāk.

*

Bratkusa dzīvokļa viesistabā viss sagatavots dārgu ciemiņu uzņemšanai — gan telpas svinīgi dekorētas, gan galds lūst no provinces pilsētiņā dabūjamiem labumiem. Daļa viesu jau ieradusies, viņi pulciņos drūzmējas pa labiekārtotā dzīvokļa nostūriem, bet mājastēvs drusku nervozē — lai nu viss būtu gods godam.

Bratkuss klusītiņām uzrunā Ramonu:

— Sadzīves pakalpojumu kombināta direktoru Bērziņu mēs taču uzlūdzām, vai ne?

— Neraizējies, — Ramona atbild ar vieglu ironiju. — Vari uzskatīt, ka tava rinda pie labākā drēbnieka jau ieņemta.

Bratkuss palaiž gar ausīm sīvo dzēlienu, viņam šobrīd lielākas rūpes.

— Un biedru Zaķi no plānu komisijas?

— Ak dies, nu taču jau! — Ramonai sāk apnikt vīra pārmērīgā piesardzība. — Būs tavs Zaķis, būs! Un tavam jaunajam korpusam ārpuslimita ķieģeļi arī

būs.

Bratkuss tikai nokremšļinās un saberzē rokas — lai nu cienītā šoreiz drusku izlādējas, viņš, kā jau gādīgs mājastēvs, arī to gatavs palaist gar ausīm.

Veras durvis, un ienāk partijas rajona komitejas nodaļas vadītājs Roga. Tas nu ir pavisam cita kalibra ciemiņš, un Bratkuss steidzas viņam pretī. Tūlīt durvis parādās arī Mārkalns, un nu gribot negribot abi jāsaņem ar pirmajam atnācējam paredzēto godu.

— Liels prieks! — Bratkuss bīda abus uz priekšu un laipni iepazīstina. — Partijas rajona komitejas nodaļas vadītājs biedrs Roga, tā teikt, mūsu brandžas idejiskā galva un smadzenes, un tas te, lūk, dakteris Mārkalns.

Abi atturīgi sasveicinās, un Roga mierīgi piezīmē:

— Priecājos iepazīties, lai gan jūsu vārds mūsu pilsētiņā diezin vai kādam vairs ir svešs.

Bratkuss tikko manāmi noreaģē uz negaidīto komplimentu, kas diemžēl šoreiz nav veltīts jubilāram.

Mājastēvs beidzot aicina:

— Lūdzu viesus pie galda!

Čalas, krēslu švīkoņa, ieskanas trauki, un Bratkuss ar savu lauleni lielā uzmanībā palīdz viesiem atrast katram savu vietu.

— Lūdzu, lūdzu! Šeit, lūdzu! Biedri Mārkaln,jūsu vieta blakus biedram Rogām.

— Lūdzu, ņemiet par labu! — Bratkuss mudina piepildīt glāzes un šķīvjus. Visi ielej, cits citam izpalīdzēdami, vienīgi Mārkalna glāze joprojām stāv tukša. Roga to pamana un paceļ konjaka pudeli.

— Atļaujiet, es jums ieliešu!

— Pateicos, es nedzeru, — Mārkalns atbild drusku kā izbijies.

— Arī savās svētku reizēs ne? — Roga pašūpo galvu.

— Mani svētki ir pagājuši.

Viesi saskandina, skan saucieni:

— Uz jubilāra veselību!

Viesības uzsitušas augstu vilni. Bratkuss dejo ar Ramonu.

— Ceru, ka vismaz četrdesmit gadu vecumā tu beidzot nolaidīsies uz zemes. — Ramona burvīgi smaida, taču balsij metāliska pieskaņa.

— Vai tad es plivinos ar kājām gaisā?

— Tu aizmirsti veco parunu — kas sēž uz diviem krēsliem, tas var nosēsties zemē. Ļauj taču tam Mār-kalnam strādāt, bet tu pats sien buntītē laurus.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Tikai to, ko visi domā, bet ska|i nerunā.

Bratkuss saviebis seju sāpīgā grimasē, pārbrauc

plaukstu vēderam un, paklanījies Ramonai, apsēžas blakus Rogām.

— Kas jums notika? — Roga vaicā.

— Nekas. Veca vaina. Henrija igvinalis. Trūce. Nekā bīstama. To es kā ķirurgs labi zinu. Un nav arī laika slimot...

Nošķind dakšiņas piesitiens šķīvja malai, pie galda pieceļas tukls vīrs un šūpo pirkstos līdz malām pielietu glāzīti, tā ka arī galdautam un paša goda uzvalkam tiek pa pilītei.

— Uz biedra Bratkusa veselību! To es tev saku no sirds kā rajona celtniecības vadītājs. Jo biedrs Bratkuss man drīz izgriezīs... izgriezīs pogas. Es ar visiem saviem inženieriem un tehniķiem nevaru nostādīt saimniecību un celtniecību tā kā viņš. Kas bija slimnīca pirms biedra Bratkusa? Žurku būda — to es saku no sirds kā rajona celtniecības vadītājs.

Bratkuss, klausoties viņa runā, sāji smaida. Atkal šie saimnieciskie nopelni.

Ieskanas mūzika.

— Sievietēm! — kāds iesaucas, un Ramona žigli, lai kāda cita nepasteigtos priekšā, uzlūdz Mārkalnu. Viņš. negribīgi pieceļas.

— Apmieriniet, lūdzu, manu sievietes ziņkārību, pasakiet — kā jums izdodas izvairīties no garlaicības tādā nožēlojamā pilsētiņā kā mūsējā? — Ramona koķetēdama skatās Mārkalnam acīs.

— Ja man ir darbs, es negarlaikojos, — Mārkalns nopietni atbild.

Ramona iesmejas. Kāds naivums! Mūsu dienās vēl atrodas ideālisti, kam darbs ir viss.

— Neticu! — Viņa valšķīgi nopēta Mārkalna seju.

— Un, lai arī es neesmu daktere, pret garlaicību zinu labas zāles: man ir motorlaiva. Liela. Ar kajīti. Ja jūs mani mīļi palūgtu, es jūs pavizinātu pa ezeru.

Mārkalna seja satumst.

Pie galda turpinās cita saruna — starp Rogu un Bratkusu.

— Vai Mārkalns jau strādā pie jums? — Roga vaicā.

— Diemžēl vēl ne.

— Viņš ir labs speciālists?

— Labs. Talantīgs, — Bratkuss lietišķi atbild.

— Kā jūs domājat — Mārkalnam mūsu pilsētā varētu būt ienaidnieki?

— Ienaidnieki? — Bratkuss ir pārsteigts. — Šaubos. Viņu tik maz pazīst. Kaut gan ... zemisku cilvēku jau netrūkst.

— Savādi, — Roga kavējas pārdomās. — Partijas rajona komitejā iesūtīta anonīma sūdzība, kurā par Mārkalnu pateiktas ne visai cildinošas lietas, lai nesacītu vairāk.

Bratkuss nicīgi parausta plecus.

— Pret anonīmiem smērējumiem es jūtu vienīgi nepatiku.

— Saprotu. Tomēr brīvā brīdī iegriezieties rajona komitejā — es jums to parādīšu.

Ramona un Mārkalns, beiguši dejot, atgriežas savās vietās.

— Mūziku, mūziku! — skan azartiskas balsis, un Ramona kavējas palaist vaļā Mārkalna roku.

Ieskanas jaunās dejas ievada akordi, abi iziet dejotāju laukumiņā, un pēkšņi no radiolas atskan tā pati dziesmiņa, kas kafejnīcā.

Mārkalns nobāl.

— Piedodiet! — Viņš atbrīvojas no Ramonas un» klusām, neviena nemanīts, izslīd pa durvīm. Vienīgi Ramona pavada viņu indīgu uzbudinātas sievietes skatienu.

*

Vēla nakts. Mārkalns viens jumtistabiņā.

Atveras Mārkalna jumtistabiņas durvis, un ienāk Indriksonu māte.

— Kāpēc tu neguli, dēls? — viņa jautā Mārkalnam.

— Nenāk miegs.

— Un diezin vai arī tik drīz nāks ... Paklausies,, dēls, — vai nebūtu labāk, ja tu brauktu atpakaļ uz: Rīgu?

Mārkalns neizpratnē paveras večiņā.

— Uz laiku, protams, — viņa saka. — Laiks un-tālums — tie esot labākie dakteri.

— Nekur es nebraukšu, — Mārkalns cieti atbild. — Man, māt, var līdzēt tikai viens dakteris. Tikai^4 viens. Es to zinu noteikti. Tas ir darbs. Skalpelis.

Večiņa nopūšas.

— Bez darba man ir tāda sajūta, ka visa mana» dzīve, visi mani centieni ir tikai tāds atspīdums ūdenU kuru var samanīt, bet nevar satvert. Es nevaru aizbraukt no šīs pilsētas nenokārtojis dažus rēķinus.

— Ar ko tad? — Indriksonu māte satrūkstas.

— Ar garo kaulaino, kas nelaikā aizrauj no dzīves-labākos cilvēkus.

*

Partijas rajona komitejas darbinieka Rogas kabinets.

— Dakteris Vēdzele, vietējās komitejas priekšsēdētājs, — Bratkuss iepazīstina. Roga un Koļa paspiež viens otram rokas.

— Sēdieties! — Roga paņem vēstuli.

— Te teikts, ka slimnīcas galvenais ārsts biedrs Bratkuss uz personiskas draudzības pamata gatavojoties pieņemt darbā kādu Mārkalnu, kas esot alkoholiķis, mūsu pilsētā pēc ārstēšanās atsācis dzeršanu, pavedot jaunas meitenes utt.

Roga pasniedz abiem vēstuli.

— Sūdzība nav pamatota! — iesaucas Koļa. — Mār-kalns sen vairs nedzer.

— Viņš dzer. — Bratkuss smagi nopūšas.

— Dzer!? — Koļa pielec kājās.

— Diemžēl.

— Tas ir apmelojums! — Koļa protestē.

— Tas nav apmelojums, — Bratkuss runā savaldīgi.

— Kas to redzējis?

— Es.

Koļa satriekts atkrīt krēslā.

— Starp citu, — Bratkuss turpina mierīgi, izklausās, ka viņš to pasaka negribīgi, — nesen sūdzējās no kultūras nama. Mārkalns esot norāvis masu pasākumu — neieradās uz lekciju, kas viņam bija jānolasa ... Nē, nē, saprotiet mani pareizi — šinī gadījumā man nav ne mazāko pierādījumu, ka viņš to būtu izdarījis dzeršanas dēļ. Bet attieksme pret sabiedriskiem pienākumiem ...

Kabinetā iestājas nospiedošs klusums. Tad atkal ierunājas Bratkuss:

— Ministrija mums piedāvā citu kandidatūru. Jauno speciālistu. Personiski es esmu par Mārkalnu. Varbūt jūs domājat citādi, biedri sekretār? — Bratkuss jautājoši paveras Rogā.

— Mēs jums uzticējām slimnīcas vadību, biedri Bratkus, un man nav iemesla domāt jūsu vietā, — Roga atbild. — Kas attiecas uz Mārkalnu, es pret viņu slepus jūtu simpātijas. Bet simpātijas, tāpat kā naids, ir slikti padomdevēji.

— Cik es saprotu, rajona komitejas viedoklis ir ... — Bratkuss taustās.

— Rajona komiteja nekādu viedokli nav izteikusi,— Roga viņu pārtrauc. — Taču par rezultātiem paziņojiet.

*

Mārkalna jumtistabiņā satraukts iedrāžas Koļa.

— Tu atkal dzer, Zigurd! — viņš bez aplinkiem uzbrūk draugam.

— Ko tas nozīmē?

— Abi ar Bratkusu šodien bijām partijas komitejā, tur iesūtīta velns zin kāda sūdzība par tevi. Tu atkal turpinot dzert! To apliecina arī Bratkuss. Viņš esot pats redzējis. Savām acīm.

Mārkalns paskatās Koļā, paķer žaketi un izskrien no istabas.

— Kurš no mums ir jucis?

*

Galvenā ārsta kabinets. Bratkuss ar diviem kolēģiem apspriež slimnīcas celtniecības plānus, kas redzami uz galda. Atskan īss klauvējiens, un kabinetā aizelsies ienāk Mārkalns.

— Piedodiet, bet man steidzami ar jums jārunā, — viņš saka un paskatās uz klātesošajiem.

Bratkuss saprotoši pamāj.

— Atvainojiet, apspriedi turpināsim drusku vēlāk.

Apspriedes dalībnieki pieceļas un iziet no kabineta.

— Kas jus ta satraucis? — Bratkuss laipni uzrunā Mārkalnu.

— Es visu zinu ... par to sūdzību un atnācu, lai atklāti...

— Jā, diemžēl mums abiem neveicas, — Bratkuss pārtrauc.

— Mums abiem?

— Jā, — Bratkuss turpina. — Jūsu neveiksmi es uzskatu ari par savu neveiksmi, biedri Mārkaln.

— Tādā gadījumā — kādas ir jūsu domas par visu šo...

— Diemžēl nav runa tikai par manām domām, jo, kā zināt, sūdzība nosūtīta partijas rajona komitejai.

— Un partijas komitejas viedoklis?

— Diemžēl nav sevišķi labvēlīgs jums, jo sūdzībā minētās pretenzijas kaut kā atbilst faktiem.

— Tad jau visām manām pūlēm nav nekādas jēgas! — Markalns iesaucas.

— Ja jau jūs pats negribat cīnīties par savu vietu dzīvē... — Bratkuss parausta plecus. — Taču parunāsim kā vīrs ar vīru, — viņš turpina stingri, bet labsirdīgi.— Par to meiteni, tas nu tā. — Bratkuss atmet ar roku. — Es uzskatu zem sava goda jaukties cita personiskajā dzīvē. Bet runas? Valodas? Un kafejnīcā es pats jūs redzēju pie konjaka glāzes. Citam tas nebūtu nekas briesmīgs, bet jūsu stāvoklī.. . Un norautais masu pasākums, lekcija ... Taču es darīšu visu, kas manos spēkos . f.

Mārkalns klusu izslīd no kabineta. Bratkuss, kas runādams staigāja pa kabinetu, atgriežas un ierauga, ka Mārkalna vairs nav. Brīdi padomājis, viņš nospiež

pogu un lietišķi, it kā nekas nebūtu bijis, pasaka sekretārei:

— Turpināsim apspriedi.

*

Mārkalns satraukts iet pa slimnīcas gaiteni. Jāsatiek Koļa — tas vienīgais varbūt vēl varētu dot atbildi uz mokošo jautājumu: kas galu galā notiek? Bet Koļas kabineta durvis slēgtas. Mārkalns bez pieklauvēšanas nospiež rokturi un paliek apmulsis stāvam.

*

Ko|a un Bārbele šajā brīdī atrodas kādā no palātām.

— Velns viņu sazin, — Koļa, ejot blakus Bārbelei, runā. — Man ir tāda sajūta, ka mūsu slimnīcā kaut kas smird, kaut kas gruzd, bet nevar saprast, no kurienes pūš vējš.

— Jūs domājat par Mārkalnu?

— Jā.

— Laikam es Mārkalna vietā brauktu projām, — Bārbele rāmi saka. — Mums jāpalauza galvas, lai viņš atkal...

— Nesāktu dzert? Kāpēc?! — Koļa satrūkstas.

— Bratkusam ir par maz talanta, lai viņš kļūtu par pirmo ķirurgu, bet par daudz godkāres, lai paliktu par otro. Tāpēc ... diezin vai Mārkalns te varēs palikt.

*

Stalažas. Amatnieki krāso jaunās garāžas sienu. Bratkuss, pakāpies uz stalažām, novērtē viņu darbu. Viņam līdzās abi būvspeciālisti, kurus nupat redzējām

viņa kabinetā. Visi nokāpj no stalažām, Bratkusa plecs pieskaras atbalsta kokam, un uz uzvalka paliek traips. Lejā galvenais ārsts atsveicinās no celtniekiem, bet promejot iekāpj smilšu kaudzē un piesmeļ kurpi. Viņš sapīcis purina kāju, cenšoties izkratīt smiltis, bet nekas prātīgs nesanāk, un Bratkuss iet projām uz savu kabinetu.

*

Elegantā Ramona, viegli satvērusi aiz elkoņa, bīda pa slimnīcas gaiteņiem slaidu, mazliet apmulsušu puisi.

— Jums ir laimējies, mans vīrs pret jaunajiem speciālistiem ir ļoti labvēlīgi noskaņots ...

Tā ir atkal tā pati Ramona, kas filmas sākumā. Viņas centieni atradināt vīru no ķirurģēšanas vaļasprieka beigušies nesekmīgi, tāpēc viņa atkal stāv un krīt par savu vīru, jo, balstot vīru, viņa balsta arī pati sevi. Protams, šī balstīšana neizslēdz klusus romānus.

— Kamēr vēl nav uzradušies draugi, es pati mēģināšu jūs mazliet izklaidēt... Man ir motorlaiva ar kajīti, es jūs aizvizināšu apskatīt ezera salas ...

Pa gaiteni viņiem pretī nāk Mārkalns.

— Labdien! — Ramona pieklājīgi sveicina, un ari puisis mēmi paloka galvu.

— Labdien! — Mārkalns atņem, neuztverdams apkārtni, un iet tālāk.

Puisis pēkšņi pamet Ramonu un skrien Mārkalnam pakaļ. Kad viņš Mārkalnu panāk, viņš ir bezgala apmulsis un sāk runāt:

— Atvainojiet... Ķirurgs Mārkalns, ja nemaldos ...

Mārkalns apstājas un ieinteresēts viņā skatās.

_ — Jūs mani, protams, neatceraties ... Mans uzvārds Ūdris ... Jūs vadījāt mūsu kursa praksi... Es toretz operēju aklo zarnu... Mēs visi par jums jūsmojām... Tagad nu esmu institūtu pabeidzis, laikam man būs liels gods strādāt kopā ar jums.

Mārkalns vispirms nobāl, tad dzelžaini satver puiša roku virspus elkoņa.

— Nāciet līdzi! — Mārkalns pavēli gandrīz izkliedz un rauj puisi projām pa gaiteni.

*

Mārkalns, raudams puisi sev līdzi, iedrāžas Bratkusa kabinetā.

Bratkuss pašlaik nolicis uz galda stūra kaļķiem no-triepto žaketi un ber papīrgrozā no kurpes smiltis.

— Kas te notiek? — Mārkalns kliedz. — Kas te notiek?!

Bratkuss uz īsu brīdi satrūkstas, ieraudzījis abus ienācējus kopā. Tūdaļ viņš atgūst ārējo mieru un solī-dumu.

— Vispirms nomierinieties, biedri Mārkaln, — Bratkuss aizrāda.

— Kas te notiek? — Mārkalns vēl arvien kliedz.

— Kontrolējiet, lūdzu, savu rīcību! — Bratkuss tikai mazliet paaugstina balsi, taču plaukstas nervozi slaukās gar biksēm, kā notraucot netīrumus, lai gan bikses ir tīras.

— Kas te notiek? — Mārkalns satriekti čukst. Tas nu skan it kā lūdzoši.

— Jā, biedri Mārkaln, manas pūles jūsu labad diemžēl bijušas veltīgas ... Bez manis ir vēl rajona komiteja, ministrija ... Es viņus kaut kur arī saprotu, neviens negrib riskēt...

Bratkuss cenšas izturēties mierīgi, taču pirksti, tīri negribot, sagrābstījuši dārgo piemiņu — skalpeli, un viņš pats, īsti neapjauzdams, ko dara, sak ar to tīrīt nagus.

Bet Mārkalns vairs neklausās. Viņš kā nopērts suns velkas ārā no kabineta.

*

Starppilsētu telefoncentrāles kabīne. Kabīnes durvis vaļā, klausule karājas vadā, Mārkalns satriekts atspiedies ar muguru pret sienu, klausule dzirdama balss:

— Zigurd, man tevis dēļ jau nācās krietnu krupi norīt... Dabūju brāzienu no ministra ... Ko es tagad tavā labā varu darīt, ja pie mums ministrijā jau guļ sūdzība, ka tu esi atsācis dzert?... Paklausies... Tu mani dzirdi? ... Hallo! ... Saku tev kā puikam — aizbrauc vēl mazliet paārstēties ... Hallo, kur tu paliki?

Un klausulē atskan pīkšķi: «Pī... pī... pī.. • pī...»

Mārkalns iziet uz ielas, viņš turpina dzirdēt pīkšķus, kas lēnām pāraug bojātās plates skaņās:

«Kāmī... kāmī... kāmī... kāmī...»

Sākoties kā sīki pīkstieni, šis vārds aug kā sniega lavīna, gāžas virsū Mārkalnam varenas ērģeļu mūzikas pavadījumā. «Kāmī, kāmī, kāmī,» dārd ērģeles, un Mārkalns, it kā sveša cilvēka soļu nests, neatvairāmi tuvojas kafejnīcai.

— Kāmī! — Mārkalns uzsauc, uzmetis uz letes naudu.

Bufetniece pagriežas pret plauktu un neizpratnē pēta pudeles. Mārkalns parāda ar pirkstu.

— Ak casumiņu? — Bufetniece beidzot sapratusi. — Simtiņu?

— Visu pudeli.

— Re nu! — Bufetniece vēlīgi pasmaida. — Un melsa, ka jūs nemaz nelietojot.

Mārkalns apsēžas pie brīva galdiņa. Viņš piepilda glāzi, pieskandina pudelei un izdzer, tukšu skatienu raudzīdamies uz bufeti, kur mirgo krāsainas pudeles.

— Vai šeit, lūdzu, brīvs?

Pie galdiņa pienākuši divi vīri, acīmredzot laucinieki.

— Brīvs kā dzeguzes ligzda! — Mārkalns atbild un-atkal saskandina ar pudeli.

Pienācēji noliek uz galda melnā balzama krūku, uzkodas un iekārtojas. Par Mārkalnu viņi neliekas zinis,, žestikulē, runā savu runājamo, bet Mārkalns to nedzird un nesaprot, viņš nogrimis savās domās un saskandina ar pudeli.

Piepeši Mārkalna noskaņojums mainās — viņu pārņem nepārvarama vēlēšanās ar kādu sarunāties.

— Uz veselību! — Viņš paceļ glāzi, lai iesaistītu galda biedrus sarunā.

— Uz veselību! — abi pieklājīgi atbild un turpina savu nesadzirdamo sarunu. Mārkalnu kaitina šī vienaldzība.

— Uz veselību! — viņš atkal uzsauc tostu.

— Uz veselību! — Abi joprojām neliekas par viņu» zinis.

Mārkalns brīdi pēta abu sejas, tad atplaukst, kā lielu noslēpumu atklājis.

— Uz āru izspiedušās acis — tā ir tireotoksikozes jeb tā saucamās Bazedova slimības pazīme, — viņš purpina pats pie sevis. — Kalsna, gurdena seja un sāpju rievas ap muti raksturīgas kuņģa slimniekiem.

Tieši šādas pazīmes ir abiem galda biedriem.

v— Uz veselību! — Mārkalns paceļ glāzi pret galda biedru ar dīvainajām acīm. — Jums ar skubu jāārstē vairogdziedzeris.

Uzrunātais uzmanīgi noliek glāzi uz galda.

— Kā jūs to zināt? — viņš jautā ar neliekuļotu cienību. — Es jūs'redzu pirmo reizi.

— Un pēdējo. — Mārkalns ar troksni noliek galdā tukšo glāzi.

Nu arī otrs kļūst uzmanīgs.

— Bet jums melnā balzama vietā jādzer Sostakov-■ska balzams. Citādi netiksiet vaļā no kuņģa jēluma,— Mārkalns pievēršas otram.

— Es ... es dzeru šo Sostakovska balzamu, — uzrunātais sastomās un arī noliek savu mēriņu.

— Prātīgi darīts! — Mārkalns piepilda glāzi. — Bet •šī iestāde nav slimnīca. Uz veselību!

— Uz veselību!

— Ja jums Sostakovska balzams tomēr nelīdzēs, tad atnāciet pie manis un es no jūsu kuņģa izgriezīšu nelielu gabaliņu, ko pārnest mājās un atdot kaķim ... Atvainojiet! — Mārkalns aiziet uz tualeti.

Pa to laiku abi galda biedri sparīgi sačukstas. Kad Mārkalns atgriežas, tas ar izvalbītajām acīm jautā:

— Atvainojiet, vai jūs neesat tas dakteris, kas vecajam Lodiņam izārstēja vēzi?

— Kāda tam nozīme — vēzi vai suņanaglu. Uz veselību!

— Uz veselību!

— Piedodiet! — tas ar kuņģa jēlumu godbijīgi ierunājas un pieliecas Mārkalnam intīmi tuvu. — Man dažreiz ir tā: dzeru, dzeru, un tad liekas, ka māja pilna ar pelēm.

— Žurku indētāja štata vienība ir epidstacijā, — Mārkalns atburkšķ.

— Tad nē jau, — runātājs ar skubu izlabo pārpratumu, baidīdamies, ka var pārtrūkt pavediens tik smalkai un slēpjamai sarunai. — Tās peles nav īstas. Man tikai tā liekas.

— Kad jums tā liekas? — Mārkalns pavērš pret viņu manāmi apreibušas acis.

— Nu tā, — sarunas biedrs pūlas precīzi atcerēties. — Ja es tā dzeru dienas sešas, nē, septiņas un tad kā ar nazi nogriežu.

— Tādā gadījumā vajag dzert katru dienu, — Mārkalns paironizē, bet viņa vārdi noskan vairāk kā sev pašam adresēti.

— Bet, dakter... — sarunas uzsācējs nerimstas.

— Kas jums iestāstījis, ka esmu dakteris? Drīzāk es esmu kuilīšu kastrētājs vai šinderis. Jā, jā! Vai jums nevajag iztīrīt ateju?!

Mārkalns triec galdā izdzertu glāzi, noskan plīstoši stikli, un piesteidzas viesu apkalpotāja.

Mārkalns vīsta kabatdrānā sadurto roku.

— Atvainojiet, no jums sešdesmit kapeikas.

Mārkalns uzmet galdā rubli.

— Četrdesmit kapeikas par modrību.

Mārkalns reibst arvien vairāk. Blakus zālē skan ķīviņa kņada, pēc brīža plīst stikli.

— Tur iet vaļā par desmitnieku, — viņš nomurmina un atkrīt ar muguru pret sienu.

Bufetniece zvana pa telefonu.

— Milicija? Te no kafejnīcas... Kaujas un plēš traukus... Vienmēr traucējam? Šodien tikai pirmo reizi.

Mārkalns guļ, atlaidies pret sienu, kad viņu sapurina milicis.

— Un jūs arī, — milicis saka. — Tūlīt celieties un ejiet mājās!

— Nekur es neiešu.

— Tad būsim spiesti palīdzēt.

— Man ir priekšlikums, — Mārkalns dzērumā mēģina ironizēt.

— Kāds tad?

— Ejiet bekot!

— Ak tā?

Pienāk arī otrs milicis, un abi ceļ Mārkalnu stāvus. Viņš pretojas, ar veselo roku ieķeras viena miliča krūtīs, un grabēdamas birst uz grīdas formas pogas. Viņu aizstiepj uz mašīnu un aizved. Nopakaļ, spiedz mūzikas automāts: «Kāmī, kāmī, kāmī...»

*

Mārkalns pamostas uz lāviņas milicijas iepriekšējās izmeklēšanas kamerā. Zem galvas viņam avīžu komplekts, virsū uzsegts balts aitādas kažociņš. Gulētājs atspiežas uz rokas un sāpēs saviebjas, tad ierauga, ka kreisā roka nosaitēta. Viņš pieceļas, grib dauzīt pa durvīm, bet tās padodas un atveras. Viņš nonāk koridorā, no kura ved durvis uz līdzīgām kamerām ar skatāmajām actiņām durvīs. Beidzot Mārkalns nonāk dežūr-telpā, logā spīd rīta saule.

— Tas labi, ka piecēlāties. Gribējām jau modināt, — saka dežurants — jauns leitnantiņš. — Jāni! Aizved pilsoni pie priekšnieka uz rīta kafiju! — viņš uzsauc milicim.

Izspūris, saburzīts ar bārdas rugājiem iekritušajā sejā Mārkalns kāpj pa kāpnēm otrajā stāvā, un viņam seko milicis. Pie kāda kabineta durvīm milicis pieklauvē, pabīda Mārkalnu pa priekšu un pats pazūd.

Mārkalns stāv Iekšlietu daļas priekšnieka vienkārši iekārtotajā kabinetā. Pie rakstāmgalda sēž majors.

— Sēdieties! — majors saka un pamāj uz krēslu. Viņš atnes kādus vākus un pāršķirsta papīrus. — Jūs esat sastrādājis visu vajadzīgo, lai jūs sauktu pie atbildības par sīko huligānismu vai ļaunākā gadījumā pēc Kriminālkodeksa 184. prim panta par pretošanos milicijas darbiniekam.

— Ceru, ka nekas jūs netraucēs stingri pieturēties pie likuma, — Mārkalns atbild ar sausu muti un par lielu pārsteigumu majora sejā ierauga vairāk līdzcietības nekā stingrības.

— Jus esat savāds cilvēks, dakter, — majors saka.

— Raksturus, tāpat kā vecākus, mēs neizvēlamies.

— Kā tur īsti bija? — Majors aizver vākus. — Puiši dažkārt pārcenšas ar protokolu rakstīšanu.

— Nekā interesanta nevaru pastāstīt.

— Nu, galu galā nav arī vajadzīgs ...

Zvana telefons. Vada otrā galā dzirdama Bratkusa balss.

— Te Bratkuss. Dzirdēju, ka pie jums nokļuvis dakteris Mārkalns?

— Tā ir taisnība, — majors nelabprāt atbild.

— Tā, tā ... — otrā gala novelk Bratkuss.

— Jūs droši vien dzirdējāt? — majors jautā Mār-kalnam.

— Dzirdēju.

Majors paņem kādu veidlapu un aizpilda.

— Uz šī dokumenta pamata kādā no krājkasēm samaksājiet 5 rubļi. Nav obligāti jāmaksā mūsu rajonā. Kvīti gan saglabājiet.

— Un tālāk? — pārsteigts par tik vienkāršu atrisinājumu, Mārkalns jautā.

— Kam vēl jābūt? Ak, pareizi! Jums vēstule.

Majors izņem no vākiem zīmīti un pasniedz Mārkal-nam. Uz papīriņa rakstīts:

«1) Nebrīnies un roku vaļā netin, tur viss izdarīts, kā nākas (galīgs idiots ķirurģijā es neesmu).

2) Netaisi dumjības un, dieva dēļ, nesāc lāpīties!

3) Par pārējo padomāsim.

Koļa»

Kad Mārkalns izlasījis, majors saka:

— Dakteris Vēdzele gribēja jūs aizvest mājās. Tomēr nospriedām, būs labāk, ja nakšņosiet pie mums.

— Pateicos!

— Par kameras lāviņu gan parasti nepateicas. — Majors pasmaida.

— Šoreiz tā bija labāk.

— Ja nav noslēpums, ko jūs domājat darīt? — Majors viņu cieši uzlūko.

— Braukšu atpakaļ uz Rīgu.

— Varbūt tomēr palieciet. Mēģināsim kopīgiem spēkiem to putru izstrēbt, — majors saka.

Mārkalns noraidoši purina galvu.

— Mja. Uz Rīgu. Pierakstīts jau arī esat Rīgā. Un mēs paliksim bez brīnumdaktera, kas vēža vietā izgriež nierakmeņus.

— Zultsakmeņus, — Mārkalns izlabo.

— Nu, man šo kļūdīšanos laikam varētu piedot.

— Arī Bratkuss varēja kļūdīties.

— Mja. Dīvains cilvēks jūs esat. Bet Bratkuss tagad droši vien runās no augstām tribīnēm, ka savlaicīgi atmaskojis pagrimušu elementu. Tātad uz Rīgu...

— Man nav citas izvēles.

— Varbūt jums taisnība. Taču šādā izskatā kāpt autobusā diezin vai būs prāta darbs.

— Iziešu uz šosejas un apturēšu gadījuma mašīnu.

Majors ko pārdomā.

— Pēc nepilnas stundas uz Rīgu ies mūsu «Melnā Berta», — milicijas darbinieks saka. — Tai gan maz līdzības ar mīksto autobusu, bet ja nu esat ar mieru...

Mārkalns stāv Iekšlietu daļas pagalmā starp dzeltenajiem ādas čemodāniem. «Melnajā Bertā» iesēdina divus bārdas rugājiem noaugušus subjektus, un Mārkalns pabrauka pazodi, iedomādamies, ka viņš neizskatās labāks par tiem. Kabīnē iekāpj kāda sieviete milicijas formā, un šoferis it jautri uzsauc Mārkalnam: —• Kabīnē jāņem sievišķis. Jums būs jāsamierinās ar karceri.

— Samierināšos.

Mārkalns iekāpj ceļojošajā cietumā, pēc tam sānno-dalījumos iesēžas divi miliči, šoferis aizcērt mašīnas durvis un sāk braukt. Mārkalns nu redz pasauli vairs tikai caur mazu restotu lodziņu mašīnas aizmugurē. Aiz šī lodziņa aizlokās pilsētiņas ielas, tad brīdi redzams skatlogs ar uzrakstu «Rotaļlietas», pazib skvē-riņš ar pieminekli.

Mašīna ripo tālāk. Aiz lodziņa aizslīd pilsētas kapi ar augstu akmens valni, aiz kapiem mašīna norīstās un apstājas.

— Piecpadsmit minūtes pīppauze! — uzsauc šoferis, atvēris «Melnās Bertas» pakļējās durvis.

Apsardzes miliči izkāpj no mašīnas un šļūkā pa asfaltu, izkāpj arī Mārkalns un aiziet uz kapiem.

Partijas rajona komitejas sekretāra Rogas kabinets. — Jā, nepatīkami, biedri sekretār. Mārkalns vakar atkal galīgi... — Bratkuss noplāta rokas. — Tāpēc es arī izšķīros par jauno speciālistu.

Roga klausās sadrūmis. Koļa tikko valdās.

— Bet kas viņu noveda līdz dzeršanai? Kaut kāda stulba sūdzība! — Koļa sašutis saka.

—... Kas diemžēl izrādījās patiesa. — Bratkuss apvaldīti piemetina.

— Domāju, ka arī jūs bijāt negodīgs pret viņu, — Koja norūc.

— Es? Mana sirdsapziņa gan tīra. — Bratkuss sarauc pieri.

— Var jau būt, ka ar sirdsapziņu ir tāpat kā ar kabatlakatiņu: ja nelieto — tīra vienmēr, — Koļa iekaist, taču saprot, ka fakti ir pret viņu.

— Labāka speciālista mēs neatradīsim, — Koļas balsī ieskanas kapitulācija.

— Jums taisnība, — Bratkuss piemetina ar nožēlu. — Kaut gan ... to meiteni no veikala operēja visai neveiksmīgi, diemžēl.

Koļa piepeši saausās.

— Diemžēl... — viņš novelk. — Diemžēl! Diemžēl! Biedri sekrctār, parādiet man vēlreiz to sūdzību!

Koļa paņem sūdzību un lasa: «Neskatoties uz to, Mārkalna morālā seja diemžēl neatbilst padomju ārsta prasībām ...»

— Diemžēl! — Koļa iesaucas triumfējoši.

Bratkuss sastingst.

— Sūdzība rakstīta uz mūsu slimnīcas mašīnas, kas atrodas galvenā ārsta priekšistabā! — Koļa izņem no kabatas kādu dokumentu. — Redzat, šī izziņa autoinspekcijai rakstīta uz tās pašas mašīnas. Tas pats ap-drupušais «a» un «b» drusku augstāk, kā gaisā pakāries ...

— Ko jūs gribat teikt ar to! — Bratkuss trūkstas kājās, bet šajā brīdī, sāpju pārņemts, sakņūp atpakaļ krēslā.

Mārkalns kapsētā pie svaigas kapu kopiņas, no kuras nesen novākti vainagi un uzlikta zema cementa apmale ar fotogrāfiju. No tās raugās meitene lielām acīm un puspievērtām lūpām.

— Redzi nu, Suņuk. Neviens no mums nevar piedzimt otrreiz. — Mārkalns nopūšas, pārvelk plaukstu sarainajam vaigam un, kā sava izskata sakaunējies, iet projām.

«Melnās Bertas» šoferis, beidzis darboties, aizcērt motora vāku. Viņš kritiski nopēta Mārkalnu un saka:

— Aizmugurē nes iekšā putekļus. Uzvelciet šo! — Viņš pasniedz no kabīnes formas lietus mēteli. — Uz balli iet nevar, bet citādi labs.

— Paldies! — Mārkalns apliek ap pleciem mēteli.

— Jā, dakter, — šoferis turpina. — Stāsta, ka jums esot viegla roka operējot. Kad jūs man vakar ieķērāties nabā, tad gan to nevarēja teikt. Sieva līdz pusnaktij šuva frencim jaunas pogas.

— Tātad jūs... atvainojiet. Es... es neatceros izskata ...

— Par to jūs tagad līdz pašai Rīgai tupēsiet karcerī, — šoferis labsirdīgi uzjautrinās.

Mārkalns iesēžas savā nodalījumā, un mašīna ripo tālāk.

*

Kola zvana pa telefonu.

— Biedri major, vai Mārkalns piecēlies?

— Jau labu laiku kā ārā no mūsu valstības, — klausulē dzirdama atbilde. — Pirms minūtēm piecpadsmit viņš aizbrauca un Rīgu. Ar visiem čemodāniem.

— Uz Rīgu! Ar ko viņš aizbrauca? Autobuss taču iet tikai pēc stundas!

— Ar mūsu «Melno Bertu». Kā pasažieris, protams.

— Pateicos! — Koļa noliek klausuli un izdrāžas no kabineta.

*

«Melnā Berta» brauc pa šoseju. Aiz restotā lodziņa zib asfalta lenta, koku rindas un kolhozu jaunceltnes. Tad tālu aizmugurē parādās gaišs punkts, tas aug augumā, un drīz var pazīt, ka tā ir ātrās palīdzības volga. Tā apdzen «Melno Bertu» un dod signālu apstāties. Kad abas mašīnas nostājušās ce]malā, kāds atrauj aizmugures durvis. Uz ceļa stāv Koļa.

— Vispirms izkāp ārā! — Koļa sadrūmis saka.

Mārkalns negribīgi izraušas ārā.

— Tagad paņem savas mantiņas un pārvācies volgā! — Koļa komandē.

Mārkalns noraidoši papurina galvu.

— Man tur vairs nav ko darīt.

— Tāds kā odere. Jāglābj cilvēks. Akūts trūces iesprūdums.

Mārkalns vienaldzīgi parausta plecus.

— Lai tad jaunais izmēģina roku.

— Jaunais? Uzzinājis par tevi, viņš atteicās pie mums strādāt.

— Un Bārbele?

— Varētu jau. Bet slimnieks negrib Bārbeli. Nobijies kā diegs par savu dzīvību. Par katru cenu lūdza sameklēt tevi.

— Tad nu gan smalks slimnieks, — Mārkalns pavīpsnā.

— Smalks gan, — Koļa apstiprina. — Bratkuss...

— Bratkuss! -— Šī ziņa Mārkalnam ir pilnīgi negaidīta.

— Var gaidīt ne vairāk kā pāris stundu...

— To es zinu. Laikam labāk par tevi.

Mārkalns tiešām nesaprot, ko nu darīt, kā rīkoties.

— Protams, juridiski jau tevi te nekas nesaista.

— Arī to es zinu ... labāk par tevi.

Koļa jūt, ka iekšēji Mārkalns jau izšķīries, viņš neuzkrītoši piemiedz aci «Melnās Bertas» šoferim. Tas paņem Mārkalna čemodānu un pārliek volgā.

Mārkalns gausi iet uz volgu. «Melnās Bertas» šoferis aizcērt aizmugures restotās durtiņas un jautri uzsauc:

— Atbrīvots pirms termiņa! Bet otrreiz pogas šūsiet jūs pats.

Atrās palīdzības mašīna pagriežas atceļam.

SATURS

Hānbergs Ēriks. Aizgūtnēm ....

STĀSTI

'Caurā monēta .......

Zilais autobuss.......

Trīs centneri mākslas......

Klabatas.........

Calīgi dumjš stāsts......

Sieviete ar seifu ......

Laipa .........

Vāveres ritenis.......

REPORTĀŽA NO TĀLIEM ŪDEŅIEM Siļķu grāmata........

AR KINO UZ PUSĒM Atspīdums ūdenī (kinoscenārijs) .

Ян Янович Лапса ПОСОХ

Рассказы, публицистика, кино

На латышском языке Издательство «Лиесма» Рига 1980 Художник Л. Меркман

HB № 2582 Jānis Lapsa CELASPIEKIS

Redaktors V. Rūja. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniska redaktore S. Zandberga.

Korektore. M. Baškere. Nodota salikšanai 20.02.80. Parakstīta iespiešanai 25.07.80. JT 00649. Formāts 70X108/32. Tipogrāfijās papīrs № 1. Latīņu garnitūra.

Augstspiedums. 14,17 uzsk. iespiedi.; 14.17 iz-devn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 399. Cena 1 rbl. 10 kap. (29 000 eks.), audekla iesējumā 1 rbl. 20 kap. (1000 eks.). Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 387/ /30638/Do-1249. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Lapsa Jānis Ceļaspieķis

AIZGŪTNĒM

STĀSTI

CAURĀ MONĒTA

ZILAIS AUTOBUSS

TRĪS CENTNERI MĀKSLAS

KLABATAS

GALĪGI DUMJŠ STĀSTS

SIEVIETE AR SEIFU

LAIPA

VĀVERES RITENIS

REPORTĀŽA NO TĀLIEM ŪDEŅIEM

SIĻĶU GRĀMATA

AR KINO UZ PUSEM

ATSPĪDUMS ŪDENĪ

SATURS