Radiščevs Aleksandrs

Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu

Aleksandrs Radiščevs

Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu

OTRAIS IZDEVUMS

«Liesma» Riga 1978

.

Trauksmainā Krievzeme (Priekšvārds)

«Slavens ar varoņdarbiem var kļūt ikviens, bet tu biji pirmais ... tava slava ir vadoņa slava,» — tā Radiščevs rakstīja par Lomonosovu. To var teikt arī par viņu pašu. Radiščevs Krievijas vēsturē ir pirmais rakstnieks revolucionārs. Tas ii jauna veida rakstnieks, ko izvirzījusi XVIII gadsimta Krievijas politiskā un mākslinieciskā attīstība.

Radiščevs dziļi jo dziļi ieaudzis sava laika augsnē. Viņš nav domājams bez Lomonosova, Tredjakovska, Sumarokova, Novi-kova, Fonvizina — tuvākajiem priekštečiem un laikabiedriem. «Dižens vīrs nerodas viens pats, bet, ja ir radies viens, tad jābūt pārliecībai, ka tam ir daudzi ceļabiedri,» — tā rakstnieks izteic savas pārdomas filozofiskā traktātā «Par cilvēku, viņa mirstību un nemirstību». Radiščeva darbi neredzamām saitēm saistīti ar Krievijas kultūras, zinātnes un sabiedriski politiskās dzīves jomām. Radiščeva sacerējumi dzimuši laikmetā, kad zemniekus bija pārņēmis vispārējs naids pret muižniekiem un kronēto netikli, kad asinīs bija noslīcināta Puga-čova vadītā sacelšanās.

Radiščevs nav domājams bez Eiropas, bet daļēji arī bez amerikāņu filozofijas, socioloģijas, vēstures, jurisprudences. Viņš bija dziļš un visuaptverošs cilvēks kā visi enciklopēdisti un Franču revolūcijas dižie gari.

Viņa pārliecība, ka Krievijas patvaldību, dzimtbūtniecību, cenzūru, kārtu privilēģijas aizmēzīs zemnieku revolūcija, radās nevis no ideālistiska optimisma, bet no pasaules vēsturiskā procesa vispusīgas izpratnes. Viņš ticēja, ka tāda ir likumība, tāda ir vēstures gaitas nenovēršamība. Un tāpēc katra viņa 1790. gadā izdotās grāmatas «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu» nodaļa skanēja stingri un nepielūdzami kā senā romieša aicinājums: «Kartāgu vajag nopostīt! ...»

«... viņa domas sen jau gāja noteiktā virzienā,» vērīgi piezīmēja Katrīna, pēc «Ceļojuma» izlasījusi «Vēstuli draugam,

kuram dienests uzliek par pienākumu dzīvot Toboļskā». Šo vēstuli Radiščevs bija rakstījis 1782. gadā, un tā beidzās ar vārdiem: «... nav bijis un līdz pasaules galam varbūt arī nebūs tada gadījuma, kad cars, sēdēdams uz troņa, labprātīgi atteiktos kaut vai no nelielās daļas savas varas.» Bet rakstnieks kā patvaldības ienaidnieks bija paudis savus uzskatus pat vēl agrāk: iespiezdams savu Mablī grāmatas «Pārdomas par Grieķijas vēsturi» tulkojumu, jaunais Radiščevs papildinājis tekstu ar šādu piezīmi: «Patvaldība ir cilvēka dabai vispretīgākā iekārta ... Tas, ka valdnieks pats spriež netaisnu tiesu, dod tautai, savam soģim, tādas pašas un vēl lielākas tiesības likumīgi tiesāt viņu kā noziedznieku.»

II

Aleksandrs Nikolajevičs Radiščevs (1749—1802) bija muižnieka dēls. Līdz septiņu gadu vecumam viņš dzīvoja uz laukiem Penzas guberņā, pēc tam sava tēvoča ģimenē Maskavā, kur apguva mācību kursu tikko atvērtās universitātes profesoru vadībā. Pēc Katrīnas II kronēšanas viņš kopā ar citiem labākajiem universitātes studentiem tika pieņemts galmā pai pāžu. Kad 1766. gadā «apgaismotā monarhe» nosūtīja divpadsmit jaunos muižniekus uz Leipcigas universitāti studēt jurisprudenci «uz kroņa rēķina», viņu vidū bija arī Radiščevs. Pēc pieciem gadiem viņš atgriezās no Eiropas, paņēmis līdzi atmiņas par Saksiju, kļuvis bagātāks ar vispusīgām zināšanām, sākot ar seno laiku valodām un beidzot ar medicīnu, taču visvairāk viņš bija guvis, studēdams vēsturi un filozofiju, sevišķi jaunāko laiku. Radiščevs un viņa studiju biedri bija «mācījušies domāt», kāri apgūdami Helvēcija, Mablī un Ruso mācības. Viņus bija audzinājis Eiropas «brīvības gars».

Atgriešanās tēvzemē. Dzimtzemnieki, kas tīrumos strādā melnās miesās. Parazītismā pārlopiskojusies muižniecība. Civilā priekšniecība, kas nākusi no militārā dienestā kalpojošiem ļaudīm, kuri paraduši visur redzēt tikai ierindu ... Tāds tas bija — šis ilgotais darbalauks, kur likt lietā savas zināšanas. Kam šeit vajadzīgi talanti? .. . Visa Krievijas dzīve bija izkārtota tā, lai nomāktu «labo sēklu, kas brieda jaunajās sirdīs».

Aleksandru Radiščevu nosūtīja par protokolistu uz Senātu. Pēc diviem gadiem viņu iecēla par oberauditoru (prokuroru) Somijas divīzijā. Laikā no 1773. līdz 1775. gadam, kad Radiš-čevs atradās karadienestā, notika Pugačova sacelšanās. Rekrūšos ņemšana, to zemnieku bēgšana, kurus, dzelžos iekaltus, rekrūšu komandas veda no sādžām, zaldātu bēgšana no pulkiem, savus apgādniekus zaudējušo māšu un sievu asaras, lūgumi pēc žēlsirdības, tiesas, nežēlīgie sodi likuma pārkāpējiem... Tā bija cita forma, kādā izpaudās tā pati patvaldības cīņa ar tautu, kas norisa pie Jaikas upes un Pievolgā. Tur jau tūkstošiem vergu plūda zem pašieceltā zemnieku cara karogiem, dzirdēja neiespējamo, nepiepildāmo: «Es viens priekš jums, visiem grūtdieņiem, esmu uzradies un visu zemi savām kājām izstaigājis», «dāvājam ... brīvību un iespēju visu mūžu dzīvot kā kazakiem, nesaucot rekrūšos, neprasot galvasnaudu un citas nodevas», «dāvājam zemi, mežus, pļavas, zvejas tiesības un sāls ezerus... un atbrīvojam no nodevām un nastām, ko zemniekiem un visai tautai uzliek ļaundari muižnieki un ku-kuļņēmēji pilsētu tiesneši».

Radiščevam gadījās redzēt satraukto Maskavu otrā dienā pēc Jemeļjana Pugačova sodīšanas. Tajā gadā viņš atstāja dienestu, bet pēc divu gadu ilga pārtraukuma sakarā ar materiālām grūtībām atgriezās valsts dienestā, ieņemdams Komerc-kolēģijas asesora vietu. Radiščevam, kas bija parādījis darbā izcilas spējas un labas zināšanas, simpatizēja varenais Komerc-kolēģijas prezidents grāfs Aleksandrs Voroncovs, kas bija opo-zicionāli noskaņots pret Katrīnu un viņas favorītiem. Radiščevam, kas prata Eiropas galvenās valodas un izcēlās ar nesavtību, Voroncovs uzticēja darbu Pēterburgas ostas muitā.

Visu no dienesta brīvo laiku Radiščevs veltīja literāram darbam. Septiņdesmito gadu sākumā Radiščevs iestājās Novikova biedrībā, kas rūpējās par grāmatu iespiešanu. Biedrība publicēja viņa Mablī darba tulkojumu, kā ari no vācu valodas tulkotu militāru mācību grāmatu. Radiščevs raksta liriskas dzejas, studē «Ņesterova hroniku» un V. I. Tatiščeva «Krievijas vēsturi», lasa zinātniskas grāmatas filoloģijā. Sekodams Lomonosova padomam, viņš, lai izkoptu stilu, studē baznīcas grāmatas un saraksta «Krievijas Senāta vēsturi». Astoņdesmito gadu otrajā pusē Radiščevs apmeklē Filoloģijas zinātņu draugu biedrības sanāksmes, kur iepazīstina sapulcējušos ar savu «Sarunu par to, kurš ir tēvzemes dēls» un apspriež daļas no fundamentālā «Jaunākā stāstošā zemes apraksta» — tas ir kolektīvs darbs par vēsturisko ģeogrāfiju, ko bija sarakstījuši (Radiščevam piedaloties) biedrības biedri, kuri savos uzskatos bija pret dzimtbūtniecību. Iespējams, ka biedrības sanāksmēs pirmo reizi tika nolasīti daži grāmatas «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu» fragmenti.

Šim savam galvenajam darbam Radiščevs veltīja vairākus gadus. Daudzi viņa iepriekšējo darbu motīvi un pat veseli sacerējumi («Brīvība», «Raksts par Lomonosovu») tika iekļauti «Ceļojumā».

Un, lūk, darbs pabeigts, un darbabiedrs — muitas uzraugs Carevičs to pārrakstījis tīrrakstā. Rakstnieks saprot, cik bīstams viņa darbs. Viņš cenšas pagaidām turēties ēnā, uz cenzūru anonīmo rokrakstu nes Draugu biedrības mantzinis Meisners. Meisners atgriežas ar policijmeistara vizu, kas atļauj izdot grāmatu. Radiščevs netic savām acīm. Policija Radiščeva darbu nebija lasījusi. Bet paraksts ir. Nekavēdamies nevienu stundu, Radiščevs laiž darbā iespiedmašīnu, kas iegādāta uz parāda apmēram pirms gada. Manuskriptu saliek labi pazīstamais muitas uzraugs Bogomolovs. Grāmatu iespiež Radiščeva paša ļaudis. Autors tur rokās «Ceļojuma no Pēterburgas uz Maskavu» pirmās loksnes. Gostinijdvora grāmattirgotājs Zo-tovs, kas zināja par Radiščeva grāmatas iespiešanu, iztiek bez parastās publikācijas par jaunās grāmatas laišanu pārdošanā un sāk to pārdot Ņevas prospektā.

Pēc trim nedēļām pilsētā sākas valodas par «Ceļojumu».

Pakalpīga un valdniecei uzticīga roka uzliek grāmatu «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu» uz jašmas galdiņa ķeizarienes kabinetā.

«Šis nezvērs miesās ir milzīgs un nešpetns, un rej tas simt rīklēm,» viņa lasa, vēl nenojauzdama šo vārdu nozīmi.

Bet Katrīnai pietika izlasīt tikai trīsdesmit lappuses no četrsimt piecdesmit, lai viņa ar tiesas sprieduma noteiktību paziņotu sekretāram: «Te izsēta franču sērga.»

Jau otrā dienā sākās «oficiāla» izmeklēšana.

Tronim tuvu stāvošā grāfa Bezborodko konfidenciālās vēstules, kas bija adresētas Voroncovam un ziņoja, ka viņam pakļautais darbinieks sarakstījis grāmatu, ko cariene atzinusi par «pilnu ar nekautrīgiem izteicieniem, kuru sekas ir netiklība, nepaklausība valsts varai un dažādu nemieru celšana sabiedrībā», tik tikko spēj apsteigt notikumu straujo gaitu.

Voroncovs nekavējoties brīdināja Radiščevu un paņēma no viņa glabāšanā daļu rokrakstu: «Par tikumiem un apbalvojumiem», «Eseju par likumdošanu» un piezīmes «Par Krievijas vēsturi». Radiščeva majas krāsnī sāka liesmot pārdošanā nelaistie sešsimt «Ceļojuma» eksemplāri.

Tā bija pašsadedzināšana. Briesmīga nakts rakstnieka dzīvē.

Bet pēc divām dienām — 1790. gada 30. jūnijā — siltā saulrieta stundā pie savrupmājas Netīrajā ielā, saceldama putekļu mākoni, piebrauca melna kariete. No tās izrausās liela auguma apakšpulkvedis, divu zaldātu pavadībā iemaršēja mājā un uzrādīja kolēģijas padomniekam Aleksandram Radiščevam galvaspilsētas virspavēlnieka parakstītu apcietināšanas orderi. Rakstnieks uz brīdi piekļāva pie sirds bērnus, atvadījās no sievasmāsas Jeļizavetas Vasiļjevnas Rubanovskas, kas māsasdēliem aizstāja mirušo māti, un pārkāpa tā nama slieksni, kurā atgriezties viņam nebija vairs lemts.

Radiščevu ieslodzīja Petropavlovskas cietoksnī, viņam piesprieda nāves sodu, tad mēnešiem ilgi atlika tā izpildīšanu un tādā veidā noveda viņu gandrīz līdz ārprātam, pēc tam, iztīk-sminājušies par viņa mokām, atcēla pirmo spriedumu, izsūtīja uz tālu pasaules malu — Iļimu, bet pēc trimdas beigām arvien vēl turēja ispravņiku uzraudzībā Kalugas sādželē Ņemcovā — un tomēr viņa vēsturiskais varoņdarbs bija veikts. Viņa prāta un sirds lolojums — viņa grāmata bija sākusi savas gaitas cauri laikiem, slavinot nākamo tautas revolūciju, kas spējīga pārveidot sociālo pasauli uz brīvības un visu pilsoņu vienlīdzības pamatiem.

«Ak, daudzu miljonu bēdīgais liktenis! Tavs gals vēl apslēpts maniem un manu mazdēliņu skatieniem.. .» viņš bez ilūzijām bija rakstījis «Ceļojumā». Nē, rakstnieks necerēja ieraudzīt aiz loga revolūcijas uzvaru jau otrā rītā pēc viņa grāmatas iznākšanas. Atrazdamies Sibīrijā, Radiščevs raksta: «Vajadzīgi apstākļi, vajadzīga to pārvarēšana, citādi taču Jans Huss nosmok liesmās, Galileju iemet cietumā un jūsu draugu iesloga Iļimā. Bet,» viņš piebilst, «laiks, sagatavošana pārvarēs visus šķēršļus.» «Sagatavošana» bija «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu». Ne velti Radiščevs bija citējis Her-deru: «Bez galvas un smadzenēm nekustēsies ne roka, ne kāja...» Viņa darbs iekļāvās Krievijas revolūcijas «sagatavošanā», sāka vervēt tai piekritējus starp tiem, kas «juta līdzi savu brāļu ciešanām», sāka apbruņot Krievzemē jau radušos cīnītājus ar vīrišķību un apziņu, ka patvaldība nolemta bojāejai.

«Es paskatījos visapkārt, un mana sirds no cilvēces ciešanām sāpēs sažņaudzās,» bija teicis par sevi rakstnieks ar sava varoņa — ceļotāja muti. Bet kas te bija jauns? Vai ar to pašu sažņaugšanos sāpēs nebija iezīmētas arī Novikova «Живописец» lappuses? Vai šīs pašas sāpes nediktēja Fonvizina «Pārdomas par to, ka Krievijā pilnīgi iznīkusi jebkāda valsts pārvaldes forma»? Un tomēr mēs sakām, ka Radiščeva grāmata ii noteikti pārāka par visu, kas Krievzemē sarakstīts XVIII gadsimtā.

Neviens pirms Radiščeva nav pratis ar tādu stereoskopisku skaidrību parādīt visu Krievijas impērijas sociālo ļaunumu savstarpējo saistību, visdažādāko kulturālo, ekonomisko, sadzīves, reliģisko un tikumisko faktoru un parādību mijiedarbību, politisko būtību. Bet Radiščevs parādīja vairāk. Viņš parādīja Krievzemi, kas mostas, sāk darboties, kas muižnieku muižās un tiesu kancelejās, literārajos pulciņos un pasta stacijās cīnās pret dzimtbūtnieciski patvaldniecisko režīmu, — parādīja meklējošo, domājošo, trauksmaino Krievzemi.

«Krievzeme, uz kurieni gan tu traucies? Dod atbildi!» jautāja toreiz un arī vēlāk krievu rakstnieka balss. Bet Radiš-čevam, tautas dzīves analītiķim un pētītājam, kas raudzījās uz Krieviju kā uz vienu posmu kopīgajā cilvēces vēstures ķēdē, bija zināma atbilde:

Uz večes zvanu steidzas tauta ...

Triec drupās troni čugunkalto.

«Nekad vēl cilvēku sirdīs nebija tik daudz cerību kā deviņdesmito gadu lielajā pavasarī — visi ar pukstošu sirdi gaidīja kaut ko neparastu; svētā nepacietība satrauca prātus un visnopietnākos domātājus vērta par sapņotājiem,» — tā Hercens raksturoja Radiščeva laikmetu. Krievijā savdabīgi bija jūtams Eiropas pavasara laikmets. Uzmanīgam vērotājam bija redzams: lai cik tāla ir Krievijas revolūcija, lai cik liels ir izmisums, neatvairāma virzība uz revolūciju jau sākusies. Par to stāstīja «Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu».

... Ceļotājs izbrauc no jaunās galvaspilsētas uz veco. Tas ir muižnieks, kas jūt līdzi tautai, cilvēku vienlīdzības piekritējs. Viņu ar Pēterburgas draugiem vieno naids pret cilvēka verdzinātājiem un zaimotājiem. Ceļotāja tēls atklājas pamazām. Grāmatas varonis nesāk savu ceļu ar tautas sacelšanās sludināšanu: vispirms jāparāda Krievija, jāpaskatās visapkārt.

Bet, ieklausīdamies važoņa dziesmās, viņš atceras citu krievu tautasdziesmu melodijas un dzird tajās dvēseles skumjas. Un tad ieskanas viņa iekšējā balss: «Ievērojot šo tautas muzikālo gaumi, vajag prast turēt rokās valdības grožus. Sajās melodijas tu saklausīsi mūsu tautas dvēseli. Pavēro krievu cilvēku — un tu redzēsi, ka viņš ir domīgs.» Krievs iet palīksmot krogā un, atradis ieganstu, «drīz vien sāk ķildu vai kautiņu». Ceļotājs ļaujas atmiņām un runā tieši par to, ka tauta vienmēr gatava sākt «kautiņu» ne tikai krogā vien. «Strūdzinieks, kas iet uz krogu, galvu nokāris, un atgriežas sadauzīts asiņains, var izskaidrot daudz ko tādu, kas līdz šim Krievijas vēsturē palicis nenoskaidrots.»

Nākotne ir nezināma, bet to var izskaidrot «asinīm notriepies» strūdzinieks. Tā domā ceļotājs, kas sāk savu braucienu pa Krievzemes ceļiem. Ar mums runā cilvēks, kas pieradis politiski izskaidrot to, ko pats redzējis. Viņš nupat tikai izbraucis, bet jau sniedz lasītājam domāšanas stundu un aicina viņu sākt politisku ceļojumu pa dzimto zemi.

Ļubaņa. Svētdiena. Pekles karstums. Ceļotājs redz zemnieku aram tīrumā. Stāstījuma varonim viss skaidrs. Šodien svētdiena. Zemnieks, kas pašlaik ar, pieder, protams, muižniekam, kurš no viņa neņem gruntsnomu. Zemnieks ar ļoti cītīgi. Tas, protams, nav kunga tīrums. Spīļarklu zemnieks cilā apbrīnojami viegli. Bet ceļotājs grib pārbaudīt sevi, grib, lai viņa spriedumam notic lasītājs, kurā viņš meklē «līdzjutēju». Un viņa domām tūliņ atbild paša zemnieka balss.

«— Tu, protams, esi vecticībnieks, ja strādā svētdienā?

— Nē, kungs, es pareizi metu krustu... Nedēļā, kungs, ir

sešas dienas, un mēs sešas reizes nedēļā ejam klaušās, turklāt pievakarē, ja laiks labs, vedam mežā palikušo sienu uz kunga sētu...

— Kā gan tu spēj sagādāt maizi, ja tev tikai svētdiena brīva?

-- Ne tikai svētdiena, bet arī naktis pieder mums. Ja zemnieks neslinkos, tad badā nemirs. Re, viens zirgs atpūšas, un, kad šis piekusīs, ņemšu otru, un tā darbs iet no rokas.»

Zirgiem vajadzīga atpūta. Zemniekam atpūta nepienākas.

«— Tagad vēl ieviesies paradums atdot sādžas, kā saka, uz renti. Bet mēs to saucam par atdošanu, lai dara ar mums, ko grib. Pliks muižnieks — rentnieks velk zemniekam ādu pār acīm ...

— Mans draugs, tu maldies, likumi aizliedz mocīt cilvēkus.

— Mocīt? Tiesa, bet tu, kungs, gan negribēsi līst manā ādā.. .»

Ar tādu neslēptu ironiju par sevi pašu runā ceļotājs. «Tu, protams, esi vecticībnieks ...», «Mans draugs, tu maldies ... >>kumi • • .». «... Ironija, mūsu mīļā ironija, ironija — mierinātāja, atriebēja...» vēlāk rakstīja Hercens un, nosaucis Radiš-čeva retoriku par novecojušu, piebilda: «Bet viņa humors ir svaigs, pilnīgi patiesīgs un neparasti trāpīgs.» Un, protams, ne jau aiz savas vientiesības ceļotājs piemin vecticībniekus un «likumus».

Saruna ar zemnieku izraisa caurbraucējā «daudz pārdomu». Ceļotājs salīdzina galvenos vilcienos kroņa un muižnieku zemnieku stāvokli, un viņu pārņem svelošs niknums. «Bīsties, cietsirdīgais muižniek, katra tava zemnieka sejā es redzu tavu nosodījumu!»

Tad viņš ierauga savu dzimtcilvēku — sulaini, kas kratās uz bukas, un jautā sev:

««Bet kas tev devis varu pār viņu?»

«Likums.»

«Likums? Un tu iedrošinies zaimot šo svēto vārdu! Nelaimīgais! . ..»»

Katrs jauns brauciena iespaids vērtīs lielāku un stiprinās jau pirms brauciena nobriedušo pilsonisko sašutumu, ko jūt ceļotājs, kurš brauc pa likuma atzītās nelikumības ceļu.

Noklausījies stāstu par to, kā verdziski padevīgais dienesta kalps atteicies modināt priekšnieku pat tad, kad jāglābj slīcēji, ceļotājs kādu brīdi cenšas pierādīt stāstītājam, ka «mazas un atsevišķas nebūšanas nevar saārdīt sabiedrību, tāpat kā skrots, krizdama plašajā jūrā, nevar saviļņot ūdens virsmu». Bet šajā teicienā skan tā pati pašironija, kas bija dzirdama jautājumos arājam. Otrā dienā sastapis nevainīgu cietēju, «cilvēku apmetnī», ceļotājs iesnaužas, un viņa modrā doma tēlo viņam plašu patvaldnieciski dzimtbūtnieciskas valsts dzīves ainu, kui «mazas un atsevišķas nebūšanas ir lielu un vispārēju nebūšanu sekas un izpausmes» («Spaskas Mežaine»). Bet tālāk «konspektīvie» snaudas un pārdomu motīvi izvēršas par reālās īstenības

skarbām epizodēm, lai gan sapnis — alegorija saglabā lasītājam arī pamācību, koncentrētu ievadu laikmetīgā politiskā

vēsturē.

Ceļojuma varoņa izvēle nosaka viņa tikšanās raksturu. Savā ceļā viņš sastop vai iegūst ne mazumu draugu. Te ir gan Katrīnas laikmeta vajātie «liekie cilvēki» — Č. bijušais Krimināl-palātas priekšsēdētājs Krestjankins, gan «cilvēks apmetnī», gan sabiedrībai derīgas audzināšanas sistēmas izveidotājs Krestcu muižnieks, gan politiskais reformators — «nākotnes projektu» autors, gan cenzūras iznīcinātājs, gan «jaunmodīgs dzejnieks», kas sarakstījis «Brīvību» un «Rakstu par Lomo-nosovu». Ceļotājs no pusvārda saprot cietējus un sašutušos un viegli atrod ar tiem kopīgu valodu.

Patiesības monologā, kas skan galvenā varoņa apziņā («Spas-kas Mežaine»), pieminēti cilvēki, «kas mīl tēviju» un «kas vienmēr gatavi.. . satriekt» (nogalināt) caru, «ja ar to var atriebt cilvēka verdzināšanu. Bet viņi nelaikā un bez vajadzības netraucēs pilsoņu mieru.» Šie cilvēki ir pats ceļotājs un viņa draugi. Jo tas taču ir pats ceļotājs, kas, beidzot paskaidrojis savu sākotnējo domu par strūdzinieku, iesaucas: «Ak, ja smagās važās iekaltie vergi izmisumā pārsistu ar važām, kas neļauj tiem būt brīviem, mūsu — savu necilvēcīgo kungu galvas un ar mūsu asinīm slacītu savas druvas, ko ar to zaudētu valsts? Drīz vien no viņu vidus nāktu lieli vīri, lai stātos nosisto vietā, bet tie būtu citādās domās par sevi un netiektos apspiest citus» («Gorodņa»). Tas taču ir reformators — «nākotnes pilsonis», kas pasludina: «Laiks, izkapti pacēlis, jau gaida izdevīgu brīdi, un pirmais lišķis vai cilvēces labdaris, kas sācis modināt nelaimīgos, paātrinās izkapts cirtienu» («Hotilova»). Tieši viņš izsakās, ka «lauku iedzīvotājiem» brīvība jāgaida «no paša verdzināšanas smaguma» («Mednoje»). Pie tādiem cilvēkiem pieder arī «Brīvības» autors, kas ielūkojies tālu nākotnē un paredzējis pašas revolūcijas attīstības pretrunas.

Pamazām «Ceļojumā no Pēterburgas uz Maskavu» izveidojas XVIII gadsimta domājošās, progresīvās Krievijas koptēls.

Sarāvuši saites ar savu šķiru, brīvdomātāji darbojas «zemkopju» — «visderīgākās sabiedrības locekļu» interesēs. Viņi paši izjūt politiskās patvaldības rupjos spaidus.

Ak, brīve, balva dārgā, retā!

Ļauj vergam tevi dziesmā teikt.

Cenzūra viņiem aizbāž muti. Valsts vara gribētu redzēt tautas domu iespīlētu šaurā mundierī, maršējot bungu dārdu pavadībā: tā «akli ticēt visam liek». Bet ceļotājs un viņa domubiedri smeļas spēkus tautas protestā, saskarē ar zemniecību, kas pat mužnieku jūgā pratusi saglabāt augstu morālu tīrību. |

Ar mīlestību — it kā ar venēciešu otu — gleznoti meitenes Aņutas un aklā, sudrabmatainā dziedātāja portreti. Vergs, saka Radiščevs, ir ne tikai jūtīgs, bet viņam piemīt arī smalkāka dvēsele nekā viņa kungiem, kuriem «krāpšana, viltība, nodevība, netiklība, indēšana, zagšana, laupīšana un slepkavība nenozīmē neko vairāk kā izdzert glāzi ūdens».

Pārlaidis uzmanīgu skatienu zemnieka istabai bez dūmeņa, ieraudzījis zemnieka maizi, kas sastāv no trim ceturtdaļām pelavu un vienas ceturtdaļas nesijātu miltu, ceļotājs nikni uzbrūk muižniekiem: «Alkatīgie zvēri, neremdināmās dēles, ko mēs atstājam zemniekam? To, ko nevaram atņemt, — gaisu.»

Smags bija zemnieku liktenis: «Tas ir važās iekaltā liktenis, tas ir smirdošā cietumā ieslodzītā liktenis, tas ir jūga vērša liktenis...» Un tomēr, par spīti visam, Radiščevs bija cerību pilns. Viņš atmeta «Ceļojuma» beigu sākotnējo variantu, kur grāmatas varoņa acu priekšā notiek Krievijas dzīves nomocītā cilvēka pašnāvība: tāds fināls būtu bijis drūms un neatspoguļotu rakstnieka noskaņojumu. Pats Radiščevs ticēja.

Un tad viņš nolēma beigt stāstījumu ar cildenu slavinājumu ģeniālajam cilvēkam, kas cēlies no tautas, — Mihailam Vasiļ-jevičam Lomonosovam. Tas ir viņš — nākotnes krievs, kas radīsies visās jomās, kad brīvība būs salauzusi tautas spēku attīstības šķēršļus, kad būs notikusi revolūcija.

IV

Par «Ceļojuma no Pēterburgas uz Maskavu» stilu rakstnieks sevišķi rūpējās. Tajā atbalsojas daudzveidīgā grāmatu valoda (vēsturiskā, filozofiskā, dabzinātniskā, kā arī satīrisko žurnālu, poētisko traktātu, kancelejiskas darbvedības un avīžu valoda — un tas vēl nav viss), tajā dzirdami atsevišķi teicieni no sarunām ar desmitiem cilvēku, kurus ceļotājs ir sastapis vai pieminējis. Un tomēr «Ceļojuma» galveno tonalitāti rada pārdomu intonācija, kas ar savu stilu orientējas uz pagātnē atvirzītiem Lomonosova likumiem.

Kur tad meklējams iemesls tam, ka Radiščevs, tādu rakstnieku laikabiedrs kā, piemēram, «vidējā» kārtā populārais romānists M. Čulkovs — kura spalva bija dzīva un veikla —, negāja tādu ceļu? Kāpēc viņš paliek pie arhaiskuma? Būtu pārsteidzīgi izskaidrot to ar XVIIĪ gadsimta astoņdesmito gadu krievu literatūras valodnieciskās perspektīvas nepietiekamo skaidrību (kaut arī tāda bija). Iemesli tam meklējami Radiš-čeva demokrātiskās literārās pārliecības raksturā un literāro ieceru savdabībā.

«Ceļojuma» stihija ir doma. Darbā valda racionālais princips. Balsis, kas skanēja ceļotāja dvēselē, jautājumi pašam sev, vienas idejas atkārtojumi un variācijas, vienas tēmas risinājums no dažādiem viedokļiem (carisma diktatūra, «likumība» krievu gaumē, vispārēja protesta pieaugums), cenšanās attēlot visas loģiskās un morālās nianses, kurās izpaužas daudzcietušās tautas dzimtbūtniecisko tiesību noliegšana, — tā ir domas gaita, kas pakāpeniski ietver kritiskās sociālfilozofiskās analīzes orbītā arvien plašākus dzīves apvāršņus.

Rakstnieks radījis filozofisku grāmatu, lai tā galvenokārt ietekmētu cilvēka apziņu. Darbam vajadzēja ne tikai iemācīt lasītāju politiski domāt. Tam vajadzēja propagandēt viengabalainu revolucionāru pasaules uzskatu, kas bija radies uz stingriem tā laika zinātnes pamatiem. Šo uzskatu izplatīšana varēja pilnībā sasniegt mērķi tikai tad, ja valoda nepadarītu neskaidru saturu. Par svarīgiem politiskiem tematiem vajadzēja runāt augstā intelektuālā līmenī. Lomonosova stilam piemita vajadzīgā intelektualitāte, turklāt Radiščevs tieši tajā saskatīja tautas valodas un «izteiksmes skaistuma» būtiskās īpatnības («stila skaistums pamatojas uz valodai piemītošu likumību», «mūsu valodas īstenie likumi», «katram vārdam ii dabiska vieta»). Un šo valodu Radiščevs uzskatīja par paraugu.

Būdams galvenokārt domātājs — kas redzams pat no īsa pārskata par viņa literāro mantojumu —, Radiščevs izmantoja revolucionārās apgaismības mērķiem pazīstamo literāro ceļojuma apraksta formu. Viņš bija izcils dzejnieks, psiholoģiskās prozas meistars (pietiek minēt kaut vai 1772. gada «Vienas nedēļas dienasgrāmatu»), bet «Ceļojumā» parādīja arī savu māku gleznot žanra ainas, radīt dialogus, kuros atspoguļojas pati dzīve. Bet no glezniecības un tēlainības autors bieži ieslīd retorikā, ceļotājs — stāstītājs cenšas redzēto zinātniski iz skaidrot.

Radiščevs, kas sevi apvienoja mākslinieku un domātāju, radīja jaunu krievu revolucionāri filozofisku prozu. Ieceres savdabīgums veidoja savdabīgu stilu, kurā ir ne mazums nosacītības. Stilam identiski ir daži atklājumi poētikas jomā. «Ceļojumā no Pēterburgas uz Maskavu» autora doma tiecas uz neparasto. Grāmatas būtību veido neskaitāmas atkāpes no tiešā ceļojuma. Darbība saistīta ar daudzām piebildēm un reti sastopamām nejaušībām (uz lielceļa atrastie politisko pārveidojumu projekti, vairākkārtējās sastapšanās ceļā ar veciem paziņām, traktāts par cenzūras kaitīgumu sabiedrībai, ko «traktierī pie viena galda sēdošais biedrs» pasniedz ceļotājam, utt.). Šī tieksme uz neparasto rakstniekam likās svarīgāka par stāstījuma notikumu attīstības dabiskumu, svarīgāka par raksturu patiesīgumu. Viņa filozofiskajā prozā paustās jūtas iedarbojas uz lasītāju tikai ar visu komentējošā prāta vidutājību. Šaubas, jautājumi, pretjautājumi un kontrtēzes materializējas personāžā un epizodēs.

Radiščevs — mākslinieks izvairījās no «izcirstiem ceļiem» un gāja «pa nezināmām un neizcirstām takām» («Fjodora Vasiļ-jeviča Ušakova dzīve»). Tajā laikā literatūra virzījās pretī reālismam, bija apguvusi māku attēlot sociālo sadzīvi — tos apstākļus, bez kuriem nevarēja rasties reāli raksturi. Arī Radiščevs gāja šajā virzienā. Bet šie mēģinājumi raksturo viņa prozu tikai no vienas puses. Otra puse ir — attīstīt un plaši ieviest nosacītību. Rakstnieks centās radīt filozofisku romānu, tāpēc viņa stils un poētika nav mērojama ar sadzīves ticamības mērauklu.

V

Līdz mūsu dienām saglabājies Radiščevam «ļoti līdzīgs» portrets, kas gleznots grāfa Voroncova muižā nežēlastībā kritušā rakstnieka īslaicīgā braucienā pie sava drauga un labvēļa — apmēram laikā no 1797. gada līdz 1800. gadam — pēc atgriešanās no Sibīrijas: sirms vīrs ar jaunām, gudrām un dedzīgām acīm — «nevis vergs, bet cilvēks». Portrets liecina par Radiščeva diženumu. Bet gleznotājiem dzimtcilvēkiem bija saprotams, ka šis diženums ir traģisks.

Aleksandra I amnestija deva iespēju «Ceļojuma» autoram atgriezties galvaspilsētā. Viņu pat uzaicināja piedalīties politiskajā dzīvē, ar ķeizara personisko pavēli iekļaujot viņu Li-kurnu sastādīšanas komisijas sastāvā. Komisiju vadīja grāfs Zavadovskis — viens no Katrīnas Valsts padomes locekļiem, augstmanis, kura paraksts bija lasāms zem nāves sprieduma Radiščevam. Komisijai tika ierādītas divas istabas Radiščevam pazīstamās Slepenās ekspedīcijas resorā. Pagātnes ēnas atkal sabiezēja ap rakstnieku. Bet tā bija ļaunu vēstoša sagadīšanās — nekas cits. Un, likās, agrākā nepiekāpība tūliņ ieskanējās «Ceļojuma no Pēterburgas uz Maskavu» autora balsī. «Cilvēka asiņu vērtība nevar tikt izteikta naudā,» viņš izsacījās par ukaziem, kas ieteica par zemnieku nogalināšanu ņemt no muižniekiem naudu.

Patiesībā Radiščevs, kas, tāpat kā agrāk, ienīda dzimtbūt-niecību un monarhijas institūtus, savos uzskatos nonāca pretrunās.

Starp nedatētiem un ne vienmēr pabeigtiem Radiščeva poētiskiem darbiem, ko pētnieki pamatoti attiecina uz rakstnieka dzīves pēdējiem desmit gadiem («Vēsturiskā dziesma», «Astoņpadsmitais gadsimts», «Bova», «Dziesmas, kas dziedātas sacensībās par godu seno slāvu dieviem»), ir dzejas, kurās skaidri skan politisko šaubu un sociālo sarūgtinājumu motīvi.

«Vēsturiskajā dziesmā», ieskatīdamies seno laikmetu uzurpa-toru vaibstos, cenzdamies no pagātnes vēstures izlobīt mācību mūsdienām, Radiščevs saskata kaut ko kopīgu starp Sullas un jakobīņu diktatūrām. Un, lūk, jau viens no Franču revolūcijas vadoņiem — Robespjērs viņam liekas «nežēlības» personificējums. Salīdzinot pilsoņu kara «briesmu dienas» ar «verdzības» pasauli «patvaldnieka» varā, rakstnieks ir gatavs dot priekšroku netaisnīgajai pasaulei. Bet, nosodīdams Oktaviāna tirāniju, jo tas bija pratis viltus ceļā iemantot «tautas mīlestību» ar demagoģisku tautas brīvības pasludināšanu, Radiščevs izsaucas:

Vai brīves cienīgs esi tu, kas alksti tikai vienu vien — ēst, ēst un līksmoties mūždien.

«Rakstā par Lomonosovu» rakstnieks savā laikā bija apliecinājis: «Es tevi neapskaužu, ka, sekodams vispārējam paradumam glaimot cariem... tu glaimodams savās dzejās slavināji Jeļizavetu.» Un odas «Brīvība» autora vārdā piebilda, ka viņš neies šo ceļu — Lomonosova «pēdās». Bet «Astoņpadsmitais gadsimts», kurā Radiščevs reāli spriež par savu laikmetu,kas cilvēkā nomāc «laimes ziedus un gudrību» un upurē mirstīgos «plēsonībai», beidzas ar cerību uz Pētera un Katrīnas troni un parastajiem odu ditirambiem par godu Aleksandram I.

Rakstnieka acīs it kā sāka gūt attaisnojumu Krievijas mierīgas izveseļošanās receptes, ko bija noraidījis ceļotājs savās pārdomās uz lielceļa no Pēterburgas uz Maskavu.

Bet rakstniekam vajadzēja drīz vien nenovēršami apzināties, cik bezcerīgi ir tamlīdzīgi mēģinājumi, jo vairāk tāpēc, ka viņš pats bija valdības komisijas locekļa amatā. Radiščeva «atsevišķās domas» par daudziem likumprojektiem radīja konfliktu starp rakstnieku un augsto priekšniecību.

Pēc Radiščeva un Zavadovska asās vārdu maiņas 1802. gada 2. septembrī tika pārtraukti sakari ar komisiju. Smagi slimais rakstnieks jautāja bērniem: «Ko tad, bērniņi, ja mani atkal izsūtīs uz Sibīriju?» Radiščeva ģimenē valdīja uztraukums un gaidāmās nelaimes smagā noskaņa. 1802. gada 11. septembrī rakstnieks paņēma glāzi slāpekļskābes («stiprs šņabis»), kas bija sagatavota, «lai iztīrītu viņa vecākā dēla vecos oficiera uzplečus», un izdzēra visu vienā paņēmienā. Naktī viņš skaudrās mokās nomira.

Lielā «Ceļojuma» autors tiešām bija nojautis un paredzējis savu bojāeju, kad rakstīja: «.. . ja, nomāktam līdz galējībai, tev nebūs glābiņa no apspiestības, — atceries, ka tu esi cilvēks, atceries savu diženumu... Mirsti.» Ar aiziešanu no dzīves Radiščevs apliecināja savu bezkompromisa «domāšanas veidu» un savu vārdu patiesīgumu.

Radiščeva dzīves fināls bija krievu revolucionārās domas attīstības pirmā cēliena noslēgums. Krievijas grūtais ceļš pretī sociālistikās revolūcijas teorijai un pēc tam praksei bija sācies ar drāmu. Bet tur, kur krievu revolucionāru pirmās paaudzes domas nonāca strupceļā, radās cīnītāji, kas gāja tālāk. Revolūcijai bija neizsmeļamas garīgo un morālo spēku rezerves: revolūciju diktēja nacionāla nepieciešamība, tā bija savā būtībā tautiska. Aleksandra Radiščeva traģiskais siluets redzams XIX gadsimta sabiedriskās domas vēstures pirmajā lappusē, un tas bija gadsimts, kuram bija lemts izvirzīt Krievijā Pļeha-novu un Ļeņinu.

A. Gorelovs

A.RADIŠČEVS CEL03UMS NO PĒTERBURGAS uz MASKAVU

.

Sis nezvērs miesās ir milzīgs un nešpetns, un rej tas simt rīklēm.

«Telemahīda»,

II sēj., XVIII gr., 514. vārsma.[1]

Mīļajam draugam A. M. K.[2]

Ko vien prāts un sirds gribētu radīt, tas tev, ak, mans līdzjutēj, lai ir veltīts. Lai gan mani uzskati par daudzām lietām atšķiras no tavējiem, tava sirds pukst līdzi manējai — un tu esi mans draugs.

Es pavēros visapkārt — un mana sirds no cilvēces ciešanām sāpēs sažņaudzās. Es ieskatījos sevī — un es ieraudzīju, ka cilvēka nelaimes rodas no viņa paša un bieži tikai tāpēc vien, ka viņš nepareizi raugās uz to, kas atrodas ap viņu. Vai tiešām, es pats sev teicu, daba pret saviem bērniem bijusi tik skopa, ka no tā, kas nevainīgs staigā maldu ceļus, uz mūžiem noslēpusi patiesību? Vai tiešām šī bargā pamāte laidusi mūs pasaulē tikai tādēļ, lai mēs justu bēdas, bet svētlaimi nekad? Mans prāts nodrebēja no šīs domas, un mana sirds to atgainīja tālu no sevis. Es atradu cilvēkam mierinātāju viņā pašā. «Noņem no acīm aizsegu, kas slēpj dabiskās jūtas, — un būsi laimīgs.» Šī dabas balss skaļi skanēja manī. Es atbrīvojos no savas nomāktības, kurā mani bija iegremdējusi jū-tība un līdzcietība; es sajutu sevī tik daudz spēka, lai pretotos maldiem, un — neizsakāms prieks! — es jutu, ka ikviens var gādāt par to, lai viņam līdzīgiem labi klātos. Te doma, kas mani pamudināja attēlot to, ko tu lasīsi. Bet, ja nu — es teicu pats sev — es atradīšu kādu, kas manu nodomu atzīs par labu, kas nenopels neveiklu domas izpaudumu, ja mērķis ir krietns, kas skums līdz ar mani par savu brāļu ciešanām, kas mani stiprinās manā gaitā, — vai mans pasāktais darbs tad nenesīs divkāršus augļus? ... Kālab, kālab man tālu meklēt kādu cilvēku? Mans draugs! tu esi tuvs manai sirdij — un lai tavs vārds apmirdz šo sākumu!

IZBRAUKŠANA

Paēdis vakariņas kopā ar saviem draugiem, es iegūlos ratos. Važonis, kā paradis, sāka braukt, cik vien zirgiem jaudas, un pēc dažām minūtēm es jau biju no pilsētas ārā. Grūti šķirties, kaut uz īsu laiku, no cilvēka, kas mums kļuvis vajadzīgs ikvienā dzīves brīdī. Grūti šķirties, bet laimīgs tas, kas var šķirties bez smaida; mīlestība vai draudzība sagādās viņam mierinājumu. Tu raudi, teikdams ardievas; bet padomā par savu atgriešanos, un lai, to iedomājoties, asaras izžūst kā rasa saulē! Svētlaimīgs, kas raudājis, cerot uz mierinājumu; svētlaimīgs, kas dažbrīd dzīvo nākotnē; svētlaimīgs, kas dzīvo sapņos. Viņa iekšējā pasaule kļūst dziļāka, prieks vairojas un miers remdē skumju smeldzi, radīdams līksmas ainas iztēles spoguļos.

Es guļu ratos. Pasta zvaniņa šķindēšana, kas bija apnikusi manām ausīm, ataicināja beidzot labdarīgo Morfeju^3. Manas šķiršanās skumjas, sekodamas man nāvei līdzīgajā stāvoklī, viesa manī vientulības sajūtu. Es redzēju sevi plašā ielejā, kas no saules tveices bija zaudējusi visu tīkamo un košo zaļumu; te nebija avota, pie kā veldzēties, nebija koku ēnas, kas mazinātu tveici. Tuksnesīgā dabā pamests vientuļnieks! Es nodrebēju.

— Nelaimīgais, — es iesaucos, — kur tu atrodies? Kur palicis tas viss, kas tevi vilināja? Kur tas, kas tavu dzīvi vērta tīkamu? Vai tiešām tavi izbaudītie prieki bija sapņi un iedomas? — Par laimi, ceļā pagadījusies gramba, kurā iegrima rati, mani uzmodināja. Rati apstājās. Es pacēlu galvu. Redzu: klajā vietā stāv trīsstāvu māja.

— Kas noticis? — es jautāju savam važonim.

— Pasta stacija.

— Kur tad mēs esam?

— Sofijā.

Un, to teikdams, viņš izjūdza zirgus.

SOFIJA^4

Visapkārt klusums. Iegrimis domās, es nepamanīju, ka mani rati sen jau stāv bez zirgiem. Važonis, kas mani bija atvedis, iztraucēja mani no pārdomām.

— Lūdzu, kungs, dzeramnaudu!

Lai gan šī nodeva ir nelikumīga, to ikviens labprāt maksā, lai nebūtu jābrauc pēc ukaza. Divdesmit kapeikas man labi pakalpoja. Kas braucis ar pasta zirgiem, tas zina, ka ceļazīme^5 ir sargātājs raksts, bez kura ikviens maks — izņemot varbūt ģenerāļa maku — tiks patukšots. Izņēmis ceļazīmi no kabatas, es gāju ar to rokā tā, kā reizēm cilvēki iet ar krustu, lai sevi aizsargātu.

Pasta komisāru es atradu krācam; vieglītiņām saņēmu viņu aiz pleca.

— Vai velns tevi dīda? Kas tā par paražu braukt ārā no pilsētas naktī? Zirgu nav; vēl ļoti agrs; ieej labāk traktierī, iedzer tēju vai arī liecies gulēt.

To pateicis, komisāra kungs pagriezās pret sienu un sāka atkal krākt. Ko darīt? Es atkal papurināju komisāru aiz pleca.

— Velns lai parauj, es taču teicu, ka nav zirgu... — Un ietinis galvu segā, komisāra kungs pagrieza man muguru.

«Ja visi zirgi izbraukumā,» es nodomāju, «tad ir netaisni, ka es neļauju komisāram gulēt. Bet ja zirgi stallī...» Es nolēmu uzzināt, vai komisāra kungs runājis patiesību. Izgāju pagalmā, sameklēju stalli un atradu tajā ap divdesmit zirgu; lai gan, patiesību sakot, kauli zirgiem bija izspiedušies, tomēr līdz nākamajai pasta stacijai tie mani aizvilktu. No staļļa es atkal atgriezos pie komisāra, sapurināju viņu daudz stingrāk. Man likās, ka man uz to ir tiesības, jo biju noskaidrojis, ka komisārs melo. Viņš steigā uzlēca kājās un, vēl īsti nepamodies, jautāja:

— Kas atbraucis? Vai... — Bet, mani ieraudzījis, viņš attapās un sacīja: — Zini, puis, tu esi paradis tā apieties kā ar kādreizējiem važoņiem. Viņus sita ar nūjām, bet tagad nav vecie laiki.

Komisāra kungs saniknojies likās gulēt. Man gribējās viņu pamielot tāpat kā kādreizējos važoņus, kad tie tika pieķerti blēdībās; bet mana devība, pasniedzot dzeramnaudu pilsētas važonim, bija pamudinājusi Sofijas važoņus ātrāk iejūgt zirgus, un tai pašā laikā, kad es biju nodomājis noziegties pret komisāra muguru, ārā iedžinkstējās zvaniņš. Es joprojām paliku kārtīgs pilsonis. Tātad divdesmit vara kapeikas pasargāja miermīlīgu cilvēku no tiesas izmeklēšanas, manus bērnus — no sodības, ko radītu dusmu nesavaldīšana, turklāt es uzzināju, ka prāts ir nepacietības vergs.

Zirgi strauji nes mani uz priekšu; mans važonis uzsācis dziesmu, kā parasts, skumju. Kas pazīst krievu tautas dziesmu melodijas, tas atzīs, ka tajās ir kaut kas tāds, kas pauž dvēseles skumjas. Gandrīz visām šo dziesmu melodijām ir liegi toņi. Ievērojot šo tautas muzikālo gaumi, vajag turēt rokās valdības grožus. Šajās melodijās tu saklausīsi mūsu tautas dvēseli. Pavēro krievu cilvēku — un tu redzēsi, ka viņš ir domīgs. Ja viņš gribēs izkliedēt skumjas vai, kā pats saka, ja gribēs palīksmot, tad ies uz krogu. Savā līksmībā straujš, drosmīgs, ķildīgs. Ja kaut kas nenotiks pēc viņa prāta, drīz vien sāk ķildu vai kautiņu. Strūdzinieks, kas iet uz krogu, galvu nokāris, un atgriežas sadauzīts asiņains, var izskaidrot daudz ko tādu, kas līdz šim Krievijas vēsturē palicis nenoskaidrots.

Mans važonis dzied. Bija trešā stunda pēc pusnakts. Kā pirmāk zvaniņš, tā tagad viņa dziesma atkal iežūžoja mani miegā. Ak, daba, ietīdama cilvēku, viņam piedzimstot, skumības autos un vadādama viņu visu mūžu pa skarbajām baiļu, grūtsirdības un bēdu kraujām, tu esi devusi viņam par prieku miegu. Viņš aizmidzis, un viss beidzies. Nepanesama ir pamošanās nelaimīgajam. Ak, cik tīkama viņam nāve! Bet vai tā nozīmē, ka skumjas beigsies? — Visžēlīgais debesu tēvs, vai tiešām tu novērsīsi savu vaigu no tā, kurš vīrišķīgi dara galu savai nelaimīgajai dzīvei? Tev, visu labā avotam, tiek ziedots šis upuris. Vienīgi tu dod spēku, kad daba trīc un dreb. Tā ir tēva balss, kas aicina pie sevis savu bērnu. Tu man devi dzīvību. Tev to arī atdodu; virs zemes tā jau kļuvusi nevajadzīga.

TOSNA

Izbraukdams no Pēterburgas, es iedomājos, ka ceļš būs gauži labs. Par tādu to dēvēja visi tie, kas devās pa to pēc valdnieka brauciena. Tāds tas tiešām bija, bet īsu laiku. Uz ceļa nobērtā zeme no-blietējās sausā laikā, bet vasarā, lietū izmiekšķēta, tā pārvērtās dziļos dubļos, un ceļš kļuva nelietojams ... Noraizējies par slikto ceļu, es, izkāpis no ratiem, iegāju pasta mājā atpūsties. Tur es sastapu braucēju, kas, sēdēdams godakaktā pie parasta, gara zemnieku galda, kārtoja papīrus un lūdza pasta komisāru, lai tas liktu drīzāk padot viņam zirgus. Uz manu jautājumu, kas viņš tāds ir, dabūju zināt, ka viņš ir veco laiku tieslietu ierēdnis, kas brauc uz Pēterburgu ar lielu daudzumu nodriskātu papīru, kurus viņš tai brīdī kārtoja. Es tūliņ sāku ar ierēdni tērzēt, un te nu ir mana saruna ar viņu.

— Godātais kungs! Es, jūsu padevīgais kalps, strādājot par reģistratoru muižnieku Dienesta grāmatu arhīvā^6, guvu izdevību izmantot šo vietu savā labā. Pūlēdamies, cik spēka, es savācu ar skaidriem pierādījumiem apliecinātus daudzu krievu dzimtu radurakstus. Varu pierādīt viņu izcelsmi no kņaziem vai dižciltīgajiem pirms vairākiem gadu simtiem. Ne vienu vien es atkal iecelšu kņaza godā, pierādīdams viņa izcelsmi no Vladimira Monomaha vai no paša Rjurika.

Godātais kungs, — viņš turpināja, norādīdams uz saviem papīriem, — visai Lielkrievijas muižniecībai vajadzētu nopirkt manu darbu, turklāt samaksājot par to vairāk nekā par jebkuru citu preci. Bet, ar jūsu augstdzimtības, labdzimtības vai augstlabdzimtības — nezinu, kā jūs godāt, — atļauju, viņi nesaprot, kas viņiem vajadzīgs. Jums zināms, cik daudz nelaiķis pareizticīgais cars Fjodors Aleksejevičs nodarījis pāri krievu muižniecībai, atceldams ciltvietību^7. Šis stingrais likums daudzos gadījumos kņazu un caru dzimtas pielīdzināja Novgorodas muižniecībai^8. Turklāt pareizticīgais valdnieks ķeizars Pēteris Lielais pavisam pazemināja viņus ar savu rangu tabulu^9. Visiem, kas atradās militārā vai civilā dienestā, viņš pavēra ceļu uz muižnieku titulu un seno muižniecību, kā mēdz teikt, iemina dubļos. Patlaban mūsu visžēlīgā valdniece apstiprinājusi iepriekšējos ukazus ar savu ķeizarisko nolikumu par muižniecību; tas gandrīz satrauca visus mūsu dižciltīgos, jo senās dzimtas muižniecības grāmatā ierakstītas aiz visām citām.[10]Taču dzird runājam, ka drīz tikšot izdots papildu ukazs un tām dzimtām, kuras pierādīs savu muižniecisko izcelsmi pirms 200 vai 300 gadiem, piešķiršot marķīza vai citu dižciltīgu titulu, tā ka tām salīdzinājumā ar citām būšot zināmas priekšrocības. Aiz šī iemesla, godātais kungs, manam darbam jāiepriecē visa senā dižciltīgā sabiedrība; taču nelieši gadās visur.

Maskavā es iekļuvu jaunu kuņdziņu sabiedrībā un piedāvāju viņiem savu darbu, lai ar viņu labvēlību atpelnītu kaut vai izlietoto papīru un tinti; taču es ieguvu nevis labvēlību, bet izsmieklu un, aiz bēdām atstājis galvaspilsētu, devos uz Pīteru, kur, kā zināms, daudz vairāk izglītības.

To pateicis, viņš, no manis atsveicinādamies, paklanījās un, izslējies atkal taisni, stāvēja manā priekšā vislielākā godbijībā. Es sapratu viņa domu, izņēmu no maka... un, pasniedzis viņam, ieteicu, lai viņš, ieradies Pēterburgā, pārdod savu papīru pēc svara preču iznēsātājiem ietīšanai, jo šķietamie marķīzu tituli var daudziem sagrozīt galvu un viņš būs cēlonis tam, ka Krievijā atdzims iznīdētais ļaunums — lielīšanās ar senu izcelsmi.

ĻUBAŅA

Vai es braucu ziemu vai vasaru, tas, man šķiet, jums vienalga. Varbūt ir ziemu, ir vasaru. Tā nereti mēdz gadīties ceļotājiem: izbrauc kamanās, bet atgriežas ratos. — Vasarā. Baļķēniem bruģētais ceļš bija samocījis manus sānus: es izkāpu no ratiem un gāju kājām. Gulšņājot ratos, manas domas bija pievērstas pasaules bezgalībai. Kad garīgi attālinājos no zemes, man likās, ka rati sāk kratīties mazāk. Bet gara cilāšana ne vienmēr novirza mūsu uzmanību no miesas, un, lai paglābtu savus sānus, es gāju kājām. Dažus soļus no ceļa es ieraudzīju zemnieku aram tīrumu. Laiks bija karsts. Es paskatījos pulkstenī. Bez divdesmit minūtēm viens. Es biju izbraucis sestdienā. Šodien svētdiena. Zemes arājs pieder, protams, muižniekam, kas neņem no viņa gruntsnomu. Zemnieks ar ļoti cītīgi. Tas, protams, nav kunga tīrums. Arklu viņš cila apbrīnojami viegli.

— Dievs palīdz! — es sacīju, piegājis pie arāja, kas neapstājies pabeidza iesākto vagu. — Dievs palīdz! — es atkārtoju.

— Paldies, kungs, — arājs man atbildēja, nokratīdams zemes no lemeša un pārceldams arklu jaunā vagā.

— Tu, protams, esi vecticībnieks, ja strādā svētdienā?

— Nē, kungs, es pareizi metu krustu, — viņš sacīja, rādīdams man trīs kopā saliktus pirkstus. — Bet dievs ir žēlīgs, neļauj mirt badā, kad ir ģimene un spēks kaulos.

— Vai tad tev visu nedēju nav laika, ja tu arī svētdienu nelaid garām un turklāt strādā vēl pašā karstumā?

— Nedēļā, kungs, ir sešas dienas, un mēs sešas reizes nedēļā ejam klaušās, turklāt pievakarē, ja laiks labs, vedam mežā palikušo sienu uz kunga sētu; bet sievas un meičas iet svētdienās uz mežu sēņot un ogot. Lai dievs dod, — viņš pārmeta krustu, — ka šovakar lītu lietutiņš. Kungs, ja tev ir savi zemnieciņi, tad viņi lūdz dievam to pašu.

— Man, draugs, nav zemnieku, un tāpēc neviens mani nelād. Vai tev liela ģimene?

— Trīs dēli un trīs meitiņas. Pirmdzimtajam jau desmitais gadiņš.

— Kā gan tu spēj sagādāt maizi, ja tev tikai svētdiena brīva?

— Ne tikai svētdiena, arī naktis pieder mums. Ja zemnieks neslinkos, tad badā nemirs. Re, viens zirgs atpūšas, un, kad šis nokusīs, ņemšu otru, un tā darbs iet no rokas.

— Vai tu tāpat strādā arī savam kungam?

— Nē, kungs, būtu grēks strādāt tāpat. Viņam tīrumā simt roku vienai mutei, bet man divas septiņām mutēm, tu pats proti rēķināt. Un, vari kaut izstiepties kunga darbā, tev paldies neteiks. Kungs galvasnaudu nemaksās, ne aitas, ne audeklu, ne vistas, ne sviestu nedos. Tur tikai mūsējiem dzīve, kur kungs ņem no zemnieka kunga tiesu un vēl bez pārvaldnieka. Tiesa, dažkārt arī labi kungi ņem vairāk par trim rubļiem no dvēseles; tomēr labāk tā nekā klaušas. Tagad vēl ieviesies paradums atdot sādžas, kā saka, uz renti. Bet mēs to saucam par atdošanu, lai dara ar mums, ko grib. Pliks muižnieks — rentnieks velk zemniekam ādu pār acīm, pat labāko laiku darbam mums neatstāj. Ziemu nelaiž braukt peļņā, ne arī darbā uz pilsētu: strādā tikai viņam, tāpēc ka viņš maksā par mums galvasnaudu. Visvelnišķīgākā izdoma ir atdot savus zemniekus darbā pie sveša. Par nekrietnu pārvaldnieku var vismaz žēloties, bet kam tu žēlosies par muižnieku — rentnieku?[11]

— Mans draugs, tu maldies, likumi aizliedz mocīt cilvēkus.

— Mocīt? Tiesa, bet tu, kungs, gan negribēsi līst manā ādā. — Pa to laiku arājs bija iejūdzis arklā otru zirgu un, sākdams jaunu vagu, atvadījās no manis.

Šā zemes kopēja runa ierosināja manī daudz

domu. Pirmām kārtām es redzēju zemnieku kārtas nevienlīdzību. Es salīdzināju kroņa zemnieku ar muižnieka zemnieku. Kā vieni, tā otri dzīvo uz laukiem: vieni maksā noteikto maksu, turpretī citiem jāsamierinās, ka jādod tik, cik kungs grib. Vienus tiesā viņiem līdzīgi, bet citiem likuma nemaz nav, varbūt vienīgi krimināllietās. Sabiedrības locekli valdība, kas viņu sargā, iepazīst tikai tad, kad viņš neievēro sabiedrisko kārtību, kad kļūst ļaundaris![12]No šīs domas es iesvilos niknumā.

«Bīsties, cietsirdīgais muižniek, katra tava zemnieka sejā es redzu tavu nosodījumu!»

Iegrimis šajās pārdomās, es nejauši pievērsu skatienu savam sulainim, kas, sēdēdams man priekšā ratos, šūpojās no vienas puses uz otru. Es nodrebēju saltos drebuļos, bet karstās asinis saplūda sejā. Mani pārņēma tāds kauns, ka es tikko nesāku raudāt.

— Tu savās dusmās, — es teicu pats sev, — vērsies pret lepno kungu, kas vārdzina zemnieku savā tīrumā; bet vai tu pats nerīkojies tāpat vai pat vēl ļaunāk? Kādu noziegumu izdarījis tavs nabaga Petruška, ka tu liedz viņam izmantot mūsu bēdu mierinātāju, vislielāko dabas balvu nelaimīgam — miegu? Viņš saņem algu, ir paēdis, apģērbts, tu nekad viņu neper ne ar pletni, ne ar nūju (ak, mērenais cilvēk!) — un tu domā, ka maizes kumoss un vadmalas gabals dod tev tiesību rīkoties ar sev līdzīgu būtni kā ar rotaļu vilciņu, un tu ar to vien dižojies, ka reti notriec to zemē. Vai tu zini, kas ierakstīts vissvarīgākajā likumu grā-

1 Radiščevs, tāpat kā citi XVIII gadsimta filozofi, uzskatīja, ka valsts radusies, cilvēkiem brīvprātīgi vienojoties.

(

matā — katra sirdī? Ja es kādam situ, tad arī man drīkst sist. Atceries to dienu, kad Petruška bija piedzēries un nepaguva tevi apģērbt! Atceries viņam iecirsto pļauku! Ak, ja viņš toreiz — kaut piedzēris — būtu atģidies un atbildējis tev tāpat, kā tu jautāji!

«Bet kas tev devis varu pār viņu?»

«Likums.»

«Likums? Un tu iedrošinies zaimot šo svēto vārdu? Nelaimīgais! ... — Asaras sāka plūst man pār vaigiem, un tādā stāvoklī pasta zirģeļi aizvilka mani līdz nākamajai pasta stacijai.

ČUDOVA

Nebiju es paguvis ieiet pasta stacijas mājā, kad izdzirdu ārā pasta zvaniņa šķindēšanu, un pēc kāda brīža istabā ienāca mans draugs C .. J Es viņu biju atstājis Pēterburgā, un viņš nemaz nebija domājis tik drīz no turienes aizbraukt. Kāds sevišķs notikums bija pamudinājis šo straujas dabas cilvēku, kāds bija mans draugs, doties prom no Pēterburgas, un, lūk, ko viņš man izstāstīja.

— Tu jau biji sagatavojies aizbraukšanai, kad es devos uz Pēterhofu. Tur es pavadīju svētkus tik jautri, cik vien troksnī un reibonī var līksmot. Bet, gribēdams savu braucienu lietderīgi izmantot, es sadomāju doties uz Kronštati un Sisterbeku^12 [13], kur, kā man stāstīja, beidzamajā laikā notikušas lielas pārmaiņas. Kronštatē es nodzīvoju ar lielu patiku

divas dienas, atliku likām noskatīdamies daudzajos ārzemju kuģos, Kronštates cietokšņa akmens tērpā un celtnēs, kas slējās augšup. Ar interesi apskatīju jaunās Kronštates plānu un ar prieku iedomājos, cik skaista būs paredzētā izbūve; vārdu sakot, otra mana uzturēšanās diena beidzās līksmi un patīkami. Nakts bija klusa, gaiša, un smaržu pilnais gaiss viesa sirdi īpašu maigumu, kas labāk izjūtams nekā aprakstāms. Es sadomāju izmantot dabas jaukumus un vēl kaut reizi mūžā izbaudīt lieliskās ainavas skaistumu — skatīt saules lēktu, ko man pie rāmā ūdens apvāršņa vēl nebija gadījies redzēt. Es salīgu divpadsmitairu jūras laivu un devos uz S ...

Verstis četras mēs īrāmies bez starpgadījumiem. Airu vienmuļie šļaksti uzvēdīja man snaudu, un gurdās acis tik tikko spēja uztvert spožumu, kādā uz mirkli iemirdzējās no airu galiem pilošās ūdens lāses. Dzejiskā fantāzija jau nesa mani uz jaukajām Patosas un Amafontas pļavām^14. Pēkšņi spalgs tāla vēja kauciens aizgainlja miegu un manas nogurušās acis ieraudzīja biezus mākoņus, kas melni un smagi, likās, draudēja uzkrist mums uz galvas. Spogulim līdzīgā ūdens virsma sāka ņirbēt, un klusumu pārtrauca pirmie viļņu šļaksti. Es priecājos arī par šo ainavu, vēroju dabas varenību un nelielīdamies varu teikt: tas, kas citus biedēja, mani ielīksmoja. Paretam iesaucos kā Vernē^15: «Ak, cik skaisti!» Bet vējš, pamazām pieņemdamies, mudināja domāt par krastu. Debess aiz blīvajiem, necaurspīdīgajiem mākoņiem pavisam satumsa. Spēcīgie viļņi neļāva stūrēt vajadzīgā virzienā, bet brāzmainajā vējā, kas te pacēla mūs uz slapjajām viļņu mugurām, te iegrūda ūdens dzīļu škautnai-najās aizās, airētājiem nebija spēka virzīties uz priekšu. Gribot negribot pakļaujoties vēja virzienam, mēs ļāvām viļņiem nest laivu uz labu laimi. Arī no krasta sākām baidīties: jo tas. kas rāmā braucienā varētu mūs nomierināt, tagad dzina izmisumā. Daba mums tagad likās nenovīdīga, un mēs par to sasutām tāpēc, ka tā vēl īpaši parādīja savu varenību, zibsnījot zibeņus un satraucot dzirdi ar pērkona grāvieniem. Taču cerība, kas piemīt cilvēkam līdz mūža galam, mūs stiprināja, un mēs, cik vien iespējams, uzmundrinājām cits citu.

Viļņu nesta, laiva piepeši apstājās. Pat visi kopā nespējām izkustināt laivu no tās vietas, kur tā stāvēja. Pūlēdamies nogrūst laivu no sēkļa, kā to bijām domājuši, mēs nepamanījām, ka vējš bija gandrīz norimis. Mākoņi, kas bija aizklājuši debesu zilgmi, pamazām izklīda. Taču rītausma mūs neiepriecināja, bet parādīja, cik bēdīgā stāvoklī esam nokļuvuši. Mēs skaidri redzējām, ka laiva atrodas nevis uz sēkļa, bet ir iestrēgusi starp diviem lieliem akmeņiem un ka nav tāda spēka, kas varētu to nesabojātu izdabūt ārā.

Iedomājies, mans draugs, mūsu stāvokli; lai ko es teiktu, viss būtu pārāk bāli, lai attēlotu manas sajūtas. Un pat tad, ja es spētu pienācīgi atainot katru savas dvēseles pārdzīvojumu, tā vēl būtu par maz, lai izraisītu tevī jūtas, līdzīgas tām, kas manā dvēselē radās un virmoja toreiz. Mūsu laiva stāvēja starp akmeņiem, kuri kā grēda ietvēra ar

S ... robežojošo^ līci. Mēs atradāmies pusotras verstis no krasta. Ūdens sāka smelties laivā no visām pusēm un draudēja mūs nogremdēt. Pēdējā stundiņā, kad pasaule sāk jau izgaist un paveras mūžība, zūd visas atšķirību pakāpes, ko uzcēlis cilvēka prāts. Tad cilvēks kļūst tikai cilvēks; un tā, redzēdami tuvo bojāeju, mēs aizmirsām, kāds kuram stāvoklis, un domājām par glābšanos, smeldami ārā ūdeni, kā nu kuram tas bija parocīgi. Bet kāds no tā bija labums? Ūdens, ko mēs kopīgiem spēkiem izsmēlām, vienā mirklī atkal saradās. Mums par lieliem sirdēstiem, ne tālumā, ne tuvumā nebija redzams neviens garāmbraucošs kuģis. Un arī tas, kas būtu iepriecinājis mūsu acis, divkāršotu izmisumu, attālinādamies no mums un izvairīdamies no līdzīga likteņa.

Beidzot mūsu laivas stūrmanis, kas vairāk nekā visi pārējie bija pieradis pie jūras briesmām, kas gribot negribot bija aukstasinīgi skatījies nāvei acīs dažādās jūras kaujās iepriekšējā turku karā Arhipelāgā, nolēma vai nu glābt mūs, glābjoties pašam, vai arī iet bojā ar šo labo nodomu, jo, stāvot uz vietas, mums bija jāaiziet bojā. Izkāpis no laivas un lēkdams no akmens uz akmeni, viņš devās uz krastu, mūsu vissirsnīgāko lūgšanu pavadīts. Sākumā viņš virzījās uz priekšu visai žirgti, lecot pa akmeņiem, brienot pa ūdeni, kur tas bija sekls, un peldot, kur tas kļuva dziļāks. Mēs nenolaidām acu no viņa. Beidzot redzējām, ka viņa spēki sāk izsīkt, jo viņš kāpa pār akmeņiem lēnāk, bieži apstādamies un apsēzdamies uz kāda no tiem, lai atpūstos. Mums likās, ka viņš reizēm ko domā un nevar izšķirties — turpināt ceļu vai ne. Tas pamudināja kādu no viņa biedriem sekot viņam, lai sniegtu palīdzību, ja viņš pagurtu gājienā uz krastu, vai arī sasniegt to, ja pirmajam neizdotos. Mūsu skatieni sekoja te vienam, te otram, un mūsu lūgšana, lai viņi tiktu pasargāti, bija neliekuļota. Beidzot pēdējais no šiem Mozus^16 atdarinātājiem — tikai bez jebkāda brīnuma pāriet pāri jūras dzelmei — palika stāvam uz akmens, bet pirmo mēs vairs nemaz neredzējām.

Ikviena cilvēka līdz šim apslēptie iekšējie pārdzīvojumi, kurus šausmas, tā sakot, bija iekalušas važās, sāka izpausties, tiklīdz zuda pēdējā cerība. Pa to laiku arvien vairāk ūdens saplūda laivā, un arvien lielākie pūliņi, smeļot ūdeni ārā no laivas, mūs manāmi nogurdināja. Kas bija straujš un nepacietīgs, tas plēsa sev matus, kodīja pirkstus, nolādēja izbraukšanas brīdi. Cilvēks ar biklu dvēseli, kurš varbūt ilgi bija jutis nomācošās nebrīves smagumu, raudāja, asarām slacīdams solu, uz kura saknupis gulēja. Cits, atcerēdamies mājas, bērnus un sievu, sēdēja kā sastindzis, domādams nevis par savu, bet par viņu bojāeju, jo ģimene pārtika no viņa darba.

Kāds bija manas dvēseles stāvoklis, iedomājies, draugs, pats, jo tu mani pietiekami pazīsti. Teikšu tev tikai to, ka es cītīgi lūdzu dievu. Beidzot mēs visi izsamisām, jo laiva bija piesmēlusies pāri pusei ar ūdeni un mēs visi stāvējām tajā līdz ceļiem. Ik brīdi mēs dzīrāmies kāpt ārā no laivas un doties pa akmeņu grēdu uz krastu, bet, tā kā viens mūsu ceļabiedrs jau vairākas stundas kavējās uz akmens, bet otrs bija nozudis, mēs iedomājāmies, ka briesmas ir lielākas, nekā tās bija īstenībā. Tādās skumjās domās iegrimuši, mēs ieraudzījām netālu no pretējā krasta — cik tālu tas bija no mums, noteikti sacīt nevaru -— uz ūdens divus melnus plankumus, kas, likās, kustējās. Melnie un kustīgie plankumi, ko mēs skatījām, šķita, pamazām kļuva lielāki; mūsu skatieniem atklājās divas mazas laivas, kuras tuvojās, irdamās tieši uz to vietu, kur bijām mēs savā izmisumā, kas bija simtkārt lielāks par cerību. Kā tumšā istabā, kur nemaz neiespīd gaisma, pēkšņi atveras durvis un visa istaba līdz pat tālākajiem kaktiem kļūst gaiša, tā, ieraugot glābšanas laivas, mums atspīdēja gaišs cerību stars. Izmisums pārvērtās sajūsmā, bēdas — prieka saucienos, un bija jābaidās, ka līksmās kustības un šļakstīšanās nepazudina mūs, iekāms tiksim izglābti no briesmām. Atgūtā cerība palikt dzīviem atgādināja mūsu patieso stāvokli, ko uz brīdi bijām aizmirsuši. Šoreiz tas nāca visiem par labu. Es apvaldīju pārmērīgo līksmi, kas varēja mums nākt par ļaunu.

Pēc kāda laika saskatījām tuvojamies divas lielas zvejnieku laivas. Kad laivas bija piebraukušas klāt, vienā no tām ieraudzījām mūsu glābēju, kas bija aizgājis pa akmeņu grēdu līdz krastam un šīs laivas sameklējis, lai glābtu mūs no acīm redzamas bojāejas. Mēs, ne mirkli nevilcinādamies, izkāpām no mūsu laivas un piebraukušajās laivās īrāmies uz krastu, neaizmirstot noņemt no akmens mūsu biedru, kas uz tā bija atradies apmēram septiņas stundas. Apmēram pēc pusstundas mūsu laiva, kas bija iestrēgusi starp akmeņiem, no smaguma atbrīvota, uzpeldēja augšā un sašķīda gabalos. Priecīgi un sajūsmināti par izglābšanos īrāmies uz krastu, un Pāvels — tā sauca mūsu ceļabiedru, kas mūs izglāba, — pastāstīja:

«Atstājis jūs draudošajās briesmās, steidzos pa akmeņiem uz krastu. Vēlēšanās glābt jūs deva man pārdabiskus spēkus, bet ap simt asu no krasta mani spēki bija izsīkuši, un es sāku zaudēt cerību izglābt jūs un savu dzīvību. Pagulšņājis kādu pusstundu uz akmens, es, mazliet atžirdzis, vairs neatpūzdamies, aizrāpos, tā sakot, līdz krastam. Tur izstiepos zālē un, minūtes desmit atpūties, piecēlos un, cik jaudas, metos skriet gar krastu uz S . .. Domādams par jums, es, kaut arī ar lielām grūtībām, aizskrēju līdz turienei. Šķita, ka debesis grib pārbaudīt jūsu izturību un manu pacietību, jo es neatradu ne krastā, ne pašā S... nevienas laivas jūsu glābšanai. Gandrīz izmisis nodomāju, ka vislabāk varēšu sameklēt palīdzību pie turienes priekšnieka. Skrēju uz māju, kur viņš dzīvoja. Bija jau pāri sešiem. Priekšistabā sastapis turienes komandas seržantu, īsi izstāstīju, kādēļ esmu ieradies un kādā stāvoklī jūs atrodaties, un lūdzu, lai viņš uzmodina G..., kas tobrīd vēl atdusējās. Seržanta kungs atbildēja: «Mans draugs, es nedrīkstu.» — «Kā tu nedrīksti? Kad divdesmit cilvēku slīkst, tu nedrīksti modināt to, kas viņus var glābt? Tu, diedelniek, melo, es pats iešu .. .»

Seržanta kungs, ne visai pieklājīgi satvēris mani aiz pleca, izgrūda pa durvīm. Es vai pārsprāgu aiz dusmām. Bet, domādams vairāk par jūsu briesmām nekā par man nodarīto pārestību un par priekšnieka un viņam pakļautā darbinieka cietsirdību, sāku skriet uz sardzes māju, kas atradās verstis divas no nolādētā nama, no kura mani izgrūda ārā.

Es zināju, ka zaldātiem, kas tur mita, ir laivas, kurās viņi, braukādami pa līci, lasīja oļus pārdošanai ielu bruģētājiem; un es nepievīlos savā cerībā. Atradu šīs divas nelielās laivas, un tagad mans prieks ir neizsakāms: jūs visi esat izglābti! Ja jūs būtu noslīkuši, es arī būtu meties jums pakaļ ūdenī.»

To teikdams, Pāvels apraudājās. Pa to laiku mēs bijām sasnieguši krastu. Izkāpis no laivas, es nokritu ceļos un pacēlu rokas pret debesīm.

«Visuvarenais debesu tēvs,» es iesaucos, «tu gribi, lai mēs dzīvotu; tu mūs pārbaudīji; lai notiek tavs prāts!» Tas, mans draugs, bāli attēlo, ko es jutu. Pēdējās stundas šausmas bija pārņēmušas manu dvēseli, un es redzēju to brīdi, kad šķiršos no dzīves. Kas notiks ar mani? Nezinu. Briesmīga neziņa. Pašreiz jūtu: tā stunda situsi; esmu miris; kustība, dzīvība, jūtas, domas — viss vienā mirklī izgaisīs. Iedomājies sevi, mans draugs, kapa malā — vai tu nejustu stindzinošu aukstumu, kas plūstu pa tavām dzīslām un pāragri izbeigtu tavu dzīvi? Ak, mans draugs! — Bet es esmu novirzījies no sava stāstījuma.

Kad biju pielūdzis dievu, niknums pārņēma manu sirdi. Vai tas iespējams, es teicu pats sev, ka mūsu gadsimtā Eiropā, galvaspilsētas tuvumā, lielā valdnieka acu priekšā, var notikt tāda necilvēcība! Es atcerējos Bengāles subaba cietumā ieslodzītos angļus.[17]

Mana sirds kļuva pavisam smaga. Pa to laiku mēs bijām aizgājuši līdz S ... Es domāju, ka priekšnieks pamodies sodīs savu seržantu un cietušie kaut vai tādā veidā tiks gandarīti. Ar šo cerību es devos taisni pie viņa mājās. Bet es biju tā pārskaities par viņam pakļautā darbinieka rīcību, ka nevarēju savaldīties. Ieraudzījis priekšnieku, es teicu: «Mans kungs! Vai jums ziņoja, ka pirms dažām stundām divdesmit cilvēku atradās dzīvības briesmās uz ūdens un prasīja jūsu palīdzību?» — Viņš man atbildēja gauži dzestri, tabaku smēķēdams: «Man to nesen pateica, bet tai laikā es gulēju.» — Nu es sāku trīcēt cilvēciskā niknumā. «Tev vaja-šaurā cietumā, kur viņi divpadsmit stundu laikā nosmaka. No viņiem palika dzīvi tikai divdesmit trīs cilvēki. Šie nelaimīgie solīja sargiem lielu naudu, lai tie paziņotu valdniekam pai viņu stāvokli. Viņu vaimanas un vaidi darīja to zināmu tautai, kas juta viņiem līdzi; bet neviens negribēja ziņot par to valdniekam. Viņš atdusas — tika atbildēts mirstošajiem angļiem; un nevienam cilvēkam Bengālē neienāca prātā, ka, lai glābtu simt piecdesmit nelaimīgu cilvēku dzīvības, mocītājs uz brīdi jāiztraucē no miega.

Bet kas tad ir mocītājs? Vai, vēl vairāk, kas tad ir tauta, kas pieradusi pie mocību jūga? Godbijība vai bailes nomāc to paklausībā? Ja bailes, tad mocītājs ir briesmīgāks par dieviem, kuriem cilvēks pievērsās vai nu ar lūgšanu, vai sūdzību gan nakts, gan dienas laikā. Ja godbijība, tad vai panākt to, ka cilvēks dievina savu nelaimju vaininieku: brīnums, ko spēj vienīgi māņticība. Par ko vairāk jābrīnās: vai par guļošā naboba zvēriskumu, vai par tā cilvēka zemiskumu, kurš neuzdrošinās viņu modināt? — Renāls. Indiju vēsture, II sējums.3 (Radiščeva piezīme.)

2 Subabs — Indijas provinces pārvaldītājs.

3 Gijoms Renāls (1713—1796). Abu Indiju vēsture. Renāls bija enciklopēdistiem tuvs franču vēsturnieks. Viņa grāmatu par abām Indijām 1781. gadā sadedzināja par tās pret valdību vērsto raksturu.

dzēja likt sevi modināt ar āmuru pa galvu, ja cieši guli, kad cilvēki slīkst un prasa tev palīdzību!» Uzmini, mans draugs, ko viņš man atbildēja! Es domāju, ka, to dzirdot, mani ķers trieka. Viņš man sacīja: «Tas nav mans pienākums.» — Es zaudēju pacietību. «Vai tavs pienākums ir ļaudis nogalināt, riebīgais cilvēk? Un tu vēl valkā apbalvojumu zīmes, esi citiem priekšnieks...» Nepabeidzis savu runu, es gandrīz iespļāvu viņam purnā un izgāju ārā. Aiz dusmām es plēsu sev matus. Pārdomāju simt dažādu iespēju, kā atriebties šim zvēriskajam priekšniekam nevis par sevi, bet par cilvēci. Tad, attapies un atcerējies daudzus piemērus, sapratu, ka mana atriebība būs neauglīga, ka mani pašu uzskatīs par traku vai ļaunu cilvēku; es samierinājos.

Pa to laiku mani ļaudis bija aizgājuši pie garīdznieka, kas mūs uzņēma ar patiesu prieku, sasildīja, paēdināja un ļāva atpūsties. Pavadījām pie viņa visu dienu, baudot viesmīlību un cienastu. Nākamajā dienā, atraduši lielu laivu, mēs netraucēti aizbraucām uz Oranienbaumu. Pēterburgā es šo atgadījumu vienam otram izstāstīju. Visi juta man līdzi pārciestajās briesmās, visi pēla priekšnieka cietsirdību, bet neviens negribēja viņam to atgādināt. Ja mēs būtu noslīkuši, viņš būtu bijis mūsu slepkava. «Bet viņam nav uzlikts pienākums jūs glābt,» kāds noteica. Tagad es atvadīšos no pilsētas uz mūžu. Vairs nekad neiegriezīšos šajā tīģeru mītnē. Viņu vienīgais prieks ir kost citam citu; viņu vienīgais prieks — mocīt vājo līdz nāvei un verdziski zemoties varas priekšā. Un tu gribēji, lai es apmetos pilsētā. Nē, mans draugs, — noteica mans stāstītājs, uzlēkdams no krēsla, — braukšu turp, kur cilvēki nav kāju spēruši, kur nezina, kas ir cilvēks, kur viņa vārds nav pazīstams. Ardievu! — Viņš iesēdās ratos un aizauļoja.

SPASKAS MEŽAINE

Es auļoju pakaļ savam draugam tik ātri, ka panācu viņu jau pasta stacijā. Centos viņu pierunāt, lai viņš atgriežas Pēterburgā, centos viņam pierādīt, ka sīkas un atsevišķas nebūšanas sabiedrību nesagraus, tāpat kā skrots, krizdama plašajā jūrā, nevar saviļņot ūdens virsmu. Bet viņš man atcirta:

— Kad es, maza skrots, noietu dibenā, protams, Somijas jūras līcī vētra nesaceltos, bet es aizietu dzīvot pie roņiem. — Un, sašutumā atvadījies no manis, viņš iegūla ratos un steigšus aizbrauca.

Zirgi jau bija iejūgti; es jau cēlu kāju, lai kāptu ratos, kad pēkšņi sāka līt. «Nav liela nelaime,» es nodomāju, «apsegšos ar māšu un palikšu sauss.» Bet, tiklīdz šī doma pazibēja man prātā, tiku it kā āliņģī iemests. Debesis, ar mani nesazinājušās, pašķīra mākoni, un lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem. — Ar laika untumiem galā netiksi; kā sakāmvārdā teikts: lēnāk brauksi — tālāk tiksi; es izkāpu no ratiem un aizskrēju uz pirmo zemnieku māju. Saimnieks jau taisījās uz guļu, un istabā bija tumšs. Bet arī tumsā es izlūdzos atļauju izžāvēt drēbes. Novilku slapjo apģērbu un, palicis sausākos gabalus pagalvī, drīz vien uz sola aizmigu. Bet tā nebija dūnu gulta, ilgi vaļāties neļāva. Pamodies es izdzirdu čukstus. Es varēju atšķirt divu runātāju balsis.

— Nu, vīrs, pastāsti, — teica sievietes balss.

— Klausies, sieva: reiz bija ...

— Tiešām, tas izklausās pēc pasakas — kā lai es ticu pasakai? — pusbalsī sacīja sieva, aiz miega žāvādamās. — Diez vai es ticēšu, ka bijis tāds Pol-kans, Bova vai laupītājs Lakstīgala.

— Kas tad tevi ar varu spiež, tici, ja gribi. Bet tā ir tiesa, ka vecos laikos miesas spēks bijis cieņā un ka šie stiprinieki to ļaunprātīgi izmantojuši. Lūk, te tev Polkans. Bet par laupītāju Lakstīgalu lasi, mīļā, Krievijas vēsturnieku rakstus. Tie tev pateiks, ka par Lakstīgalu viņš nosaukts savas daiļrunības dēļ. Bet nepārtrauc manu stāstu. — Tātad reiz bija kādam valdniekam vietvaldis. Jaunībā viņš bija klaiņājis pa svešām zemēm, iemācījies ēst austeres^18, un uz tām viņš bija ļoti kārs. Kamēr pašam savas naudiņas bija maz, viņš no savas kāres atturējās, ēda pa desmit austerēm un arī tikai tad, kad iebrauca Pēterburgā. Bet, tiklīdz ieguva činas, arī austeru uz viņa galda kļuva arvien vairāk. Kļuvis par vietvaldi un sācis rīkoties ar savas un kroņa naudas lielām summām, kļuva kārs uz austerēm kā grūta sieva. Guļ un sapņo par austeru ēšanu. Tiklīdz pienāk austeru laiks, nevienam vairs nav miera. Visi viņam pakļautie kļūst par mocekļiem. Lai notiek kas notikdams, bet austeres viņš ēdīs.

Viņš dod savai pārvaldei pavēli tūliņ norīkot kurjeru, kuru viņš sūtīs uz Pēterburgu ar svarīgiem ziņojumiem. Visi zina, ka kurjers auļos pēc austerēm, bet — grozies, kā gribi, — ceļanauda jāizsniedz. Kroņa naudiņu katrs labprāt pievāks.

Kurjers, apgādāts ar cejazīmi un ceļanaudu, pilnīgi sagatavojies, tērpies apžmaugtos svārkos un čik-čeros^19, ierodas pie viņa augstās ekselences.

«Steidzies, mans draugs,» saka viņam ordeņiem apkāries cilvēks, «steidzies, ņem šo vēstuli, nodod to Lielajā Jūras ielā.»

«Kam pavēlēsiet?»

«Izlasi adresi.»

«Viņa ... viņa ...»

«Ne tā lasi.»

«Manam valdniekam, vaid . ..»

«Blēņas... Korzinkina kungam, godājamam bodniekam, Sankt. Pēterburgā, Lielajā Jūras ielā.»

«Zinu, jūsu augstā ekselence.»

«Tad nu ej, mans draugs, un, tiklīdz dabūsi, brauc steigšus atpakaļ un nevilcinies ne mirkli; es tev pateikšu ne vienu vien paldies.»

Un — nū-nū-nū, nū-nū-nū — ar pātagu visiem trim līdz pat PIterim, taisni Korzinkina pagalmā.

«Sveicināts! Ko gan neizdomā viņa augstā ekselence, tūkstoš verstu sūta pēc nez kāda draņķa. Bet kungs viņš labs. Man prieks viņam pakalpot. Lūk, austeres — nupat no tirdzniecības biržas. Saki, ne lētāk par simt piecdesmit mucā, nolaist nevar, paši dārgi maksājam. Nu, gan jau mēs ar viņa godību norēķināsimies.»

Mucu ievēla ratos; pagriezis ilksis, kurjers jau auļo atpakaļ: tik vien kā paguva ieiet krogā un izdzert divus mēriņus sīvā.

Dzin-dzin . .. Tiklīdz pie pilsētas vārtiem izdzird pasta ratu zvaniņa šķindas, sardzes oficieris jau skrien pie vietvalža (to viņš nedara, ja viss kār-tlbā) un ziņo, ka tālumā redzami rati un dzirdamas zvaniņu šķindas. Nebija paguvis to izteikt, kurjers jau durvīs.

«Atvedu, jūsu augstā ekselence.»

«īstā laikā (pievērsdamies klātesošajiem), tiešām cienījams cilvēks, kārtīgs un nedzērājs. Jau vairākus gadus viņš brauc uz Pēterburgu divreiz gadā, bet, cik reižu bijis Maskavā, nevaru pat atcerēties. Sekretār, raksti priekšlikumu. Par daudzajiem darbiem, kas paveikti izbraukumos, un par šo darbu visai kārtīgu izpildīšanu ierosinu viņu paaugstināt činā.»

Mantziņa izdevumu grāmatā ierakstīts: pēc viņa augstās ekselences priekšlikuma izsniegta kurjeram N. N., kas sūtīts uz Sankt-Pēterburgu ar visai svarīgiem ziņojumiem, ceļanauda turp un atpakaļ par trim zirgiem no ekstraordinārām summām... Mantziņa grāmatu revidēja, bet pēc austerēm tā nesmako. «Pēc ģenerāļa kunga un citu priekšlikuma pavēlam: seržantam N. N. būt praporšči-kam.»

— Re nu, sieva, — sacīja vīrieša balss, — kā dabū činas, bet kas man par labumu no tā, ka kalpoju nevainojami, es netieku uz priekšu ne par pirksta platumu. Ukazos pavēlēts apbalvot par kārtīgu dienestu. Cars atvēl, bet piķieris neatvēl. Tāpat mūsu mantziņa kungs: jau otru reizi pēc viņa ierosinājuma mani nodod tiesai par kriminālnoziegumu. Būtu es ar viņu uz vienu roku, dzīvotu kā niere pa taukiem,

— Ko nu, Klementjič, niekus gvelz! Vai tu zini, par ko viņš tevi necieš? Par to, ka tu no visiem ņem maksu par naudas mainīšanu, bet ar viņu nedalies.

4b

— Klusāk, Kuzmiņična, klusāk, kāds var noklausīties. — Abas balsis apklusa, un es atkal iemigu.

No rīta uzzināju, ka vienā istabā ar mani pārnakšņojis kāds ierēdnis ar sievu, kuri pirms gaismiņas devušies uz Novgorodu.

Kamēr manos ratos jūdza zirgus, piebrauca vēl viens trijjūgs. No tā izkāpa lielā apmetnī ietinies cilvēks; dziļi uz acīm uzmauktā cepure ar nolaistām malām neļāva man saskatīt viņa seju. Viņš prasīja zirgus bez ceļazīmes; tā kā daudzie važoņi, apstājuši viņu, kaulējās, viņš, nenogaidījis, kamēr tie beigs tirgoties, nepacietīgi vienam pateica;

— Jūdz ātrāk, maksāšu četras kapeikas par versti.

Važonis aizskrēja pēc zirgiem. Pārējie, redzēdami, ka viens jau salīgts, atgāja nost.

Es atrados vismaz piecas asis no atbraucēja. Pienācis man klāt, cepuri nenoņemdams, viņš sacīja:

— Godātais kungs, iedodiet, cik varat, nelaimīgam cilvēkam.

Mani tas pārlieku pārsteidza, un es nenocieties pateicu, ka brīnos par viņa lūgumu izpalīdzēt, jo viņš nekaulējās par braucammaksu un maksāja divreiz vairāk nekā citi.

— Es redzu, — viņš man sacīja, — ka jums dzīvē nav gadījušās nekādas likstas.

Tik nopietna atbilde man ļoti iepatikās, un es, ne mirkli nevilcinādamies, izņēmu no maka...

— Piedodiet, — es teicu, — vairāk pašreiz nevaru jums pakalpot; bet, kad aizbrauksim galā, varbūt izdarīšu kaut ko vairāk. — Mans nolūks pie tam bija padarīt viņu vaļsirdīgu, un es nekļūdījos.

— Es redzu, — viņš man sacīja, — ka jums vēl ir jūtas, ka dzīve augstākajā sabiedrībā un tieksmes pēc pašlabuma nav nocietinājušas jūsu sirdi. Atļaujiet man sēsties jūsu ratos, bet kalpotājam pavēliet braukt manējos.

Pa to laiku mūsu zirgi bija iejūgti, es izpildīju viņa vēlēšanos — un mēs braucām.

— Ak, mans kungs, es nespēju samierināties, ka esmu nelaimīgs. Vēl tikai pirms nedēļas es biju priecīgs, apmierināts, trūkuma nejutu, tiku mīlēts vai arī man tā šķita, jo mana māja ik dienas bija pilna cilvēku, kas jau izpelnījušies godazīmes; mans galds bija vienmēr klāts kā lieliskās svinībās. Bet, ja godkāre bija apmierināta, tad arī dvēsele baudīja īstu svētlaimi. Pēc daudziem neauglīgiem pūliņiem, pasākumiem un neveiksmēm es beidzot dabūju par sievu to, kuru vēlējos. Mūsu savstarpējā kvēle priecināja mūsu sirdis ar dziļām jūtām un apskaidroja mums visu. Mums nebija nevienas mākoņainas dienas. Mēs sasniedzām savas svētlaimes virsotni. Mana dzīvesbiedre bija gaidībās, un tuvojās radību brīdis. Liktenis bija lēmis, ka visai šai laimei jāsabrūk vienā mirklī.

Biju sarīkojis mielastu, un daudz tā saukto draugu, sapulcējušies pie manis, apmierināja savu dīko izsalkumu uz mana rēķina. Viens no klātesošajiem, kas mani necieta, sāka runāt ar savu blakussēdētāju, kaut pusbalsī, taču pietiekami skaļi, lai teiktais būtu dzirdams manai sievai un citiem. «Vai tiešām jūs nezināt, ka mūsu namatēva lieta Krimināllietu palātā jau izlemta ...»

Jums liksies dīvaini, — sacīja ceļabiedrs, pievērsdamies man, — ka cilvēks, kas neatrodas dienestā un kam tāds stāvoklis, kādu aprakstīju, varētu tikt nodots krimināltiesai. Arī es tā ilgi domāju un pat tad, kad mana lieta, izspriesta zemākajās

tiesās, bija nonākusi Augstākajā tiesā. Lieta bija šāda: es biju ierakstīts tirgotājos; laizdams savu kapitālu apgrozībā, es biju kļuvis par līdzdalībnieku nodokļu atpirkšanā. Mana vieglprātība bija par iemeslu tam, ka uzticējos krāpniekam, kuru pieķēra noziegumā un kuram atņēma atpirkšanas tiesības; kā to it kā liecinājušas viņa grāmatas, viņam bija radies liels iztrūkums, ko vajadzēja samaksāt. Viņš aizbēga, bet es paliku, un iztrūkumu nolēma piedzīt no manis. Sadabūjis iespējamos dokumentus, es noskaidroju, ka iztrūkuma man vai nu nemaz nebūtu, vai arī tas būtu ļoti mazs, un tādēļ lūdzu norēķināties ar mani, jo galvinieks es tomēr biju. Taču manu lūgumu nevis pienācīgi ievēroja, bet nolēma piedzīt parādu no manis. Pirmā tiesas netaisnība. Bet tai pievienoja vēl citu. Tajā laikā, kad es kļuvu par atpirkšanas galvinieku, man nekāda īpašuma nebija, bet uz Civillietu palātu pa paradumam tika nosūtīts aizliegums pārdot manu īpašumu. Dīvaina lieta — aizliegt pārdot īpašumu, kura nav! Pēc tam es nopirku māju un ieguvu vēl šo to. Tajā pašā laikā gadījums deva man iespēju pāriet no tirgoņu kārtas muižnieku kārtā, iegūstot činu. Gādājot par savu labumu, man radās izdevība pārdot māju ar labiem noteikumiem, noslēdzot pirkšanas un pārdošanas līgumu tajā pašā palātā, kur pastāvēja aizliegums. Tas man piedēvēts par noziegumu, jo bija cilvēki, kuru prieku aptumšoja manas dzīves laime. Pilnvarotais kroņa lietās iesniedza par mani ziņojumu, ka es, izvairīdamies maksāt kroņa parādu, esot pārdevis māju un apkrāpis Civillietu palātu, dēvēdamies par piederīgo pie tās kārtas, kādā es kādreiz biju, nevis pie tās, kurā atrados, māju pērkot. Velti es teicu, ka nevar būt aizlieguma pārdot īpašumu, kura nav; velti es teicu, ka vismaz sākumā vajadzēja pārdot atlikušo mantu un tā iegūt naudu parāda samaksai, bet pēc tam lietot citus līdzekļus, ka es savu kārtu neesmu slēpis, jo nopirku māju, jau muižnieku kārtā būdams. Tas viss netika vērā ņemts, mājas pārdošanu atcēla, mani par nepareizu rīcību nosodīja ar činas atņemšanu un tagad, — runāja stāstītājs, — mūsu namatēvu aicina tiesā, lai apcietinātu līdz lietas pabeigšanai. — Pēdējos vārdus teikdams, stāstītājs pacēla balsi: — Mana sieva, to izdzirdusi, apkampa mani un iekliedzās: «Nē, mans draugs, arī es iešu tev līdzi!» Vairāk izteikt viņa nevarēja. Visi viņas locekļi pagura, un viņa bez samaņas iekrita manās rokās. Pacēlis viņu no krēsla, es viņu ienesu guļamistabā un nezinu, kā mielasts beidzās.

Pēc kāda laiciņa atguvusi samaņu, viņa sāka just sāpes, kas vēstīja mūsu mīlestības augļa drīzu dzimšanu. Bet, lai cik skaudras tās bija, domas par manu apcietināšanu viņu tā satrauca, ka viņa atkārtoja vienā laidā: arī es iešu tev līdzi! Šis nelaimīgais gadījums par veselu mēnesi paātrināja bērna piedzimšanu, un visas palīgā ataicinātās vecmātes un ārsta pūles bija veltīgas un nevarēja novērst to, ka mana sieva pēc vienas dienas un nakts dzemdēja. Viņas dvēseles satraukums pēc bērna piedzimšanas ne tikai nenorima, bet, vēl vairāk pieņemdamies, radīja viņai drudzi.

Kālab man gari par to stāstīt? Mana sieva nomira trešajā dienā pēc dzemdībām. Varat ticēt, ka, redzēdams viņas ciešanas, es ne uz mirkli neatstāju viņu vienu. Bēdās es pavisam biju aizmirsis savu lietu un spriedumu. Dienu pirms manas mīļās sievas nāves nomira ari mūsu nenobriedušais mīlestības auglis. Viņa mātes slimība saistīja visus manus prātus, un šis zaudējums man tobrīd nelikās liels. Iedomājies, iedomājies, — sacīja mans stāstītājs, abām rokām sev matos ieķēries, — iedomājies manu stāvokli, redzot, ka mana mīļā šķiras no manis uz visiem laikiem. Uz visiem laikiem! — iekliedzās viņš mežonīgā balsī. — Bet kādēļ es bēgu? — Lai mani liek cietumā; esmu jau kļuvis nejūtīgs; lai mani moka, lai atņem dzīvību! Ak, barbari, tīģeri, Jaunās čūskas, plosiet šo sirdi, piliniet tajā savu baigo indi!

Atvainojiet manu nesavaldību, man šķiet, es drīz zaudēšu prātu. Tiklīdz iedomājos to brīdi, kad mana mīļā no manis šķīrās, es visu aizmirstu un acis man satumst. Tomēr beigšu savu stāstu. Skaudrā izmisumā es biju pārkritis pār manas mīļās nedzīvo ķermeni, kad pie manis atskrēja viens no maniem sirsnīgākajiem draugiem.

«Atnākuši tevi apcietināt, komanda pagalmā. Bēdz no šejienes, rati pie pagalma vārtiem gaida, dodies uz Maskavu vai kurp gribi un dzīvo tur, kamēr tavu likteni varēs atvieglot.»

Es neklausījos viņa vārdos, bet viņš, lietodams varu, ar savu ļaužu palīdzību satvēra mani, iznesa un ielika ratos, bet, atcerējies, ka man vajadzīga nauda, iedeva man maku, kurā bija tikai piecdesmit rubļu. Viņš pats iegāja manā kabinetā, lai tur sameklētu naudu un iznestu man, bet, ieraudzījis oficieri jau manā guļamistabā, paguva tikai nosūtīt pie manis cilvēku, kas pateiktu, lai braucu prom. Neatceros, kā mani aizveda līdz pirmajai stacijai. Mana drauga sulainis, izstāstījis visu notikušo, atvadījās no manis, bet pats es braucu — kā parunā teikts —, kurp acis rāda.

Mana ceļabiedra stāsts mani neizsakāmi aizkustināja. Vai tas iespējams, teicu es pats sev, ka tik mīkstsirdīgas valdīšanas laikā, kāda mums ir pašreiz, var notikt tādas nežēlības? Vai tas iespējams, ka var būt tik neprātīgi tiesneši, kas, lai pildītu valsts kasi (tā tiešām var nosaukt katru nepamatotu mantas atņemšanu, lai apmierinātu kroņa prasību), atņem cilvēkam mantu, godu, dzīvību? Es pārdomāju, kādā veidā šis notikums varētu kļūt zināms augstākajai varai. Jo es pamatoti domāju, ka patvaldnieciskā iekārtā vienīgi šī vara spēj citu lietās būt objektīva. — Vai es tomēr nevarētu uzņemties viņa aizstāvēšanu? Uzrakstīt sūdzību augstākajai valdīšanai? Sīki attēlot visu notikumu un parādīt tiesātāju netaisnīgumu un cietēja nevainību? — Bet manu sūdzību nepieņems. Jautās, kādas man tiesības to darīt, prasīs no manis pilnvaru. — Kādas man tiesības? Cilvēce — cietēja. Cilvēkam atņemta manta un gods, atņemta puse viņa dzīvības, viņš atrodas labprātīgā trimdā, lai izvairītos no apkaunojošā ieslodzījuma. Un tam vajadzīga pilnvara? No kā? Vai tiešām ar to nepietiek, ka cieš mans līdzpilsonis? — Bet arī tas nav vajadzīgs. Viņš ir cilvēks: lūk, manas tiesības, lūk, pilnvara. — Ak, dievišķais cilvēk! Kālab tu rakstīji savu likumu barbariem? Viņi, krustu mezdami tavā vārdā, ziedo asiņainus upurus ļaunumam. Kālab tu pret viņiem biji mīkstsirdīgs? Tev vajadzēja solīt sodīšanu nevis nākotnē, bet divkāršot sodu pašreiz un jo vairāk kveldināt sirdsapziņu, jo lielāka bijusi ļaundarība, nedot viņiem mieru ne dienu, ne nakti, kamēr viņi ar savām ciešanām būs izpirkuši visu izdarīto ļaunumu. Šādas pārdomas mani tā nogurdināja, ka es iemigu visai cieši un ilgi nepamodos.

Domu satrauktās asinis manās smadzenēs ierosināja iztēli. Neskaitāmas ainas parādījās man miegā un izgaisa kā viegla migla. Beidzot, kā tas mēdz būt, dažas satrauktās smadzeņu šķiedras trīsēja ilgāk par citām, un, re, ko es sapņoju.

Man likās, ka esmu cars, šahs, hans, karalis, bejs, nabobs, sultāns vai kaut kas tamlīdzīgs, kas sēž uz troņa un valda.

Mans tronis bija no tīra zelta, dažādu krāsu dārgakmeņiem, sarežģītiem rotājumiem un spoži mirdzēja. Nebija nekā krāšņāka par mana tērpa spožumu. Manu galvu rotāja lauru vainags. Viss, kas bija apkārt, pauda manu varu. Te bija zobens uz sudrabā veidota pīlāra, uz kura bija attēlotas jūras un sauszemes kaujas, pilsētu ieņemšana un tamlīdzīgas ainas; visam pāri bija redzams mans vārds, ko nesa slavas ģēnijs, lidinādamies pāri visiem šiem attēlotajiem varoņdarbiem. Te varēja redzēt manu scepteri uz daudzu smagu vārpu noliektiem kūļiem, kas bija veidoti no tīra zelta un izskatījās gluži kā īsti. Pie stingras sviras bija pakārti svari: vienā no kausiem bija grāmata ar uzrakstu Žēlsirdības likums, otrā — grāmata ar uzrakstu Sirdsapziņas likums. No dārgakmens izcirsto valdnieka varas simbolu balstīja vairāki no balta marmora izkalti bērni. Mans kronis bija pacelts augstāk par visu un atradās uz spēcīga milža pleciem, un tā malu balstīja Patiesība. Milzīga čūska, no gaiša tērauda izkalta, bija apvijusies ap visu troņa piekāji un, astes galu mutē turēdama, attēloja Mūžību.

Par manu varu un diženumu liecināja ne tikai mākslīgi darinātie veidojumi. Biklā iztapībā, tīkodami uztvert manus skatienus, ap troni stāvēja valstsvīri. Zināmā attālumā no troņa drūzmējās bezgala daudz ļaužu, kuru dažādie tērpi, sejas vaibsti, izturēšanās, izskats un stāvi liecināja, ka viņi ir no dažādām ciltīm. Satraukuma pilnā klusēšana liecināja, ka viņi visi pakļauti manai gribai. Mazliet augstākā vietā gar malām stāvēja ļoti daudz sieviešu skaistos, krāšņos tērpos. Viņu acis lūkojās manī ar patiku, un viņu vēlēšanās centās aizsteigties priekšā manējām, ja tādas būtu radušās.

Dziļš jo dziļš klusums valdīja šajā sanāksmē; likās, ka visi gaida kādu svarīgu notikumu, no kura atkarīgs visas sabiedrības miers un laime. Iegrimis pats sevī un sajuzdams dvēselē dziļi iesakņojušos garlaicību, kas rodas no ātri apnīkstošas vienmuļības, es devu dabai, kas dabai pienākas, un, muti līdz ausīm atpletis, saldi nožāvājos. Visi saprata manas dvēseles jūtu izpaudumu. Pēkšņs apmulsums pārklāja savu drūmo plīvuru pār līksmajiem vaibstiem, smaids nozuda no maigajām lūpām un prieka mirdzums no apmierinātā vaiga. Pārvērstie skatieni un apkārtraudzīšanās pauda pēkšņas šausmas un gaidāmās nelaimes nojausmu. Bija dzirdamas nopūtas — smeldzoši skumju vēstneši, un jau ieskanējās baiļu apvaldīti vaidi. Visu sirdīs viesās izmisums un nāves trīsas, mokošākas par pašu nāvi. — Tik bēdīga aina aizkustināja mani līdz sirds dziļumiem, vaigu muskuļi man pie ausīm nemanot savilkās un, izstiepdami lūpas, radīja manā sejā smaidam līdzīgu viebšanos, pēc kuras es visai skāņi nošķaudījos. Līdzīgi tam, kā drūmās, tumšiem mākoņiem pārklātās debesīs atspīd pusdienas saule, kuras dzīvinošā karstuma sabiezinātais mitrums iztvaiko gaisā un, sadalījies sastāvdaļās, pa daļai vieglāks kļūdams, strauji paceļas atmosfērā, bet, pa daļai ļaudamies vienīgi tikai zemes daļiņu smagumam, krīt strauji lejup, tumsa, kas klāja visu, kamēr nebija saules, pēkšņi izgaisa un, steigā satinusi savu necaurredzamo plīvuru, aizlidoja uz mirkļa spārniem, neatstājot aiz sevis pat savas klātbūtnes pēdas, — tā, manu smaidu ieraugot, izgaisa skumjā izteiksme visu sapulcējušos sejās, prieks strauji pārņēma visu sirdis, un nekur nebija redzama īgna neapmierinātība. Visi sāka saukt:

— Lai dzīvo mūsu diženais valdnieks, lai dzīvo mūžos! — Līdzīgi klusam dienvidu vējam, kas šūpo koku lapotni un rada birzē saldkaislu šalkoņu, visā sanāksmē atskanēja priecīga sačukstēšanās. Viens otrs pusbalsī teica:

— Viņš savaldījis ārējos un iekšējos ienaidniekus, paplašinājis tēvijas robežas, pakļāvis savai lielvalstij tūkstošiem dažādu tautu.

Cits iesaucās:

—Viņš padarījis valsti bagātu, paplašinājis iekšējo un ārējo tirdzniecību, viņš cienī zinātnes un mākslas, veicina zemkopību un amatniecību.

Sievietes maigi teica:

— Viņš nav ļāvis aiziet bojā tūkstošiem derīgu pilsoņu, pasargādams tos no nāves jau pirms dzimšanas.

Cits svarīgi vēstīja:

— Viņš pavairojis valsts ienākumus, atvieglojis tautai nodokļu nastu, sagādājis tai drošu iztiku.

Jaunieši, sajūsmā celdami rokas pret debesīm, teica:

— Viņš ir žēlsirdīgs, taisnīgs, viņa likums ir visiem vienāds, viņš uzskata sevi par pirmo likuma kalpu. Viņš ir gudrs likumdevējs, taisnīgs soģis, cītīgs izpildītājs, viņš diženāks par visiem cariem, viņš brīvību dāvā visiem.

Tādas runas, kuras es saklausīju, skaļi atbalsojās manā dvēselē. Šie slavinājumi manam prātam šķita īsti, jo to patiesīgums izpaudās arī ārēji. Par tādiem uzskatot šos cildinājumus, mans parastais redzesloks paplašinājās un, būtībā visu aptvēris, pieskārās dievišķai gudrībai. Nekas nebija salīdzināms ar to prieku, ko es izjutu, izdalot savas pavēles, kuras pats atzinu par labām. Pirmajam karavadonim es pavēlēju ar lielu karaspēku iekarot zemi, kas atradās pavisam citā pasaules malā.

_— Valdniek, — viņš man atbildēja, — tava vārda slava vien uzvarēs tautas, kas apdzīvo šo zemi. Bailes ies pa priekšu taviem ieročiem, un es atgriezīšos, līdzi ņemdams vareno valdnieku meslus.

Kuģniecības pārzinim es teicu:

— Lai mani kuģi izklīst pa visām jūrām, lai tos ierauga nezināmas tautas; mans karogs lai kļūst pazīstams Ziemeļos, Austrumos, Dienvidos un Rietumos!

— Izpildīšu, valdniek! — Un viņš aizjoņoja to izpildīt kā vējš, kam jāpūš kuģu burās.

— Pasludini līdz manas valsts vistālākajām robežām, — teicu es likumu sargātājiem, — ka ir mana dzimšanas diena un lai tā uz mūžīgiem laikiem tiek atzīmēta hronikās ar sodu atlaišanu vi-šiem. Lai atveras cietumi, lai nāk ārā noziedznieki, un lai atgriežas savās mājās tie, kas nomaldījušies no īstā ceļa!

— Tava žēlsirdība, valdniek, ir dāsnuma paraugs. Es steidzos pavēstīt prieku tēviem, kas skumst par saviem bērniem, un sievām, kas skumst par saviem vīriem.

— Lai paceļas, — teicu es pirmajam celtniekam, — krāšņas ēkas, mūzu mājokļi; lai tās tiek izrotātas dažādiem dabas atdarinājumiem, un lai šīs ēkas ir neaizskaramas tāpat kā debesu iemītnieces, kurām tās tiek gatavotas!

— Ak, gudrais, — viņš man atbildēja, — kad tavas balss pavēlēm stihijas paklausījušas un, sakopojot savus spēkus, uzcēlušas tuksnešos un biezos mežos plašas pilsētas, kas ar savu krāšņumu pārspēj visslavenākās seno laiku pilsētas, cik mazsvarīgs būs šis tavs darbs tavu pavēļu cītīgajiem izpildītājiem! Tu vārdu teici — un raupjie būvak-meņi jau uzklausa tavu balsi.

— Lai paveras nu, — es teicu, — devības roka, lai kādu pārpilnības daļu saņem arī nemantīgie, lai liekās bagātības atgriežas pie tiem, kas tās radījuši!

— Ak, dāsnais valdniek, augstā dieva mums dāvātais, savu bērnu tēvs, tu, kas dari nabagu bagātu, lai notiek tavs prāts!

Ikvienu manu izteicienu visi klātesošie pavadīja ar prieka saucieniem, un roku plaukšķināšana ne tikai sekoja maniem vārdiem, bet pat aizsteidzās priekšā domai. Visā sanāksmē tikai viena sieva, cieši apķērusies ap stabu, skumji nopūzdamās, izrādīja nicināšanu un sašutumu. Viņas sejas vaibsti bija skarbi un apģērbs vienkāršs. Viņai galvā bija cepure, kamēr visi pārējie stāvēja kailām galvām.

— Kas tā tāda? — es jautāju kādam, kas stāvēja man tuvumā.

— Tā ir mums nepazīstama ceļiniece, kas dēvē sevi par Taisnredzi un acu ārsti. Bet tā ir visbīstamākā zintniece, kas izplata indi, priecājas par bēdām un skumjām, vienmēr drūma, visus nicina un peļ, savās paļās netaupa pat tavu svētīto galvu.

— Kālab šī ļaundare tiek ciesta manā valstī? Bet par viņu rīt. Šī diena ir žēlastības un prieka diena. Nāciet šurp visi tie, kas kopā ar mani nes smago valdīšanas nastu, saņemiet par savām pūlēm un varoņdarbiem pienācīgu algu!

Tad, piecēlies no savas vietas, es dāvāju klātesošajiem dažādas godazīmes: tie, kuru nebija klāt, netika aizmirsti; bet tie, kas tīkamā veidā izrādīja savu piekrišanu maniem vārdiem, ieguva manas labdarības lielāko daļu.

Pēc tam es turpināju savu runu;

— Iesim, manas lielvalsts pīlāri, manas varas balsti, palīksmosim pēc padarītā darba! Kurš strādājis, tas pelnījis savu pūliņu augļus. Valdniekam pienākas baudīt prieku, jo viņš taču daudz prieka dāvā citiem. Rādi mums ceļu uz sagatavoto svinību vietu, — es teicu izpriecu rīkotājam. — Mēs tev sekosim.

— Pagaidi, — sauca man ceļiniece no savas vietas, — pagaidi un pienāc pie manis! Es esmu dziedniece, kas sūtīta pie tevis un tev līdzīgiem, lai padarītu skaidras tavas acis. Kādas plēves! — viņa iesaucās.

Kāda neredzama vara lika man pieiet viņai klāt, lai gan visi, kas bija ap mani, pat ar varu centās mani atturēt.

— Abās acīs plēves, — sacīja ceļiniece, — bet tu tik noteikti spried par visu. — Tad viņa pieskārās manām acīm un noņēma no tām biezu ragvielas plēvi. — Tu redzi, — viņa man teica, — ka esi bijis akls, pilnīgi akls. Es esmu Patiesība. Augstais dievs, iežēlodamies par tev pakļautās tautas vaidiem, atsūtīja mani no debesu mājokļiem izkliedēt tumsu, kas neļauj tavām acīm būt redzīgām. Es to esmu izdarījusi. Šodien tu visas lietas skatīsi tieši tādas, kādas tās ir. Tu ielūkosies siržu dzīlēs. No tevis vairs nenoslēpsies čūska, kas ložņā pa tumšajiem dvēseles kaktiem. Tu iepazīsi savus uzticamos pavalstniekus, kas, atrazdamies tālu no tevis, mīl nevis tevi, bet tēvzemi, kas gatavi vienmēr tevi satriekt, ja ar to tiktu atriebta cilvēka verdzināšana. Bet viņi netraucēs pilsoņu mieru priekšlaikus un nelietderīgi. Tos aicini sev par draugiem. Padzen šo lepno pūli, kas stāv tavā acu priekšā un savu dvēseles negodu slēpj zem apzeltītiem tērpiem. Tie ir tavi īstie ļaundari, kas aptumšo tavas acis un aizliedz man ieiet tavā pilī. Es parādos valdniekiem vienreiz visā viņu valdīšanas laikā, lai viņi mani pazītu manā patiesajā izskatā; bet es nekad neatstāju mirstīgo mājokļus. Mana uzturēšanās vieta nav valdnieku pilis. Sardze, kas novietota visapkārt pilīm, ar simt acīm modri sargā tās dienu un nakti un liedz man tajās ieiet. Kad es kādreiz izkļūstu cauri šim sargu pūlim, tad, vicinādami pātagu un mani vajādami, visi, kas ir ap tevi, cenšas izdzīt mani no tavas mītnes; tādēļ uzmanies, lai es atkal neatstāju tevi. Tad glaimi,

izplatīdami indīgus garaiņus, atkal atjaunos plēves tavās acīs un tavas acis vairs neredzēs gaismu. Tavs aklums būs vēl lielāks, tu redzēsi tikko soli uz priekšu. Viss tev liksies priecīgs. Vaidi neskars tavas ausis, bet dzirdi ik brīdi tīksminās liega dziedāšana. Upurtraukos kvēpinātais vīraks savaldzinās glaimiem atvērto dvēseli. Tu sataustīsi tikai gludumus. Tavus taustes nervus nekad nesatrauks labdarīgais raupjums. Nodrebi tagad par tādu stāvokli. Mākonis savilksies pār tavu galvu, un soģa pērkona bultas būs gatavas tevi satriekt. Bet es, to es tev saku, dzīvošu tavas valsts robežās. Kad vien tu gribēsi mani redzēt, kad vien tava viltīgo glaimu apsēstā dvēsele sāks alkt mana skatiena, aicini mani, tālumā atrazdamies; kur būs dzirdama mana stingrā balss, tur tu mani arī atradīsi. Nekad nenobīsties no manas balss. Ja no tautas vidus nāks vīrs, kas pels tavus darbus, zini, ka tas ir tavs patiesais draugs. Bez cerībām uz atalgojumu, bez verdziskas drebēšanas viņš tev stingrā balsī pieteiks mani. Piesargies un neuzdrošinies viņu sodīt kā vispārēja nemiera cēlāju. Aicini viņu pie sevis, pacienā viņu kā ceļinieku. Jo ikviens, kas peļ valdnieka patvaļību, kur visi dreb viņa priekšā, ir ceļinieks virs zemes. Pacienā viņu, es saku, pagodini viņu, lai viņš atgriezies varētu vairāk un vairāk runāt neglaimodams. Taču tik drosmīgas sirdis mēdz būt retas; diez vai viens pa veseliem simt gadiem uzdrošināsies sākt cīņu pret valdnieku. Lai tavu modrību neiemidzinātu varas tīksme, es tev dāvinu šo gredzenu, lai tas brīdinātu tevi, kad tu uzdrošinātos būt netaisns.Jo zini, ka tu vari sabiedrībā būt pirmais slepkava, pirmais laupītājs, pirmais nodevējs, pirmais vispārējā miera traucētājs, ļaunākais ienaidnieks, kas savu niknumu vērš pret vājo. Tu būsi vainīgs, ja māte raudās par savu dēlu, kas nogalināts kaujas laukā, un sieva par savu vīru, jo gūsta briesmas diez vai var atttaisnot slepkavību, ko sauc par karu. Tu būsi vainīgs, ja tīrums paliks atmatā, ja zemes kopēja bērniņi izdzisīs pie izžuvušās mātes krūts, kurai trūkst veselīgas barības. Bet tagad pievērs savus skatienus sev un tiem, kas ap tevi, palūkojies, kā tiek izpildītas tavas pavēles, un, ja tava dvēsele nenodrebēs šausmās, to redzot, es aiziešu no tevis un tava pils uz visiem laikiem izzudīs no manas atmiņas.

Kad ceļiniece bija to pateikusi, viņas seja likās laimīga un apgarota. Raugoties viņā, manā sirdī ieplūda prieks. Es vairs nejutu tajā godkāres vir-muļus un augstprātīgu uzpūtību. Es jutu tajā mieru; to nesatrauca goda un varas kāre. Mani tērpi, kas bija tik mirdzoši, likās asinīm aptraipīti un asarām slacīti. Uz saviem pirkstiem es redzēju cilvēka smadzeņu atliekas; manas kājas bija iegrimušas dūņās. Ap mani stāvošie bija vēl riebīgāki. Visa viņu dvēsele likās melna, un to dedzināja blāva negausības uguns. Viņi meta uz mani un cits uz citu pārvērstus skatienus, kuros izpaudās plēsonība, skaudība, viltus un naids. Mans karavadonis, kuru biju sūtījis iekarot svešas zemes, slīga greznībā un priekos.[20] Karaspēkā nebija paklausības; ar maniem karavīriem apgājās sliktāk nekā ar lopiem. Nerūpējās ne par viņu veselību, ne par ēdināšanu; viņu dzīvībai nebija nekādas vērtības; viņiem atņēma noteikto algu, ko izlietoja viņiem nevajadzīgiem

rotājumiem. Lielākā da Ja manu jauno karavīru mira aiz priekšnieku nevērības vai nevajadzīgas un pāragras bardzības. Kroņa nauda, kas bija paredzēta visas zemessardzes uzturēšanai, atradās izpriecu rīkotāja rokās. Karavīru godazīmes tika piešķirtas nevis par drošsirdību, bet par zemisku un verdzisku padevību. Es redzēju savā priekšā kādu izdaudzinātu karavadoni, kuru biju pagodinājis ar izcilām labvēlības zīmēm; tagad es skaidri redzēju: visa viņa izcilā vērtība bija tā, ka viņš gādāja par sava priekšnieka saldkaisles apmierināšanu, un izrādīt vīrišķību viņam pat nebija gadījusies izdevība, jo viņš pat iztālēm nebija redzējis ienaidnieku. Un no tādiem karavīriem es biju gaidījis jaunus laurus. Es novērsu savu skatienu no tūkstoš Jaunumiem, kas bija pavērušies manām acīm.

Manus kuģus, kas bija paredzēti tāliem jūras braucieniem, es redzēju peldam ostas grīvā. Priekšnieks, kas bija ar vēja spārniem aizjoņojis izpildīt manas pavēles, izstiepis savus locekļus mīkstā gultā, baudīja tīksmi un mīlestību viņa saldkaisles pērkamās rosinātājas apkampienos. Sapņos izsapņotā jūras brauciena zīmējumā, kas bija izgatavots pēc viņa pavēles, bija jau redzamas visu pasaules malu salas ar to klimatam atbilstošo augļu pārpilnību. Plašas zemes un daudzas tautas radās no šo jauno ceļotāju otas triepieniem. Naktslampiņu gaismā puķainā un krāšņā valodā jau tika sacerēts šā ceļojuma un ieguvumu lieliskais apraksts. Zelta plāksnes jau tika gatavotas tik svarīga sacerējuma iesiešanai. Ak, Kuk^21! Kālab tu savu mūžu pavadīji

darbā un grūtībās? Kālab tik nožēlojams bija tā gals? Ja tu būtu uzkāpis uz šiem kuģiem, tad, priekos sākdams ceļojumu un priekos to beigdams, tu tikpat daudz atklājumu būtu izdarījis, sēdēdams vienā vietā (manā valstī), tikpat slavens būtu kļuvis, jo tavs valdnieks būtu tevi pagodinājis.

Mans dižais darbs, ar kuru savā aklumā mana dvēsele visvairāk lepojās, — soda atlaišana un piedošana noziedzniekiem — tik tikko bija manāms plašajā pilsoņu darbības laukā. Manu pavēli vai nu nemaz neizpildīja, nepareizi to piemērojot, vai arī tai nebija vēlamo panākumu nepareizas iztulkošanas un gausas izpildīšanas dēļ. Manu žēlsirdību sāka iztirgot, un tam, kas deva vairāk, klaudzēja žēlastības un augstsirdības āmurs. Gribēju, lai soda atlaišanas dēļ tauta uzskatītu mani par žēlsirdīgu, bet es tiku uzskatīts par krāpnieku, liekuli un kaitīgu komediantu.

— Paturi pie sevis savu žēlsirdību, — teica tūkstošiem balsu, — nevēstī to mums skaistos vārdos, ja negribi to izpildīt. Nepielīdzini pārestībai zobgalību, neliec to sajust vēl smagāk. Mēs mierīgi snaudām, tu iztraucēji mūsu miegu, mēs negribējām būt nomodā, jo nav par ko būt nomodā.

Pilsētu celšanā es redzēju vienīgi valsts naudas izšķērdēšanu, un šī nauda nereti bija slacīta manu pavalstnieku asinīm un asarām. Lielisko ēku celšanā valdīja izšķērdība, nereti cēlāji neizprata arī īsto mākslu. Es redzēju, ka celtņu iekšējā un ārējā veidojumā nav nekādas gaumes. To izskats atgādināja gotu un vandaļu^22 laikmetu. Mūzām iekārto-

tajā mājoklī es neredzēju plūstam dzīvinošos Kas-tālijas un Ipokrēnes avotus^23; pa zemi rāpojošā māksla tikko uzdrīkstējās pacelt savus skatienus augstāk par paraduma iezīmēto loku. Celtnieki, noliekušies pie ēkas zīmējumiem, domāja nevis par tās skaistumu, bet kā no tās iedzīvoties. Man apriebās mana lepnā godkāre, un es novērsos.

Bet visvairāk manu dvēseli sāpināja mani dāsnie dāvinājumi. Savā aklumā es biju iedomājies, ka lieko sabiedrības naudu valsts vajadzībām vislabāk var izlietot nabadzīgā atbalstīšanai, kailā apģērbšanai, izsalkušā paēdināšanai vai nelaimes gadījumā bojāejošā glābšanai, vai arī tāda cilvēka atalgošanai, kas to pelnījis, netīkodams iedzīvoties. Bet cik skumji bija redzēt, ka manus dāsnos dāvinājumus saņem bagātnieks, lišķis, viltīgs draugs, reizēm paslepens slepkava, sabiedrības uzticības pārkāpējs un nodevējs, cilvēks, kas izpratis manas tieksmes vai izdabā manām vajadzībām, sieva, kas dižojas ar savu nekaunību. Manas devības vājās urdziņas tik tikko aizplūda līdz tiem, kas nedižojās ar savu tikumu un saviem nopelniem. Asaras sāka ritēt man pār vaigiem un noslēpa manām acīm to, cik nožēlojama izrādījusies mana neprātīgā devība.

Tagad es skaidri redzēju, ka manis izdāvātās go-dazīmes vienmēr saņēmuši necienīgie. Nepiedzīvojušais tikums, pārsteigts par šīs šķietamās laimes pirmo spožumu, nostājās uz viena ceļa ar glaimiem un gara zemiskumu, sāka tīkot pēc pagodinājumiem — mirstīgo lolotā sapņa, bet, iedams

netaisnus ceļus, vienmēr pagura uz pirmajiem kāpieniem un bija spiests samierināties pats ar savu atzinību, iestāstīdams sev, ka pasaules godība pārvēršas pelnos un izgaist kā dūmi. Redzēdams visās lietās tādu ļaunumu, kas ceļas no manas vājības un manu ministru viltības, redzēdams, ka mans maigums pievēršas sievai, kas manā mīlestībā meklē tikai savas godkāres apmierināšanu un savu ārieni kopj tikai tādēļ, lai mani tīksminātu, kad viņas sirds jūt pret mani riebumu, — es iekliedzos niknās dusmās:

— Necienīgie noziedznieki, ļaundari! Sakiet — kālab ļaunprātīgi esat izmantojuši sava kunga uzticību? Stājieties nu sava soģa priekšā! Nodrebiet, iesīkstējuši savos ļaunajos darbos! Ar ko jūs varat attaisnot savu rīcību? Ko teiksiet sev par aizbildinājumu? Viņu es aicināšu šurp no nabadzīgās būdiņas. Nāc, — es teicu sirmgalvim, kuru biju ieraudzījis savas plašās valsts tālajā malā un kurš mitinājās sūnām apaugušā būdiņā, — nāc atvieglot manu nastu, nāc un atdod mieru manai tvīkstošajai sirdij un satrauktajam prātam!

To teicis, es iedomājos savu augsto amatu, izpratu savus plašos pienākumus, izpratu, no kurienes rodas manas tiesības un vara. Mana sirds notrīcēja, un es nobijos no saviem darbiem. Manas asinis sāka strauji joņot, un es pamodos. Vēl neatta-pies, es satvēru savu pirkstu, bet ērkšķu gredzena uz tā nebija. Ak, ja tas atrastos valdniekiem kaut vai uz mazā pirkstiņa!

Pasaules valdniek, ja tu, lasīdams manu sapni, zobgalīgi pasmaidīsi vai drūmi saviebsies, tad zini, ka manis redzētā ceļiniece ir tālu no tevis un viņai derdzas tavas pilis.

PODBEREZJE

Es tik tikko jaudāju atmosties no ciešā miega, kurā es biju tik daudz sapņojis. Mana galva bija smagāka par svinu; ļaunāk, nekā mēdz būt paģirās dzērājiem, kas nedēļu no vietas žūpo bez pārtraukuma. Es nespēju turpināt ceļu un kratīties kok-asu ratos (atsperu maniem ratiem nebija). Es izņēmu mājas dziedniecības grāmatu un meklēju, vai tajā nav receptes pret durnumu, kas rodas no murgiem miegā un nomodā. Lai gan braucot zāles man vienmēr bija krājumā līdzi, taču — kā sakāmvārdā teikts: arī gudrinieks pārskatās — pret murgiem es sevi nebiju pasargājis, un tāpēc, kad biju iebraucis pasta stacijā, galva man bija kā spainis.

Atcerējos, ka savā laikā mana nelaiķe aukle Klementjevna, vārdā Praskovja, iesaukta par Piektdienu, labprāt dzēra kafiju un mēdza teikt, ka tā palīdzot pret galvas sāpēm. «Tiklīdz izdzeru savas piecas tasītes,» viņa mēdza teikt, «tūliņ arī galva kļūst skaidrāka, bet bez kafijas būtu drīz vien izlaidusi garu.»

Sāku lietot aukles zāles, bet, nepieradis dzert piecas tases uzreiz, pacienāju ar uzvārītās kafijas pārpalikumu jauno cilvēku, kas sēdēja pie loga uz viena sola ar mani, tikai otrā kaktā.

— Ļoti pateicos, — viņš sacīja, paņemdams kafijas tasi.

Laipnība, drošais skatiens un pieklājīgā izturēšanās, likās, nesaderējās ar garajiem svārkiem un ar kvasu ieziestajiem matiem. Atvaino, lasītāj, manu spriedumu, esmu dzimis un uzaudzis galvaspilsētā, un, kas nav cirtains un nopūderēts, to es ne par ko neuzskatu. Ja ari tu esi laucinieks un matus nepūderē, tad nenosodi, ja es uz tevi nepaskatīšos un paiešu garām.

Vārds pa vārdam, un es ar savu jauno paziņu uzsāku sarunu. Dabūju zināt, ka viņš ir no Novgo-rodas semināra un dodas kājām uz Pēterburgu apciemot tēvoci, kas ir guberņas valdes sekretārs. Bet viņa galvenais nolūks bija rast iespēju iegūt zinības.

— Cik daudz mums vēl trūkst izglītības līdzekļu! — viņš man sacīja. — Latīņu valodas zināšanas vien nevar apmierināt prātu, kas alkst zinību. Vergiliju, Horāciju, Titu Līviju, pat Tacitu^24 es zinu gandrīz no galvas, bet, kad salīdzina semināristu zināšanas ar to, ko man, par laimi, gadījās iemācīties, tad es uzskatu, ka mūsu skola pieder pagājušiem gadsimtiem. Klasiskie autori mums visi zināmi, bet mēs labāk pazīstam kritiskos tekstu izskaidrojumus nekā to, kas tos vēl šobaltdien dara tīkamus, kas tos padarījis mūžīgus. Mums māca filozofiju, mēs mācījāmies loģiku, metafiziku, ētiku, teoloģiju, bet, kā Kuteikins «Pusaudzī» saka, izņemsim filozofisko mācību līdz galam un griezīsimies atpakaļ.[25] Nav ko brīnīties: Aristotelis un sholastiķa līdz šim vēl valda semināros. Par laimi, iepazinos Novgorodā ar kādu guberņas pārvaldes ierēdņa ģimeni, un viņa mājā man radās iespēja gūt nelielas franču un vācu valodas zināšanas un lasīt namatēva grāmatas. Kāda starpība izglītībā, salīdzinot tos laikus, kad skolās lietoja vienīgi latīņu valodu, ar tagadējo laiku! Kādas iespējas rodas mācīties, kad zinātnes nav pieejams noslēpums tikai latīņu valodas pratējiem, bet tiek mācītas tautas valodā!

Bet kāpēc, — pārtraucis savu runu, viņš turpināja, — kāpēc mums nedibina augstskolas, kurās zinātnes mācītu visiem pieejamā valodā, valodā, ko saprot visā Krievzemē? Mācīšanās visiem būtu saprotamāka; izglītība ātrāk kļūtu visiem pieejama, un jau pēc vienas paaudzes uz vienu latīnistu būtu divsimt izglītotu cilvēku; katrā tiesā būtu kaut viens tiesnesis, kurš saprot, kas ir tieslietas vai likumu zinātne.

Mans dievs! — viņš turpinādams iesaucās. — Ja minētu piemērus no mūsu tiesnešu domām un spriedelēšanas par tieslietām! Ko teiktu Grocijs, Monteskjē, Blekstons![26]

— Vai tu esi lasījis Blekstonu?

— Esmu lasījis pirmās divas daļas, kas tulkotas krievu valodā. Nebūtu par ļaunu, ja mūsu tiesnešiem liktu iegādāties šo grāmatu baznīcas kalendāra vietā, ja liktu viņiem biežāk ieskatīties tajā, nevis kalendārā. Kā lai nenoskumst, — atkārtoja viņš, — ka mums nav skolu, kur zinātnes mācītu tautas valodā.

Ienākušais pastnieks pārtrauca mūsu sarunu. Paguvu vēl pateikt semināristam, ka drīz viņa vēlē-

šanās piepildīsies, ka ir jau pavēle par jaunu universitāšu dibināšanu, kur zinātnes mācīs pēc viņa

vēlēšanās.[27]

— Ir laiks, mans kungs, ir laiks...

Kamēr es maksāju pastniekam ceļanaudu, seminārists izgāja no istabas. Ejot ārā, viņam izkrita neliels papīru žūksnis. Es to pacēlu un neatdevu viņam. Nepārmet man, mīļo lasītāj, šo zādzību; ar tādu noteikumu es arī tev pateikšu, ko es nočiepu. Bet, kad būsi izlasījis, es zinu, tu manu zādzību gaismā necelsi, jo ne tas vien ir zaglis, kas zadzis, bet arī tas, kas pieņēmis, — tā rakstīts krievu likumā. Atzīstos, es mēdzu piesavināties to, kas man nepieder; kur vien pamanu kaut ko prātīgai domai mazliet līdzīgu, tūliņ to pievācu sev; pielūko, neizmētā arī tu savas domas. — Lasi, ko mans seminārists sarakstījis:

«Kas tikumisko pasauli salīdzinājis ar riteni, tas, pateicis lielu patiesību, varbūt izdarīja vienīgi to, ka paskatījās uz Zemes un citu lielu, izplatījumā riņķojošu ķermeņu apaļo apveidu, un izteica tikai to, ko bija redzējis. Arvien vairāk izprotot dabu, mirstīgie varbūt atklās garīgo vai tikumisko vielu apslēpto sakaru ar ķermeniskām vai dabiskām vielām, atklās, ka visu tikumiskās vai garīgās pasaules pārmaiņu, pārvērtību un pēkšņu pārgrozību cēlonis atkarīgs varbūt no lodes veida, kāds ir Zemei un citiem Saules sistēmas ķermeņiem, kuri, tāpat kā Zeme, ir apaļi un griežas ap savu asi...»

Izklausās pēc martinista, pēc Svēdenborga^28 skolnieka ._.. Nē, mans draugs! Es dzeru un ēdu ne tikai tādēļ_, lai dzīvotu, bet tādēļ, ka tur rodu lielu baudu jūtām. Un es tev atzīšos kā garīgam tēvam, ka es labāk pavadu nakti kopā ar daiļu meiteni un, saldkaisles ieaijāts, aizmiegu viņas apkampienos nekā ierokos ebreju vai arābu burtos, ciparos vai ēģiptiešu hieroglifos, cenšos šķirt savu garu no miesas un skraidīt pa plašajiem murgaino prātojumu laukiem līdzīgi senajiem un jaunajiem gara bruņiniekiem. Kad nomiršu, būs laika diezgan nekā nejust un mana dvēselīte izklaiņāsies atliku likām.

Paskaties atpakaļ, liekas, nemaz vēl aiz kalniem nav tas laiks, kad valdīja māņticība un viss, kas ai to saistīts: garīga tumsība, verdzība, inkvizīcija un daudz kas cits. Vai sen tas bija, kad Voltērs, līdz aizsmakumam kliegdams, vērsās pret māņticību; vai sen Fridrihs^29 bija viņa nesamierināmais ienaidnieks ne tikai ar saviem vārdiem un darbiem, bet — kas viņam bija vēl bīstamāk — ar savām valdīšanas metodēm? Bet šajā pasaulē viss atgriežas pie jau bijušā, jo visa sākums rodas no sabrukuma. Dzīvnieks un augs rodas un aug, lai radītu sev līdzīgus, pēc tam nomirtu un atdotu tiem savu vietu. Klejotāju tautas sapulcējas pilsētās, nodibina valstis, nobriest, kļūst slavenas, novājinās, kļūst vār-

gas, sabrūk. Pat vietas, kur tās dzīvojušas, nav redzamas; pat to vārdi aizmirsīsies. Kristiešu sabiedrība sākumā bija pazemīga, lēnīga, slēpās tuksnešos un alās, tad pieņēmās spēkā, izslēja galvu, novirzījās no sava ceļa, ieslīga māņticībā, savā neprātā sāka iet tautām parasto ceļu: iecēla priekšnieku, paplašināja viņa varu, un pāvests kļuva par visvarenāko valdnieku. Luters^30 iesāka pārveidošanas darbu, radīja baznīcas šķelšanos, atbrīvojās no tās varas, un viņam bija daudz sekotāju. Pāvesta varas aizspriedumu ēka sāka grūt, sāka izzust arī māņticība; patiesība atrada sev cienītājus, sagrāva milzīgo aizspriedumu balstu, bet ilgi negāja šo ceļu. Domu brīvība kļuva neapvaldīta. Nebija nekā svēta, viss tika apdraudēts. Sasniegusi iespēju robežas, brīvdomība griezīsies atpakaļ. Šī pārmaiņa domāšanas veidā notiks mūsu laikos. Vēl nesasnieguši neierobežotās brīvdomības pēdējo robežu, daudzi jau sāk pievērsties māņticībai. Atšķir jaunākos noslēpumainos gara ražojumus, un tev liksies, ka tu dzīvo sholastiķus un tukšo strīdu laikos, kad cilvēka prāts rūpējās par vārdiem, nedomādams par to, vai vārdos ir kāda jēga, kad par filozofijas uzdevumu uzskatīja un patiesības pētnieku izšķiršanai nodeva jautājumu, cik dvēseļu var novietoties uz adatas smailes.

Ja mūsu pēctečiem būs lemts maldīties, ja, atteikušies no dabiskuma, viņi tieksies pēc fantastiskā, tad visai derīgs būtu tāds rakstnieka darbs, kas parādītu mums cilvēka saprāta uzvaras gājienu —

kā tas, izkliedējis aizspriedumu miglu, sāka sekot patiesībai līdz tās augstākajām virsotnēm un, kā saka, noguris no sava nomoda, sāka atkal gandēt savus spēkus, nīkuļot un laisties lejup aizspriedumu un māņticības miglā. Šā rakstnieka darbs nebūs veltīgs, jo, atklājot mūsu domu gājienu pretī patiesībai un maldiem, novirzīs mūs kaut no dažiem ļauniem ceļiem un aizkavēs gara tumsības izplatīšanos. Laimīgs tas rakstnieks, kas ar saviem darbiem varējis kaut vienam dot gaismu, laimīgs, ja kaut vienā sirdī iesējis tikumu.

Varam uzskatīt sevi par laimīgiem, jo nepiedzīvosim saprātīgas radības galīgu apkaunošanu. Mūsu tuvākie pēcteči var būt vēl laimīgāki par mums. Bet riebīgo dubļu garaiņi jau virmo gaisā un cenšas aizklāt redzesloku. Laimīgi būsim, ja neredzēsim jaunu Muhamedu^31; maldu brīdis vēl attālināsies. Ieklausies, kad prātojumos un spriedumos par tikumiskām un garīgām lietām sākas fermentācija un ceļas drošs un uzņēmīgs vīrs, kas sludina patiesību vai maldus, — tad notiks varas maiņa, tad mainīsies arī ticības.

Ja uz kāpnēm, pa kurām cilvēka prātam jānokāpj maldu tumsā, mēs parādīsim kaut ko smieklīgu un ar smaidu izdarīsim kaut ko labu, tad varēsim saukties par laimīgiem.

Ļaujoties dažādiem prātojumiem, ak, mani mīļie, piesargieties, lai jūs nenostātos uz šādu pētījumu ceļa!

Akiba vēstīja: sekodams rabīnam Jozuusam apslēptajā vietā, es izzināju trejādas lietas. Izzināju,

pirmkārt: jāpagriežas nevis uz austrumiem un rietumiem, bet uz ziemeļiem un dienvidiem. Izzināju, otrkārt: dabiskās vajadzības jāizdara, nevis kājās stāvot, bet sēdot. Izzināju, treškārt: dibens jāslauka nevis ar labo, bet ar kreiso roku. Tad Ben-Hazass sacīja: vai tu tiktāl esi kaunu pazaudējis, ka skaties uz skolotāju, kas izdara savas dabiskās vajadzības? Viņš atbildēja: tie ir ticības noslēpumi; un man vajadzēja izdarīt izdarīto un tos izpazīt.

Skaties Beila vārdnīcu, Akiba rakstu.[32]

NOVGORODA

Lepojieties, godkārīgie pilsētu cēlāji, lepojieties, valstu dibinātāji, sapņojiet, ka jūsu vārda slava būs mūžīga, kraujiet akmeni uz akmens līdz pašiem mākoņiem, izcērtiet savus varoņdarbus akmenī un ierakstiet tajā visu, kas vēstī par jūsu darbiem! Lieciet stingrus pamatus valdīšanai saskaņā ar nepārkāpjamu likumu! Laiks, rādīdams aso zobu rindu, smejas par jūsu dižošanos. Kur gudrie Solona un Likurga likumi, kas apliecināja Atēnu un Spartas brīvību? — Grāmatās. Bet šo valstu atrašanās vietā ganās patvaldības zizlim paklausīgi vergi. — Kur krāšņā Troja, kur Kar-

tāga?[33] — Tik tikko redzama vieta, kur tās lepni pacēlās. — Vai vienīgajai būtnei noslēpumaini tiek kvēpināts mūžīgais upura trauks senās Ēģiptes slavenajos tempļos? To lieliskās ruīnas noder par patvērumu klejojošiem lopiem pusdienas tveicē. Tos slacina nevis prieka asaras, kas lijušas aiz pateicības debesu tēvam, bet lopu smirdošie mēsli. Ak, lepnība, ak, cilvēku augstprātība, paraugies uz šo un atzīsti, cik tu esi niecīga!

Tādās pārdomās es tuvojos Novgorodai, vērdamies daudzajos klosteros, kas atradās ap to.

Stāsta, ka visi šie klosteri, pat tie, kas atrodas piecpadsmit verstu no pilsētas, ietilpuši tajā, ka aiz tās mūriem varējis sapulcināt līdz simttūkstoš vīru lielu karaspēku. No hronikām zināms, ka Novgorodai bijusi tautas valdība. Lai gan viņiem bijuši kņazi, to vara bijusi maza. Visa vara piederējusi pilsētas pārvaldniekiem un tūkstošniekiem. Tauta savā večes sanāksmē bijusi īstais valdnieks. Novgorodas apgabals ziemeļos stiepās pat aiz Volgas. Šī brīvā valsts sastāvējusi Hanzas savienībā^34. Senā paruna — kas var sacelties pret dievu un lielo Novgorodu — var noderēt par pierādījumu tās varenībai. Tirdzniecība radīja tās uzplaukumu. Iekšējās nesaskaņas un plēsonīgais kaimiņš bija par iemeslu tās krišanai.

Uz tilta es izkāpu no saviem ratiem, lai izbaudītu Volhovas upes ainavas skaistumu. Un es atcerējos cara Ivana Vasiļjeviča rīcību pēc Novgo-rodas ieņemšanas.[35] Sašutis par šīs republikas pretošanos, lepnais, zvēriskais, bet gudrais valdnieks gribēja to nopostīt līdz pamatiem. Es redzu viņu stāvam uz tilta ar veseri rokā, tā daži stāsta, upurējam savam niknumam Novgorodas vecajos un priekšniekus. Kāda viņam bija tiesība niknumā vērsties pret tiem, kāda viņam bija tiesība piesavināties Novgorodu? Vai tā, ka pirmie krievu lielkņazi dzīvojuši šajā pilsētā? Vai ka viņš sevi dēvēja par visas Krievijas caru? Vai ka novgoro-dieši bija no slāvu cilts? Kāda nozīme tiesībām, kad darbojas vara? Vai tās var pastāvēt, kad lēmumu apzīmogo ar tautu asinīm? Vai var pastāvēt tiesības, ja nav varas to realizēšanai? Daudz rakstīts par tautu tiesībām, nereti uz tām atsaucas, bet likumu zinātāji nav padomājuši, vai tautām var būt soģis. Kad tās sanāk naidā, kad naids vai savtība liek tautām vērsties citai pret citu, viņu soģis ir zobens. Kas kritis vai atbruņots, tas arī vainīgs; tas bez iebildumiem pakļaujas šim lēmumam, un to nevar pārsūdzēt. — Lūk, kāpēc Novgoroda piederēja caram Ivanam Vasiļjevičam. Lūk, kāpēc viņš to nopostīja un piesavinājās tās kūpošās krāsmatas. Vajadzība un dziņa pēc drošības un neaizskaramības rada valstis; nesaskaņas, viltība un spēks tās sagrauj.

Kas tad ir tautas tiesības? — Tautas, saka likumu zinātāji, atrodas cita pret citu tādā pašā stāvoklī,

kādā cilvēks atrodas pret otru dabiskā stāvoklī.

Jautājums: kādas ir cilvēka tiesības viņa dabiskajā stāvoklī?

Atbilde: paraugies uz viņu. Viņš ir kails, izsalcis, izslāpis. Visu, ko viņš var paņemt, lai apmierinātu savas vajadzības, viņš piesavinās. Ja kaut kas gribētu tam pretoties, viņš šķērsli novērsīs, sagraus un iegūs vēlamo.

Jautājums: ja kāds, gribēdams apmierināt savas vajadzības, sastaps ceļā sev kādu līdzīgu, ja, piemēram, divi, juzdami izsalkumu, gribēs to apmierināt ar vienu kumosu, kuram no diviem ir lielākas tiesības to iegūt?

Atbilde: tam, kurš kumosu paņems.

Jautājums: kurš tad paņems kumosu?

Atbilde: stiprākais.

Vai tiešām šīs ir dabiskās tiesības, vai tiešām tas ir tautu tiesību pamats?

Visu laiku piemēri liecina, ka tiesības bez varas patiesībā vienmēr uzskatītas par tukšiem vārdiem.

Jautājums: kas ir pilsoņu tiesības?

Atbilde: kas brauc ar pasta ratiem, tas ar niekiem nenodarbojas un domā, kā tikai drīzāk sadabūt zirgus.

No Novgorodas hronikas

Novgorodieši karoja ar lielkņazu Jaroslavu Jaroslaviču un noslēdza rakstītu miera līgumu.[36]

Novgorodieši sacerēja rakstu savu brīvību aizstāvēšanai un apliecināja to ar piecdesmit astoņiem zīmogiem.

Novgorodieši aizliedza savā pilsētā izplatīt kaltas monētas, ko tatāri bija laiduši apgrozībā.

Novgoroda 1420. gadā sāka kalt savas monētas.

Novgoroda sastāvēja Hanzas savienībā.

Novgorodā bija zvans, kuram skanot tauta pulcējās večē, lai apspriestu sabiedriskos jautājumus.

Cars Ivans atņēma novgorodiešiem rakstu un zvanu.

Pēc tam, 1500., 1600., 1700. gadā, Novgoroda atradās iepriekšējā vietā.

Bet nevar domāt tikai par vecajiem laikiem, nevar domāt tikai par rītdienu. Ja nepārtraukti skatīšos debesis un neskatīšos uz to, kas zem kājām, tad drīz paklupšu un iekritīšu dubļos ... — prātoju es. Skumsti, kā gribi, bet Novgorodu, kā senāk, ar iedzīvotājiem nepiepildīsi. Kas zina, ko dievs dos turpmāk! — Tagad laiks vakariņot. Došos pie Karpa Dementjiča.

— Vai tu re! Sveicināti, kāds vējš atpūtis? — sacīja mans draugs Karps Dementjičs, senāk trešās ģildes^37 tirgonis, bet tagad nopelniem bagāts pilsonis^38. — Kā sakāmvārdā teikts, pusdienu viesis ir laimīgs. Lūdzam sēsties!

— Kas tad tev par dzīrēm?

— Manu labdari, es vakar izprecināju savu dēlu.

Tavs labdaris — es nodomāju, ne bez iemesla viņš mani tā godina. Es, tāpat kā citi, palīdzēju viņam ierakstīties nopelniem bagātos pilsoņos.

Manam vectēvam it kā bijis no 1737. gada 1000 rubļu vekseļa parāds, kam — nezinu. Karps De-mentjičs 1780. gadā vekseli kaut kur bija nopircis, un kāds to protestējis. Viņš ieradās pie manis ar veiklu pilnvarnieku un toreiz no manis žēlīgi saņēma vienīgi procentus par 50 gadiem, bet visu aizņemto kapitālu man uzdāvināja. Karps Demen tjičs ir pateicīgs cilvēks.

— Vedekla, degvīnu negaidītajam viesim!

— Es degvīnu nedzeru:

— Tad vismaz iekod. Uz jauno veselību... — Un sēdāmies vakariņot.

Man vienā pusē apsēdās saimnieka dēls, bet otrā pusē Karps Dementjičs nosēdināja savu jauno vedeklu.

... Pārtrauksim stāstījumu, lasītāj. Dod man zīmuli un papīra lapiņu. Es tev par prieku attēlošu visu godājamo sabiedrību, un tu līdz ar to piedalīsies kāzu dzīrēs, kaut tu Aleutu salās bebrus ķertu. Ja neuzgleznošu pilnīgus portretus, būšu apmierināts ar viņu siluetiem. Lafaters arī pēc tiem māca pazīt, kurš gudrs un kurš muļķis.[39]

Karpa Dementjiča portrets — sirma bārda, no apakšējās lūpas skaitot, astoņus veršokus gara. Deguns kā ķīlis, acis iekritušas, uzacis kā darva, sasveicinādamies klanās, bārdu brauka, visus godina: manu labdari.

Aksiņja Parfentjevna, viņa laipnā laulātā draudzene. Sešdesmit gadu vecumā balta kā sniegs un

sārta kā magone, lūpiņas vienmēr savelk turziņā, Reinas skābo vīnu nedzer, pirms pusdienām pus-glāzīti viesu klātbūtnē un pieliekamajā kambari glāzīti degvīna. Vīra veikalvedis saimniekam rēķinā uzrāda ... Pēc Aksiņjas Parfentjevnas pavēles iepirkts gada krājumam 3 pudi Rževas baltā smiņķa un 30 mārciņu nesasmalcinātā sarkanā smiņķa... Vīra veikalveži — Aksiņjas kambarsulaiņi.

Aleksejs Karpovičs, mans kaimiņš pie galda. Ne ūsu, ne bārdas, bet deguns jau tumšsarkans, acis mirkšķina, mati vienādi ap galvu apcirpti, klanās kā zoss, galvu atmezdams un matus pieglauzdams. Pēterburgā bijis veikala pārzinis. Kad aršīnu mērī, veršoku ievelk; par to tēvs viņu mīl kā pats sevi; piecpadsmit gadu vecumā mātei iedevis plauku.

Praskovja Deņisovna, viņa jaunā laulātā draudzene, balta un sārta. Zobi melni kā ogles.[40] Taisnās uzacis melnākas par sodrējiem. Sabiedrībā sēž, acis nodūrusi, bet augu dienu neatiet no lodziņa un blenž katrā vīrietī. Pievakarē stāv pie vārtiņiem. Viena acs sasista. Viņas mīļā vīriņa dāvana pirmajā dienā; bet, kas atjautīgs, tas zinās, par ko.

Bet, mīļo lasītāj, tu jau žāvājies. Pietiek, redzams, man siluetus zīmēt. Tev taisnība: cita nekā nebūs, tikai deguni un lūpas. Es ari to nesaprotu, kā tu siluetā balto un sarkano smiņķi vari saskatīt.

— Karp Dementjič, ar ko tu tagad tirgojies? Uz Pēterburgu tu nebrauc, linus šurp neved, ne cukuru, ne kafiju, ne krāsas nepērc. Man liekas, ka tava tirgošanās tev zaudējumus nav sagādājusi.

— Tās dēļ es ari gandrīz zaudēju savu mantu. Bet dievs ar grūtībām izglāba. Ieguvis vienā gadā krietnu peļņu, es šeit sievai uzcēlu namu. Nākamajā gadā bija linu neraža un nevarēju piegādāt nokontraktēto. Lūk, kāpēc es pārstāju tirgoties.

— Atceros, Karp Dementjič, ka par trīsdesmit-tūkstoš rubļiem, kas bija saņemti uz priekšu, tu tūkstoš pudu linu piesūtīji sadalīšanai parādniekiem.

— Tik tiešām, vairāk nevarēju, tici man.

— Protams, togad bija arī aizjūras preču neraža. Tu saņēmi ap divdesmit tūkstošu... Jā, atceros: sakarā ar to radās galvas sāpes.

— Tiešām, manu labdari, man tā sāpēja galva, ka tikko nepārplīsa. Un kādā ziņā mani aizdevuma devēji var par mani sūdzēties? Es viņiem atdevu visu savu mantu.

— Trīs kapeikas par rubli.

— Nepavisam nē, piecpadsmit.

— Bet sievas māja?

— Kā lai es būtu varējis tai ķerties klāt — tā nav mana.

— Saki taču — ar ko tu tirgojies?

— Ne ar ko, tiešām ne ar ko. Kopš tā laika, kad kļuvu maksāt nespējīgs, tirgojas mans dēls. Šovasar, paldies dievam, piegādāja linus par divdesmit tūkstošiem.

— Turpmāk, protams, nokontraktēs par piecdesmit, saņems pusi naudas uz priekšu un jaunajai sievai uzcels māju ...

Aleksejs Karpovičs tikai smaida.

— Vecs jokmīlis, manu labdari. Pietiek niekus gvelzt, labāk iedzersim.

— Es nedzeru, tu zini.

— Nu, kaut iekod.

Iekod, iekod — es jutu, ka vaigi man sāk kaist., un, dzīrēm beidzoties, es, tāpat kā citi, būtu biiis piedzēries. Bet, par laimi, mūžīgi pie galda sēdēt nevar, tāpat kā nav iespējams vienmēr būt gudram. Un aiz tā paša iemesla, aiz kura reizēm blēņojos un muldu, kāzu dzīrēs biju skaidrā.

Aizgājis no sava drauga Karpa Dementjiča, iegrimu pārdomās. Viscaur ieviestās vekseļu tiesības, tas ir, tirdzniecības saistību stingru un ātru piedzīšanu, es līdz šim uzskatīju par tādu likuma noteikumu, kas aizsargā uzticību, uzskatīju to par jauno laiku laimīgu izgudrojumu, lai divkārt paātrinātu apgrozību tirdzniecībā, kas senajām tautām nebija nācis prātā. Bet kādēļ gan, ja vekseļa devējs nav godīgs, vekselis ir tikai nenozīmīgs papīrs? Ja vekseļu parādus stingri nepiedzītu, vai tiešām tirdzniecība izbeigtos? Vai aizdevējam nav jāzina, kam viņš uzticas? Par ko likumam vairāk jāparūpējas — par aizdevēju vai par parādnieku? Kas cilvēces acīs vairāk cieņas pelnījis — aizdevējs, kas zaudē savu kapitālu tāpēc, ka nav zinājis, kam viņš uzticas, vai parādnieks važās un cietumā? No vienas puses — vieglprātība, no otras — gandrīz zādzība. Kāds noticēja, paļaudamies uz stingro likumu, bet cits. . . Bet ja vekseļu parādu piedzīšana nebūtu tik stingra? Nebūtu vietas vieglprātībai, nebūtu varbūt blēdību vekseļu lietās.

Sāku atkal domāt — iepriekšējā sistēma ne velnam nederēja — un likos gulēt ar tukšu galvu.

BROŅŅICI

Pa to laiku, kamēr manai karietei pārmainīja zirgus, gribēju apmeklēt augsto kalnu, kas atrodas Broņņicu tuvumā. Uz kalna, tā stāsta, senajos laikos — man šķiet, pirms slāvu ierašanās, — atradies templis, kas toreiz bija slavens ar tajā teiktajiem pareģojumiem, kurus noklausīties saradās daudz ziemeļzemju īpašnieku. Stāsta, ka tajā vietā, kur pašreiz ir Broņņicu ciems, atradusies ziemeļzemju senajā vēsturē pazīstamā pilsēta Holmo-grada. Tagad turpretī slavenā senlaiku pagānu tempļa vietā uzcelta maza baznīciņa.

Kāpdams kalnā, iedomājos, ka esmu pārcēlies senatnē un atnācis izzināt no varenās dievības nākotni un gūt mieru savās šaubās. Dievišķīgās šausmas stindzina manus locekļus, manas krūtis sāk cilāties, mani skatieni kļūst truli, un acu gaisma dziest. Es dzirdu pērkonam līdzīgu balsi sakām:

— Neprātīgais! Kam tu gribi izzināt noslēpumu, ko esmu mirstīgajiem noslēpis ar necaurredzamu plīvuru? Kādēļ, ak, pārgalvi, tu alksti izzināt to, ko vienīgi dievišķā doma var aptvert? Turi prātā, ka nākotne ir tikpat nezināma, cik nīcīga tava miesa! Apzinies, ka iepriekš zināma laime, pārāk ilgi gaidīta, zaudē savu pievilcību, ka pašreizējās līksmības jaukums, ja cilvēka spēki ir paguruši, nespēj radīt dvēselē tik tīkamas trīsas, kādas rodas no nejaušas līksmības. Apzinies, ka iepriekš zināma bojāeja pāragri laupa mieru, saindē priekus, kurus tu pats būtu baudījis, ja nebūtu iepriekš zinājis, kā tie beigsies! Ko tu meklē, neprātīgais bērns? Augstākā gudrība visu vajadzīgo devusi tavam prātam un sirdij. Vaicā tiem bēdu dienās, un tu atradīsi mierinātājus. Vaicā tiem prieka dienās, un tu atradīsi nekautrīgas laimes savaldītājus. Atgriezies savā mājā, atgriezies savā ģimenē, nomierini satrauktās domas, iedziļinies sevī, tur tu izjutīsi dieva klātbūtni, tur dzirdēsi manu balsi. — Un spēcīgs pērkona grāviens, kas dārd pēc Peruna^41gribas, atskanēja tālu ielejās.

Es attapos. Sasniedzis kalna virsotni un ieraudzījis baznīcu, es pacēlu rokas uz debesīm.

— Ak, Kungs, — es iesaucos, — te ir tavs templis; stāsta, ka tas ir īstā, vienīgā dieva templis. Šajā vietā, kur tu patlaban atrodies, stāsta, atradies maldu templis. Bet nevaru ticēt, ak, visvarenais, ka cilvēks savas sirds lūgšanu būtu raidījis kādai citai būtnei, nevis tev. Tava varenā roka, kas neredzama izstiepta pāri visam, pat tavas visvarenās gribas noliedzēju spiež atzīt tevi par dabas cēlāju un uzturētāju. Ja mirstīgais savos maldos nosauc tevi dīvainos, nepiedienīgos un zvēru vārdos, viņš tomēr tiecas pēc tevis, dievišķīgā, un dreb tavas varenības priekšā. Jehova, Jupiters, Brahma, Ābrama dievs, Mozus dievs, Konfūcija dievs, Zara-tustras dievs, Sokrātā dievs, Marka Aurēlija dievs, kristiešu dievs, ak, mans dievs, viens tu esi visur![42]Ja savos maldos mirstīgie, likās, negodināja tevi vienīgo, viņi tomēr dievināja tavus nepārspējamos spēkus, tavus neatdarināmos darbus. Tava varenība, kas jūtama visur un visā, tika visur un visās lietās pielūgta. Bezdievis, noliegdams tevi un atzīdams dabas likumu par neapšaubāmu, godina taču tevi, slavina tevi vairāk nekā mēs ar savu dziesmu dziedāšanu. Jo, līdz sirds dziļumiem izjuzdams visa tava radītā skaistumu, viņš trīcēdams stāv tā priekša. Tu meklē, visžēlīgais tēvs, patiesīgu sirdi un skaidru dvēseli; tās vienmēr tev atvērtas un gaida tavu atnākšanu. Nāc, kungs, un valdi tajās!

Un tā es paliku kādu brīdi, iedziļinājies sevī un aizmirsis visu, kas apkārt. Tad, pacēlis acis, pievērsu skatienus tuvējām apmetnēm.

— Lūk, nabadzīgās būdiņas, — es teicu, — tajā vietā, kur kādreiz dižena pilsēta slēja augšup savus lepnos mūrus. Pat nekādu drupu no tiem nav palicis. Prāts negrib ticēt arī pašam nostāstam, jo alkst pārliecinošu un jūtamu pierādījumu. — Un viss, ko redzam, pāries, sabruks, pārvērtīsies pīšļos. Bet kāda slepena balss man čukst, ka kaut kas paliks mūžam dzīvs.

Kļūs laika plūsmā tumšs ikvienas zvaigznes spožums Un saules gaišums bāls; ir daba iznīks, sabruks Zem gadu smaguma;

Bet nemirstīgā jaunībā tu būsi ziedošs,

Tu nesatricināms, kur cīnās stihijas,

Kaut viela sairs, visas pasaules ies bojā.[43]

ZAICOVA

Zaicovas pasta stacijas pagalmā sastapu savu seno draugu Krestjankina kungu. Esam ar viņu pazīstami kopš bērnības. Mums reti gadījās būt vienā pilsētā; bet mūsu sarunas, kaut ne biežas, bija tomēr vaļsirdīgas. Krestjankina kungs bija ilgi sabijis militārā dienestā, un, pēc tam kad bija apnikušas tā nežēlības, sevišķi kara laikā, kad lielas varmācības tiek maskētas ar kara tiesībām, viņš pārgāja uz civildienestu, par nelaimi, viņš arī tur nebija varējis izvairīties no tā, no kā, atstādams militāro dienestu, bija gribējis atbrīvoties. Viņam bija ļoti jūtīga dvēsele un cilvēkmīlestības pilna sirds. Šo savu pārbaudīto izcilo īpašību dēļ viņš dabūja Kriminālpalātas priekšsēdētāja vietu. Sākumā viņš negribēja uzņemties šo amatu, bet, mazliet padomājis, teica man:

— Mans draugs, cik plašs darbalauks paveras manas dvēseles labāko tieksmju apmierināšanai! Cik daudz iespēju izrādīt mīkstsirdību! Satrieksim nežēlības scepteri, kas tik bieži nospiež nevainīgu cilvēku kamiešus; lai cietumi kļūst tukši, lai tajos nenokļūst cilvēki savas aplamās vājības un pieredzes trūkuma dēļ, un lai nejaušība nekad netiek uzskatīta par ļaundarību! Ak, mans draugs! Izpildot savu amatu, es likšu vecākiem liet asaras par bērniem un laulātiem draugiem smagi nopūsties; bet šīs asaras būs atdzimšanas asaras. Jo izžūs nevainīgo un vientiesīgo cietēju asaras. Kā šī doma mani sajūsmina! Iesim, lai varu ātrāk aizbraukt. Varbūt tur vajadzīga mana drīza ierašanās. Kavējoties es varu kļūt par slepkavu, ja ar piedošanu vai atbrīvošanu no važām nenovērsīšu ieslodzīšanu vai apsūdzību.

Ar tādām domām mans draugs aizbrauca uz savu dienesta vietu. Bet cik liels bija mans izbrīns, kad uzzināju, ka viņš pametis dienestu un nodomājis neieņemt vairs nekādus amatus.

— Es domāju, mans draugs, — teica man Krest-jankina kungs, — ka sava amata izpildīšanā es atradīšu prātam tīkamu un plašu darbalauku. Bet atradu žulti un ērkšķus. Tagad, kad šis dienests man apnicis un es nespēju vairs darīt labu, esmu atstājis vietu īstam plēsīgam zvēram. īsā laikā viņš izpelnījies uzslavu par aizkavēto lietu ātru izšķiršanu, bet mani dēvēja par gausu. Daži uzskatīja mani reizēm par kukuļņēmēju, tāpēc ka nesteidzos padarīt likteni smagāku tiem nelaimīgajiem, kas nereti izdara noziegumu pret savu gribu. Pirms manas stāšanās civildienestā mani dēvēja par cilvēcīgu priekšnieku, un tas man glaimoja. Tagad to pašu īpašību, ar kuru mana sirds tik ļoti lepojās, uzskata par pārmērīgu mīkstčaulību vai nepieļaujamu iecietību. Esmu redzējis savus lēmumus apsmietus tieši tādēļ, ka tie bija cilvēcīgi; esmu redzējis tos atstātus neizpildītus. Ar nicināšanu noraudzījos, kā, lai atbrīvotu īsto ļaundari un sabiedrībai kaitīgu locekli vai arī lai sodītu šķietamus noziegumus, atņemot mantu, godu un dzīvību, mans priekšnieks, nespēdams pierunāt mani attaisnot nelikumīgu ļaundarību vai apsūdzēt nevainīgu cilvēku, pierunāja to darīt manus pārējos tiesas locekļus, un nereti es redzēju savus labos nolūkus izkūpam kā dūmus gaisā. Bet viņi par savu zemisko paklausību saņēma godinājumus, kas manās acīs bija nenozīmīgi, bet viņus valdzināja ar savu spožumu. Nereti sarežģītos gadījumos, kad pārliecība par tā sauktā noziedznieka nevainību pamudināja mani uz mīkstsirdību, es ņēmu palīgā likumu, lai tas palīdzētu man izšķirties, tomēr bieži likumā atradu nevis cilvēkmīlestību, bet cietsirdību, kas radās nevis no paša likuma, bet no tā, ka tas bija novecojis. Soda nesamērība ar noziegumu bieži lika man liet asaras. Es redzēju (un vai tas maz var būt citādi), ka likums soda par nodarījumiem neatkarīgi no iemesliem, kas tos radījuši. Un pēdējais gadījums, kas bija tieši tāds, pamudināja mani atstāt dienestu. Jo, nevarēdams glābt vainīgos, kurus likteņa varenā roka bija iesaistījusi noziegumā, es negribēju piedalīties viņu sodīšanā. Nevarēdams atvieglot viņu likteni, es mazgāju savas rokas nevainībā un nepiedalījos cietsirdībā.

Mūsu guberņā dzīvoja kāds muižnieks, kas jau pirms dažiem gadiem bija atstājis dienestu. Lūk, viņa dienesta gaitas. Sācis savu dienestu galmā kā krāsnkuris, iecelts par sulaini, kambarsulaini^44 [45], pēc tam par dzērienu pārzini; kādas īpašības vajadzīgas, lai iegūtu šīs galma dienesta pakāpes, man nav zināms. Zinu tikai to, ka vīns viņam garšoja līdz pēdējam elpas vilcienam. Sabijis par dzērienu pārzini gadus piecpadsmit, nosūtīts uz Heroldi ju^46iecelšanai amatā saskaņā ar viņa činu. Bet viņš, juzdams, ka nespēs kārtot lietas, atlūdzās no dienesta un tika apbalvots ar kolēģijas asesora činu; ar to viņš arī ieradās dzimtajā pusē, tas ir, mūsu guberņā, pirms gadiem sešiem. Teicamās tēvzemes mīlestības pamatā nereti ir godkāre. Zemas kārtas cilvēks, kas kļuvis dižciltīgs, vai nabags, kas ieguvis bagātību, zaudējis visu kaunu un kautrību — pēdējo un visvājāko tikuma saknīti, atzīst savas dzimšanas vietu par labāko, kur izrādīt savu greznību un lepnību. Asesoram drīz radās izdevība nopirkt sādžu, kurā viņš apmetās līdz ar lielo ģimeni. Ja Hogarts^47 būtu dzimis pie mums, viņš ase-sora kunga ģimenē rastu sev plašu darbalauku karikatūru zīmēšanā. Taču esmu vājš gleznotājs, vai, ja es varētu vaibstos lasīt cilvēka dvēseli ar tikpat dziļu izpratni kā Lafaters, arī tad asesora ģimenes aina būtu atzīmēšanas vērta. Bet man nav šo īpašību, un tāpēc es likšu runāt viņu darbiem, kas vienmēr ir dvēseles īstā būtība.

Asesora kungs, cēlies no viszemākās kārtas, nu bija kļuvis par pavēlnieku simtiem tādu pašu, kāds viņš bija bijis kādreiz. Tas viņam sagrozīja galvu. Asesors nav vienīgais, kas var žēloties, ka varas lietošana viņam sagroza galvu. Viņš, būdams augstākā činā, zemniekus uzskatīja par lopiem, kas viņam doti (diez vai viņš tikai nedomāja, ka viņa vara pār tiem nāk no dieva), lai pēc patikas izmantotu tos darbā. Viņš bija mantkārīgs, krāja naudu, nežēlīgs no dabas, straujš, zemisks un tāpēc augstprātīgs pret tiem, kas vājāki par viņu. No tā var spriest, kā viņš apgājās ar zemniekiem. Iepriekšējam muižniekam viņi bija maksājuši gruntsnomu, bet šis dzina klaušās, atņēma viņiem visu zemi, visus lopiņus atpirka par tādu cenu, kādu pats bija noteicis, lika strādāt visu nedēju sev, bet, lai zemnieki nenomirtu badā, ēdināja tos kunga sētā un ari tikai vienreiz dienā, bet dažiem aiz žēlastības izsniedza mēneša devu.[48] Kurš viņam likās slinks, to pēra rīkstēm, pletnēm, nūjām vai «kaķiem»[49] atkarībā no zemnieku slinkuma; par īstiem noziegumiem, piemēram, ja apzaga svešus, ne pašu asesoru, viņš neteica ne vārda. Likās, ka viņš savā sādžā grib atjaunot senās Lakedaimonas^50 vai Aiz-krāces sečas tikumus. Gadījās, ka viņa zemnieki, lai sagādātu sev uzturu, aplaupīja uz ceļa kādu braucēju, pēc tam kādu citu nogalināja. Par to viņš viņus tiesai nenodeva, bet paslēpa pie sevis, paziņodams valdībai, ka viņi aizbēguši, un teikdams, ka viņam nekāda labuma nebūs, ja viņa zemnieku nopērs ar pātagu un aizsūtīs katorgā par ļaundarību. Ja kāds zemnieks viņam kaut ko nozaga, viņš to pēra kā par slinkumu vai par pārdrošu vai asprātīgu atbildi, turklāt aplika ap kājām bluķus vai važas, bet ap kaklu siekstu. Daudz es varētu tev pastāstīt par viņa gudrajiem rīkojumiem, bet arī ar šo pietiek, lai iepazītu manu varoni. Viņa laulenei bija pilnīga vara pār sievām. Palīgi viņas pavēļu izpildīšanā bija viņas dēli un meitas, tāpat kā viņas vīram. Viņi bija stingri nolēmuši, ka nekādai vajadzībai zemnieki no darba nav atraujami. Mājā kalpoja tikai viens zēns, ko viņš bija nopircis Maskavā, meitu frizieris un veča — virēja.

Viņiem nebija ne kučiera, ne zirgu; viņš izbrauca vienmēr ar aramiem zirgiem. Ar pletnēm vai «kaķiem» zemniekus pēra paši dēli. Sievām un meitām pa vaigiem sita vai matus plēsa asesora meitas. Dēli brīvajā laikā staigāja pa sādžu vai gāja uz lauka meņģēties un uzmākties meitām un sievām, un neviena nevarēja izvairīties no viņu va-rasdarbiem. Meitām nebija līgavaiņu, un viņas par savu garlaicību atriebās vērpējām, daudzas no tām pat sakropļoja.

Spried pats, mans draugs, ar ko varēja beigties šāda rīcība. No daudziem piemēriem esmu ievērojis, ka krievu tauta ir ļoti pacietīga un daudz ko pacieš līdz beidzamajam, bet, kad tautas pacietība ir galā, nekas to nevar atturēt no cietsirdīgas rīcības. Tas pats notika arī ar asesoru. Iemeslu tam deva viena viņa dēla negantā un netiklā vai, pareizāk sakot, zvēriskā rīcība.

Sādžā dzīvoja kāda glīta zemnieku meiča, kas bija saderēta tās pašas sādžas jaunam zemniekam. Tā bija iepatikusies asesora vidējam dēlam, kas darīja visu iespējamo, lai to pierunātu mīlēties ar viņu; bet zemniece palika uzticīga savam līgavainim dotajam solījumam, kas gan zemniekos reti gadās, bet ir iespējams. Svētdienā vajadzēja notikt kāzām. Līgavaiņa tēvs pēc daudzu muižnieku nodibinātās paražas devās kopā ar dēlu uz kunga sētu, lai aiznestu savam kungam divus pudus kāzu medus.[51] Šo pēdējo brīdi muižnieķelis arī gribēja izmantot savas kaislības apmierināšanai. Paņēmis līdzi abus brāļus un ar zēna starpniecību izsaucis līgavu pagalmā, aizspieda tai muti un vilka uz klēti. Nevarēdama pakliegt, tā visiem spēkiem pretojās jaunā kunga zvēriskajam nodomam. Beidzot, visu triju pārspēka pieveikta, bija spiesta padoties varai, un šis riebīgais briesmonis jau sāka izpildīt savu nodomu, kad līgavainis, atgriezies no kunga mājas, ienāca pagalmā un, ieraudzījis vienu kundziņu pie klēts, nojauta viņa Jauno nodomu. Pasaucis palīgā tēvu, viņš zibenīgi aizdrāzās uz klēti. Ko viņš tur ieraudzīja? Viņam tuvojoties, klēts durvis aizvērās; bet divi brāļi kopīgiem spēkiem nespēja atturēt saniknoto līgavaini. Viņš paķēra mietu, kas atradās tuvumā, un, ielēcis klētī, belza pa muguru savas līgavas nolaupītājam. Tie grasījās viņu saķert, bet, redzēdami līgavaiņa tēvu skrējām arī ar mietu palīgā, atstāja savu laupījumu, izlēca no klēts un metās bēgt. Bet līgavainis, panācis vienu no viņiem, gāza viņam ar mietu pa galvu un to iedragāja.

Ļaundari, gribēdami atriebties par viņiem nodarīto pārestību, devās tieši pie tēva un pasūdzēja tam, ka staigājot sastapuši sādžā līgavu un pajokojušies ar to, līgavainis to ieraudzījis un sācis viņus sist, arī viņa tēvs palīdzējis. Kā pierādījumu viņi rādīja viena brāļa iedragāto galvu. Līdz sirds dziļumiem pārskaities par sava dēla ievainojumu, tēvs ļāva vaļu negantām dusmām. Viņš tūliņ lika atvest pie sevis visus trīs ļaundarus — tā viņš dēvēja līgavaini, līgavu un līgavaiņa tēvu. Kad visus trīs atveda, asesora pirmais jautājums bija: kurš pārsitis viņa dēlam galvu? Līgavainis izdarīto nenoliedza un izstāstīja visu notikumu.

«Kā tu uzdrošinājies,» kliedza vecais asesors, «pacelt roku pret savu kungu? Un, kaut viņš ar tavu līgavu būtu pārgulējis pat nakti pirms tavām kāzām, tev vajadzētu būt viņam par to pateicīgam. Tu ar līgavu neprecēsies; viņa paliks manā mājā, bet jūs tiksiet sodīti.»

Pēc tāda lēmuma asesors lika nežēlīgi pērt līgavaini ar «kaķiem», nododams viņu savu dēlu varā. Sitienus līgavainis panesa vīrišķīgi, drošu prātu skatījās, ka viņa tēvu sāka tāpat mocīt. Bet nevarēja izturēt, ieraudzījis, ka kunga bērni līgavu ved namā. Sodīšana notika pagalmā. Vienā mirklī viņš izrāva līgavu no laupītāju rokām, un abi atbrīvotie metās bēgt. To pamanījuši, kunga dēli pārstāja pērt veco vīru un sāka dzīties bēgļiem pakaļ. Līgavainis, redzēdams, ka tie viņu panāks, izrāva sētas mietu un sāka aizstāvēties. Pa to laiku, izdzirduši troksni, kunga sētā bija sapulcējušies citi zemnieki. Juzdami līdzi jaunā zemnieka liktenim un līdz sirds dziļumiem saniknoti uz saviem kungiem, viņi devās tam palīgā. To redzēdams, asesors pieskrēja klāt, sāka viņus lamāt un pirmajam, kas pagadījās ceļā, iesita ar savu spieķi tik stipri, ka tas bez samaņas nokrita zemē. Tas bija kopīgā uzbrukuma signāls. Zemnieki ielenca visus četrus kungus un, īsi izsakoties, nosita tos turpat uz vietas. Viņi savus kungus tik ļoti ienīda, ka visi vienprātīgi gribēja piedalīties šajā slepkavībā, kā to viņi paši vēlāk atzinās.

Tajā pašā laikā tur gadījās jāt garām tā apvidus ispravņikam ar saviem ļaudīm. Viņš bija daļēji šā notikuma aculiecinieks. Saņēmis ciet vainīgos, bet vainīgo bija puse sādžas, viņš ievadīja izmeklēšanu, kas pakāpeniski nonāca Kriminālpalātā. Lieta bija ļoti skaidra, un vainīgie atzinās, sev par attaisnojumu minēdami tikai sava kunga nekrietno rīcību, kas bija zināma jau visai guberņai. Tādā lietā mans amata pienākums bija pieņemt galīgu lēmumu, piespriest vainīgajiem nāves sodu un tā vietā izpildīt sodu uz tirgus laukuma^52 un nosūtīt mūža katorgā.

Izskatot šo lietu, es neatradu pietiekama un pārliecinoša iemesla noziedznieku apsūdzībai. Zemnieki, kas bija nogalinājuši savu kungu, bija slepkavas. Bet vai šī slepkavība nebija uzspiesta? Vai par iemeslu tai nebija pats nogalinātais asesors? Ja aritmētikā no diviem dotiem skaitļiem neapšaubāmi izriet trešais, tad arī no šī notikuma izrietēja nepieciešamais. Slepkavu nevainīgums man vismaz bija skaidrs kā vienreizviens. Ja man ceļā uzbruks ļaundaris un, pacēlis dunci, gribēs mani ar to nodurt — vai mani uzskatīs par slepkavu, ja es novērsīšu viņa ļaundarību un notriekšu viņu beigtu sev pie kājām? Ja mūsu gadsimta nekauņa, izpelnījies pienācīgu nicināšanu, gribēs man par to atriebties un, sastapdams mani vientuļā vietā, zobenu izvilcis, man uzbruks, lai man atņemtu dzīvību vai vismaz mani ievainotu, — vai es būšu vainīgs, ja, aizstāvēdamies izvilcis savu zobenu, es atbrīvošu sabiedrību no tāda locekļa, kas traucē tās mieru? Vai var uzskatīt par sabiedrības locekļa drošības aizskaršanu tādu rīcību, ar kuru es sevi glābju, ar kuru novēršu savu bojāeju, ja bez tās mana labklājība uz mūžu būtu sagandēta?

Vari pats iedomāties, kā šādas domas plosīja man sirdi, izskatot šo lietu. Ar parasto vaļsirdību es izteicu savas domas pārējiem tiesas locekļiem.

Visi vienā balsi sāka kliegt uz mani. Mīkstsirdību un cilvēku mīlestību viņi uzskatīja par nosodāmu ļaundarības aizstāvēšanu, dēvēja mani par slepkavības atbalstītāju, par slepkavu līdzdalībnieku. Pēc viņu domām, ja mani kaitīgie uzskati izplatītos, zustu ģimenes drošība. Vai muižnieks, viņi teica, varēs turpmāk mierīgi dzīvot uz laukiem? Vai viņa pavēles turpmāk tiks izpildītas? Ja sava kunga gribas neizpildītāji, vēl vairāk — viņa slepkavas tiks atzīti par nevainīgiem, tad zudīs paklausība, ģimenes saites sairs, iestāsies atkal haoss, kāds valdīja pirmatnējā sabiedrībā. Zemkopība iznīks, tās darbarīki tiks iznīcināti, tīrumi paliks neapkopti un aizaugs nezālēm; zemnieki, kurus nesavaldīs vairs nekāda vara, palaidīsies slinkumā, kļūs par liekēžiem un izklīdīs. Pilsētās būs jūtama valdonīgā postīšanas roka. Pilsoņi pametīs savu nodarbošanos, amatniecībā izbeigsies centība un gādība, tirdzniecības avots izsīks, bagātības vietā stāsies riebīga nabadzība, vislieliskākās ēkas sadrups, likumi būs atstāti novārtā un netiks pildīti. Tad milzīgā sabiedrības celtne sāks sairt, aizies bojā, jo nekas to vairs kopā nesaturēs; tad cara tronis, kas tagad ir sabiedrības balsts, stiprums un kopīgais pamats, satrunēs un sabruks; tad tautu valdnieku uzskatīs par vienkāršu pilsoni un sabiedrībai pienāks gals. Šo velna otas cienīgo ainu mani biedri centās attēlot visiem, kas vien bija par šo lietu dzirdējuši.

«Mūsu priekšsēdētājam,» viņi teica, «piedien aizstāvēt zemnieku izdarīto slepkavību. Pajautājiet — no kādas kārtas viņš cēlies? Ja nemaldāmies, viņš pats jaunībā staigājis aiz arkla. Šiem jaundarinā-tajiem muižnieķeļiem vienmēr ir dīvaini uzskati par muižniecības dabiskajām tiesībām uz zemniekiem. Ja tas būtu atkarīgs no viņa, viņš, šķiet, mūs visus ieskaitītu viensētniekos,[53] lai savu izcelsmi pielīdzinātu mūsējai.»

Ar tādiem vārdiem mani biedri bija iedomājušies mani apvainot un sacelt pret mani visas sabiedrības naidu. Ar to vien viņi neapmierinājās. Viņi teica, ka es esot saņēmis kukuli no nogalinātā asesora sievas, lai tā nezaudētu savus zemniekus, kas tiks aizsūtīti katorgā, un ka šis esot īstais iemesls maniem dīvainajiem un kaitīgajiem uzskatiem, kas vispār aizskarot visas muižniecības tiesības. Nejēgas domāja, ka viņu nievas mani aizskars, ka apmelojumi mani apkaunos, ka, sagrozot manu labo nodomu, viņi mani no tā novirzīs! Viņi nepazina manu sirdi. Viņi nezināja, ka es vienmēr bezbailīgi stājos pats savas tiesas priekšā, ka neesmu sarcis sirdsapziņas pārmetumu dēļ.

Manu kukuļņemšanu viņi pamatoja ar to, ka ase-soriene negribēja atriebt vīra nāvi, bet aiz savtības, sava vīra paraugam sekodama, gribēja pasargāt zemniekus no soda, lai nezaudētu savu īpašumu, kā viņa teica. Ar tādu lūgumu viņa brauca arī pie manis. Biju vienis prātis ar viņu, ka viņas vīra nogalināšana jāpiedod, bet mēs bijām dažādās domās par to, kādēļ tas jādara. Viņa centās man iegalvot, ka pati viņus pienācīgi sodīšot, bet es centos viņu pārliecināt, ka, attaisnojot viņas vīra slepkavas, nevajadzētu vairs zemniekus novest līdz tādai pašai galējībai, lai viņi atkal nekļūtu par ļaundariem, kā viņus nepamatoti dēvēja.

Drīz vien vietvaldim kļuva zināmi mani uzskati šajā lietā, kļuva zināms, ka cenšos pārliecināt savus biedrus par savu uzskatu pareizību un ka viņi sāk svārstīties savos spriedumos; to gan veicināja nevis mani stingrie un pārliecinošie argumenti, bet asesorienes nauda. Pats būdams audzināts tādos uzskatos, ka vara pār zemniekiem ir neapstrīdama, vietvaldis maniem spriedumiem nevarēja piekrist un sašuta, redzēdams, ka tie šīs lietas izspriešanā sāk gūt virsroku, lai gan aiz dažādiem iemesliem. Vietvaldis izsauc pie sevis pārējos tiesas locekļus, cenšas viņus pārliecināt, stāsta, cik nelietīgi ir tādi uzskati, ka tie aizskar muižnieku sabiedrību, aizskar augstāko varu, jo vēršas pret tās likumiem, sola apbalvojumu likuma izpildītājiem, draud atriebties tiem, kas nepaklausīs likumam, un drīz vien viņš panāk, ka šie svārstīgie tiesneši, kuriem nav ne principu savos spriedumos, ne gara stingrības, paliek pie saviem iepriekšējiem uzskatiem. Es nebrīnījos, redzēdams viņos notikušo pārmaiņu, jo nebrīnījos arī par to pārmaiņu, kas viņos bija notikusi iepriekš. Vājas, bailīgas un zemiskas dvēseles parasti mēdz drebēt no varas draudiem un priecāties par tās izteikto atzinību.

Mūsu vietvaldis, ietekmējis manu biedru uzskatus, bija nodomājis un varbūt loloja cerības ietekmēt arī manējos. Sājā nolūkā viņš kādā svētku dienas rītā ataicināja mani pie sevis. Viņš bija spiests mani aicināt, jo es nekad negāju uz šīm nejēdzīgajām goda parādīšanām, ko lepnais uzskata par sev pakļauto cilvēku pienākumu, lišķis — par vajadzīgām, bet gudrs cilvēks — par riebīgām un cilvēcību apkaunojošām. Viņš bija tīšām izraudzījis svinīgu dienu, kad pie viņa bija sapulcējušies daudz cilvēku, bija tīšām izraudzījis savai runāšanai publisku sanāksmi, cerēdams tādā veidā mani jo iespaidīgāk pārliecināt. Viņš bija cerējis, ka būšu vai nu bailīgs, vai nespējīgs domāt. Viņš vērsās ar saviem vārdiem pret abiem. Es neatzīstu par vajadzīgu atstāstīt tev visu to, kādā veidā augstprātība, varas apziņa un iedomība uz savu dziļdomību un gudrību iedvesmoja viņa daiļrunību. Uz viņa augstprātību es atbildēju ar vienaldzību un mieru, uz varu — ar nelokāmību, uz argumentiem — ar argumentiem un ilgi runāju aukstasinīgi. Taču beidzot satrauktā un pārpilnā sirds neizturēja. Jo lielāku iztapību es redzēju klātesošajos, jo mana runa kļuva dedzīgāka. Stingrā un skaņā balsī es beidzot izkliedzu:

«Cilvēki nāk pasaulē, būdami visās lietās vienlīdzīgi. Mums visiem ir vienādi locekļi, visiem ir prāts un griba. Tātad cilvēks, apskatot viņu atsevišķi no sabiedrības, ir būtne, kas savā rīcībā ir pilnīgi neatkarīga. Bet cilvēks savu rīcību ierobežo, ir ar mieru ne vienmēr paklausīt vienīgi savai gribai, kļūst paklausīgs sev līdzīgā pavēlēm, vārdu sakot, kļūst pilsonis. Aiz kādiem gan iemesliem viņš iegrožo savas vēlēšanās? Kāpēc viņš pats sevi savalda? Kālab, būdams neierobežots savas gribas izpildīšanā, viņš tai novelk paklausības robežu? Sava labuma dēļ, teiks prāts; sava labuma dēļ, teiks jūtas; sava labuma dēļ, teiks gudrais likums. Tātad, kur viņam nav izdevīgi būt pilsonim, tur arī viņš nav pilsonis. Tātad tas, kurš gribēs atņemt viņam labumu, ko dod pilsoņa nosaukums, ir viņa ienaidnieks. Pret savu ienaidnieku viņš meklē aizsardzību un atriebību likumā. Ja

likums vai nu nespēj, vai negrib viņu aizstāvēt vai arī likuma vara nevar uzreiz sniegt viņam palīdzību paredzamajā nelaimē, pilsonis izmanto dabisko tiesību uz aizstāvēšanos, drošību un labklājību. Jo pilsonis, kļūdams par pilsoni, paliek cilvēks, kura pirmais pienākums, kas izriet no viņa būtības, ir gādāt par savu drošību, aizsardzību un labklājību. Zemnieku nogalinātais asesors ar savām zvērībām bija pārkāpis viņu pilsoņa tiesības. Tajā mirklī, kad viņš skubināja uz varasdar-biem savus dēlus, kad saderināto sirdssāpēm pievienoja apkaunojumu, kad asesors grasījās tos sodīt, redzēdams pretošanos savai velnišķīgajai varai, — tad likums, kas sargā pilsoni, bija tālu un likuma vara nebija jūtama, tad atdzima dabas likums un stājās spēkā aizskarta pilsoņa vara, kuru tad, kad viņam tiek darīts pāri, pastāvošais likums neatņem; un zemnieki, kas nogalināja zvērīgo ase-soru, pēc likuma nav tiesājami. Mana sirds viņus attaisnos, balstoties uz prāta argumentiem, un ase-sora nāve, kaut arī pēc varasdarbiem iestājusies, ir pelnīta. Lai neviens neiedomājas saprātīgā politikā vai sabiedrības miera uzturēšanā meklēt argumentus, lai notiesātu uz nāvi slepkavas, kas dusmās nogalinājuši asesoru. Pilsonis, lai kādā kārtā debesis būtu lēmušas viņam piedzimt, ir un vienmēr paliks cilvēks; bet, kamēr viņš ir cilvēks, dabas tiesības kā spēcīgs visa labā avots viņā nekad neizsīks; un tas, kurš uzdrošināsies atņemt viņa dabiskās un neaizskaramās tiesības, ir noziedznieks. Vai viņam, ja pilsoniskais likums viņu nenosodīs! Ar riebumu pret viņu izturēsies līdzpilsoņi, un ikviens, kam pietiek spēka, lai atriebj vainīgajam par viņam nodarīto pārestību!»

Es apklusu. Vietvaldis neteica man ne vārda; retumis viņš pievērsa man nolaistās acis, kurās gailēja nespēka dusmas un ļauna atriebība. Visi klusēja, gaidīdami, ka mani, visu tiesību aizskārēju, apcietinās. Retumis no verdziski padevīgo ļaužu lūpām atskanēja sašutuma pilna murmināšana. Visi no manis novērsās. Likās, ka man tuvumā stāvošos pārņēmušas šausmas. Nemanot viņi no manis aizgāja, vairīdamies it kā no spitālīga. Apnicis vērot šo lepnības un viszemiskākās nelietības sajaukumu, es atstāju šo lišķu sanāksmi.

Neatradis iespēju glābt nevainīgos slepkavas, kurus savā sirdī biju attaisnojis, es negribēju būt ne viņu sodīšanas līdzdalībnieks, ne tās liecinieks; es iesniedzu lūgumu atbrīvot mani no amata un, to panācis, braucu tagad apraudāt zemnieku kārtas nožēlojamo likteni un kliedēt savu garlaicību draugu sabiedrībā. — Kad viņš bijāto pateicis, mēs šķīrāmies un braucām katrs uz savu pusi.

Todien mans ceļojums bija neveiksmīgs: zirgi bija vāji, ik pēc brīža izjūdzās; beidzot, braucot lejā no pakalna, pārlūza ratu ass, un es tālāk braukt nevarēju. Esmu pieradis iet kājām. Paņēmis spieķīti, es devos uz pasta staciju. Bet pastaiga pa lielceļu nav visai patīkama Pēterburgas iedzīvotājam, tā nav pastaigāšanās Vasaras dārzā vai Babā^54; drīz vien tā mani nogurdināja, un es biju spiests apsēsties.

Kamēr es, sēdēdams uz akmens, zīmēju smiltīs dažādas figūras, nereti greizām malām un stūriem, un pārdomāju šo un to, man garām pajoņoja rati. Tajos sēdošais, ieraudzījis mani, lika apstāties — un es ieraudzīju, ka tas ir mans paziņa.

— Ko tu dari? — viņš man jautāja.

— Domāju savu domu. Laika man diezgan pārdomām; ass pārlūza. Kas jauns?

— Viss pa vecam. Laiks mainās kā vējš, gan lietus, gan saule. A! . . . Ir gan jaunums. Dulburis apprecējies.

— Nav tiesa. Viņam jau ap astoņdesmit gadu.

— Tieši tā. Bet še tev vēstule ... Vaļas brīdi palasi; bet man jāsteidzas. Ardievu! — Un mēs šķīrāmies.

Vēstule bija no mana drauga. Būdams kārs uz visādām jaunām ziņām, viņš bija solījis, kamēr būšu prom, mani ar tām apgādāt un turēja vārdu. Pa to laiku maniem ratiem bija pierīkota jauna ass, kas, par laimi, bija paņemta līdzi. Braukdams es lasīju:

«Mans mīļais! Pēterburgā

Šajās dienās te notika laulības: salaulājās septiņdesmit astoņus gadus vecs līgavainis ar sešdesmit divus gadus vecu līgavu. Tik vecu cilvēku sa-pārošanās iemeslu tev būs pagrūti uzminēt, ja es tev to neatklāšu. Atdari ausis, mans draugs, un tu dzirdēsi. Š ... kundze — savā ziņā ne pēdējā šāda veida varone, sešdesmit divus gadus veca, atraitne kopš divdesmit piektā mūža gada. Bijusi precējusies ar tirgoni, kam tirdzniecībā nav veicies; seja viņai glīta; pēc vīra nāves palikusi nabaga bārene un, pazīdama vīram līdzīgo tirgoņu cietsirdību, negribēja lūgt augstprātīgo žēlastības dāvanas, bet par labāku atzina pārtikt no sava darba. Kamēr viņas seju rotāja jaunības skaistums, viņa vienmēr bija darbā un saņēma no tīkotājiem dāsnu maksu.

Bet, tiklīdz pamanīja, ka viņas skaistums sāk vīst un mīlestības prieku vietā stājas garlaicīga vientulība, viņa nāca pie prāta un, nerazdama vairs pircējus saviem vecīgajiem jaukumiem, sāka tirgoties ar citu jaukumiem, kas, ja arī ne vienmēr bija daiļi, bija vismaz jauni. Šādā veidā iedzīvojusies dažos tūkstošos, viņa ar godu aizgāja no nicināmās savedēju sabiedrības un sāka uz augļiem aizdot naudu, kurā viņa bija iedzīvojusies ar savu un citu nekaunību. Ar laiku viņas agrāko amatu aizmirsa, un kādreizējā savedēja kļuva par izšķērdētāju sabiedrībā vajadzīgu radījumu. Mierīgi nodzīvojusi līdz sešdesmit diviem gadiem, viņa pēkšņi sadomāja precēties. Visi viņas paziņas par to brīnās. Viņas tuvā draudzene N. atbrauca pie viņas.

— Dzird runājam, mana mīļā, — viņa saka nosirmojušajai līgavai, — ka tu taisoties precēties. Man šķiet, samelots. Kāds zobgalis būs izdomājis šo pasaciņu.

Š. Tīra patiesība. Rīt saderināšanās, atbrauc padzīrot kopā ar mums.

N. Tu esi prātu zaudējusi! Vai tiešām vecās asinis sākušas trakot? Vai tiešām kāds pienapuika palīdis tev zem spārniņa?

Š. Ak, māsiņ! Nevietā tu mani salīdzini ar jaunām aušām. Es ņemu sev piemērotu vīru! ...

N. To jau es zinu, ka būs tev piemērots. Bet neaizmirsti, ka mūs vairs mīlēt nevar — un nav arī par ko, varbūt vienīgi naudas dēļ.

Š. Es neņemšu tādu, kas varētu būt man neuzticīgs. Mans līgavainis ir sešpadsmit gadus vecāks par mani.

N. Tu joko!

Š. Goda vārds, patiesība, barons Dulburis.

N. Tas nevar būt.

Š. Atbrauc rītvakar: tu redzēsi, ka es nemēdzu melot.

N. Bet, kaut arī tā būtu, viņš taču prec nevis tevi, bet tavu naudu.

S. Kas viņam to dos? Es pirmajā nakti prātu tiktāl nezaudēšu, lai atdotu viņam visu savu mantu, tie laiki sen pagājuši. Zelta tabakas doze, sudraba sprādzītes un citi šādi tādi nieki, kuri man palikuši ķīlā un no kuriem nevaru vaļā tikt. Lūk, viss mana mīlā līgavainīša guvums. Bet, ja viņš nemierīgi gulēs, izdzīšu no gultas.

N. Viņam kaut tabakas doze atlēks, bet kāds tev labums no viņa?

Š. Kā, māsiņ? Bez visa tā, ka tagadējos laikos nav par ļaunu, ja tev ir laba čina, mani dēvēs par augstdzimtību, bet, kas glupāks, — par ekselenci, būs tomēr kāds, ar kuru garajos ziemas vakaros varēs kaut laiku pakavēt. Bet tagad kverni viena pati; pat tā prieka nav, ka, man nošķaudoties, pateiktu: uz veselībām! Bet, kad būs savs vīrs, tad, lai kādas iesnas būtu, to vien dzirdēšu: uz veselībām, mana mīļā, uz veselībām, manu sirsniņ ...

N. Ardievu, māsiņ!

S. Rīt saderināšanās, bet pēc nedēļas kāzas.

N. (aiziet).

Š. (šķauda). Laikam nebūs vairs otrreiz jāšķauda. Pavisam cita lieta, kad man būs savs vīrs!

Nebrīnies, mans draugs! Pasaulē viss maiņās. Šodien modē labais, rīt muļķīgais. Ceru, ka arī tu sastapsi daudz dulburu. Ja arī ne vienmēr ar kāzām viņi izceļas, tad ar kaut ko citu. Bet bez dul-buriem pasaule nepastāvētu ne trīs dienas.»

KRESTCI

Krestcos mani aizkustināja tēva un bērnu šķiršanās aina, jo vairāk tāpēc, ka pats esmu tēvs un drīz varbūt šķiršos no bērniem. Nelaimīgais muižnieku kārtas aizspriedums liek viņiem iet dienēt. Šis vārds vien mani neparasti satrauc. Var derēt tūkstoti pret vienu, ka no simta muižnieciņu, kas iestājas dienestā, deviņdesmit astoņi kļūst par palaidņiem, bet divi, vecumam tuvojoties vai, pareizāk sakot, būdami jau nevarīgi, kaut ari ne veci, kļūst par lāga cilvēkiem. Pārējie iegūst činas, izšķērdē mantu vai iedzīvojas tajā utt____Raugoties

reizēm uz manu pieaugušo dēlu un pārdomājot, ka viņš drīz sāks dienēt vai, citiem vārdiem izsakoties, ka putniņš izlidos no būra, man mati ceļas stāvus. Ne tāpēc, ka dienests pats par sevi maitātu tikumus, bet tāpēc, ka dienēt jāsāk ar nobriedušiem tikumiem.

Dažs teiks: bet kas tādus pienapuikas ar varu spiež to darīt? — Kas? Piemērs visapkārt. Septiņpadsmitgadīgs štāboficieris, divdesmitgadīgs pulkvedis, divdesmitgadīgs ģenerālis; kambarkungs, senators, vietvaldis, karaspēka priekšnieks. Un kuram tēvam negribētos, ka viņa bērniem, kaut jauniem, būtu augstas činas, kam seko bagātība, gods un gudrība! Raugoties uz savu dēlu, es iedomājos: viņš sācis dienēt, iepazinies ar vējgrābšļiem, netikļiem, spēlmaņiem, švītiem. Iemācījies tīrīgi ģērbties, spēlēt kārtis, ar kārtīm sagādāt iztiku, runāt par visu, neko nedomājot, vazāties meitās vai melst blēņas kundzenēm. Nezin kādā veidā liktenis, griezdamies uz vistas kājas, viņu apmīļojis — un mans dēliņš, kas vēl neskuj bārdu, kļuvis par dižciltīgu bajāru. Viņš iedomājies, ka ir gudrāks par visiem pasaulē. Kas labs gaidāms no tāda karavadoņa vai pilsētas priekšnieka?

Saki patiesību, tēvs, kam bērni mīļi, saki, ak, īstais pilsoni! Vai tev negribēsies labāk nožņaugt savu dēliņu nekā laist dienestā? Vai tev nesāp sirds, ka tavs dēliņš, dižciltīgs bajārs, nicina cilvēkus ar nopelniem un krietnām īpašībām, tāpēc pats neiegūst augstu činu, jo vairās no pielīšanas? Vai tu neskumsi, ja tavs mīļais dēliņš ar laipnu smaidu atņems mantu un godu, indēs un kaus cilvēkus ne vienmēr ar savām bajāra rokām, bet ar savu mīluļu ķetnām?

Krestcu muižniekam, man likās, bija gadu piecdesmit. Viņa gaišrūsganajos matos bija tikko redzami reti sirmi pavedieni. Viņa pareizie sejas vaibsti liecināja par kaislību nesagandētu dvēseles mieru. Mīlīgs smaids, pauzdams gaišu prieku, kas rodas no labsirdības, bija iespiedis viņa vaigos bedrītes, kas tik valdzinošas ir sievietēm; viņa skatieni, kad es iegāju istabā, kur viņš sēdēja, bija pievērsti viņa diviem dēliem. Viņa acis, skaidra prāta acis šķita vieglu skumju aizplīvurotas, bet stingrības un cerību dzirkstis strauji lauzās tām cauri. Viņam iepretim stāvēja divi gandrīz vienāda vecuma jaunekļi, kuri, kaut tikai gadu viens pēc otra nākuši pasaulē, atšķīrās ar prāta vai sirds attīstību. Jo tēva mīlestība bija paātrinājusi jaunākā dēla prāta attīstību, bet brāļu mīlestība bija mazinājusi vecākā sekmes zinībās. Lietu izpratne viņiem bija vienāda, dzīves likumus viņi zināja vienādi, bet ar prāta asumu un sirds jūtām daba bija viņus apveltījusi dažādi. Vecākā skatieni bija stingri un sejas vaibsti noteikti, kas liecināja, ka viņā veidojas drosmīga sirds un ka savā rīcībā viņš būs nelokāms. Jaunākā skatieni bija asi, sejas vaibsti nenoteikti un nepastāvīgi. Bet to maigais veidojums skaidri liecināja, ka dēls ņēmis vērā tēva labos padomus. Tēvā dēli noraudzījās ar neparastu biklumu, kas bija radies no drīzās šķiršanās skumjām, ne tāpēc, ka justu tēva varu vai vadību. Retas asaru lāses ritēja viņiem pār vaigiem.

— Mani draugi, — teica tēvs, — šodien mēs šķirsimies, — un, apkampis viņus, piekļāva raudošos dēlus sev pie krūtīm. Es jau vairākas minūtes biju vērojis šo ainu, nekustīgi stāvēdams pie durvīm, kad tēvs pievērsās man:

— Esi liecinieks, iejūtīgais ceļiniek, esi man liecinieks pasaules priekšā, cik grūti manai sirdij izpildīt iesīkstējušo paradumu. Izlaižu savus bērnus no modrajām tēva acīm vienīgi tādēļ, lai dēli iegūtu pieredzi, lai iepazītu cilvēku no viņa darbiem un, kad viņiem apniks pasaulīgās dzīves troksnis, lai atstāj to ar prieku, lai viņiem ir klusa mājas vieta, kad tos vajās, un dienišķa maize trūkumā. Tādēļ arī palieku pie savas zemes. Neliec, žēlīgais dievs, neliec viņiem lūgt augstmaņu žēlastības dāvanas un tajos rast mierinātāju! Lai maniem dēliem līdzi jūt pašu sirds; lai viņiem veltes sniedz viņu prāts!

Apsēdieties un uzklausiet manus vārdus, jo jums jāiegremdējas sevī. Vēlreiz atkārtoju jums, šodien mēs šķirsimies. Ar neizsakāmu prieku es raugos jūsu asarās, kas rit jums pār vaigiem. Lai šis satraukums palīdz manam padomam nokļūt jūsu dvēseles dzīlēs, lai tās saviļņojas, mani pieminot, un lai es, klāt nebūdams, pasargātu jūs no ļaunuma un bēdām!

Saņēmis jūs jau no mātes klēpja savos apkampienos, nekad neesmu gribējis, lai kāds svešs jūs audzinātu. Nekad algota audzinātāja roka nav pieskārusies jūsu miesai. Nekad algots skolotājs nav ietekmējis jūsu sirdi un prātu. Mana modrā mīlestība bija par jums nomodā dienu un nakti, lai jums netuvotos nekas ļauns; un uzskatu sevi par laimīgu, ka esmu izaudzinājis jūs līdz mūsu šķiršanās brīdim. Neiedomājieties, ka gribu dzirdēt no jūsu lūpām pateicību par manu gādību vai arī atzinību, kaut niecīgu, par to, ko jūsu labā esmu darījis. Patmīlīgu nodomu mudināts, es, rūpējoties par jūsu labumu, vienmēr paturēju vērā pats savu prieku. Tātad nedomājiet, ka esat pakļauti manai varai. Jūs man ne par ko neesat pateicību parādā. Ne prāta spriedumos un vēl mazāk likuma noteikumos gribu meklēt mūsu ciešās saderības stiprumu. Tās pamats ir jūsu sirds. Vai jums, ja jūs to aizmirsīsiet! Mans tēls, vajādams mūsu draudzīgās saderības pārkāpēju, aizsniegs viņa dvēseli un uzliks viņam nepanesamu sodu līdz tam laikam, kamēr viņš atgriezīsies pie mums. Es jums atkārtoju, jūs man neko neesat parādā. Uzlūkojiet mani par ceļinieku un viesi, un, ja jūsu sirds jutīs pret mani zināmu maigumu, tad dzīvosim draudzībā, kas ir vislielākā laime zemes virsū. Bet, ja tā nekā nejutīs, — aizmirsīsim viens otru, it kā mēs nebūtu dzimuši. Neliec, visžēlīgais dievs, man to piedzīvot, iekāms neesmu aizgājis pie tevis! Jūs man neesat parādā ne par izaudzināšanu, ne par mācīšanu, bet vismazāk par pasaulē laišanu.

Par pasaulē laišanu? — Vai jūs tajā piedalījāties? Vai jums kāds prasīja, vai gribat nākt pasaulē? Vai sev par labu vai ļaunu jums bija jānāk pasaulē? Vai tēvs un māte par savu jaunpiedzimušo dēlu zina, vai viņš dzīvē būs laimīgs vai nelaimīgs? Kurš teiks, ka, dodoties laulībā, domājis par mantojumu un pēcnācējiem, bet, ja bijis šis nodoms, vai viņu laimes dēļ gribējis bērnus laist pasaulē vai arī lai saglabātu savu vārdu? Kā lai vēlu labu tam, kuru nepazīstu un nezinu, kas viņš tāds? Vai var par labumu dēvēt nenoteiktu vēlēšanos, kas svārstās neziņā?

Laulības cēlonis rādīs arī iemeslu, kādēļ bērni laisti pasaulē. Vairāk jūsu mātes labās sirds nekā sejas skaistuma valdzināts, es izlietoju drošu līdzekli savstarpējo tieksmju nostiprināšanai, proti, sirsnīgu mīlestību. Es ieguvu jūsu māti sev par laulāto draudzeni. Bet kāds bija mūsu mīlestības cēlonis? Savstarpēja tīksme, miesas un gara tīksme. Izbaudot dabas lemtos priekus, mēs par jums nedomājām. Jūsu piedzimšana bija mums patīkama, bet ne jūsu dēļ. Sevis paša turpināšana glaimoja godkārei; jūsu piedzimšana bija jauna un, tā sakot, jutekliska tuvība, kas apstiprināja siržu draudzību. No tās sākas vecāku mīlestība uz saviem dēliem; to pastiprina ieradums, savas varas apziņa, dēliem veltīto uzslavu attiecināšana uz tēvu.

Jūsu māte bija ar mani vienādās domās par to, ka niecīgi ir jūsu pienākumi, kas izriet no dzimša-nas^Viņa nelepojās jums ar to, ka bija nēsājusi jūs savā klēpī; neprasīja atzinību, barojot jūs ar savām asinīm; negribēja, lai jūs viņu cienītu par dzemdēšanas sāpēm vai par grūto barošanu no savām krūtīm. Viņa centās dot jums krietnu sirdi, kāda bija viņai pašai, un tajā gribēja iedēstīt draudzību, nevis pienākumu vai verdzisku paklausību. Liktenis neļāva viņai pieredzēt augļus. Viņa jūs atstāja, garā stipra būdama, taču mirt vēl negribēja, redzēdama, ka jūs vēl esat mazi un es viņu mīlu. Cenzdamies būt viņai līdzīgi, mēs viņu pavisam nezaudēsim. Viņa dzīvos kopā ar mums, kamēr mēs aiziesim pie viņas. Ziniet, ka vismīļāk es ar jums tērzēju par jūsu māti. Tad, šķiet, viņas dvēsele sarunājas ar mums, tad viņa ir pie mums, tad viņa ir atkal mūsu vidū, tad viņa ir vēl dzīva. — Un runātājs slaucīja asaras, kas bija sakrājušās dvēselē.

Cik maz jūs man esat pateicību parādā par pasaulē laišanu, tikpat maz esat pateicību parādā arī par izaudzināšanu. Kad es pacienāju atnācēju, kad baroju putniņus, kad ēdinu suni, kas laiza man roku, — vai tad es to daru viņu dēļ? Es rodu pats sev prieku, izklaidēšanos vai labumu. Tas pats mudina izaudzināt bērnus. Nākuši pasaulē, jūs kļuvāt par tās sabiedrības pilsoņiem, kurā dzīvojat. Mans pienākums bija jūs izaudzināt, jo, ļaudams jums priekšlaikus nomirt, es būtu bijis slepkava. Rūpējoties par jūsu izaudzināšanu vairāk, nekā mēdz rūpēties daudzi citi, es klausīju savai sirdsbalsij. Manā varā ir gādāt par jūsu izaudzināšanu vai atstāt to novārtā, saglabāt jūsu mūža dienas vai būt to izšķērdētājam, atstāt jūs dzīvus vai ļaut jums nomirt nelaikā — tas ir skaidrs pierādījums, ka jūs man neesat pateicību parādā par to, ka esat dzīvi. Ja jūs būtu nomiruši, kā daudzi mirst, tāpēc ka es pret jums izturētos nevērīgi, likums par to mani nevajātu.

Bet, man teiks, jūs man esat pateicību parādā par mācīšanu un labu padomu došanu. — Vai tad es nemeklēju savu labumu, gādādams par to, lai jūs būtu krietni? Jums veltītās uzslavas par labo uzvešanos, gudrību, zināšanām un izveicību krīt no jums uz mani kā saules stari no spoguļa. Cildinot jūs, cildina mani. Ko es būtu panācis, ja jūs būtu ļāvušies netikumam, nebūtu mācījušies, būtu truli savos spriedumos, ļauni, zemiski un bezjūtīgi? Es ne tikai ciestu līdz ar jums jūsu netaisnajās gaitās, bet kļūtu varbūt par jūsu negantības upuri. Bet tagad palieku mierīgs, laizdams jūs prom no sevis; jums ir taisns prāts, droša sirds, un es tajā iemītu. Ak, mani draugi, mani sirsnīgi mīļotie dēli! Kad laidu jūs pasaulē, man pret jums bija daudz pienākumu, bet jūs man neko neesat parādā palikuši; es meklēju jūsu draudzību un mīlestību; ja jūs man to dosiet, laimīgs iešu atpakaļ uz dzīvības sākumu un neuztraukšos par nāvi, atstājot jūs uz mūžu, jo es dzīvošu jūsu piemiņā.

Bet, ja esmu izpildījis savu pienākumu, jūs izaudzinot, man jums iāpasaka iemesls, kādēļ audzināju jūs tieši tā un ne citādi un kādēļ iemācīju jums tieši to un neko citu; un tālab jūs dzirdēsiet stāstu par savu audzināšanu un uzzināsiet iemeslu, kādēļ es visu to jūsu dēļ darīju.

Kopš bērnības jūs neesat jutuši spaidus. Lai gan jūsu soļus vadīja mana roka, jūs tomēr nekad nejutāt, ka tā jūs virza. Jūsu rīcība tika iepriekš paredzēta un ietekmēta; es negribēju, lai biklā padevība vai paklausība jūs kaut vismazākā mērā apgrūtinātu. Un tālab jūsu gars, kas necieš neprātīgu pavēli, lēnīgi uztver draudzīgu padomu. Taču, ja es atzinu, ka jūs, vēl bērni būdami, nejauši ietekmēti, esat novirzījušies no manis nospraustā ceļa, es apturēju jūsu gaitu vai, pareizāk sakot, nemanot uzvedu jūs uz iepriekšējā ceļa, tāpat kā veikla roka liek straumei, kas pārrāvusi aizsprostus, atgriezties savos krastos.

Man nepiemita bikls maigums, kad, likās, es necentos pasargāt jūs no nepatikšanām, stihijām un laika apstākļu iedarbības. Labāk gribēju, lai jūsu miesa mirkli ciestu pārejošas sāpes, nekā pieauguši jūs būtu izlutināti. Un tāpēc jūs bieži staigājāt basām kājām un kailu galvu, putekļos un netīrumos jūs atpūtāties uz sola vai uz akmens. Tāpat centos atturēt jūs no veselībai kaitīgas ēšanas un dzeršanas. Mūsu maltītes labākā piedeva bija mūsu darbs. Atcerieties, ar kādu patiku mēs pusdienojām nepazīstamā sādžā, neatraduši ceļu mājup. Cik garšīga mums toreiz likās rudzu maize un lauku kvass!

Nekurniet uz mani, ja dažreiz jūs apsmies par to, ka jūsu gaita nav iznesīga, ka stāvat, kā jūsu ķermenim ērtāk, nevis kā ieraža vai mode liek, ka ģērbjaties negaumīgi, ka jūsu matus cirto daba, nevis balbiera roka. Nekurniet, ja sabiedrībā jums nepievērsīs uzmanību, sevišķi sievietes, tāpēc ka neprotat cildināt viņu skaistumu; bet atcerieties, ka jūs skrienat ātri, ka peldat nepagurdami, ka ceļat smagumus bez piepūles, ka protat vadīt arklu, uzrakt dobi, protat rīkoties ar izkapti un cirvi, ar ēveli un kaltu, protat jāt un šaut. Neskumstiet, ka jūs neprotat lēkāt kā āksti. Paturiet prātā, ka pat vislabākā dancošana nav nekas cildens, un, ja kādreiz tā jums iepatiksies, tad tam par iemeslu būs saldkaisle, viss pārējais tai ir svešs. Bet jūs protat attēlot dzīvus un nedzīvus priekšmetus, attēlot dabas valdnieka — cilvēka vaibstus. Glezniecībā jūs radīsiet īstu baudu ne tikai jūtām, bet arī prātam. Es jums iemācīju mūziku, lai vibrējošā stīga, tāpat kā jūsu nervi, atmodinātu snaudošo sirdi, jo mūzika, saviļņojot dvēseli, vērš mīkstsirdību mums par paradumu. Es jums iemācīju ari barbarisko mākslu cīnīties ar zobeniem. Bet šo mākslu nelieciet lietā, kamēr to neprasīs jūsu pašu drošība. Es ceru, tā nepadarīs jūs nekaunīgus, jo jums ir stingrs gars un jūs neuzskatīsiet par apvainojumu, ja ēzelis jums iespers vai cūka jums pieskarsies ar savu smirdošo snuķi. Nebaidieties nevienam teikt, ka jūs protat slaukt govi, izvārīt kāpostus un biezputru vai ka jūsu izceptā gaļa ir garšīga. Tas, kurš pats prot kaut ko izdarīt, pratīs likt izdarīt citiem un būs iecietīgs pret citu kļūdām, jo zinās visas izpildīšanas grūtības.

Bērna un pusaudža gados neapgrūtināju jūsu prātu ar gataviem spriedumiem vai svešām domām, neapgrūtināju jūsu atmiņu ar liekām mācībām. Bet, kad biju parādījis jums ceļu uz zināšanām, jūs kopš tā laika, kad sākāt just sava prāta spēkus, paši ejat jums pavērto taku. Jūsu zināšanas ir jo pamatīgākas tāpēc, ka jūs tās esat ieguvuši, nemaļot vienu un to pašu, kā sakāmvārdā teikts, žadzinot kā žagata. Ievērojot šo principu, es līdz tam laikam, kamēr nebija sākuši darboties jūsu prāta spēki, neliku jums izprast jēdzienus par augstāko būtni un vēl mazāk par tās atklāsmi. Jo tas, ko jūs būtu uzzinājuši, iekāms jūsu prāts ir pietiekami attīstīts, būtu kļuvis jums par aizspriedumu un traucētu jūsu spriešanas spējas. Bet, kad redzēju, ka jūs savos spriedumos vadāties no prāta, es ierosināju jūs izprast to jēdzienu sakarību, kas ved pie dieva izzināšanas; savas sirds dziļumos esmu pārliecināts, ka visžēlīgākajam debesu tēvam patīkamāk redzēt, ka divās nevainīgās dvēselēs zināšanu liesmiņu aizdedzina nevis aizspriedums, bet ka tās pašas lido augšup, lai

lil

sākotnējā uguns tās aizdedzina. Es jums toreiz stāstīju arī par dieva gribas atklāsmi, neslēpjot no jums visu to, ko daudzi teikuši tās atspēkošanai. Jo gribēju, lai jūs paši varētu izvēlēties starp pienu un žulti, un ar prieku redzēju, ka jūs droši satverat mierinājuma kausu.

Mācot jums zinības, es neaizmirsu iepazīstināt jūs ar dažādām tautām, iemācot jums svešvalodas. Taču vispirms es rūpējos, lai jūs prastu savu dzimto valodu, lai jūs mācētu vārdos un rakstos brīvi izteikt savas domas, lai jūs tās izteiktu nepiespiesti un bez piepūles. Ar angļu un pēc tam ar latīņu valodu centos jūs iepazīstināt vairāk nekā ar citām valodām. Jo vingrais brīvības gars, pāriedams valodas izteiksmē, pieradina arī prātu pie stingriem jēdzieniem, kas tik ļoti nepieciešami ikvienam, kas vēlas pār kaut ko valdīt.

Bet, ļaujot jūsu prātam virzīt jūsu soļus pa zinību takām, jo modrāks biju jūsu tikumības jautājumos. Centos mazināt jūsu mirklīgās dusmas, pakļaujot prātam ilgstošas dusmas, kas rada atriebību. Atriebība! ... Tā derdzas jūsu dvēselei. Jūs no šīm jūtīgo radījumu dabiskām īpašībām paturējāt tikai pašaizsargāšanos, atsakoties no vēlēšanās atdarīt aizvainojumus.

Tagad pienācis tas laiks, kad jūsu jūtas, jau pilnīgi satrauktas, bet vēl pilnā mērā neizprazdamas to, kas tiek satraukts, sāk pievērst uzmanību katrai ārišķībai un rada jūsu dvēselē bīstamu viļņošanos. Tagad jums pienācis laiks, kad, kā mēdz teikt, prāts nosaka, ko jums būs darīt un ko ne, vai, pareizāk izsakoties, kad jūtas, ko rāmā bērnība līdz šim apvaldīja, sāk vibrēt, vai kad dzīvības sulas, piepildījušas jaunības kausu, sāk plūst pāri malām, meklēdamas ceļu savām tieksmēm. Līdz šim esmu pasargājis jūs no bīstamiem jūtu satricinājumiem, bet neslēpu jums aiz nezināšanas aizsega ļaunās sekas, kādas rodas, novirzoties no mērenības jutekliskās baudās. Jūs bijāt liecinieki tam, cik zemiska ir pārmērīga jutekliska baudīšana, un jūs pārņēma riebums: jūs bijāt liecinieki tam, cik briesmīgi viļņo kaislības, kas izgājušas no savas dabiskās gultnes krastiem, jūs sapratāt, cik drausmīgus postījumus tās nodara, un jūs pārņēma šausmas. Mana pieredze, pacelta pār jums kā jauna egīda^55, pasargāja jūs no sāpināju-miem nelaikā. Nu jūs vadīsiet paši sevi; mani padomi gan vienmēr pavadīs jūsu gaitas, jo jūsu sirds un dvēsele ir man atvērta, bet, tāpat kā gaisma, attālinādamās no priekšmeta, to mazāk apspīd, arī jūs, būdami prom no manis, mazāk sajutīsiet manas draudzības siltumu. Tādēļ pastāstīšu jums par personiskās dzīves un kopdzīves noteikumiem, lai pēc kaislību apmierināšanas jums neriebtos kaislībās padarītais un lai jūs nezinātu, kas ir nožēla.

Personiskās dzīves noteikumi, cik tie var skart jūs pašus, attiecas uz jūsu miesu un tikumību. Nekad neaizmirstiet likt lietā savus fiziskos spēkus un jūtas. Tos mēreni nodarbinot un nepārpūlot, tie norūdīs jūsu veselību un pagarinās mūžu. Un tādēļ vingrinieties jums zināmās mākslās un amatos. Reizēm var būt vajadzība tajos papildināties. Nākotne mums nav zināma. Ja nenovīdīgā laime atņems jums visu, ko tā jums devusi, — jūtieties bagāti savu prasību mērenībā un pārtieciet no savu roku darba. Bet, ja laimes dienās nebūsiet par visu gādājuši, vēlu būs domāt par to bēdu dienās. Sevis lutināšana, slinkošana un pārmērīga jūtu tīksmināšana maitā ir miesu, ir garu. Jo tas, kas novājina miesu ar negausību, novājina arī gara stingrību. Turpretī spēku nodarbināšana stiprina miesu un reizē arī garu. Ja sajutīsi riebumu pret gardumiem un slimība pieklauvēs pie durvīm, tad celies augšā no savas gultas, kur tu lutini savas sajūtas, darbojoties liec kustēties saviem locekļiem, un tu uzreiz jutīsi spēkus atjaunojamies; atturies no ēdiena, kas vajadzīgs, veselam esot, un izsalkums saldinās tavu ēdienu, kas kļuvis rūgts no pieēša-nās. Vienmēr atcerieties, ka izsalkuma apmierināšanai vajadzīgs tikai maizes kumoss un ūdens kauss. Ja svētītā atbrīvošanās no ārējām sajūtām — miegs — atstās tavu pagalvi un tu nespēsi atjaunot prāta un miesas spēkus, bēdz no savas pils un, novārdzinājis locekļus līdz nogurumam, liecies savā gultā — un tu saldi gulēsi.

Esiet kārtīgi savā apģērbā, turiet miesu tīru, jo tīrība nāk par labu veselībai, bet miesas netīrība un smārds nereti paver neredzamu ceļu uz zemiskiem netikumiem. Bet nepārspīlējiet arī to. Neizvairieties palīdzēt izcelt no grāvja iestrēgušus ratus un līdz ar to sagādāt atvieglojumu pakritušajiem; jūs notraipīsiet rokas, kājas un miesu, bet gaišāka kļūs sirds. Apmeklējiet nabadzīgās būdiņas; mieriniet to, kas vārgst nabadzībā, iebaudiet viņa ēdienu — un jūsu sirds tiks ielīksmota, sagādājot prieku cietējiem.

Tagad jūs esat sasnieguši, atkārtoju, to briesmu pilno laiku un brīdi, kad kaislības sāk mosties, bet prāts vēl par nespēcīgu, lai tās apvaldītu. Jo tas gribas svaru kauss, kurā atradīsies prāts bez pieredzes, pacelsies, bet kaislību kauss tūliņ nosvērsies lejup. Līdzsvaru var panākt tikai ar strādīgumu. Strādājiet fizisku darbu — un jūsu kaislības nebūs tik ļoti satrauktas. Strādājiet ar sirdi, vingrinoties žēlsirdībā, jūtīgumā, līdzjūtībā, devībā, piedošanā — un jūsu kaislības vērsīsies uz labu. Strādājiet ar prātu, vingrinoties lasīšanā, pārdomāšanā, patiesības vai notikumu meklēšanā — un prāts vadīs jūsu gribu un kaislības. Bet neiedomājieties prāta sajūsmā, ka varat iznīcināt kaislību cēloņus, ka jābūt pavisam bezkaislīgam. Kaislību cēloņi ir svētīgi, un pati daba liek tām rasties no mūsu jūtām. Kad mūsu jūtas, ārējās un iekšējās, atslābst un notrulinās, tad atslābst arī kaislības. Tās rada cilvēkā svētīgu nemieru, bez tā viņš iesnaustos bezdarbībā. Gluži bezkaislīgs cilvēks ir nelga un stulbenis, kas nav spējīgs ne uz labu, ne uz ļaunu. Nav nekāds tikums atturēties no ļauniem nodomiem tāpēc, ka nevari tos piepildīt. Bezrocis nevar nevienu aizskart, bet nevar sniegt palīdzību slīcējam, nedz arī aizturēt krastā cilvēku, kas metas jūras dzelmē.

Tātad mērenība kaislībās ir svētīga; iešana pa vidusceļu ir droša; pārmērības kaislībās ir bojāeja; bezkaislīgums ir tikumiska nāve. Tāpat kā gājējam, kas novirzās no ceļa vidus, draud briesmas iekrist kādā no grāvjiem. Tas pats arī notiek, ejot pa tikumības ceļu. Bet, lai jūsu pieredze, prāts un sirds virzītu jūsu kaislības uz labu, aizmet prom īgnās apdomības grožus, netraucē to lidojumu; kaislību mērķis vienmēr būs dižens; vienīgi pie tā viņas apstāsies.

Lai gan jūs mudinu nebūt bezkaislīgiem, vēl vairāk jaunībā vajadzīga mērenība mīlestības kaislībā. Daba to iedēstījusi mūsu sirdīs mums par svētību. Tāpēc tā nekad nevar kļūdīties savā atdzimšanā, bet var gan kļūdīties izraudzītajā cilvēkā un negausībā. Tāpēc piesargieties, lai jūs nekļūdītos cilvēkā, kuru esat iemīlējuši, un neuzskatītu par savstarpēju mīlestību tās maldus. Turpretī ar krietnu mīļotu cilvēku jūs nezināsiet, kas ir kaislības negausība. Runājot par mīlestību, būtu dabiski runāt par laulību, par šo sabiedrības svētīto saderību, kuras likumus sirdī ierakstījusi nevis daba, bet kuras svētums izriet no sabiedrības sākotnējā stāvokļa. Jūsu prātam, kas tikko sāk savu gaitu, tas būs nesaprotams, bet jūsu sirdij, kas nav izjutusi sabiedrībā patmīlīgo mīlestības kaislību, stāsts par to paslīdētu garām un tāpēc būtu veltīgs. Ja gribat gūt jēdzienu par laulību, atcerieties savu māti. Iedomājieties mani kopā ar viņu un jums, atsauciet savā atmiņā mūsu vārdus un skūpstus, un lai šī aina ir jūsu sirdij tuva! Tad jūs jutīsiet sirdī patīkamas trīsas. Kas tas ir? Ar laiku zināsiet, bet šodien apmierinieties ar to, ka jūtat tās.

Tagad pakavēsimies mazliet pie kopdzīves noteikumiem. Tos nevar visos sīkumos diktēt, jo tie bieži veidojas saskaņā ar katrreizējiem apstākļiem. Bet, lai pēc iespējas mazāk kļūdītos, ikvienā pasākumā jautājiet savai sirdij; tā ir godīga un nekad jūs nepievils. Ko tā teiks, to arī dariet. Paklausot sirdij jaunībā, jūs nekļūdīsieties, ja sirds jums ir godīga. Bet tas, kurš iedomāsies klausīt prātam, kad viņam vēl nedīgst pat bārda, kas viņa pieredzi apliecinātu, — ir neprātis.

ne

Kopdzīves noteikumi attiecas uz tautas paražu un tikumu ievērošanu vai uz likumu pildīšanu, vai uz tikumisku darbību. Ja sabiedrības tikumi un paražas nav pretējas likumiem, ja likums neliek šķēršļus tikumiskai darbībai, tad kopdzīves noteikumus var viegli izpildīt. Bet kur ir tāda sabiedrība? Visās mums zināmajās sabiedrībās pastāv daudz pretrunu tikumos un paražās, likumos un tikumiskā darbībā. Un tāpēc kļūst grūti izpildīt cilvēka un pilsoņa pienākumus, jo tie nereti ir pilnīgā pretstatā viens otram.

Tā kā tikums ir cilvēku darbības kalngals, tikumisku darbību ne ar ko nedrīkst traucēt. Neievēro ieražas un paradumus, neievēro pilsonisko un par svēto atzīto likumu, šīs sabiedrībā tik neaizskaramās uzvedības normas, ja to ievērošana novērš tevi no tikuma. Neuzdrošinies nekad attaisnot tikuma pārkāpšanu ar bailīgu apdomību. Arēji tev bez tikuma labi klāsies, bet laimīgs nebūsi nekad.

Izpildot to, ko mums liek ieražas un paradumi, mēs iegūstam to cilvēku labvēlību, ar kuriem kopā dzīvojam. Izpildot likuma priekšrakstus, varam panākt, ka mūs sauc par godīgiem cilvēkiem. Turpretī, tikumu ievērojot, iegūstam vispārēju uzticību, cieņu un apbrīnu pat tajos cilvēkos, kas savā sirdī to nevēlētos. Viltīgais Atēnu senāts, pasniegdams Sokrātam kausu indes, iekšēji trīcēja viņa tikuma priekšā.[56]

Neuzdrīksties nekad izpildīt paražu, kas pretēja likumam. Likums, lai cik tas slikts, tur kopā sabiedrību. Un, ja pats valdnieks liktu tev pārkāpt likumu, nepaklausi viņam, jo viņš maldās sev un sabiedrībai par ļaunu. Lai viņš atceļ likumu, kas jāparkāpj. Tādā gadījumā paklausi, jo Krievijā valdnieks ir likumu avots.

Bet, ja likums vai valdnieks, vai jebkāda vara zemes virsū mudinātu tevi uz netaisnību un tikuma pārkāpšanu, paliec tikumā nelokāms. Nebīsties ne izsmiekla, ne moku, ne slimības, ne ieslodzījuma, pat ne nāves. Paliec savā dvēselē nelokāms kā klints trakojošos, bet nevarīgos viļņos. Tavu vajātāju dusmas sašķīdīs pret tavu stingrību; un, ja viņi sūtīs tevi nāvē, viņi tiks apsmieti, bet tu mūžam dzīvosi cēlu siržu piemiņā. Bīsties jau iepriekš dēvēt par apdomību savu kūtrumu darbos, šo pirmo tikuma ienaidnieku. Šodien tu pārkāpsi tikumu, lai iegūtu kāda cilvēka cieņu, rīt tikuma pārkāpšana liksies tev esam pats tikums; un tā netikums pārņems tavu sirdi un izķēmos skaidros vaibstus tavā dvēselē un sejā.

Tikumi ir vai nu personiski, vai sabiedriski. Uz personiskajiem tikumiem vienmēr pamudina žēlsirdība, lēnība, līdzjūtība, un to pamati vienmēr ir krietni. Pamudinājumi uz sabiedriskiem tikumiem nereti rodas no godkāres un patmīlas. Bet tāpēc nav jāatsakās pildīt sabiedriskos tikumus. Iemesli, kuru dēļ šie tikumi rodas, padara tos nozīmīgus. Kurciju^57, kas izglāba savu tēviju no bojāejas, neviens neuzskata par godkārīgu, pārdrošu vai par tādu, kam dzīve apnikusi, bet par varoni. Ja turpretī mūsu vēlēšanās pildīt sabiedriskos tikumus rodas no cilvēkmīlestības pilnas sirds, tad to vērtība būs daudz lielāka. Vienmēr kopiet sevī personiskos tikumus, lai jūs kļūtu cienīgi pildīt sabiedriskos.

Vēl jums pastāstīšu par dažiem izpildāmiem dzīves noteikumiem. — Centieties savā darbībā vairāk par visu izpelnīties savu paša cieņu, lai vienatnē, sevī ielūkojoties, jums ne tikai nevajadzētu nožēlot izdarīto, bet lai jūs varētu raudzīties uz sevi ar godbijību.

Ievērojot šo noteikumu, vairieties, cik iespējams, pat no kaut kā līdzīga verdziskai padevībai. Pasaulē aizgājuši, jūs drīz vien uzzināsiet, ka sabiedrībā ir paradums svētku dienu rītos apmeklēt izcilas personas, riebīgs, nenozīmīgs paradums, kas liecina par apmeklētāju biklumu un par apmeklējamo personu uzpūtību un neattīstīto prātu. Romiešiem bija līdzīgs paradums, ko viņi sauca par ambicio, šis vārds nozīmē iegūšanu vai apiešanos, un tāpēc arī godkāre nosaukta par ambīciju, jo, apmeklējot cienījamus cilvēkus, jaunekļi ieguva iespēju tikt pie činām un goda. To pašu dara arī tagad. Bet, ja romieši šo paradumu ieviesa tādēļ, lai jaunie cilvēki iemācītos piedienīgi izturēties piedzīvojušu cilvēku sabiedrībā, tad šaubos, vai šā paraduma nolūks vienmēr palicis nevainojams Turpretī mūsu laikos, apmeklējot augstos kungus, neviena mērķis nav kaut ko iemācīties, bet gan iegūt viņu labvēlību. Tātad lai jūsu kāja nepārkāpj slieksni, kas šķir verdzisku padevību no pienākuma izpildīšanas. Nekad neierodies dižciltīga

bajāra pieņemamā istabā citādi kā sakarā ar sava amata pienākumiem. Tad arī tas, uz kuru pūlis raugās ar verdzisku padevību, savā sirdī, kaut ar sašutumu, atšķirs tevi no nicināmā pūļa.

Ja gadīsies, ka nāve izbeigs manu mūžu, iekāms jus, krietnus ceļus iedami, būsiet norūdījušies, un ja kaislības novedīs jūs jau jaunībā no prāta ceļa — tad neizsamistiet, vērodami savas reizēm aplamās gaitas. Savos maldos, aizmirstot pašiem sevi, mīliet to, kas labs. Netikla dzīve, pārmērīga godkāre, nekautrība un visi jaunības netikumi vēl atstāj cerību uz labošanos, jo būtībā tie neskar jūsu sirdi un to nesagandē. Es vēlētos, lai jūs savos jaunības gados labāk būtu netikli, izšķērdīgi un nekautrīgi nekā naudas kāri vai pārmērīgi taupīgi, dzītos pēc modes un nodarbotos vairāk ar greznošanos nekā ar ko citu. Nerimtīga tieksme uz dižošanos vienmēr nozīmē aprobežotu prātu. Stāsta, ka Jūlijs Cēzars^58 dzinies pēc modes, bet šai viņa tieksmei bija mērķis. Cēzara kaislība uz sievietēm pamudināja viņu jaunībā uz greznošanos. Bet šis modes āksts vienā mirklī ietērptos smirdošās skrandās, ja tas veicinātu viņa mērķu sasniegšanu.

Jaunam cilvēkam piedodama ne tikai pārejoša tiekšanās pēc modes, bet arī gandrīz ikviena blēņošanās. Ja turpretī jūs aiz visskaistākiem darbiem dzīvē slēpsiet viltu, melus, nodevību, naudas kāri, lepnību, atriebības kāri, zvērību — tad, kaut arī apžilbināsiet savus laikabiedrus ar savas ārienes spožumu, kaut arī neatradīsiet nevienu, kas jūs tā mīlētu, lai parādītu jums patiesības spoguli, neiedomājieties tomēr aptumšot redzīgas acis. —

Tās dzelsies cauri mirdzošajam viltus tērpam, un tikums atsegs jūsu melno dvēseli. Tava sirds ienīdīs tikumu, un tas kā mimozas zieds tūdaļ sāks vīst no tava pieskāriena, bet tā bultas iztālēm tevi šaustīs un plosīs.

Piedodiet, mani mīļie, piedodiet, mani sirsnīgi mīļotie draugi! Šodien, labam ceļa vējam pūšot, nepiedzīvojuši būdami, atgrūdiet no krasta savu laiviņu, traucieties pa sadzīves viļņiem un iemācieties paši sevi vadīt. Laimīgi būsiet, ja bez katastrofas sasniegsiet ostu, pēc kuras mēs ilgojamies. Esiet laimīgi savā braucienā! Tā ir mana sirsnīgākā vēlēšanās. Mani dabiskie spēki, paguruši no darbiem un dzīves, kļūs vārgi un zudīs, un es jūs atstāšu uz mūžu; bet mans novēlējums jums ir šāds. Ja nenovīdīgā laime būs izšāvusi uz tevi visas savas bultas, ja tavam tikumam vairs nebūs patvēruma zemes virsū, ja, nomāktam līdz galējībai, tev nebūs glābiņa no apspiestības, — atceries, ka tu esi cilvēks, atceries savu diženumu un iegūsti augstāko laimi, ko tev tīko atņemt. Mirsti.

Jums mantojumā es atstāju mirstošā Katona^59vārdus: «Bet, ja tu esi spējīgs mirt tikumā, proti mirt arī netikumā un, ja tā var teikt, esi tikumisks pašā ļaunumā. Ja, aizmirsdams manas pamācības, tu steigsies darīt ļaunus darbus, pie tikuma pieradusī dvēsele sāks bažīties un es ieradīšos pie tevis sapnī. Piecelies no savas guļvietas un garā seko

man. Ja tad asaras padarīs valgas tavas acis, aizmiedz atkal, un tu pamodīsies, lai labotos. Bet, ja, darot ļaunus darbus, mani atceroties, tava sirds neiedrebēsies un acis paliks sausas... Tad tā ir cieta kā tērauds un indes pilna. Neliec man bēdāties; neliec zemei nest kauna pilno smagumu. Esi vēl mans dēls. Mirsti par labu tikumam.»

Pēc šiem vecā vīra vārdiem jauneklīgs sārtums pārklāja viņa krunkainos vaigus; viņa skatieni staroja cerību priekā, vaibsti mirdzēja pārdabiskā spožumā. Viņš noskūpstīja savus bērnus un, aizvadījis viņus līdz pajūgam, palika stingrs līdz pēdējam šķiršanās brīdim. Bet, tiklīdz pasta zvaniņu šķindas pavēstīja viņam, ka viņi attālinās no viņa, šī cēlā dvēsele neizturēja. Acis bija asaru pilnas, krūtis cilājās; viņš izstiepa rokas uz aizbraucēju pusi; likās, it kā viņš gribētu apturēt straujos zirgus. Jaunekļi, iztālēm ieraudzījuši tēvu tādās bēdās, sāka raudāt tik skaļi, ka mēs dzirdējām viņu žēlabainās vaimanas, ko vējš nesa uz mūsu pusi. Arī dēli stiepa rokas pretī tēvam, un likās, ka viņi to aicina pie sevis. Vecais vīrs nevarēja to izturēt, viņa spēki pagura, un viņš iekrita manās rokās. Pa to laiku uzkalniņš bija noslēpis mūsu skatienam aizbraukušos jaunekļus. Atguvies vecais vīrs nometās ceļos un pacēla rokas un acis uz debesīm.

— Kungs, — viņš skaļi iesaucās, — lūdzos tevi, lai tu stingri vadītu viņus pa tikuma ceļu un lai viņi būtu laimīgi! Es taču nekad tevi, visžēlīgais debesu tēvs, neesmu apgrūtinājis ar veltīgām lūgšanām. Esmu savā sirdī pārliecināts, ka tu esi labs un taisnīgs. Mūsu tikums ir tev mīļāks par visu, darbi, kas darīti no tīras sirds, ir tev vislabākais upuris ... Es nu esmu aizlaidis prom savus dēlus ... Kungs, vadi viņu likteni pēc sava prāta! — Samulsis, bet stingrs savā cerībā viņš aizbrauca mājup.

Krestcu muižnieka vārdi neizgāja man no prāta. Viņa pierādījumi, cik niecīga ir vecāku vara pār bērniem, man likās neapstrīdami. Bet, ja labi organizētā sabiedrībā vajadzīgs, lai jaunekļi godātu sirmgalvjus un neziņa — pilnību, tad, šķiet, nav nekādas vajadzības padarīt vecāku varu neierobežotu. Ja draudzības saites starp tēvu un dēlu nebalstās uz maigām sirds jūtām, tad tās, protams, nav stingras un nebūs stingras, par spīti visiem likumiem. Ja tēvs dēlu uzskata par savu vergu un savu varu meklē likumā, ja dēls godā tēvu mantojuma pēc, tad kāds no tā labums sabiedrībai? Vai nu vēl viens vergs piedevām pie daudziem citiem, vai arī čūska azotē ... Tēvam jāaudzina un jāmāca dēls, un tēvs sodāms par viņa pārkāpumiem, kamēr viņš nav kļuvis pilngadīgs; bet dēls lai savus pienākumus apzinās savā sirdī. Ja viņš nekā nejūt, tad vainīgs tēvs, tāpēc ka nav nekā ieaudzinājis. Turpretī dēlam ir tiesība prasīt no tēva palīdzību, kamēr viņš ir nevarīgs un mazgadīgs, bet, sasniedzot pilngadību, šīs dabiskās saites irst. Putniņš nemeklē palīdzību no saviem radītājiem, kad pats sāk atrast barību. Tēviņš un mātīte aizmirst savus putnēnus, kad tie izauguši. Tas ir dabas likums. Kad sabiedrības likumi no tā novirzās, tie rada vienmēr kropli. Bērns mīl savu tēvu, māti vai audzinātāju, kamēr sāk mīlēt kādu citu cilvēku. Lai tava sirds par to neapvainojas, mīlošais tēvs! Daba to prasa. Neaizmirsti, ka vienīgais tavs mierinājums būs tas, ka arī tava dēla dēls mīlēs tēvu tikai līdz pilngadībai. Tad no tevis būs atkarīgs, vai dēla mīlestība pievērsīsies tev. Ja tev tas izdosies, tu būsi laimīgs un cienījams. Tādās pārdomās iegrimis, es aizbraucu līdz pasta stacijai.

JAŽELBICI

Šo dienu liktenis man bija izraudzījis par pārbaudījumu. Es esmu tēvs, kas mīl savus bērnus. Tāpēc šie Krestcu muižnieka vārdi mani tā aizkustināja. Bet, satraukuši mani līdz sirds dziļumiem, tie viesa manī zināmu iepriecinošu cerību, ka mūsu laime attiecībās ar mūsu bērniem daudzējādā ziņā atkarīga no mums pašiem. Bet Jaželbicos man bija lemts skatīt ainu, kas atstāja manā dvēselē dziļas skumju pēdas, un nav cerību tās izdzēst. Ak, jaunība! Uzklausi manu stāstu, atzīsti savus maldus; atturies no nejaušas bojāejas un izvairies no rīcības, kas vēlāk jānožēlo!

Es braucu garām kapsētai. Kāds cilvēks plēsa sev matus un vaimanāja, un šīs neparastās vaimanas pamudināja mani apstāties. Tuvodamies es ieraudzīju, ka tur notiek bēres. Zārks bija jau jālaiž kapā, bet cilvēks, kuru es iztālēm redzēju plēšam sev matus, uzkrita uz zārka un, jo cieši tam pieķēries, neļāva to ielaist kapā. Ar lielām pūlēm viņu atrāva no zārka; ielaiduši zārku kapā, steigšus to apraka. Tad nelaimīgais uzrunāja tos, kas stāvēja viņam līdzās:

— Kālab jūs man visu atņēmāt, kālab jūs mani dzīvu neaprakāt kopā ar viņu un neizbeidzāt manas bēdas un nožēlu? Tad nu ziniet, ziniet, ka es esmu noslepkavojis savu mīļo dēlu, kuru jūs mirušu atdevāt zemei! Nebrīnieties par to. Es neesmu at-

ņēmis viņam dzīvību ne ar zobenu, ne ar indi. Nē, esmu izdarījis ko vairāk. Es viņam esmu sagādājis nāvi pirms viņa dzimšanas, dodot viņam saindētu dzīvību. Es esmu slepkava, kādu ir daudz, bet es esmu ļaunāks slepkava par citiem. Sava dēla slepkava pirms viņa piedzimšanas. Es, vienīgi es esmu viņu nogalinājis, iepilinādams ļaunu indi viņa mūža sākumā. Tā neļāva nostiprināties viņa miesas spēkiem. Visā savā mūžā viņš nav nevienu dienu bijis vesels; viņa spēki bija novājināti, un indes izplatīšanās viņu nogalināja. Neviens, neviens mani nesodīs par manu ļaundarību! — Viņa seja pauda izmisumu, un tikko dzīvu viņu aiznesa prom . ..

Piepeši aukstums mani pārņēma. Es sastingu. Man šķita, ka es dzirdēju nosodām sevi. Atcerējos savas netiklās jaunības dienas. Atmiņā atausa visi gadījumi, kad dvēsele meklēja mierinājumu satrauktajām jūtām, uzskatot pērkamo mīlestības prieku dalībnieci par īsto mīlamo cilvēku. Es atcerējos, ka, neatturēdamies no saldkaisles, sagandēju savu miesu ar smirdošu slimību. Ak, ja tā nebūtu laidusi tālāk savas saknes! Ak, ja slimība būtu pārgājusi līdz ar saldkaisles apmierināšanu! Uzņēmuši sevī šo indi prieka brīdī, mēs ne tikai sildām to savā miesā, bet nododam to mantojumā saviem pēctečiem. Ak, mani mīļie draugi, ak, manas dvēseles lolojumi! Jūs nezināt, kā es esmu nogrēkojies pret jums! Jūsu bālā seja apsūdz mani. Es bīstos teikt jums, kas tā par slimību, ko jūs reizēm jūtat. Jūs varbūt ienīdīsiet mani, un jūsu naids būs pamatots. Kas apgalvos jums un man, ka jūsu asinīs nav apslēpta dzeloņa, kam lemts priekšlaikus izbeigt jūsu mūža dienas? Es uzņēmu savā miesā šo smirdošo indi brieduma gados, mani norūdījušies

locekļi pretojās tai, neļāva izplatīties un cīnās vēl tagad ar tās nāvējošām sekām. Bet jūs, uzņēmuši to sevi kopš dzimšanas un uz mūžu sagandējuši savu miesu, — kā lai jūs būtu varējuši pretoties tās sabrukumam? Visas slimības ir šīs indes sekas. Ak, mani mīļie, lejiet asaras par manas jaunības grēkiem, aiciniet palīgā dziedniecības mākslu un, ja varat, nenīstiet mani!

Bet tagad manām acīm paveras visas šīs sald-kaislās ļaundarības tālākās sekas. Esmu grēkojis pret sevi, nelaikā kļūdams vecs un nevarīgs jau jaunības gados. Esmu grēkojis pret jums, saindēdams jūsu dzīvības sulas pirms jūsu dzimšanas un līdz ar to būdams par cēloni jūsu vārgajai veselībai un varbūt pāragrajai nāvei. Esmu grēkojis, un tas lai ir man par sodu, esmu grēkojis savā mīlestībā, apprecēdams jūsu māti. Kas man var galvot, ka es neesmu vainojams viņas nāvē? Prieka brīžos izplatītā inde pārgāja viņas tīrajā miesā un saindēja viņas nevainīgos locekļus. Tā bija jo nāvējošāka tāpēc, ka bija apslēpta. Aplams kauns liedza man brīdināt viņu, bet viņa nesargājās no manis — sava indētāja, jo mani mīlēja. Iekaisums, kas viņai radās, ir varbūt tās indes sekas, ar kuru es viņu aplaidu ... Ak, mani mīļie, cik ļoti gan jums vajag mani ienīst!

Bet kas ir iemesls tam, ka šī smirdošā slimība visās valstīs nodara tik lielu ļaunumu, ne tikai nopļaujot daudzus no šīs paaudzes, bet saīsinot arī nākamo paaudžu mūžu? Vai tam par iemeslu nav valdība? Tā, atļaudama pērkamu netiklību, ne tikai paver ceļu uz daudziem netikumiem, bet saindē pilsoņu dzīvi. Pērkamās sievietes atrod aizstāvjus, un dažās valstīs priekšniecība ir tām labvēlīga.

Ja, saka daži, tiktu aizliegta mīlestības kaislības pērkamā apmierināšana, tad sabiedrībā nereti rastos spēcīgi un lieli satricinājumi. Nolaupīšanām, varasdarbiem un slepkavībām par cēloni bieži būtu mīlestības kaislības. Tās varētu satricināt arī pašus sabiedrības pamatus. — Un jūs gribat labāk mieru un līdz ar to ciešanas un bēdas nekā nemieru un līdz ar to veselību un vīrišķību. Cietiet klusu, riebīgie pamācītāji, jūs esat kaitnieku algādži; viņi, vienmēr sludinādami mieru un klusumu, iekaļ važās tos, kurus liekulība iemidzinājusi. Viņi baidās no jebkāda nemiera. Viņi gribētu, lai visur domātu tā, kā domā viņi, lai varētu droši tīksmināties varenībā un slīgt saldkaislē... Es nebrīnos par jūsu vārdiem. Vergi parasti vēlas visus redzēt važās iekaltus. Vienādi apstākļi atvieglo viņu likteni, bet kāda cilvēka pārākums nomāc viņu prātu un garu.

VALDAJA

Stāsta, ka šo jauno pilsētiņu cara Alekseja Mi-hailoviča^60 laikā apdzīvojuši sagūstītie poļi. Šī pilsētiņa ievērojama ar tās iedzīvotāju, bet it īpaši ar neprecēto sieviešu mīlestības tieksmēm.

Kas nav bijis Valdajā, kas nepazīst Valdajas barankas un Valdajas nosmiņķētās meičas? Nekautrīgās, kaunu zaudējušās Valdajas meičas aptur ikvienu braucēju, cenšas iekvēlināt ikviena ceļotāja saldkaisli un iegūt devīgu samaksu par savu

pārdoto šķīstību. Salīdzinot šīs pilsētā pārvērstās sādžas iedzīvotāju tikumus ar citu Krievijas pilsētu tikumiem, var nodomāt, ka tā ir visvecākā pilsēta un ka tās netikumība ir vienīgi atliekas no tiem senajiem laikiem, kad pilsētu cēla. Bet, tā kā Valdaja apdzīvota mazliet ilgāk nekā simt gadu, tad var spriest, cik netikli bijuši arī tās pirmie iedzīvotāji.

Pirtis bijušas un arī tagad ir mīlestības izpriecu vietas. Ceļinieks, norunājis ar pakalpīgu vecenīti vai puisi par savu apmešanos, ierodas mājā, kur viņš nodomājis ziedot visu dievinātajai Ladai^61. Pienākusi nakts. Pirts viņam jau izkurināta. Ceļotājs izģērbjas un iet uz pirti, kur viņu sagaida vai nu saimniece, ja tā jauna, vai viņas meita, vai viņas radinieces, vai kaimiņienes. Tās berzē viņa nogurušos locekļus, nomazgā viņa netīrumus. To viņas dara, nometušas apģērbus, iekvēlina viņā saldkais-les liesmu, un viņš tur pavada nakti, zaudēdams naudu, veselību un ceļojumā dārgo laiku. Gadījies, tā stāsta, ka izklaidīgo un mīlestības varoņdarbu un vīna nogurdināto ceļotāju šīs saldkaislās briesmones nogalinājušas, lai iegūtu viņa mantu. Neņemos apgalvot, vai tā tiesa, bet tiesa tā, ka Val-dajas meiču nekautrība mazinājusies. Un, lai gan viņas neatteiksies arī tagad apmierināt ceļotāja vēlēšanos, taču viņu senākā nekautrība nav vairs manāma.

Valdaja ezers, pie kura celta šī pilsēta, paliks atmiņā ar nostāstu par mūku, kas upurējis dzīvību savas mīļākās dēļ. Pusotras verstis no pilsētas,

ezera vidū, uz salas, atrodas Iveras klosteris, ko cēlis slavenais patriarhs Ņikons. Viens no šā klostera mūkiem, ierazdamies Valdajā, iemīlējis kāda valdajieša meitu. Drīz vien viņu mīlestība kļuvusi abpusēja un viņi centušies to pilnībā izbaudīt. Reiz izbaudījuši tās priekus, viņi nespēja pretoties savām tieksmēm. Bet viņu stāvoklis lika tiem ceļā šķēršļus. Mīļākais nedrīkstēja bieži atstāt savu klosteri, mīļākā nedrīkstēja ierasties sava mīļākā cellē. Bet viņu mīlestība visu pārvarēja; saldkaislo mūku tā pārvērta bezbailīgā vīrā un deva tam gandrīz pārdabiskus spēkus. Sis jaunais Leandrs^62, lai ik dienas varētu baudīt priekus savas mīļākās apkampienos, tiklīdz nakts pārklāja ar melnu plīvuru visu, kas bija redzams, klusi iznāca no savas celles un, novilcis savu mūka tērpu, peldēja pāri ezeram uz pretējo krastu, kur ieslīga savas mīļākās apkampienos. Pirts un mīlestības prieki tur jau bija viņam sagatavoti, tajos viņš aizmirsa briesmas uri pārpeldēšanas grūtības, kā arī bailes, ka viņa prombūtne var tikt pamanīta. Pāris stundu pirms rītausmas viņš atgriezās savā cellē. Tā viņš ilgu laiku turpināja savu bīstamo peldēšanu, ar nakts priekiem izpirkdams ieslodzījuma garlaicību dienā. Bet liktenis darīja galu viņa mīlestības varoņdarbiem. Kādā naktī, kad šis bezbailīgais mīlētājs devās pāri ezeram uz satikšanos ar savu mīļo, pēkšņi, viņam atrodoties tā vidū, vējš sāka pūst

uz otru pusi. Pat saņemot visus spēkus, mūks nespēja pārvarēt sabangotos viļņus. Velti viņš pūlējās, sasprindzinādams muskuļus, velti viņš lika savai balsij skanēt, lai cilvēki dzirdētu, ka viņam draud briesmas. Redzēdams, ka sasniegt krastu nav iespējams, viņš nolēma atgriezties klosteri, lai pa vējam jo vieglāk to sasniegtu. Bet, tiklīdz viņš bija sācis peldēt atpakaļ, viļņi, pārvarējuši viņa nogurušos spēkus, nogremdēja viņu. No rīta viņa ķermeni atrada tālā krastā. Ja es par to būtu rakstījis poēmu, es savam lasītājam būtu attēlojis viņa mīļākās izmisumu. Bet tas te būtu lieki. Ikviens zina, ka mīļākā, kaut arī tikai pirmajā brīdī, bēdājās, uzzinot par mīļākā nāvi. Nezinu arī, vai šī jaunā Hēro metās ezerā vai arī nākamajā naktī kurināja pirti kādam ceļotājam. Mīlestības hronika vēstī, ka Valdajas daiļavas no mīlestības nav mirušas ... varbūt vienīgi slimnīcā.

Valdajas tikumi izplatījušies arī tuvējā pasta stacijā Zimnogarjē. Tur ceļotājus sagaida tāpat kā Valdajā. Vispirms viņš ieraudzīs nosmiņķētas meičas ar barankām. Bet, tā kā mani jaunības gadi pagājuši, es steigšus šķīros no izkrāsotajām Valdajas un Zimnogorjes sirēnām.

JEDROVA

Aizbraucis līdz apdzīvotai vietai, es izkāpu no ratiem. Netālu no ceļa pie ūdens stāvēja daudz sievu un meiču. Kaislība, kas bija valdījusi pār mani visu mūžu, bet nu jau izplēnējusi, pa paradumam virzīja manus soļus pretī šo lauku daiļavu

pulciņam. Barā bija vairāk nekā trīsdesmit sieviešu. Viņas visas bija svētku tērpos, kakli kaili, kājas basas, elkoņi izvērsti, brunči aizsprausti priekšā aiz jostas, krekli balti, skatieni līksmi, vaigos zied veselība. Jaukumi, kas tveicē un aukstumā kļuvuši gan raupjāki, taču daiļi bez viltības aizsega; jaunības skaistums pilnā plaukumā, uz lūpām smaids vai sirsnīgi smiekli; bet smejoties kļuva redzama zobu rinda, baltāka par vistīrāko ziloņkaulu. Zobi, kuru dēļ modes dāmas būtu prātu zaudējušas. Atbrauciet šurp, mūsu mīļās Maskavas un Pēterburgas bajāres, paskatieties uz viņu zobiem, mācieties no viņām, kā tos saglabāt tīrus! Zobārsta viņām nav. Viņas katru dienu nenoberž savu zobu spīdumu ne ar sukām, ne ar pulveriem. Nostājieties muti pret muti ar kuru katru no viņām — neviena no tām ar savu elpu nesaindēs jūsu plaušas. Bet jūsējā, jūsējā varbūt būs par cēloni viņu ... slimībai... baidos teikt, kādai: ja arī nenosarksiet, tad sadusmosieties. — Vai tad man nav tiesa? Vienai no jums vīrs vazājas ar visādām nekrietnām meičām, saslimis dzer, ēd un guļ kopā ar tevi; otrai tīk turēt jaunus mīļākos uz gadu, mēnesi, nedēļu vai, pasarg’ dievs, uz vienu dienu. Šodien iepazinusies un apmierinājusi savu vēlēšanos, viņa rīt viņu vairs nepazīst un dažkārt nezina pat to, ka viņa jau saslimusi no viena viņa skūpsta. — Bet tu, mana dūjiņ, piecpadsmitgadīgā meitene, varbūt esi nevainīga, bet uz pieres tev rakstīts, ka visas tavas asinis saindētas. Tavs nelaiķa tētiņš pie dakteriem vien staigāja, bet tava mīļā māmiņa, vadīdama tevi pa savu dievbijības ceļu, jau atradusi tev līgavainīti, nopelniem bagātu vecu ģenerāli, un steidz izprecināt tevi tādēļ vien,

lai kopā ar tevi nebūtu jāapciemo bērnu nams^63. Bet pie veča dzīvot nav slikti: dari, ko gribi, kaut tu tikai būtu precējusies, bērni visi viņa. Viņš būs greizsirdīgs; jo labāk: vairāk prieka no zagtajām izpriecām; jau pirmajā naktī viņu var pieradināt nesekot muļķīgajai vecajai paražai gulēt ar sievu kopā.

Es pat nepamanīju, cik ilgi jūs, manas mīļās pilsētnieces — sievasmātes, krustmāmiņas, māsiņas, brāļa un māsas meitiņas un citas, mani aizkavējāt. Jūs tiešām neesat tā vērtas. Jums uz vaigiem smiņķis, uz sirds smiņķis, uz sirdsapziņas smiņķis, uz dabiskuma... sodrēji. Vienalga, smiņķis vai sodrēji. Es bēgšu no jums, cik zirgiem jaudas, pie savām lauku daiļavām. Tiesa, ir starp tām arī jums līdzīgas, bet ir arī tādas, kādas pilsētās nav ne dzirdētas, ne redzētas.. . Paskatieties, cik apaļi, nobrieduši, smuidri un nesamaitāti ir visi manu daiļavu locekļi. Jūs smejaties, ka viņām liela pēda — pieci, varbūt pat seši veršoki. .. Nu, mana mīļā radniecīt ar savu trīsveršoku kājiņu, nostājies viņām līdzās, un ejiet skrieties: kura ātrāk aizskries līdz augstajam bērzam pļavas malā? Jā-ā... Tas nav tavos spēkos ... Bet tev, manu māsiņ, dūjiņ, ar savu trīsceturtdaļapkampienā ietveramo stāvu, labpatīk ņirgāties, ka manai lauku nārai brīvībā vēderiņš izaudzis. Pag, manu dūjiņ, pasmie-šos arī es par tevi. Tu jau desmito mēnesi esi precējusies, un tavs trisceturtdaļapkampiena stāvs jau sakropļots. Bet, kad pienāks dzemdības, sāksi dziedāt citu dziesmiņu. Bet lai dievs dod, ka viss beigtos ar smiekliem! Mans dārgais znotiņš staigā degunu nokāris. Jau visas tavas sažņaudzamās auklas iemetis ugunī. Izvilcis kaula stīpas no visām tavām kleitām, bet jau par vēlu. Tavas greizi saaugušās locītavas ar to nav iztaisnojamas. — Raudi, manu mīļo znot, raudi! Mūsu māte, sekojot nožēlojamai modei, kas sagādājusi nāvi dzemdējošām sievām, jau pirms daudziem gadiem parūpējusies par to, lai tev būtu bēdas, viņas meitai — slimība un bērniem — trausla miesas būve. Nāve tagad paceļ pār viņu savu nāvējošo asmeni; un, ja tas neskars tavas laulātās draudzenes mūža dienas, pateicies nejaušībai, bet, ja tici, ka dieva griba par to gādājusi, tad pateicies arī tai, ja vēlies. — Bet es vēl esmu kopā ar pilsētas bajā-rēm. — Lūk, ko dara ieradums, negribas no viņām ardievoties. Un tiešām, es no jums nebūtu šķīries, ja būtu varējis panākt, lai jūs nesmiņķētu savu seju un dabiskumu. Tagad ardievu!

Kamēr es skatījos uz lauku nārām, kas mazgāja savus tērpus, mani rati bija aizbraukuši. Mans nodoms bija iet tiem nopakaļis, kad kāda meiča, kurai pēc izskata bija ap divdesmit gadu, bet, protams, ne vairāk par septiņpadsmit, uzlikusi savu slapjo tērpu uz nēšiem, sāka iet man pa priekšu. Panācis viņu, es uzsāku sarunu.

— Vai tev nav grūti nest tik smagu nastu, mana mīļā, — kā tevi sauc, nezinu.

— Mani sauc Anna, bet mana nasta nav smaga. Un, kaut arī būtu smaga, es tevi, kungs, palīgā nelūgtu.

— Kādēļ tāds skarbums, Annuška, manu sirsniņ? Es tev Jauna nevēlu.

— Paldies, paldies, bieži mēs redzam tādus tarkšķus kā tu; lūdzu, ej savu ceļu!

— Aņutiņ, es tiešām neesmu tāds, kāds tev liekos, un ne tāds kā tie, par kuriem tu runā. Tie, man šķiet, tā nesāk sarunu ar lauku meičām, bet vienmēr sāk ar nomutēšanu; bet, ja arī es tevi nomutētu, tad, protams, kā savu miesīgu māsu.

— Nepielabinies, lūdzu, tādus stāstus esmu jau dzirdējusi; bet, ja tu ļaunu nedomā, ko tad tu no manis gribi?

— Mīļā Annuška, es gribēju zināt, vai tev ir tēvs un māte, kā tu dzīvo, vai bagāti vai nabadzīgi, vai līksmi, vai tev ir līgavainis.

— Kam tev tas jāzina, kungs? Pirmoreiz mūžā dzirdu tādas runas.

— No tā tu vari spriest, Aņuta, ka neesmu nelietis, negribu tevi apsmiet vai tev godu laupīt. Es mīlu sievietes tāpēc, ka tās ir tikpat maigas kā es, bet vairāk mīlu lauku sievietes vai zemnieces tāpēc, ka tās vēl neprot izlikties, nemaskējas ar liekuļotu mīlestību, bet, kad mīl, tad mīl no visas sirds un patiesi...

Meiča pa to laiku izbrīnā blenza manī. Un tā tam jābūt, jo kas gan nezina, ar kādu nekautrību muižnieka pārdrošā roka izmēģina nepieklājīgus un šķīstību aizskarošus jokus ar lauku meičām. Vecu un jaunu muižnieku acīs tās ir radītas, lai izdabātu viņiem. Tā viņi arī rīkojas, bet sevišķi ar tām nelaimīgajām, kurām jāklausa viņu pavēlēm. Pugačova sacelšanās laikā, kad visi kalpi apbruņojušies vērsās pret saviem kungiem, kāda muižnieka zemnieki (tas ir patiess stāsts), sasējuši savu kungu, veda viņu uz drošu nāvi. Kas tam bija par iemeslu? Viņš visādā ziņā bija labs kungs un mīlēja cilvēkus, bet neviens vīrs nebija drošs par

savu sievu un tēvs par meitu. Katru nakti viņa sūtītie ļaudis veda pie viņa kā negoda upuri to, kuru viņš todien bija noskatījis. Sādžā bija zināms, ka viņš aptraipījis sešdesmit meiču, atņemdams tām nevainību. Piejājusī komanda izglāba šo barbaru no saniknoto zemnieku rokām. Muļķa zemnieki, jūs meklējāt taisnu tiesu pie viltvārža? Bet kālab jūs nedarījāt to zināmu jūsu likumīgajiem tiesnešiem? Viņi būtu atņēmuši tam visas pilsoņa tiesības, un jūs būtu palikuši nevainīgi. Bet tagad šis ļaundaris izglābts. Labi, ja nāves tuvums būtu skāris viņa tieksmes un licis viņa vēlmēm plūst citā virzienā. Bet zemniekam nav likuma, mēs teicām ... Nē, nē, viņam ir, viņam būs likums, ja vien viņš pats to gribēs ...

— Ja tu, kungs, nejoko, — sacīja man Aņuta, — tad, lūk, ko es tev teikšu: tēva man nav, viņš nomira jau pirms pāris gadiem, ir māmiņa un maza māsa. Tētis mums atstāja piecus zirgus un trīs govis. Ir arī pietiekami daudz sīklopu un putnu, bet nav mājā strādnieka. Mani dzīrās izprecināt uz bagātām mājām desmitgadīgam puikam, bet es negribēju. Kas man no tāda bērna; es viņu nemīlēšu. Bet, kad viņš paaugsies, es būšu veca un viņš vazāsies ar citām. Stāsta arī, ka vīratēvs pats ar jaunajām vedeklām guļot, kamēr dēli izaug. Man tāpēc arī negribējās iet viņa ģimenē. Es gribu sev līdzīgu. Vīru mīlēšu, un arī viņš mani mīlēs, par to es nešaubos. Staigāt ar jauniem puišiem man netīk, bet pie vīra iziet, kungs, gribas. Bet vai tu zini, kādēļ? — jautāja Aņuta, acis nolaidusi.

— Saki, mīļā Aņutiņ, nekaunies; visi vārdi, kas nāk no nevainīgām lūpām, ir šķīsti.

— Lūk, ko es tev teikšu. Pērnajā vasarā, pirms gada, mūsu kaimiņa dēls apprecējās ar manu draudzeni, ar kuru es vienmēr gāju uz jauniešu vakariem. Vīrs viņu mīl, bet viņa viru tā mīl, ka desmitajā mēnesī pēc salaulāšanās dzemdēja viņam dēlēnu. Katru vakaru viņa iznāk to auklēt aiz vārtiem. Viņa nevar vien uz to noskatīties. Liekas, ari puišelis savu māmiņu jau mīl. Tiklīdz viņa tam pasaka: ahu, ahu, viņš tūliņ sāk smieties. Man ik dienas asaras acīs; man jau pašai gribētos, ka man būtu tāds pats puišelis ...

Nu es nevarēju nociesties un, apkampis Aņutu, nomutēju viņu no visas sirds.

— Rau, kungs, kāds tu esi krāpnieks, tu jau draiskojies ar mani! Ej, kungs, prom no manis, liec mierā nabaga bāreni! — sacīja Aņuta raudādama. — Ja tētis būtu dzīvs un to redzētu, tad gan, kaut tu esi kungs, sadotu tev pa kaklu.

— Neapvainojies, mana mīļā Aņutiņ, neapvainojies, mans skūpsts neaptraipīs tavu nevainību. Tā manās acīs ir svēta. Mans skūpsts apliecina manu cieņu pret tevi, un to izraisīja dziļi aizkustinātās dvēseles sajūsma. Nebīsties no manis, mīļā Aņuta, es neesmu līdzīgs plēsīgam zvēram kā mūsu jaunie kundziņi, kas nevainības atņemšanu ne par ko neuzskata. Būtu es zinājis, ka mans skūpsts tevi aizskars, zvēru tev pie dieva, es nebūtu uzdrošinājies tevi noskūpstīt.

— Spried pats, kungs: kā lai nedusmojos par skūpstu, kad tie visi jau apsolīti citam? Tie jau iepriekš visi atdoti, un es ar tiem rīkoties nevaru.

— Tu mani sajūsmini. Tu jau proti mīlēt. Tu esi atradusi savai sirdij citu — tai piemērotu. Tu būsi laimīga. Nekas nesagandēs jūsu laulību. Ap tevi nebūs cilvēku, kas tev uzglūnētu un tīkotu ievilināt tevi nelaimes tīklos. Tavs sirdsdraugs nedzirdēs vilinošu balsi, kas aicinātu lauzt viņa uzticību tev. Bet kālab, mana mīļā Aņuta, tev laupīts prieks baudīt laimi sava mīļā drauga apkampienos?

— Ak, kungs, tāpēc, ka viņu nelaiž uz mūsu mājām. Prasa simt rubļu. Bet māmiņa mani neatdod, es viņai esmu vienīgā strādniece.

— Bet vai viņš tevi mīl?

— Kā nu ne! Viņš vakaros pienāk pie mūsu mājas, un mēs abi skatāmies uz manas draudzenes puišeli... Viņš grib tādu pašu puišeli. Man būs skumji, bet jāpacieš. Mans Vaņuha grib braukt ar liellaivām uz Pīteru darbā un neatgriezties, iekāms nebūs sapelnījis simt rubļu, lai sevi izpirktu.

— Nelaid viņu, mīļā Aņutiņ, nelaid viņu; viņš aizies bojā. Tur viņš iemācīsies žūpot, naudu šķiest, gardumus ēst, nemīlēt zemi, bet galvenais ... viņš arī tevi pārstās mīlēt.

— Ak, kungs, nebiedē mani, — sacīja Aņuta un gandrīz sāka raudāt.

— Bet tas jo drīzāk notiks, Aņuta, ja viņam gadīsies kalpot muižnieku mājā. Kunga piemērs pielīp augstākajiem kalpotājiem, zemākajiem tas pielīp no augstākajiem, bet tie netiklības sērgu ievazā arī laukos. Piemērs ir īsts mēris: kas to redz, tas to arī dara.

— Ko tad lai es daru? Tā jau es mūžam ar viņu neapprecēšos. Viņam jau laiks precēties, ar citām viņš nestaigā; mani uz viņa mājām nelaiž; izprecinās viņam citu, bet es, nabadzīte, nomiršu aiz bēdām ... — Viņa to sacīja, gaužas asaras liedama.

— Nē, mana mīļā Aņutiņ, tu jau rīt būsi viņa sieva. Ved mani pie savas mātes.

— Te jau ir mūsu sēta, — sacīja viņa apstādamās. — Ej garām, māmiņa mani ieraudzīs un nodomās ļaunu. Un, lai gan viņa mani nesit, viens viņas vārds man sāpīgāks par visiem sitieniem.

— Nē, mana Aņuta, es iešu tev līdzi... — Un, nenogaidījis viņas atbildi, es iegāju pa vārtiem un devos tieši pa kāpnēm istabā. Aņuta sauca man nopakaļis:

— Pagaidi, kungs, pagaidi!

Bet es viņā neklausījos. Istabā es sastapu Aņu-tas māti, kas mīcīja mīklu; viņai līdzās uz sola sēdēja viņas nākamais znots. Bez kādiem aplinkiem es pateicu viņai, ka vēlos, lai viņas meita apprecētos ar Ivanu, un tādēļ esmu atnesis viņai to, kas vajadzīgs, lai novērstu kāzu šķērsli.

— Paldies, kungs, — teica vecā, — tas tagad vairs nav vajadzīgs. Vaņuha pašreiz atnācis pateikt, ka tēvs viņam jau ļauj nākt manā mājā. Un mums svētdien būs kāzas.

— Lai tad apsolītais paliek no manis Aņutai pūrā!

— Arī par to paldies! Bajāri nedod meičām pūru par velti. Ja tu manai Aņutai esi ko nodarījis un par to dod viņai pūra naudu, tad dievs tevi sodīs par tavu netiklību, bet naudu es neņemšu. Bet, ja tu esi labs cilvēks un neizsmej nabagus, tad, ja es ņemtu no tevis naudu, ļauni ļaudis nez ko nodomās.

Es nevarēju vien nobrīnīties, redzēdams tik daudz cēluma lauku cilvēku domāšanā. Pa to laiku Aņuta bija ienākusi istabā un slavēja mani savai mātei. Es vēl gribēju mēģināt atstāt viņiem naudu, atdodot to Ivanam mājas iepirkšanai, bet viņš man sacīja:

— Man, kungs, ir divas rokas, ar tām es arī māju iegādāšos.

Manīdams, ka mana klātbūtne bija viņiem ne visai tīkama, es viņus atstāju un atgriezos pie saviem ratiem.

Izbraucot no Jedrovas, Aņuta man neizgāja no prāta. Viņas nevainīgā vaļsirdība man pārlieku patika. Viņas mātes cēlā rīcība mani valdzināja. Es šo cienījamo māti ar atrotītām piedurknēm pie abras vai ar slauceni blakus govij salīdzināju ar pilsētnieču mātēm. Zemniece negribēja ņemt no manis nevainīgus, labi domātus simt rubļus, turpretī pulkvedienei, padomniecei, majorienei, ģene-rālienei samērā ar viņu sabiedrisko stāvokli vajadzētu piecus, desmit, piecpadsmit tūkstošus vai vairāk; bet, ja pulkvedienes, majorienes, padomnieces vai ģenerālienes kundzei (samērā ar manu piedāvājumu Jedrovas važoņa sievai), kuras meitiņa ir glīta vai arī tikai nevainīga, pietiek jau ar to, ka dižciltīgs septiņdesmitās vai, pasarg' dievs, septiņdesmit otrās proves bajārs pasolītu piecus, desmit, piecpadsmit tūkstošus vai klusībā apsolītu bagātu pūru, vai sameklētu līgavaini ar činu, vai izlūgtos par galma dāmu, tad es jums jautāju, pilsētas māmiņas: vai jums sirsniņa nesāks drebēt, vai negribēsies redzēt briljantiem rotāto meitiņu braucam zeltītā karietē ar četriem zirgiem, ja viņa mēdz iet kājām, vai braucam sešjūgu, nevis ar diviem nomocītiem zirģeļiem, kas to velk? Esmu vienis prātis ar jums, ka jums jāievēro ceremoniāls un pieklājīgas manieres un nav tik viegli jāpadodas kā teātra meičām. Nē, manas dūjiņas, es jums dodu mēnesi vai divus mēnešus laika, bet ne vairāk. Bet, ja jūs liksiet cilvēkam, kas pieder

pie pirmā ranga, vēl ilgāk bez panākumiem tvīkt gaidās, tad viņš, būdams aizņemts ar valsts lietām, jūs pametīs, lai netērētu ar jums dārgo laiku, ko viņš var izlietot sābiedrības labā. — Tūkstošiem balsu vēršas pret mani, lamā mani visādiem riebīgiem vārdiem: blēdis, viltnieks, nelietis...

velns... utt., utt. Manas dūjiņas, nomierinieties, es jūsu godu nenopeļu. Vai tiešām visas tādas? Paskatieties spogulī: kura no jums pazīs sevi, tā lai lamā mani bez žēlastības. Sūdzību es arī par viņu neiesniegšu un tiesas valodā ar viņu nerunāšu.

Aņuta, Aņuta, tu man esi galvu sagrozījusi! Kāpēc es ar tevi neiepazinos pirms piecpadsmit gadiem! Tava vaļsirdīgā nevainība, saldkaislai ne-kautrībai nepieejama, būtu iemācījusi mani staigāt šķīstības ceļu. Kāpēc mans pirmais skūpsts mūžā nebija tas, kuru es dvēseles sajūsmā uzspiedu tev uz vaiga? Tava patiesīgā dzīve būtu iegūlusies manas sirds dzīlēs, un es būtu izvairījies no visa tā riebīgā, kas piepildīja manu mūžu. Es būtu pametis smirdošās saldkaisles algādzes, būtu godā turējis laulības gultu, miesīgas negausības dēļ nebūtu pārkāpis laulību; jaunavība būtu man svētāka par svētu, un es tai neuzdrošinātos pieskarties. Ak, mana Aņutiņa! Sēdi vienmēr pie olnīcas žoga un dod pamācības ar savu naivo nevainību. Esmu pārliecināts, ka tu uzvedīsi uz labu darbu ceļa to, kurš sāk no tā novirzīties, un stiprināsi šajā ceļā to, kurā manāma tieksme no tā noklīst. Neuztraucies, ja netiklībā iesīkstējušais un nekaunīgos apkampienos nosirmojušais paies tev garām un tevi nonicinās; necenties aizkavēt viņa gaitu ar savu tīkamo sarunu. Viņa sirds ir jau akmens; viņa dvēsele pārklājusies ar dimanta garozu. Ne-

vainīgs tikums vairs nespēj to aizkustināt. Iesīkstējušam netikumam tas slīdēs pāri. Pielūko, lai tavs tikums no pieskaršanās viņa nocietinātajai sirdij nenotrulinās. Bet nepalaid garām jaunekli, kas apveltīts ar valdzinošiem sejas vaibstiem, — saisti viņu pie sevis. Viņš liekas lepns, augstprātīgs, straujš, pārdrošs, pārgalvīgs, viņš var aizskart, sāpināt. Bet viņa sirds ļausies tavai ietekmei un atvērsies, lai uzņemtu tevi kā svētīgu paraugu.

Aņuta, es no tevis nevaru šķirties, kaut esmu jau aizbraucis no tevis divdesmit verstu!

Bet kas tas par paradumu, par kuru man Aņuta stāstīja? Viņu gribējuši izprecināt desmitgadīgam bērnam. Kas varēja atļaut tādu laulību? Kālab nepaceļas likumus sargājošā roka, lai iznīdētu tādu ļaunprātību? Kristīgajā mācībā laulība ir sakraments, civillikumā — vienošanās vai līgums. Kurš garīdznieks var svētīt nevienlīdzīgu laulību, vai kurš tiesnesis var to ierakstīt savā grāmatā? Kur nav gadu samēra, tur nevar būt arī laulības. To aizliedz dabas likumi, jo tā ir cilvēkam nederīga kopdzīve; arī sabiedriskajam likumam to vajadzētu aizliegt, jo tā ir kaitīga sabiedrībai. Vīrs un sieva sabiedrībā ir divi pilsoņi, kas noslēdz likuma apstiprinātu līgumu, ar kuru tie apsolās ielīksmot viens otra jūtas (lai neviens te neuzdrošinās apstrīdēt pašu pirmo kopdzīves likumu un laulības pamatu, vistīrākās mīlestības sākumu un laulāto saticības stingro pamatakmeni), apsolās dzīvot kopā, kopīgi vairot mantu, audzināt savas mīlestības augļus un, lai dzīvotu saticībā, viens otru nesāpināt. Ja ir liela gadu starpība, vai var ievērot šīs vienošanās noteikumus? Ja vīram desmit gadu, bet sievai divdesmit pieci, kā tas bieži mēdz būt zemniekos, vai

ja vīram piecdesmit, bet sievai piecpadsmit vai divdesmit gadu, kā tas mēdz būt muižnieku sabiedrībā, — vai tad var būt runa par jūtu abpusēju ielīksmošanu? Sakiet man, jūs vīri vecīši, bet sakiet pēc sirdsapziņas — vai jūs esat vīra vārda vērti? Jūs varat tikai iekvēlināt mīlestības uguni, bet nespējat to nodzēst.

Ar gadu starpību tiek pārkāpts viens no pirmajiem dabas likumiem. Vai tad pastāvošais likums var būt stingrs, ja tas nav dabisks? Teiksim skaidri: tas nepastāv. — Audzināt savstarpējas kaislības augļus. — Bet vai var būt tuvība tur, kur vienā pusē liesma, otrā — nejūtīgums? Kāds būtu auglis, ja iedēstītajam kociņam liegtu svētīto lietu un veldzējošo rasu? Ja tas arī kādreiz ienāktos, tas būtu vārgs, neizskatīgs un drīz sāktu pūt.

Nesāpināt vienam otru. — Tas ir mūžīgais, pareizais noteikums: ja laulāto draugu simpātijas vienmērīgi saldinās viņu jūtas, laulība būs laimīga: mazie ģimenes strīdi, priekam atnākot, drīz norimst. Un, kad vecuma salna pārklās juteklisko līksmību ar cietu garozu, atmiņas par kādreizējiem priekiem mierinās nīgro vecumu. — Vienu laulības līguma noteikumu var izpildīt, arī pastāvot gadu starpībai: dzīvot kopā. — Bet vai tad būs abpusēja mīlestība? Viens būs patvarīgs priekšnieks, kura rokās ir vara, otrs būs vārgs pakļautais un pilnīgs vergs, kam jāizpilda tikai sava kunga pavēles. — Tādas, Aņuta, ir krietnās domas, ko tu manī ierosināji. Piedod, mīļā Aņutiņ, tavas pamācības mūžam paliks manā sirdī ierakstītas, un mani dēludēli tās mantos.

Hotilovas pasta stacija bija jau redzama, bet es vēl domāju par Jedrovas meiču un dvēseles sa-

jūsmā skaļi iesaucos: — Ak, Aņuta, Aņuta! — Ceļš bija grumbuļains, zirgi gāja soļos; mans važonis ieklausījās manos vārdos un paskatījās atpakaļ uz mani.

— Redzams, kungs, — viņš man sacīja, smaidīdams un cepuri sakārtodams, — ka tu esi mūsu Aņutā ieskatījies. Tā tik ir meiča! Ne tev vienam viņa nesasniedzama palikusi... Pār visiem vara... Mūsu pasta stacijā daudz glītu meiču, bet salīdzinājumā ar viņu uz visām nospļauties. Cik veikla dejotāja! Visus aiz jostas aizbāzīs, lai vai kāds . . . Bet, kad iet uz lauka pļaut... nenoskatīties. Nu . . . brālis Vaņka laimīgs.

— Vai Ivans ir tavs brālis?

— Brālēns. Tas tik ir puisis! Trīs braši jaunekļi reizē Aņutu bildināja, bet Ivans visiem pogas izgrieza. Tie šā un tā — velti. Bet Vaņuha tūliņ nocēla. (Mēs jau braucām iekšā pa sādžas olnīcu.) Tā, kungs! Ikviens dejo, bet ne kā āksts. — Un piebrauca pie pasta stacijas.

Ikviens dejo, bet ne kā āksts — es atkārtoju, noliekdamies un tīdams vaļā to, ko biju pacēlis ...

HOTILOVA Nākotnes projekts^64

«Pakāpeniski paceļot mūsu mīļo tēviju tajā ziedošajā stāvoklī, kādā tā pašreiz atrodas, redzot zinātni, mākslu un amatniecību attīstītu līdz vis-

augstākajai pilnībai, kādu vien cilvēkam atļauts sasniegt, redzot, ka mūsu apvidos cilvēka prāts, brīvi izpletis savus spārnus, netraucēti un nemaldīgi paceļas visur līdz diženumam un pašreiz kļuvis par sabiedrisko likumu drošu sargu, — viņa varenajā aizsardzībā arī mūsu sirds savās lūgšanās, ko tā raida augstajam radītājam, ar neizsakāmu prieku var brīvi teikt, ka mūsu tēvija ir dievam tīkams mājoklis, jo tā balstās nevis uz aizspriedumiem un māņticību, bet uz to, ka mēs izjūtam mūsu visu tēva žēlastību. Mēs nepazīstam naidu, kas tik bieži šķir cilvēkus viņu ticības dēļ, mēs nepazīstam arī spaidus ticības lietās. Dzimuši brīvībā, mēs patiesi uzskatām cits citu par brāļiem, piederam pie vienotas ģimenes, un mums ir viens tēvs — dievs.

Zinātnes gaismeklis, apspīdēdams mūsu likumus, tagad paceļ tos pāri daudziem laicīgiem likumiem. Varas līdzsvars un īpašuma vienlīdzība izbeigs pat pilsoņu nesaskaņu cēloņus. Mēreni sodi, likdami godā turēt augstākās varas likumus, tāpat kā maigu vecāku pavēles saviem bērniem, novērš pat sīkas ļaundarības. Skaidrība noteikumos par mantas iegūšanu un paturēšanu neļauj rasties ģimenes ķildām. Eža, kas šķir viena pilsoņa zemi no cita zemes, ir visiem redzama, un visi to tur svētu. Personiski apvainojumi mūsu vidū ir reti, un tos draudzīgi nokārto. Tautiskā audzināšana rūpējusies par to, lai mēs būtu lēnīgi, lai mēs būtu miermīlīgi pilsoņi, bet pirmām kārtām lai mēs būtu cilvēki.

Baudot iekšēju mieru, dzīvojot bez ārējiem ienaidniekiem, attīstot sabiedrību līdz vislaimīgā-kai cilvēku sadzīves formai, vai mēs tiešām tā atsvešināsimies no cilvēcības, žēluma jūtām, cēlu

siržu maiguma un brāļu mīlestības, ka atstāsim sev acu priekšā, lai mums to vienmēr pārmet, lai nākamās paaudzes mūs nopeļ, veselu trešo daļu sabiedrības locekļu, mums līdzīgu pilsoņu un dabas mīļoto brāļu smagās verdzības un nebrīves važās? Zvēriskais paradums verdzināt sev līdzīgu cilvēku, paradums, kas cēlies svelmainajos Āzijas^1 apvidos un piemīt mežoņu tautām, paradums, kas liecina, ka sirds pārakmeņojusies un dvēseles nav nemaz, izplatījies zemes virsū ātri, plaši un tālu. Un mēs, slavas dēli^2, mēs, kas ar saviem vārdiem un darbiem esam kļuvuši šajā zemē slaveni paaudžu paaudzēs, gara tumsības nomākti, esam pārņēmuši šo paradumu un, par kaunu mums, par kaunu pagājušiem gadsimtiem, par kaunu šim prāta laikmetam, esam saglabājuši to nesatricinātu līdz pat šai dienai.

Jums zināms no jūsu tēvu darbības, zināms visiem no hronikām, ka mūsu tautas gudrie valdītāji, īstas cilvēkmīlestības mudināti un sabiedrības dabiskās saistības atzīdami, centušies ierobežot šo simtgadīgo ļaunumu. Bet viņu diženos darbus padarīja veltīgus dzimtmuižniecība, kas toreiz lepojās ar savām valstī pastāvošām činu priekšrocībām, bet tagad ir izkurtējusi un kļuvusi nicināma. Mūsu diženie senči, lai cik varens spēks bija viņu scepterim, nespēja satriekt pilsoņu verdzības važas. Viņi ne tikai nevarēja piepildīt savus labos nodomus, bet, minētās viltīgās iedzīvotāju kārtas pamudināti, nodibināja savam prātam un sirdij

1 Āzija XVIII gadsimtā tika uzskatīta par barbarisma, verdzības un despotisma dzimteni.

2 Tas ir, slaveni, pazīstami. Katrīnas laikmetā bija populāra aplama versija par vārda «slāvi» izcelsmi no vārda «slava».

nepieņemamu kārtību. Mūsu tēvi redzēja šos ļaundarus, varbūt ar sirds asarām acīs savilka ciešāk saites un padarīja smagākas važas visderīgākajiem sabiedrības locekļiem. Zemkopji līdz pat šim laikam pie mums ir vergi, mēs viņus neatzīstam par sev līdzīgiem pilsoņiem, mēs esam aizmirsuši, ka viņi ir cilvēki. Ak, mūsu mīļie līdzpilsoņi! Ak, īstie tēvzemes dēli! Paskatieties visapkārt un atzīstiet savus maldus. Mūžīgā dieva kalpi, cenzdamies pēc sabiedrības labuma un cilvēku laimes, būdami vienādās domās ar mums, izskaidroja jums savās pamācībās viņu sludinātā visudāsnā dieva vārdā, cik nepieņemami viņa gudrībai un mīlestībai ir patvarīgi valdīt pār saviem tuvākajiem. Viņi centās ar argumentiem, kas ņemti no dabas un jūsu sirds, pierādīt jums jūsu cietsirdību, netaisnību un grēku. Vēl viņu balss dzīvā dieva tempļos skaļi sauc: atjēdzieties, maldu ceļu gājēji, kļūstiet lēnīgāki, cietsirdīgie, satrieciet savu brāļu važas, atveriet verdzības cietumu un ļaujiet jums līdzīgiem baudīt sabiedriskos labumus, ko visudāsnais dievs lēmis tāpat viņiem, kā jums! Viņi, tāpat kā jūs, priecājas par svētīgajiem saules stariem, viņiem ir tādi paši locekļi un jūtas kā jums, un viņiem jābūt tādām pašām tiesībām tos lietā likt.

Bet, ja dieva kalpi parādījuši jums cilvēka verdzināšanas netaisnību, mēs uzskatām par savu pienākumu parādīt jums tās kaitīgumu sabiedrībā un tās nelikumību attiecībā uz pilsoni. Liktos, būtu lieki, ņemot vērā tik sen jau radušos filozofijas garu, meklēt vai atsvaidzināt pierādījumus par labu cilvēku un tādēļ arī pilsoņu būtiskajai vienlīdzībai. Tam, kas uzaudzis brīvības aizvējā un vadās no cēlām jūtām, nevis aizspriedumiem, da-

biskās vienlīdzības pierādījumi parasti rodas viņa sirdī. Bet tā ir mirstīga cilvēka nelaime zemes virsū: apmaldīties gaišā laikā un neredzēt to( kas tieši paveras viņa skatienam.

Jaunībā jums skolās mācīja dabisko un pilsoņa tiesību pamatus. Dabiskās tiesības parādīja jums ārpus sabiedrības iedomātus cilvēkus, kurus daba izveidojusi vienādus un kuriem tāpēc ir vienādas tiesības, tātad savā starpā vienlīdzīgus un citu citam nepakļautus. Pilsoņa tiesības rādīja jums cilvēkus, kas apmainījuši neierobežotu brīvību pret tās miermīlīgu izlietošanu visu labā. Bet, ja viņi visi ierobežojuši savu brīvību un noteikuši, kādai jābūt viņu rīcībai, tad visiem, kas jau mātes miesās ir vienlīdzīgi savā dabiskajā brīvībā, jābūt vienlīdzīgiem arī tās ierobežojumos. Tātad arī te cits citam nav pakļauts. Galvenais valdītājs sabiedrībā ir likums, jo tas ir visiem viens. Bet kas pamudināja iestāties sabiedrībā un labprātīgi ierobežot savu rīcību? Prāts teiks: paša labums; sirds teiks: paša labums; nesakropļotais pilsoniskais likums teiks: paša labums. Mēs dzīvojam sabiedrībā, kas piedzīvojusi jau daudzas attīstības pakāpes, un tāpēc esam paturējuši atmiņā tās pirmatnējo stāvokli. Bet palūkojieties uz visām jaunajām tautām un uz visām dabas sabiedrībām, ja tā var teikt. Pirmkārt, verdzināšana ir noziegums; otrkārt, vienīgi ļaundaris vai ienaidnieks jūt nebrīves smagumu. Paturot vērā šos jēdzienus, mēs atzīsim, cik lielā mērā esam attālinājušies no sabiedriskā mērķa — un cik tālu vēl esam no sabiedriskās laimes kalngaliem. Viss tas, ko mēs pateicām, ir vienkārša patiesība, un šādus uzskatus jūs esat iezīduši līdz ar mātes pienu. Vienīgi

acumirkļa aizspriedums, vienīgi savtība (neapvainojieties par mūsu izteicieniem), vienīgi savtība aptumšo mūsu redzi un padara mūs līdzīgus tumsā trakojošiem cilvēkiem.

Bet kurš no mums nes važas, kurš izjūt verdzības smagumu? Zemkopis! Mūsu vājās miesas barotājs, mūsu izsalkuma remdinātājs, tas, kas dod mums veselību, kas pagarina mūsu mūžu, bet kam nav tiesības rīkoties nedz ar to, ko viņš apstrādā, nedz ar to, ko viņš ražo. Kuram tad vairāk tiesību uz druvu nekā tam, kas to apstrādā? Iedomāsimies vīrus, kas ierodas tuksnesī nodibināt sabiedrību. Domādami par savu iztiku, tie dala ar zālēm apaugušu zemi. Kurš dabūs savu daļu? Vai ne tas, kurš varēs to uzart? Vai ne tas, kuram pietiekami daudz spēka un gribas šim darbam? Zīdainim vai vecam vīram, pagurušam, nevarīgam un nevīžīgam, nebūs nozīmes dot šo daļu. Tā paliks atmatā, un vējš tur nešūpos vārpas. Ja druva ir lieka tās apstrādātājam, tad tā ir lieka arī sabiedrībai; apstrādātājs nedos savu pārpalikumu sabiedrībai, ja tam pašam nebūs visa nepieciešamā. Tātad sabiedrības sākumā tam, kas varēja apstrādāt druvu, bija arī tiesība to valdīt, un tikai apstrādātājs to izmantoja. Bet cik tālu mēs esam tagad no stāvokļa pirmatnējā sabiedrībā attiecībā uz valdīšanu! Pie mums tas, kuram uz to dabiskas tiesības, ne tikai no tām pilnīgi atstumts, bet, apstrādādams svešu druvu, redz, ka viņa uzturs atkarīgs no cita cilvēka varas. Jūsu izglītotajiem prātiem šīs patiesības nevar būt nesaprotamas, bet šo patiesību ieviešanu dzīvē kavē, kā jau teicām, jūsu aizspriedumi un savtība. Vai tiešām jūsu sirdis, kurās tik daudz mīlestības uz cilvēci, vērtēs sav

us

tlbu augstāk par sirdij tīkamām jūtām? Un kāds tur jums labums? Vai valsts, kurā divām trešdaļām pilsoņu nav pilsoņa tiesību un pa daļai likuma, var dēvēties par laimīgu? Vai var dēvēt par laimīgu zemnieku sabiedrisko stāvokli Krievijā? Tikai asinskārīgais teiks, ka tas laimīgs, jo viņam nav jēgas par kaut ko labāku.

Mēģināsim pierādīt, ka šīs zvēriskās valdītāju tiesības ir netaisnas, tāpat kā reiz mūsu priekšteči nesekmīgi pūlējās to pierādīt ar saviem darbiem.

Pilsoņu laime var izpausties dažādos veidos. Mēdz teikt, ka laimīga esot valsts, ja tajā valda miers un kārtība. Tā šķiet laimīga, kad druvas nav tukšas un pilsētās paceļas lepnas mājas. Par laimīgu dēvē valsti, kad tā tālu izplata savu ieroču varu un valda ārpus savām robežām ne tikai ar spēku, bet arī ar savu vārdu varu pār citu uzskatiem. Bet visi šie laimes veidi ir ārēji, acumirklīgi, pārejoši, atsevišķi un šķietami.

Paskatīsimies uz ieleju, kas paveras mūsu skatienam. Ko mēs redzam? Plašu karavīru nometni. Tajā visur valda klusums. Visi karavīri atrodas savās vietās. Vislielākā kārtība redzama viņu ierindā. Priekšnieka pavēle, viens viņa rokas mājiens virza visu nometni, virza to saskanīgi. Bet vai mēs varam dēvēt karavīrus par laimīgiem? Ar militāriem noteikumiem tie pārvērsti par paklausīgām lellēm, tiem tiek atņemta pat griba, kas tik raksturīga dzīvām būtnēm. Karavīri saprot tikai priekšnieka pavēles, domā to, ko viņš grib, un iet turp, kurp tos virza. Tāds spēks ir zizlim, kas paceļas pāri visspēcīgākajai valsts varai. Kopā turoties, tie varētu panākt visu, bet atšķirti un vienatnē tie līdzīgi lopiņiem — ganās tur, kur gans

pavēl. Kārtība, kas panākta, ierobežojot brīvību, ir tikpat pretīga mūsu laimei kā pašas važas. — Pie kuģa soliem piekalti simt vergu, kas ar airiem dzen kuģi uz priekšu, dzīvo mierīgi un kārtīgi, bet ielūkojieties viņu sirdīs un dvēselēs. Mokas, bēdas, izmisums. Viņi bieži vēlētos mainīt dzīvību pret nāvi; bet arī to viņiem neatļauj. Ciešanu gals viņiem ir laime; bet laime nav rada verdzībai, un tāpēc viņi ir dzīvi. Tātad lai mūs neapžilbina valsts ārējais miers un tās kārtība, un tikai šo iemeslu dēļ neuzskatīsim to par laimīgu. Ieskaties vienmēr līdzpilsoņu sirdīs. Ja tu tur atradīsi klusumu un mieru, tad vari tiešām teikt: viņi ir laimīgi.

Eiropieši, nopostījuši Ameriku, apmēslojuši Amerikas druvas ar tās vietējo iedzīvotāju asinīm, beidza savas slepkavības ar tīko jumiem pēc jauna pašlabuma. Novārtā atstātās druvas šajā zemes puslodē, ko bija atjauninājuši stipri dabas satricinājumi, tika atkal uzartas. Leknajās pļavās augošā un veltīgi kalstošā zāle tika nopļauta. Krita lepnie koki, kas kopš senlaikiem apēnoja kalnu virsotnes. Neauglīgie meži un biezokņi pārvērtās auglīgās druvās, un tajās izauga simtiem augu, kas raksturīgi tikai Amerikai vai veiksmīgi bija tur ieaudzēti. Leknās pļavās ganās neskaitāmi lopu bari, ko cilvēks izmanto pārtikai vai darbam. Visur redzama darītāja un cēlāja roka, visur jūtamas labklājības un kārtības ārējās pazīmes. Bet kas tad ar tik varenu roku spiež skopo, kūtro dabu tādā pārpilnībā dot savus augļus? Vienlaikus iznīdējuši indiāņus, niknuma pārņemtie eiropieši, miermīlības sludinātāji patiesā dieva vārdā, lēnprātības un cilvēkmīlestības sludinātāji, līdzās negantajām

iekarotāju slepkavībām iesakņo aukstasinīgas slepkavības, ko vergu turētāji izdara, pērkot jaunus vergus. Šie nelaimīgie svelmaino Nigēras un Sene-galas krastu vergi, no savām mājām un ģimenēm atrautie upuri, nezināmā zemē pārvietoti, zem smagā zemju apgūšanas zižļa uzar plašos tīrumus tajā Amerikā, kas nicina viņu darbu. Un mēs šo posta zemi dēvēsim par laimīgu tikai tāpēc, ka tas lauki nav apauguši ar dadžiem un tās druvās bagātīgi zaļo dažādi augi? Vai dēvēsim par laimīgu to zemi, kur simt lepnu pilsoņu slīgst greznībā, bet tūkstošiem nav drošas iztikas, nedz arī patvēruma pret svelmi un salu? Ak, lai labāk pārvēršas tuksnesī šīs bagātās zemes! Lai ērkšķi un dadži, dziļi laizdami savas saknes, iznīcina visu bagāto Amerikas ražu! Ak, drebiet, mani mīļie, lai par jums nesaka: «Maini savu vārdu, par tevi ir garš stāsts.»

Vēl šodien mēs brīnāmies par milzīgajām Ēģiptes celtnēm. Šīs pasakainās piramīdas vēl pēc ilga laika liecinās par ēģiptiešu drosmīgo celtniecības mākslu. Bet kādam nolūkam bija paredzētas šīs nejēdzīgās akmens grēdas? Uzpūtīgo faraonu kapenēm. Šie dižie valdnieki, nemirstības alkdami, gribēja arī pēc nāves ārēji atšķirties no savas tautas. Tā sabiedrībai nederīgās milzīgās celtnes ir šīs sabiedrības verdzināšanas skaidrs pierādījums. Tajās bojā gājušās pilsētās, kur kādreiz valdīja vispārēja laime, redzam skolu, slimnīcu, viesnīcu, ūdensvadu, spēļu namu un tamlīdzīgu celtņu drupas; turpretī pilsētās, kur vairāk bija pazīstams «es», nevis «mēs», atrodam lielisku valdnieku piļu, plašu staļļu un zvērnīcu paliekas. Salīdziniet tās vienu ar otru: jums nebūs grūti izvēlēties.

Bet ko mēs gūstam no pašas iekarojumu slavas?

Tukšu skaņu, dārdoņu, uzpūtību un vārgumu. Es tādu slavu pielīdzinu XVIII gadsimtā izgudrotajiem baloniem: no zīda auduma darināti, tie vienā mirklī tiek piepildīti ar karstu gaisu un skaņas ātrumā uzlido līdz visaugstākajiem atmosfēras slāņiem. Bet tas, kas bija viņu spēks, nemitīgi plūst ārā pa šaurajām spraudziņām; smagums, kas cēlās augšup, dabiski, sāk krist lejup; un tas, kas mēnešiem ilgi ar darbu, pūliņiem un līdzekļiem celts, diez vai dažas stundas varēs iepriecināt skatītājus.

Bet jautā: pēc kā alkst iekarotājs? Pēc kā viņš tīko, postīdams apdzīvotas zemes vai iekarodams savai lielvalstij tuksnešus? Atbildi mēs saņemsim no visnegantākā, no Aleksandra, ko dēvē par Lielo, lai gan viņš tik tiešām liels nevis savos darbos, bet savā garā un postījumos. «Ak, atēnieši,» viņš teica, «kā jums gan vajadzētu mani slavēt!» Nejēga! Paskaties uz savu ceļu. Tava lidojuma straujais viesulis, brāzdamies pāri tavam novadam, ierauj savā vērpetē tā iedzīvotājus un, ielikdams savās tieksmēs valsts spēku, atstāj aiz sevis tuksnesi un postažu. Tu nesaproti, niknais mežakuili, ka, gūdams uzvaru, tu noposti zemi un tādēļ savos iekarojumos neatradīsi nekā ielīksmojoša. Ja esi ieguvis tuksnesi, tas kļūs par kapu taviem līdzpilsoņiem; nometinot iedzīvotājus jaunā tuksnesī, tu auglīgu zemi pārvērtīsi neauglīgā. Kas par labumu, ka esi padarījis tuksnesi apdzīvotu, ja citas apdzīvotas vietas tāpēc kļuvušas tukšas? Ja turpretī esi ieguvis apdzīvotu zemi, tad saskaiti savas slepkavības un nodrebi šausmās. Tev jāiznīdē visas tās sirdis, kuras tevi nīst tavas bardzības dēļ, jo nedomā, ka var mīlēt to, no kā spiesti baidīties. Pēc

vīrišķīgu pilsoņu iznīcināšanas paliks tavā varā tikai biklas dvēseles, kas ar mieru panest verdzības jūgu: bet arī tajās dziļi iesakņosies naids pret tavu nomācošo uzvaru. Tavas iekarošanas sekas būs — neglaimo sev — slepkavošana un naids. Kā mocītājs tu paliksi pēcteču piemiņā; tu plosīsi sev sirdi, zinādams, ka tevi nīst tavi jaunie vergi un gaida tavu nāvi.

Bet, pievēršoties tuvāk jautājumiem par zemkopju stāvokli, mēs redzam, cik tas kaitīgs sabiedrībai. Tas ir kaitīgs tāpēc, ka mazina zemes ražību un tautas pieaugumu, tas ir kaitīgs ar savu piemēru un bīstams, jo rada nemieru. Cilvēks, kas visu dara savtīgos nolūkos, darīs to, kas viņam var nākt par labu tuvākajā vai tālākajā nākotnē, un novērsīsies no tā, no kā viņš negūs labumu ne pašreiz, ne turpmāk. Sekojot šim dabiskajam pamudinājumam, mēs visu, ko darām sevis dēļ, visu, ko darām nepiespiesti, darām cītīgi, rūpīgi, labi. Turpretī visu to, ko apsākam nebrīvi, visu to, ko darām citu labā, mēs darām nolaidīgi, kūtri, pa roku galam. Tādus zemkopjus mēs redzam mūsu valstī. Druva nav viņu, tās raža viņiem nepieder. Un tādēļ viņi to apstrādā kūtri un nerūpējas par to, lai druva nebūtu nolaista. Salīdzini šo druvu ar to, kuru uzpūtīgais īpašnieks iedevis zemkopim, lai viņš iegūtu savu trūcīgo iztiku. Viņš netaupa pūliņus, lai druvu iekoptu. Nekas nevar atraut viņu no darba. Viņš žirgti pārvar laika trūkumu, atpūtai paredzētās stundas viņš pavada darbā; dienās, kas paredzētas priekiem, viņš no tiem izvairās. Jo zemkopis gādā par sevi, strādā sev, dara sev. Un tāpēc viņa druva dod viņam bagātu ražu; un tā visi zemkopju pūliņu augļi, kas tagad nonīkst vai pat

neizaug, izaugtu un barotu pilsoņus, ja druvu apstrādāšana būtu rūpīga, ja tā būtu brīva.

Bet, ja piespiedu darbs dod mazāk augļu, tad zemes ražojumi, kas neaizsniedz savu mērķi, kavē arī tautas vairošanos. Kur nav ko ēst, tur, kaut ari būtu kas ēd, tādu nebūs: tie nomirs badā. Tā verdzības druva, dodama niecīgu ražu, mērdē pilsoņus, lai gan daba bija tiem lēmusi bagātu ražu. Bet vai tas vien kavē verdzinātās tautas vairošanos? Iztikas un apģērba trūkumam pievienojas pārmērīgi smags darbs. Pavairo uzpūtīgos apvainojumus un sāpes, ko nodara varas lietošana, kas skar pat vismaigākās cilvēka jūtas; tad tu ar šausmām redzēsi, kādu postu nodara verdzība, kas tikai ar to atšķiras no uzvarām un iekarojumiem, ka neļauj piedzimt tiem, kurus uzvara nopļauj. Bet no verdzības rodas vēl lielāks ļaunums. Ikviens viegli saskatīs, ka uzvara posta nejauši, vienā acumirklī, verdzība posta ilgstoši un vienmēr; uzvara, kad tās trauksme rimstas, beidz trakot, verdzība tur tikai sākas, kur uzvara beidzas, un to varēs grozīt tikai ar visu iekšējo apstākļu bīstamu satricināšanu.

Bet nav nekā kaitīgāka par pierastajiem uzskatiem verdzības jautājumos. No vienas puses, rodas uzpūtība, no otras — biklums. Nekas cits tos nevar kopā saturēt kā vienīgi vara. Un tā, atrazdamās nedaudzu cilvēku rokās, valdonīgi un smagi nomāc visu. Bet verdzības aizstāvji, kuriem pieder vara un ieroči, kuri paši būtu iekaļami važās, ir šīs varas negantākie sludinātāji. Liekas, ka brīvības gars vergos tā izzūd, ka viņi ne tikai negrib izbeigt savas ciešanas, bet viņiem smagi noskatīties, ka citi dzīvo brīvībā. Viņi iemīļo savas važas, ja vien

cilvēks spēj mīlēt savu postu. Man liekas, ka viņos iemīt čūska, kuras dēļ pirmais cilvēks krita grēkā. — Valdīšanas piemēri ir pavedinoši. Mēs paši, jāatzīstas, apbruņojušies ar drosmes un dabas doto vāli, lai satriektu simtgalvaino briesmoni, kas izsūc pilsoņu paēdināšanai sagatavoto un visai sabiedrībai piederošo barību, varbūt mēģinājām vērsties pret patvarību, taču, lai gan mums vienmēr bija labi nodomi un mēs tiecāmies pēc visu laimes, mūsu cildenā rīcība ar panākumiem nevar lepoties. Un tā mēs tagad lūdzam jūs piedot mūsu nejaušo pārdrošību.

Vai jūs apzināties, mīļie līdzpilsoņi, kāda bojāeja mums draud, kādās briesmās mēs dzīvojam? Visas nocietinātās vergu jūtas, ko nesaviļņo pat iepriecinošais brīvības mājiens, jo vairāk pastiprinās un padziļinās iekšējo izjūtu. Savā plūdumā aizsprostotā straume kļūst jo spēcīgāka, jo stingrāku pretestību tā rod. Un, ja tā pārrāvusi aizsprostu, nekas vairs nespēs pretoties tās pārplūšanai. Tādi ir mūsu važās turētie brāļi. Viņi gaida izdevīgu brīdi. Atskan zvana skaņas. Un, lūk, zvērības posts strauji plūst pāri krastiem. Mēs redzēsim visapkārt zobenus un indi. Nāve un dedzināšana būs mūsu alga par mūsu bardzību un necilvēcību. Un, jo gausāki un stūrgalvīgāki mēs bijām viņu važu atraisīšanā, jo dedzīgāki viņi būs savā atriebībā. Atcerieties agrākos nostāstus. Cik neganti tiecās nogalināt savus kungus pat maldinātie vergi! Rupja viltus valdnieka maldināti, viņi trauc tam līdzi un neko tā nevēlas kā atbrīvoties no savu valdītāju jūga; lai to panāktu, viņi savā nezināšanā cita līdzekļa neredz kā viņu nogalināšanu. Viņi nesaudzēja ne sievietes, ne bērnus, ne sirmgalvjus. Viņi

vairak meklēja atriebības priekus nekā labumu no važu nokratīšanas.[65]

Lūk, kas ar mums notiks, lūk, kas mums gaidāms. Bojāejas draudi kļūst aizvien lielāki, un briesmas jau sabiezējušas pār mūsu galvām. Laiks, izkapti pacēlis, jau gaida izdevīgu bridi, un pirmais lišķis vai cilvēces labdaris, kas sācis modināt nelaimīgos, paātrinās izkapts cirtienu. Sargieties!

Bet, ja bojāejas šausmas un briesmas, ka var zaudēt saraustās bagātības, spēj pamudināt uz darbību to, kurš jūsu vidū ir vājš, vai tiešām mums trūks vīrišķības pārvarēt savus aizspriedumus un atmest savu mantkārību, lai atbrīvotu mūsu brāļus no verdzības važām un atjaunotu visiem dabisko vienlīdzību? Pazīstot jūsu sirdis, patīkamāk tās pārliecināt ar pierādījumiem, kas gūti no cilvēka sirds, nevis no savtīgas apdomības aprēķiniem, bet vēl mazāk no draudošajām briesmām. Ejiet, mani mīļie, ejiet savu brāļu mitekļos, pavēstījiet pārmaiņu viņu liktenī! Vēstījiet viņiem sirsnīgi: iežēlojušies par jūsu likteni, juzdami līdzi jums, tādiem pašiem cilvēkiem kā mēs, atzinuši jūsu vienlīdzību ar mums un pārliecināti par to, ka tas nāks par labu mums visiem, esam ieradušies, lai noskūpstītu jūs, savus brāļus. Mēs esam atteikušies no sava lepnā stāvokļa, kas mūs tik ilgi no jums šķīris, mēs esam aizmirsuši starp mums pastāvējušo nevienlīdzību, līksmosim tagad par mūsu uzvaru, un lai šī diena, kurā tiek satriektas mums mīļo līdzpilsoņu važas, kļūst par ievērojamāko dienu mūsu hronikās!

Aizmirstiet to, ko mēs jums kādreiz esam ļaunu nodarījuši, un mīlēsim cits citu sirsnīgi!

Lai tādi ir jūsu vārdi; lūk, tie jau ir dzirdami jūsu siržu dzīlēs. Nekavējieties, mani mīļie. Laiks skrien; jūsu dienas paiet bezdarbībā. Nebeigsim savu mūžu, lolodami tikai krietnas domas, bet nevarēdami tās piepildīt. Lai to neizmanto mūsu nākamās paaudzes, lai nepiedēvē sev mūsu nopelnus un ar nicināšanu nesaka par mums: viņi bija.»

Lūk, ko es izlasīju uz dubļiem notrieptā papīra, kuru biju pacēlis pasta mājas priekšā, kāpjot ārā no saviem ratiem

Iegājis istabā, es jautāju, kas bija tie, kas aizbrauca neilgi pirms manis.

— Beidzamais no braucējiem, — sacīja man pastnieks, — bija ap piecdesmit gadu vecs vīrs, kas brauca ar ceļazīmi uz Pēterburgu. Viņš pie mums atstāja papīru žūksni, ko es tagad viņam sūtu pakaļ.

Es palūdzu pastnieku, lai viņš atļauj man apskatīt šos papīrus, un, atšķīris tos, pārliecinājos, ka papīrs, ko biju atradis, ir no tiem. Pierunāju viņu atdot šos papīrus man, par ko es viņam atlīdzināju. Aplūkojot tos, dabūju zināt, ka tie pieder manam sirsnīgajam draugam, un tāpēc neuzskatīju šo papīru iegūšanu par zādzību. Viņš tos man līdz šim nav atprasījis, bet atļāvis rīkoties ar tiem pēc mana prāta.

Kamēr pārjūdza man zirgus, es ar interesi aplūkoju manās rokās nokļuvušos papīrus. Daudzi bija saturā līdzīgi tam, kuru es izlasīju. Viscaur es jutu cilvēkmīlestības pilnu sirdi, visnotaļ es redzēju

nākamības pilsoni. Vairāk par visu manu draugu pārsteidza pilsoņu kārtu nevienlīdzība. Vesels žūksnis papīru un likumprojektu attiecās uz verdzības iznicināšanu Krievijā. Bet mans draugs, zinādams ka augstākajai varai nav tik daudz spēka, lai pārveidotu uzskatus uzreiz, bija izstrādājis pamazām izdodamus likumus Krievijas zemkopju pakāpeniskai atbrīvošanai. Attēlošu šeit viņa domu gaitu. Pirmais nolikums attiecas uz zemnieku un mājkalpotāju verdzību. Vispirms jāiznīcina mājkalpotāju verdzība; jāaizliedz pieņemt mājas darbos zemniekus un visus tos, kas revīzijās pierakstīti sādžās. Ja muižnieks pieņem zemkopi pakalpojumiem vai darbam savā mājā, tad zemkopis kļūst brīvs. Atļaut zemniekiem stāties laulībā, neprasot viņa kunga piekrišanu. Aizliegt ņemt kriena naudu^66. Otrais nolikums attiecas uz zemkopju īpašumu un viņu aizsardzību. Zemkopju apstrādātajam zemes gabalam jāpāriet viņu īpašumā, jo viņi paši maksā galvasnaudu. Zemnieka iegūtajai mantai jāpieder viņam pašam, un neviens to patvarīgi nedrīkst atņemt. Zemkopim jādod pilsoņa tiesības. Viņu var tiesāt viņam līdzīgi, tas ir, zemnieku tiesas^67, kurās ievēlējami arī muižnieku zemnieki. Atļaut zemniekam iegūt nekustamu īpašumu, tas ir, pirkt zemi. Atļaut netraucēti iegūt brīvību, maksājot kungam par brīvlaišanu zināmu summu. Aizliegt patvaļīgu sodīšanu bez tiesas. «Izzūdi, barbariskā paraža; sabrūc, tīģeru vara!» saka mans likumdevējs .. . Tam seko pilnīga verdzības iznīcināšana.

Starp daudziem nolikumiem par pilsoņu vienlīdzības iespējamo atjaunošanu es atradu rangu tabulu. Cik tā nederīga un nepiemērota tagadējiem laikiem, katrs pats var iedomāties. Bet pie trijjūga vidējā zirga loka jau skan zvaniņš, kas aicina mani braukt prom; tādēļ es par prātīgu atzinu labāk domāt par to, kas braucējam pasta ratos izdevīgāk — lai zirgs skrietu rikšos vai aidinieka gaitā, — vai arī kas izdevīgāk pasta zirģelim: skriet kā aidinie-kam vai auļot? — Tas ir labāk, nekā nodarboties ar neesošo.

VIŠŅUVOLOČOKA

Nekad neesmu izbraucis cauri šai jaunajai pilsētai, neapskatījis šejienes slūžas. Pirmais, kam ienāca prātā rīkoties līdzīgi labdarīgajai dabai un padarīt upi kuģojamu, lai nodibinātu ciešākus sakarus ar visām viena apvidus malām, ir pelnījis, ka tam uzceļ pieminekli nākamajām paaudzēm. Kad tagadējās lielvalstis aiz dabiskiem un tikumiskiem iemesliem.sairs, to zeltītās druvas aizaugs ar dadžiem un lepno valdnieku krāšņo piļu drupās mitināsies zalkši, čūskas un krupji — ziņkārīgais ceļinieks atradīs tirdzniecībā to, kas atlicis no viņu varenības. Romieši būvēja lielus ceļus un ūdensvadus, kuru izturību vēl tagad pamatoti apbrīno; bet par ūdensceļiem, kādi ir Eiropā, viņiem nebija ne jausmas. Tādu ceļu, kādi bija romiešiem, mums nekad nebūs, tam par iemeslu mūsu garā ziema un bargais sals; bet kanāli arī ar nenostiprinātiem krastiem tik drīz nesabruks.

Mani stipri iepriecināja Višņijvoločokas kanāls, pilns ar liellaivām, kas ar iekrauto labību un citām

precēm gatavojās doties cauri slūžām tālākam braucienam — uz Pēterburgu. Te bija redzama īsta zemes augļu pārpilnība un zemkopju ienākumi; te jo spilgti izpaudās cilvēku darbības dzinulis — mantkārība. Bet, ja pēc pirmā acu uzmetiena manu prātu ielīksmoja ārējā labklājība, tad, padomājot dziļāk, mans prieks drīz vien izgaisa. Jo es atcerējos, ka Krievijā daudzi zemkopji strādā ne sev, tāpēc zemes augļu pārpilnība daudzās Krievijas malās pierāda tās iedzīvotāju smago likteni. Mans prieks pārvērtās tikpat lielā sašutumā, kāds mani pārņem, staigājot vasarā gar kuģu piestātni pie muitas un vērojot kuģus, kas mums atveduši kaut ko no Amerikas pārpilnības un dārgos ražojumus, piemēram, cukuru, kafiju, krāsas un citas preces, no kurām vēl nav nožuvuši sviedri, asaras un asinis, kas tās slacījušas tad, kad tās tika ražotas.

«Iedomājies,» teica reiz mans draugs, «ka tavā tasē ielietā kafija un tajā izkausētais cukurs laupījis mieru tev līdzīgam cilvēkam, ka tas prasījis no viņa pārmērīgu darbu, ir viņa asaru, vaimanu, sodu un apsmiekla cēlonis, un tad uzdrīksties, cietsirdīgais, patīksmināt savu rīkli.» Nosodījuma izteiksme, ar kādu viņš to pateica, saviļņoja mani līdz sirds dziļumiem. Roka man sāka trīcēt, un kafija izlija.

Bet jūs, ak, Pēterburgas iedzīvotāji, kas ēdat mūsu tēvzemes bagāto novadu dāsno devumu lieliskās dzīrēs vai draugu mielastā, vai vienatnē, kad jūsu roka paceļ pirmo maizes kumosu, kas paredzēts jūsu izsalkuma remdināšanai, apstājieties un padomājiet! Vai es par to nevaru jums pateikt to pašu, ko mans draugs teica man par Amerikas ražojumiem? Vai nav ar sviedriem, asarām un vai-

manām mēslotas druvas, kurās tas izaudzis? Esiet laimīgi, ja jūsu kārotais maizes kumoss iegūts no vārpām, kas augušas tā sauktajā kroņa druvā vai vismaz druvā, no kuras muižniekam tiek maksāta gruntsnoma. Bet vai jums, ja šā maizes kumosa cepšanai izlietotie milti iegūti no graudiem, kas atrodas muižnieka klētī. Tie radušies bēdās un izmisumā, pār tiem nācis dieva lāsts kopš tiem laikiem, kad viņš dusmās teica: lai nolādēta ir zeme savā auglībā! Piesargieties, ka jūsu kārotā barība jūs nesaindē. Nabaga cilvēka rūgtā asara padara to nebaudāmu. Atraujiet to no savas mutes, gavējiet, lūk, tā var būt īsta un derīga gavēšana!

Stāsts par kādu muižnieku pierādīs, ka cilvēks aiz savtības aizmirst uzskatīt sev līdzīgos par cilvēkiem un ka cietsirdības piemēri mums nav jāmeklē tālās valstīs, nedz arī brīnumi jāmeklē aiz trejdeviņām zemēm; mūsu valstī tie notiek mūsu acu priekšā.

Kāds, kas dienestā nebija atradis to, ko vienkāršā valodā sauc par laimi, vai arī nevēlēdamies to dienestā rast, aizbrauca no galvaspilsētas, ieguva nelielu sādžu ar apmēram simt vai divsimt dvēselēm un nolēma gūt peļņu no zemkopības. Viņš nestājās pats aiz arkla, bet bija nodomājis visizdevīgākā veidā plaši izmantot savu zemnieku fiziskos spēkus zemes apstrādāšanai. Par visdrošāko līdzekli šā mērķa sasniegšanai viņš atzina zemnieku pielīdzināšanu saviem darbarīkiem, kam nav ne gribas, ne dzinuļu; un viņš tos zināmā mērā tiešām pielīdzināja tagadējā gadsimta karavīriem, kurus vada pulkā, kuri kaujā dodas pulkā, bet katrs atsevišķi ir gluži nenozīmīgs. Lai sasniegtu savu mērķi, viņš tiem atņēma mazos aramzemes un

pļavu gabalus, ko tiem nepieciešamajai iztikai parasti dod muižnieki kā atlīdzību par visiem piespiedu darbiem, ko viņi no zemniekiem prasa. Vārdu sakot, šis muižnieks N. lika visiem zemniekiem, viņu sievām un bērniem strādāt savā labā. Bet, lai zemnieki nenomirtu badā, viņš tiem izsniedza zināmu daudzumu labības, ko sauc par mēneša devu. Tie, kuriem nebija ģimeņu, mēneša devu nesaņēma, bet pēc lakedaimoniešu^1 paraduma dzīvoja kopā kunga sētā, ēdot, lai saudzētu vēderu, gaļas dienās kāpostus bez gaļas, bet gavēņos un gavējamās dienās — maizi ar kvasu. īsti paēst dabūja tikai Lieldienu nedēļā.

Tiem, kas dzīvoja, ievērojot noteikto kārtību, tika izsniegts arī pieklājīgs un to stāvoklim atbilstošs apģērbs. Ziemas apavus, tas ir, vīzes, tie darināja paši; autus tie saņēma no sava kunga, bet vasarā staigāja basām kājām. Tātad šiem apspiestajiem, beztiesīgajiem zemniekiem nebija ne govs, ne zirga, ne aitas, ne teķa. Kungs tiem neliedza atļauju, bet liedza iespēju lopus turēt. Kas bija turīgāks, mērenāks ēšanā, tas turēja dažus putnus, ko kungs reizēm paņēma sev, maksādams par tiem pēc sava prāta.

Tādai kārtībai pastāvot, nav jābrīnās par zemkopības uzplaukumu N. kunga sādžā. Kad visiem bija vāja raža, viņam katrs sētais grauds deva četrus, kad citiem bija laba raža, viņš ieguva desmit un vairāk graudu no katra. Pēc neilga laika viņš pie divsimt dvēselēm piepirka vēl divsimt savas mantkārības upuru un, rīkodamies ar tiem tāpat kā ar pirmajiem, gads gadā vairoja savu

— spartiešu.

mantu, palielinādams savās druvās vaidošo cilvēku skaitu. Tagad viņš tos skaita jau tūkstošos un ir izslavēts par ievērojamu zemkopi.

Barbar! Tu neesi pilsoņa vārda cienīgs. Kāds labums valstij no tā, ka gadā izaug par dažiem tūkstošiem sieku vairāk labības, ja tie, kas tos izaudzē, ir līdzīgi vēršiem, kam jāuzplēš smagās vagas! Vai tad par pilsoņu laimi mēs uzskatām to, ka mūsu klētis ir labības pilnas, bet vēderi tukši? Ka tikai viens slavina valdību, nevis tūkstoši? Šā asinssūcēja bagātība nepieder viņam. Tā sarausta ar laupīšanu, un likumam vajadzētu to bargi sodīt. Ir tomēr cilvēki, kas, raugoties šā bendes labi mēslotajās druvās, uzskata to par paraugu zemkopības uzlabošanā. Un jūs gribat dēvēt sevi par žēlsirdīgiem, jūs saucaties par vispārējā labuma aizstāvjiem. Nepamudiniet viņu uz tādu vardarbību, ko jūs uzskatāt par valsts bagātības avotu, bet gan vērsieties pret šo sabiedrisko ļaundari ar savu cilvēkmīlestības pilno atriebību! Sadragājiet viņa zemkopības rīkus, nodedziniet viņa rijas, piedarbus un klētis un izkaisiet pelnus tajās pašās druvās, kur viņš mocījis cilvēkus, izturieties pret viņu kā pret cilvēku, kas noziedzies pret sabiedrību, lai ikviens, viņu ieraugot, ne tikai justu riebumu, bet, viņam tuvojoties, bēgtu prom, lai netiktu samaitāts ar viņa piemēru!

VIDROPUSKA

Te es atkal sāku šķirstīt sava drauga papīrus. Man pagadījās galma činu likvidēšanas nolikumu projekts.

Nākotnes projekts

«Atkal pakāpeniski ieviešot sabiedrībā pārkāpto dabisko un pilsonisko vienlīdzību, mūsu senči šajā ziņā neuzskatīja par vissliktāko līdzekli muižniecības tiesību sašaurināšanu. Būdama sākumā derīga valstij ar saviem personiskajiem nopelniem, muižniecība, mantodama savas tiesības, kļuva nevarīga savā darbībā, un tās saknes, kas dēstīšanas laikā deva saldus augļus, beidzot sāka dot rūgtus. Drosmes vietā stājās uzpūtība un patmīlība, dvēseles cēluma un devības vietā ieviesās verdziska padevība un nepaļaušanās uz sevi — viņi pilnīgi nespējīgi diženiem darbiem. Dzīvodami starp tik aprobežotām dvēselēm un dzirdot glaimus mantotiem tituliem un nopelniem, daudzi valdnieki iedomājās, ka viņi ir dievi un ka visus, kam vien pieskaras, viņi dara laimīgus un gaišus. Tādiem jābūt mūsu darbiem, bet tiem jābūt veiktiem tikai vispārības labā. Tādas slavas apreibināti, valdnieki iedomājas, ka viņu vergi un pakalpiņi, ik brīdi atrazdamies viņu acu priekšā, aizgūst viņu majestātiskumu, ka cara spožums, atmirdzēdams, tā sakot, šajos jaunajos veidos, kļūst daudzveidīgāks un spēcīgāk atspulgo. Tik maldīgi domādami, cari radīja galma elkus, kas kā īsti teātra dieviņi klausa svilpei vai klabeklim. Pārlaidīsim acis galma či-nām un ar nožēlas smaidu novērsīsim savus skatienus no tiem, kas dižojas ar savu kalpošanu, bet raudāsim, redzot, ka viņiem un ne tiem, kas tiešām būtu godu pelnījuši, tiek dota priekšroka. Manas pils un zirgu staļļu pārzinis, pat zirgu puisis un kučieris, pavārs, ēdienu pasniedzējs, putnu ķērājs ar viņam pakļautajiem medniekiem, mani sulaiņi, tas,

kurš mani skuj, tas, kurš sukā man matus, tas, kurš notīra putekļus un netīrumus no maniem apaviem, daudzus citus nemaz nepieminot, tiek pielīdzināts vai pacelts pāri tiem, kas kalpo tēvzemei ar saviem garīgiem un fiziskiem spēkiem, tēvzemes labā netaupot ne savu veselību, ne asinis, un kas valsts slavas dēļ gatavi iet pat nāvē. Kāds labums jums no tā, ka manā mājā valda spodrība un tīrība? Vai jūs būsiet krietnāk paēduši tāpēc, ka mans ēdiens labāk pagatavots par jūsējo un manos traukos plūst vīns no visām pasaules malām? Vai jūs savā gaitā patversieties no lietus un sniega, ja mani rati būs apzeltīti un mani zirgi nobaroti? Vai druva dos jums labāku ražu, vai jūsu pļavas kļūs zaļākas, ja, man par prieku zvērus medījot, tās tiks nomīdītas? Jūs ar nožēlu pasmaidīsiet. Bet ne viens vien savā taisnīgajā sašutumā mums teiks: tas, kurš rūpējas par tavu piļu iekārtošanu, tas, kurš tās apsilda, tas, kurš ziemeļzemju aukstajām, lipīgajām taukvielām pievieno dienvidu svilinoši sīvos augus, lai tīksminātu tavu novājināto kuņģi un notrulinātu garšu, tas, kurš liek tavā traukā dzirkstīt Āfrikas vīnogu saldajai sulai, tas, kurš eļļo tavu ratu riteņus, baro un dzirda tavus zirgus, tas, kurš tavā vārdā iet asiņainā cīņā ar meža zvēriem un putniem, — visi šie liekēži, visi šie lutinātā] i, tāpat kā daudzi citi, kas glaimo tavai uzpūtībai, ir pārāki par mani, par to, kurš asiņu straumes lējis kaujas laukos, par to, kurš zaudējis savus visvajadzīgākos locekļus, aizstāvot tavas pilsētas un pilis, kurās tava gļēvulība, paslēpusies aiz diženuma aizsega, šķita esam drosme, par to, kurš jaunības, prieka un līksmības dienas pavada krājam vissīkākos grašus, lai pēc iespējas atvieglotu vispārējo

nodokļu nastu, par to, kurš nerūpējas par savu mantu, bet diendienā pūlas rast iespēju panākt sabiedrības laimi, par to, kurš neņem vērā radniecību, patiku, sirds un asins draudzību, bet saka tiesā patiesību tavā vārdā, lai tu tiktu mīlēts. Mati nosirmo mūsu varonīgajos darbos, spēki izsīkst mūsu pūliņos, un, jau kapa malā atrazdamies, mēs tik tikko jūtam tavu labvēlību; bet šīs miesas, kas nobarojušās pie tīksmības un netikumu krūtīm, šie neīstie tēvzemes dēli mantos to, ko mēs esam ieguvuši.

Tā un vēl patiesīgāk runās par jums daudzi. Ko atbildēsim mēs, tie kam vara? Izliksimies nejūtam savu pazemojumu, bet mūsu acīs būs redzams kvēls niknums pret tiem, kas tā runās. Tādas nereti mēdz būt mūsu atbildes taisnības paudējiem. Un lai neviens par to nebrīnās, ka pat vislabākais no mums uzdrošinās tā rīkoties; viņš dzīvo kopā ar lišķiem, runā ar lišķiem, guļ lišķībā, staigā lišķībā. Un lišķība un glaimi padara viņu kurlu, aklu un nejūtīgu.

Lai pret mums nevērš šādu pārmetumu! Kopš agras bērnības nīzdami glaimus, mēs esam pasargājuši savu sirdi no to saldās indes līdz pat mūsu dienām, un tagad lai no jauna pierādām jums savu mīlestību un uzticību! Mēs likvidējam atšķirību starp kalpošanu galmā un militārajā vai civilajā dienestā. Lai izgaist no atmiņas paradums, kas, mums par kaunu, tik daudz gadu pastāvējis! Lai patiesi nopelni, cilvēka vērtība un gādība pai vispārības labumu saņem algu par saviem darbiem un ir vienīgie, kas pelna atzinību!

Novēluši no savas sirds nepanesamo smagumu, kas tik ilgi mūs māca, mēs atklāsim jums to, kas

mūs pamudināja iznīcināt činas, kas tā aizskar nopelniem bagātus un vērtīgus cilvēkus. — Jums saka — un mūsu senči bija tādās pašās domās, ka cara tronim, kura vara balstās uz pilsoņu apziņu, jāizceļas ar ārēju spožumu, lai uzskats par troņa diženumu vienmēr būtu vienprātīgs un nesatricināms. Tā rodas tautu valdnieku greznā āriene, tā rodas vergu bars ap viņiem. Ikvienam būs jāpiekrīt, ka āriene var pārsteigt aprobežotus prātus un sīkas dvēseles. Bet, jo izglītotāka kāda tauta, tas ir, jo vairāk to, kas baudījuši izglītību,jo mazāks iespaids ir ārienei. Numa^68 varēja vēl pārliecināt robustos romiešus, ka nimfa Egerija mācījusi viņam sastādīt likumus. Vājie peruānieši labprāt ticēja Manko Kapakam^69, ka viņš ir Saules dēls un ka viņa likumi nāk no debesīm. Muhameds varēja savaldzināt klejojošos arābus ar saviem murgojumiem. Viņi visi bija ārišķīgi, pat Mozus saņēma bauslības galdiņus uz kalna, zibeņiem sperot^70. Taču tam, kas tagad gribētu cilvēkus verdzināt, vajadzīga nevis spoža āriene, bet ārējie pierādījumi, ja varētu tā teikt, ārēja pārliecināšana. Tas, kurš tagad gribētu pierādīt, ka viņu izraudzījusi augstāka vara, vairāk lietos ārējos derīguma pierādījumus, un tie visus aizkustinās. Bet mums, kas visiem spēkiem cenšamies panākt labumu visiem un ikvienam, — kas mums ārējais spožums? Vai tas nav mūsu lēmumu derīgums, kas nāk par labu valstij un liek mūsu sejai starot? Ikviens, kas mūs

uzlūkos, redzēs mūsu labos nodomus, saskatīs mūsu dižajos darbos savu labumu un paklanīsies mums tāpēc, ka mēs nenesam šausmas, bet darām labu. Ja senajiem persiešiem vienmēr būtu bijuši žēlīgi valdnieki, viņi nebūtu izdomājuši Arimanu^71jeb nīstamo ļaunuma pirmsākumu. Bet, ja grezna āriene mums ir lieka, cik gan kaitīgi valstij var būt tās sargātāji! Ja viņu vienīgais kalpošanas pienākums ir izpatikt mums, cik centīgi viņi būs visās lietās, kas mums var patikt! Mūsu vēlēšanās jau iepriekš tiks izpildīta, un viņi nepieļaus, ka mums rastos ne tikai šī vēlēšanās, bet pat doma par to, jo tā jau iepriekš būs izpildīta. Ar šausmām uzlūkojiet šādu izdabāšanu. Visstingrākais cilvēks sasvārstīsies savos uzskatos, uzklausīs lišķīgās slavas dziesmas un iemigs. Un šī tīksmīgā burvība savaldzinās prātu un sirdi. Citu cilvēku bēdas un pārestības mums liksies pārejošas kaites, skumt par tām mums liksies vai nu nepieklājīgi, vai pretīgi, un mēs aizliegsim pat žēloties par tām. Visskaudrākās sāpes un rētas, pat nāve, liksies mums nepieciešamas parādības notikumu gaitā un, parādīdamās mums aiz necaurredzama priekškara, diez vai varēs radīt pat to acumirklīgo saviļņojumu, kādu rada teātra izrāde. Tas tāpēc, ka sāpju bulta un ļaunuma dzelonis nav ieurbušies mūsu miesā.»

Te vāji attēlotas visas caru greznības ļaunās sekas. Vai mēs neesam laimīgi, ka mūsu labajai gribai nav bijis sašutumā jāvēršas pret mums? Vai neesam laimīgi, ka esam ierobežojuši arī ļauna piemēra izplatīšanos? Droši savā krietnajā sirdī, droši,

ka ārēji apstākļi mūs nesamaitās, droši savos mērenajos vēlējumos dzīvosim atkal laimīgi un būsim nākamajām paaudzēm par paraugu, ka vispārības labā vara jāsavieno ar brīvību.

TORŽOKA

Te, pasta stacijā, es sastapu cilvēku, kas devās uz Pēterburgu iesniegt lūgumu, lai šajā pilsētā atļautu brīvi iespiest grāmatas. Es viņam teicu, ka tāda atļauja nav vajadzīga, jo visiem dota brīvība to darīt.[72] Bet viņš gribēja, lai iespiešana būtu brīva no cenzūras; un, lūk, viņa pārdomas par to.

— Mums visiem atļauts ierīkot tipogrāfijas, un tas laiks pagājis, kad šādu atļauju baidījās dot privātām personām un kad sakarā ar to, ka brīvās tipogrāfijas varētu iespiest neatļautus sacerējumus, atteicās no vispārības labuma un derīgas kārtības. Tagad ikvienam atļauts iegādāties iespiešanas rīkus, bet tas, ko var iespiest, atrodas aizbildnībā. Cenzūra padarīta par prāta, asprātības, fantāzijas, visa diženā un daiļā aukli. Bet, kur ir aukles, tur tātad ir arī bērni, kas staigā jostā turēti, no kā nereti rodas līkas kājas; kur ir aizbildņi, tur tātad ir mazgadīgi, nenobrieduši prāti, kas patstāvīgi rīkoties nevar. Bet, ja vienmēr būs aukles un aizbildņi, tad bērns ilgi staigās jostā turēts un pieaudzis būs pilnīgs kroplis. Mitrofanuška vienmēr būs pusaugulis, bez sulaiņa soli nespers, bez aizbildņa

nevarēs pārvaldīt savu mantojumu. Tādas vienmēr mēdz būt parastās cenzūras sekas, un, jo tā stingrāka, jo tās sekas ļaunākas. Paklausīsimies, ko saka Herders:

«Vislabākais līdzeklis, kā veicināt krietno, ir domu netraucēšana, atļaušana, brīvība. Iepriekšēja izmeklēšana ir kaitīga zinātnes pasaulē; tā sabiezina gaisu un smacē elpu. Grāmata, kas iet caur desmit cenzūrām, iekāms nāk klajā, ir nevis grāmata, bet svētās inkvizīcijas ražojums, bieži vien sakropļots, nūjām pērts gūsteknis ar vīšķi mutē, bet vergs vienmēr... Patiesības novados, domu un gara valstībā nekāda vara virs zemes nevar un nedrīkst uzspiest savus lēmumus; to nevar darīt valdība, vēl mazāk — tās cenzors, lai tam būtu garīdznieka kapuce galvā vai zobens ar pušķi pie sāniem. Patiesības valstībā viņš ir nevis soģis, bet atbildētājs tāpat kā sacerētājs. Labošanos var panākt tikai ar izglītību; bez galvas un smadzenēm nepakustēsies ne roka, ne kāja... Jo pareizāk izveidoti valsts pamatnoteikumi, jo viengabalaināka, gaišāka un stingrāka ir pati valsts, jo mazāk to var sašķobīt un satricināt katra domas pūsma, katra saniknota rakstnieka zobgalība, jo labvēlīgāka tā ir pret domu brīvību un rakstu brīvību, bet no tās galu galā labumu gūst, protams, patiesība . .. Vajātāji mēdz būt aizdomīgi; slepeni ļaundari ir bailīgi. Atklāts vīrs, kas aizstāv patiesību un ir stingrs savos uzskatos, ļaus teikt par sevi visādus vārdus. Viņš soļo, visiem redzot, un sev par labu vērš savu ļaundaru apmelojumus. Atpirkšanās kaitē domāšanai ... Valsts valdītājam jābūt objektīvam uzskatos, lai viņš varētu aptvert visu uzskatus un tos savā valstī atļaut, izskaidrot un virzīt par labu vis-

pārlbai: tāpēc ari īsti diženi valdnieki ir tik reti.»[73]

Valdība, atzinusi grāmatu iespiešanas derīgumu, atļāvusi to visiem, bet, atzinusi vēl arī to, ka domu aizliegšana padarīs nenozīmīgus grāmatu iespiešanas brīvības labumus, uzdevusi kārtības iestādēm cenzēt jeb uzraudzīt izdevumus. Bet tās pienākums šajā ziņā varētu būt tikai aizliegt aizskarošu sacerējumu pārdošanu. Tomēr arī šāda cenzūra ir lieka. Viens nejēga — kārtības iestāžu uradņiks var nodarīt izglītībai vislielāko ļaunumu un uz ilgiem gadiem aizkavēt prāta virzību uz priekšu, aizliegt derīgu izgudrojumu un jaunu domu, liedzot visiem kaut ko diženu. Mazs piemērs. Kārtības iestādē atnests apstiprināšanai romāna tulkojums. Tulkotājs saskaņā ar autoru, runājot par mīlestību, nosaucis to par valšķīgo dievu. Mundierī tērptais godbijīgais cenzors šo izteicienu nosvītrojis, teikdams: «Nepieklājas saukt dievu par valšķīgu.» Kas to nesaprot, tas lai tajā neiejaucas. Ja gribi, lai gaiss būtu smaržu pilns, aiznes prom kvēpekli; ja gribi gaismu, aizvāc to, kas gaismu aptumšo; ja gribi, lai bērns nebūtu bikls, noliedz skolā rīkstes. Mājā, kur cieņā ir pletnes un nūjas, kalpotāji ir žūpas, zagļi un vēl kas ļaunāks.[74]

Lai iespiež visu, kas kuram nāk prātā! Kas atzīst, ka viņš presē aizskarts, tas lai iet likumīgu tiesas ceļu. Es nejokoju. Vārdi ne vienmēr ir darbi, domāšana taču nav noziegums. Lūk, jaunā «Rīkojuma» pamatnoteikumi.1 Bet lamāšanās sarunās un presē vienmēr ir lamāšanās. Likums neatļauj nevienu lamāt, un ikvienam dota brīvība sūdzēties. Bet, ja kāds par otru teiks patiesību, likumā nav rakstīts, ka tā jāuzskata par lamāšanos. Kāds ļaunums var rasties no tā, ja grāmatas tiks iespiestas bez policijas^2 zīmoga? Ne tikai nevar būt ļaunuma, bet būs labums, labums visiem — no pirmā līdz beidzamajam, no mazā līdz lielajam, no cara līdz visvienkāršākajam pilsonim.

Parastie cenzūras likumi ir šādi: svītrot, triept, nepieļaut, plēst, dedzināt visu to, kas ir pret pastāvošo reliģiju un dieva gribas atklāsmi, visu to, kas vērsts pret valdību, ikvienu personību, kas ir pret labiem tikumiem, pašreizējo un vispārējo mieru. Aplūkosim to tuvāk. Ja iedomīgais neprātis teiks ne vien savā sirdī, bet skaļā balsī: «Dieva nav,» — no visu neprātīgo mutēm atskanēs skaļa un steidzīga atbalss: «Dieva nav, dieva nav.» Nu, un kas par to? Atbalss ir skaņa: pacelsies gaisā, saviļņos to un izgaisīs. Prātā reti atstās pēdas un arī tikai nemanāmas, bet sirdī nekad. Dievs vienmēr paliks kāds kņazs vai grāfs, viņš to neļāva iespiest, teikdams: tā ir personības aizskaršana, ja starp mūsu izcilajām personām ir kņazi un grāfi. (Radiščeva piezīme.)

1 Radiščevs atsaucas uz Katrīnas «Rīkojumu» (1767), ko pati ķeizariene sen bija aizliegusi, turklāt iztulkoja to par labu vārda brīvībai.

2 Atļauju iespiest grāmatas deva policija.

dievs, ko izjūt arī tas, kurš viņam netic. Bet, ja tu domā, ka dievs par zaimošanu apvainosies, vai tad kārtības iestāžu uradņiks var būt viņa pilnvarotais aizstāvis? Visuvarenais dievs neuzticēsies tam, kas klaudzina klabekli vai sit trauksmes zvanu. Pērkona un zibens radītājam, kam paklausa visas stihijas un kas valda pār sirdīm, no pasaules bezgalības dergsies likt atriebt sevi pat pašam caram, kas iedomājas esam viņa vietnieks zemes virsū. — Kurš tad var tiesāt par mūžīgā dieva aizskaršanu? — Tas viņu aizskar, kurš iedomājas sevi esam spējīgu spriest par viņa aizskaršanu. Tas arī atbildēs viņa priekšā.

Atkritēji no pastāvošās reliģijas līdz šim Krievijā darījuši vairāk ļaunuma nekā dieva esamības noliedzēji ateisti. Tādu mums ir maz, jo maz vēl pie mums domā par metafiziku. Ateists nomaldās metafizikā, bet vecticībnieks — trijos pirkstos. Par vecticībniekiem mēs saucam visus krievus, kas kaut kādā ziņā atkāpjas no grieķu baznīcas vispārīgās mācības. Krievijā viņu ir daudz, un tāpēc dievkalpojumi viņiem atļauti. Bet kāpēc neļaut ikvienam maldam klaji izpausties? Jo klajāk tas izpaudīsies, jo ātrāk sabruks. Vajāšana radīja mocekļus; cietsirdība bija pašas kristīgās mācības balsts. Ticības atkritēju darbība ir reizēm kaitīga. Aizliedz to! To izplata ar piemēriem. Satriec piemērus! Iespiestas grāmatas dēļ baznīcas atkritējs nemetīsies ugunī, bet, sekodams viltīgam piemēram, gan. Aizliegt blēņošanos ir tas pats, kas to veicināt. Ļauj tai vaļu; ikviens redzēs, kas ir muļķība un kas gudrība. Kas aizliegts, tieši to grib. Mēs visi esam Ievas bērni.

Bet, aizliedzot brīvi iespiest grāmatas, nedrošās

valdības baidās nevis no dieva zaimošanas, bet no tā, ka viņas pašas tiks peltas- Kas neprāta brīžos nesaudzē dievu, tas apziņas un prāta brīžos nesaudzēs nelikumīgo varu. Tas, kurš nebīstas no visu-spēcīgā dieva pērkona, smejas par karātavām. Lūk, tāpēc valdības bīstas no domu brīvības. Līdz sirds dziļumiem satrauktais brīvdomātājs izstieps nekautrīgo, bet vareno un stingro roku pret varas elku, noraus tam masku un aizsegu un parādīs to kailu. Ikviens redzēs, uz cik nedrošiem pamatiem elks turas, ikviens atraus tam savu doto atbalstu, spēks atgriezīsies pie sava avota, elks kritīs. Bet, ja vara nav radusies no uzskatu miglas, ja tās tronis balstās uz patiesīgumu un īstu cenšanos pēc vispārības labuma, vai tas vēl vairāk nenostiprināsies, ja tā pamats būs visiem redzams, vai netiks mīlēts tas, kas pats sirsnīgi mīl? Savstarpēja mīlestība ir valdošās jūtas dabā, un šīs tieksmes pamatā ir daba. Stingrai un drošai ēkai pietiek pašai ar savu pamatu; balsti un kontrforsi tai nav vajadzīgi. Tikai tad, kad tā sāks šķobīties aiz vecuma, tai būs vajadzīgi sānu balsti. Lai valdība ir patiesa, lai tās vadītāji neliekuļo, tad visi spļāvieni, tad visi smirdošie vēmekļi kritīs atpakaļ uz to, no kura tie nākuši, bet patiesība vienmēr paliks tīra un neaptraipīta. Kas ceļ nemieru ar vārdiem (varai par prieku, dēvēsim tā visas drošās domas, kuras pamatotas uz patiesību, bet ir pretējas tam, ko domā vara), ir tāds pats neprātis kā tas, kas zaimo dievu. Ja vara iet pa tai paredzēto ceļu, tā neuztrauksies, dzirdot tukšus apmelojumus, tāpat kā dievs neuztraucas par savas varas zaimošanu. Bet vai varai, ja tā savā alkatībā graus patiesību! Tad pat doma liks tai bažīties par savu

spēku; patiess vārds to satrieks, drosmīgi darbi to izkaisīs vējā.

Personisks nopaļā jums, ja tas aizskar, ir apvainojums. Personisks nopaļā jums, ja tas patiess, tāpat atļauts kā pati patiesība. Ja aklais tiesnesis spriež netaisni un nevainīgā aizstāvis publicēs viņa ļaunprātīgo spriedumu, parādīs tiesneša viltu un nepatiesību, tad tas būs nopaļājums, bet atļauts; ja viņš to nosauks par algotu, muļķīgu viltus tiesnesi — tas būs nopaļājums, bet to var atļaut. Bet, ja tiesnesi sāks paļāt ar neķītriem vārdiem un lamām, kā to mēdz darīt tirgos, tad tas būs nopaļājums, bet aizskarošs un neatļauts. Taču valdības pienākums nav aizstāvēt tiesnesi, kaut tas tiktu pelts par taisnīgu lietu. Lai tad sūdz nevis tiesnesis, bet apvainotā persona! Turpretī tiesnesis pasaules un sava iecēlēja priekšā lai taisnojas vienīgi ar saviem darbiem.[75] Tā jāspriež par nopaļājumu. Tas sodāms, taču iespiestā veidā tas darīs vairāk laba, bet ļaunuma maz. Kad viss būs kārtībā, kad lēmumi vienmēr būs likumīgi, kad likums balstīsies uz patiesību un tiks novērsta apspiešana, tad. varbūt tikai tad

nopaļājums varēs būt par samaitāšanu. Teiksim kaut ko par labu tikumiem un par tof cik lielā mērā vārdi tiem kaitē.

Saldkaisli sacerējumi, kas pilni ar neķītriem zīmējumiem, sacerējumi, kas pauž netiklību un kur ik lapā un rindā rēgojas izaicinošs kailums, ir kaitīgi jaunekļiem un nenobriedušām jūtām. Iekvēlinot satraukto fantāziju, rosinot snaudošās jūtas un uzbudinot mierīgo sirdi, tie rada priekšlaicīgu nobriedumu, viļot un novazājot jaunās jūtas, kas iedomājas esam stingras. Tādi sacerējumi var būt kaitīgi, bet tie nav netiklības cēlonis. Ja, tos lasot, jaunekļiem iepatiksies mīlestības kaislības neapvaldīta apmierināšana, viņi to nevarētu darīt, ja nebūtu sieviešu, kas tirgojas ar savu skaistumu. Krievijā tādu iespiestu sacerējumu vēl nav, bet katrā ielā abās galvaspilsētās redzam izkrāsotas mīlnieces. Darbi vairāk samaitā nekā vārdi, bet ļauns piemērs vairāk par visu. Klaiņājošās mīlnieces, kas savas sirdis atdod vairāksolītājam publiskā izsolē, saindē tūkstošiem jaunekļu un visu šo tūkstošu nākamo paaudzi, bet grāmata vēl nav bijusi par cēloni slimībai. Tātad cenzūra lai paliek attiecībā uz pērkamajām meitām, gar sacerējumiem, kaut arī netikliem, tai nav daļas.

Beigšu ar sekojošo: iespiesto darbu cenzūra pieder sabiedrībai, tā pasniedz sacerētājam vai nu vainagu, vai sacerējuma lapas izlieto par ietinamo papīru. Tāpat kā teātrī izrādītajai lugai piekrišanu dod publika, nevis teātra direktors, arī klajā laistam sacerējumam cenzors nevar sagādāt ne slavu, ne neslavu. Priekškars pacēlies, visu skatieni pievērsti izrādei; patīk — aplaudē, nepatīk — trokšņo un svelpj. Atstāj to, kas muļķīgs, vispārības sprie-

dūmam; tam atradīsies tūkstoš cenzoru. Visbargākā policija nevarēs tik stingri aizliegt nevērtīgās domas, kā tos izdarīs par tām sasutusī publika. Vienreiz tās tiks uzklausītas, pēc tam tās aizmirsīs un vairs mūžam neatkārtos. Bet, ja mēs atzinām cenzūras nederīgumu vai pat kaitīgumu zinātnes nozarē, tad atzīsim iespiešanas brīvības lielo un bezgalīgo labumu.

Pierādījumi tam, šķiet, nav vajadzīgi. Ja ikviens var brīvi domāt un netraucēti izteikt visiem savas domas, tad ir dabiski, ka viss, kas tiks izdomāts un izgudrots, būs zināms; diženais būs dižens, patiesība netiks aptumšota. Tautu valdnieki neuzdrīkstēsies un baidīsies novirzīties no patiesības ceļa, jo kļūs redzamas viņu gaitas, viņu ļaunums un viltus. Nodrebēs tiesnesis, parakstot netaisnu spriedumu; un to saplēsīs. Tas, kam vara, kaunēsies izlietot to tikai savu iegribu apmierināšanai. Slepenu laupīšanu dēvēs par laupīšanu, maskētu slepkavību — par slepkavību. Nobīsies visi ļaundari no stingrā patiesības skatiena. Miers būs īsts, jo tajā nebūs nemiera dīgļu. Pašreiz tikai virspuse ir gluda, bet dūņas dibenā virmo un duļķo dzidro ūdeni.

Atvadoties no manis, cenzūras nosodītājs iedeva man nelielu burtnīciņu. Ja tu, lasītāj, negarlaikojies, tad lasi to, kas tev priekšā. Bet, ja gadītos, ka tu pats piederi pie cenzūras ļaudīm, tad ieloki lapu un joņo tālāk.

īss stāstījums par cenzūras izcelšanos

Ja mēs teiksim un apliecināsim ar skaidriem pierādījumiem, ka cenzūra un inkvizīcija izaugusi

no vienas saknes, ka inkvizīcijas nodibinātāji izgudrojuši cenzūru, tas ir, grāmatu izskatīšanu attiecīgās iestādēs pirms to izdošanas, tad mēs, kaut arī nepateiksim nekā jauna, taču no pagājušo laiku tumsas izcelsim ārā jaunu pierādījumu piedevām daudziem citiem, ka garīdznieki vienmēr izgudrojuši važas, kurās dažādos laikos ticis iekalts cilvēka prāts, ka viņi apgriezuši cilvēkam spārnus, lai tas nelidotu pretī diženumam un brīvībai.

Pārlaižot skatienu pagājušajiem laikiem un gadsimtiem, mēs visur saskatām drausmīgus varas izpaudumus, visur redzam spēkus, kas apspiež patiesību, reizēm māņticību, kas uzbrūk māņticībai. Priesteru sakūdītie atēnieši aizliedza Protagora^76rakstus, lika tos visus savākt un sadedzināt. Vai vara savā neprātā neaizraidīja nāvē cilvēkā iemiesoto patiesību — Sokrātu, iemantodama par to mūžam neaizmirstamu nopaļā jumu? Romā mēs redzam vēl vairāk tādas negantības piemēru. Tits Līvijs stāsta, ka Numas zārkā atrastie raksti tikuši pēc senāta pavēles sadedzināti. Dažādas laikos gadījies, ka zīlēšanas grāmatas bija pavēlēts nodot pretoram^77. Svetonijs stāsta, ka Augusts Cēzars^78licis sadedzināt līdz divtūkstoš šādu grāmatu. Vēl viens cilvēka stulbuma piemērs! Vai tiešām, aizliedzot māņticīgos rakstus, šie valdītāji domāja, ka māņticība izzudīs? Ikvienam aizliedza zīlēt pašam savu likteni, ko nereti darīja tikai tādēļ, lai

tajā brīdi izkliedētu smeldzošās skumjas, bet atļāva auguru un haruspiku zīlēšanu valsts lietās. Bet, ja izglītotos laikos cilvēki būtu iedomājušies aizliegt vai dedzināt grāmatas, kas māca zīlēt vai sludina māņticību, vai nebūtu smieklīgi, ja patiesība sāktu vajāt māņticību, ja patiesība meklētu varas un zobena atbalstu, lai satriektu maldus, kad jau tā pati par sevi ir vissmagākais sods maldiem?

Bet Augusts Cēzars vajāja ne tikai zīlēšanu vien: viņš lika sadedzināt Tita Labiēna^79 grāmatas. «Viņa ļaundari,» saka retors Seneka^80, «izgudroja viņam šo jauno soda veidu. Nedzirdēta un neparasta izdarība — mācību uzskatīt par sodāmu. Bet, par laimi valstij, šī prāta vajāšana izgudrota pēc Cice-rona. Kas būtu varējis notikt, ja triumvirāts^81 būtu atzinis par vajadzīgu nosodīt Cicerona prātu?» Bet vajātājs drīz vien atriebās par Labiēnu tam, kas bija panācis viņa sacerējumu sadedzināšanu. Vēl dzīvs būdams, viņš redzēja, ka arī viņa sacerējumi tika sadedzināti.[82] «Te netika sekots ļaunam piemēram,» saka Seneka, «bet viņa paša piemēram.»[83] Lai dievs dod, ka ļaunums vienmēr vērstos

pret tā izgudrotāju un ka tas, kurš ierosinājis vajāt domas, vienmēr redzētu savējās apsmietas, nopaļātas un iznīcībai nolemtas! Ja atriebība vispār var kādreiz tikt attaisnota, tad varbūt vienīgi šī.

Tautas valdīšanas laikā Romā šāda veida vajāšanas vērsās tikai pret māņticību, bet ķeizaru laikā tās attiecās uz visām drošajām domām. Kremūcijs Kords savā vēsturē nosauca Kasiju, kas bija uzdrošinājies izsmiet Augustu par Labiēna sacerējumu vajāšanu, par pēdējo romieti.1 Romas senāts, līzdams uz vēdera Tibērija priekšā un viņam izdabādams, lika sadedzināt Kremācija grāmatu. Bet daudz šīs grāmatas norakstu palika. «Jo vairāk,» saka Tacits, «var smieties par to cilvēku aizbildnību, kuri iedomājas, ka ar savu visvarenību var aizliegt nākamajām paaudzēm atcerēties notikušo. Lai gan vara savā trakumā cenšas sodīt prātu, tā ar savu negantību sagādājusi sev kaunu un negodu, bet viņiem slavu.»

No sadedzināšanas nepaglābās arī ebreju grāmatas Sīrijas valdnieka Antioha Epifāna laikā. Tāds pats liktenis piemeklēja kristiešu sacerējumus. Ķeizars Diokleciāns lika sadedzināt svētos rakstus. Bet kristiešu mācība, pārcietusi vajāšanas, pakļāva sev pašus vajātājus un vēl šobaltdien zinu no galvas.» Augusta laikā tas deva iemeslu izdot likumu par peļamiem sacerējumiem, un, tā kā cilvēkam no dabas piemīt pakaļķēmošanās dziņa, šis likums pieņemts arī Anglijā un citās valstīs. (Radiščeva piezīme.)

1 Kremūcijs Kords — Romas vēsturnieks ķeizara Tibērija laikā (43. g. p. m. ē. — 37. g. m. ē.). Radiščevs kļūdās: par pēdējo romieti Kremūcijs Kords nosauca nevis Kasiju Severu (miris 32. gadā), bet Gāju Kasiju Longinu (I gs. p. m. ē.), vienu no Cēzara nogalināšanas organizētājiem.

paliek neapstrīdams pierādījums tam, ka domu un uzskatu vajāšana ne tikai nespēj tos iznīdēt, bet tos iesakņo un izplata. Amobijs^84 pamatoti vēršas pret tādām vajāšanām un mocībām. «Daži sludina,» viņš saka, «ka valstij no tā būs labums, ja senāts liks iznīcināt rakstus, kas pierāda kristīgās mācības pareizību un neatzīst senās reliģijas. Bet vēlēšanās aizliegt rakstus un iznīcināt publicēto nozīmē nevis aizstāvēt dievus, bet bīties no patiesības apliecināšanas.» Bet pēc kristīgās ticības izplatīšanās tās garīdznieki tikpat naidīgi vērsās pret tiem rakstiem, kas bija viņiem pretēji un nelabvēlīgi. Nesen vēl viņi bija nosodījuši pagānu bardzību, nesen bija uzskatījuši šādu bardzību par neticēšanu tam, ko viņi aizstāv, bet drīz vien paši savā visvarenībā uzbruka citiem. Grieķijas valdnieki nodarbojās vairāk ar baznīcas strīdiem nekā ar valsts pārvaldīšanu un tāpēc, garīdznieku vadīti, sāka vajāt visus tos, kas Jēzus darbus un mācības izprata citādi nekā viņi. Šādas vajāšanas skāra arī tos darbus, ko bija radījuši pārliecība un prāts. Jau vajātājs Konstantīns,[85] par Lielo dēvētais, izpildot Nike-jas koncila lēmumu, kas nolādēja Ārija mācību, aizliedza viņa grāmatas un nolēma tās sadedzināt, bet tos, pie kuriem šīs grāmatas atradīs, — sodīt ar nāvi. Ķeizars Teodosijs II lika savākt un sadedzināt visas nolādētās Nestorija grāmatas. Halkē-donas koncils to pašu nolēma darīt ar Eitihīda rakstiem.[85] Justiniāna pandektos uzglabājušies daži

tādi lēmumi.[86] Neprātīgie! Viņi nezināja, ka, iznīcinot aplamos vai muļķīgos kristīgās mācības iztulkojumus un aizliedzot prātam pētīt jebkādus uzskatus, viņi kavē prāta attīstību un atņem patiesībai spēcīgo balstu: uzskatu dažādību, strīdus un savu domu neierobežotu izpausmi. Kas var galvot par to, ka Nestorijs, Ārijs, Eitihīds un citi ķeceri varētu būt bijuši Lutera priekšteči un, ja nebūtu sasaukti vispasaules baznīcas koncili, ka Dekarts^87nebūtu piedzimis desmit gadsimtus agrāk? Kāds solis atpakaļ uz gara tumsību!

Pēc Romas impērijas sabrukuma mūki Eiropā bija izglītības un zinātnes glabātāji. Bet neviens viņiem neliedza brīvi rakstīt, ko vien viņi vēlējās. 768. gadā Ambrozijs Operts, benediktīniešu mūks, nosūtīdams savu Apokalipses^88 izskaidrojumu pāvestam Stefanam III un lūgdams atļauju turpināt savu darbu un to izdot, saka, ka viņš ir pirmais rakstnieks, kas lūdz tādu atļauju. «Bet lai nezūd,» viņš turpina, «rakstīšanas brīvība tādēļ, ka pazemīgais rakstītājs nepiespiests paklanījies.» Sanas koncils 1140. gadā nosodīja Abelāra^89 uzskatus, bet pāvests lika sadedzināt viņa sacerējumus.

Bet ne Grieķijā, ne Romā neatrodam gadījuma, ka būtu izraudzīts domu soģis, ka uzdrošinātos kāds teikt: no manis lūdziet atļauju, ja gribat atvērt muti

un runāt, mēs zīmogojam prātu, zinātnes un izglītību un visu, kas tiks izdots bez mūsu zīmoga, jau iepriekš pasludinām par muļķīgu, riebīgu, nederīgu. Tāds apkaunojošs izgudrojums tika atstāts kristīgajiem baznīckungiem un cenzūra nodibināta vienā laikā ar inkvizīciju.

Pārlaižot skatu vēsturei, mēs nereti redzam vienā un tajā pašā laikā prātu un māņticību, visderīgākos izgudrojumus un visrupjāko gara tumsību. Tajā pašā laikā, kad bailīgā neticēšana paustajai idejai pamudināja mūkus nodibināt cenzūru un iznīcināt domu, tai dzimstot, Kolumbs uzdrošinājās doties nezināmās jūrās meklēt Ameriku, Kep-lers jau paredzēja, ka dabā pastāv pievilkšanas spēks, ko Ņūtons pierādīja; tajā pašā laikā piedzima Koperniks, kas attēloja debess ķermeņu gaitu izplatījumā. Ļoti jānožēlo cilvēka prāta darbības liktenis, jo diženu domu sekas reizēm bijusi muļķība. Grāmatu iespiešanai sekoja cenzūra: XVIII gadsimta filozofiskais prāts radīja ilumi-nātus^90.

1479. gadā atrodam līdz šim zināmo visvecāko atļauju grāmatas iespiešanai. 1480. gadā iespiestajai grāmatai ar virsrakstu «Pazīsti pats sevi» beigās teikts: «Mēs, Morfejs Žirardo^91, ar dieva žēlastību Venēcijas patriarhs un baznīcas galva Dalmā-cijā, izlasījuši iepriekš minēto kungu spriedumus par šo darbu, pēc tāda viņu atzinuma un pievie-

notās atļaujas arīdzan apliecinām, ka šī grāmata atbilst pareizai ticībai un ir dievbijīga.» Vissenākais cenzūras monuments, nevis vissenākais prāta aptumsums.

Visvecākais likums par cenzūru, kāds līdz šim zināms, izdots 1486. gadā tajā pašā pilsētā, kur izgudrota grāmatu iespiešana^92. Mūsu priekšnieki jau iepriekš bija paredzējuši, ka grāmatu iespiešana kļūs par viņu varas sagraušanas ieroci, ka tā paātrinās vispārēju prāta attīstību un vara, kas pamatota uz zināmu uzskatu, nevis uz vispārības labumu, ies bojā grāmatu iespiešanas dēļ. Lai mums būtu atļauts šeit pievienot dokumentu, kas vēl tagad pastāv, par nelaimi domāšanai un par kaunu izglītībai.

1486. gada rīkojums par grieķu, latīņu un citu grāmatu neizdošanu tautas valodā bez iepriekšējas zinātnieku atļaujas.[93]

«Bertolds, ar dieva žēlastību svētās Maincas eparhijas arhibīskaps, Vācijas arhikanclers un kūrfirsts. Lai gan cilvēkiem vajadzīgo zināšanu iegūšanai ar dievišķīgās grāmatu iespiešanas mākslas palīdzību iespējams papilnam un brīvāk dabūt grāmatas par dažādām zinātnēm, mums kļuvis zināms, ka daži cilvēki, tukšas slavas vai bagātības kāres pamudināti, izlieto šo mākslu ļaunprātīgi un to, kas dots pamācīšanai, kā cilvēkam jādzīvo, izlieto kaitēšanai un ļaunu valodu izplatīšanai.

Mēs esam redzējuši grāmatas par mūsu svētajiem ticības pienākumiem un ceremonijām; tās pārtulkotas no latīņu valodas vācu valodā un atrodas vienkāršās tautas rokās, kā tas svētajai mācībai nepiedien; ko lai sakām, beidzot, par svēto noteikumu un likumu priekšrakstiem: lai gan tos prātīgi un rūpīgi sarakstījuši krietni likumu pazinēji, visai gudri un daiļrunīgi cilvēki, taču zinātne pati par sevi tik grūta, ka tās izprašanai diez vai pietiks ar visdaiļrunīgākā un visizglītotākā cilvēka mūžu.

Daži muļķi, pārdrošnieki un neprašas atļaujas tulkot šādas grāmatas visiem saprotamā valodā. Daudzi mācīti cilvēki, lasot šos tulkojumus, atzīst, ka aiz vārdu nepiemērotības un nepareizas lietošanas tie ir nesaprotamāki par oriģināliem. Ko gan teiksim par sacerējumiem, kuri attiecas uz citām zinātnēm un kuriem bieži vien pievieno klāt nepatiesību, uzraksta nepareizus nosaukumus; un, jo vairāk pircēju rodas, jo slavenākiem rakstniekiem piedēvē savus izdomājumus.

Lai pasaka šādi tulkotāji, ja tiem patiesība mīļa, vienalga, kādā nolūkā viņi to dara — labā vai ļaunā, — lai viņi pasaka — vai vācu valoda ir piemērota, lai tajā tulkotu to, ko grieķu un latīņu rakstnieki ar vislielāko pareizību un saprātu rakstījuši par augstākajām pārdomām kristīgās ticības jautājumos un par zinātnēm? Jāatzīst, ka mūsu valoda savas nabadzības dēļ ir visai nepiemērota minētajam nolūkam, un tāpēc viņiem savās smadzenēs jārada nepazīstami lietu vārdi, vai arī, lietojot senlaiku vārdus, viņi sagrozīs īsto jēgu, no kā mēs visvairāk bīstamies svētajos rakstos, ņemot vērā to svarīgumu. Jo kas parādīs īsto jēgu nemā-

citiem cilvēkiem un sieviešu dzimumam, kura rokās nonāks svētās grāmatas? Pārlasot svētā evaņģēlija rindas vai apustuļa Pāvila vēstules, ikviens prātīgs cilvēks atzīs, ka tajās ir daudz tulkotāju pierakstījumu un labojumu.

Tas, ko mēs pateicām, ir pietiekami labi zināms. Ko gan lai domājam par to, ka katoļu baznīcas raksti tiek visai stingri pārbaudīti? Varam vēl minēt daudz piemēru, bet šim nolūkam pietiek jau ar to, ko esam pateikuši.

Tā kā šīs mākslas sākums mūsu slavenajā Main-cas pilsētā, teiksim īsto vārdu, bija dievišķīgs un tā tagad tiek izlabota un papildināta, tad ir taisnīgi, ka mēs ņemam šo svarīgo mākslu savā aizsardzībā. Jo mūsu pienākums ir saglabāt svētos rakstus neaptraipītus un nevainojamus. Pateikuši to par nekaunīgu cilvēku un ļaundaru maldiem un nekrietnībām un vēlēdamies ar dieva palīgu pēc iespējas novērst to, par ko te runa, un uzlikt iemauktus ikvienam, kas pakļauts mūsu novada baznīcas un pasaulīgai varai un tirgojas ārpus novada robežām, lai kāda tam būtu kārta un stāvoklis, — ar šo pavēlam ikvienam, lai neviens sacerējums zinātnes, mākslas vai citu zināšanu laukā netiktu tulkots no grieķu, latīņu vai citas valodas vācu valodā vai arī jau pārtulkots mainot tikai virsrakstu vai ko citu, izplatīts vai pārdots klaji vai slepeni, tieši vai netieši, ja pirms vai pēc iespiešanas un izdošanas nebūs dabūta iespiešanas vai izdošanas atļauja no mums tīkamiem augstajiem un cēlajiem universitātes doktoriem un maģistriem, kas šim nolūkam izraudzīti mūsu Erfurtes pilsētā, proti, mūsu pilsētā Maincā no Johana Bertrama de Naum-burha — teoloģijā, no Aleksandra Didriha —

likumu zinātnēs, no Teodorika de Mešedas — ārstniecības zinātnēs, no Andreasa Elera — filoloģijas zinātnēs. Turpretī Frankfurtes pilsētā — ja tādas pārdošanai izdotas grāmatas nebūs izskatījuši un apstiprinājuši viens cienījams un mums tīkams teoloģijas maģistrs un viens vai divi doktori un licenciāti, kas saņem gada algu no šis pilsētas domes.

Kas šo mūsu aizgādnības lēmumu neievēros vai pats vai ar cita vidutājību sniegs padomu, palīdzību vai atbalstu tiem, kas vēršas pret šo mūsu priekšrakstu, tiks sodīts ar nolādēšanu, turklāt viņam atņemamas šīs grāmatas, kā arī jāiemaksā simt guldeņu soda naudas mūsu kasē. Un šo lēmumu neviens bez īpašas atļaujas lai neuzdrošinās pārkāpt. Dots Sv. Mārtiņa pilī, mūsu Maincas pilsētā, pieliekot mūsu zīmogu. 1486. gada Januārija mēneša ceturtajā dienā.»

Viņa paša rīkojums — sakarā ar iepriekšējo —, kādā veidā grāmatas cenzējamas:

«1486. gadā Bertolds u. c. Mūsu cienījamiem mācītājiem un mīļajiem iekš Kristus: teoloģijas doktoram J. Bertramam, likumu zinātņu doktoram A. Didriham, ārstniecības zinātņu doktoram T. de Mešedam un filoloģijas maģistram A. Eleram novēlam veselību un centību zemāk minētā izpildīšanai.

Iepazinušies ar dažu zinātņu tulkotāju un grā-matiespiedēju pavedinošo rīcību un izdarītajiem viltojumiem un vēlēdamies pēc iespējas liegt un aizkavēt viņiem to darīt, pavēlam, ka neviens mūsu eparhijā un novadā nedrīkst tulkot grāmatas vācu valodā, iespiest un iespiestās izplatīt, iekāms šādus sacerējumus vai pat grāmatas mūsu

Maincas pilsētā nebūsiet izskatījuši jūs un iekāms jūs saskaņā ar iepriekš izsludināto rīkojumu nebūsiet apstiprinājuši šādu darbu tulkojumus un atļāvuši tos pārdot.

Cieši paļaudamies uz jūsu apzinīgumu un uzmanību, mēs jums uzdodam: kad tulkošanai, iespiešanai un pārdošanai paredzētie sacerējumi vai grāmatas tiks atnestas jums, pārbaudiet to saturu un, ja nav viegli noskaidrot to īsto jēgu vai ja tie var radīt maldus un kārdinājumus vai aizskart šķīstību, tad noraidiet tos; tie sacerējumi, kurus jūs atļausiet, jums ar savu roku jāparaksta, proti, beigās un diviem no jums, lai jo redzamāk būtu, ka šīs grāmatas jūs esat izskatījuši un apstiprinājuši. Dariet mūsu dievam un valstij mīļo un derīgo darbu. Dots Sv. Mārtiņa pilī 1486. gada 10. Januā-rijā.»

Aplūkojot šo toreizējiem laikiem jauno likumu, redzam, ka tas vairāk vērsts uz aizliegšanu, lai vācu valodā iespiestu maz grāmatu jeb, citiem vārdiem izsakoties, lai tauta vienmēr paliktu neizglītota. Uz latīņu valodā sarakstītajiem darbiem cenzūra, liekas, neattiecās. Jo tie, kas prata latīņu valodu, acīmredzot bija jau pasargāti no maldiem, un lasīto viņi saprata skaidri un pareizi.[94] Tātad garīdznieki gribēja, lai vienīgi tie, kas balsta viņu varu, būtu izglītoti, lai tauta uzskatītu, ka zinātne cēlusies no dieva un nav viņai saprotama, un neuzdrošinātos tai pieskarties. Tātad to, kas izgudrots, lai patiesībai un izglītībai novilktu visšaurā-

kās robežas, to, ko izgudrojusi vara, kas nepaļaujas uz savu varenību, to, kas izgudrots nezināšanas un tumsības turpināšanai, tagad, zinātņu un filozofijas laikā, kad prāts nokratījis viņam nepiedienīgās māņticības važas, kad patiesība simt veidos mirdz arvien spožāk un spožāk, kad zināšanu avots plūst līdz vistālākajiem sabiedrības slāņojumiem, kad valdības cenšas iznīdēt maldus un pavērt prātam brīvu ceļu uz patiesību, — apkaunojošo mūku izgudrojumu trīcošā vara tagad viscaur pieņēmusi, iesakņojusi un atzīst par labu līdzekli maldu ierobežošanai. Negantnieki! Palūkojieties ap sevi, jūs cenšaties ar viltu balstīt patiesību, jūs ar maldiem gribat izglītot tautas. Piesargieties, lai neatdzimst tumsība. Kāds jums labums no tā, ka valdīsiet pār nejēgām, kas jo rupjāki kļuvuši tāpēc, ka nejēgas palikuši nevis aiz izglītības trūkuma vai savas ne-attīstības dēļ, vai, vēl vairāk, dabiskajā vientiesībā, bet, jau paspēruši soli pretī izglītībai, tiek apstādināti savā gaitā un dzīti atpakaļ tumsībā? Kāds jums labums cīnīties pašiem ar sevi un ar kreiso roku postīt to, ko ar labo roku esat ieaudzējuši? Palūkojieties uz garīdzniecību, kas par to priecājas. Jūs jau sen esat tās kalpībā. Izkliedējiet tumsu, un jūs sajutīsiet sevi važās iekaltu — ja ne vienmēr svētās māņticības, tad politiskās māņticības važās, un, lai gan šī māņticība nav tik smieklīga, tā tomēr ir tikpat kaitīga.

Taču, par laimi sabiedrībai, mūsu novados nav iznīdēta grāmatu iespiešana. Tāpat kā iedēstīts koks katru pavasari sazaļo, arī grāmatu iespiešanas rīkus var neļaut lietot, bet nevar tos iznīcināt.

Pāvesti, izpratuši briesmas, kādas viņu varai var rasties no grāmatu iespiešanas atļaujas, nekavē-

jās izdot noteikumus par cenzūru, un šie noteikumi ieguva vispārēju likuma spēku drīz vien pēc tam notikušajā Romas koncilā. Svētais Tibērijs, pāvests Aleksandrs VI^95, bija pirmais pāvests, kas 1507. gadā izdeva noteikumus par cenzūru. Pats salīcis zem visu ļaundarību nastas, viņš nekaunējās rūpēties par kristīgās ticības šķīstību. Bet kad gan vara ir sarkusi! Savu bullu^96 viņš iesāk ar sūdzēšanos par velnu, kas kviešos sējot kokaļus, un saka: «Dabūjuši zināt, ka ar minētās mākslas palīdzību dažādās pasaules malās un visvairāk Ķelnē, Maincā, Trīrā un Magdeburgā iespiestajās grāmatās ir dažādi maldi un kristīgai ticībai kaitīgas un naidīgas mācības un ka vēl tagad šīs grāmatas tiek dažās vietās iespiestas, mēs, vēlēdamies bez kavēšanās novērst šo nīstamo sērgu, ar savu apus-tulisko varu stingri aizliedzam visiem un ikvienam, kas ar minētās mākslas līdzekļiem iespiež grāmatas un strādā kopā ar viņiem, kā arī visiem, kas minētajos novados nodarbojas ar iespiešanu, piedraudot ar nolādēšanu un naudas sodu, ko noteiks un piedzīs mūsu godājamie brāļi Ķelnes, Maincas, Trīras un Magdeburgas arhibīskapi vai viņu vietnieki viņu novados par labu apustuļu kamerai, — aizliedzam iespiest vai nodot iespiešanai sacerējumus vai rakstus, neziņojot par to iepriekš minētajiem arhibīskapiem vai viņu vietniekiem, bez īpašas un noteiktas atļaujas, kas izlūdzama bez maksas, bet no viņu sirdsapziņas prasām, lai viņi, iekāms dod šādu atļauju, cītīgi

izskatītu vai liktu zinātniekiem un pareizās ticības vīriem izskatīt iespiešanai paredzēto un rūpīgi gādātu, lai netiktu iespiesti sacerējumi, kas pauž īstai ticībai naidīgas domas vai ir bezdievīgi un ved kārdināšanā.» Bet, lai iepriekšējās grāmatas vairs nenodarītu nelaimi, tiks pavēlēts izskatīt visus grāmatu sarakstus un visas iespiestās grāmatas, kurās kaut kas nesaskanētu ar katoļu ticību, sadedzināt.

Ak jūs, cenzūras nodibinātāji, atcerieties, ka varat kļūt līdzīgi pāvestam Aleksandram VI, un apkaunieties!

1515. gadā Laterānas koncils, lemjot par cenzūru, noteica, ka neviena grāmata nav iespiežama bez garīdzniecības apstiprinājuma.

No iepriekšējā mēs redzējām, ka cenzūru izgudrojusi garīdzniecība un ka cenzūras tiesības tika piešķirtas vienīgi tai. Cenzūra līdz ar lāstiem un naudas sodiem toreizējos laikos pamatoti varēja likties drausmīga tiem, kas pārkāpa izdotos cenzūras noteikumus. Bet Lutera vēršanās pret pāvesta varu, dažādu ticību atšķelšanās no Romas baznīcas un dažādu varu strīdi trīsdesmitgadu kara^97 laikā deva iespēju nākt klajā grāmatām, ko izdeva bez parastā cenzūras zīmoga. Taču visur garīdzniecība piesavinājās tiesību cenzēt izdevumus, un, kad 1650. gadā Francijā tika nodibināta civilā cenzūra, Parīzes universitātes Teoloģijas fakultāte izteicās pret jauno kārtību, atsaukdamās uz to, ka divsimt gadu viņai bijušas šīs tiesības.

Drīz vien pēc tam, kad bija ieviesta grāmatu iespiešana^98, Anglijā tika nodibināta cenzūra. Zvaigžņu palāta, kas savā laikā Anglijā bija ne mazāk drausmīga kā Spānijā inkvizīcija vai Krievijā Slepenā kanceleja,[99] noteica spiestuvju īpašnieku un iespiežamo ierīču skaitu, iecēla kontrolieri, bez kura atļaujas neko nedrīkstēja iespiest. Zvaigžņu palātas spaidi pret tiem, kas rakstos vērsās pret valdību, ir neskaitāmi, un tās vēsture ir cietsirdības pilna. Tātad, ja Anglijā garīgā māņticība nespēja uzlikt prātam smagos cenzūras iemauktus, tos uzlika politiskā māņticība. Bet kā viena, tā otra gādāja, lai vara paliktu neskarta, lai burvestības migla vienmēr aizsegtu izglītību un lai vara valdītu pār prātu.

Līdz ar grāfa Straforda^100 nāvi sabruka Zvaigžņu palāta; bet ne tās sagraušana, ne Kārļa I notiesāšana uz nāvi nevarēja nodrošināt Anglijā grāmatu iespiešanai brīvību. Ilgais parlaments atjaunoja iepriekšējos — pret šo brīvību vērstos noteiku-

mus. Kārļa II^101 un Jēkaba I valdīšanas laikā tos atjaunoja. Pat pēc 1692. gadā notikušajām pārmaiņām tika noteikts, ka šie likumi paliek spēkā, bet tikai uz diviem gadiem^102. Kad tie 1694. gadā bija aizritējuši, grāmatu iespiešanas brīvība Anglijā tika nodrošināta galīgi un cenzūra, pēdējo reizi atpletusi rīkli, izlaida garu^103.

Amerikas valdības atzina preses brīvību par vienu no svarīgākajiem likuma noteikumiem, kas nodrošina pilsoņu brīvības Pensilvānijas štata pamatlikumā, I daļā. Pensilvānijas iedzīvotāju tiesību deklarācijas ievadā, 12. pantā, teikts: «Tautai ir tiesība runāt, rakstīt un publicēt savas domas; tātad preses brīvību nekad nedrīkst ierobežot.» 2. daļā par pārvaldes kārtību, 35. nodalījumā, teikts: «Rakstu iespiešanā lai ir brīvība visiem, kas grib izpētīt likumdošanas sapulces vai citas valdības iestādes nolikumus.» Pensilvānijas štata pārvaldes kārtības projektā, kas 1776. gadā iespiests, lai tā iedzīvotāji varētu paziņot savas piezīmes, 35. nodalījumā, teikts: «Preses brīvība lai ir atļauta visiem, kas vēlas pētīt likumdošanas iestādes darbību, un kopsapulce lai nepieskaras tai ne ar kādu nolikumu. Neviens grāmatu iespiedējs lai

netiek saukts pie tiesas par to, ka izdevis piezīmes, vērtējumus un vērojumus par kopsapulces darbību, par dažādām valdības iestādēm, par vispārības lietām vai par kalpotāju rīcību, ciktāl tā attiecas uz viņu pienākumu pildīšanu.» Delaveras štata paskaidrojošās tiesību deklarācijas 23. pantā teikts: «Preses brīvība lai tiek stingri saglabāta.» Merīlendas štatā, 38. pantā, tas izteikts tādiem pašiem vārdiem. Virdžīnijas štatā, 14. pantā, ir šādi vārdi: «Preses brīvība ir valsts brīvības vislielākā aizsardzība.»[104]

Grāmatu iespiešana pirms 1789. gadā^105 Francijā notikušajām pārmaiņām nekur tā netika ierobežota kā šajā valstī. Simtacainais Arguss, simtrocis Briarejs^106 — Parīzes policija neganti vajāja rakstus un rakstītājus. Bastīlijas cietumā smaka nelaimīgie, kas bija uzdrošinājušies pelt ministru plēsonību un netiklību. Ja franču valoda Eiropā nebūtu bijusi tik izplatīta, nebūtu bijusi daudziem zināma, tad Francija, vaidēdama zem cenzūras pātagas, nebūtu sasniegusi to domu diženumu, kādu pauda daudzi tās rakstnieki. Bet franču valodas plašā lietošana pamudināja ierīkot Holandē, Anglijā, Šveicē un Vāczemē grāmatu spiestuves, un viss, kas nedrīkstēja parādīties Francijā, tika brīvi publicēts citur. Tādējādi vara, kas dižojās ar savu spēku, tika izsmieta un nebija briesmīga; tādējādi putām pārklātie vajātāju žokļi palika stāvam dīkā

un drosmīgais vārds paslīdēja tiem garam neaprīts.

Nebrīnies par cilvēka prāta ačgārnībām. Tagad, kad Francijā visi bez mitas runā par brīvību, kad nesavaldīšanās un bezvaldība sasniegusi iespējamās robežas, cenzūra Francijā nav atcelta. Un, lai gan tur tagad visu iespiež netraucēti, taču to dara paslepus. Mēs nesen lasījām — lai raud francūži par savu likteni un līdz ar viņiem cilvēce! — mēs nesen lasījām, ka tautas pārstāvju sapulce, rīkodamās tikpat patvaldnieciski kā līdz šim viņu valdnieki, ar varu atņēmusi iespiestu grāmatu un tās sacerētāju nodevusi tiesai par to, ka tas uzdrošinājies rakstos vērsties pret tautas pārstāvju sapulci. Lafajets bija šā sprieduma izpildītājs. Ak, Francija! Tu vēl staigā gar Bastīlijas bezdibeņiem.[107]

Grāmatu iespiešanas izplatīšanās Vāczemē, slēpjot no valsts varas grāmatu iespiešanas ierīces, atņems valsts varai iespēju vērsties pret prātu un izglītību. Mazās vācu valstiņas gan cenšas likt šķēršļus grāmatu iespiešanas brīvībai, bet nesekmīgi. Lai gan atriebīgā vara apcietināja Vekerlīnu, «Pelēkais Briesmonis» palika visiem rokās.[108] Nelaiķis Prūsijas karalis Fridrihs II savās zemēs padarīja iespiešanu gandrīz brīvu nevis ar kaut kādiem

likumiem, bet tikai ar atļaušanu un savu domāšanas veidu. Nav ko brīnīties, ka viņš neatcēla cenzūru; viņš bija patvaldnieks, kura lielākā kaislība bija vara. Bet atturies no smiekliem. — Viņš dabūja zināt, ka viņa izdotos likumus kāds nodomājis savākt un iespiest. Viņš arī tiem pielika klāt divus cenzorus jeb, pareizāk sakot, brāķētājus. Ak, valdīšana! Ak, vara! Tu nepaļaujies uz saviem spēkiem. Tu baidies pati no savas apsūdzības, baidies, ka tava mēle tevi neapkauno, ka tava roka tevi ne-izpļaukā! Bet kādu labumu varēja šie vardarbīgie cenzori izdarīt? Nevis labumu, bet ļaunumu. Viņi noslēpa nākamajām paaudzēm kaut kādu nejēdzīgu likumu, ko vara kaunējās atstāt nākotnes tiesai un kas, kļuvis zināms, varbūt iegrožotu valdību, lai tā neuzdrošinātos izdot kroplīgus likumus. Ķeizars Jozefs II pa daļai atcēla izglītības ierobežojumus, kas Austrijas mantotajās zemēs Marijas Terēzijas valdīšanas laikā nomāca prātu; bet viņš nevarēja nokratīt no sevis aizspriedumu nastu un izdeva garu jo garu rīkojumu par cenzūru.[109] Ja viņš slavējams par to, ka neliedza pelt savus lēmumus, atrast viņa rīcībā trūkumus un šādus paļājumus iespiest, tad pelsim viņu par to, ka viņš atstāja iemauktus domu izpausmes brīvībai. Cik viegli tos var izlietot ļaunprātīgi![110] Kas par brīnumu? Teiksim arī tagad tāpat kā agrāk: viņš bija valdnieks. Saki jel — kurā galvā var būt vairāk aplamību nekā valdnieka galvā?

Krievijā .. . Kas Krievijā notika ar cenzūru, dabūsiet zināt citreiz. Bet tagad, necenzējot pasta zirgus, es steigšus devos ceļā.

MEDNOJE

«Klajā laukā bērziņš auga, klajā laukā kupli auga, ai-rai-ridi-ridi, ai-rai-ridi-ridi...» Jaunas sievas un meičas iet rotaļās, dejo; pieiesim tuvāk, es teicu pats sev, atšķirdams atrastos mana drauga papīrus. Bet es lasīju to, kas sekos. Nevarēju aiziet līdz rotaļu vietai. Ausīs man skanēja skumjas, un neviltotā prieka līksmā balss neaizkustināia manu sirdi. Ak, mans draugs! Lai tu būtu kur būdams, uzklausi un spried.[111]

Katru nedēļu divas reizes visai Krievijas ķeizar-valstij tiek darīts zināms, ka N. N. vai B. B. kļuvis maksātnespējīgs^112 vai negrib maksāt to, ko aizņēmies vai paņēmis, vai ko no viņa prasa. Aizņemtais vai nu nospēlēts, nobraukts, nodzīvots, noēsts, nodzerts, no ... vai izdāļāts, gājis bojā ugunī vai ūdenī, vai arī N. N. vai B. B. aiz kāda cita iemesla iekļuvis parādos, vai arī tos no viņa piedzen. Laikrakstu sludinājumos visus šos gadījumus pielīdzina citu citam. Tiek paziņots: «Šodien ... pulksten 10 rītā pēc apriņķa tiesas vai pilsētas maģistrāta lēmuma publiskā izsolē pārdos

atvaļinātā kapteiņa G. nekustamo īpašumu — māju Nr...kura atrodas... policijas iecirknī, un līdz ar to sešus vīriešus un sievietes. Pārdošana notiks minētajā mājā. Kas vēlas, var apskatīt laikus.»

Lētai precei vienmēr atradīsies pircēji. Pienākusi pārdošanas diena un stunda. Sabrauc pircēji. Zālē, kur notiks izsole, nekustēdamies stāv pārdošanai nolemtie.

Ap septiņdesmit piecus gadus vecs vīrs, atspiedies pret vīksnas nūjiņu, alkst uzminēt, kāda cilvēka rokās liktenis viņu nodos un kas aizvērs viņam acis. Kopā ar sava kunga tēvu viņš feldmaršala Miniha vadībā piedalījies Krimas karā; Frankfurtes kaujā viņš savu ievainoto kungu uz pleciem iznesis no kaujas lauka.[113] Atgriezies mājās, bijis sava jaunā kunga sulainis. Bērnībā viņš to izglābis no noslīkšanas, mezdamies tam pakaļ upē, kur tas iekrita, ceļoties pāri ar prāmi, un, savu dzīvību pakļaudams briesmām, jauno kungu izglābis. Jaunībā izpircis viņu no cietuma, kur to ievietoja par parādiem tajā laikā, kad tas bija gvardes un-teroficieris.

Astoņdesmit gadu vecā večiņa, viņa sieva, bijusi sava jaunā kunga mātes zīdītāja un tā aukle un uzraudzījusi māju līdz pat tam brīdim, kad viņu atveda uz šo tirgu. Visā kalpošanas laikā viņa saviem kungiem neko nav nozaudējusi, neko nav piesavinājusies, nekad nav melojusi, bet, ja dažkārt viņus sadusmojusi, tad vienīgi ar savu taisnīgumu.

Sieviete ap četrdesmit gadiem, atraitne, sava jaunā kunga zīdītāja. Un vēl tagad viņa pret to jūt zināmu maigumu. Tā dzīslās rit viņas asinis. Viņa tam ir otra māte, un viņai tas par savu dzīvību vairāk pateicības parādā nekā savai īstajai mātei. Tā viņu ieņēmusi prieka brīdī, bērnībā par viņu nav rūpējusies. Zīdītāja un aukle bija viņa audzinātājas. Abas no viņa šķiras kā no dēla.

Jauna astoņpadsmitgadīga sieva, viņas meita un veču mazmeita. — Ļaunais zvērs, briesmonis, necilvēks! Paskaties uz viņu, paskaties uz viņas sārtajiem vaigiem, uz asarām, kas plūst no viņas skaistajām acīm. Vai tu nebiji tas, kas, nevarēdams ar vilinājumiem un solījumiem iegūt viņas nevainību, nedz ar draudiem salauzt viņas nepiekāpību, beidzot lietoji viltu, salaulādams viņu ar savu neķītrību līdzdalībnieku, un, raugoties uz viņu, izbaudīji to prieku, kurā dalīties ar tevi viņai derdzās! Viņai kļuva zināma tava viltība. Ar viņu salaulātais vīrs nepieskārās viņas gultai, un tu, nevarēdams apmierināt savu iekāri, lietoji varu. Četri ļaundari, tavas gribas izpildītāji, turēdami viņu aiz rokām un kājām ... bet nestāstīsim līdz galam. Viņas sejā skumjas, acīs izmisums. Viņa tur rokās bērniņu, krāpšanas vai varasdarbu nožēlojamo augli, taču sava tēva — laulības pārkāpēja dzīvu atveidu. Dzemdējusi viņu, aizmirsa tēva zvērību — un sirds sāka just pret viņu maigumu. Viņa baidās nokļūt viņam līdzīga cilvēka rokās.

Bērniņš ... Tavs dēls, barbar, tavas asinis. Vai varbūt tu domā, ka tur, kur nav notikusi baznīcas ceremonija, nav arī pienākumu? Vai varbūt tu

domā, ka svētība, ko pēc tavas pavēles devis algots dieva vārda sludinātājs, apstiprinājusi viņu sapārošanos, ka piespiestu salaulāšanu dievnamā var saukt par laulību? Visuvarenajam dievam derdzas spaidi, viņu ielīksmo sirds vēlēšanās. Vienīgi tās ir šķīstas. Ak, cik daudz laulības pārkāpšanu un izvarošanu notiek pie mums prieku devēja un augstā amata cienīgi!

Ap divdesmit piecus gadus vecs tēvainis, viņas pielaulātais vīrs, sava kunga līdzgaitnieks un mīlulis. Zvērība un atriebība viņa acīs. Viņš nožēlo savu izdabāšanu savam kungam. Kabatā viņam nazis, viņš to cieši satvēris; viņa nodomu nav grūti nojaust... Veltas pūles. Tevi iegūs cits. Tava kunga roka, kas vienmēr pacelta pār verga galvu, salieks tavu skaustu, un tu būsi spiests izdabāt. Izsalkums, aukstums, svelme, sodi — viss vērsīsies pret tevi. Cēlas domas tavam prātam ir svešas. Tu neproti mirt. Tu zemosies un būsi vergs kā garā, tā pēc sava stāvokļa. Bet, ja tu gribētu pretoties, tu mirsi važās briesmīgā nāvē. Tiesneša jums abiem nav. Tavs mocītājs negribēs pats sevi sodīt. Viņš būs tavs apsūdzētājs. Nodos tevi pilsētas tiesai. — Tiesas spriešana! — kur apsūdzētajam tikpat kā nav tiesību aizstāvēties. — Paiesim garām citiem nelaimīgajiem, kas atvesti pārdošanai.

Tiklīdz dobji noklaudzējis drausmīgais veseris^114un četri nelaimīgie uzzinājuši savu likteni — asaras vaimanas, vaidi skanēja ausīs visiem, kas bija sapulcējušies. Viscietsirdīgākie bija aizkustināti. Pārakmeņojušās sirdis! Kālab veltīga līdzjūtība?

Ak, kvēkeri![115] [116] Ja mums būtu jūsu sirdis, mēs samestu naudu un, nopirkuši šos nelaimīgos, dāvātu tiem brīvību. — Nodzīvojuši ilgus gadus viens otra apkampienos, šie nelaimīgie bez apkaunojošās pārdošanas izjutīs vēl šķiršanās sāpes. Bet, ja likums jeb, pareizāk sakot, barbariskais paradums, jo likumā tas nav rakstīts, atļauj cilvēcības apsmiešanu, kāda jums tiesība pārdot šo bērniņu? Viņš ir ārlaulības bērns. Likums viņu atbrīvo. Pagaidiet, es par viņu ziņošu, es viņu pasargāšu. Kaut es_ reizē ar viņu varētu glābt arī citus! Ak, laime! Kālab tu man esi tik daudz pāri nodarījusi, dalot savus labumus? Šodien es alkstu uztvert tavu jauko skatienu, pirmoreiz sāku just kāri pēc bagātības. — Mana sirds bija tā sažņaugta, ka es, izdrāzies no sapulcējušos vidus un atdevis nelaimīgajiem pēdējo desmitkapeiku gabalu no sava maciņa, izskrēju ārā. Uz kāpnēm es sastapu kādu svešzemnieku, savu draugu.

— Kas tev kaiš? Tu raudi!

— Griezies atpakaļ, — es viņam teicu, — nekļūsti par apkaunojoša notikuma liecinieku. Tu kādreiz nolādēji melno vergu pārdošanas barbarisko paradumu tavas tēvijas tālajās apmetnēs. Griezies atpakaļ, — es atkārtoju, — nekļūsti par mūsu prāta aptumšošanās liecinieku un nedari zināmu mūsu kaunu saviem līdzpilsoņiem, runājot ar viņiem par mūsu tikumiem.

— Es tam nevaru ticēt, — teica mans draugs, — nevar būt, ka tur, kur ikvienam atļauts domāt un

ticēt, kā katrs grib, pastāvētu tik apkaunojošs paradums.

— Nebrīnies, — es viņam teicu, — ticības brīvība būs nepatīkama vienīgi popiem un mūkiem, bet arī tie drīzāk gribēs iegūt avi sev nekā avi Kristus ganāmpulkam. Bet zemnieku brīvība skars, kā mēdz teikt, īpašuma tiesības. Taču visi tie, kas varētu cīnīties par brīvību, mantojuši no tēviem milzīgus īpašumus, un brīvība jāgaida nevis no viņu padomiem, bet no paša verdzināšanas smaguma.

TVĒRA

— Dzejošana pie mums, — teica mans galda-biedrs, ar kuru es traktierī ēdu pusdienas, — visādā ziņā vēl nav sasniegusi diženumu. Dzeja it kā atmodās, taču tagad atkal snauž, bet vārsmo-šana pavirzījās soli uz priekšu un apmulsa.

Lomonosovs, sapratis, cik smieklīgs ir poļu tērps mūsu vārsmām^117, novilka tām nepiemērotos īsos svārkus. Devis labus jaunu vārsmu paraugus, viņš uzlika saviem sekotājiem dižena piemēra iemauktus, un neviens līdz šim nav uzdrīkstējies no tiem atbrīvoties. Par nelaimi, gadījās, ka tajā pašā laikā dzīvoja Sumarokovs un bija teicams dzejnieks. Viņš vārsmoja pēc Lomonosova parauga, un ta-

gad visi līdz ar viņiem nevar iedomāties, ka varētu vārsmas rakstīt citādi nekā jambos, nekā tā, kā rakstīja abi šie slavenie vīri. Lai gan abi šie dzejnieki mācīja arī cita pantmēra noteikumus un Sumarokovs arī visos veidos atstājis paraugus, taču tie ir tik nenozīmīgi, ka neviens tos nav gribējis atdarināt. Ja Lomonosovs būtu tulkojis ījabu^118 vai Dāvidu daktilos vai ja Sumarokovs būtu rakstījis «Semiru» vai «Dmitriju»[119] trohajos, arī Herasko-vam būtu ienācis prātā, ka var rakstīt ne tikai jambos, bet arī citā pantmērā, un viņš būtu ieguvis lielāku slavu ar savu astoņu gadu ilgo darbu^120, aprakstīdams Kazaņas ieņemšanu laikmetam raksturīgās vārsmās. Nebrīnos, ka senā triju atloku cepure Vergilijam uzmaukta pēc Lomonosova parauga; bet es vēlētos, lai Homērs mums parādītos nevis jambos, bet tādā pašā pantmērā kā viņam — heksametros — un Kostrovs^121, kaut arī viņš ir nevis dzejnieks, bet tulkotājs, būtu radījis laikmetu mūsu vārsmošanā, paātrinādams pašas dzejas attīstību par veselu paaudzi.

Bet ne tikai Lomonosovs un Sumarokovs apturēja krievu vārsmošanas attīstību. Nenogurdināmais «darba zirgs» Tredjakovskis ar savu «Tele-

mahīdu»[122] ne mazumu šajā ziņā piepalīdzējis. Tagad dot jaunas vārsmošanas paraugus ir ļoti grūti, jo labas un sliktas vārsmošanas paraugi laiduši dziļas saknes. Parnāsu ielenkuši jambi, un visur stāv sardzē atskaņas. Ikvienam, kam ienāktu prāta dzejot daktilos, tūliņ par uzraudzītāju norīko Tred-jakovski, un visjaukākais bērns ilgi liksies kroplis, kamēr nepiedzims Miltoni, Šekspīri vai Voltēri. Tad arī Tredjakovski izraks no apsūnojošā aizmirstības kapa, «Telemahīdā» atradīsies labas vārsmas un tiks izvirzītas par paraugu.

Labvēlīgu pārmaiņu vārsmošanā ilgi kavēs pie atskaņām pieradusī dzirde. Mēs esam ilgu laiku dzirdējuši vārsmu vienveidīgu nobeigumu; vārsmas bez atskaņām liksies raupjas, negludas un nedaiļskanīgas. Tā tas arī būs, kamēr franču valoda Krievijā būs izplatīta vairāk par citām valodām. Mūsu jūtas kā lokanu un jaunu koku var izaudzēt pēc patikas — taisni vai greizi. Turklāt dzejošanā, tāpat kā visās lietās, var valdīt mode, un, ja tajā ir kaut nedaudz dabiskuma, to pieņems bez iebildumiem. BeJ viss, kas ir modē, ātri pāriet, it īpaši dzejošanā. Ārējais spožums var sarūsēt, bet patiess skaistums nekad nenovītīs. Homēru, Vergiliju, Miltonu, Rasinu, Voltēru, Šekspīru, Taso un daudzus citus lasīs, kamēr vien pastāvēs cilvēce.[123]

Es atzīstu par lieku runāt ar jums par dažādām krievu valodai īpatnējām vārsmām. Kas ir jambs,

trohajs, daktils vai anapests, zina katrs, kas kaut mazliet izprot vārsmošanas noteikumus. Taču nebūs lieki, ja es varētu minēt pietiekami daudz šādu piemēru. Bet mani spēki un saprašana ir vāji. Ja mans padoms varētu būt nozīmīgs, es teiktu, ka krievu dzejošana un arī pati krievu valoda kļūtu daudz bagātāka, ja dzejas netulkotu tikai jambā. Episkai poēmai «Henriāda» piederētos cits pantmērs, nevis jambs, jo jambi bez atskaņām ir sliktāki par prozu.

Visu iepriekš teikto mans galdabiedrs izrunāja vienā laidā un ar tik veiklu mēli, ka es nepaguvu viņam nekā iebilst, lai gan man šis tas bija sakāms par labu jambiem un visiem tiem, kuri tajos rakstījuši.

— Es pats arī, — viņš turpināja, — sekoju pavedinošam piemēram un dzejoju jambos, bet tās gan bija odas. Lūk, vienas odas atliekas, visas pārējās sadegušas, un arī atlikušajām gaidāms tāds pats liktenis, kāds piemeklējis pārējās. Maskavā to negribēja iespiest aiz diviem iemesliem: pirmkārt, ka vārsmu jēga nav skaidra un ka daudz vārsmu ir kā ar cirvi cirstas; otrkārt, ka vārsmu saturs nav mūsu zemei raksturīgs. Tagad es braucu uz Pēterburgu lūgt, lai to izdod, lolodams cerību, līdzīgi tēvam, kas mīl savu bērnu, ka aiz pēdējā iemesla, kāpēc to Maskavā negribēja iespiest, iecietīgi raudzīsies uz pirmo. Ja jūs neuzskatītu par apgrūtinājumu izlasīt dažus pantus ... — viņš man sacīja, pasniegdams papīru. Es to atlocīju un lasīju sekojošo: «Brīvība»[124] ... Oda... — Šā nosaukuma dēļ

vien viņi atteicās izdot šīs manas dzejas. Bet es ļoti labi atceros, ka, runājot par brīvību, Norādījumos par jaunā likuma krājuma sastādīšanu teikts: «Par brīvību dēvējams tas, ka visi vienādi izpilda likumus.» Tātad ir vietā runāt pie mums par brīvību.

1

Ak, debess balva izredzētā,

Kas liec mums lielus darbus veikt, — Ak, brīve, balva dārgā, retā!

Ļauj vergam tevi dziesmā teikt.

Liec sirdij kvēlot tavā kaismā,

Lai spēks tavs liek tur ataust gaismai, Lai verdzībai un naktij gals.

Lai Tells^125 un Bruts^126 vēl mostas dzīvei, Lai cari savā godā, brīve,

Dreb bailēs, kad skan tava balss.

Šo pantu nopēla aiz diviem iemesliem: par vārsmu «Lai verdzībai un naktij gals». Tā ir ļoti neveikla un grūti izrunājama, tādēļ ka bieži atkārtojas burts t un kopā sanāk daudz līdzskaņu: «бства тьму преть.» — uz desmit līdzskaņiem trīs patskaņi, bet krievu valodā var rakstīt tikpat daiļskanīgi kā itāļu valodā ... Piekrītu... lai gan daži atzina šo vārsmu par izdevušos, saskatīdami vārsmas negludumā pašas grūtās darbības izteiksmīgu

attēlojumu. Bet, lūk, otra vārsma: «Lai cari savā godā, brīve, dreb bailēs, kad skan tava balss». Vēlēt caram drebēt bailēs ir tas pats, kas vēlēt viņam ļaunu; tātad ... Bet es negribu jūs garlaikot ar visām piezīmēm, kādas izteiktas par manām dzejām. Daudzas no tām, atzīstos, bija pamatotas. Atļaujiet lasīt jums priekšā.

2

Es dodos pasaulē, tu līdzi...

Nepakavēsimies pie šī panta. Lūk, tā saturs: cilvēks kopš dzimšanas ir visādā nozīmē brīvs . ..

3

Bet kas vēl pretīgs brīvei manai? Sev apkārt redzu robežas.

Lūk, tautai dota valdīšana,

Un visu varu liktens tas.

Tai visā klausa sabiedrība,

Ar to tai pilna vienprātība; Lemts vispārības labam viss.

Es visu varā redzu savu,

To gribu pildot — pildu savu: Tāds sabiedrības likums šis. [127]

Nav upurdūmu liekulīgu, Pauž rakstā burti ugunīgi: «Gals nevainības ciešanām!»

5

Ap pieri olīvzaru vītu —

Redz zvilnam akmens sēdeklī Tur nedzirdīgu, vienaldzīgu Šo lielo dievekli... —

utt.; attēlots likums, līdzīgs dievībai templī, kura sargi ir patiesība un taisnā tiesa.

6

Vērš stingro skatu — trīsas baigas Ap viņu aug vai līksmība;

Tāds pats ikvienam raugās vaigā Bez mīlas un bez ienaida.

Kad lemj — tam sveša glaimu vara, Nav mantai, dižciltībai svara,

Nedz godam — riebj tam ziedojums. Tas radu saites neievēro,

Līdz dalot algu, soda mēru.

Viņš dieva līdzībā šeit mums. [128]

8

Pār saprātu tas tumsu klāj,

Ap sevi šķiezdams nāvekļus ...

Attēlota svētā māņticība, kas padara cilvēku nejūtīgu, velk viņu verdzības jūgā un ietērpj maldu bruņās:

Tas patiesības bīties licis ...

Vara to dēvē par dievības likumu, prāts — par krāpšanu.

9

Lai ieskatāmies zemēs plašās,

Tumšs tronis celts kur verdzība ...

Saticībā un mierā, viena otru atbalstīdama, svētā māņticība un politiskā māņticība —

Tās kopā sabiedrību spiež —

Grib viena nomākt prātu brīvo Un otra — gribas spēku spīvo.

Tas vispārības labā — spriež.

10

Kur vergi trulā mierā dzīvo,

Tur zelta augļi neaugs mums;

Kur viss riebj prāta tieksmēm brīvām, īsts neiemājos diženums.

Un visas ļaunās verdzības sekas, piemēram, vieglprātība, kūtrums, viltus, izsalkums u. c.

Cars tronī — galvu lepni slietu — Dzelzs scepteri tur sagrābtu Un savā tautā redzam šķietas Vairs tikai zemus dzīvniekus.

Par nāvi tam un dzīvi vara.

«Ja tīk,» teic, «ļauno brīvu daru, Ko tīk, ar varu apveltu,

Ap mani smejas viss, ja smeju, Trīs bailēs, bargs ja raucu seju.

Ja gribu — drīksti dzīvot tu!»

12

Un mēs — mēs skatām vienaldzīgi... —

kā alkatīga čūska, nievādama visu, saindē prieka un līksmības brīžus. Bet, lai gan visi ap tavu troni loka ceļus, drebi, jo, lūk, nāk atriebējs, vēstīdams brīvību ...

13

Augs pulki cīnītāju jaunu,

Un apbruņos tos cerība;

Katrs asinīs steidz mazgāt kaunu,

Kas ļaundarim līs kronētam.

Ass zobens, redzu, visur zaigo,

Pār cara galvu lepno, baigo Daudz veidos nāve draudot māj,

Nu gavilējiet, māktās tautas!

Luk, dabai atriebt vara ļauta.

Cars savā soda vietā stāj.

14

Auts, izausts melu naktī garā, Plēsts pušu, liela spēka šķelts.

Un niknā, uzpūtīgā vara —

Šis milzu elks guļ pīšļos zvelts. Ved važās simtroci, lai ietu Kā pilsonis uz tiesas vietu,

Kur tronī tauta sēdusies:

«Tu varā noziedzies, ko devul Pret mani, kronēja kas tevi,

Kā uzdrīkstējies sacelties?»

15

Tev ļāvu karaļgodu šādu,

Lai vienlīdzību sargātu,

Glāb postā nevainību, gadā Par atraitni un bāriņu.

Tev tēva rūpes uzticēju;

Bet nežēlīgam atriebējam Būt meliem, netikumiem vien; Lai nopelns goda algu gūtu Tā valstī, ļauns lai saistīts kļūtu, Lai spēkā tiesības arvien.

16

Es kuģiem jūru pildīt liku ...

Devu iespēju iegūt bagātību un labklājību. Gribēju, lai zemkopis nebūtu gūsteknis sava druvā un tevi svētītu ...

17

No paša asins devu dēlus Tev karapulkam varenam;

Es kalu ieročus tev cēlus Dzīt naidnieku no robežām. Tiem klausīt liku gribai tavai, Ar tevi traukties pretī slavai,

Kas visiem der — to iespēju: Es zemes tumšās dzīles šķeļu, Pie gaismas dārgmetālus ceļu, Ar tiem lai tevi rotātu.

18

Viss aizmirsts — zvērests, ko man devi, Tas, ka tik tālab kroni nes,

Ka valdīt izraudzījām tevi.

Tev šķita jau — dievs tu, ne es!

Tavs zobens dragāja, ko lēmu,

Bij nievā tiesības un mēmas,

Bij patiesībai kaunēties.

Tu nekrietnībām talkā stāji,

Ne mani — dievu godināji,

No manis nicīgs novērsies!

19

Ar asins sviedriem augļus gūstot Man ēsmai zemē dēstītos,

Es, sūrās pūlēs nepiekūstot,

Ar tevi druskās dalījos.

Par maz vēl dārgumu tev likās! Teic, kam gan tev to nepietika, Ka man pat skrandas plēsi nost! Dot savam luteklim, kas glaimo, Un sievai, kura godu zaimo.

Vai dievu šķiti — zeltu šo?

20

Tad balvu, lemtu krietnā godam, Tu nekaunībai liki dot Ar šķēpu, trītu ļaunā sodam,

To, kas bez vainas, apdraudot. Vai sargāt lemtos pulkus savus Tu vedi cīņā, slavas vērtā,

Par cilvēci lai atriebtos?

Tu karot trieci tos bez valda,

Lai dzērējs Atēnās pie galda Ar žāvām — «Varons!» — izsauktos.

21

Starp ļaundariem visbriesmīgākais ...

Tu apvainoji visas ļaundarības un savu dzeloni vērsi pret mani...

Tev mirt! tev tagad simtkārt mirti Tā lēma tauta ...

22

Vīrs varenais, kas viltu sēji,

Glaims svētulis un zaimotājs,

Šai pasaulē tu pilnam spēji Tapt paraugs darbā lieliskā.

Tu, Kromvel^129, ļaundaris man liecies — Ar varu bruņots, sagraut tiecies Tu patiesības cietoksni,

Bet mācību tu audzēm devi,

Kā tautas iespēj atriebt sevi,

Kad tiesā Kārli sodīji.

23

Un, lūk, brīvības balss atskan visās malās ...

Uz večes zvanu steidzas tauta ...

Triec drupās troni čugunkalto,

Kā reiz, gāž Samsons^1 pili stalto,

Kur viltība bij slēpusies.

Dot dabai likumus tu vari,

Liels brīves gars, tu — visuvarens.

Tu radot visspēcīgs kā dievs.

24

Sekojošos vienpadsmit pantos aprakstīta brīvības valstība un tās panākumi, proti, drošība, miers, labklājība, diženums ...

34

Bet kaisles, ļaunā spēkus raisot... —

pārvērš pilsoņu mieru nelaimē ...

Pret dēlu kūda tēvu celties.

Irt laulībai un saitēm šķelties ... —

un visas pārmērīgās valdīšanas kāres sekas...

35, 36, 37

Aprakstītas greznības ļaunās sekas. Iekšējās jukas. Pilsoņu karš. Marijs, Sulla,2 Augusts...

Gurt miegā viņš ir brīvi licis.

Vīts ziediem čugunscepteris.

Tā sekas — paverdzināšana ...

1 Samsons — bībelē minētais spēkavīrs, kas uzgāza virsū saviem ienaidniekiem tempļa mūrus.

2 Gajs Marijs (157.—86. g. p. m. ē.) — romiešu karavadonis, kas centās kļūt par diktatoru un cīnījās ar Sullu par varu. Lūcijs Kornēlijs Sulla (138.—78. g. p. m. ē.) — Romas diktators.

Tāds ir dabas likums: no apspiešanas rodas brīvība, no brīvības verdzība ...

40

Vai par to jābrīnās? Arī cilvēks piedzimst, lai mirtu...

Sekojošos astoņos pantos ietverts tēvijas turpmākā likteņa pareģojums: tēvija sašķelsies daļās, un, jo plašāka tā būs, jo ātrāk šķelšanās notiks. Bet vēl nav pienācis īstais laiks. Kad tas pienāks, tad

Nakts bruņas plaisā iedragātas ...

Nepiekāpīgā vara mirstot pieliks sardzi vārdiem un sakopos visus savus spēkus, lai ar pēdējo triecienu sagrautu dzimstošo brīvību ...

49

Bet važās iekaltā cilvēce iekliegsies un, brīvības cerību un neiznīcināmo dabas tiesību vadīta, dosies uz priekšu... Un vara nodrebēs. Tad visi sakopotie spēki un smagā vara

Tai pašā mirklī iznīks, gaisīs.

Starp dienām izredzētā šī!

50

Skan sākotnējā balss, es dzirdu,

Tā dabas dievišķīgā balss.

Drūmie balsti sagrīļojušies, un ataususi brīvība.

Un tās ir beigas, — sacīja man jaunmodīgais dzejnieks. Man par to bija liels prieks, un es jau gribēju pateikt viņam varbūt nepatīkamus iebildumus pret viņa dzejām, bet zvaniņš pavēstīja man, ka ceļā prātīgāk braukt ar pasta zirģeļiem nekā rāpties Pēgasā^130, kad tas niķojas.

GORODŅA

Iebraucot šajā sādžā, manu dzirdi skāra nevis melodiska dziedāšana, bet sirdi plosošas sievu, bērnu un sirmgalvju vaimanas. Izkāpis no ratiem, es ļāvu tiem braukt uz pasta staciju, gribēdams uzzināt uz ielas dzirdamā satraukuma cēloni.

Piegājis pie kāda pūļa, dabūju zināt, ka par iemeslu sapulcējušos vaimanām un asarām bija rekrūšu iesaukšana. No daudzām kroņa un muižnieku sādžām bija sanākuši nosūtāmie rekrūši.

Kādā pūlī ap piecdesmit gadu veca sieviete, aptvērusi divdesmitgadīga puiša galvu, vaimanāja:

— Manu mīļo bērniņ, kālab tu mani pamet? Kam tu uztici gādāt par vecāku māju? Mūsu lauki aizaugs ar zāli, mūsu būdiņa apsūnos. Man, tavai nabaga vecajai mātei, jāklīst pa pasauli. Kas sasildīs manas salstošās vecās miesas, kas tās pasargās no tveices? Kas mani padzirdīs un paēdinās? Ne jau tas visvairāk nomāc manu sirdi: kas aizvērs man acis, kad es miršu? Kas saņems manu mātes

svētību? Kas atdos manas miesas mūsu visu mātei — mitrajai zemei? Kas atnāks mani atcerēties pie kapa? Uz tā nenoritēs tava karstā asara: man būs liegts šis prieks.

Līdzās stāvēja jau pieaugusi meiča. Arī viņa vaimanāja:

— Ardievu, mans sirsnīgais draugs, ardievu, mana jaukā saulīte! Man, tavai saderētajai līgavai, nebūs vairs ne prieku, ne līksmības. Manas draudzenes mani neapskaudīs. Neuzlēks vairs saule man par prieku. Bēdās tu mani pamet ne kā atraitni, nedz kā precētu sievu. Kaut mūsu necilvēcīgie stārasti būtu ļāvuši mums salaulāties, kaut tu, mans mīļais draugs, būtu vienu naksniņu aizmidzis pie manām baltajām krūtīm! Varbūt dievs būtu bijis man žēlīgs un devis man puišeli par mierinājumu.

Puisis viņām sacīja:

— Rimstieties raudāt, rimstieties plosīt manu sirdi! Valdnieks aicina mūs dienestā. Liktenis izraudzījis mani. Dieva griba. Kam nav lemts mirt, tas dzīvos. Varbūt ieradīšos pie jums kopā ar pulku. Varbūt izkalpošos līdz činai. Nebēdājies, manu mīļo māmiņ! Sargā man Praskovjušku. — Šo rekrūti nodeva no kroņa sādžas^131.

Pavisam citādus vārdus es dzirdēju tuvējā pūlī. Tur es ieraudzīju ap trīsdesmit gadu vecu vidēja auguma vīrieti, kas izturējās braši un jautri raudzījās klātesošajos.

— Dievs uzklausījis manu lūgšanu, — viņš sacīja. — Visu mierinātājs ieraudzījis nelaimīgā asaras. Tagad es vismaz zināšu, ka mans liktenis var būt atkarīgs no manas labās vai sliktās uzvešanās. Līdz šim tas bija atkarīgs no sievietes untumiem. Viena doma mani mierina, ka bez tiesas mani ar nūjām nesitīs!

No viņa runas nopratis, ka viņš bijis kunga mājas cilvēks, es painteresējos par viņa neparastā prieka iemesliem. Uz manu jautājumu viņš atbildēja:

— Ja jums, mans kungs, vienā pusē būtu uzceltas karātavas, bet otrā pusē būtu dziļa upe un, atrodoties starp divām nāvēm, jums katrā ziņā būtu jāiet vai nu pa labi, vai pa kreisi, cilpā vai ūdenī, ko jūs izvēlētos, ko prāts un jūtas liktu vēlēties? Es domāju, ka arī kurš katrs cits vēlētos mesties upē cerībā, ka, pārpeldot uz otru krastu, briesmas būs jau pagājušas. Neviens nebūtu ar mieru pārbaudīt pie sava kakla, vai cilpa ir izturīga. Tāds gadījums bija man. Grūta ir zaldāta dzīve, bet labāka par cilpu. Labi būtu, ja ar to arī viss beigtos, bet mirt moku pilnā nāvē zem nūju un «kaķu» sitieniem, važās, pagrabā, kailam, basām kājām, izsalkušam un slāpstošam, bez mitas nievātam... Mans kungs, lai gan jūs dzimtcilvēkus uzskatāt par savu īpašumu, nereti zemākus par lopiem, taču jūtas viņiem ir, un tā ir viņu vislielākā nelaime. Jūs brīnāties, es redzu, dzirdam tādus vārdus no zemnieka mutes, bet kāpēc jūs, dzirdot tos,

nebrīnāties par savas muižnieku kārtās cietsirdību?

Un tiešam, es nebiju gaidījis, ka to teiks garos, tumšpelēkos svārkos tērpies cilvēks ar noskūtu pieri. Bet, gribēdams apmierināt savu ziņkāri, es viņu lūdzu pastāstīt man, kā viņš, būdams tik zemas kārtas, ieguvis tādu izpratni, kādas nereti trūkst cilvēkiem, kurus nepamatoti dēvē par lab-dzimtīgiem.

— Ja jums nav garlaicīgi uzklausīt manu stāstu, es jums teikšu, ka esmu dzimis verdzībā: esmu sava bijušā kunga sulaiņa dēls. Kāds man prieks par to, ka mani vairs nesauks ne par Vaņku, ne kādā citā nievājošā vārdā, nedz arī pasauks ar svilpienu! Mans vecais kungs, labsirdīgs, prātīgs un tikumīgs cilvēks, kas nereti raudāja par savu vergu likteni, mana tēva daudzo nopelnu dēļ gribēja darīt labu arī man, dodot man tādu pašu izglītību kā savam dēlam. Starp mums nebija gandrīz nekādas atšķirības, vienīgi viņa svārku vadmala bija smalkāka par manējo! Ko mācīja jaunajam kungam, to mācīja arī man; visas mācības mums bija vienādas, un es bez lielīšanās teikšu, ka man bija labākas sekmes nekā manam jaunajam kungam.

«Vaņuša,» teica man vecais kungs, «tava laime atkarīga vienīgi no tevis. Tu vairāk tiecies pēc zinībām un tikumības nekā mans dēls. Viņš pēc manas nāves būs bagāts un nezinās, kas ir trūkums, bet tu jau kopš dzimšanas esi ar to iepazinies. Tātad centies būt manas gādības cienīgs.»

Kad manam jaunajam kungam bija septiņpadsmit gadu, mūs abus aizsūtīja uz svešām zemēm kopā ar uzraudzītāju, kuram tika noteikts, ka pret

mani jāizturas kā pret līdzgaitnieku, nevis kalpu. Izvadīdams mani, vecais kungs man teica:

«Ceru, ka tu atgriezīsies man un saviem vecākiem par iepriecinājumu. Vergs tu esi šīs valsts robežās, bet ārpus tām tu esi brīvs. Bet, kad būsi atgriezies šajā valstī, tevi vairs nesaistīs važas, kurās tu biji iekalts kopš dzimšanas.»

Mēs bijām prom piecus gadus un atgriezāmies Krievijā: mans jaunais kungs — priecādamies par tikšanos ar tēvu, bet es, atzīstos, — lolodams cerību, ka tiks izpildīts man dotais solījums. Sirds drebēja, pārbraucot manas tēvzemes robežu. Un tiešām, sirds nojauta nebija mani maldinājusi. Rīgā mans jaunais kungs saņēma vēsti par sava tēva nāvi. Tā viņu aizkustināja, bet manī viesa izmisumu. Jo visas manas pūles iegūt mana jaunā kunga draudzību un uzticību vienmēr bija palikušas veltīgas. Viņš ne tikai mani nemīlēja, varbūt aiz skaudības, kāda piemīt zemiskām dvēselēm, bet ienīda.

Pamanījis manu apmulsumu, ko bija radījusi vēsts par viņa tēva nāvi, viņš man pateica, ka man doto solījumu neaizmirsīšot, ja es būšot tā cienīgs. Pirmoreiz viņš to uzdrošinājās man pateikt, jo, pēc sava tēva nāves ieguvis brīvību, viņš jau Rīgā atlaida savu uzraudzītāju, devīgi samaksājis par viņa pūlēm. Taisnības labad jāsaka, ka manam bijušajam kungam ir daudz labu īpašību; bet bailīgums un vieglprātība tās aptumšo.

Nedēļu pēc mūsu ierašanās Maskavā mans bijušais kungs iemīlējās jaunavā, kurai bija glīta seja, bet kuras skaistajā miesā iemita viszemiskākā dvēsele un nežēlīga un skarba sirds. Audzināta savas augstās kārtas uzpūtībā, viņa par svarīgu uzska-

tlja tikai ārieni, dižciltību, bagātību. Pēc diviem mēnešiem viņa kļuva mana kunga laulātā draudzene un mana pavēlniece. Līdz tam es nejutu pārmaiņas savā stāvoklī un dzīvoju sava kunga mājā kā viņa biedrs. Lai gan viņš man nekā nepavēlēja, es reizēm jau iepriekš izpildīju viņa vēlēšanās, apzinādamies viņa varu un savu stāvokli. Tiklīdz jaunā kundze bija pārkāpusi tās mājas slieksni, kurā viņai bija lemts valdīt, es sajutu, cik smags ir mans liktenis. Pirmajā vakarā pēc kāzām un otrā dienā, kad viņas laulātais draugs stādīja mani viņai priekšā kā savu biedru, viņa bija aizņemta ar parastajām jaunas laulības dzīves rūpēm, bet vakarā, kad viesi diezgan lielā skaitā bija sanākuši un apsēdušies pie galda pirmajās vakariņās pie jaunlaulātajiem un es pa paradumam biju apsēdies savā vietā tālākajā galā, jaunā kundze diezgan skaļi sacīja savam vīram: ja viņš grib, lai viņa sēdētu pie galda kopā ar viesiem, tad lai kalpus pie galda nesēdina. Viņš paskatījās manī un, jau viņas kūdīts, lika man pateikt, lai es aizeju no galda un vakariņoju savā istabā. Varat iedomāties, cik sāpīgi es izjutu šo pazemojumu. Apvaldījis man acīs saskrējušās asaras, es tomēr aizgāju. Otrā dienā es neuzdrīkstējos rādīties. Neapjautājoties par mani, man pusdienas un vakariņas pienesa klāt. Tas pats notika arī nākamajās dienās. Nedēļu pēc kāzām jaunā kundze kādu pēcpusdienu, apskatīdama māju un sadalīdama visiem kalpotājiem pienākumus un dzīvojamās telpas, bija iegājusi manās istabās. Tās man bija ierādījis mans vecais kungs. Manis nebija mājās. Neatkārtošu to, ko viņa, atrazdamās manās istabās, bija teikusi man par apsmieklu, bet, kad atgriezos mājās, man

paziņoja viņas pavēli, ka man ierādīts kakts apakšējā stāvā kopā ar neprecētajiem sulaiņiem; tur jau bija nolikta mana gulta un lāde ar apģērbiem un veļu; visu pārējo viņa bija atstājusi manās iepriekšējās istabās, kur bija novietojusi savas kalpones.

Kas, to dzirdot, notika manā dvēselē, vieglāk izjust, ja kāds to var, nekā aprakstīt. Bet, lai neaizkavētu jūs varbūt ar lieku stāstīšanu, teikšu tikai to, ka mana kundze, sākdama pārvaldīt māju un neatzīdama mani par spējīgu veikt citus pienākumus, norīkoja mani par sulaini un apvilka man livreju. Vismazākajai šķietamajai nevērībai šajā amatā sekoja pļaukas, nūjas, «kaķi». Ak, mans kungs, labāk man būtu bijis nepiedzimt! Cik reižu es nepārmetu savam mirušajam labvēlim, ka viņš devis man dvēseli, lai es justu! Man būtu bijis labāk uzaugt nezināšanā, nekad nedomājot par to, ka esmu cilvēks, līdzīgs visiem pārējiem. Sen jau, sen jau es būtu izbeidzis savu ienīsto dzīvi, ja mani nebūtu atturējis visaugstākā soģa aizliegums. Es nolēmu pacietīgi panest savu likteni. Un es panesu ne tikai miesas sāpes, bet arī dvēseles sāpes, ko viņa man sagādāja. Taču es tikko nepārkāpu savu apņemšanos un neaizmetu prom nožēlojamās dzīves bēdīgās atliekas sakarā ar kādu gadījumu, kas manu dvēseli no jauna sāpināja.

Manas kundzes brāļadēls, astoņpadsmit gadus vecs puisis, gvardes seržants, kas bija audzināts Maskavas modesģeķu gaumē, iemīlējās savas krustmāmiņas istabenē un drīz vien ieguva viņas pieredzes bagāto mīlestību; viņa kļuva māte. Lai cik pašapzinīgs viņš bija savā mīlestībā, taču pēc

šā notikuma mazliet apmulsa. Jo viņa krustmā-miņa, dabūjusi to zināt, aizliedza savai istabenei nākt pie viņas, bet krustdēlu mazliet pabāra. Pēc žēlsirdīgu kungu paraduma viņa bija nodomājusi sodīt kalponi, pret kuru pirms tam izturējusies vēlīgi, izprecinot viņu zirgu puisim. Bet, tā kā tie visi bija jau precējušies un grūtniecei mājas labās slavas dēļ bija vajadzīgs vīrs, viņa no visiem kalpotājiem sliktāku par mani nebija atradusi. Un to mana kundze sava laulātā drauga klātbūtnē man pavēstīja kā lielu man izrādītu žēlastību. Es vairs nespēju ciest šādu apsmieklu.

«Necilvēcīgā sieviete! Tavā varā ir mani mocīt un plosīt manu miesu; jūs sakāt, ka likumi dodot jums tiesības tā rīkoties ar mums. Es arī tam maz ticu, bet to gan es zinu, ka nevienu nevar piespiest doties laulībā.» — Manus vārdus viņa noklausījās, zvēriski klusēdama. Tad es pievērsos viņas laulātajam draugam:

«Cilvēcīgā tēva nepateicīgais dēls, tu esi aizmirsis viņa novēlējumu, esi aizmirsis arī savu solījumu; bet nenoved izmisumā dvēseli, kas cēlāka par tavējo, bīsties!»

Vairāk pateikt es nespēju, jo pēc manas kundzes pavēles mani aizveda uz zirgu stalli un nežēlīgi pēra ar «kaķiem». Otrā dienā pēc sitieniem es tikko varēju piecelties no gultas; mani atkal aizveda pie manas kundzes.

«Es piedošu,» viņa teica, «tavu vakardienas nekaunību; appreci manu Mavrušu, viņa tevi lūdz, un es, mīļodama viņu pat noziegumā, gribu to viņas labā darīt.»

«Manu atbildi,» es viņai teicu, «jūs dzirdējāt vakar, citas man nav. Piebildīšu tikai to: es ziņošu

par jums priekšniecībai, ka jūs spiežat mani darīt to, uz ko jums nav tiesību.»

«Nu, tad laiks iet zaldātos!» pārskaitusies iekliedzās mana kundze... — Ceļinieks, kas briesmīgā tuksnesī nomaldījies no ceļa, mazāk priecāsies, to atkal atrazdams, nekā nopriecājos es, izdzirdis šos vārdus. «Zaldātos!» viņa atkārtoja, un jau otrā dienā tas tika izpildīts.

Nejēga! Viņa domāja, ka man, tāpat kā dzimtcilvēkiem, nodošana zaldātos ir sods. Man tas bija prieks, un, tiklīdz man uz pieres apcirpa matus, es jutu, ka esmu kā no jauna piedzimis. Mani spēki atjaunojušies. Prāts un gars atkal ir moži. Ak, cerība, nelaimīgu cilvēku ielīksmojošas jūtas, neatstāj mani!

Smagas asaras, bet ne bēdu un izmisuma asaras, saskrēja viņam acīs. Es viņu piekļāvu pie krūtīm. Viņa sejā atkal atmirdzēja prieks.

— Ne viss vēl ir zudis, tu apbruņo manu dvēseli, — viņš man sacīja, — pret skumjām, likdams man sajust, ka mana nelaime nav bezgalīga ...

Atstājis šo nelaimīgo, es piegāju pie pūļa, kura vidū ieraudzīju trīs stiprās jo stiprās važās sakaltus cilvēkus. Taisni brīnums, es sacīju pats sev, uzskatot šos važās sakaltos, tagad tie ir noskumuši, noguruši, bikli, viņi ne tikai nevēlas būt zaldāti, bet vajadzīga pat liela cietsirdība, lai viņus par tādiem padarītu; bet, pieraduši pie šiem grūti izpildāmiem pienākumiem, viņi kļūst moži, uzņēmīgi, pat nicina savu agrāko stāvokli. Es jautāju kādam, kas stāvēja man līdzās un pēc apģērba likās esam kancelejas darbinieks.

— Protams, aiz bailēm, ka neaizbēg, viņi iekalti tik stiprās važās?

— Jūs esat uzminējis. Viņi piederējuši kādam muižniekam, kam ievajadzējies naudas jaunai karietei, un tāpēc viņš pārdevis tos rekrūšos kroņa zemniekiem.

Es. Mans draugs, tu maldies, kroņa zemnieki nedrīkst pirkt savējos.

Viņš. Tas jau nenotiek ar pārdošanu. Šo nelaimīgo cilvēku kungs, saņēmis pēc līguma naudu, atlaiž tos brīvībā; tie it kā labprātīgi ierakstās kroņa zemniekos tajā pagastā, kas maksājis par viņiem naudu, bet pagasts ar kopēju lēmumu nodod viņus zaldātos. Tagad tos ar atlaidu zīmēm ved pierakstīt mūsu pagastā.

Brīvus cilvēkus, kas nav nekā noziegušies, važās sakaltus, pārdod kā lopus! Ak, likumi! Jūsu gudrība bieži vien ir tikai vārdos! Vai tas nav klajs apsmiekls likumiem? Bet vēl vairāk tas apsmej svēto brīvības vārdu. Ak! ja smagās važās iekaltie vergi izmisumā pārsistu ar važām, kas neļauj tiem būt brīviem, mūsu — savu necilvēcīgo kungu galvas un ar asinīm slacītu savas druvas, ko ar to zaudētu valsts? Drīz vien no to vidus nāktu lieli vīri, lai stātos nosisto vietā, bet tie būtu citādās domās par sevi un netiektos apspiest citus. Tas nav sapnis, bet skatiens dzeļas cauri biezajam laika priekškaram, kas slēpj mūsu acīm nākotni; es skatos cauri veselam gadsimtam. — Sašutis es atgāju no pūļa .. .

Bet važās iekaltie gūstekņi tagad ir brīvi. Ja viņiem būtu kaut mazliet drosmes, viņi izjauktu savu tirānu ļaunos nolūkus . . . Turpināsim pārtraukto ...

— Mani draugi, — es teicu tiem, kas ir gūstekņi savā tēvzemē, — vai jūs zināt, ka, ja jūs paši

negribat kļūt par zaldātiem, neviens jus tagad uz to nevar piespiest?

— Rimsties, kungs, zoboties par nelaimīgiem cilvēkiem! Ar! bez tavas zobgalības bija sāpīgi vienam šķirties no veca tēva, otram no mazgadīgām māsām, trešajam no jaunas sievas. Mēs zinām, ka kungs mūs pārdevis rekrūšos par tūkstoš rubļiem.

— Ja jūs līdz šim to nezinājāt, tad ziniet, ka cilvēkus rekrūšos pārdot aizliegts, ka zemnieki nedrīkst pirkt cilvēkus, ka kungs jums devis atlaidu zīmes un ka pircēji grib jūs pierakstīt savā pagastā, it kā jūs paši to gribētu.

— Ak, ja tas tā, kungs, tad paldies tev; kad pirms pieņemšanas mūs apskatīs, mēs visi teiksim, ka zaldātos iet negribam un ka esam brīvi cilvēki.

— Piebilstiet turklāt, ka jūsu kungs pārdevis jūs likumā neatļautā laikā un ka jūs nodod zaldātos ar varu.[132]

Var viegli iedomāties, kāds prieks atmirdzēja šo nelaimīgo sejās. Uzlēkuši kājās un moži žvadzinādami savas važas, viņi, likās, pārbauda savus spēkus, lai tās nokratītu. Bet šī saruna gandrīz sagādāja man lielas nepatikšanas: rekrūšu pavadoņi, padzirdējuši manus vārdus, dusmās zvērodami, pielēca man klāt un teica:

— Kungs, tu iejaucies citu darīšanās, ej prom, kamēr vēl tev vesela āda! — Un, kad es pretojos, viņi mani sāka grūstīt tik stipri, ka es biju spiests steigšus atstāt šo pūli.

Tuvodamies pasta stacijai, ieraudzīju vēl citus sapulcējušos zemniekus, kas bija apstājuši cilvēku saplēstos svārkos, likās, iereibušu, kurš māžojās sapulcējušos priekšā, bet tie, skatoties uz viņu, smējās līdz asarām.

— Kas te par brīnumiem? — es jautāju kādam zēnam, — par ko jūs smejaties?

— Lūk, rekrūtis ārzemnieks, ne vārda neprot krieviski.

No nedaudzajiem viņa izteiktajiem vārdiem es dabūju zināt, ka viņš ir francūzis. Tas vēl vairāk ierosināja manu ziņkāri, un es gribēju zināt, kā zemnieki var nodot rekrūšos ārzemnieku. Es jautāju viņa dzimtajā valodā:

— Mans draugs, kāds liktenis tevi šurp atvedis?

Francūzis. Liktenis tā gribējis: kur labi, tur arī jādzīvo.

Es. Bet kā tu nokļuvi rekrūšos?

Francūzis. Es mīlu karavīru dzīvi, man tā jau pazīstama, es pats gribēju.

Es. Bet kā tas gadījās, ka tevi no sādžas nodod rekrūšos? No sādžām zaldātos parasti ņem tikai zemniekus un krievus, bet tu, es redzu, neesi ne zemnieks, ne krievs.

Francūzis. Tas notika tā. Parīzē es jau bērnībā mācījos bārddziņa amatu. Atbraucu uz Krieviju kopā ar kādu kungu. Sukāju viņam Pēterburgā matus veselu gadu. Viņam nebija ko man samaksāt. Es viņu atstāju un, neatradis darbu, gandrīz nomiru badā. Par laimi, nokļuvu par matrozi uz kuģa, kas brauca ar Krievijas karogu. Pirms izbraukšanas jūrā es nodevu zvērestu un, kļuvis

par Krievijas pavalstnieku, devos uz Lībeku. Kuģa īpašnieks uz jūras bieži mani sita ar virvju pletnēm par to, ka biju slinks. Aiz neuzmanības es nokritu no vantīm uz klāja un izlauzu sev trīs pirkstus; tas uz visiem laikiem padarīja mani nespējīgu rīkoties ar susekli. Ieradies Lībekā, nokļuvu prūšu vervētāju rokās un dienēju dažādos pulkos. Par slinkošanu un dzeršanu mani nereti sita ar nūjām. Dzērumā nodūris savu biedru, es atstāju Mēmeli, kur atrados garnizonā. Atcerējos, ka zvērests mani saista pie Krievijas, un kā uzticams tēvzemes dēls devos uz Rīgu ar diviem dālderiem kabatā. Pa ceļam pārtiku no žēlastības dāvanām. Rīgā man palīdzēja laime un izveicība: krogā es laimēju ap divdesmit rubļu un, nopircis sev par desmit rubļiem kārtīgus svārkus, devos Kazaņas tirgonim līdzi uz Kazaņu par sulaini. Bet, braucot cauri Maskavai, sastapu uz ielas divus savus novadniekus, kas man ieteica pamest saimnieku un meklēt Maskavā skolotāja vietu. Es viņiem teicu, ka lāgā neprotu lasīt. Bet viņi man atbildēja: «Tu runā franciski, ar to pietiek.» Mans saimnieks nebija redzējis, ka es uz ielas viņu atstāju vienu, un turpināja savu ceļu, bet es paliku Maskavā. Drīz vien mani novadnieki atrada man skolotāja vietu par simt piecdesmit rubļiem, pudu cukura, pudu kafijas un desmit mārciņām tējas gadā; brīvs uzturs, sulainis un kariete. Bet jādzīvo bija uz laukiem. Jo labāk. Tur veselu gadu nezināja, ka es neprotu rakstīt. Bet kāds tā kunga radinieks, pie kura es dzīvoju, atklāja viņam manu noslēpumu, un mani aizveda atpakaļ uz Maskavu. Neatradis otru tādu muļķi, ar izlauztiem pirkstiem nevarēdams strādāt savu amatu un baidīdamies

nomirt badā, es sevi pārdevu par divsimt rubļiem. Mani ierakstīja zemniekos un nodod rekrūšos. Ceru, — viņš svarīgi noteica, — ka, tiklīdz izcelsies karš, es uzdienēšu līdz ģenerālim, bet, ja kara nebūs, iedzīvošos bagātībā (ja varēšu) un, lauriem vainagots, aizbraukšu uz savu tēvzemi un dzīvošu mierīgi.

Ne vienu reizi vien es raustīju plecus, klausīdamies šajā klaidonī, un, ar smagu sirdi atlaidies ratos, devos ceļā.

ZAVIDOVA

Zirgi bija jau iejūgti ratos, un es gatavojos braukt prom, kad pēkšņi ārā atskanēja liels troksnis. Cilvēki sāka skraidīt pa sādžu no viena gala uz otru. Uz ielas es redzēju karavīru ar grenadiera cepuri galvā, kurš lepni staigāja šurpu — turpu un, pacēlis pletni, kliedza:

— Zirgus drīzāk; kur stārasts? Pēc brīža te ieradīsies viņa ekselence; dod šurp stārastu ... — Pa simt soļiem noņēmis cepuri, stārasts skrēja, cik jaudas, pie tā, kas viņu sauca.

— Zirgus drīzāk!

— Tūliņ, kungs; lūdzu ceļazīmi.

— Še. Bet ātrāk, citādi es tev... — sacīja viņš, pacēlis pletni pār trīcošā stārasta galvu. Šī nepabeigtā runa bija tikpat izteiksmīga kā Vergilija «Eneīdā» Eola teiktie vārdi vējiem: «Es jums! ...» Un, valdonīgā grenadiera pletnes iebiedēts, stārasts tikpat spēcīgi izjuta draudošā karavīra rokas varenību, kā dumpīgie vēji izjuta pār sevi Eola

spēcīga žebērkļa varu. Atdodams jaunajam Polka-nam^133 ceļazīmi, stārasts sacīja:

— Viņa ekselencei ar godājamo ģimeni vajadzīgs piecdesmit zirgu, bet mums pašreiz ir tikai trīsdesmit, pārējie izbraukumā.

— Dzemdē, vecais velns! Bet, ja nebūs zirgu, es tevi par kropli pataisīšu!

— Kur lai tos ņemu, ja nav kur ņemt?

_— Tu vēl runāsi. . . Bet, lūk, zirgi man bus... — Un, saķēris veco vīru aiz bārdas, sāka nežēlīgi sist viņam ar pletni pa pleciem. — Nu, vai pietiks? Lūk, tur ir trīs atpūtušies zirgi, — sacīja stingrais pasta stacijas soģis, rādīdams uz tiem, kas bija iejūgti manos ratos. — Izjūdz tos!

— Ja vien kungs dos.

— Lai pamēģina nedot! Viņš no manis to pašu dabūs. Kas viņš tāds ir?

— Nez kāds ... — kā viņš mani godināja, nezinu.

Pa to laiku izgājis ārā, es aizliedzu viņa ekselences ierašanās pasludinātājam izpildīt savu nodomu — izjūdzot no ratiem manus zirgus, likt man pārnakšņot pasta stacijas istabā.

Manu strīdu ar gvardes Polkanu pārtrauca viņa ekselences atbraukšana. Jau iztālēm bija dzirdami važoņu kliedzieni un visā jaudā auļojošo zirgu dipoņa. Biežie pakavu klaudzieni un redzei vairs neuztveramā riteņu griešanās savērpa gaisā tik biezus putekļus, ka tie kā necaurredzama migla neļāva važoņiem, kas gaidīja viņa ekselenci kā negaisa mākoni, saskatīt viņa ratus. Dons Kihots,

protams, te būtu saskatījis kaut ko brīnumainu, jo joņojošais putekļu mākonis ap viņa ekselences izcilo personu, pēkšņi apstādamies, pašķīrās un viņš nostājās mūsu acu priekšā apputējis un melns kā nēģeris.

Kopš manas iebraukšanas pasta stacijā līdz tam laikam, kad zirgi atkal tika iejūgti manos ratos, bija pagājusi vismaz vesela stunda. Bet viņa ekselences ratus aizjūdza ne ilgāk kā ceturtdaļstundas laikā ... un tie aizjoņoja vēja spārniem. Bet mani zirģeļi, kaut likās labāki par tiem, kam atļāva vest viņa ekselenci, nebīdamies no grenadiera pātagas, skrēja rāmā riksī.

Laimīgi ir augstmaņi patvaldības iekārtā. Laimīgi tie, kurus rotā činas un lentas. Visa daba tiem paklausa. Pat nejēgas lopiņi viņiem izdabā, un, lai viņiem ceļojuma laikā žāvājoties nekļūtu garlaicīgi, tie auļo, netaupīdami ne kājas, ne plaušas, un nereti aiz piepūles nobeidzas. Laimīgi, es atkārtoju, ir tie, kas ar savu ārieni iegūst visu labvēlību. Kurš no tiem, kas trīc bailēs no viņiem draudošās pletnes, zina, ka to, kā vārdā viņam draud, galma gramatikā sauc par bezbalseni, ka viņam visu mūžu nav izdevies izteikt a, ne o\ ka viņam

par savu augsto stāvokli jāpateicas cilvēkam, kuru pat pieminēt kauns, ka savā dvēselē tas ir visriebīgākais radījums, ka krāpšana, vārda laušana, nodevība, netiklība, indēšana, laupīšana un slepkavība ir tikpat kā izdzert glāzi ūdens, ka viņa vaigi nekad nav sarkuši aiz kauna, bet varbūt vienīgi aiz dusmām vai iecirstās pļaukas, ka viņš ir kura katra galma krāsnkura draugs un galmā visnenozīmīgākās personas vergs! Bet viņš ir varasvīrs un nicina tos, kas nepazīst viņa zemiskumu un līšanu. Cilvēks ar izcilu stāvokli, bet bez īstas vērtības ir līdzīgs burvjiem mūsu sādžās. Visi zemnieki viņus tur godā un no viņiem bīstas, domādami, ka tie ir pārdabisku spēku pavēlnieki. Pār viņiem šie krāpnieki valda pēc patikas. Bet, tiklīdz viņu dievinātāju pūlī pagadās kāds, kas vairs nav galīgs nejēga, viņu krāpšana tiek atklāta un šādus saprātīgus cilvēkus viņi vairs necieš tur, kur viņi dara brīnumus. Tāpat lai piesargās arī tas, kas uzdrošināsies atklāt augstmaņu burvestības!

Bet kur nu man dzīties pakaļ viņa ekselencei! Viņš bija sacēlis putekļu mākoni, kas izklīda, tiklīdz viņš bija aizjoņojis, un, kad es iebraucu Kļinā, pat atmiņa par viņu bija ar troksni izgaisusi.

KĻINA

«Tas bija tai pilsētā Romā, kur kņazs Eifemijs dzīvojis reiz...» — Šo tautasdziesmu, ar nosaukumu «Dieva cilvēks Aleksejs», dziedāja akls sirmgalvis, sēdēdams pie pasta stacijas vārtiem. Viņu bija apstājis pūlis, lielāko tiesu bērni un jaunieši. Viņa sudrabbaltā galva, aizvērtās acis, miers, kas

bija lasāms viņa sejā, lika tiem, kas noraudzījās dziedātājā, izturēties pret viņu ar godbijību. Viņa vienkāršā melodija līdz ar liego stāstījumu iespiedās viņa klausītāju sirdīs, jo tie dabas balsi uztvēra vērīgāk, nekā daiļās skaņās audzinātie Maskavas un Pēterburgas iedzīvotāji klausās Gabriēli, Markezi vai Todi^134 vijīgajās melodijās. Ikviens no tiem, kas bija sastājušies ap viņu, juta dziļu iekšēju saviļņojumu, kad Kļinas dziedātājs, ticis līdz sava varoņa šķiršanās brīdim, mazliet trīsošā balsī turpināja savu stāstījumu. Viņa acu dobumos satecēja asaras, kas nāca no līdzjūtīgas sirds, un šīs asaras straumēm ritēja pār dziedātāja vaigiem. Ak, daba, cik tu esi varena! Lūkojoties raudošajā sirmgalvī, arī sievas sāka raudāt; no jauniešu lūpām nozuda parastais smaids, bērnu sejās parādījās biklums, smeldzošu, bet nepazīstamu jūtu nemaldīgā izpausme; pat pieaugušie vīri, kas tā pieraduši pie cietsirdības, kļuva nopietni. Ak, daba! — Es atkal iesaucos ...

Cik jauka ir tāda skumju sajūta, kas cilvēku nesāpina! Kā tā atjauno sirdi un tās jūtīgumu! Es raudāju līdz ar tiem, kas bija sapulcējušies pie pasta stacijas, un manas asaras bija man tikpat tīkamas kā tās, kas plūda no Vertera^135 sirds... Ak, mans draugs, mans draugs! Kālab arī tu neredzēji šo ainu? Tu būtu apraudājies līdz ar mani, un kopīgo jūtu saldme būtu mūs ielīksmojusi vēl vairāk.

Pēc dziedājuma beigām visi klātesošie deva vecajam vīram it kā algu par viņa pūlēm. Viņš diezgan vienaldzīgi ņēma pretī visas naudiņas un grašus, visus maizes kumosus un doniņas, bet savu pateicību vienmēr izteica paklanīdamies, krustu mezdams un teikdams devējam: «Lai dievs tev dod veselību!» Es negribēju aizbraukt, šā, protams, dievam tīkamā sirmgalvja lūgšanu nepavadīts. Gribēju saņemt viņa svētību sava ceļojuma pabeigšanai un manu vēlēšanos piepildīšanai. Man šķita, un es tā vienmēr domāju, ka jūtīgu dvēseļu svētība atvieglo cilvēka gaitas un pasarga no šaubu ērkšķiem. Piegājis klāt, ieliku rubli viņa trīcošajā rokā ar tikpat trīcošu roku, jo baidījos, vai tik es to nedaru aiz godkāres. Pārmetis krustu, viņš nepaguva izteikt parasto svētību devējam, jo viņa uzmanību saistīja neparastā sajūta saujā. Un tas lika manai sirdij sažņaugties. Viņam daudz tīkamāks, es pats sev teicu, ir pasniegtais grasis! Tajā viņš jūt parasto līdzjūtību pret cilvēces ciešanām, bet manā rublī viņš jūt varbūt manu lepnību. To saņēmis, viņš nedod savu svētību. Ak, cik niecīgs es pats sev toreiz šķitu, kā apskaudu tos, kas sirmgalvim par viņa dziedāšanu bija iedevuši grasi un maizes doniņu!

— Vai tas nav pieckapeiku gabals? — viņš sacīja, neuzrunādams nevienu atsevišķi, kā viņš parasti mēdza runāt.

— Nē, vectētiņ, rublis, — sacīja zēns, kas stāvēja viņam līdzās.

— Kālab tāda žēlastības dāvana? — jautāja aklais, noliecis galvu un, likās, cenzdamies iedomāties to, kas atradās viņam saujā. — Kālab tā tiek dota tam, kas to nevar izlietot? Ja es nebūtu akls,

cik liela būtu mana pateicība par to! Bet man tas nav vajadzīgs, tāpēc es to varētu atdot tam, kam nekā nav. Ak, ja tas man būtu iedots pēc te notikušā ugunsgrēka! Kaut uz vienu dienu un nakti būtu apklusušas mana kaimiņa izsalkušo mazuļu raudas. Bet kam man tas tagad? Nezinu pat, kur to likt; tas var kļūt par nozieguma cēloni. Ja grasi nozog, ieguvums nav liels, bet pēc rubļa daudzi labprāt izstieps roku. Ņem to atpakaļ, labais kungs; ir tu, ir es ar tavu rubli varam padarīt kādu par zagli. — Ak, patiesība! Cik smagi tevi panest jūtīgai sirdij, ja esi izteikta kā pārmetums. — Ņem to atpakaļ, man tas tiešām nav vajadzīgs, un es jau arī neesmu tā vērts, jo neesmu kalpojis valdniekam, kas uz tā attēlots. Tā bija radītāja griba, ka es jau savos spēka gados zaudēju acu gaismu. Es pacietīgi izciešu viņa uzlikto sodu. Par maniem grēkiem viņš mani piemeklējis ... Es biju zaldāts, piedalījos daudzās kaujās pret tēvzemes ienaidniekiem, cīnījos vienmēr bezbailīgi. Bet karavīram jābūt karavīram tikai tad, kad tas nepieciešams. Niknums vienmēr pārņēma manu sirdi pirms kaujas sākuma; es nesaudzēju nevienu ienaidnieku, kas gulēja man pie kājām un lūdzās, es neapžēlojos ne par vienu atbruņoto. Kad es, sajūsmināts par mūsu ieroču uzvaru, metos virsū ienaidniekam, lai to sodītu un iegūtu laupījumu, man gar acīm visā spēkā aizlidoja lielgaballode, un es pakritu, zaudējis redzi un samaņu. Ak jūs, kas man sekojat, esiet vīrišķīgi, bet neaizmirstiet cilvēcību! — Viņš man atdeva manu rubli un mierīgi apsēdās savā vietā.

— Pieņem šo svētku pīrāgu, vectētiņ, — teica aklajam gadus piecdesmit veca sieviete, piegājusi

viņam klāt. — Ar kādu sajūsmu viņš to saņēma abām rokām!

— Lūk, īsta labdarība, lūk, īsta žēlastības dāvana! Trīsdesmit gadu no vietas es ēdu šo pīrāgu svētkos un svētdienās. Tu neesi aizmirsusi savu bērnībā doto solījumu. Un vai tas, ko es izdarīju tava nelaiķa tēva labā, ir tā vērts, lai tu mani neaizmirstu līdz kapa malai? Es, mani draugi, pasargāju viņas tēvu no garāmejošiem zaldātiem, kas nereti mēdz piekaut zemniekus. Zaldāti gribēja viņam kaut ko atņemt, viņš ar tiem strīdējās. Tas notika aiz piedarbiem. Zaldāti sāka zemnieku sist; es biju šo zaldātu rotas seržants, un man gadījās būt tuvumā; izdzirdis zemnieka kliedzienus, es pieskrēju klāt un pasargāju viņu no piekaušanas, varbūt arī no kaut kā vairāk, bet zīlēt nākotni nedrīkst. Lūk, ko atcerējās mana pašreizējā gādniece, ieraugot mani te ubagojam. Lūk, ko viņa neaizmirst nevienu dienu un nevienos svētkos. Es biju izdarījis mazu, bet labu darbu. Bet labi darbi tīk tam kungam; viņš nekad neko neaizmirst.

— Vai tu tiešām mani visu priekšā tā apvainosi, vecīt, — es viņam sacīju, — ka atraidīsi vienīgi manu dāvanu? Vai tiešām mana dāvana ir grēcinieka dāvana? Bet arī tā nāk par labu, ja palīdz mīkstināt grēcinieka cieto sirdi.

— Tu sarūgtini sirdi, ko sen jau sarūgtinājis dabas uzliktais sods, — teica sirmgalvis, — es nezināju, ka esmu tevi apvainojis, nepieņemdams dāvanu, kas varēja nākt par ļaunu; piedod man šo grēku, bet, ja gribi man ko dot, dod man to, kas man var noderēt... Mums bija auksts pavasaris, man sāpēja kakls — nebija lakatiņa, ar ko to apsiet, — dievs bija žēlīgs, slimība pārgāja... Vai

tev nav kāds vecs lakatiņš? Kad man sāpēs kakls, to apsiešu; tas sasildīs manu kaklu, un sāpes rimsies; es tevi pieminēšu, ja tev vajadzīga ubaga pieminēšana. — Es noņēmu lakatu sev no kakla un apsēju ap kaklu aklajam.. . Un šķiros no viņa.

Braukdams atpakaļ caur Kļinu, es vairs nesastapu aklo dziedātāju. Trīs dienas pirms manas iebraukšanas viņš bija nomiris. Bet manu lakatu — stāstīja man tā, kura svētku dienās bija nesusi viņam pīrāgu, — viņš bija apsējis ap kaklu, kad pirms nāves saslima, un ar to viņu ielika zārkā. Ak, tas, kurš saprot šā lakata vērtību, sapratīs arī, kas notika manī, to dzirdot.

PEŠKI

Lai kā man gribējās ātrāk beigt savu ceļojumu, izsalkums, kas, kā parunā teikts, nav brālis, lika man ieiet mājā un, kamēr es atkal tikšu pie ragū, frikasēm, pastētēm un citiem franču ēdieniem, kas izgudroti, lai mūs indētu, lika man apēst vecu ceptas liellopu gaļas gabalu, ko biju paņēmis krājumā sev līdzi. Šoreiz paēdis pusdienas daudz sliktāk, nekā reizēm ēd daudzi pulkveži (par ģenerāļiem nemaz nerunājot) tālos karagājienos, es pēc teicamā vispārīgā paraduma ielēju tasē man uzvārīto kafiju un apmierināju savu iegribu ar nelaimīgo Āfrikas vergu sviedru augļiem.

Ieraudzījusi manā priekšā cukuru, saimniece, mīcīdama mīklu, atsūtīja pie manis mazu zēnu izlūgties gabaliņu šā bajārēdiena.

— Kāpēc bajārēdiens? — es jautāju viņai, iedodams bērnam pārpalikušo cukuru. — Vai tiešām tu nevari to lietot?

— Tāpēc jau bajārēdiens, ka mums nav par ko to nopirkt, bet bajāri to lieto tāpēc, ka paši naudu nepelna. Tiesa, ari mūsu stārasts, kad brauc uz Maskavu, pērk to, bet ari par mūsu asarām.

— Vai tad tu domā, ka tas, kas lieto cukuru, liek jums raudāt?

— Ne visi, bet visi muižnieku kungi. Vai tad tu nedzer savu zemnieku asaras, ja tie ēd tādu pašu maizi kā mēs? — To sacīdama, viņa man parādīja, kāda ir viņas maize. Tajā bija trīsceturt-daļas pelavu un viena ceturtdaļa nesijātu miltu. — Paldies dievam par to pašu šajā neražas gadā! Daudziem mūsu kaimiņiem vēl ļaunāk. Kas jums, bajāriem, par labumu, ja jūs ēdat cukuru, bet mēs esam izsalkuši? Mirst bērni, mirst ar! pieaugušie. Bet ko lai dara! Pasēro, pasēro, bet dari, ko kungs liek. — Un viņa sāka šaut maizi krāsnī.

Šis pārmetums, kas bija teikts nevis naidā vai sašutumā, bet dziļi izjustās dvēseles sāpēs, viesa manā sirdī skumjas. Es pirmoreiz uzmanīgi apskatīju visu zemnieku istabas iekārtu. Pirmoreiz pievērsu sirdi tam, ar ko biju tikai garāmejot saskāries. — Četras sienas, kas, tāpat kā visi griesti, līdz pusei pārklātas sodrējiem; šķirbaina grīda, uz kuras vismaz veršoku bieza netīrumu kārta; krāsns bez dūmeņa, bet tāda vislabāk aizsargā pret aukstumu; dūmi, kas ziemu un vasaru katru rītu piepilda istabu; logu rūšu vietā ieliktais pūslis tikai dienvidū laiž cauri gaismu; divi vai trīs podi (laimīga tā istaba, ja vienā no tiem katru dienu ir bez gaļas vārīti kāposti). Koka krūzīte un trauciņi, kurus sauc par šķīvjiem; ar cirvi cirsts galds, kuru svētku dienās skrebj ar skrebli. Sile, kur barot sivēnus vai teļus, ja tādi ir, gulēt ar tiem kopā, elpojot gaisu, kurā degoša svece šķiet it kā miglā vai aiz priekškara. Par laimi, toverītis ar etiķim līdzīgu kvasu un pagalmā pirts, kurā, ja neviens tur neperas, guļ lopi. Kaņepāju krekls, dabas doti apavi, vīzes ar autiem iziešanai. — Lūk, kur patiesībā ir valsts pārticības, spēka, varenības avots; bet tepat var redzēt vājumu, trūkumus un ļaunprātības, tā sakot, likumu atskabargaino pusi. Te var redzēt muižniecības alkatību, laupīšanu, mūsu radītās mocības un aizsargāties nespējīgo nabadzību. — Alkatīgie zvēri, neremdināmās dēles, ko mēs atstājam zemniekam? To, ko nevaram atņemt, — gaisu. Jā, tikai gaisu. Nereti atņemam viņam ne tikai zemes balvas, maizi un ūdeni, bet pat gaismu. Likums aizliedz atņemt viņam dzīvību. Bet tikai uzreiz. Cik veidos to viņam var atņemt pamazām! No vienas puses — gandrīz visspēcība, no otras — aizsargāties nespējīga nevarība. Jo muižnieks zemniekam ir likumdevējs, tiesnesis, sava lēmuma izpildītājs un, ja vēlas, prasītājs, pret kuru atbildētājs nedrīkst nekā iebilst. Tas ir važās iekalta cilvēka liktenis, tas ir smirdošā cietumā ieslodzītā liktenis, tas ir jūga vērša liktenis...

Cietsirdīgais muižniek! Paskaties uz tev pakļauto zemnieku bērniem! Tie ir gandrīz kaili. Kāpēc? Vai ne tu esi aplicis tos, kas viņus slimībās un bēdās laiduši pasaulē, ārpus visiem lauku darbiem vēl ar gruntsnomu? Vai tu vēl nenoausto audeklu neesi jau nolēmis sev? Kam tev smirdošie kankari, kurus tavai smalkajai rokai riebjas pat pacelt? Nez vai tie derēs, lai apslaucītu tavus lopus.

Tu pievāc ari to, kas tev nav vajadzīgs, lai gan tavu zemnieku neapsegtais kailums apsūdz tevi. Ja šeit tevi nevar tiesāt, tad tas notiks tā tiesneša priekšā, kas nepazīst divkosības un kas kādreiz devis tev labu ceļa vadoni, sirdsapziņu, kuru gan tavs netiklais prāts jau sen izdzinis no tās mitekļa, no tavas sirds. Tikai nedomā, ka nav atmaksas ... Šis tavas rīcības modrais vērotājs notvers tevi vienatnē, un tu jutīsi viņa sodus. Ak, ja tie nāktu par labu tev un tiem, kas pakļauti tavai varai! ... Ak, ja cilvēks, bieži ieskatīdamies sevī, izsūdzētu savam stingrajam soģim, sirdsapziņai, savus darbus! No tās pērkonīgās balss par sālsstabu pārvērsts cilvēks neielaistos slepenās ļaundarībās, retas tad kļūtu varmācības, postījumi... utt., utt.

ČORNAJA GRJAZA

Arī te es redzēju spilgtu piemēru tam, cik patvarīgi muižnieki rīkojas ar zemniekiem. Brauca garām kāzinieki. Šis brauciens nebija līksms, te nebija biklās līgavas asaru, kurām drīz vien lemts pārvērsties prieka asarās, te bēdas un skumjas bija redzamas to cilvēku sejās, kuriem vajadzēja doties laulībā. Viņi nīst viens otru un pēc sava kunga pavēles dodas uz soda vietu, pie visu labumu tēva, maigo jūtu un prieka devēja, īstas laimes nodibinātāja un pasaules radītāja altāra. Un viņa kalps pieņems ar varu izspiesto zvērestu un apstiprinās laulību! Un to dēvēs par dieva svētītu saderību! Un šī dieva zaimošana paliks par paraugu citiem! Un šo nejēdzību likums nesodīs! ... Vai par to jābrīnās? Laulību svētī algotnis; guber-

nators, kam jāsarga likums, ir muižnieks. Kā viens, tā otrs dara to sava labuma dēļ. Pirmais — lai saņemtu atlīdzību; otrais — lai ar cilvēci apkaunojošo varasdarbu atcelšanu pats nezaudētu tīkamo priekšrocību patvarīgi valdīt pār sev līdzīgiem. Ak, daudzu miljonu bēdīgais liktenis! Pat maniem mazbērniem nav saskatāms tavs gals ...

Es tev, lasītāj, aizmirsu pateikt, ka Parnāsa soģis^136, ar kuru pusdienoju Tveras traktierī, man bija kaut ko uzdāvinājis. Viņš lauzīja galvu par daudziem jautājumiem. Cik veiksmīgi bija viņa mēģinājumi, spried, ja gribi, pats, bet man pasaki pie auss, kā tev liekas. Ja lasot tev uznāks miegs, aizver grāmatu un guli. Pataupi to bezmiegam.

Raksts par Lomonosovu

Jaukais vakars pēc karstās vasaras dienas izdzina mani no manas celles. Devos uz Ņevas klosteri un ilgi staigāju pa birzi, kas atrodas aiz tā.[137]Saule bija jau paslēpusi savu vaigu, bet vieglais nakts plīvurs tik tikko bija samanāms pār zilo debesjumu.[138] Atgriezdamies mājup, es gāju gar Ņevas kapiem. Vārti bija vaļā. Iegāju iekšā. Vai šajā mūžīgā klusuma vietā, kur visvienaldzīgākais vaigs, bez šaubām, paudīs saviļņojumu, domājot par to, ka te jābeidzas visiem spožajiem darbiem, —

vai šajā nesatricināmā miera un vienaldzības vietā iederētos dižošanās, godkāre un uzpūtība? Bet lieliskie kapa pieminekļi? Tie neapšaubāmi liecina par cilvēka lepnību un arī par viņa vēlēšanos dzīvot mūžīgi. Vai tā ir tā mūžība, kuras cilvēks tā alkst? ... Ne pīlārs, kas uzcelts virs taviem trūdiem, saglabās tavu piemiņu nākamajās paaudzēs. Ne akmens, kurā iecirsts tavs vārds, vēstīs tavu slavu nākamajiem gadsimtiem. Tavi vārdi, kas vienmēr un mūžam dzīvos tavos darbos, krievu tautas vārdi, ko tu atjaunināji mūsu valodā, tautas mutē skanēs pāri neaptveramajiem gadsimta apvāršņiem. Lai visas trakojošās stihijas kopā paver zemes dzīles un aprij šo krāšņo pilsētu, no kurienes tava skaņā dziedāšana bija dzirdama visā plašajā Krievijā, lai negants iekarotājs iznīdē pat tavas mīļās tēvzemes vārdu, — kamēr vien skanēs krievu valoda, tu būsi dzīvs un nemirstīgs! Kad tā apklusīs, arī tava slava izgaisīs. Patīkami, patīkami ir tā mirt. Bet, ja kāds arī varētu aprēķināt tava mūža garumu, ja pareģa pirksts varētu novilkt robežas tava vārda slavai, vai tā nebūtu jau mūžība?... To es izteicu sajūsmā, apstādamies pie Lomonosovam uzceltā kapa pieminekļa. — Nē, nevis šis saltais akmens vēstī, ka tu esi dzīvojis Krievijas slavai, tas nevar izteikt to, kas tu esi bijis. Tavi darbi lai mums to vēstī, tava dzīve lai stāsta, kālab tu esi slavens.

Kur tu esi, ak, mans mīļais? Kur tu esi? Nāc tērzēt ar mani par diženo vīru! Nāc, vīsim vainagu krievu valodas kopējam! Lai citi, verdziski klanīdamies varas priekšā, slavina spēku un varenību. Mēs apdziedāsim nopelnus sabiedrības labā.

Mihails Vasiļjevičs Lomonosovs piedzima Hol-mogoros ... Viņu laida pasaulē cilvēks, kas nevarēja dot viņam izglītību, lai ar tās palīdzību viņa prāts kļūtu asāks un iegūtu derīgas un tīkamas zināšanas. Viņa materiālie apstākļi lika viņam pavadīt dienas starp cilvēkiem, kuru domāšana nesniedzās tālāk par ikdienas darbu, un viņam bija lemts nodarboties ar zveju, lai ar pūlēm gūtu atlīdzību par savu darbu, — tāpēc jaunā Lomonosova prāts nevarēja izvērsties tik plašs, kāds tas kļuva, pētījot dabu, un viņa balss nevarēja izveidoties tik daiļskanīga, kāda tā kļuva, saskaroties ar daiļajām mūzām. Audzināšana vecāku mājā deva viņam kaut nedaudz, tomēr pamatu mācībām — lasīt un rakstīt prašanu, bet daba — zinātkāri. Un tas ir tavs nopelns, daba. Neremdināmā zinātkāre, ar ko tu esi apveltījusi mūsu dvēseles, cenšas izprast lietas, bet slavas kāres pārpilnā sirds nevar ciest važas, kas to saista. Tā plosās, mutuļo, vaid un, spēji saraudama važas, strauji lido (nav šķēršļu, kas to varētu aizkavēt) pretī savam mērķim. Aizmirsts viss, vienīgi mērķis prātā; tas vien mums svarīgs, tam vien mēs dzīvojam.

Neizlaizdams no acīm savu kāroto mērķi, jauneklis apgūst zināšanas, kas mazās urdziņās aiztecējušas no zinātņu avota līdz viszemākajiem sabiedrības slāņiem. Bez vadības, kas tik ļoti vajadzīga, lai paātrinātu zināšanu iegūšanu, viņš sava prāta galveno spēku — atmiņu asina un rotā ar to, kam būtu jāasina viņa prāts. Nelielās zināšanas, ko viņš bija ieguvis dzimtajā vietā, nevarēja apmierināt alkstošo garu, tās tikai vēl vairāk iekvēlināja jaunekļa nepārvaramo tieksmi mācīties. Viņš var būt laimīgs, ka tajā vecumā, kad kaislību brāzma pirmoreiz izrauj mūs no nejūtības, kad tuvojas brieduma laiks, viņa tieksmes pievērsās zināšanu apgūšanai.

Zinību alku mudināts, Lomonosovs atstāj vecāku mājas, dodas uz galvaspilsētu, ierodas mūku mūzu mājoklī^139 un kļūst par vienu no tiem jaunekļiem, kas sevi veltī brīvo zinātņu un dievvārdu studēšanai.

Lai iegūtu zinības, ir nepieciešama valodu prašana, bet tā šķiet kā dadžiem apaudzis lauks un kā asiem akmeņiem nosēts kalns. Acs te nerod tīkamu veldzi, ceļinieks — mierīgu klajumu atpūtai, un nogurušajam te nav zaļojoša patvēruma. Tā cilvēku, kas sāk mācīties nepazīstamu valodu, pārsteidz dažādas skaņas. Viņa balseni nogurdina uz āru plūstošā gaisa neparastās skaņas, un viņa mēle, kas spiesta pavisam citādi locīties, pagurst. Prāts kļūst inerts, saprāts bez darbības novājinās. Fantāzija zaudē savus spārnus; vienīgi atmiņa ir nomodā, asinās un visus savus ielokus un iedobes piepilda ar līdz šim nepazīstamu skaņu veidojumiem. Mācoties valodas, viss ir pretīgs un smags. Ja cilvēku nestiprinātu cerība, ka, pieradinot savu dzirdi pie neparastām skaņām un iemācoties svešu izrunu, viņam vēlāk pavērsies vispatīkamākās izredzes, jāšaubās, vai kāds gribētu soļot tik grumbuļainu ceļu. Bet, pārvarējusi šīs grūtības, neatlaidība gūst par saviem pūliņiem daudzkārtīgu algu. Jaunā skatījumā tad parādās daba, jauni ierosinājumi rodas iztēlei. Iemācoties svešas tautas valodu, mēs kļūstam tās zemes pilsoņi, kur to lieto, sarunājamies ar tiem, kas dzīvojuši pirms daudziem gadu tūkstošiem, iepazīstam to jēdzienus un sakopojam un apvienojam visu tautu un visu gadsimtu izgudrojumus un domas.

Neatlaidība un centība valodu apgūšanā padarīja Lomonosovu par Atēnu un Romas līdzpilsoni. Tā bija viņa neatlaidības alga. Tāpat kā tas, kurš no mātes miesām nācis akls pasaulē un kuram veikla acu ārsta roka devusi iespēju redzēt mirdzošā dienas spīdekļa varenību, viņš pārlaiž ātru skatienu visiem dabas jaukumiem un brīnās par tās daudzveidību un vienkāršību. Viss viņu valdzina, viss pārsteidz. Viņš spilgtāk par redzīgajiem, kas pieraduši pie acu gaismas, izjūt dabas skaistumu un jūsmo par to. Tā Lomonosovs, iemācījies latīņu un grieķu valodu, kāri uztvēra seno runātāju un dzejnieku radīto daiļumu. Līdz artiem viņš mācījās izjust dabas skaistumu, līdz ar tiem mācījās iepazīt visus mākslas paņēmienus, ar kuriem tiek izveidoti dzīvie dzejas tēli, līdz ar tiem mācījās izprast savas jūtas, iemiesot domu un iedvest dzīvību nedzīvajam.

Ja man pietiktu spēka, es attēlotu, kā dižais vīrs pamazām ietvēra savā apziņā svešus jēdzienus, kas, pārveidojušies viņa sirdī un prātā, jaunā veidā parādījās viņa darbos, vai radīja pavisam citus — cilvēka prātam līdz šim nepazīstamus jēdzienus. Es attēlotu viņu meklējam zināšanas savas skolas senajos rokrakstos, tiecoties pēc visa, kas likās esam zināšanas, lai kur tās varēja būt noglabātas. Viņš bieži vīlās savās cerībās, bet, cītīgi lasot baznīcas grāmatas, lika pamatus savam izkoptajam stilam; un šādu lasīšanu viņš ieteica visiem, kas vēlas apgūt krievu vārda mākslu.

Drīz vien viņa zinātkāre tika pilnam apmierināta. Viņš kļuva par slavenā Volta^140 skolnieku. Atmezdams sholastikas likumus vai pat maldus, kas viņam tika mācīti mūku skolās, viņš izveidoja stingras un gaišas kāpnes iekļūšanai filozofijas templī. Loģika bija iemācījusi viņam spriest, matemātika — secināt, metafizika bija sniegusi viņam šķietamas patiesības, kas bieži maldina, fizika un ķīmija, kurām viņš varbūt aiz rosīgas fantāzijas pievērsās sevišķi cītīgi, ieveda viņu dabas svētnīcā un atklāja viņam tās noslēpumus, metalurģija un mineraloģija kā iepriekšējo zinātņu pēcteces saistīja viņa uzmanību, un Lomonosovs rūpīgi centās izdibināt šo zinātņu vadošos principus.

Augļu un ražojumu pārpilnība lika cilvēkiem apmainīt tos pret tādiem, kuru viņiem trūka. Tas radīja tirdzniecību. Maiņas tirdzniecības lielās grūtības lika domāt par monētām, ar kurām varētu apzīmēt jebkuru bagātību un jebkuru mantu. Tika izgudrota nauda. Zelts un sudrabs kā visvērtīgākie metāli, kurus līdz šim izlietoja rotājumiem, tika pārkaiti monētās, ar kurām tika apzīmēta jebkura manta. Un tikai tad, īsti tad cilvēka sirdī iekvēlojās šī neremdināmā un riebīgā kāre pēc bagātības, kāre, kas kā visu iznīcinoša liesma pieņemas, jo vairāk degvielu tā saņem. Tad, atmetis savu pirmatnējo vienkāršību un savu tēvutēvu nodarbošanos — zemkopību, cilvēks uzticēja savu dzīvību negantajiem viļņiem vai, par spīti izsalkumam un tuksnešu svelmei, devās pāri tiem uz nepazīstamām zemēm, lai iegūtu mantu un bagātības. Tad,

atteikdamies no saules gaismas, dzīvs iekāpa kapā un, uzplēsis zemes dzīles, izraka sev alu kā kurmis, kas naktī meklē sev barību. Tā cilvēks, slēpdamies zemes dzīlēs, meklējot spožus metālus, uz pusi saīsināja savu mūžu, ieelpodams no zemes izplūstošos indīgos garaiņus. Bet, tāpat kā inde, kuras lietošana reizēm kļuvusi par paradumu, mēdz būt cilvēkam nepieciešama, arī no metāla iegūšanas, kas ir nāvējoša un saīsina racēja mūžu, cilvēki neatsakās; vēl vairāk — tiek rasti vieglāki paņēmieni, kā šos metālus iegūt pēc iespējas vairāk.

To visu Lomonosovs gribēja pamatīgi izzināt un tādēļ devās uz Freibergu. Man liekas, es redzu viņu pienākam pie ejas, pa kuru plūst ārā zemes dzīlēs atrastais metāls. Viņš paņem blāvo laternu, kurai jāapgaismo viņa ceļš tumšajās ejās, kur nekad neiespīd saules stars. Viņš pasper pirmo soli: ko tu dari? — uzsauc viņam prāts. Vai tiešām daba tevi apveltījusi ar spējām tikai tādēļ, lai tu tās izlietotu par ļaunu saviem brāļiem? Ko tu domā, laizdamies šajā bezdibenī? Vai gribi vēl labāk iemācīties iegūt sudrabu un zeltu? Vai nezini, kādu ļaunumu tie nodarījuši pasaulē? Vai esi aizmirsis Amerikas iekarošanu?... Bet nē, nolaidies lejā, iepazīsti cilvēka veiklo rīcību pazemē, un, kad būsi atgriezies savā tēvzemē, lai tev pietiek drosmes ieteikt aizbērt un nolīdzināt šos kapus, kur tiek aprakti tūkstošiem dzīvu cilvēku!

Trīcēdams viņš dodas lejā un drīz vien vairs neredz dzīvinošo sauli. Es gribētu sekot viņam šajā pazemes ceļojumā, sakopot viņa pārdomas un attēlot tās tādā sakarībā un kārtībā, kādā tās radās

viņa prātā. Viņa domu gaita mūs iepriecinātu un pamācītu. Iedams cauri pirmajam zemes slānim, kas dod iespēju attīstīties visādiem augiem, pazemes ceļotājs pārliecinājās, ka tas nav līdzīgs nākamajiem slāņiem, ka tas atšķiras visvairāk ar savu spēju veicināt augšanu. No tā viņš varbūt secināja, ka šo zemes virskārtu veido tikai dzīvnieku un augu trūdi, ka tās auglība, tās barotājas un atjaunotājas spēks rodas no visu vielu neiznīcināmām un vissvarīgākajām sastāvdaļām, kas, nemainīdamās savā būtībā, maina tikai izskatu, un tas rodas no vielas katrreizējās uzbūves. Ejot tālāk, pazemes ceļotājs redzēja, ka zeme viscaur sagūlusi slāņos. Slāņos viņš reizēm atrada jūras dzīvnieku un augu atliekas, no kā varēja secināt, ka zemes slāņi radušies, ūdeņiem pārvietojoties no vienas zemeslodes malas uz otru, tā izveidojot zemi tādu, kādu to redzam tās dzīlēs. Šie vienveidīgie slāņi, saplūzdami kopā, viņam dažreiz likās esam daudzu un dažādu slāņu sajaukums. No tā viņš secināja, ka negantā stihija — uguns, iekļuvusi zemes dzīlēs un sadurdamās ar mitruma pretdarbību, plosīdamās jauca, kratīja, gāza un mētāja visu, kas tai mēģināja stāties ceļā. Sajaukusi dažādas vielas, tā ar savu svelmaino elpu izraisīja metālu pirmatnējās sastāvdaļas pievilkšanas spēku un tos savienoja. Tur Lomonosovs ieraudzīja šīs sevī nedzīvās bagātības to dabiskajā veidā, atcerējās cilvēku alkatību un nelaimes un ar sagrauztu sirdi atstāja šo cilvēku negausības drūmo mitekli.

Cenzdamies iepazīt dabu, viņš turpināja mācīties dzejošanu, ko bija jau agrāk iemīlējis. Kāds gadījums Lomonosova dzimtenē jau bija liecinā-

jis, ka daba lēmusi viņam diženu nākotni, ka viņš neies parastajās cilvēka gaitās. Polockas Simeona^141«Psalmu grāmatas» atdzejojums atklāja Lomonoso-vam dabas noslēpumu par viņu pašu, parādīja, ka arī viņš ir dzejnieks. Lasīdams Horācija, Vergilija un citu senlaiku rakstnieku darbus, viņš jau sen bija pārliecinājies, ka krievu dzejas valoda neatbilst mūsu valodas daiļskanībai un diženumam. Lasot vācu dzejniekus, viņš atzina, ka to stils ir vijīgāks par krievu stilu, ka vārsmu pantmērs ir veidots atbilstoši vācu valodas īpatnībām. Tādēļ Lomonosovs nolēma mēģināt dzejot jaunās vārsmās, vispirms izstrādādams krievu dzejas pamatnoteikumus, kas balstītos uz mūsu valodas daiļska-nību. To viņš veica, sarakstot odu par krievu karaspēka uzvaru pār turkiem un tatāriem un par Hotinas ieņemšanu. Odu viņš no Mārburgas piesūtīja Zinātņu akadēmijai.[142] Neparastais stils, spēcīgā izteiksme un tikpat kā dzīvas elpas apdvestie tēli pārsteidza šī jaunā darba lasītājus. Trauksmainās fantāzijas pirmdzimtais, kas radies, laužot jaunus ceļus, kopā ar citiem pierādīja, ka tauta, ja tā sākusi virzīties uz pilnību, iet pretī slavai nevis pa vienu taciņu, bet pa daudziem ceļiem uzreiz.

Fantāzijas spēks un spilgta izjūta nenoraida rūpīgākus meklējumus. Lomonosovs, dodams daiļska-nības paraugus, zināja, ka stila skaistums atkarīgs no valodai piemītošiem likumiem. Viņš tos gribēja secināt no paša vārda, tomēr neaizmirsdams,

ka vārdu lietošana vienmēr pirmā rāda paraugu, saistījumam dod ievirzi prakse un vārdkopas, ko apstiprina likumi, tiek uzskatītas par pareizām. Iztirzājot visas vārdu šķiras un ņemot vērā to lietošanu, Lomonosovs sastādīja savu gramatiku^143. Bet, neapmierinādamies ar krievu valodas likumu izstrādāšanu, viņš dod jēdzienu par cilvēku valodu vispār kā par cildenāko prāta velti, kas cilvēkam dota savu domu izteikšanai. Lomonosova vispārīgās gramatikas satura kopsavilkums ir šāds: vārdi izsaka domas; vārda veidotāja ir balss; balss mainās atkarībā no izglītības vai izrunas; dažādas balss pārmaiņas attēlo domu daudzveidību; tātad vārds ir mūsu domu izpausme un vārdu veido balss ar īpašu orgānu palīdzību. Attīstot tālāk šo pamatdomu, Lomonosovs raksturo nedalāmās vārda sastāvdaļas, kuru atveidojumus sauc par burtiem. Savienojot nedalāmās vārda sastāvdaļas, rodas balsieni, ko balss ne tikai dažādi veido, bet kas atšķiras arī ar tā saukto uzsvaru, kas ir vārsmošanas pamatā. Savienojot balsienus, rodas izteicieni jeb pastāvīgās vārdu šķiras. Tie apzīmē vai nu lietu, vai tās darbību. Lietas vārdisko apzīmējumu mēs saucam par lietas vārdu, darbības apzīmējumu — par darbības vārdu. Lai apzīmētu lietu savstarpējās attiecības un lai tās runā izteiktu īsāk, pastāv vārdu šķiras. Taču pirmās ir visnepieciešamākās, un tās var saukt par galvenajām vārdu šķirām, bet pārējās par palīgvārdiem. Lomonosovs atzīst, ka daži vārdi mainās. Lieta var atrasties dažādā stāvoklī attiecībā pret citām lietām. Tādu stāvokļu

un attiecību apzīmējumus sauc par locījumiem. Ikviena darbība notiek laikā, tādēļ arī darbības vārdiem ir dažādi laiki zināmas darbības apzīmēšanai. Beidzot Lomonosovs runā par patstāvīgo vārdu šķiru savienojumiem, kas veido teikumus.

Pēc šāda filozofiska prātojuma par valodu vispār, kas izriet no mūsu ķermeņa būtības, Lomonosovs izstrādā krievu valodas likumus. Un vai tie var būt viduvēji, ja prātu, kas tos izstrādājis, pa gramatikas biezokņiem vadījis atjautības gaismeklis? Nenovērsies, diženais vīrs, no šā cildinājuma. Slavu tavu līdzpilsoņu vidū tev nodibinājusi ne tikai tava gramatika vien. Tavi nopelni krievu valodas attīstīšanā ir daudzveidīgi; un tu savā maz-ienesīgā darbā tiec uzskatīts par mūsu valodas īsto likumu pirmo radītāju un par ikviena vārda dabiskā stāvokļa izskaidrotāju. Tava gramatika ir tavas retorikas^144 ievadījums, bet kā viena, tā otra ir rokasgrāmata, kas dod iespēju izbaudīt tavu darbu izteiksmes skaistumu. Turpinot valodas likumu mācīšanu, Lomonosovs bija nodomājis vadīt savus līdzpilsoņus pa ēršķainajām Helikona takām, parādot tiem ceļu uz daiļrunību un aprakstot retorikas un dzejas likumus. Bet viņa īsais mūžs atļāva viņam paveikt tikai pusi no iesāktā darba.

Cilvēks, kas piedzimis ar maigām jūtām, apveltīts ar spēcīgu fantāziju, — godkāres mudināts, izraujas no tautas vidus. Viņš uzkāpj uz paaugstinājuma. Visu skatieni pievērsti viņam, visi nepacietīgi gaida viņa runu. Bet viņu sagaida vai nu aplausi, vai apsmiekls, kas rūgtāks par pašu nāvi.

Kā viņš drīkst būt viduvējs? Tāds vīrs bija Dēmos-tens, tāds bija Cicerons, tāds bija Pits, tādi pašreiz ir Berks, Fokss, Mirabo un citi.[145] Viņu runas likumi rodas no apstākļiem, izteiksmes skaistums — no viņu jūtām, argumentu spēks — no viņu asprātības. Apbrīnodami tik izcilus valodas meistarus un analizēdami viņu runas, aukstasinīgie kritiķi domāja, ka var izstrādāt asprātības un fantāzijas likumus, domāja, ka ceļu uz skaistumu var izcirst ar garlaicīgiem priekšrakstiem. Tas ir retorikas sākums. Arī Lomonosovs, nemanot sekodams savai fantāzijai, kas bija veidojusies sarunās ar senlaiku rakstniekiem, domāja, ka viņš var iedvest saviem līdzpilsoņiem to kvēli, kas iemīt viņa paša dvēselē. Un, lai gan viņa darbs šajā ziņā bija veltīgs, viņa minētie piemēri, lai pastiprinātu un izskaidrotu savus likumus, neapšaubāmi var noderēt par ceļa rādītāju tam, kas grib iegūt slavu ar filoloģijas zinātnēm.

Bet, ja veltīgs bija viņa darbs, izstrādājot noteikumus par to, kas vairāk izjūtams nekā iekaļams, — Lomonosovs atstājis tiem, kas mīl krievu valodu, visdrošākos paraugus savos darbos. Lūpas, kas uzsūkušas Cicerona un Dēmostena runu saldmi, šajos darbos paveras, lai paustu daiļrunību. Tajos katrā rindā, katrā pauzē, katrā balsienā, lai neteiktu — katrā burtā, dzirdams tik retais, tik maz atdarināmais, viņam tik īpatnējais un melodiskais runas daiļskanīgums.

Ieguvis no dabas nenovērtējamo tiesību ietekmēt savus laika biedrus, saņēmis no tās jaunrades spēku, diženais vīrs, dzīvodams tautas vidū, ietekmē to, bet arī ne vienmēr vienā virzienā. Tāpat kā dabas spēki, kas no centra izplata savu darbību uz visām pusēm un visur iedarbojas, arī Lomonosovs, dažādos veidos ietekmēdams savus līdzpilsoņus, pavēra visiem prātiem dažādus ceļus uz zināšanām. Celdams tos sev līdzi, padarīdams neskaidro valodu izteiksmīgu un daiļskanīgu, viņš neapmierinājās ar nabadzīgo bezdomu vārdu krājumu. Fantāziju viņš mudināja: lido sapņojumu un iespēju bezgalībā, saplūc spilgtos dzīvības ziedus un gaumīgi rotā ar tiem pat netveramo! Un atkal tāpat kā olimpiskajās spēlēs skanēja Pindara^146taure, tika pausta slava visaugstākajam, tāpat kā to pauda psalmotājs. Ar to Lomonosovs pavēstīja, cik dižens ir mūžīgais, kas traucas ar vēja spārniem, kam pa priekšu joņo zibens un pērkons un kas ar sauli atklāj mirstīgajiem savu būtību — dzīvību. Klusinādams Pindara taures skanīgumu, viņš līdz ar to apdziedāja cilvēku nīcību un viņu saprašanas šaurās robežas. Kas ir cilvēka prāts pasauļu bezgalībā? Vismazākais smilšu graudiņš jūras viļņos, tikko manāma dzirkstelīte ledū, kas nekad nekūst, vissīkākais puteklītis negantā virpulī. Tāds esi tu, Lomonosov, mani vārdi nespēj pienācīgi paust tavu diženumu.

Es tevi neapskaužu, ka, sekodams vispārējam paradumam glaimot cariem, kas bieži nav ne tikai daiļā balsī dziedātu slavinājumu, bet pat trijstīgu vijoles čīgāšanas cienīgi, tu glaimodams savās dzejās slavināji Jeļizavetu. Un, ja tas būtu iespējams, nenodarot pāri patiesībai un nākamajām paaudzēm, es tev to piedotu, tāpēc ka tava sirds bijusi tik atsaucīga visam labajam. Bet odas rakstnieks, kas nevar tev līdzināties, apskaudīs jauko ainu, kur tu attēlo tautai lemto mieru un klusumu, šo pilsētu un lauku spēcīgo sargātāju un valstu un valdnieku iepriecinājumu, apskaudīs tavas valodas bezgalīgo skaistumu un centīsies sasniegt tavu plūstošo dzejas daiļskanību, kas līdz šim vēl nevienam nav izdevies. Un lai kuram katram izdotos pārspēt tevi ar savu liego dziedājumu, kaut mūsu pēctečiem tavas domas liktos neizveidotas un tavu dzeju saturs nabadzīgs!... Tomēr raugi: plašajā sacīkšu laukumā, kuram acs nevar galu saredzēt, starp daudzajiem, kas tur drūzmējas, visiem priekšgalā esi tu, kas atver vārtus uz sacīkstēm. Ikviens var kļūt slavens ar saviem varoņdarbiem, bet tu biji pirmais. Visuvarenais nevar tev atņemt to, ko devis. Viņš tevi laidis pasaulē agrāk par citiem, laidis tevi pasaulē kā vadoni, un tava slava ir vadoņa slava. Ak jūs, kas līdz šim esat velti pūlējušies iepazīt dvēseles būtību un tās iedarbību uz mūsu miesu, lūk, cik grūts uzdevums jums veicams! Pasakiet — kā dvēseles iedarbojas cita uz citu, kāda saskare ir starp dažādiem prātiem? Ja mēs zinām, kā viens ķermenis pieskaroties iedarbojas uz otru, pasakiet — kā nemateriālais iedarbojas uz nemateriālo, radot materiālo, vai arī — kādā veidā saskaras nemateriālās lietas? Ka tāda saskare pastāv, to jūs zināt. Bet, ja jūs zināt, ka dižena vīra prāts iedarbojas uz kopīgo prātu, tad

ziniet arī to, ka dižens vīrs var radīt otru diženu vīru. Un tas ir tavs uzvaru vainags. Ak, Lomonosov, tu radīji Sumarokovu!

Bet, ja Lomonosova dzejas varēja lielā mērā veidot viņa laikabiedru uzskatus par dzejošanu, viņa daiļrunība nav atstājusi jūtamu vai redzamu ietekmi. Ziedi, ko viņš saplūca Atēnās un Romā un tik veiksmīgi ievija savā valodā, Dēmostena izteiksmes spēks un Cicerona daiļrunība, velti lietoti, vēl paliek nākotnes miglā tīti.[147] Un kurš nākamais? Kāds mūsu pēcnācējs, kuram būs apnikuši tavi daudzie daiļrunīgie slavinājuma vārdi, skaļi ierunāsies citā stilā un tomēr būs tavs audzēknis. Vai šis laiks tālu vai tuvu, to klīstošais skatiens, sniegdamies nezināmajā nākotnē, nespēj saskatīt. Un, kaut mēs neredzam Lomonosova daiļrunības tiešu pēcteci, viņa nesaistītās runas daiļskanība un skaņo paužu ietekme bija tomēr vispārēja. Kaut viņam nebija sekotāja sabiedriskajā daiļrunībā, taču vispārējo rakstības veidu tā ietekmēja. Salīdzini to, kas rakstīts pirms Lomonosova, ar to, kas rakstīts pēc viņa, — viņa prozas ietekme būs visiem redzama.

Bet vai mēs nemaldāmies savos slēdzienos? Jau sen pirms Lomonosova redzam Krievijā daiļrunīgus dvēseļu ganus, kas, sludinādami dieva vārdu savām avīm, mācīja tās un paši bija slaveni ar savu valodu. Tiesa, tādi bija, bet viņu valoda nebija krievu valoda. Viņi rakstīja tā, kā varēja rakstīt pirms tatāru iebrukuma, iekāms krievi nebija

nodibinājuši sakarus ar Eiropas tautām. Viņi rakstīja baznīcas slāvu valodā. Bet tevi, kas redzējis pašu Lomonosovu un varbūt no viņa darbiem mācījies daiļrunību, es neaizmirsīšu. Kad krievu karaspēks, satriekdams lepnos turkus, pārsteidza visus, kas tā varoņdarbus vēroja ar vienaldzīgu vai skaudīgu skatienu, tu, aicināts svinīgi pateikties kara dievam, spēka dievam, tu, kas savā dvēseles sajūsmā piesauci Pēteri, pie viņa kapa runādams, un aicināji viņu nākt skatīt sava darba augļus: «Celies, Pēteri, celies!» — kad tevis apburtā dzirde apbūra arī redzi, kad visiem šķita, ka tu, atsteidzies pie Pētera kapa, ar augstāku varu apveltīts, gribi viņu atmodināt, tad arī es būtu teicis Lomo-nosovam: raugi, raugi, arī tas ir tavs darbs! Bet, ja viņš varēja iemācīt tevi runāt.. . Platona dvēsele, kas iemīt Platonā, lai mūs augšup ceļ un ar mums satiekas, to mācīja viņa sirds.[148]

Verdziski nezemodamies ne tikai tam, kas var ierosināt mūsu godbijību, bet pat tam, ko mēs mīlam, būdami taisnīgi pret dižo vīru, neiedomāsimies, ka viņš ir visu radītājs dievs, necelsim viņu par sabiedrībai pielūdzamu elku, nepiedalīsimies aizsprieduma vai nepareiza slēdziena iesakņošanā. Patiesībā mums ir augstākais dievs, un, ja visuvarenais gribētu to pārveidot, parādoties citā, nevis patiesības izskatā, mēs no viņa novērstu savu vaigu.

Sekojot patiesībai, nemeklēsim Lomonosovā lielu vēsturnieku, nesalīdzināsim viņu ar Tacitu,

Renālu vai Robertsonu, necelsim viņu uz vienas pakāpes ar Markgrāfu vai Rldigeru tāpēc, ka viņš nodarbojies ar ķīmiju.[149] Kaut šī zinātne bija viņam mīļa, kaut daudz sava mūža dienu viņš pavadīja, pētīdams dabas patiesību, taču šīs viņa gaitas bija sekotāja gaitas. Viņš soļoja pa izcirstu ceļu^150 un bezgalīgi bagātajā dabā neatrada pat vissmalkāko stiebriņu, ko nebūtu ieraudzījušas vērīgākas acis, nekā bija viņam, viņš nepamanīja nevienu pat visvienkāršāko materiālās dabas virzošo spēku, ko nebūtu atklājuši viņa priekšteči.

Vai tiešām mēs viņu pielīdzināsim tam, kurš pagodināts ar visglaimojošāko uzrakstu, kādu vien cilvēks var skatīt uz sava attēla? Uzraksts, ko darinājusi nevis glaimošana, bet patiesība, kas saslienas pret varu: «Viņš izrāvis pērkonu no debesīm un scepteri no valdnieka rokām»[151]. Vai pielīdzināsim Lomonosovu viņam par to, ka Lomonosovs vēroja elektrības spēku darbību, ka viņš neatteicās no elektrības pētīšanas, redzēdams, ka tās spēks nonāvē viņa skolotāju?[152] Lomonosovs prata radīt elektrības spēku, prata novērst pērkona spērienu, bet Franklins šajā zinātnē ir celtnieks, Lomonosovs — amatnieks.

Kaut arī Lomonosovs nesasniedza diženumu dabas pētīšanā, viņš lieliskās dabas parādības aprakstījis mums skaidrā un saprotamā valodā. Lai gan Lomonosova darbos par dabaszinātnēm viņu neredzam kā vispusīgu dabaszinību skolotāju, tomēr redzam viņu kā valodas skolotāju un kā paraugu, kuram vienmēr jāseko.

Tātad, būdami taisnīgi pret diženo vīru, parādīdami Lomonosova vārdu tādā mirdzumā, kādu viņš pelnījis, mēs te necenšamies piedēvēt viņam par nopelnu arī to, ko viņš nav izdarījis vai ko nav ietekmējis. Vai varbūt, vairojot ļaunas valodas, mūs vada naids un neiecietība? Tas nav mūsu mērķis. Mēs gribam parādīt, ka krievu rakstniecībā tas, kurš izcirtis ceļu uz slavas templi, ir pirmais, kas var iegūt slavu, kaut arī viņš nebūtu varējis templī ieiet. Vai Verulamas Bēkons nav pelnījis, ka to piemin par viņa prasmi pateikt tikai to, kā izplatāmas zinātnes?[153] Vai tad tie drosmīgie rakstnieki, kas vēršas pret varmācību un visvarenību, nav pelnījuši atzinību, kaut arī nav varējuši atbrīvot cilvēci no važām un nebrīvības? Un vai mēs negodināsim Lomonosovu, kaut arī viņš nav izpratis dramatisko dzeju un mocījies ar epopeju, viņa dzejās nav jūtu, ne vienmēr viņš savos spriedumos ir tālredzīgs un pat odās viņam ir vairāk vārdu nekā domu? Bet klausies: pirms pasaules radīšanas, kad esamībai nebija uz kā balstīties un viss izplūda mūžībā un bezgalībā, spēka avotam viss bija iespējams, viss pasaules skaistums pastāvēja viņa domas, bet darbības nebija, nebija

sākuma. Un tad visuvarenā roka, ievirzīdama matēriju telpā, iekustināja to. Atmirdzēja Saule, Mēness saņēma gaismu, un izveidojās riņķojoši ķermeņi. Pirmais grūdiens radīšanā bija visspēcīgākais, viss pasaules brīnišķīgums, viss tās skaistums ir tikai sekas. Lūk, kā es saprotu diženu garu ietekmi uz laikabiedriem vai nākamām pasaulēm; lūk, kā es saprotu prāta iedarbību uz prātu. Krievijas rakstniecības ceļā Lomonosovs ir pirmais. Nost no ceļa, skaudīgais pūli, nākamās paaudzes spriež par viņu, tās neliekuļo!

Bet, mīļo lasītāj, es ar tevi esmu aiztērgājies... klāt jau Vsesvjatskoje ... Ja neesmu tev apnicis, pagaidi mani olnīcā, mēs tiksimies atceļā.[154] Tagad ardievu! — Važon, brauc ātrāk!

Maskava! Maskava!

SATURS

A. Gorelovs. Trauksmaina Krievzeme .

Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu

Izbraukšana.......

Sofija.........

Tosna.........

Ļubaņa .........

Čudova .........

Spaskas Mežaine......

Podberezje........

Novgoroda ........

Broņņici........

Zaicova ........

Krestci.........

Jaželbici........

Valdaja.........

Jedrova .........

Hotilova........

Višņijvoločoka.......

Vidropuska........

Toržoka.........

Mednoje........

Tvēra.........

Gorodņa........

Zavidova........

Kļina.........

Peški .........

Čornaja Grjaza.......

Александр Николаевич Радищев ПУТЕШЕСТВИЕ ИЗ ПЕТЕРБУРГА В МОСКВУ

Издательство «Лиесма» Рига 1978 На латышском языке Второе издание

Перевел с русского Ото Брикшкис Художник Василий Ковалев

HB № 1529 Aleksandrs Radiščevs CEĻOJUMS NO PĒTERBURGAS UZ MASKAVU

Redaktore M. Priedniece. Mākslinieciskais redaktors A. Galeviuss. Tehniska redaktore M. Zaumane. Korektore I. Kalniņa. Nodota salikšanai 10.04.78. Parakstīta iespiešanai 09.08.78. Formāts 70X100/32. Tipogrāfijas papīrs № 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 10,64 uzsk. iespiedi.; 10,75 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1057. Cena 1 rbl. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 514/ 29359/D-728. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīna», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Epigrāfā mazliet grozīta V. K. Tredjakovska poēmas «Telemahīda» (1766) vārsma. Tādu — briesmīgāku par suni Cerberu — sevi ieraudzīja atriebības dieviešu spogulī viens no Lidijas tirāniem, «kas ļaunprātīgi izmantoja savu valdnieka varu». Jau ar pirmajiem grāmatas vārdiem Radiščevs met izaicinājumu Krievijas despotismam.

2

A. M. K. — Alekseja Mihailoviča Kutuzova iniciāļi. Viņš bija rakstnieks, masons, Radiščeva studiju biedrs Leipcigas universitātē. Veltījums Kutuzovam ir ne tikai draudzības apliecinājums, bet arī polemikas akts.

3

Morfejs — sapņu dievs grieķu mitoloģijā.

4

Visu «Ceļojuma» nodaļu virsraksti, izņemot pēdējo, ir to staciju nosaukumi, kuras atrodas ceļā no Pēterburgas uz Maskavu.

5

Ceļazīme — dokuments pasta zirgu saņemšanai.

6

Dienesta gramatu arhīvs — bajaru un muižnieku ģenealoģisko dokumentu glabātava.

7

Kad cars Fjodors Aleksejevičs (1661—1682) atcēla cilt-vietību, valsts amatos sāka iecelt atkarībā no personiskiem nopelniem un īpašībām, nevis ievērojot senos dzimtas nopelnus.

8

Novgorodas muižniecība sāka pierādīt savus radurakstus no tā laika, kad Ivans Bargais (1570) sagrāva Novgorodu un muižniecība kļuva nabadzīga.

9

a Rangu tabula — Pētera I (1722) apstiprinātā činu sistēma, kas muižniekam dienesta pakāpi piešķīra par izdienu.

10

_ Daļa dižciltīgo muižnieku nebija apmierināti ar Katrīnas «Dāvinājumu grāmatu muižniecībai» (1785), ar ko visumā tika paplašinātas muižnieku privilēģijas.

11

Saskaņā ar Katrīnas ukazu (1769) zemniekiem nebija pat tiesību sūdzēties par muižniekiem, jo tad draudēja izsūtīšana katorgā.

12

Č... — Pjotrs Ivanovičs Čeļiščevs (1745—1811), Radiš-čeva studiju biedrs Leipcigas universitātē.

13

Sisterbeka — Sestrorecka.

14

Senās Kipras salas pilsētas, kur atradās skaistuma dievietes Afrodites tempļi.

15

Vernē Klods Žozefs (1714—1789) — pazīstams franču ainavu gleznotājs, marīnists.

16

Mozus — blbeles mitoloģijas pravietis, kas izveda jūdus no Ēģiptes pa Sarkanās jūras dibenu, jo pati jūra bija pašķīrusies.

17

Angļi bija ņēmuši savā aizsardzībā pie viņiem uz Kalkutu

18

Viss turpmākais stāsts stipri atgādina Katrīnas II favorīta G. A. Potjomkina untumus.

19

Cieši pieguļošas huzara bikses.

20

Te domāta Potjomkina dzīve virspavēlnieka mītne krievu-turku karā (1787—1791).

21

Džeimss Kuks (1728—1779) — slavenais angļu jūras braucējs, kuru iezemieši nogalināja Sendviču salās.

22

Goti un vandaļi — austrumģermaņu ciltis, kas V gadsimtā izlaupīja Romu.

23

Poētiskās iedvesmas avoti; grieķu mitoloģijā — avoti Parnāsa un Hēlikona pakājē.

24

Vergilijs, Horācijs — romiešu dzejnieki I gadsimtā pirms mūsu ēras. Tits Līvijs (59. g.—17. g.)f Tacits (55—120) — romiešu vēsturnieki.

25

Mitrofanuškas skolotājs seminārists Kuteikins saka D. I. Fonvizina komēdijā «Pusaudzis»: «Izņēmu līdz retorikai, bet, paldies dievam, atgriezos atpakaļ.»

26

Hugo de Groots Grocijs (1583—1645) — slavenais holandiešu jurists un sociologs. Saris Luijs Moteskjē (1689— 1755) — izcilais franču apgaismotājs. Viljams Blekstons

(1723—1780) — pazīstamais angļu jurists. Radiščevs tālāk runā par viņa četrsējumu darbu «Angļu likumu komentāri»,

27

Plaši izziņotais plāns par universitāšu atvēršanu Pleskavā, Cerņigovā un Penzā (1787) 1790. gadā tā ari nerealizējās. Atgādinot par to, Radiščevs pasvītro Katrīnas II apgaismības programmu demagoģisko reklāmas raksturu.

28

Martinists — mistiķa Senmartēna (1743—1803) filozofiskās mācības sekotājs. Emanuēls Svēdenborgs (1688—1772)— zviedru rakstnieks, mistiķis, «vīziju redzētājs», kura sacerējumi bija populāri martinistu aprindās.

29

Fridrihs II (1712—1786) — Prūsijas karalis, kas sludināja «apgaismoto absolūtismu» un piekopa visreakcionārāko dzimt-niecisko politiku.

30

Mārtiņš Luters (1483—1546) — baznīcas reformators, nodibinājis tā saukto luterānismu, kas vērsts pret katolicisma dog-matiem un Romas pāvestu ļaunprātībām.

31

Muhameds (570—632) — reliģisks sludinātājs, kuru uzskata par islama (musulmanisma) nodibinātāju.

32

Citēdams talmuda izskaidrotāju rabīnu Akibu pēc Beila vārdnīcas (t. i., pēc franču ateista un materiālista Pjēra Beila «Vēsturiskās un kritiskās vārdnīcas»), Radiščevs izsmej šķietami dziļdomīgos masonu «prātojumus».

33

Solons (638.—559. g. p. m. ē.) — Seno Atēnu reformators. Likurgs — leģendārais likumdošanas nodibinātājs Senajā Spartā (IX gs. p. m. ē.). Troja — sena pilsēta Mazāzijā, sasniegusi sevišķu varenību otrā tūkstošgadē p. m. ē. Kartāga (IX—II gs. p. m. ē.) — Ziemeļāfrikas vergturu pilsēta — valsts.

34

Hanzas savienība — bagāto (galvenokārt ZiemejVācijas) pilsētu savienība XIV—XVII gs., kas attīstīja tirdzniecību pa Ziemeļu un Baltijas jūrām.

35

Runa ir par Ivana IV asiņaino izrēķināšanos ar Novgorodu 1570. gadā.

36

Jaroslavs Jaroslavičs (1230—1272) — Tveras lielkņazs, Ņevas Aleksandra brālis, karoja ar novgorodiešiem no 1270. līdz 1271. gadam.

37

Tirgotājus iedalīja trijās ģildēs (kārtās). Trešā ģilde bija viszemākā.

38

Nopelniem bagāti pilsoņi saskaņā ar «Pilsētām piešķirto Žēlastības grāmatu» (1785) — pilsētu iedzīvotāju privileģētais virsslānis.

39

Portretu siluetu māksla bija sevišķi populāra XVIII gadsimtā. Johans Kaspars Lafaters (1741—1801) — mācītājs, kas savā grāmatā «Fiziognomikas fragmenti» attīstīja teoriju, ka cilvēka raksturu var iepazīt pēc viņa fizionomijas.

40

Krievu modes dāmas XVII—XVIII gadsimta krāsoja zobus melnus.

41

Peruns — seno slāvu ticējumos galvenais dievs, pērkona un zibens dievs.

42

Jehova, Jupiters, Brahma — dievu vārdi senebreju, seno romiešu un indiešu reliģijā. Ābrams, Mozus — blbeles personāži. Konfūcijs (551.—479. g. p. m. ē.) — seno ķīniešu filozofs. Zaratustra — Vidusāzijas, Persijas, Azerbaidžānas seno tautu mītu pravietis. Sokrāts (469.—399. g. p. m. ē.) — seno grieķu filozofs. Marks Aurēlijs (121—180) — Romas imperators.

43

Katona nāve, Edisena traģēdija, V cēl., 1. aina. (Radiščeva piezīme.)[155]

44

Kambarsulainis — vecākais galma sulainis.

45

Heroldija — iestāde, kas kārtoja muižnieku, ierēdņu

46

titulu un ģerboņu lietas.

47

Viljams Hogarts (1697—1764) — angļu gleznotājs un gravieris, satīriķis.

48

Bezzemniekiem katru mēnesi izsniedza produktus natūrā.

49

īpaša nodarvotu pakulu vai jēlmītas ādas siksnu pletne.

50

Senā Lakedaimona (Sparta) — grieķu vergturu pilsēta — valsts. Spartas sabiedriskajā morālē sevišķā cieņā bija personiskā iniciatīva, uzņēmība.

51

Obroks, kas jāmaksā muižniekam par atļauju doties laulībā.

52

Sods uz tirgus laukuma — notiesātā publiska pēršana ar īpašu smagu pātagu.

53

Neliela zemes gabala — viensētas īpašnieki, pa daļai — dienesta muižnieku pēcnācēji, pa daļai — valsts zemnieki.

54

Bagātā augstmaņa Nariškina angļu parauga parks Somu jūras līča tuvumā, pa ceļam no Pēterburgas uz Pēterhofu; svētdienas pastaigu vieta.

55

Egīda — galvenā dieva Zeva vairogs grieķu mitoloģijā, aizsardzības simbols.

56

Sokrāts nomira, pēc atēniešu sprieduma izdzēris kausu indes (velnarutku).

57

Marks Kurcijs, kā stāsta leģenda, izglāba Romu. Kad 362. gadā p. m. ē. Romas forumā atvērās bezdibenis, orākuls pareģoja, ka pilsēta ies bojā, ja bezdibenis neaprīs tās lielāko dārgumu. Teikdams: «Romā nav lielāka dārguma kā ieroči un drošsirdība,» — bruņās tērptais jaunais Kurcijs ar zirgu metās bezdibenī, un tas aizvērās.

58

Jūlijs Cēzars — Romas diktators (100.—44. g. p. m. ē.).

59

Katons Jaunākais (95.—46. g. p. m. ē.) — romietis, aristokrātiskās republikas piekritējs. Vērsās pret personiskās diktatūras režīmu. Uzzinājis par Cēzara uzvaru pār republikāņiem, nodūrās ar zobenu.

60

Cara Alekseja Mihailoviča laikā karoja ar Poliju (1654—1667).

61

Lada — slavu mitoloģijā mīlestības, laulības un līksmības dieviete.

62

Leandrs — sengrieķu dzejā Afrodltes priesterienes Hēro mīļākais, kurš katru nakti pārpeldēja Hellesponta jūras šaurumu (Dardaneļus), lai satiktos ar iemīļoto, kura savā tornī bija iededzinājusi lukturi. Reiz vētra nodzēsa lukturi. No rīta ieraudzījusi izskaloto noslīkušā Leandra ķermeni, Hēro metās jūrā.

63

Ārlaulībā dzimušos bērnus parasti nodeva bērnu namos.

64

«Nākotnes projekti» nodaļās «Hotilova» un «Vidropuska» sarakstīti tā, it kā autors būtu ceļotāja draugs, kura uzskati evolucionē no liberālisma uz revolucionārismu.

65

Aizstāvēdams tautas tiesību uz sacelšanos, Radiščevs neuzskatīja pugačoviešu kustību ar cariskiem lozungiem par drošu ceļu muižnieciskā absolūtisma gāšanai.

66

Kriena nauda — līgavaiņa maksa par līgavu, ja viņa ir cita muižnieka dzimtcilvēks.

67

Zemnieku tiesa — tiesa valsts zemniekiem un viensēt-niekiem.

68

Numa Pompilijs — Romas leģendārais ķeizars.

69

Manko Kapaks — leģendārais Peru valsts pamatlicējs.

70

Saskaņā ar bībeles leģendu jūdu pravietis Mozus saņēma bauslības galdiņus Sinaja kalnā no paša dieva.

71

Arimans — tumsas un nāves valdnieks seno persiešu reliģijā.

72

Ar 1783. gada ukazu tipogrāfijas pielīdzināja fabrikām; tas atļāva privātpersonām nodarboties ar grāmatu iespiešanu.

73

No vācu filozofa un dzejnieka Johana Gotfrīda Herdera disertācijas «Par valdības ietekmi uz zinātni un zinātnes ietekmi uz valdību» (1778). Radiščevs citē tikai to, kas noder vārda brīvības aizstāvēšanai.

74

Tāds pats cenzors, tā stāsta, nav atļāvis iespiest tos sacerējumus, kur pieminēts dievs, teikdams: man gar viņu nav nekādas daļas. Ja sacerējumā bija nopaļāti tautas tikumi kādā valstī, viņš to uzskatīja par nepieļaujamu, teikdams: Krievijai ar tām ir draudzības līgums. Ja kur bija pieminēts

75

Dikinsona kungs^156, kas piedalījies Amerikā notikušajās pārmaiņās un ar to kļuvis slavens, vēlāk, būdams Pensilvānijā prezidents, nevairījās no cīņas ar tiem, kas viņam Uzbruka. Pret viņu tika vērsti visnegantākie raksti. Pirmais štata gubernators devās cīņā, iespieda savu aizstāvēšanās rakstu, attaisnoja sevi, atspēkoja savu pretinieku argumentus un viņus nokaunināja ... Lūk, atdarināms piemērs, kā jāatriebjas, kad kāds otru pasaules priekšā apvaino ar iespiestu sacerējumu. Ja kāds niknumā vēršas pret iespiestajām rindām, tas liek domāt, ka iespiestais ir patiesība, bet atriebējs tāds, kā par viņu rakstīts. (Radiščeva piezīme.)

76

Protagors (480.—411. g. p. m. ē.) — Atēnu filozofs sofists, izraidīts par ateismu.

77

Pretors — viens no augstākajiem tiesnešiem Senajā Romā.

78

Gajs Svetonijs Trankvils (70—160) — Romas ķeizaru biogrāfiju autors. Augusts Cēzars (63. g. p. m. ē. — 14. g. m. ē.) — Romas ķeizars.

79

Tits Labiēns (miris 123. gadā) — Romas vēsturnieks un orators, republikas aizstāvis.

80

Lūcijs Enejs Seneka (6. g. p. m. ē. — 65. g. m. ē.) — Romas filozofs un dramaturgs.

81

Triumvirāta locekļi, kuriem bija piešķirta neierobežota vara.

82

Ārijs Montāns^157 izdeva Nīderlandē pirmo aizliegto grāmatu sarakstu, kurā bija ievietoti ari viņa paša sacerējumi.

83

Kasijs Severs, Labiēna draugs, redzēdams, ka sadedzina viņa rakstus, sacīja: «Tagad vajag sadedzināt mani, jo es tos

84

Arnobijs — kristiešu rakstnieks (III gs. beigas — IV gs. sākums).

85

Konstantīns (274—337) — Romas ķeizars. Teodosijs II (401—450) — Bizantijas ķeizars. Runa ir par Romas un Bizan-tijas ķeizaru cīņu IV—V gs. ar dažādām ķecerībām.

86

Bizantijas ķeizara Justiniāna pandekti — grāmatas ar izvilkumiem no izcilāko Romas juristu darbiem.

87

Renē Dekarts (1596—1650) — lielais franču filozofs un matemātiķis.

88

Apokalipse — agrīno kristiešu reliģisko pareģojumu grāmata.

89

Pjērs Abelārs (1079—1142) — franču filozofs, teoloģijas profesors.

90

Iluminēti — viena no XVIII gadsimta slepenām biedrībām. Francijā starp iluminētiem bija ne mazums nākamo 1789. gada revolūcijas darbinieku. Radiščevam nebija skaidra priekšstata par iluminētiem.

91

Morfejs Zirardo — kardināls (miris 1492. g.).

92

Grāmatu iespiešanas izgudrotājs Johans Gūtenbergs (XIV gs. beigas — 1468. g.) izdeva pirmo iespiesto grāmatu Maincā (1445).

93

Gudēna izdotais Diplomātijas kodekss, IV sēj. (Radiščeva piezīme.)

94

Ar to var salīdzināt atļauju turēt visādas ārzemju grāmatas un šādu pašu grāmatu aizliegšanu tautas valodā. (Radiš-čeva piezīme.)

95

Aleksandrs VI Bordžia — Romas pāvests (1492—1503), slavens ar savu nodevību un izvirtību.

96

Bulla — Romas pāvesta vēstījums.

97

Trīsdesmit gadu karš Vācija starp protestantiem un katoļiem (1618—1648).

98

Londonas tirgotājs Viljams Kakstons ierīkoja Anglijā grāmatu spiestuvi Eduarda IV valdīšanas laikā, 1474. gadā. Pirmā angļu valodā iespiestā grāmata bija «Pārdomas par šaha spēli», tulkota no franču valodas. Otrā — lorda Riversa tulkotais «Filozofu runu un izteicienu krājums». (Radiščeva piezīme.)

99

Zvaigžņu palāta (nosaukums radies no zvaigznēm izrotātajiem griestiem) — augstākā administratīvā tiesu iestāde Anglijā XV—XVII gadsimtā. Slepenā kanceleja (1718—1762) izmeklēja politiskās lietas.

100

d Grāfam Strafordam 1641. gadā Ilgais parlaments (1640— 1653) piesprieda nāves sodu. Ilgais parlaments uz laiku atcēla cenzūru, bet 1643. gadā to no jauna nodibināja. Kārlis I (1600—1649) tika sodīts ar nāvi 1649. gadā pēc parlamenta nodibinātā tribunāla lēmuma.

101

Kārlis II, vēlāk Jēkabs I (Anglijas karalis Jēkabs II) valdīja Anglijā no 1660. līdz 1688. gadam. Pārmaiņu rezultātā tronī nāca Vilhelms III (1688—1702).

102

Dānijā grāmatu iespiešanas brīvība pastāvēja tikai īsu laiciņu. Voltēra dzejas Dānijas karalim šajā gadījumā ir pierādījums tam, ka nav jāsteidzas cildināt pat gudrus likumus. (Radiščeva piezīme.)

103

Dānijas karaļa Kristiāna VII (1749—1808) vārdā 1770. gadā pasludinātā preses brīvība jau pēc gada tika ierobežota. Lēmumu par preses brīvību apsveica Voltērs (1771. gadā).

104

Pensilvanija, Delavera, Merllenda, Virdžīnija — ASV štati.

105

1789. gada pārmaiņas — franču buržuāziskā revolūcija sākās 1789. gadā.

106

Arguss un Briarejs — giganti grieķu mitoloģijā; Arguss — modrais sargs, Briarejs — augstākā dieva Zeva aizstāvis.

107

Runa ir par franču revolucionārās preses vajāšanu. Demokrātijas vadonis Marats (1743—1793) slepeni izdeva pamfletu par finansu ministru (1790). Sakarā ar to Marata māju ielenca Nacionālā gvarde, kuru vadīja «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas» projekta autors Lafajets (1757—1834). Radiščevs, sekodams notikumiem Francijā, vērīgi saskatīja Satversmes sapulces rīcībā draudus revolūcijai.

108

Vilhelms Ludvigs Vekerlīns (1739—1792) — viens no vācu apgaismotājiem, izdeva žurnālu «Pelēkais Briesmonis».

109

Jozefs II (1741—1790) — Austrijas ķeizars, Marijas Terēzijas (1717—1780) pēctecis, ieviesa preses brīvību.

110

Jaunākajos ziņojumos lasām, ka Jozefa II pēctecis bija nodomājis atjaunot cenzūras komisiju, ko viņa priekštecis bija atcēlis. (Radiščeva piezīme.)

111

А. M. Kutuzovs, kuru uzrunā Radiščevs, 1789. gadā atradās Berlīnē. Tālāk seko «Nākotnes projektu» autora («Hoti-lova», «Vidropuska») piezīmes.

112

Vienīgās krievu avīzes «Санкт-Петербургские ведомости» un «Московские ведомости» iznāca divreiz nedēļā.

113

Runa ir par feldmaršala Miniha (1638—1767) karagājienu uz Krimu (1736) un krievu uzvaru pie Kunersdorfas (1795), kas pavēra ceļu uz Frankfurti pie Oderas Septiņgadu karā (1756—1763).

114

Drausmīgais veseris — utrupnieka āmuriņš.

115

Kvekeri — reliģiska sekta Anglijā un ASV. To lo7.ungi bija tuvāko mīlestība un sevis pilnveidošana. Sludināja nēģeru

116

brīvību.

117

Poļu tērps vārsmām — sillabiska vārsmošana (kuras pamatā ir vienāds zilbju skaits vārsmās) — rietumu, it īpaši poļu poēzijas ietekme. Lomonosovs un Tredjakovskis rakstīja to-niskā pantmērā, ievērojot vārsmā vienādu skaitu uzsvaru. Radiščevs uzstājās pret jamba kanonizāciju, par krievu vārsmas daudzveidību.

118

Runa ir par Lomonosova «Odu, kas ņemta no Ijaba grāmatas» (bībeles fragmenta brīvs tulkojums) un «Psalmu grāmatas» tulkojumu (reliģisku, morālpamācošu dziedājumu tulkojumi no «Psalmu grāmatas»).

119

«Semira» (1768) un «Dmitrijs Viltvārdis» (1771) —

A. P. Sumarokova (1718—1777) traģēdijas.

120

Dzejnieka M. M. Heraskova (1733—1807) astoņgadu darbs — poēma «Rosiāda» (1771—1779), kurai par paraugu noderējusi Vergilija «Eneīda», kā arī Homēra «Iliāda» un «Odiseja».

121

J. I. Kostrovs (ap. 1750—1796) «Iliādas» tulkotājs.

122

«Telemahīda» sarakstīta krievu heksametrā (sešpēdu vārsmās bez atskaņām, ar pieciem daktiliem un vienu trohaju).

123

Džons Miltons (1608—1674) — angļu dzejnieks; 2ans Batists Rasins (1639—1699) — franču dramaturgs; Torkvato Taso (1544—1595) — itāļu dzejnieks.

124

Citētos Radiščeva odas fragmentus atdzejojusi Mirdza Ben-drupe.

125

Vilhelms Tells — leģendārais šāvējs, cīnītājs par Šveices atbrīvošanu no Austrijas jūga.

126

Marks Jūnijs Bruts (I gs. p. m. ē.) — vadījis sazvērestību pret Cēzaru, piedalījies viņa nogalināšanā. XVIII gadsimtā šis reakcionārās aristokrātijas pārstāvis tika uzskatīts par ideālu republikāni.

127

Tur auglīgākās lejas viedam. Starp druvām, briedā līkstošām, Redz puķes piemīlībā ziedam. Tur olīvkoku paēnā Vēl baltāku kā marmors maigais No Parosas, kā diena zaigā Redz dzidru templi atmirdzam.

128

Šis nezvērs, raugiet, baigs bez mēra, Kā hidra simtgalvains ir tas.

Raud aizgrābts liekulīgās sērās,

Bet žokļos indes nāvīgas.

Kā tīk tam, zemes varas loka,

Ar galvu sniedz līdz debeslokam — Tur tēvzeme tam, sacīts tiek.

Spiež visur rēgiem, tumsai valdīt, Prot melot, pieglaimoties saldi Un visiem akli ticēt liek.

129

Olivers Kromvels (1599—1658) — diktators, Anglijas buržuāziskās revolūcijas laikā, kad pēc parlamenta sprieduma tika nocirsta galva karalim Kārlim I (1600—1649).

130

Pēgass — poētiskas iedvesmas simbols, grieķu mitoloģijā — spārnots zirgs. Pēc viņa spēriena no Hēlikona klints sācis burbuļot Ipokrēnes avotiņš.

131

Krievu armija pirms 1870. gada militārās reformas tika papildināta ar rekrūšiem no zemniekiem, kuru pienākums bija dot vienu rekrūti no zināma skaita vīriešu (1789. gadā — vienu no simta). Valsts un ekonomiskie zemnieki (tie dzimtcilvēki, kas pārgāja no klosteriem uz Ekonomisko kolēģiju) savā vietā nodeva rekrūšos no muižniekiem speciāli atpirktos dzimtcilvēkus. Muižnieku spekulācija ar dzimtcilvēkiem rekrūšu ņemšanas laikā vairākkārt tika aizliegta (1766, 1769, 1770), bet netika pārtraukta. Jauns aizliegums sekoja tad, kad Radiščevs sāka iespiest «Ceļojumu» (1789).

132

Rekrušu ņemšanas laika aizliegts slēgt zemnieku pārdošanas un pirkšanas līgumus. (Radiščeva piezīme.)

133

Polkans (pa pusei cilvēks, pa pusei zirgs) — persona, kas figurē XVIII gadsimta populārajā pasakā par karaļdēlu Bovu.

134

Katarīna Gabriēli — (1730—1796), Luidži Markezi (1755— 1829), Marija Frančeska Lučia Todi — (1748—1793) — itāļu dziedātāji.

135

Verters — Gētes romāna «Jaunā Vertera ciešanas» varonis (1774).

136

Parnāsa soģis — tas ir ceļotāja sastaptais dzejnieks, odas «Brīvība» autors.

137

Ozerki. (Radiščeva piezīme.)

138

Jūnijs. (Radiščeva piezīme.)

139

Slāvu—grieķu—latīņu akadēmija Maskava.

140

Hristiāns Volfs (1679—1754) — Mārburgas profesors, dabaszinātnieks un filozofs.

141

Polockas Simeons (1629—1680) — krievu dzejnieks, dramaturgs un baznīcas darbinieks.

142

«Odu par Hotinas ieņemšanu» (1739) Lomonosovs sarakstījis Freibergā (Saksijā).

143

Lomonosovs sarakstīja pirmo zinātnisko «Krievu valodas gramatiku» (1757).

144

Retorika — «Daiļrunības rokasgramata» (1748).

145

Viljams Pits Vecākais (1708—1778), Edmunds Berks (1730—1797), Čārlzs Džeimss Fokss (1749—1806) — pazīstami angļu politiskie darbinieki un oratori; Onorē Gabriēls Riketī Mirabo (1749—1791) — franču politiskais darbinieks, orators.

146

Pindars (522.—447. g. p. m. ē.) — grieķu dzejnieks, sarakstījis odas par godu uzvarētājiem olimpiskajās spēlēs. Radis-čevs sauc viņu par «psalmotāju», tas ir, bībeles cara Dāvida sekotāju.

147

Radiščevs grib teikt, ka Katrīnas Krievijā nevar būt oratoru, nevar attīstīties runas māksla, tāpēc ka nav vārda brīvības.

148

Šeit Radiščevs pievēršas Maskavas metropolītam Platonam (Ļevšinam), salīdzinot viņu ar grieķu filozofu Platonu, un piemin metropolīta runu pie Pētera I kapa vietas 1770. gadā sakarā ar krievu flotes uzvaru pār turkiem pie Česmas.

149

Viljams Robertsons (1721—1793) — angļu vēsturnieks; Andrejs Zigismunds Markgrāfs (1709—1782) — vācu ķīmiķis; Andrejs Rīdigers (1673—1731) — vācu filozofs ideālists; iespējams, ka Radiščevs runā par dabas pētnieku Kristiānu Fridrihu Rīdigeru (1760—1808).

150

Radiščevs kļūdījās, nepietiekami novērtējot Lomonosova nopelnus ķīmijas jomā.

151

® Uzraksts uz V. Franklina portreta (1706—1790).

152

Radiščevs runā par Lomonosova draugu — fiziķi Georgu Vilhelmu Rihmani (1711—1753), kas gāja bojā, izdarot mēģinājumu ar elektrību pērkona laikā.

153

Verulamas Bekons (1561—1626) — angļu filozofs materiālists, kas licis pamatus eksperimentālai metodei zinātnē.

154

Grūti pateikt, vai Radiščevs tiešām gribēja rakstīt grāmatas turpinājumu: nodaļas «Kļina» noslēguma rindās minēts, ka ceļotājs atgriežas.

155

Radiščevs citē Krievijā populāro angļu rakstnieka Edisena (1672—1719) traģēdiju par romiešu republikāņu cīņu pret Jūlija Cēzara diktatūru.

156

Džons Dikinsons (1732—1808) — cīnījās pret Amerikā esošo Anglijas koloniju atkarību no metropoles.

157

Ārijs Montāns (XVI gadsimtā) — spāņu teologs un orien-tālists.

Content

Radiščevs Aleksandrs Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu

Trauksmainā Krievzeme (Priekšvārds)

A.RADIŠČEVS CEL03UMS NO PĒTERBURGAS uz MASKAVU

IZBRAUKŠANA

SOFIJA

TOSNA

ĻUBAŅA

ČUDOVA

SPASKAS MEŽAINE

PODBEREZJE

NOVGORODA

BROŅŅICI

ZAICOVA

KRESTCI

JAŽELBICI

VALDAJA

JEDROVA

VIŠŅUVOLOČOKA

VIDROPUSKA

TORŽOKA

MEDNOJE

TVĒRA

GORODŅA

ZAVIDOVA

KĻINA

PEŠKI

ČORNAJA GRJAZA

Raksts par Lomonosovu

SATURS

1