Krenca Džeina Ena

Cerība tumsā

Džeina Ena Krenca

Cerība tumsā

Pirmā nodaļa

Sienas kliedza viņai pretī.

- Ak, sasodīts! - nočukstēja Zoija Lūsa. Apstājusies tukšās guļamistabas durvīs, viņa noraudzījās uz baltajām sienām. Ne tagad. Ne šodien. Ne šoreiz. Man tiešām ir vajadzīgs šis darbs.

Sienas šņukstēja. Šausmas pulsēja cauri apmetuma kārtām un askētiskās baltās krāsas slānim, kas tās pārklāja. Nedzirdamie kliedzieni atbalsojās no grīdas un griestiem.

Zoija instinktīvā, pilnīgi bezjēdzīgā žestā pacēla pirkstus pie deniņiem. Viņa cieši aizvēra acis, sagatavojusies izturēt ledaina zibens šķautņainās bultas, kas šāvās cauri ķermenim un sakrājās stindzinošā peļķē auguma dziļumos.

Gaitenī Deiviss Meisons bija sekojis viņai tik cieši pa pē-dām, ka brīdī, kad Zoija apstājās, atradās tikai soli viņai aiz mm guras un neveikli uzgrūdās virsū.

- Ak, piedodiet! - Viņš atguva līdzsvaru. - Aizdomājos.

- Pati biju vainīga. - To teikusi, Zoija neuzkrītoši - kā pati cerēja - pavirzījās atpakaļ gaitenī. Tur bija daudz labāk. Viņa spēja valdīt pār sevi. Viņa veltīja Deivisam šķietami mundru un

drošu smaidu. Tas nebija viegli, ņemot vērā apslāpētos kliedzienus, kas vēl aizvien sūcās no guļamistabas.

Zoijai gribējās tikt prom no šīs mājas. Ātri. Lai kas bija no-ticis guļamistabā, tas nebija nekas labs.

- Klau! - Deiviss vieglītēm pieskārās viņas plecam. - Vai jums kas kait, Zoija?

Zoija veltīja Deivisam vēl vienu biklu smaidu. Nebija grūti viņam uzsmaidīt. Vīrietis bija elegants, un matu griezumam pie-mita vajadzīgais draiskuma piesitiens. Ja Deiviss būtu mašīna, tā būtu spīdīgs Eiropas rodsters. Spriežot pēc plašās mājas, indivi-duālā pasūtījuma krekla un biksēm un gredzena ar oniksu un briljantu pirkstā, viņš bija arī bagāts. Visā visumā, skumji nodomāja Zoija, līdz pat pēdējam brīdim viņa bija uzskatījusi Deivisu par ideālu klientu.

Tagad, protams, viss bija mainījies.

- Nē, nekas. - Izmantojot paņēmienus, ko bija apguvusi pašaizsardzības nodarbībās, Zoija neuzkrītoši un dziļi ieelpoja. Viņa atsauca atmiņā instruktora norādījumus un centās atrast to mierīgo, stabilo centru sevī, kuram it kā bija jāatrodas kaut kur dziļumā. Diemžēl šo programmas daļu Zoija vēl nebija labi apguvusi. Viņa juta vienīgi to, ka tuvojas nopietns nervu dru-dzis.

- Kas noticis? - Tagad Deiviss izskatījās nopietni nobažījies.

- Gluži vienkārši sākas galvassāpes, - atbildēja Zoija. - Tā bieži gadās, kad aizmirstu paēst brokastis.

Pēdējā laikā melot bija tik viegli. Viņai taču netrūka iespēju vingrināties. Jo sliktāk, ka viņa vēl nebija tik gudra, lai pārliecinātu pati sevi, nodomāja Zoija. Piemēram, šobrīd nedaudz sevis maldināšanas nemaz nenāktu par ļaunu.

Mirkli cieši viņu pētījis, Deiviss atslābinājās.

- Nedabūjāt no rīta ierasto kofeīna devu?

- Un ēdienu. Tas saistīts ar cukuru asinīs. Man vajadzēja par to padomāt. - Jutusi steidzamu nepieciešamību mainīt sarunas tematu, viņa vēlreiz ieskatījās guļamistabā un izmeta pirmo, kas ienāca prātā: - Kas notika ar gultu?

- Ar gultu?

Abi noskatījās uz lielu, tukšu kailas grīdas laukumu starp di-viem masīviem naktsgaldiņiem misionāru stilā.

Zoijai kļuva neomulīgi.

- Pārējās istabas ir pilnībā mēbelētas, - viņa sacīja. - Ievēroju, ka guļamistabā trūkst gultas.

- Viņa to paņēma, - drūmi noteica Deiviss.

- Bijusī sieva?

Viņš nopūtās.

- Viņa mīlēja to sasodīto gultu. Pagāja mēneši, kamēr izvēlējās. Varu apzvērēt, viņa to mīlēja vairāk par mani. Kad viņa aizgāja, gulta bija gandrīz vienīgā lieta, ko viņa bez personiskajām mantām par katru cenu gribēja paņemt līdzi.

- Skaidrs.

- Jūs jau zināt, kā notiek šķiroties. Reizēm vislielākie ķīviņi iznāk par pašiem niecīgākajiem un muļķīgākajiem sīkumiem.

Lai nu kā, nodomāja Zoija, gulta nav bijusi nekāda mazā.

- Saprotu.

Deiviss nopētīja viņas seju.

- Vai galvassāpes pastiprinās?

- Viss būs kārtībā, tiklīdz paēdīšu launagu un iedzeršu kafiju, - viņa apgalvoja.

- Ziniet ko, pārējo mājas daļu jūs esat redzējusi. Nešaubos, ka esat guvusi vispārējo priekšstatu. Varbūt mēs varētu izdarīt pārtraukumu un paēst klubā? Tad varēsim parunāt par jūsu sākotnējo iespaidu.

Doma par ēšanu lika kuņģim sarauties čokurā. Zoija no pieredzes zināja, ka nespēs norīt ne kumosa, kamēr nerimsies drebuļi. Tas varētu prasīt zināmu laiku. Pirmītējais pārdzīvojums bija patiesi nepatīkams, un tas viņu pārsteidza nesagatavotu.

Viņa pati bija vainīga. Viņa zināja, ka nedrīkst tik neap-domīgi ieiet telpā. Taču Zoiju tik ļoti bija pārņēmuši interjera plāni, viņa pilnībā bija pievērsusies tiem, un pārējā plašās re-zidences daļa bija šķitusi tik jauna, tik tīra. Zoija gluži vienkārši nebija gaidījusi nepatikšanas un, kā bieži gadījās, par to bija samaksājusi.

- Labprāt piebiedrotos, bet baidos, ka būšu spiesta iedot kurvīti. - Viņa demonstratīvi ieskatījās pulkstenī. - Pēcpusdienā man ir norunāta vēl viena tikšanās, un gribu tai sagatavoties.

Deivisa sejā atspoguļojās šaubas.

- Ja jūs tā domājat...

- Baidos, ka jā. - Zoija pūlējās runāt, it kā atvainojoties. - Man tiešām ir jāskrien, un jums taisnība, esmu redzējusi visu, kas man būtu jāredz. - Un liels paldies, bet nojautusi vairāk, nekā jebkad esmu gribējusi zināt. - Man ir plāns, ko pirmīt iedevāt. Nokopēšu to un uzmetīšu dažas skices, kas jums radīs priekšstatu par to, kas man padomā.

- Labprāt iepazīšos ar zīmējumiem. - Ieskatījies guļamistabā, Deiviss ar zināmu nožēlu papurināja galvu. - Atzīšos, neesmu apveltīts ar vizuālu iztēli. Man vieglāk aptvert koncepciju, kad redzu attēlu.

- Vienmēr ir vieglāk, ja var aplūkot zīmējumu. Pagaidiet mazliet, es sameklēšu kalendāru!

Zoija pasniedzās savā ietilpīgajā audekla somā, vienā no sešām līdzīgajām dažādās krāsās, kas viņai piederēja. Katra soma kalpoja kā portfeļa un rokassomiņas apvienojums. Šodien Zoija bija izvēlējusies piparmētru zaļo, jo viņai patika, kā soma kontrastēja ar tumšvioleto bikšu kostīmu.

Iebāzusi roku plašajās dzīlēs, viņa pastūma malā miniatūro fotoaparātu, skiču burtnīcu, mērlenti, caurspīdīgu plastmasas kārbu, kurā atradās krāsainu pildspalvu un marķieru klāsts, mape ar audumu paraugiem un liels, veclaicīgs durvju rokturis, kas bija pievienots gredzenam ar viņas dzīvokļa atslēgām.

Biznesa kalendārs atradās pašā apakšā. Izcēlusi to dienas gais-mā, Zoija atšķīra lappusi.

- Līdz nedēļas beigām, - viņa moži noteica, - es uzskicēšu dažas idejas un pacentīšos sagatavot vairāku telpu izkārtojuma metus. Ko jūs teiktu par tikšanos manā birojā piektdienas pēc-pusdienā?

- Piektdien? - Deiviss izskatījās nepārprotami vīlies. - Tas ir pēc nedēļas. Vai mums tiešām tik ilgi jāgaida? Es gribētu sākt darbus pēc iespējas ātrāk. Patiesībā šī māja pēc sievas aiziešanas ir kļuvusi visai nomācoša.

]ā, varu derēt, ka tā ir taisnība, nodomāja Zoija.

- Saprotu, - viņa sacīja skaļi, pūlēdamās ielikt balsī līdzjūtību. Tas nebija viegli, ņemot vērā, ka matiņi uz skausta vēl aiz-vien bija sacēlušies gaisā un rokas zem vieglās žaketes piedur-knēm klāja zosāda.

- Ļoti cenšos neturēt ļaunu prātu, - sacīja Deiviss. - Taču šķiršanās man izmaksā krietnu summu. Neatstāj sajūta, ka vēl labu laiku saņemšu rēķinus no advokātiem.

Visas pieejamās liecības norādīja, ka Deiviss Meisons pēc šķiršanās bija finansiāli lieliskā formā. Spriežot pēc tā, ko Zoija redzēja, viņam piederēja ļoti dārga savrupmāja, par kuras interjera jauno dizainu viņš bija gatavs maksāt prāvu naudu, un biedra statuss dārgā lauku klubā. Taču skaļi Zoija neko neteica.

Viņa ātri iemācījās izturēties diplomātiski pret nesen šķirtajiem, jo bija atklājusi, ka tie veido iekārojamu darba iespēju tādiem interjera dizaineriem kā viņa pati. Atbrīvojušies no sabrukušas laulības saitēm, cilvēki bieži vien vēlējās pārveidot savu dzīvojamo telpu, un šī darbošanās kalpoja par savdabīgu terapijas formu, kas palīdzēja pārvarēt šķiršanās procesa negatīvās emocijas.

Izlikdamās, ka pēta grafiku, Zoija pāršķirstīja kalendāra lapas, tad spēji aizcirta ādas vākos iesieto piezīmju grāmatu, pieņemot galīgu lēmumu.

- Baidos, ka visi laiki jau aizņemti. Piektdiena ir vienīgā die-na, kad varu veltīt jums tik daudz uzmanības, cik šis projekts ir pelnījis. Vai pulksten divi būtu pieņemams laiks?

- Izskatās, man nav citas izejas. - Deiviss nebija apmieri-nāts. Viņš bija radis iegūt, ko gribēja. - Lai būtu piektdiena. Ne-gribēju izklausīties tik nepacietīgs. Gluži vienkārši nevaru vien sagaidīt, kad projekts sāks virzīties uz priekšu.

- Protams! Tiklīdz ir pieņemts lēmums pārveidot savu dzīvojamo telpu, rodas dabiska vēlme ķerties pie darba. - Viņa runāja ātri, cenšoties piešķirt balsij profesionālu, lietišķu skanējumu. - Taču veselas rezidences pārbūve ir nopietns pasākums, un pašā sākumā pieļautās kļūdas var ārkārtīgi dārgi izmaksāt.

- Jā, es par to pārliecinājos pēc savas pieredzes. - Viņš vēlreiz paskatījās uz guļamistabu. - Nonācu tik tālu, ka pārkrāsoju šo istabu un sapratu - man vajadzīga speciālista palīdzība. Nebiju domājis, ka varu kļūdīties, gluži vienkārši pārklājot sienas ar baltu krāsu, bet, tiklīdz biju pabeidzis, sapratu, ka tas ne pēc kā neizskatās. Gribēju, lai istaba šķiet gaiša un gaisīga, bet tā vietā iznāca... - Viņš paraustīja plecus, ļaujot teikumam izdzist ar “Dievs vien zina, kas” izteiksmi sejā.

Bet tā vietā guļamistabai piemita autopsijas telpas vai balzamēšanas kambara omulīgā gaisotne, nodomāja Zoija. Šo iespaidu nespēja nomākt pat spožā Arizonas saule, kas ārpusē dejoja pa safīrzila baseina virsmu. Daļēji pie nepatīkamās sajūtas bija vainojama askētiskā baltā krāsa, taču Zoija zināja, ka patiesais cēlonis bija tas, kas noticis šajā guļamistabā. Visu nav iespējams paslēpt zem krāsas slāņa.

Zoija zināja arī to, ka viņas Ideālais klients neapzinājās sienās sagūstītās emocijas. Sev par nebeidzamu nožēlu, viņa vēl ne reizes nebija sastapusi cilvēku, kas tādas lietas uztvertu tāpat kā viņa - kā tīru, nepastarpinātu enerģiju. Taču viņa bija redzējusi pietiekami daudz piemēru, kad citi neuzkrītošā, vieglā formā reaģēja uz atmosfēru atsevišķās telpās, lai būtu pārliecināta, ka daudzi cilvēki kaut kādā dziļā, psihiskā līmenī izjuta telpas iespaidu.

Zoija pēc savas pieredzes bija iemācījusies arī paturēt šīs zināšanas pie sevis.

- Jūs izvēlējāties spilgti balto toni. - Viņa atkāpās vēl vienu soli, jo vairāk palielinot attālumu starp sevi un guļamistabas durvīm. - Zinu, ka baltais var šķist vienkāršs un viennozīmīgs, bet ar to ir ļoti grūti strādāt, jo šis tonis atstaro spilgtu gaismu, it sevišķi šeit, tuksnesī. Tas arī rada aukstas ēnas, kad māju papildina ar mēbelēm. Telpa tā zaudē harmonijas un miera gaisotni. Jūs darījāt pareizi, pārstādams krāsot pēc tam, kad bijāt pabeidzis šo istabu.

- Zināju, ka tas nav pareizais virziens. - Deiviss nepiespiesti pamāja, uzaicinot Zoiju iet viņam pa priekšu gaitenī. - Man jāsaka, Zoija, ka, uzaicinot palīgā profesionālu dizaineri, neveltīju necik daudz vērības fen šui, kā to darāt jūs.

- Daudzi Šaubās, kamēr paši nejūt iespaidu.

- Zināju, ka fen šui ir modē, un viss. Sievietes lauku klubā nopietni aizraujas ar šo virzienu. Kad Helēna Veimuta man jūs ieteica, viņa nebeidza vien stāstīt, kā jūs pēc šķiršanās esot pilnībā pārveidojusi viņas māju. Helēna teica, ka slikto atmiņu dēļ jau bijusi gatava to pārdot. Viņa apgalvo, ka jūs līdz nepazīšanai spējat pārvērst telpas atmosfēru.

- Veimutas projekts bija interesants. - Līdz ārdurvīm vairs nav tālu. Vēl daži mirkļi, un viņa būs laukā no šejienes. - Vei-mutas kundze ļāva man brīvu vaļu.

- Viņa man ieteica darīt to pašu. Pirms dažiem mēnešiem, kad aizgāja Dženifera, es būtu teicis, ka mēbeļu pārkārtošana, lai regulētu pozitīvās un negatīvās enerģijas plūsmas, uz mani neattiecas. Taču, jo ilgāk šeit dzīvoju viens - vidē, kas palikusi neskarta kopš tā laika, kad viņa te dzīvoja, - jo vairāk sāku domāt, ka varbūt kaut kas slēpjas jūsu dizaina teorijās.

- Nepraktizēju vienu atsevišķu fen šui skolu. - Sev par šaus-mām, Zoija atskārta, ka runā stipri par ātru. Izturies normāli! Tu zini, kā tas jādara. - Izmantoju vairāku atšķirīgu pieeju elemen-tus apvienojumā ar citu klasisku telpas organizācijas tradīciju, piemēram, Vastu principiem.

- Kas ir Vastu?

- Sena indiešu zinātne, kas izstrādājusi savus arhitektūras un dizaina principus. Izmantoju arī, manuprāt, noderīgus elemen-tus no modernajām harmonijas un proporciju teorijām. Patiesī-bā mans stils ir gluži eklektisks.

īstenībā daudz ko izdomāju pati, viņa klusībā piebilda. Taču klientiem nepatika to dzirdēt.

Gribēdama pēc iespējas ātrāk izkļūt svaigā gaisā, Zoija stei-dzīgā solī devās uz izeju. Tagad, kad jutekļus bija atkailinājis gu-ļamistabā pieredzētais, viņa uztvēra taustekļiem līdzīgus tumšu, neveselīgu emociju signālus arī no citām mājas sienām. Viņai vajadzēja ātri no šejienes izkļūt.

Beidzot Zoija nonāca līdz terakotas vestibilam. Deiviss sekoja viņai cieši pa pēdām. Viņš atvēra parādes durvis, un Zoija izbēga oktobra sākuma siltajā rāmumā.

- Vai esat pārliecināta, ka jūtaties pietiekami labi, lai ar mašīnu atgrieztos birojā? - apvaicājās Deiviss.

Izturies normāli!

- Man mašīnā ir enerģijas tāfelīte. - Atkal meli. Vai viņa būtu tos tik labi apguvusi?

- Nu labi. Esiet uzmanīga! Un tiksimies piektdien.

- Pareizi. Piektdien.

Zoija veltīja viņam - kā pati cerēja - možu, profesionāli lietišķu smaidu, satvēra ciešāk somu un mundrā solī devās uz mašīnu. Viņa pūlējās izlikties, ka nemaz nebēg no kliedzošās mājas.

Nonākusi līdz automašīnai, Zoija atvieglota nopūtās. Viņa atrāva vaļā durvis, nometa somu pasažieru sēdeklī, ieslīdēja aiz stūres, uzlika tumšās brilles, iedarbināja dzinēju, un tas viss šķi-ta kā viena nepārtraukta kustība.

Rokas vēl aizvien drebēja. Pēcšoka stāvoklis pēc adrenalīna uzplūdiem, viņa nosprieda. Tas nenotika pirmo reizi. Viņa spēja to kontrolēt.

Taču Zoijai vajadzēja ļoti cieši satvert stūri, lai izbrauktu no ekskluzīvā kvartāla. Pa kreisi stiepās neiedomājami zaļš golfa laukumu klājiens, kas kalpoja par pieeju Tuksneša ainavas lauku klubam. Ap tiem mākslinieciski slējās tikpat eleganti nami kā Meisona rezidence.

Aiz spilgti zaļajiem zālieniem pletās robots Sonorānas tuk-sneša klaids un zemas, apaļīgas kalnu pakājes. Golfa kluba ap-kārtne un blakus esošā Visperingspringsas pilsētiņa atradās mazliet vairāk nekā stundas brauciena attālumā no Fēniksas, pietiekami tuvu, lai baudītu daļu tūrisma komercijas labumu, bet pietiekami tālu, lai izvairītos no pilsētas dzīvās satiksmes un sastrēgumiem.

Pirms gada, kad Zoija bija pārcēlusies uz šejieni dzīvot, skarbā, sausā ainava šķita savāda un nemīlīga, taču vienā brīdī jaunā apkārtne bija kļuvusi pazīstama, pat mājīga. Zoija bija atklājusi, cik negaidīti skaists var būt tuksnesis ar krāšņajiem saullēktiem un saulrietiem, ar apbrīnojami dziļajām gaismām un ēnām. Zoija visu mūžu bija jutusi kontrastu valdzinājumu, un šai vietai nebija raksturīgas nekādas smalkas pārejas.

Lēmums pārcelties dzīvot uz Visperingspringsu nebija peļams, prātoja Zoija, bet varbūt viņai vajadzētu padomāt par citu karjeru, nevis to, ko viņa bija izvēlējusies līdz ar dzīvesvietas maiņu. Interjera dizains tolaik šķita dabisks un loģisks risinājums. Viņai taču bija izglītība tēlotājmākslā, laba, ievingrināta acs, un viņa nepārprotami zināja, kā radīt gaisotni dzīvojamā telpā. Turklāt, lai legāli uzsāktu biznesu, viņai nevajadzēja iegūt nekādus

papildu grādus vai sertifikātus. Taču ar šodienas sastapšanos pietika, lai Zoija sāktu pārdomāt.

No maza namiņa pie ieejas vārtiem iznāca sargs formastērpā. Emblēma pie švītīgās haki krāsas žaketes vēstīja, ka viņš ir “Rednora drošības sistēmu” darbinieks. Pieklājīgi sasveicinājies, sargs novēlēja Zoijai patīkamu dienu un atgriezās gaisa kondicionētāja uzturētajā svētnīcā, lai izdarītu ierakstu savā žurnālā.

%

Apsardze šajā rūpīgi plānotajā bagātības un stāvokļa noteiktajā anklāvā bija stingra, taču kādam Meisona savrupmājā no tās nav bijis nekāda labuma.

Zoija nobrauca krietnu gabalu no vārtiem, tuvodamās Visperingspringsas tirdzniecības centram, un tikai tad paņēma telefonu. Viņa uzspieda vienīgo numuru, ko bija ierakstījusi tiešo sakaru izvēlnē.

Arkādija Eimsa pacēla klausuli un, atskanot trešajam signālam, savā zemajā, aizsmakušajā balsī pavēstīja dāvanu veikala nosaukumu:

- “Eiforija”.

Arkādija pārdeva unikālas, dārgas dāvanas maksātspējīgiem klientiem, taču Zoija bija pārliecināta, ka ar tādu balsi draudzene būtu varējusi pārdot pat smiltis šeit, tuksnesī.

Arkādija bija viņas labākā draudzene un līdz ar to arī vienīgā draudzene. Kādreiz viņai bija citi draugi, nodomāja Zoija. Taču tas bija sen, tolaik, kad viņai bija īsta dzīve un nebija jāslēpjas mijkrēslī.

- Tā esmu es, - sacīja Zoija.

- Kas noticis? Vai kādas nepatikšanas ar Ideālo klientu?

- Varētu tā teikt.

- Viņš tomēr nolēmis atteikties no taviem pakalpojumiem? Kāds idiots! Bet neraizējies, būs vēl citi tikpat labi klienti kā viņš. Neizskatās, ka šķiršanās koeficients būtu īpaši krities.

- Diemžēl Meisons nav pārdomājis, - savaldīgi noteica Zoija. - Es gribētu, lai būtu.

- Vai tas kretīns tev uzmācās?

- Viņš bija nevainojams džentlmenis.

- Viņam jābūt bagātam, jo visi, kas dzīvo Tuksneša ainavā, ir naudasmaisi, - pacietīgi skaidroja Arkādija. - Nu kas tad īsti notika?

- Pieļauju domu, ka Ideālais klients ir noslepkavojis savu sievu.

Otrā nodaļa

Pēc divdesmit minūtēm Zoija izkāpa no mašīnas apzaļumotā autostāvvietā, kas apkalpoja Visperingspringsas veikalus un birojus. Pagājusi gabaliņu pa ietvi, viņa iegriezās Fountain Square, vienā no brīvdabas tirdzniecības centriem. Arkādija viņu gaidīja pie maza galdiņa uz noēnota paaugstinājuma blakus kafejnīcai.

Arkādija, kā vienmēr, atgādināja etīdi ledus un sudraba toņos. Viņas ļoti īsie, zēniski apgrieztie mati bija pelēcīgi tonēti un saskaņoti ar garo nagu krāsu. Viņas acīm piemita neparasta sudrabzila nokrāsa. Viņa bija gara, slaida un gurdeni gracioza kā haute couture modele. Arkādijai mugurā bija leduszila zīda blūze un glāsmaini krītoša balta zīda bikses. Sudrabs un tirkīzi mirdzēja viņai ap kaklu un ausīs.

Zoija skaidri nezināja Arkādijas vecumu. Draudzene pati nestāstīja, un kaut kas lika divreiz apdomāties, pirms pārkāpt privātās telpas robežas. Zoija pieņēma, ka Arkādijai ir pāri četrdesmit, taču derēt negribēja.

Citā laikā un vietā, domāja Zoija, Arkādija varētu būt Parīzē dzīvojoša emigrante, kas, dzerot absintu, pieraksta novērojumus par topošām slavenībām savā dienasgrāmatā. Viņu apņē-ma izsmalcinātas garlaikotības gaisotne, kuras cēlonis bija pārāk laba pasaules zināšana. Patiesībā Arkādija bija kādreiz ārkārtīgi veiksmīga finanšu māklere.

Arkādijas priekšā bija maza tasīte espresso kafijas. Zoiju gaidīja glāze tējas ar ledu. Blakusgaldiņi bija tukši.

Zoija nometa somu uz brīvā krēsla un apsēdās, kā vienmēr apzinādamās spilgto kontrastu starp sevi un draudzeni. Arēji izskatījās, ka viņām nav nekā kopīga. Zoijas mati bija tumšsarkanā tonī. Viņas acis bija tajā nenoteiktajā, grūti aprakstāmajā nokrāsā, kas, būdama pa vidu starp zaļo un zeltaino, autovadītājas apliecībā tika nodēvēta par gaišbrūnu. Un atšķirībā no Arkādijas viņa mīlēja spilgtas, košas krāsas.

Lai cik viņas būtu atšķirīgas, domāja Zoija, abas saistīja tik spēcīgas saites, kādas iespējamas tikai starp māsām.

Zoija uzmeta ašu skatienu pirkstgaliem. Tie vairs nedrebēja. Viņa atzina to par labu zīmi.

Arkādijas sudrabaini pelēkās uzacis vieglītēm saraucās.

- Vai tev nekas nekait?

- Nekādā ziņā. Ļaunākais ir aiz muguras. Mani pārsteidza nesagatavotu, tas arī viss. Man vajadzēja atcerēties, ka nedrīkst tik bezrūpīgi spert kāju pār nepazīstamas istabas slieksni.

Paņēmusi rokās patīkami vēso, slapjo glāzi, Zoija iedzēra lielu malku aukstās tējas. Adrenalīna vētra, kas vienmēr pavadīja līdzīgus notikumus, sāka noplakt, taču paies zināms laiks, kamēr organisms atbrīvosies no sekām. Pēc tamlīdzīgiem pārdzīvojumiem viņa allaž juta nemieru un savādu izsalkumu.

- Pasūtīju pāris porciju Cēzara salātu, - sacīja Arkādija.

- Cik labi! Paldies!

Parādījās oficiants, nesot maizi un aromatizētu olīveļļu. Izkārtojis visu uz galda, viņš aizgāja.

Zoija nolauza lielu gabalu maizes un iemērca pēc rozmarīna smaržojošajā eļļā. Viņa apstājās tieši tik ilgi, lai pārkaisītu eļļas piesūcināto maizi ar kripatiņu sāls, un tad nokoda ļoti lielu km mosu.

- Vai esi pārliecināta, ka jūties labi? - Arkādija šaubījās.

- Neapvainojies, bet tu neizskaties īpaši labi.

- Man nekas nekait, - ar maizes pilnu muti atteica Zoija.

- jautājums ir: ko lai es tagad daru?

Pieliekusies tuvāk, Arkādija pieklusināja balsi, kaut arī tuvumā neviena nebija.

- Vai esi pilnīgi pārliecināta, ka šis Meisons ir nogalinājis savu sievu?

- Nē, protams, neesmu. - Zoija norija kumosu. - Nekādi nevaru zināt, kas precīzi notika istabā. Uztveru tikai notikumu atbalsis, nevis pašus notikumus. Taču tik daudz varu pateikt -lai kas tur notika, tas nebija nekas labs. - Viņa nodrebinājās.

- Un notika pavisam nesen.

- Vai tiešām pēc dīvainajām izjūtām, kas tevi pārņem, tu vari tik daudz noteikt?

- Jā. - Zoija pārdomāja savus iespaidus. - Bez tam man ir daži pierādījumi, kas apstiprina secinājumus. Vismaz tā man šķiet.

Arkādija nekavējoties devās uzbrukumā.

- Kādi tie ir?

- Diemžēl nekas tāds, kas varētu noderēt tiesas zālē. Taču gulta bija pazudusi.

- Gulta?

- Viņš apgalvoja, ka bijusī sieva paņēmusi to līdzi.

- Varbūt paņēma Gultas trūkums nepiesaistīs neviena uzmanību.

- Zinu, bet gulta nebija vienīgā, kas izraisīja aizdomas. Varēju saskatīt, ka koka grīdai ir nedaudz pabālējusi krāsa, bet blakus gultai bija taisnstūrveida laukums, kas nebija izbalējis.

- Paklājs?

- Tieši tā. - Zoija nolauza vēl vienu gabalu maizes. - Arī tas ir pazudis. Meisons neko neteica, ka sieva to būtu paņēmusi.

Arī sienas tajā istabā bija nesen pārkrāsotas ar baltu krāsu, kas tur galīgi neiederas. Meisons sacīja, ka esot krāsojis pats, un izskatās, ka viņš nemelo. Nemākulīgs darbs. Jādomā, ka turīgs cilvēks, kas dzīvo bagātā rajonā, nezinādams, ko dara ar krāsas spaini, būtu pieaicinājis speciālistu.

- Hmm... - Arkādija vieglītēm pabungoja ar lakoto nagu pa espresso tasīti. - Atzīstu, tas neizklausās labi.

- Tieši askētiski baltās krāsas izvēle mani satrauca visvairāk. Šai krāsai piemīt zināms simbolisms. Radās gandrīz tāda sajūta, ka viņš gribējis apslēpt ko ļoti tumšu.

- Saprotu, ko tu domā.

No jauna parādījies, oficiants atnesa salātus. Paņēmusi dakšiņu, Zoija ķērās pie ēšanas.

- Diemžēl viņš tik tiešām grib mani nolīgt, - viņa sacīja starp kumosiem. - Acīmredzot Helēna Veimuta devusi spožu rekomendāciju. Nākamā tikšanās ar Meisonu man ir noteikta piektdien.

- Tu vari to atcelt. Pateikt viņam, ka gadījusies ārkārtēja kļūme kādā citā tavā projektā un tev nav laika uzņemties interjera iekārtošanas darbus viņa mājā.

Zoijai uz mirkli kļuva jautri.

- Nav slikta atruna. Tev izdodas, vai tu to zini?

-Nu?

- Man ir aizdomas, ka Meisonam nepatiks, ja atteikšos. Viņš grib pārveidot māju pēc iespējas ātrāk. Varbūt neapzināti viņš uztver negatīvās vibrācijas guļamistabā. Vai arī dzīvo ar netīru sirdsapziņu un domā, ka apkārtnes maiņa palīdzēs justies labāk. Jūtu, ka viņš sarīkos nepatīkamu scēnu.

- Ko tad viņš darīs? Iesniegs ziņojumu par tevi Labāka biznesa birojam?

- Tev taisnība. Necik daudz viņš nespēj, vai ne? Ja viņš ir paveicis kaut ko patiesi briesmīgu, tad katrā ziņā negribēs pievērst sev uzmanību, sarīkojot skandālu godājamas vietējās uzņēmējas birojā.

- Kāpēc tad tu nesteidzies atteikties no piektdienas tikšanās?

- Tu zini, kāpēc. - Zoija apēda pēdējo anšovu, atliecās tais-ni un saskatījās ar Arkādiju. - Ja nu viņš tiešām ir noslepkavojis savu sievu?

- Pašlaik tu zini tikai to, ka guļamistabā noticis kas nelāgs. -Jā.

Labu brīdi viņu pētījusi, Arkādija klusi nopūtās, it kā pa-kļaudamās neizbēgamajam.

- Un tu - cik es tevi pazīstu - nespēj to pieļaut.

- To man būtu grūti izmest no prāta, - kā atvainodamās sa-cīja Zoija.

- Labi, labi, saprotu. - Arkādija iebāza mutē kripatiņu salā-tu. - Mums kārtīgi jāpadomā, pirms pieņemam kādu lēmumu.

- Ir pilnīgi skaidrs, ka nevaru rīkoties loģiski un doties uz policiju.

- Nē, - steidzīgi attrauca Arkādija. - Tas ir izslēgts. Viņi at-klāti pasmiesies, ja teiksi, ka esi sajutusi negatīvas enerģijas vib-rāciju klienta guļamistabā.

- Varbūt varētu rīkoties anonīmi? Piezvanīt un izlikties, ka esmu redzējusi ko aizdomīgu tajā mājā, un palūgt, lai pārbauda, kur šobrīd atrodas Dženifera Meisones kundze?

- Ja neviens nav ziņojis par šīs personas pazušanu, šaubos vai tev izdosies pievērst viņu uzmanību, - atbildēja Arkādija. - Tu neesi ģimenes locekle. Tu pat ne reizes neesi to sievieti sastapusi.

- Taisnība. Pat ja man izdotos kādā veidā panākt, ka Mei-sona māju pārmeklē, viņi neatrastu tajā nekādus pierādījumus. Man vajadzēja to saprast. Es taču no rīta pati apskatīju katru istabu, veļas skapi ieskaitot.

- Iespējams, notikušajam nav nekāda sakara ar Meisonu. Varbūt tas noticis, pirms viņi nopirka māju.

- Varbūt. Taču Meisons sacīja, ka abi ar sievu ievākušies mā-jā tūlīt pēc kāzām. Man radās iespaids, ka pārcelšanās notikusi apmēram pirms pusotra gada. Domāju, tas, ko sajutu guļamista-bā, atgadījies ne tik senā pagātnē.

- Tomēr tu nevari būt pārliecināta, vai ne?

- Nē, - atzina Zoija. - Ja emocijas ir spēcīgas, tās var sagla-bāties ļoti ilgi.

- Tad varbūt notikumi guļamistabā ir risinājušies pirms Mei-sonu ierašanās.

- Jā gan! Tas ir iespējams. - Bet maz ticams, Zoija klusībā piemetināja. Senām emocijām bija raksturīga tāda kā dūmakai-nība, ko Zoija bija iemācījusies noteikt, kaut arī nespēja formulēt atšķirību. Pēcpusdienā sajustais bija svaigs. - Paklau, nevajadzētu būt īpaši grūti noskaidrot, vai Meisones kundze vēl aizvien ir sveika un vesela. Ja viņa priecīgi uzņem saules peldes kaut kur Francijas dienvidos, varu atslābināties un uzskatīt, ka vīrs viņu nav noslepkavojis.

- Pareizi. - Izskatījās, ka Arkādiju pārņem zināms atvieglojums.

- Man, - sacīja Zoija, - ir nepieciešams privātdetektīvs. Varu saderēt, ka speciālists pusstundas laikā var sameklēt man nepieciešamās atbildes internētā.

Viņa pielēca kājās.

- Tūlīt būšu atpakaļ!

- Kurp tu dodies?

- Iekšā, sameklēt tālruņu katalogu.

Steidzīgi nozudusi pa mazās ēstuves durvīm, Zoija pamanīja uz rakstāmgalda pie letes nodilušu dzelteno lappušu eksemplāru. Viņa palūdza, vai drīkst to aizņemties. Kalpotājs paraustīja plecus un pasniedza Zoijai grāmatu.

Viņa iznesa tālruņu katalogu laukā, apsēdās pie galda un atvēra to. Sadaļā “Detektīvi” bija divi ieraksti.

Pirmais bija “Rednora drošības sistēmu” sludinājums. Reklāma, kas aizņēma veselu lappusi, piedāvāja noskaidrot darbinieku pagātni un nodokļu maksājumus, veikt drošības seminārus un uzņēmumu apsardzi, kā arī izmantot jaunākos sasniegumus internēta izmeklēšanas tehnoloģijā.

Otru kompāniju sauca Triā izmeklēšanas birojs. Niecīgais sludinājums aizņēma lappusē apmēram divas collas garu un collu augstu telpu. Tas apgalvoja, ka firma esot darbojusies Vispe-ringspringsā bez pārtraukuma vairāk nekā četrdesmit gadu. Tā arī garantēja visu klientu datu konfidencialitāti. Sludinājumā bija minēts tālruņa numurs un adrese Kobalta ielā.

- Izskatās, man ir dota izvēle starp lielu kompāniju ar korporatīvu ievirzi un mazu firmu, kas labu laiku ir nodarbojusies ar detektīvu biznesu šajā pilsētā. - Zoija nopētīja Triā izmeklēšanas biroja sludinājumu. - Iespējams, tas ir viena cilvēka uzņēmums.

- Sāc ar lielo kompāniju! - ieteica Arkādija. - Vairāk resursu un lielākas iespējas sameklēt kādu, kurš zina, kā izmantot internēta meklēšanu. Taču droši vien cena būs augstāka.

- Cik tad dārga var būt tik vienkārša izmeklēšana? - Zoija izvilka no somas tālruni. - Gribu zināt vienīgi to, vai Dženifera Meisones kundze pēdējā laikā ir izmantojusi savas norēķinu kartes un bankas kontu. Izmeklētājam tas ir nieks. Par to es nešaubos.

Viņa uzspieda “Rednora drošības sistēmu” numuru un tūlīt pat sadzirdēja profesionāli lietišķu sekretāres sveicienu. īsi apvaicājusies par cenām, viņa aši beidza sarunu, kad bija saņēmusi atbildi.

- Nu? - apvaicājās Arkādija.

- Tagad redzu, ka mani iepriekšējā mirkļa pieņēmumi bijuši mazliet naivi. Izrādās, ka pretēji pieņemtajam šāda veida izmeklēšana var būt visai dārga. Ne tikai stundas likme bija ļoti augsta, bet vēl arī jāsedz neatlīdzināms honorārs, kas ir vienāds ar maksu par trīs stundu izmeklēšanas laiku.

Arkādija it kā samierinādamās viegli paraustīja plecus.

- Acīmredzot viņi negrib nodarboties ar sīkām lietām. Iz-mēģini mazo aģentūru! Varbūt viņi ir vairāk izsalkuši. - Pēc mm kļa viņa piebilda: - Arī mazāka iespēja, ka radīsies sarežģījumi.'

Zoija uzlūkoja draudzeni. Nebija nekādas vajadzības sīkāk skaidrot, ko nozīmē sarežģījumi. Abas zināja, cik piesardzīgi jārī-kojas, lai nepievērstu nevēlamu uzmanību sev.

- Labi, es zvanu Triā. - Pūlēdamās saglabāt pozitīvu attiek-smi, Zoija no jauna paņēma tālruni. - Iespējams, tā arī būs labāk. Ja viņš ir nodarbojies ar izmeklēšanu vairāk nekā četrdesmit gadu, tad droši vien savu darbu prot. īsts vecmodīgs detektīvs. Varu derēt, ka viņam ir kaudzēm kontaktu ar vietējiem un policiju. Ja Dženifera Meisone ir tiešām pazudusi, viņš, iespējams, pat pratīs pārliecināt policistus par nepieciešamību iedziļināties situācijā, nepaskaidrojot, kāpēc.

- Tikai raugies, lai viņš nekur nemin tavu vārdu.

Klausīdamās signālos, Zoija vēlreiz pārlaida skatienu Triā izmeklēšanas biroja sludinājumam.

- Šeit teikts, ka viņi tiešām augstu vērtē klientu personisko datu aizsardzību. Varu saderēt, ka viņa reputācija balstās uz spēju ievērot slepenību.

- Kāda reputācija? - noprasīja Arkādija. - Mēs abas neko par viņu nezinājām līdz brīdim, kad tu atvēri tālruņu katalogu.

- Tas tikai pierāda, cik labi viņš prot glabāt noslēpumus. -Zoija sarauca pieri, atskārtusi, ka neviens Triā izmeklēšanas birojā nesteidzas atbildēt uz viņas zvanu. Nogaidījusi vēl dažus signālus, viņa padevās.

- Launaga pārtraukums? - sausi apvaicājās Arkādija.

- Tā izskatās. Firmas adrese ir Kobalta ielā. Tas ir tikai dažu kvartālu attālumā no šejienes. Tiklīdz pabeigsim, aiziešu un aprunāšos ar atbildīgo personu.

- Vai esi pārliecināta, ka vēlies to darīt?

- Jā. - Zoija aizvēra sarakstu un pacēla pustukšo tējas glāzi. Piepeša gandarījuma sajūta uzlaboja garastāvokli. Varbūt iedarbojas ēdiens un kofeīns, viņa nodomāja. - Zini, man ir tāda sa-juta, ka viss beigsies labi. Triā ir pareizā izvēle. Es zinu.

- Tu tā domā?

-Jā.

Arkādija nogrozīja galvu, un viņas sudrabotā spīduma klātās lūpas vieglītēm izliecās sājā, piesardzīgā smaidā.

- Zoija, tev piemīt viena īpašība, ko nebeidzu vien apbrīnot, un tas ir tavs neizsīkstošais optimisms. Ja nepazītu tevi labāk, domātu, ka tu lieto narkotikas, lai uzturētu sevī tik iracionālu skatījumu uz pasauli.

- Tātad es esmu pustukšās glāzes tips.

- Bet es esmu jaunākā scenārija tips. Vai tu reizēm nebrīnies, kāpēc mēs tik labi saprotamies?

- Domāju, mēs savā ziņā līdzsvarojam viena otru, un mēs patiesi esam beigušas vienu alma mater.

- Veco labo Xanadu. - Pacēlusi espresso tasīti, Arkādija to vieglītēm pieskandināja pie Zoijas tējas glāzes. Viņas acīs uz mm kli iespīdējās dusmas. - Lai ta nogrimst zemūdens vulkāna un pazūd uz visiem laikiem!

Zoija pārstāja smaidīt.

- Iedzeršu par to!

Trešā nodaļa

Zoijas gaišais optimisma burbulis draudēja pārsprāgt, kad viņa nogriezās ap stūri Kobalta ielā. Taisni jābrīnās, cik strauji varēja mainīties pilsētas seja dažu kvartālu attālumā. Spožie vei-kali un modernais biznesa rajons atradās pavisam netālu, bet tik' pat labi tie varēja pastāvēt citā dimensijā. Šeit, Kobalta ielā, val-dīja vecmodīga, mazliet sastāvējusies gaisotne.

Ēkas bija galvenokārt divstāvu celtnes spāņu koloniālā stila klasiskajā Dienvidrietumu variantā. Kleķa fasādēm bija rakstu-rīgas noapaļotas malas, arkveida durvju ailas un dziļi iegrimuši logi. Jumtus klāja sarkani dakstiņi. Vecie koki, kas, bez šaubām, bija stādīti pirms daudziem gadiem, kad pilsētas padome vēl nebija sākusi raizēties par ūdens taupīšanu, veidoja ēnainu nojumi.

Kvartāla vidū Zoija apstājās, lai sameklētu pierakstīto adresi. Viņa nebija kļūdījusies. Viņa stāvēja Kobalta ielas četrdesmit devītā numura priekšā.

Šķērsojusi nelielu terasi, Zoija ieskatījās apkvēpušā sarakstā aiz stikla. Triā izmeklēšanas birojs atradās augšējā stāvā. Izskatījās, ka lielākā daļa pārējo biroju, izņemot vienu pirmajā stāvā ar nosaukumu “Vaļsirdīgās grāmatas”, bija tukši.

Zoija atvēra parādes durvis un palika mirkli vilcināmies uz sliekšņa. Viņa sev atgādināja, ka šodien jau vienu mācību guvusi. Bez tam ar vecām ēkām bija vēl ļaunāk.

Nekas briesmīgs nenotika. No sienām nestrāvoja nekādas negantas un vardarbīgas emocijas. Gaitenis viņas priekšā grima dziļā krēslā, bet Zoija nedomāja, ka šajā namā kāds būtu nogalināts. Vismaz ne pēdējā laikā.

Viņa tuvojās kāpnēm. Ejot garām “Vaļsirdīgajām grāmatām”, viņa ievēroja, ka durvis ir slēgtas. īpašnieks acīmredzot negaidīja nejaušus klientus.

Uzkāpusi pa čīkstošām, vāji apgaismotām kāpnēm otrajā stāvā, Zoija piesardzīgi devās uz priekšu pa noplukušu gaiteni. Tajā bija divas aizvērtas durvis bez uzrakstiem. Pie trešajām bija piestiprināta maza zīmīte: “Triā izmeklēšanas birojs”. Durvis bija nedaudz pavērtas, atklājot nobružātu interjeru

Zoija vilcinājās, prātojot, vai negrasās pieļaut nopietnu kļūdu. Varbūt labāk bija saistīties ar lielāko, korporatīvo drošības aģentūru pilsētas otrā malā. Kas par to, ja tās pakalpojumi maksāja trīs vai četras reizes dārgāk? Šajā pasaulē katrs saņēma tik, cik bija vērts.

Taču viņa jau atradās šeit, un laiks bija būtisks lielums. Arī tarifi ierobežoja, it sevišķi tagad, kad izskatījās, ka Ideālais klients varbūt nemaz nav tik ideāls.

Atgrūdusi vaļā durvis, Zoija piesardzīgi iegāja birojā. Taču, nokļuvusi pāri slieksnim, viņa atviegloti uzelpoja. Šīm sienām nepiemita nekas tāds, kas modinātu satraukumu.

Viņa kārtīgi nopētīja apkārtni, atgādinot sev, ka pēc biroja stāvokļa un iekārtojuma ļoti daudz var pateikt par pašu biznesu un tā īpašnieku.

Ja var ticēt šim pieņēmumam, tad izskatījās, ka Triā izmeklēšanas birojs ir sliktā finansiālā stāvoklī. Vai arī tā īpašnieks neredzēja vajadzību ieguldīt līdzekļus administratīvo telpu atjaunošanā.

Telpā atradās smagnējs, vecmodīgs koka rakstāmgalds pirmskara stilā un lieli, polsterēti ādas krēsli, taču tie nevarētu interesēt antikvāru lietu tirgotāju. Tādas mēbeles neviens nekolek-cionēja, taču tās bija robustas un paredzētas ilgai lietošanai. Lai arī rakstāmgalds un krēsli bija lietoti un nobružāti, tie bija priekšmeti, kas nelūst un nenonēsājas. Ja kāds no tiem izlemtu atbrīvoties, tad būtu spiests vilkšus nogādāt līdz izgāztuvei.

Zoija juta lielu kārdinājumu izvilkt fotoaparātu. Te iznāktu lielisks melnbaltais uzņēmums. Viņa jau gara acīm skatīja fotoattēlu - iespaidīgu, padrūmu un tumšu, ar dūmakainām gaismas strēlēm, kas ieslīpi spraucas caur žalūzijām.

Uz rakstāmgalda atradās tālrunis, bet nekur nebija redzams dators. Tas neko labu nesolīja. Zoija bija likusi cerības uz detektīvu, kas būtu draugos ar informācijas tehnoloģijām, lai īsā laikā sameklētu vajadzīgās atbildes. Arī sekretāres vai administratores trūkums neviesa optimismu.

Tomēr vislielākās bažas modināja kaudze kartona iesaiņojuma kastu, kas aizņēma trešo daļu šaurās telpas. Daudzas no kastēm bija aizzīmogotas. Dažas bija vaļā. Piegājusi pie tuvākās, Zoi-ja ieskatījās tajā un ieraudzīja galda lampu ar izliektu kātu un vairākus saiņus ar jaunām un nelietotām dažāda izmēra piezīmju grāmatiņām. Pusei no tām bija mazais, trīs reiz piecu collu formāts, ko viegli varēja ielikt kabatā. Pārējās bija lielas, astoņar-pus reiz vienpadsmit collu kantorgrāmatas. Starp tām bija vairākas vecas, daudzreiz lasītas grāmatas.

Kāds pārkravājās. Zoijas sirds sašļuka papēžos. Izskatījās, ka Triā izmeklēšanas birojs grasās beigt pastāvēšanu.

Nezin kāpēc Zoija nespēja pretoties ziņkārei. Pabāzusi roku kastē, viņa izvilka vienu no smagajiem sējumiem un uzmeta skatienu virsrakstam uz grāmatas muguriņas. “Slepkavības vēsture Sanfrancisko deviņpadsmitā gadsimta beigās”.

Atlikusi grāmatu kastē, Zoija izvilka nākamo. “Vardarbības un slepkavību izmeklēšana koloniālajā Amerikā”.

- Uzmundrinoša lasāmviela pirms aizmigšanas, - viņa no-murmināja.

- Džef? Teo? Vai vēl ilgāk nevarējāt kavēties?

Satrūkusies Zoija iemeta grāmatu atpakaļ kastē. Balss skanē-ja no blakustelpas. Vīrieša balss - ne skaļa, bet zema un skanīga ar dabisku autoritātes pieskaņu.

Tamlīdzīgas balsis lika ievērot piesardzību.

- Ceru, ka viens no jums atcerējās par manu kafiju. Mums šodienai vēl aizvien palicis daudz darāmā.

Zoija noskremšļojās.

- Neesmu Dzefs. Un tāpat arī Teo.

Sekoja īss klusuma brīdis. Durvis nočīkstēja eņģēs, un kāds, kas atradās otrā pusē, atgrūda tās vaļā.

Spraugā stāvēja vīrietis, ar vienu spēcīgu roku turēdamies pie durvju malas. Viņš lūkojās no krēslas, vērodams Zoiju ar mīk-lainu izteiksmi sejā, kam, iespējams, vajadzēja nozīmēt pieklājīgu jautājumu. Viņa acis nebija no tām, kas prata pieklājīgi iztaujāt, nodomāja Zoija. Tās bija interesantā dzintarbrūnā nokrāsā. Lī-dzīgas acis Zoija bija redzējusi Dabas kanālā un savvaļas dzīves ainās no “National Geographic". Parasti tādas acis piederēja radī-jumiem ar ļoti asiem zobiem.

Viņam kājās bija cieši pieguļošas haki krāsas bikses ar zemu jostasvietu un iestīvināts balts krekls. Krekla apkaklīte bija vaļā, bet piedurknes uzrotītas līdz augšdelmiem, atklājot tumšu apma-tojumu. No krūškabatas rēgojās piezīmju grāmatiņa spirāles iesējumā.

Durvīs stāvošā vīrieša poza liecināja par elastīgiem muskuļiem un iekšēju pašapziņu. Zoijas pašaizsardzības skolotājs, bez šaubām, raksturotu viņu kā centrētu. Vīrietis nebija īpaši garš, tikai vidēja auguma, taču viņa pleciem piemita aizturēts, kompakts spēks. Viņš atstāja nepārprotamu iespaidu, ka pilnībā valda pār sevi. Varbūt sev par nelaimi, nodomāja Zoija.

Vīrieša mati neapšaubāmi kādreiz bijuši tik tumši, ka krēslā tos varētu noturēt par melniem. Taču tagad pie deniņiem un ci-tur bija iegūluši sudraboti lāsumi. Tie labi saskanēja ar pieredzes grumbiņām acu kaktiņos un rievām, kas veidojās ap muti.

Seja bija atbilstoša klusajai, autoritatīvajai balsij... tā nebi-ja skaista, bet spēcīga un neatvairāma. Gan seja, gan balss piederēja vīriešiem, kurus automātiski meklēja krīzes situācijās, bet kuri varēja bezgala kaitināt pārējā laikā, jo vienmēr bija vadībā un bez vilcināšanās ļāva citiem to saprast.

Vīrietim bija šis tas kopīgs ar biroja mēbelēm: daudz piedzīvojis un apbružājies, viņš, iespējams, nekad nesalūzīs un nenolietosies. Ja, līdzīgi rakstāmgaldam un krēsliem, kāds gribētu no šā cilvēka atbrīvoties, tad nāktos viņu vilkšus aizvilkt uz izgāztuvi, un tas nebūtu viegls uzdevums.

Ja šis bija misters Triā no Triā izmeklēšanas biroja, sludinājums tālruņu katalogā bija vainojams pie rupja pārpratuma. Sim vīrietim gan bija aiz muguras zināma dzīves pieredze, bet viņš nekādā ziņā netuvojās vecuma plānprātībai.

- Atvainojiet! Biju pakāpies uz trepītēm. Neredzēju, ka ienācāt. Ko varu darīt jūsu labā? - viņš vaicāja.

Drūmā balss atsauca Zoiju īstenībā. Viņa atskārta, ka aizturējusi elpu, it kā šis mirklis un šis cilvēks kādā viņai vēl neapjaustā veidā būtu ļoti svarīgi.

Pamēģināsim koncentrēties, viņa nodomāja. Elpo! Tas, ka pēdējā laikā reti esi bijusi sabiedrībā, nav attaisnojums, lai blenztu uz svešiem vīriešiem.

- Atnācu pie mistera Triā, - viņa sacīja balsī, kas, ņemot vērā apstākļus, viņasprāt, bija atzīstami pašpārliecināta.

- Tas būšu es.

Zoija nokremšļojās.

-Jūs esat Triā no Triā izmeklēšanas biroja?

- Jau trīs dienas, kā apliecina datums manā biznesa atļaujā. Starp citu, mani sauc Etāns Triā.

- Nesaprotu. Tālruņu kataloga sludinājumā teikts, ka jūs kalpojat kopienai jau vairāk nekā četrdesmit gadu.

- Sludinājumu ielika mans tēvocis. Viņš pagājušajā mēnesī aizgāja pensijā. Es stājos viņa vietā.

- Skaidrs. - Zoija pamāja ar roku uz iesaiņojuma kārbām. -Jūs ievācaties, nevis izvācaties?

- Tāds bija plāns.

- Vai drīkstu vaicāt, cik ilgi esat nodzīvojis šeit, Vispering-springsā?

Viņš mazliet apdomājās.

- Mazliet vairāk par mēnesi.

Te nu bija detektīvs ar plašiem sakariem pilsētā un vietējā policijā, nodomāja Zoija. Vēl bija laiks piezvanīt “Rednora dro-šības sistēmām”. Protams, pastāvēja ne tik nenozīmīgais jautājums par cenu, bet varbūt viņai izdotos sarunāt ar lielāko firmu pagarināt maksājuma termiņu.

Zoija paspēra soli tuvāk durvīm.

- Tad jau jūs esat iesācējs šajā profesijā?

- Nē. Man vairākus gadus piederēja aģentūra Losandželosā.

Tai vajadzētu būt nomierinošai ziņai. Kāpēc viņa nenomie-

rinājās?

- Iespējams, šobrīd jums nav laika, - viņa steigšus ieteicās. - Esmu pārliecināta, ka esat ļoti aizņemts ar pārvākšanos un iekārtošanos jaunajā vietā.

- Ne tik aizņemts, lai nepieņemtu klientu. Jūs varētu ienākt manā kabinetā un izstāstīt, kāpēc jums vajadzīgs detektīvs.

Tas nebija gluži lūgums, ievēroja Zoija. Par komandu to arī īsti nevarēja nosaukt. Drīzāk par spožu gājienu, lai pievilinātu viņu trāpījuma attālumā.

Viņai vajadzēja izlemt. Viņu ierobežoja laiks un nauda. Zoi-jai nebija daudz ne viena, ne otra.

Satvērusi ciešāk somas rokturi, viņa pūlējās izskatīties kā sieviete, kam nolīgt privātdetektīvu ir ikdienišķa lieta.

- Cik jūs prasāt par saviem pakalpojumiem, Triā kungs?

- Ienāciet un apsēdieties! - Viņš atkāpās dziļāk kabinetā, vilinādams viņu tuvāk ar smalkjūtīgu aicinājumu. - Mēs varam vienoties par finansiālajiem darījuma aspektiem.

Zoija nevarēja izdomāt nevienu iemeslu, kāpēc viņa nevarētu saņemt vismaz izmaksu novērtējumu.

- Lai notiek. - Viņa ieskatījās rokaspulkstenī. - Taču man nav daudz laika. Ja mēs nevarēsim vienoties par honorām, man būs jāzvana kādam citam.

- Pilsētā alternatīva ir Rednors.

- Es to apzinos, - viņa vēsi atteica. Šis bija lietišķs darījums. Zoija negribēja atstāt iespaidu, ka viņa kā kliente pilnīgi neko nezina. - Viņi Šķiet ļoti mūsdienīgi. Man stāstīja, ka Rednors izmanto progresīvās tehnoloģijas paņēmienus.

- Viņiem ir datori, ja to jūs gribat pateikt, bet man arī ir dators.

- Tiešām? - Zoija zīmīgi palūkojās apkārt. - Kur?

- Tepat birojā. Es vēl nodarbojos ar tā uzstādīšanu.

- Ak tā!

- Varu garantēt, ka mani pakalpojumi izmaksā lētāk nekā Rednora.

-Nu...

- Ir vēl viena nianse, ko jūs varētu ņemt vērā. - Viņa lūpas kaktiņos nedaudz savilkās. - Būdams jauniņais pilsētā, esmu arī daudz vairāk izsalcis.

Zoija gandrīz metās uz durvīm.

- Jā, nu...

- Un daudz elastīgāks.

Viņa saņēmās un devās uz kabinetu. Sajūta gandrīz tāda, kā piedaloties trešajā kārtā televīzijas spēlē, kur gaida nezināmā balva, nodomāja Zoija. Vari laimēt pilnībā apmaksātu ceļojumu uz Parīzi vai zaudēt visu, ko izdevies laimēt līdz šim.

Durvīs, gaidot, kā tiks uzņemta, viņa uz mirkli apstājās. Taču telpā nekā briesmīga nebija, tikai vāras sajūtu pēdas, ko Zoija bija iemācījusies paredzēt vecās ēkās. Viņa uztvēra mazliet skuim ju, nedaudz nemiera un dusmu palieku - tas viss no sen pagā' jušiem laikiem un tik tikko jaušams. Nekas tāds, ko viņa viegli nespētu atvairīt.

- Vai kas noticis? - apvaicājās Etāns.

Satrūkusies Zoija atskārta, ka vīrietis viņu cieši vēro. Lielā' kā daļa, šķiet, pat nemanīja viņas acumirklīgo vilcināšanos uz sliekšņa pirms ieiešanas telpā. Zināmu iemeslu dēļ viņu satrau' ca fakts, ka Etāns Triā tomēr niecīgo pauzi bija pamanījis. Zoija atgādināja sev, ka viņš ir privātdetektīvs un ka viņa profesija prasa ievērot sīkumus.

- Nē, protams, ne, - viņa atbildēja.

Zoija aši piegāja pie milzīga, polsterēta krēsla rakstāmgalda priekšā. Tajā apsēžoties, krēsls viņu gandrīz pilnībā aprija.

Etāns apsēdās aiz sava rakstāmgalda - masīva, nošvīkāta ozolkoka blāķa, kas bija vēl lielāks un izturīgāks nekā blakusis' tabā esošais. Krēsls no smaguma protestējot iečīkstējās.

Zoija nopētīja telpu ar - kā pati sev sacīja - profesionālu interesi, tomēr tā bija arī dziļa personiska ziņkāre. Viss, kas bija saistīts ar Etānu Triā, viņu nezin kāpēc valdzināja, bet par cilvē' ku daudz varēja pateikt arī pēc telpas, ko viņš apdzīvoja.

Kabinets bija aprīkots ar tāda paša veida logu dekoru un tā' da paša tipa pamatīgām, vecmodīgām un vīrišķīgām mēbelēm, kādas viņa bija redzējusi otrā istabā. Zoija atzina, ka tās radīja noteikta laikmeta gaisotni un atbilda filmās redzētajam priekš' statam par privātdetektīviem.

Taču klienta krēsls, kurā Zoija sēdēja, pēc viņas domām, bija daudz par lielu un nomācošu, lai apmeklētājs tajā justos ērti. Bez tam Triā masīvais rakstāmgalds neatradās īstajā vietā, lai radītu telpā vislabāko enerģiju plūsmu. Turklāt pie sienas karājās spO' gulis, kam nebija izvēlētas ne pareizās proporcijas, ne atrašanās vieta.

Pie dibensienas rindojās vairāki smagi metāla kartotēku skapji. Tie bija veci un ne īpaši glīti, taču Zoija pieņēma, ka prb vātdetektīvam ir vajadzīga vieta kartotēkām.

Durvīm abās pusēs bija ierīkoti jauni grāmatplaukti. Dieim žēl Triā bija izvēlējies lētus metāla plauktus, kas neko nedeva is^ tabas noskaņai. Puse plauktu jau bija piekrauta ar grāmatām. Zoija redzēja tādus pašus iespaidīgus, akadēmiska izskata sējumus, kādi bija kastēs otrā istabā.

Kurš būtu gaidījis, ka privātdetektīvam piederēs nopietnu grāmatu kolekcija? Varbūt priekšstats par šo profesiju, ko bija veb dojuši kriminālromāni, televīzija un vecas filmas, nebija gluži precīzs?

Apkārtējie priekšmeti neatbildēja uz viņas neizteiktajiem jautājumiem, tieši otrādi, tie raisīja jaunus un modināja vēl lie-lāku ziņkāri par šo cilvēku.

Viens bija skaidrs: viņš valdīja pār šo telpu, nevis otrādi.

Atvēris rakstāmgalda atvilktni, Etāns izņēma dzeltenu pie-zīmju bloknotu un nolika to uz rakstāmgalda sev priekšā.

- Varbūt sāksim ar jūsu vārdu?

- Zoija Lūsa. Man pilsētā pieder dizaina firma. “Vislabākais interjers”.

- Jūs esat dekoratore, - viņš sausi piezīmēja.

- Interjera dizainere.

- Vienalga.

- Vai jūs vada naidīgums pret manas profesijas cilvēkiem?

- Man ir bijusi nepatīkama pieredze ar dekoratori.

- Jā, patiesību sakot, - noteica Zoija, - domāju, man ir pa-tiešām nepatīkama pieredze ar privātdetektīvu. Tā uz daudziem gadiem var noteikt manu attieksmi pret jūsu kolēģiem.

Pabungojis ar pildspalvu pa piezīmju bloknotu, Etāns Triā labu brīdi klusējot nolūkojās uz sievieti.

- Atvainojiet! - viņš beigu beigās sacīja. - Pamēģināsim vēl-reiz. Ko jūs vēlaties, lai daru jūsu labā, Zoija Lūsa?

- Domāju, mēs sākumā parunāsim par naudu.

- Ak jā, gandrīz aizmirsu. - Viņš nolika pildspalvu un, no^ licis rokas uz rakstāmgalda, saāķēja pirkstus. - Kā jau teicu, ja iepērkaties pēc cenas, jums jāapstājas pie manis. Manas stundu likmes ir ievērojami zemākas par tām, ko prasa Rednors, un es ņemu tikai divu stundu minimumu.

Dzirdētais uzlaboja Zoijas noskaņojumu.

- Un kā ar izdevumiem? Jūdzes, maltītes un tamlīdzīgas lie-

tas?

- Jums nav jāmaksā par jūdzēm un maltītēm pilsētas robe-žās. Jums tiks aprēķināti dažādi izdevumi un izmaksas, ja man būs jāizbrauc ārpus Visperingspringsas. Neraizējieties, jūs saņemsiet čekus.

Viņš domā, ka esmu idiote. Saskaitusies Zoija ļoti apņēmīgi sakrustoja kājas. Atslīgusi dziļāk ietilpīgajā krēslā, viņa uzticējās liktenim, ka briesmonis viņu neaprīs pavisam, un vēsi pasmaL dīja.

- Es gribētu nopirkt divu stundu minimumu, - viņa sacīja.

- Esmu pārliecināta, ka darbs neprasīs pat tik daudz laika.

- Gribat, lai noskaidroju jaunā paziņas pagātni? - viņš bez kādas pārejas noprasīja.

- Žēlīgais Dievs, nē, nekā tamlīdzīga. - Zoija sarauca pieri.

- Vai jums bieži to prasa?

Viņš paraustīja plecus.

- Vēl ne. Šeit, Visperingspringsā, jūs esat mana pirmā kliente. Taču Losandželosā tāds pasūtījums bija visai pieprasīts.

-Jādomā, tas nemaz nav tik pārsteidzoši. - Viņa mirkli ap-svēra jautājumu. - Gribu teikt, ka ir visai prātīgi pārbaudīt iespējamo partneri, ja šķiet, ka var izveidoties nopietnas attiecības.

- It sevišķi Losandželosā, - viņš bezkaislīgi piebilda.

- Vēlos tikai, lai jūs noskaidrojat kāda cilvēka atrašanās vietu.

- Ko jūs vēlaties, lai es atrodu, mis Lūsa? - Viņš drūmā pieklājībā uz mirkli apklusa. - Jūs taču esat mis, vai ne? Vai arī man vajadzētu sacīt miss vai misis?

- Neesmu precējusies, - viņa ļoti precīzi atteica. Zoijai negribējās, lai šis cilvēks viņu sauc par misis vai miss Lūsu. Tas izklausījās smieklīgi oficiāli. Viņa arī negribēja atbildēt uz jautājumiem par savu bijušo ģimenes stāvokli. - Pietiks ar Zoija.

-Jauki. Ko jūs gribat, lai atrodu, Zoija?

Viņa dziļi ieelpoja un sagatavojās līkloču ceļam cauri mīnu laukam. Vajadzēja dot pietiekami daudz informācijas, lai viņš varētu izpildīt uzdevumu, bet ne tik daudz, lai viņš sāktu domāt, ka viņai “visi nav mājās”. Viņa negribēja stāstīt tādus sīkumus, kas varētu izraisīt ziņkāri par viņas personību.

- Gribu, lai jūs atrodat sievieti, vārdā misis Dženifera Mei-sone. Varu iedot viņas pēdējo adresi šajā pilsētā. Domāju, ka viņa tur dzīvoja vēl pirms dažiem mēnešiem.

Detektīvs atāķēja pirkstus, no jauna paņēma pildspalvu un sāka rakstīt piezīmes dzeltenajā bloknotā.

- Jūsu draudzene? - viņš vaicāja, nepaceldams skatienu. - Radiniece?

- Ne viena, ne otra. Viņa ir Deivisa Meisona sieva. Viņš dzīvo Tuksneša ainavā.

To dzirdot, Etāns pacēla skatienu.

- Iežogotajā golfa laukumu rajonā tepat piepilsētā?

-Jā. Misters Meisons nesen nolīga mani, lai pārveidoju interjeru viņa rezidencē.

- Rezidence, - bez kādām emocijām atkārtoja Etāns. - Vai tā jums, interjera dekoratoriem, patīk saukt mājas?

Etāns Triā kaitināja ar katru mirkli vairāk.

- Interjera dizaina jomā, - viņa sacīja, akcentēdama vidējo vārdu, - rezidence ir vārds, ko visumā uzskata par piemērotāko terminu, lai apzīmētu klienta dzīvojamo telpu. Šis jēdziens ie-tver sevī pastāvīgumu un eleganci. Tas norāda uz izkoptu dzīves-stilu. Cilvēkiem patīk attiecināt šīs īpašības uz savām mājām.

- Dzīvesstils, ko neteiksiet! - Etāns izskatījās uzjautrināts.

- Protams, ja jums ir grūtības ar garāko vārdu, - viņa mīlīgi piebilda, - lūdzu, nekautrējieties un lietojiet īsāko!

- Paldies, tā arī darīšu. Vai ir kāda nojausma, kur Dženifera Meisones kundze varētu būt palikusi?

- Nē. Deiviss, viņas vīrs, sacīja, ka sieva aizgājusi pirms pāris mēnešiem un ka viņus pašlaik nodarbina šķiršanās process. Gribu tikai saņemt šā fakta apstiprinājumu.

Etāns sarauca uzacis.

- Vai jūs esat pārliecināta, ka šī nav potenciālā partnera pārbaude?

- Deiviss Meisons ir klients, - viņa vēsi attrauca.

- Ja tā, tad kāpēc jūs tik ļoti uztrauc viņa vēl ne gluži bijušās sievas atrašanās vieta?

Jautājums viņai nepatika.

- Vai jums jāzina iemesls, pirms piekrītat uzsākt darbu?

- Nē. Vismaz ne šajā stadijā.

-Jūsu sludinājums tālruņu katalogā uzsver, cik ļoti jums rūp datu neizpaužamība un slepenība.

- Tas ir tēvoča sludinājums, nevis manējais.

Zoiju pārņēma urdoša nedrošības sajūta. Atbalstījusies ar plaukstām pret polsterētā krēsla roku balstiem, viņa grasījās izrauties no krēsla mīkstajiem žokļiem.

- Ja esat nolēmis mainīt to, ko uztvēru par šīs aģentūras ilgstošas prakses tradīcijām, - viņa sacīja, - es vēlētos to zināt, pirms turpinām mūsu sarunu. Kā jūs norādījāt, man tiešām ir vēl otra izvēles iespēja.

Nolicis pildspalvu, viņš atgāzās krēslā.

- Sī firma arī turpmāk rūpēsies par klientu ziņu slepenību.

- Labi. - Viņa mazliet atslābinājās.

- Taču pirms izmeklēšanas uzsākšanas gribu uzzināt pēc ie-spējas vairāk, ar ko man būs jānodarbojas.

Tagad bija viņas kārta saraukt uzacis.

- Es šeit ierados, jo biju pārliecināta, ka pie privātdetektīva griežas tad, kad klients nevēlas izpaust visus iemeslus, kāpēc vb ņam nepieciešams tieši tāds profesionālās palīdzības veids.

Viņa cieši sakniebtās lūpas mazliet noraustījās.

- Vai tas ir pareizi?

Zoija kūsāja dusmās, bet viņa jutās finansiālo apsvērumu un laika ierobežojumu sagūstīta. Viņai bija vajadzīgas atbildes līdz piektdienai.

- Vai jūs gribat šo darbu, mister Triā, vai ne?

- Gribu. Atvainojiet, ja jautājumi jūs apgrūtina, es tikai vācu informāciju. Daru to vienmēr, Zoija.

- Vēlos tikai to, lai jūs atrodat Dženiferu Meisoni. Cik tur tā darba profesionālam detektīvam? Jums taču tikai jāpārbauda, vai viņa ir lietojusi savas kredītkartes un čeku grāmatiņu vai ne? To droši vien varētu izdarīt jebkurš vidusskolēns.

- Jā. Pēdējā laikā mani ļoti satrauc konkurence no vidus' skolēnu puses.

Tagad Zoija skaidri zināja, ka šis cilvēks par viņu zobojas. Viņa daļēji pieslējās no krēsla. Nebija viegli atbrīvoties no zvēra mutes.

- Ja jums šķiet, ka uzdevums ir par sarežģītu jūsu spējām, -viņa īdzīgi noteica, - vai arī nevarat to paveikt bez papildu informācijas, pasakiet man - un es iešu meklēt apķērīgu sko-laspuiku.

- Apsēdieties! - Viņš mirkli klusēja. - Lūdzu!

Tā nebija pavēle, nē, nē. Kāpēc lai būtu? Viņš jau nevarēja piespiest Zoiju atkal apsēsties lielajā krēslā. Nelaime tā, ka viņa blefoja, un Etāns to bija uzminējis.

Viņa apsēdās.

- Vai jūs domājat pildīt pasūtījumu vai ne?

- Es atradīšu Dženiferu Meisones kundzi. Taču labāk pateik-šu skaidri un gaiši. Es jums nedošu nekādu informāciju, ja vien nebūšu pārliecināts, ka viņa vēlas, lai jūs zinātu viņas atrašanās vietu. Sapratāt?

To Zoija nebija gaidījusi.

- Vienu mirkli! Vai jūs domājat, ka gribu uzzināt viņas paš-reizējo adresi, lai viņai ko nodarītu?

- Tā gadās.

Zoija nodrebinājās.

- Jā, droši vien gadās. Labi, varu pateikt, ka man vienalga, kur viņa dzīvo. Man nav nolūka ar viņu sazināties.

-Jūs gluži vienkārši gribat pārliecināties, ka viņai vairs nav nekādas lomas Deivisa Meisona dzīvē, vai tā?

Triā nedomāja likties mierā, kamēr viņa nebūs pateikusi ti-camu iemeslu, kāpēc grib noskaidrot Dženiferas Meisones atra-šanās vietu. Varbūt visvienkāršāk būtu piekrist pirmajam minē-jumam, ko viņš piedāvāja.

- Labi, - noteica Zoija, pūlēdamās notēlot samierināšanos. - Kā jau jūs teicāt, mani tas skar personiski. Deiviss ir klients, bet viņš ir arī veiksmīgs, inteliģents, pievilcīgs vīrietis, un šķiet, es viņu interesēju, ja jūs saprotat, ko domāju.

- Ahā! Saprotu gan.

Zoija dusmīgi paskatījās, šauboties par viņa toni, bet detektīvs tikai sēdēja un gaidīja, ko viņa vēl teiks. Zoija pazina šo taktiku. To bija izmantojusi doktore Makalistēra, viņas Xanadu terapeite. Iztaujāšanas tehnikas pamatā bija apstāklis, ka lielākā daļa cilvēku, iestājoties klusumam, jutās neomulīgi, sāka nervozēt un sliecās runāt, lai aizpildītu tukšumu

Atskārsme, ka Triā mēģināja izmantot tos pašus paņēmie-nus, ko Makalistēra, Zoiju saniknoja. Viņa sev atgādināja, ka paš' laik tam nav nekāda sakara ar viņas personu. Triā tikai gribēja noskaidrot atbildes.

- Kā jau teicu, Deiviss lika man saprast, ka pašlaik šķiras. Gribētu droši zināt, ka viņš patiešām ir brīvs vai arī tūlīt kļūs brīvs, lai būtu tiesīgs dibināt citas, ē'ē, nopietnas, godīgas attie^ čības.

Etāns nepakustējās, bet viņa skatiens ne mirkli neatrāvās no Zoijas sejas.

- Labi.

Viņa īsti nesaprata, ko domāt.

- Labi? Jūs gribat sacīt, ka tagad ķersieties pie darba un sāk' siet ievākt informāciju?

-t-Nē.

- Viss, tagad man pietiek. - Šoreiz viņa tiešām piecēlās no krēsla. Pavisam. - Palūdzu jums izpildīt vienkāršu uzdevumu un pateicu, kāpēc man tas vajadzīgs, lai arī iemesls ir ļoti personisks, un nožēloju, ka atklāju jums savus nodomus. Ko vēl jūs varētu gribēt?

- Avansu par divām stundām mana laika. Norēķināties var ar kredītkarti, čeku vai bankas pārskaitījumu.

- Vai tas nozīmē, ka uzņematies darbu?

- Jā, kundze! Tāpat kā jums, arī man situācija neļauj šo-brīd būt īpaši izvēlīgam. Es tikai mēģinu uzsākt plaukstošu biznesu.

Zoija atrāva vaļā somu un, izņēmusi maku, izvilka no tā kre~ dītkarti, ko nosvieda uz rakstāmgalda.

- Te būs. Ķerieties pie darba!

Viņš paņēma karti, piecēlās kājās un piegāja pie maza sān^ galdiņa, uz kura atradās kredītkaršu automāts.

Zoija noskatījās, kā vīrietis uzspiež dažus ciparus un aktivizē viņas karti.

- Ziniet, nevaru neievērot, ka, par spīti grūtībām uzstādīt datoru, jums tomēr ir izdevies pievienot kredītkaršu autorizācijas aparātu.

- Visam savs laiks.

- Redzu, kādas ir jūsu prioritātes, Triā kungs. Vienmēr sa-ņemt avansu, vai ne?

- Nenodarbojos ar labdarību.

- Neraizējieties, man pat miljons gados neienāktu prātā uz-skatīt jūs par labdarīgu tipu. - Gaidot, kad automāts izdos kredīt-karti, Zoija vēlreiz aplaida skatienu kabinetam. Ja man pietiks veselā saprāta, es turēšu muti, viņa nodomāja. Taču Zoija nespēja pretoties vilinājumam pamācīt par brīvu. - Es jūsu vietā samek-lētu* mazāku krēslu klientiem. Šis krēsls ir pārāk liels. Tas neai-ciņa apsēsties.

- Varbūt jūs vienkārši esat pārāk maza šim krēslam. - Vī-rietis izklausījās augstākā mērā vienaldzīgs. Viņa uzmanība bija pievērsta no automāta izslīdējušai papīra strēmelei.

Pietiek, nodomāja Zoija. Vairs neviena vārda, tāpēc palīdzi, Dievs, man apklust! Ja šis cilvēks ir pārāk ietiepīgs, lai pieņemtu labu padomu, tā ir viņa problēma. Taču rakstāmgalds modināja vēl lielākas bažas nekā krēsls. Un tad vēl - nepareizi novietotais spogulis.

Zoija nokremšļojās.

- Būtu labi pārbīdīt rakstāmgaldu tur, pie loga, un es ieteiktu noņemt spoguli vai vismaz pārvietot to pie citas sienas, - viņa izgrūda vienā elpas vilcienā. - Tas radītu rāmāku enerģijas plūdumu.

Viņš pašķielēja uz Zoiju.

- Enerģijas plūdumu?

Viņai bija taisnība. Nebija vērts šķiest laiku.

- Aizmirstiet, ko teicu. Jums droši vien nav pazīstamas tādas dizaina teorijas kā fen šui, ko lieto, lai radītu harmonisku vidi.

- Esmu par tām dzirdējis. - Izvilcis papīru no automāta, viņš pasniedza to Zoijai. - Taču mani neinteresē dekorēšanas virzieni.

- Nezin kāpēc nejūtos pārsteigta. - Satvērusi papīra strēmelīti, Zoija uzmeta skatienu aprēķinātajai summai un saviebās. Mazāk nekā Rednors, bet katrā ziņā tas nebija diez cik izdevīgs darījums, viņa nodomāja.

It kā zinot, kas notiek viņas prātā, Etana lūpas savilkās īdzīgā smaidā.

- Es prasu lēti, bet nestrādāju par velti.

Viņa nopūtās, paņēma pildspalvu un uzšņāpa savu vārdu.

Paņēmis parakstīto papīru, viņš to nopētīja ar izteikta apmierinājuma izteiksmi sejā.

- Ziniet, man šis ir īpašs brīdis.

-t Kādā ziņā?

- Tas apstiprina manu pirmo profesionālo biznesa darījumu šeit, Visperingspringsā. Iespējams, man to vajadzētu ierāmēt. Tikai padomājiet, jūsu vārds varētu karāties man pie sienas gadiem ilgi.

- Līdz ar manas kredītkartes numuru. Nē, paldies! Jūsu vietā es tik ļoti nepriecātos, Triā kungs. Nedomāju vēl kādreiz kļūt par jūsu klienti.

- Nekad nevar zināt. Ja šis Meisons neizrādās piemērots kandidāts, kā jūs to nosaucāt? Ak jā, nopietnām, godīgām attiecībām. Ja viņš neiztur eksāmenu, tāpēc ka nedabū šķiršanos, jums var rasties vēlēšanās, lai ieskatos kāda cita vīrieša privātajā dzīvē.

Kaut kāda muļķīga iemesla pēc Zoijai piepeši radās vēlēšanās izzināt, vai Etānu Triā interesē nopietnas, godīgas attiecības. Uzmetusi skatienu Etana plaukstai, viņa ievēroja, ka pirkstā nav laulības gredzena. Ko viņa atklātu, ja liktu kādam ielūkoties viņa privātajā dzīvē? Daudzas bijušās mīļākās, bez šaubām, varbūt bijušo sievu.

Sasodīts! Tagad viņa prātoja par šā cilvēka ģimenes stāvokli. Tas nebija labi.

Zoija iemeta pildspalvu, ar ko bija parakstījusi kredītkartes čeku, somā un apveltīja Etānu ar ļoti saulainu smaidu.

- Neaizturiet elpu!

Pārmetusi somu pār plecu, Zoija pagriezās un devās uz dur-vju pusi. Vismaz būšu pateikusi pēdējo vārdu, viņa nodomāja.

- Mirklīti! - uzsauca Etāns.

Viņa atskatījās pār plecu.

- Kas tad nu atkal?

- Tā ir mana pildspalva, ar kuru jūs gribat aiziet. Varbūt atdosiet? Es cenšos ietaupīt izdevumus par kancelejas precēm.

Ceturtā nodaļa

Dedzinošā sajūta krūtīs Leonam Greidijam vienmēr sākās viņa darba devēja biroja klusinātajā atmosfērā un greznajā vidē. Viņš bija uzaudzis strādnieku rajonā, kur, ja palaimējās, sienas krāsoja, nevis apšuva ar paneļiem, un mēbeles apdarināja ar plastmasu, kas izskatījās pēc koka, nevis ar īstu, eksotiskas šķir' nes koku.

Dakteris lans Hārpers reiz bija teicis, ka viņa kabinets ir ie' kārtots ar nolūku nomierināt pacientus un pārliecināt to ģime' nes. Taču uz Leonu daudzie smalkie paklāji un dārgās gleznas pie sienām atstāja pretēju iespaidu. Viņš patiesi necieta šo telpu. Kā lai te nerunā par stresa izraisītājiem? Leons tikai dažas minūtes bija stāvējis kabinetā, gaidot, kamēr Hārpers beigs runāt pa tāL rūni, un jau tagad juta, ka atsākas grēmas.

Varbūt tā bija viena no savādajām psihiskajām mānijām, viņš nodomāja, kaut kas līdzīgs apsēstībai, par ko vienmēr runā' ja šeit, Svečezera muižā, strādājošie. Fobija vai kas tamlīdzīgs. Varbūt viņam nepatika atrasties šajā kabinetā tāpēc, ka tas sais' tījās ar pieaugošajiem zarnu darbības traucējumiem. Būdams

Muižas drošības dienesta priekšnieks, viņš pēdējo gadu laikā šajā kabinetā bija pārdzīvojis vairākas ārkārtīgi nepatīkamas sa-runas.

Dzīve ritēja visnotaļ ciešami līdz brīdim, kad pazuda divas pacientes. Darbs Muižā bija labākais, kāds viņam jebkad bijis. Leons saņēma pat prēmijas. Pirmo reizi mūžā viņš redzēja ienā-kam pieklājīgu naudu. Un tikpat ātri aizejam. Tā nebija viņa vai-na. Viņam bija savi izdevumi. Maksājumi par “Porsche” un mo' derno mūzikas centru bija pasakaini.

Leons neprata apieties ar naudu, galvenokārt tāpēc, ka vi-ņam tās nekad nebija bijis diezgan. Nauda slīdēja caur pirkstiem kā ūdens, bet šeit, Muižā, tas nesagādāja galvassāpes, jo nāka-mājā mēnesī vienmēr gaidīja jauns čeks.

Taču tad izbēga abas pacientes, un ērtā kārtība pajuka. Sākās gremošanas traucējumi.

Laiks tūlīt pēc bēgšanas bija sevišķi nelāgs. Hārpers trakoja un plosījās, visā vainodams draņķīgo apsardzi. Leons baidījās par savu vietu. Nebūtu viegli atrast citu, un katrā ziņā viņš neatras-tu darbu ar tādiem nosacījumiem kā šeit, Muižā. Leonam bija zināmas problēmas ar rekomendācijām.

Viņš jutās iedzīts stūrī un krita panikā, kad Hārpers pie-prasīja atrast un nogādāt abas pacientes atpakaļ Muižā. Viņam nebija ne jausmas, kā veikt nopietnu izmeklēšanu. Maitu die-viete Fenela, kas strādāja pie Hārpera par administratori, indī-gi ieteica nolīgt īstu privātdetektīvu, kādu no tiem modernajiem attīstīto tehnoloģiju speciālistiem, kas darbā izmantoja datoru.

Kā par brīnumu, viņam paveicās. Dažas nedēļas pēc pacienšu aizbēgšanas Leonam atstāstīja par īsu ziņojumu vienā no meksikāņu laikrakstiem, kas vēstīja par divu sieviešu nāvi ugunsgrēkā kādā viesnīcā. Notikuma vietā nebija atrodams nekas tāds, kas ļautu identificēt cietušo personības, un varas iestādes nespēja noskaidrot viņu tuviniekus. Vienīgais, kas netieši varēja apliecināt sieviešu personības, bija lodīšu pildspalva un rītakurpes. Uz visiem trim priekšmetiem bija Svečezera muižas monogrammas.

Leons jutās atvieglots kaut vai par to vien, ka saņēmis at-bildi. Tiesa, Hārperam tas nozīmēja zaudētus ienākumus, taču viņš bija biznesmenis. Viņam vajadzēja saprast, ka reizēm gadī-jās finansiālas krīzes, bet dzīve ritēja tālāk, un radās jauni ienā-kurnu avoti.

Taču šoreiz Hārpers vēl aizvien pārtika no vecajiem. Leonu pārņēma bijība. Dakteris bija drosmīgs vīrs. Būdams veikls blē-dis, Hārpers turpināja piesūtīt rēķinus Klelendas tuviniekiem un otras sievietes trasta fondam par ļoti dārgajām uzturēšanās izmāk' sām Muižā.

Saprotams, Hārpera klienti varēja palikt svētlaimīgā nezi-ņā krietni ilgu laiku. Muiža bija ļoti privāta, ļoti ekskluzīva, ļoti dārga psihiatriskā slimnīca, kas atradās vientulīga ezera krastā Ziemeļkarolīnas kalnos. Turpat tuvumā bija miegainā Svečezera pilsētiņa. Ja nepiemin dažus airētājus un tūristus vasarā un dažus medniekus rudenī, vieta bija visu aizmirsts nostūris.

Leons zināja, ka tieši apgrūtinātā pieejamība bija viens no iemesliem, kāpēc Muiža šķita pievilcīga Hārpera klientiem. Ļau-tiņi bija gatavi maksāt lielu naudu, lai tikai noglabātu savus trakos ģimenes locekļus pēc iespējas tālāk no acīm un vairs par viņiem nedomātu. Tāpat kā daudzus citus pacientus, kuru tuvinieki bija dārgi maksājuši, lai tie paliktu slimnīcā uz visiem laikiem, abas sievietes neviens neapmeklēja.

Taču klientus, kas maksāja par viņu uzturēšanos slimnīcā, Hārpers varēja krāpt tikai zināmu laiku, domāja Leons. Agrāk vai vēlāk kādam, kas saistīts ar pazudušajām pacientēm, radīsies iemesls ierasties Svečezerā. Kad tā diena pienāks, Hārperam būs lielas nepatikšanas, jo viņš nevarēs tās parādīt.

Ziņa, ka abas pacientes acīmredzot Meksikā gājušas bojā, ļāva Leonam cerēt, ka šīs nepatikšanas varētu būt atrisinātas. Taču pagājušajā nedēļā viņam bija piezvanījis kāds nelietis, kurš sevi dēvēja par Atradēju.

- ...saprotu, ka jūs meklējat pazudušo pacienti. Es varu palīdzēt. Mans honorārs ir šāds, un tas nav apspriežams ..

Tajā brīdī Leons no jauna bija sajutis dedzināšanu pakrūtē. Tā ar katru stundu kļuva ļaunāka.

Hārpers nolika klausuli, lēnām noņēma brilles un paskatī-jās uz Leonu.

- Šodien esmu ļoti aizņemts, Greidij. Pēcpusdienā ierodas divi jauniņie. Ticu, ka tavs jautājums ir svarīgs.

Pat Hārpera balss ietekmē dedzinošo sajūtu, nodomāja Leons. Tā bija bagāta cilvēka balss ar izkoptu skanējumu. Tonis atgādināja, cik viņi ir atšķirīgi. Hārpers bija blēdis, bet atšķirībā no Leona viņam bija dotas visas iespējas.

Hārpers bija izskatīgs, ar biezu sudraboti pelēku matu ceku-lu un koptu tenisa spēlētāja miesas uzbūvi. Viņš bija pamanījies iegūt arī labu izglītību. Turklāt Hārperam piemita šarms, ko viņam vajadzēja parādīt saviem bagātajiem klientiem.

- Zvanīja hakeris, - sacīja Leons. - Tas mums dārgi maksāja, bet izskatās, ka viņš ir ieguvis informāciju par Klelendu.

- Par otru ne?

-Nē.

Hārpers sarauca pieri, bet neizskatījās īpaši vīlies, tikai mazliet neapmierināts. It kā Leons viņam būtu pastāstījis, ka vienas akcijas viņa portfelī ir nogrimušas, bet otras izrādījušās vērtīgākas, nekā domāts.

- Labi, no viņas mēs nesaņēmām tik daudz kā no Klelen-das, - sacīja Hārpers. - Ko tu uzzināji?

- Ja var ticēt Atradējam, viņa ir dzīva, sveika un vesela un pieņēmusi citu vārdu. Viņš saka, ka kāds internēta personas apliecību brokeris ir uzstādījis programmu, kas sniedz nepatiesas un maldinošas ziņas par viņu ikvienam, kurš par viņu interesējas. Tāpēc detektīvs, ko mēs nolīgām sākumā, neatrada nekādus pavedienus.

- Kur viņa ir? - asi noprasīja Hārpers. - Gribu, lai viņu ne*-kavējoties atgādā atpakaļ.

Dedzināšana krūtīs spēji pastiprinājās. Leonam bija vajadzī-gas dažas tabletes, kas glabājās kabatā, taču, pēc viņa domām, neizskatītos labi, ja viņš sāktu tās košļāt šefa priekšā. Viņš gribē-ja izskatīties mierīgs un savaldīgs.

- Tas nebūs tik viegli, ser, - viņš sacīja. - Sieviete ir ļoti piesardzīga. Atradējs varēja pateikt tikai to, ka viņa ir kaut kur Losandželosā. Viņš nezināja precīzu adresi.

- Kaut kur Losandželosā? - Hārpera pirksti ar manikirē-tajiem nagiem sažņaudza zelta pildspalvu. - Kāds mums no tā labums? Losandželosā aizņem plašu teritoriju.

-Jā, bet tagad, kad mums ir vārds un mazliet informācijas par viņas jauno identitāti, man nevajadzēs daudz laika, lai viņu izsekotu. Ar jūsu atļauju, ser, es šodien dodos ceļā.

- Nemēģini atgādāt viņu atpakaļ pats uz savu roku! Kad būsi sievieti sameklējis, nerādies, bet paturi viņu acīs. Nekavējoties zvani! Aizsūtīšu tev palīgā Ronu un Emiju. Viņi iedos vajadzī-gos medikamentus.

- Jā, ser! - Leons nokremšļojās, cenzdamies saglabāt balsī pienācīgo bijību. - Taču gribu norādīt, ka, tiklīdz būšu sa-meklējis pacienti, mums vajadzēs padomāt, kā atvest viņu atpakaļ.

- Medikamenti padarīs viņu pakļāvīgu.

Par spīti savai iespaidīgajai izglītībai, nodomāja Leons, Hārpers reizēm varēja būt neapķērīgs kā ēzelis.

- Klelenda ir veselu gadu dzīvojusi ar citu vārdu. Iespējams, ka viņa nu jau ir dabūjusi darbu. Tas nozīmē, ka viņai būs kolēģi. Draugi. Kaimiņi. Cilvēki, kas pamanīs, ja mēs gluži vienkārši sagrābsim viņu uz ielas.

-Jā, protams. - Nometis malā zelta pildspalvu, Hārpers piecēlās kājās. Viņš piegāja pie loga. - Saprotu, ko tu domā. Mums tas būs jādara neuzkrītoši.

- Pareizi. Tāpēc domāju, ka došos uz Losandželosu, samek' lēšu sievieti un kādu laiku viņu pavērošu. Iepazīšos ar viņas die^ nas gaitu. Pēc tam mēs varēsim izdomāt labāko veidu, kā savākt viņu bez lieka trokšņa.

Pārdomādams Leona vārdus, Hārpers ar nekustīgu skatienu nolūkojās ezerā aiz loga.

Leona krūtis dega kā ugunīs.

- Labi, - beigās sacīja Hārpers. - Tur ir sava loģika. Visma-zāk šajā situācijā mēs vēlamies pievērst sev uzmanību. Pārvešanai jānotiek, cik neuzkrītoši vien iespējams.

Atļāvies izdvest klusu atvieglojuma nopūtu, Leons atkāpās soli uz durvīm.

- Esmu jau pasūtījis lidmašīnas biļeti. Man atliek tikai do^ ties mājās un iemest somā dažas mantas. Līdz lidostai ir tāls brau^ ciens, tāpēc labāk sākšu kustēties.

- Ziņo par visu!

-Jā, ser.

- Man tas nepatīk, - nomurmināja Hārpers. - Taču mums laikam jābūt pateicīgiem, ka šis Atradējs piezvanīja mums, ne-vis Forestam Klelendam.

Leons paraustīja plecus. Viņš zināja, ka nav jābrīnās, kāpēc hakeris vispirms tuvojās kādam no Svečezera muižas. Atradējs bija pietiekami gudrs, lai izdomātu, kā darbojas šāda iestāde. Acīmredzot viņš saprata, ka šejienes vadībai ir nopietni finansb āli apsvērumi, lai gribētu atgūt Klelendu, nesaceļot troksni, un ka būtisks nosacījums Hārpera ienesīgajai darbībai ir slepenība un diskrētums.

Leons nokremšļojās.

- Doties pie Klelenda būtu daudz riskantāk. Klelends ir ba~ gāts, ietekmīgs cilvēks, un viņam nav īpašas vajadzības klusēt. Tik tiešām, viņš varētu iesaistīt policiju, kas pilnībā izjauktu At' radēja plānu.

Hārpers sarauca pieri.

- Kā Atradējs varēja nonākt pie slēdziena, ka es gribēšu maksāt viņam par informāciju?

- Kas to lai zina? Varbūt uzlauztajās personas apliecību bro-kera datnēs norādīts, cik lielu naudu Klelends maksā, lai turētu radinieci šeit, Svečezerā. Atradējs būs zinājis, ko tādi ienākumi nozīmē šai iestādei. Varbūt viņš ir sapratis, ka pats vērtīgākais, ko jūs šeit pārdodat, ir klusēšanas garantija. Šī iestāde nevar at-ļauties preses skandālus.

Hārpers sažņaudza un atlaida vienas rokas pirkstus.

Apmierināts, ka viņa doma saprasta pareizi, Leons pagrie-zās un pāri biezajam paklājam aši devās uz durvīm.

Priekštelpā Fenela Līdsa pacēla galvu no mapes, kas atvērta gulēja viņas priekšā uz rakstāmgalda. Viņa bija visu sapņu pie-* pildījums, blonda, zilacaina un iekārojama. Iespējams, viņa bija skaistākā sieviete, ko Leons bija redzējis reālajā dzīvē, taču viņš izturējās pret Fenelu apmēram tāpat, kā būtu izturējies pret kob-ru, ja tā būtu saritinājusies uz krēsla pie rakstāmgalda.

Viņš bija visai pārliecināts, ka Fenelai kādu laiku bijuši sakari ar Hārperu, taču pēdējā laikā klīda baumas par viņas attiecībām ar tipu no grāmatvedības. Leons neapskauda ne vienu, ne otru vīrieti. Guļot ar čūskām, nebija jābrīnās par kodieniem.

- Tu lidosi uz Losandželosu meklēt Klelendu? - apvaicājās Fenela.

Leonu nepārsteidza, ka viņa kaut kādā veidā noklausījusies viņa un Hārpera sarunu. Viņš nebrīnītos, ja Fenelai zem rakstāmgalda būtu paslēpts magnetofons. Viņš nojauta, ka Fenela ir labi informēta par visu, kas Muižā notiek. Tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņam vajadzēja būt ļoti, ļoti piesardzīgam līdz brīdim, kad Muiža būs aiz muguras.

- Jā. - Leons neapstādamies ieskatījās pulkstenī. - Jāiet, citādi nepaspēšu uz lidmašīnu.

Fenela nenovēlēja viņam drošu lidojumu. Viņa no jauna pievērsās mapei.

Kad Leons bija nonācis līdz vestibilam, kur viņš jutās drošāk, dedzināšana krūtīs bija spēcīgāka nekā jebkad, gandrīz neiztu-rama. Leons izņēma no kabatas pudelīti, atskrūvēja vāciņu un izbēra uz plaukstas vairākas tabletes. Iebāzis mutē, viņš sāka tās drudžaini košļāt.

Leons zināja, kāpēc grēmas šodien bija tik neciešamas. Tāpēc, ka viņš bija pieņēmis lēmumu, un tas nozīmēja melot dakterim lanam Hārperam. Melot bija bīstami, jo līdz ar to viņš nodedzināja sev aiz muguras visus tiltus.

Leons bija teicis Hārperam, ka Atradējs minējis viņam tikai Klelendas jauno vārdu un to, ka viņa atrodas kaut kur Losam dželosā. Taču tās bija pilnīgas blēņas. Atradējs bija nesalīdzināmi gudrāks, nekā Leons bija licis noticēt Hārperam un Fenelai.

Hakera sniegtā informācija apliecināja, ka Klelenda nav vis Losandželosā. Viņa atradās Arizonā, vietā, ko sauca par Vispe-ringspringsu. Atradējs bija noskaidrojis sievietes adresi un tele-fona numurus gan birojā, gan mājās. Visu, ko Leonam vajadzēja, lai viņu sameklētu.

Ja informācija kļūtu zināma pirms gada, tūlīt pēc tam, kad sieviete bija izbēgusi, Leons zināja, ka viņš taisnā ceļā dotos ar to pie Hārpera. Taču kādā brīdī, iespējams, dienā, kad viņš at' skārta, ka ik pēc pāris stundām spiests lietot skābumu neitrāli' zējošas tabletes, Leons bija nonācis līdz apstulbinošai atziņai. Viņš vairs negribēja strādāt lanam Hārperam, lai cik daudz tas nelietis viņam maksātu.

Diemžēl dārgais dzīvesveids un nespēja iekrāt ne dolāru bija liegusi Leonam tikt pie kapitāla, kas bija nepieciešams, lai no-drošinātu sev ērtus pensijas gadus. Tādējādi, kad hakeris uzrā' dīja Klelendas atrašanās vietu, Leonu bija pārņēmuši viņam neraksturīgi radošās enerģijas uzplūdi.

Piektā nodaļa

- Džefs un Teo man pastāstīja, ka tev šodien bijusi pirmā kliente, - no otra galda gala sacīja Bonija.

- Tīrākā patiesība. - Etāns uzdūra uz dakšiņas kumosu gri-lētas ātes un palūkojās uz brāļabērniem, kas sēdēja abpus ēdamistabas galdam. - Nevarētu gan teikt, ka mans profesionālais stils atstātu uz viņu satriecošu iespaidu. Viņa tik ļoti steidzās projām, ka uz kāpnēm gandrīz nogāza puikas no kājām.

- Bet tu dabūji no viņas avansu, - sacīja Džefs ar pilnu muti kartupeļu biezeņa.

- Varbūt arī neesmu pārāk apburošs, - sacīja Etāns, - bet kaut ko par biznesu esmu apguvis. Pirmais likums ir vienmēr dabūt avansu, pirms klients ir izgājis no kabineta.

Džefs plati pasmaidīja. Viņš bija astoņus gadus vecs; divus gadus vecāks par savu brāli. Zēnam vēl aizvien piemita bērnības neveiklums, bet, kad viņš smaidīja tā kā šobrīd, domāja Etāns, mazais izskatījās ļoti līdzīgs tēvam.

Palūkojies pāri galdam, Etāns ievēroja ilgpilno izteiksmi, kas atplaiksnīja un pazuda Bonijas acīs. Bija pagājuši gandrīz trīs gadi

kopš Drū nāves, un Etāns bija visai pārliecināts, ka brāļasieva ir samierinājusies ar zaudējumu, bet viņš zināja, ka Bonija nekad nespēs palūkoties uz saviem dēliem, neiedomājoties par viru. Viņa bija ļoti mīlējusi Drū.

Bonija nebija vienīgā, kas domāja par Drū Triā ik reizes, kad Džefs vai Teo pasmaidīja tēva smaidu, smējās tēva smieklus vai izrādīja viņa inteliģenci un atklāto dabu. Arī Etāns tādos brīžos domāja par brāli.

Drū bija četrus gadus jaunāks. Brāļi bija tuvi, taču neviens, kas abus pazina, īsti nezināja, kāpēc, jo pēc rakstura īpašībām un temperamenta abi bija pilnīgi pretstati. Drū bija aizrautīgs, op-timistisks sapņotājs. Apķērīgs un apveltīts ar vadītāja un finam sista talantiem, brālis korporāciju pasaulē jutās kā zivs ūdenī. Viņš bija kāpis pa karjeras kāpnēm augstu un ātri.

Drū bija pazudis septiņus mēnešus pēc tam, kad “Trace&Sto-ne Industries" direktoru padome bija ievēlējusi viņu par izpilddirektoru. Tajā pašā laikā pazuda liela summa kompānijas naudas līdzekļu.

Policija nonāca pie loģiska secinājuma, ka Drū paņēmis nau^ du, pametis ģimeni, draugus un dzīvi, ko pazinis Losandželosā, un, iespējams, ar citu vārdu dzīvo kaut kur Kārību salās. Tā mēdz gadīties, sacīja policisti.

Etāns un Bonija zināja labāk. Taču, kamēr Etāns dziļi sirdī bija nojautis, ka brālis ir miris, Bonija nezaudēja cerību. Situā-cija kļuva tūkstošiem reižu smagāka, kad krāpnieks, kas uzdevās par psihoterapeitu, uzkurināja cerību, ka Drū atradīs dzīvu.

Etāns ar sāpēm bija cīnījies vienīgajā sev zināmajā veidā. Viņš bija ķēries pie patiesības noskaidrošanas ar tādu atriebības kāri un niknumu, kas pārsteidza pat tos, kas viņu labi pazina, arī Etana sievu.

Drīz vien pēc tam, kad viņš bija sācis izmeklēšanu, Etānu Triā drošības birojā apmeklēja vīrietis, kas atgādināja staigājošu skeletu ar baseta acīm. Viņam mugurā bija lēts brūns uzvalks, kas izcēlās vienīgi ar neiedomājami slikto piegriezumu.

- Es pārstāvu dažus cilvēkus, - vīrietis sacīja balsī, kas laika gaitā bija ierūsējusi.

- Tik daudz tā kā pats nojautu. - Etāns bija atslīdzis savā sudraboti pelēkajā ādas biroja krēslā. - Vai varu pieņemt, ka šie cilvēki ir norūpējušies par manas pašreizējās izmeklēšanas gaitu?

- Jā. Šķiet, vispārējais viedoklis ir tāds, ka jūsu brālis nav miris, bet, ja izrādīsies, ka ir, šie cilvēki grib, lai jūs zināt - viņi izsaka jums līdzjūtību par zaudējumu.

- Iejūtīgi.

- Ļoti. Taču viņi grib, lai jūs zinātu arī, ka viņiem ar to nav nekāda sakara.

- Brīnišķīgi. Tad jau viņiem nav arī par ko raizēties, vai ne?

- Taču, - bija sacījis vīrietis, - viņi ir investējuši daudz naudas zināmā kompānijā, un viņiem labpatiktu, lai jūs šobrīd neiejauktos. Pašlaik finansiālā ziņā ir kutelīga situācija.

- Ko jūs man iesakāt darīt?

- Atstāt izmeklēšanu policijai.

- Kas nevienu lietu nav spējīga ātri atrisināt.

- Mani darba devēji skubina jūs būt labam pilsonim un paļauties šajā lietā uz valsts likumsargātāju spēkiem.

- Sakiet - vai jūs manā vietā paļautos šajā lietā uz valsts likumsargātāju spēkiem?

Vīrietis uz to neatbildēja.

- Mani darba devēji grib arī pateikt, ka tad, ja jūs pārstāsiet uzdot jautājumus, viņi parūpēsies, lai jūsu kompānijas bankas kontā būtu pārskaitīta liela naudas summa.

Etāns par to bija domājis.

- Kas ir jūsu darba devēji? - viņš vaicāja.

- Neesmu pilnvarots sniegt jums šo informāciju.

Etāns pieliecās viņam tuvāk.

- Tad jūs varat nodot viņiem no manis ziņu. Pasakiet, ka teicu, lai viņi iet ieskrieties.

- Tā nav laba doma, Triā kungs. Ticiet man! t

- Vācieties projām no šejienes! - klusi atteica Etāns.

Vīrietis ilgi viņu nopētīja.

-Jūs nedomājat mainīt savu nostāju, vai ne?

-Nē!

- Redzu.

Tad, neteicis vairs ne vārda, viņš devās uz durvīm un aizgāja.

Etana atklājumi sakarā ar Drū nāvi izraisīja tālejošas sekas un pilnībā iznīcināja “Trace&Stone Industries” konkurentu un ie-tekmīgu cilvēku, kas mēģināja ar to manipulēt no aizkulisēm. Skandāls atstāja graujošu iespaidu arī uz brokeru, politiķu un da-rījumu cilvēku aprindām, no kurām daudzi, balstoties uz iekšējo informāciju, bija ieguldījuši lielas summas konkurentu firmā.

Beigās Etāns atrada Drū līķi sekli izraktā kapā tuksnesī. Algoto slepkavu un Saimonu Vendoveru - cilvēku, kurš to bija nolīdzis un izrādījās lielākais akcionārs konkurentu firmā, - apcietināja. Algotni nogalināja, pirms viņš paspēja liecināt pret savu darba devēju, un Vendovers iznāca no tiesas zāles kā brīvs cilvēks.

Pēc mēneša Vendovers gāja bojā nelaimes gadījumā uz ūdens.

Karma bija dīvaina lieta.

“Trace&Stone Industries>> konkurents bija spiests bankrotēt. Tā nebija vienīgā firma; kas pēc izmeklēšanas sadega zilās ugunīs. Triā drošības birojs, ko Etāns bija uzbūvējis no pašiem pamatiem, nogrima nākamajā gadā.

Apmēram ap to pašu laiku sabruka Etana trešā laulība. Pie tā visi ģimenes locekļi vainoja izmeklēšanas stresu un bankrotu. Etāns nemēģināja labot viņu priekšstatus, bet klusībā secināja, ka ģimenes dzīve nav viņa stiprā puse.

Nelielā piezīme par Triā drošības galu Losandželosas laikrak-stu biznesa sadaļā saistīja finansiālo neveiksmi ar sliktu firmas vadību. * •

Taču Etāns zināja, kas bija noticis patiesībā. Tik daudzi pēk-šņi, vienā un tajā pašā laikā pieņemti lēmumi no Dienvidkali-fornijas uzņēmumu un iestāžu puses mainīt sadarbības partnerus, izvēloties citas drošības firmas, nevarēja būt nelaimīga sagadīšanās. Klientu masveida aizplūšanu vadīja Etana apmeklētāja sadusmotie darba devēji, atriebjoties par to, ka bijuši spiesti piedzīvot dažus nepatīkamus zaudējumus.

Vīrietis bija apciemojis Etānu vēlreiz. Tas notika publiskā izsolē, kurā izūtrupēja atlikušo Triā drošības biroja aprīkojumu.

Viņš tuvojās Etanam, kurš, atbalstījies pret kādreizējo biroja rakstāmgaldu, sakrustotām rokām vēroja ūtrupes gaitu. Rakstāmgalds bija iespaidīga mēbele, kas bija veidota no pulēta tērauda un masīva izliekta stikla gabala. Dekoratore, kas iekārtoja Triā drošības biroja interjeru, bija apgalvojusi, ka rakstāmgalds atstāšot pareizo iespaidu.

Kādu brīdi vīrietis nebilda ne vārda. Viņš, šķiet, ar aizrautību vēroja ūtrupnieka ātrrunu, kurš centās iedegt kaut nedaudz entuziasma pūlī.

- Vai esat kādreiz brīnījies, kā viņi iemācās tā runāt? -vīrietis pēc laba laika vaicāja Etanam.

Etāns neatbildēja.

Vīrietis izdvesa no dzīves noguruša cilvēka nopūtu.

- Jums vajadzēja apstāties, kad bija izdevība. Jūs būtu iznācis no tā sveiks un vesels, vai jūs to zināt? Jūs šobrīd sēdētu ļoti pieklājīgā vietā, ja nebūtu iejaucies. Varbūt vēl aizvien pie šā paša rakstāmgalda.

Etāns viņu uzlūkoja.

- Toreiz, kad pie manis ieradāties, jūs tā arī nepateicāt savu vārdu.

- Mani sauc Stags. Harijs Stags.

- Kāda ir sajūta, Harij Stag, pārdodot dvēseli baram neliešu, kuri, iespējams, neatceras pat jūsu uzvārdu un kuriem būtu pilnīgi vienalga, ja jūs kaut rītdien nokristu ar sirdstrieku vai ciestu autokatastrofā, jo viņi zina, ka jūsu vietā piecu minūšu laikā var atrast kādu citu?

- Tāda ir dzīve.

Etāns turpināja vērot ūtrupi.

Stags mazliet sakustējās.

- Pēdējo reizi, kad sarunājāmies jūsu kabinetā, jūs man uzdevāt jautājumu. Jūs gribējāt zināt, kam es strādāju. Es neatbildēju.

Etāns neko neteica.

- Viņi visi ir grezna privātkluba biedri, - sacīja Stags. - Vai zināt, viņiem tajā klubā ir viss. Divi lieli peldbaseini, saunas, sviedrēšanās istabas un laukumi rokasbumbai. Tur ir liels golfa laukums un bārs, un visi, kas strādā klubā, vīrieši un sievietes, izskatās kā modeļi. Saka, ka tad, ja esi šā kluba biedrs, tu vari dabūt visu, ko vēlies.

Etāns klausījās, kā ūtrupnieks varonīgi pūlas panākt solīšanu par pāris ādas un metāla krēsliem, kas kādreiz bija rotājuši Triā drošības biroja uzgaidāmo telpu. Krēsli bija atsūtīti no Itālijas un izmaksājuši krietnu summu. Etāns bija ļoti pretojies pirkumam, bet vīlusies dekoratore izvērsa kaismīgu kampaņu par to, cik bezgala svarīgs potenciālajam klientam ir pirmais iespaids. Krēsli, runājot dekoratores vārdiem, bija ieguldījums.

Beigās krēslus pārdeva par niecīgu daļu no sākotnējās cenas. Ir nu gan ieguldījums, nodomāja Etāns. Lai Dievs mans liecinieks, ka vairs nemūžam neuzticēšos nevienai dekoratorei.

- Kāds ir šā privātkluva nosaukums? - viņš vaicāja, necerot sagaidīt atbildi.

- No tā nebūs nekāda labuma. Viņiem nav iespējams piekļūt. Neviens to nespēj. Viņi no tiesas rūpējas, lai nesasmērētu rokas.

- Jūs pateiksiet man nosaukumu?

- Biedri dēvē klubu par “Patvērumu”, - sacīja Stags. - Kā sauc cilvēku, kas man sākumā teica, lai pierunāju jūs atkāpties? Viņa vārds ir Dornejs. Viņš bija prezidents, kad sākās nepatikša-nas sakarā ar jūsu brāļa nāvi.

Etāns pazina vārdu. Dienvidkalifomijā tam piemita burvju spēks.

- Ja tam ir kāda nozīme, - turpināja Stags, - kluba direktt> ru padome pirms dažiem mēnešiem atlaida Dorneju un iecēla sev jaunu prezidentu. Prezidenti paliek amatā tikai tik ilgi, kamēr viss notiek saskaņā ar kluba biedru gribu. Kļūdas izmaksā dārgi.

- Izklausās, ka “Patvērums” darbojas ļoti līdzīgi jebkuram citam uzņēmumam.

-Jā. - Stags pagriezās, lai ietu. Viņš uz mirkli apstājās. - Starp citu, es pārstāju strādāt viņu labā tūlīt pēc tam, kad dzirdēju par jūsu finanšu problēmām.

- Ko jūs tagad darāt? - apvaicājās Etāns.

- Esmu drošības konsultants.

- Vai tas ienes naudu?

- Iztikai pietiek. Man pat ir sava vizītkarte. - Stags izvilka mazu ādas portmoneju, izņēma krēmkrāsas kartīti un pasniedza to Etanam. - Dodiet ziņu, ja vajadzīga konsultācija.

Viņš bija izspraucies cauri pūlim un pazudis. Etāns palika ūtrupē līdz pašām beigām. Viņa rakstāmgalds bija aizgājis par nieka simt septiņdesmit pieciem dolāriem. Te nu bija pareizais iespaids. Taču varbūt ar to viss bija pateikts.

Sniedzot Džefam kartupeļus, Bonija uzmeta skatienu Eta-nam.

- Kādu darbu no tevis grib jaunā kliente?

Ar grūtībām atgriezies tagadnē, Etāns pasniedzās pēc vēl vienas porcijas.

- Parasta informācija par tipu, ar kuru viņa domā satikties. Darbs prasa apmēram desmit minūtes.

- Vai tu jau to paveici?

- Vēl ne. - Viņš apzieda maizi. - Šodien gadījās neliela aiz-ķeršanās, uzstādot datoru.

- Tēvocim Etanam vajadzēs modernizēt savas lietojumpro' grammas. Tās nav savietojamas ar operatīvo sistēmu jaunajā datorā.

- Man mājās ir piezīmjdators, - sacīja Etāns. - Izdarīšu pār^ baudi vakarā, kad pārnākšu. Kliente saņems atbildi rīt no rīta.

Bonija sarauca pieri.

- Runājot par rozā briesmoni, ko tu sauc par mājām, vai esi apsvēris manu ieteikumu to pārdot?

- Kas to pirks? - Etāns nokoda kumosu. - Tēvocis Viktors man to atdeva tik lēti tikai tāpēc, ka pirms aizbraukšanas uz Havaju salām nevarēja pārdot nevienam citam. Laika gaitā viņš ir izmēģinājis visus Visperingspringsas nekustamā īpašuma aģentus.

- Manuprāt, “Naktsvēji” ir reāli, - paziņoja Teo. - Tur ir baseins.

- Un liels teātris ar platekrāna televīziju, - piebilda Džefs. -Un popkorna automāts.

- Televīzija un popkorns bija tēvoča Viktora vienīgie no^ pietnie jauninājumi, ja neskaita atjaunoto elektroinstalāciju, -sacīja Etāns. - Viņš vismaz skaidri zināja, kas dzīvē ir pats svari' gākais.

- Kaut mēs dzīvotu nevis šeit, bet tur! - sacīja Džefs. - Tad mēs varētu skatīties televīzijas pārraides uz milzīgā ekrāna katru vakaru.

-Jā, šitā māja ir briesmīgi garlaicīja, - novilka Teo.

- Vienīgā nelaime, - saviebās Džefs, - ka “Naktsvēji” ir rozā.

- Tas tāpēc, ka agrākā īpašnieka sievai patika rozā krāsa, -paskaidroja Etāns. - Ļoti patika.

- Tēvocis Viktors man stāstīja, ka mājā spokojas, - sacīja Teo. - Kājas kundze vai kaut kas tamlīdzīgs.

- Pēdas, - atteica Etāns. - Viņu sauca Kamēlija Pēda. Viņa bija topošā aktrise.

- Ko nozīmē topošā? - gribēja zināt Teo.

Etāns un Bonija saskatījās.

- Tas nozīmē, ka viņa nekad nekļuva slavena.

- Akl - Teo brīdi pārdomāja dzirdēto un nosprieda, ka tas nav svarīgi. - Nu, bet, lai kā tur būtu, viņa nomira, un vecais misters Pēda sajuka prātā. Viņš visu atlikušo mūžu nodzīvoja mājā viens pats un neko tajā nepārveidoja.

- Diemžēl neviens no vēlākajiem īpašniekiem arī necik daudz nepārveidoja, - sausi atteica Bonija. - Jādomā, kāds vismaz ar laiku varēja likt, lai māju pārkrāso.

- Lielākoties māja nostāvēja tukša, līdz tēvocis Viktors pēc krustmātes Betijas nāves to nopirka par smiekla naudu, - sacīja Etāns. - Viņš arī nevarēja atļauties māju pārbūvēt.

- Tu ievērosi, ka tavs tēvocis pēc aiziešanas pensijā neizvēlējās “Naktsvējus” dzīvošanai, - norādīja Bonija. - Viņš pārdeva tev biznesu un jau nākamajā dienā devās taisnā ceļā uz Havaju salām.

- Viņš teica, ka esot noguris no tuksneša. - Etāns ielika sev šķīvī kartupeļus. - Gribot redzēt okeānu un pludmali.

- Man viņš stāstīja, ka gribot visu dienu skatīties uz meitenēm bikini tērpos, - paziņoja Džefs.

- Jā, - piebilda Teo. - Viņš klāstīja, ka tur esot pat tādas pludmales, kurās dāmas staigājot pavisam bez peldkostīmiem.

- Viņš nejokoja? - Pacēlis pie mutes dakšiņu ar kartupeļiem, Etāns mirkli klusēja. - Man ir tēvoča Viktora adrese Maui. Varbūt nākamreiz, kad man būs dažas brīvas dienas, viņu apciemošu. Pastaigāšu pa pludmalēm vai ko tamlīdzīgu.

Džefs tik sparīgi iespurcās, ka gandrīz nokrita no krēsla.

- Tev tiešām patīk skatīties uz plikām dāmām, tēvoci Etan?

- Nu, - atteica Etāns, - ja jāizvēlas starp darbu un pliku dāmu aplūkošanu pludmalē, man jāsaka, ka...

ir

- Manuprāt, - Bonija apņēmīgi iejaucās, - jūs visi esat pie-tiekami izteikušies par šo tēmu. - Viņa palūkojās uz Etānu. - Ru^ nājot par “Naktsvējiem”, Džefs ieteicās, ka tava jaunā kliente esot interjera dizainere.

- Dekoratore. Kāds tam sakars ar “Naktsvējiem”?

Bonija izlikās nedzirdam.

- Man ienāca prātā, ka, ticis galā ar viņas pasūtījumu, tu varētu vienoties, lai viņa palīdz tev pārveidot arī tavu rozā zb loni.

- Rezidenci, - izlaboja Etāns.

- Kā, lūdzu?

- Kā izteicās kāda autoritāte, māja esot jāsauc par reziden-ci. Izklausās elegantāk. Bet, tici man, nav nekādu izredžu...

Etāns atskārta, ka Teo un Džefs vēro viņu ar vāji slēptām gaidām. Pieķert viņu lietojam aizliegto vārdu, bija viens no zēnu mīļākajiem sporta veidiem.

- Nekādā ziņā nelūgšu Lūsas kundzei dekorēt “Naktsvējus”, -Etāns bez aizķeršanās pabeidza.

Vīlušies Džefs un Teo turpināja maltīti.

- Kāpēc ne? - vaicāja Bonija.

- Divi iemesli. - Etāns beidza tiesāt pēdējos kartupeļus. - Pirmkārt, šajā stadijā nevaru atļauties algot dekoratoru, pat ja es gribētu pārveidot māju. Otrkārt, šaubos, vai Zoija Lūsa nepa^ ģībusi tiks tālāk par “Naktsvēju” parādes durvīm.

Ziņkārē mirdzošām acīm Džefs pārstāja ēst.

- Kāpēc lai viņa ģībtu, tēvoci Etan?

- Tu domā, ka viņa varētu pārbīties no spoka? - apvaicājās

Teo.

- Šaubos, vai Zoiju Lūsu varētu pārbiedēt spoks, - sacīja Etāns. - Taču esmu pārliecināts, ka viņas izsmalcināto dizaineres jūtīgumu rupji traumēs manas jaunās rezidences iekšējais izskats. Skatīsimies patiesībai acīs, “Naktsvēji” nav vieta, kas varētu iz^ cīnīt gada mājas titulu.

- Tas ir maigi sacīts, - nomurmināja Bonija. - Drīzāk va-rētu runāt par Holivudas vulgāro bezgaumību.

- Domā, ka Lūsas kundze būs tik apstulbusi, ka varētu no* krist turpat priekšnamā? - gribēja noskaidrot Džefs.

- Mani tas nemaz nepārsteigtu, - atteica Etāns.

- Varbūt viņa sāktu raustīties vai kas tamlīdzīgs, - ieteicās

Teo.

- Piemēram, šitā. - Džefs sāka neganti raustīt kreiso roku.

- Vai šitā. - Teo kratīja galvu no vienas puses uz otru.

Abi zēni sāka līksmi smieties. Viņu spazmatiskās kustības kļuva aizvien radošākas.

Etāns abu brāļabēmu priekšnesumu vēroja ar atklātu apbrīnu.

- Nav slikti. Jā, varu derēt, ka viņa sabruktu zemē un sāktu raustīties tieši tā, kā jūs rādāt.

Bonija galda otrā galā izdvesa ilgi cietuša cilvēka nopūtu.

- Kāpēc vienmēr, kad tu, Etan, ēd kopā ar mums, vakariņas beidzas šādi?

- Ko es tur varu teikt? Tas ir talants.

Pēc stundas Etāns brauca atpakaļ uz “Naktsvējiem”. Izkāpis no mašīnas, viņš kādu brīdi palika stāvam uz ceļa un vēroja sa~ vu jauno rezidenci, neizprotamu iemeslu pēc prātodams, ko par to varētu domāt Zoija Lūsa. Labi, tātad māja patiesi izskatījās kā spāņu koloniālā laika muižas Holivudas variants. Tā katrā ziņā bija rozā. Nevis bālā tonī kā vecs, nededzināts ķieģelis, bet gan košļājamās gumijās rozā. Nu un tad? Mājai bija raksturs. Vai kas tāds. Turklāt tā bija plaša. Daudz vietas viņa grāmatām un per-soniskajām mantām.

Bet pats svarīgākais - māja bija pilnībā mēbelēta. Tas bija ļoti labi, jo neveiksmes biznesā un pēdējā šķiršanās bija atstāju* si Etānu gandrīz bez mēbelēm.

Pie velna Zoijas Lūsas domas! Kāpēc lai viņš bažītos, ko viņa domās par “Naktsvējiem”?

Etāns atsauca atmiņā tās dienas iespaidus par Zoiju. Spīdīgi sarkanbrūni mati, saņemti stilīgā mezglā, dzīva, neatvairāma seja un dūmakainas, noslēpumainas acis, kas, iespējams, glabāja dažus interesantus noslēpumus. Un ļoti savāda gaume. Ja viņš atcerējās zīmēšanas nodarbības bērnudārzā, tad jēli zaļajam tonim nevajadzētu saskanēt ar violeto. Krāsu saderībai bija savi likumi. Vismaz toreiz bērnudārzā bija.

Kaut kas Etanam lika noprast, ka Zoija droši vien nemīlēja krāsojamās grāmatiņas. Taču tās nemīlēja arī viņš.

Etāns zināja, ka viņam nepavisam nevajadzētu domāt par Zoiju tik personiski. Viņa bija kliente, un jau sen viņš no savas pieredzes bija mācījies neielaisties attiecībās ar klientēm. Bez tam viņa droši vien neiederētos “Naktsvēju” rozā interjerā.

Etāns uzkāpa pa pakāpieniem, šķērsoja lieveni pie ārdurvīm ar rozā pasteļkrāsas akmens pīlāriem un iegāja flamingu krāsas priekštelpā.

Atklāti sakot, mājas interjers nebija simprocentīgi rozā. Tajā bija daudz paklājiņu un vietām balta koka apmales. Paklājā ieaustās gigantisko tumšsārto orhideju lapas bija zaļas.

Pa ceļam iededzis elektrību, Etāns cauri mājai devās uz vienu no istabām ar skatu uz dārziem un seklu kanjonu aiz tiem.

Izlīkumojis starp grāmatu kastēm, ko nebija vēl izsaiņojis, Etāns apsēdās aiz diža zeltīti rozā rakstāmgalda pie loga. Ieslēdzis piezīmjdatoru, viņš atvēra atvilktni un izņēma uzmetumu, ko bija uzrakstījis, intervējot Zoiju Lūsu.

Sākumā Etāns pārbaudīja parastos intemeta informācijas avotus. Ja viss noritēs pēc grafika, viņam, lai atrastu Dženiferu Mei-sones kundzi, vajadzēs desmit minūtes, tieši tā, kā viņš bija teicis Bonijai. Viegla nauda, un Dievs zināja, ka viņam tā ir vajadzīga.

Taču negāja tik gludi.

Nekas neliecināja, ka Dženifera Meisone pēdējo mēnešu laikā būtu lietojusi savas kredītkartes vai izrakstījusi čekus. Ieintriģēts Etāns meklēja dziļāk.

Viņš neatrada nekādas liecības, ka Dženifera Meisone būtu iesaistīta tiesas procesā, lai šķirtos no Deivisa Meisona. Nebija nekādas pazīmes, ka viņa būtu noalgojusi kādu no vietējām pārvadājumu kompānijām, lai pārceltos uz citu pilsētu vai mazpilsētu.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Etāns atlieca muguru, izstiepa kājas zem rakstāmgalda, sabāza rokas kabatās un domīgi palūkojās ekrānā.

Dženifera Meisone bija pazudusi. Viņš nojauta, ka Zoija Lūsa tik daudz bija nopratusi jau tad, kad nolīga viņu, lai sievieti atrastu.

Sestā nodaļa

Zoija pacēla klausuli pēc pirmā signāla.

- “Vislabākais interjers.”

- Jūs man melojāt, - sacīja Etāns.

Apsūdzību viņš izteica tik apstulbinoši nevērīgā tonī, it kā būtu pieradis, ka cilvēki viņam melo. Ņemot vērā viņa darba specifiku, tā varbūt bija taisnība, nodomāja Zoija.

Viņa sastinga krēslā, neko neredzošām acīm vērdamās trijās ierāmētās melnbaltās fotogrāfijās, kas karājās pie pretējās sienas.

Viņa bija nofotografējusi savādu vecu māju, kas grima tuksne-ša mijkrēslī. Vēlāk Zoija bija mēģinājusi izvēlēties visizteiksmīgā-ko uzņēmumu, bet katrā bija notverts kāds izvairīgs elements, un, nespēdama izvēlēties vienu, viņa beigās bija ierāmējusi visus trīs.

Pirms dažām dienām kāds klients bija ievērojis pie sienas piekārtās fotogrāfijas un pastāstījis, ka apkārtnē māja ir pazīsta-ma ar nosaukumu “Naktsvēji”.

- Vai jūs tur esat? - vaicāja Etāns.

Nekrīti vēl panikā, viņa domāja. Varbūt nav nemaz tik ļauni, kā izklausās.

- Jā, protams, - viņa sacīja neskanīgā balsi.

Cik daudz, meklējot Dženiferu Meisoni, Triā bija uzzinājis par viņu pašu? Vai viņš kādā veidā būtu uzdūries patiesībai? Vai viņš būtu atradis plaisu ugunsmūrī, kas bija uzcelts starp viņas pagātni un tagadni? Un kā paliek ar Arkādiju? Ak dievs, ja nu viņa ir atsegusi ne tikai sevi, bet arī draudzeni? Viņa bija idiote, nolīgdama privātdetektīvu.

Saņemies, Zoija sev sacīja. Elpo! Domā!

Viņas un Arkādijas nopirktās jaunās personas apliecības bija pirmšķirīgas. Arkādija bija uzstājusi, ka jāmaksā daudz, lai dabūtu pašu labāko kvalitāti. Etāns Triā nevarēja būt r^is tik dziļi, lai uz^ durtos patiesībai, viņa sevi mierināja, vismaz ne tik īsā laikā.

Bez tam Triā nebija iemesla rakņāties viņas pagātnē. Zoija maksāja, lai viņš sameklētu Dženiferu Meisoni. Kāpēc lai tā vietā viņš interesētos par savas klientes pagātni?

- Nezinu, par ko jūs runājat, - viņa sacīja, pūlēdamās pie^ šķirt balsij vēsu un mierīgu toni. - Vai jūs atradāt Dženiferu Meb soni?

- Nē,sacīja Etāns.

Viņa piekļāva klausuli ciešāk pie auss.

-Jūs nevarējāt viņu atrast?

- Nē, - Etāns atkārtoja. - Bez tam, man šķiet, jūs nemaz negaidījāt, ka es viņu atradīšu. Un, redziet, tas visu padara saso' dīti interesantu.

- Nesaprotu.

- Mums jārunā, - sacīja Etāns un beidza sarunu.

Zoiju pārņēma dusmas.

- Pie velna, neuzdrīkstieties nolikt klausuli, kad runājat ar mani, Triā!

Kabineta durvis bez brīdinājuma atvērās, liekot viņai spēji sarauties. Viņa strauji pagriezās biroja krēslā.

Telpā ienāca Etāns. Viņš izskatījās tā, it kā tikko būtu iera^ dies no būvlaukuma. Kājās bija netīri, ar krāsu notriepti džinsi, nonēsāti darba zābaki, mugurā kokvilnas krekls, galvā smaila ce-pure, ko greznoja vietējā kroga “Elles zvani” logo. Viņa pazina iestādes nosaukumu. Tā bija netīra ieskrietuve, kas apkalpoja smago automašīnu šoferus un motociklistus. Viņu nekad nebija saistījuši vīrieši, kas apgrozījās tādās vietās.

Kāpēc tagad, ieraugot Etānu, viņai pārskrēja šie sīkie, karstie mulsuma drebulīši? Droši vien viņa būs mazliet par ilgu iztikusi bez drauga.

Etāns noglabāja tālruni krekla kabatā.

- Nejauši biju tuvumā. Nodomāju, ka jāiegriežas.

Pūlēdamās sakopot domas, Zoija ļoti rūpīgi nolika sava tālruņa klausuli. Vismaz šoreiz viņa atradās pati savā kabinetā un aiz sava rakstāmgalda.

- Vai dramatiskais uznāciens ir viens no profesionāliem trikiem, mister Triā?

- Kā jau teicu, mums jāaprunājas - un tūlīt. - Etāns devās pie viena no diviem klientu krēsliem, kas atradās Zoijas rakstāmgalda priekšā. Ieraudzījis trīs melnbaltās “Naktsvēju” fotogrāfijas, viņš apstājās. - Kas to fotografējis?

- Es.

-Uh!

- Fotogrāfijām nav nozīmes, mister Triā. - Nepacietīga un nobažījusies viņa pieliecās uz priekšu un salika rokas uz rakstāmgalda. - Apsēdieties un izstāstiet man precīzi, kas notiek!

Vēlreiz paskatījies uz fotogrāfijām, viņš paklausīgi iekārtojās krēslā. Zoija acumirklī nožēloja, ka aicinājusi viņu apsēsties. Viņa ne mirkli nebija domājusi, ka klientu krēslu dārgajam polsterējumam viņas kabinetā kādreiz būs jāiztur saskare ar netīrām darba drēbēm.

Izskatījās, ka Etāns neapzinās, kādu iespaidu varētu atstāt uz Zoijas dārgo krēslu. Atzvēlies uz medus krāsas ādas, viņš izstiepa zābakos ieautās kājas, sakrustodams tās pie potītēm. Viņš atšķīra no kabatas izņemto piezīmju blociņu.

- Neatradu nekādu apliecinājumu tam, ka Dženifera Mei-sones kundze kādā veidā varētu kļūt par šķirtu sievieti. - Etāns ieskatījās piezīmēs. - Pēdējā laikā viņa nav lietojusi nevienu no savām kredītkartēm. Viņa nav izmantojusi nevienu bankas au-tomātu, lai izņemtu skaidru naudu no laulātā pāra kopīgā kon-ta, un nav arī izrakstījusi nevienu čeku uz šo kontu. - Viņš pa-cēla skatienu. - Starp citu, konts joprojām ir atvērts. Deiviss Meisons nav papūlējies to slēgt.

- Ko tas nozīmē?

- Gribat minēt? Viņš nav īpaši noraizējies, ka topošā bijusī sieva varētu kontu iztīrīt.

- Ak! - Izskatījās, ka lieta tiešām ir tik ļauna, kā viņa bija baidījusies.

- Izrādās, ka šeit, pilsētā, Dženiferai Meisonei nav bijis ne-viena tuva drauga. Es vēl pārbaudu šo niansi, bet situācija ne-izskatās iepriecinoša. Viņa nebija ilglaicīga Visperingspringsas iedzīvotāja un sabiedrībā pēc laulībām izgāja vienīgi tad, kad palīdzēja Meisonam izklaidēt biznesa klientus. Tas nenotika bieži.

- Tuvinieki? - noprasīja Zoija.

- Tikai pāris attālu radinieku un pavecāka krustmāte, kas dzīvo Indiānā. Šorīt viņiem piezvanīju. Ne ar vienu no tiem viņa nav pēdējā laikā sazinājusies, un nevienu tas neuztrauc. Visi ap-galvoja, ka nav redzējuši Dženiferu kopš bērnības vai arī zaudē' juši sakarus jau pirms daudziem gadiem. To nevarētu nosaukt par tuvu radu būšanu.

- Citiem vārdiem, neviens nesteigsies ziņot policijai par viņas pazušanu.

- Tas ir maz ticams, - sacīja Etāns. - Vēl kas. Pārbaudīju juridisko aspektu. Šķiršanās process nav ierosināts.

Nepārprotami visļaunākais scenārijs, nodomāja Zoija. Dže-nifera Meisone izskatījās pēc tāda upura, kam nav bijis ciešu sakaru ar ģimeni vai draugiem. Ko lai viņa tagad dara?

Zoija paņēma rokās pildspalvu tikai tādēļ, lai sevi ar kaut ko nodarbinātu, un sažņaudza to tik cieši, ka pirkstu kauliņi no-bālēja.

- Paldies, ka devāt man ieskatu šajā lietā, mister Triā. Vai esmu parādā vēl ko bez vakar dotās minimālās summas?

- Ak jā! Daudz vairāk.

Zoija sarauca pieri.

-Cik?

- Sāksim ar dažām atbildēm. Kā jums šķiet, kas notika ar Dženiferu Meisoni?

Viņa neatbildēja.

- Vai jūs bijāt pazīstamas pirms viņas pazušanas?

- Nē. Ne reizi neesmu sastapusi.

- Jūs domājat, ka Meisons ir noslepkavojis savu sievu, vai ne?

Brīdi vilcinājusies, Zoija klusējot pamāja ar galvu.

- Tas ir visai nopietns spriedums, - sausi noteica Etāns. - Vai drīkstu vaicāt, kas jums lika pie tā nonākt?

- Tikai nepatīkama sajūta vakar, kad devos apskatīt viņa re-zidenci.

- Nepatīkama sajūta, - viņš bezkaislīgi atkārtoja.

- Sauciet to par intuīciju!

- Labi, intuīciju esmu sācis cienīt. Pašam vajadzējis to ne vienreiz vien likt lietā. Vai vēl kas?

Izturies dabiski! Domā normāli!

- Galvenajā guļamistabā ir pazudusi gulta, - viņa sacīja vienmuļā balsī. - Gulta un neliels paklājiņš pie gultas ir vienīgie trūkstošie priekšmeti. Šīs istabas sienas klāj svaigs krāsas slānis.

Viņš sarauca uzacis.

- Un ar to pietiek, lai pieņemtu, ka Dženifera Meisone ir kļuvusi par upuri negodīgā spēlē?

Zoija nolēma izmēģināt racionālāku pieeju.

- Mister Triā, esmu profesionāla interjera dizainere. Man ir radies iespaids, ka jūs augstu nevērtējat manu karjeras izvēli, bet varu jums apliecināt, ka dizaineri pēc pieredzes un rakstura Ipa-šībām ir vērīgi. Meisona rezidencē kaut kas nav kārtībā. Esmu par to pārliecināta.

- Labi, neņemiet tik ļoti pie sirds! Vai esat pārliecināta, ka Meisons gultu nav pārdevis?

- Deiviss sacīja, ka sieva to paņēmusi, jo gulta viņai bijusi svarīga. Tā bijusi ļoti liela, ļoti dārga, viņš teica. Bet...

-Jā?

- Bet es skapī redzēju divus pilnus itāliešu smalkšķiedras gultas veļas komplektus. Tie joprojām bija oriģinālajā iesaiņo^ jumā.

- Nu un tad?

Zoija pabungoja ar pildspalvu pa rakstāmgalda virsmu.

- Vai jums ir kaut mazākā nojausma, cik maksā divi pilni komplekti tādas kvalitātes gultas veļas tāda izmēra gultai? Ja Dženifera Meisone būtu paņēmusi gultu, nešaubos, ka viņa būtu paņēmusi arī palagus, kas bija paredzēti šai gultai.

Etāns mirkli pārdomāja viņas teikto un pamāja.

- Jūs pareizi sakāt. Vai Meisons lika saprast, ka sieva node^ vusi gultu glabāšanā?

-Nē.

- Vai viņš teica, kā sieva domājusi gultu pārvest?

- Nē. - Ritmiskais jautājumu birums sāka krist viņai uz ner^ viem. - Jūs esat privātdetektīvs, nevis es.

- Ak jā, pareizi. Visu laiku to aizmirstu. - Izņēmis no kaba^ tas pildspalvu, viņš kaut ko atzīmēja piezīmju blociņā. - Vai va-kar, apstaigājot Meisona māju, jums vēl kas šķita aizdomīgs?

Bez kliedzošajām sienām? Viņa klusībā prātoja. Ak nē, kaut kāda nezināma iemesla dēļ ar to pietika.

- Mani pārsteidza vēl kāds sīkums, - viņa lēni ieminējās.

- Kāds?

- Dušas aizkari.

- Kas tiem vainas?

- Galvenajā vannasistabā ir liela duša ar stikla sienām un atsevišķs vannas aprīkojums, bet abas pārējās guļamistabas acīm-redzot bija paredzētas viesiem. Katrai no tām ir sava vannasista-ba ar standarta vannu, kas apvienota ar dušu un aizkariem. Taču vannas aizkari abās viesu vannasistabās ir pazuduši.

Etāns palūkojās viņā ar pieklājīgi neizprotošu skatienu.

- Paskaidrojiet!

- Abas telpas bija pilnībā apgādātas ar ziepēm, dvieļiem un citām ērtībām. Vajadzēja būt arī dušas aizkariem. Bet to nebija. -Viņa paraustīja plecus. - Man tas gluži vienkārši šķita mazliet dīvaini.

Etāns labu brīdi uz viņu nolūkojās.

-Jūs taču saprotat, - viņš beidzot sacīja, - ka mums vēl nepietiek pierādījumu, lai ietu uz policiju?

- Protams, saprotu. Tāpēc jau jūs nolīgu.

- Ne gluži, jūs atnācāt pie manis tāpēc, ka Rednors prasīja vairāk, bet tagad par to nerunāsim. - Aizvēris piezīmju blociņu, viņš iemeta to krekla kabatā. - Mūs gaida citi pienākumi.

- Piemēram, kādi?

- Gribu ieskatīties Meisona mājā. Piedodiet, Meisona rezidencē.

Ieintriģēta, par spīti ļaunajām priekšnojautām, Zoija iepleta

acis.

-Jūs domājat ielauzties?

- Pie velna, nē! To privātdetektīvi dara tikai televīzijā. Jūs domājat, ka es gribu zaudēt savu licenci?

- Nē, droši vien ne.

Etana reakcija uz viņas jautājumu bija pavisam loģiska, taču nezin kāpēc Zoija uz mirkli jutās vīlusies. Varbūt viņa pārāk bija ļāvusies fantāzijām par privātdetektīviem?

- Droši vien jūs tik un tā nevarētu iekļūt nemanīts, - viņa vēsi attrauca. - Tuksneša ainava ir ļoti droša, apsargāta teritori-ja. Šaubos, vai jūs spētu maldināt apsardzi.

Etāns neko neteica, tikai sēdēja ar mīklainu izteiksmi sejā. Neizprotamu iemeslu dēļ Zoijai pēkšņi kļuva neomulīgi.

Viņa prātoja, vai būtu Etānu apvainojusi vai, vēl ļaunāk, likusi viņam justies neērti vai nokaunēties. Triā firma bija vie-na cilvēka aģentūra, viņa sev atgādināja. Viņa rīcībā nebija tādu līdzekļu, kādi bija pieejami lielai drošības kompānijai, piemēram, Rednoram. Viņa nevarēja gaidīt brīnumus. Bez tam -cik maksā, tik saņem, Zoija sev atgādināja jau devīto vai desmito reizi.

Viņa nokremšļojās.

- Saprotu, ka jūs jau esat izlietojis divu stundu minimuma avansu, ko iedevu.

- Jūs saprotat pareizi, - viņš apstiprināja balsī, kas bija mazliet par daudz bezrūpīga. - Vakar vakarā visa izkūpēja kā zili dūmi.

- Par to jau baidījos. - Piecēlusies kājās, Zoija pievērsa viņam, kā pati cerēja, dzelžainu skatienu. - Cik vēl man šī izmeklēšana izmaksās?

- Pagaidām nevaru pateikt. Varētu paiet diena vai divas, kamēr izdibināšu, kas tur notiek.

- Vēl viena diena vai divas? - Zoija bija apstulbusi. - Es nevaru atļauties maksāt par tādu laiku. Vismaz ne pēc jūsu izcenojuma.

- Atslābinieties! Man šķiet, mēs varam kaut ko izdomāt. Mēģinu uzsākt šeit, Visperingspringsā, veiksmīgu biznesu, un jūs esat mana pirmā kliente. Gribu atstāt labu iespaidu. Jāpadomā par turpmākām atsauksmēm.

- Kādus noteikumus jūs piedāvājat? - viņa piesardzīgi apvaicājās.

- Manai brāļasievai radās interesanta doma. Sākumā es tai nepievērsu nekādu uzmanību, bet vakar vakarā, kad sapratu, ka izmeklēšana draud ieilgt, iedomājos, ka viņas plāns paver dažas iespējas.

- Pastāstiet - kādas?

- Man vajadzīga neliela interjera dizainera palīdzība, - viņš sacīja.

Zoija brīdi klusēja.

- Man tīri labi patika, kā izskatās jūsu birojs. Tam piemīt zināms vecmodīguma šarms.

- Vecmodīguma šarms?

- Ja jūs tikai nomainītu pārmērīgi lielo klientu krēslu, pār-vietotu rakstāmgaldu un atbrīvotos no spoguļa, man šķiet, jūs atklātu, ka enerģiju plūsma ir uzlabojusies.

- Enerģiju plūsma ir laba tāda, kāda ir. Lielais krēsls ir no-derīgs, jo liek klientiem apzināties, ka viņi nav noteicēji šajā telpā. Rada viņos vēlēšanos nodot visas savas problēmas manā ziņā. Un, ja rakstāmgalds pārtrauc enerģiju plūsmu, arī tas nekas. Man patīk, ka galds atrodas tur, kur tas ir. Tāpat arī spogulis. Ne jau manam birojam vajadzīgi pārkārtojumi.

- Kam tad?

- Manai jaunajai mājai. - Viņš pasmaidīja. - Tas ir, manai jaunajai rezidencei.

- Jūsu rezidencei? - Uzsitusi ar plaukstām pa galdu, Zoija pielēca kājās. - Vai jūs runājat nopietni? Jūs gaidāt, ka pārveidošu visu jūsu dzīvojamo platību, pretī saņemot vēl mazliet detektīva darba?

- Man tas šķita taisnīgi.

- Nu, man gan ne. Izklausās, ka jūs gribat mani... - Viņa spēji aprāvās, saprazdama, ka vārds “piešmaukt” varbūt nav gluži vietā.

Etāns, pieklājīgi nogaidot, viņu vēroja. Kaut kas viņa sejas izteiksmē lika saprast, ka viņš precīzi zināja, ko Zoija grasās sacīt. Viņa juta, ka pietvīkst.

Atliekusi plecus, viņa sakrustoja uz krūtīm rokas.

- Izklausās, ka jūs gribat man piedāvāt neizdevīgu darījumu. Mans honorārs par visas rezidences dizainu ir visai augsts, Triā kungs. Nekādā ziņā nedomāju tērēt tik daudz par jūsu detektīva pakalpojumiem.

- Labi, kā jau teicu, mana pieeja ir elastīga. Kā būtu, ja jūs izstrādātu dizainu vienai istabai?

Brīdi vilcinājusies, viņa paraustīja plecus.

- Labi, vienai istabai.

- Sarunāts! Taču es izvēlēšos istabu.

-Jauki. Lai notiek! Tagad pastāstiet - kā jūs domājat iekļūt Meisona rezidencē?

- Tas ir pats vieglākais, - atbildēja Etāns. - Jūs mani ieve-dīsiet.

-f Kā?

- Sākumā varat saukt mani par Bobu.

Pēc stundas Etāns stāvēja Meisona mājas galvenās guļamis-tabas vidū, pūlēdamies nepievērst uzmanību vieglajam sasprindzinājumam, ko izraisīja adrenalīna uzplūdi. Viņš saprata satraukuma cēloni. Ja viņi ar Zoiju nekļūdījās, skaidrojot Dženiferas Meisones likteni, tad tagad stāvēja tajā pašā istabā, kurā bija atradies slepkava.

Vismaz viņš un Meisons stāvēja tajā pašā istabā, domāja Etāns. Zoija vēl aizvien atradās ar abām kājām gaitenī. Viņa kavējās guļamistabas durvīs, cieši sakrustojusi rokas uz krūtīm. Līdz pat šim brīdim viņa bija tēlojusi ļoti labi, taču, tuvojaties guļamistabai, Etāns juta, kā viņa pamazām saspringst.

Deiviss Meisons vēroja viņu no neliela attāluma. Zoija bija teikusi, ka viņš izrādījis nelielu pārsteigumu, kad viņa zvanījusi, lai pateiktu, ka grib parādīt māju celtniekam. Taču Meisons neiebilda. Patiesībā viņš pat piedāvājās agrāk aiziet no darba, lai abus sagaidītu.

- Kādas ir jūsu domas par manu pieeju apgaismojumam šajā telpā, Bob? - stāvot durvis, vaicāja Zoija.

- Tas ir iespējams, - nepiespiesti atteica Etāns. - Te ir diez-gan telpas, lai nolaistu uz leju griestus un ierīkotu apgaismoju-mu nišās. Vai gribat, lai izdaru detalizētu aprēķinu?

- Ne tagad, - viņa atteica. - Gribēju tikai pavaicāt jūsu domas, vai šādu koncepciju iespējams īstenot.

-Jā, protams, tas ir izdarāms. Apgaismojums nebūs šķērslis. Tomēr gleznojums uz griestiem izklausās savādi.

Deiviss palūkojās uz Zoiju.

-Jūs domājat apgleznot manus griestus?

- Tāda iespēja man šķiet interesanta. Tepat pilsētā ir daži lieliski mākslinieki, kas spētu ienest šajā telpā ko īpašu. Varbūt vakara debesis.

Deiviss domīgi pamāja.

- Man patīk jūsu ideja. Pats neko tādu nebūtu iedomājies.

- Tas būs dārgi, - Etāns viņu brīdināja. - Klusināts apgaismojums, ko viņa grib griestiem, pats par sevi nebūs lēts, un Dievs vien zina, cik paprasīs mākslinieks.

Zoija pievērsa viņam dzelžainu skatienu.

- Izmaksas uz jums neattiecas, Bob.

- Viņai taisnība, - sacīja Deiviss. - Cena man nav šķērslis. Nesen šķīrās mani un sievas ceļi, un gribu, lai guļamistaba iegūst pilnīgi citādu izskatu.

- Ak vai! - Klusi iesvilpās Etāns. - Pats esmu to vairākkārt piedzīvojis. Zinu visu par guļamistabām.

Viņš ievēroja Zoijas pārsteigto skatienu, bet nelikās to manām. Viņu vairāk interesēja Deivisa sarauktā piere.

- Visu par guļamistabām? - Deiviss stāvēja nepakustēdamies. - Nesaprotu.

Etāns pakratīja galvu.

- Te runā pieredzes balss. No manis aizgāja un šķiršanos iesniedza trīs sievas. Droši vien neprotu izpatikt dažām sievietēm.

- Nē, - rāmi atteica Deiviss. - Sievietēm reizēm ir smags raksturs. - Viņš neskatījās uz Zoijas pusi.

- Smags raksturs un dārgas iegribas, - sacīja Etāns. - It sevišķi, runājot par gultām. Ziniet, gultas maksā lielu naudu.

- Kāds tam visam sakars ar gultām? - noprasīja Deiviss.

Etāns paraustīja plecus.

- Kad cilvēks ir beidzis maksāt bijušajai sievai un advokā-tiem, viņš meklē jaunas attiecības, vai ne? Klau, varbūt viņš pat negaida, kad būs nokārtoti papīri. Varbūt viņam tūlīt uz vietas ir vajadzīgs saprotošs partneris, jūs taču saprotat?

- Nē, Bob, - no durvīm vēsi atskanēja Zoijas balss. - Es vis-maz nesaprotu, ko jūs domājat.

- Neapvainojieties, Lūsas kundze! - viņš uzsvērtā pacietībā atteica. - Bet vīrietim tas ir svarīgi. Kā jau teicu, viņš grib jau-nas attiecības, tāpēc pārved mājās jaunu draudzeni. Viņš ieslēdz mūziku, piedāvā pāris glāzīšu un izstāsta viņai savu skumjo stās-tu. - Viņš piemiedza ar aci Deivisam. - Vai man taisnība?

- Vēl nezinu, - atteica Deiviss. - Neesmu vēl atsācis iziet sabiedrībā.

- Jā, nu, varat man ticēt, tā tas notiek. Lai nu kā, viesista-bā viss notiek kā pēc notīm, tāpēc viņš ierosina doties uz guļam-istabu. Viņai nav iebildumu. Tik tālu viss ir labi. Jūs abi izejat priekšnamā, ieejat guļamistabā, un - bāc! - bez mazākā brīdinājuma dāma uzmet skatienu gultai un apstājas kā zemē iemieta.

Deiviss un Zoija vēroja Etānu, it kā viņš tos būtu pārvērtis par sālsstabiem.

- Kāpēc viņa apstājas? - Deiviss izklausījās apmulsis.

- Protams, sasodītās gultas dēļ, - atbildēja Etāns. - Viņas sejā parādās savāda izteiksme, viņa paskatās acīs partnerim un vaicā, vai tā ir tā pati gulta, kurā viņš gulējis ar bijušo sievu. Varat ticēt, ka jautājumam piemīt pielādēta ieroča spēks.

- Par pielādēto ieroci piekrītu. - Deiviss saviebās. - Man šķiet, sāku apjaust vispārējo ainu.

- Redzat? Sievietēm nepatīk gulēt vai darīt ko citu gultā, ko izmantojāt ar savu bijušo, - sacīja Etāns. - Tam laikam ir kāds sakars ar sieviešu solidaritāti.

Viņš pameta skatienu uz Zoiju. Izskatījās, ka viņai ir sāpīgi, bet viņa klusēja.

Deiviss atkal bija bezrūpīgs, nomierinājies un smaidīgs. Viņš veltīja Etanam zinošu, vīrieša cienīgu skatienu.

-Jāatzīst, neesmu domājis tādā aspektā. Tagad, kad jūs pie-vērsāt tam uzmanību, saprotu, kāpēc vecā gulta var būt cēlonis zināmai neveiklībai. Par laimi, varu tomēr sacīt, ka vismaz no šīs likstas esmu atbrīvots.

- Jā. - Etāns pārlaida skatienu lielajam tukšumam istabas vidū. - Redzu. Gulta ir pazudusi.

- Mana bijusī to paņēma līdzi, kad gāja projām.

- Tā vienkārši iekrāva mašīnā un aizveda projām, ko? Tas nu gan ir nesmalkjūtīgi.

- Līdz ar pārējām personiskajām mantām. Taisnību sakot, pats palīdzēju viņai sakravāties.

- Jā, es arī vairākkārt to esmu darījis, - atzina Etāns. - Pazīstu jūsu izjūtas. Jā, ja runājam par gultu, uzskatiet, ka jums paveicies. Jauna gulta maksās bargu naudu, bet ilgtermiņā jūs nebūsiet izdevis naudu veltīgi. Ticiet man!

- Vajadzēs jums noticēt, Bob, - nomurmināja Deiviss. - Kā jau teicāt, ar jūsu balsi runā pieredze. Trīs šķiršanās?

- Mans advokāts sūta man apsveikuma kartītes katrā dzimšanas dienā un lielākajos svētkos.

- Izklausās, ka viņam vajadzētu sūtīt ziedus, - caur zobiem noteica Zoija. Viņa apņēmīgi paspēra soli atpakaļ, atkāpdamās no guļamistabas durvīm. - Domāju, esam redzējuši diezgan, Bob. Labāk iesim. Ja lielos vilcienos norādīsiet, kur, jūsuprāt, jāatrodas savienojumu vietām un elektrības slēdžiem, es šo informāciju pievienošu savām skicēm, piektdien tiekoties ar Dei-visu.

- Protams! - Uz mirkli apstājies Deivisa priekšā, Etāns pa-stiepa roku. - Bija patīkami jūs sastapt, Meison. Lai veicas ar rekonstrukciju! Ar Lūsas kundzi nav iespējams kļūdīties. Viņa tiešām prot savu darbu.

Deiviss paspieda roku, taču viņa skatiens bija pievērsts Zoijai.

- Priecājos par iespēju ar viņu strādāt.

- Es arī, - sacīja Etāns. - Tas vienmēr ir interesanti, ja saprotat, ko domāju.

Zoija neatbildēja. Pagriezusies uz papēža, viņa nozuda priekšnamā.

Katrā ziņā viņa ļoti steidzas pamest guļamistabu, nodomāja Etāns. Iedams Zoijai nopakaļ uz mašīnu, viņš nebeidza par to prātot. Etāns juta viņas sasprindzinājumu, klausoties plānā par iekļūšanu Meisona mājā, tomēr viņa bija piedalījusies labprātīgi. Apstaigājot māju, viņa bija šķitusi pietiekami līdzsvarota, taču par to vairs nevarēja būt ne runas, kad viņi nonāca līdz galvenajai guļamistabai.

Iekāpis pasažieru pusē, viņš aizvēra automašīnas durvis. Zoija apsēdās pie stūres, aizāķēja drošības jostu, iedarbināja dzinēju un nekavējoties uzņēma ātrumu.

Uzlicis tumšās brilles, Etāns nopētīja viņas saspringto profilu. Zoijas plaukstas bija cieši sažņaugušas stūri. Viņa brauca ar to koncentrēto apņēmību, kas raksturīga profesionālam autobraucējam, izejot finiša taisnē.

- Vai viss kārtībā? - viņš noprasīja, kad, tuvojoties apsardzes namiņam, Zoija mazliet piebremzēja.

- Jā, protams.

- Pirmīt Meisona mājā jūs izturējāties lieliski, - viņš uzlielīja. - Ja nezinātu, ka esat dekoratore, domātu, ka jums ir pieredze manā jomā.

Viņas pirkstu kauliņi nobāla.

- Kā to saprast?

-Jūs mani piesedzāt ar izjūtu.

- Izjūtu?

-Jā. Izjūtu. Vismaz, kamēr nokļuvām līdz guļamistabai. Tajā bridi jūs kļuvāt nedroša.

- Varbūt tāpēc, ka jūs ar Deivisu uzsākāt smieklīgo sarunu par gultu maiņu, mainot sievas.

- Nekā smieklīga. Tas ir fakts. Kā jau teicu Meisonam, vai' rākas reizes esmu ar to saskāries.

-Jūs tiešām esat piedzīvojis trīs šķiršanās? Nodomāju, ka iz-gudrojāt šo stāstu, lai piespiestu viņu runāt par pazudušo gultu.

-Tā ir patiesība.

- Augstais Dievs! - Viņa izklausījās apstulbusi. - Bērni?

- Nav. - Labi, tātad Zoija acīmredzot neuzskatīja viņu par misteru Pilnību. Viņš jau to zināja. Sasodīta būšana, kāpēc viņš vispār raizējas par viņas domām? - Un jūs? Pieņemu, ka neesat precējusies?

-Nē.

- Šķīrusies?

- Nē. - Viņa nobremzēja pie sardzes namiņa. - Ilgi biju kopā ar kādu. Tur nekas nesanāca.

Viņš būtu varējis sadzirdēt no jūdzes attāluma, kā aizcirtās durvis, Etāns nodomāja. Lai kā bija beigušās attiecības, tās bija atstājušas rētas.

Aizcirstas durvis vienmēr uzjundīja viņā ziņkāri. Etāns prātoja, kas notiktu, ja viņš mēģinātu ieskatīties mazliet dziļāk.

Tajā brīdī no sardzes namiņa iznāca apsargs. Zoija nolaida logu un nomurmināja moži pieklājīgu frāzi. Pamājis sargs novēlēja viņai jauku dienu.

Nospiedusi gāzes pedāli, Zoija lika mašīnai izbrāzties cauri vārtiem un iznesties uz galvenā ceļa. Viņa nepārprotami gribēja tikt projām no Tuksneša ainavas.

- Nu? - viņa apvaicājās. - Vai pamanījāt ko noderīgu?

- Varbūt.

Zoija uzmeta viņam aizkaitinātu skatienu.

- Tas ir viss, ko jūs varat? Varbūt?

- Šajā brīdī. - Etāns atskatījās. Apsargs tobrīd kaut ko pierakstīja žurnālā. Pedants. “Rednora drošības sistēmas” ievēroja procedūras. Iespējams, tas bija viņu panākumu noslēpums.

- Ko mēs tagad darām? - prašņāja Zoija.

Viņš no jauna pievērsās ceļam.

- Tagad man jāatrod pazudusī gulta.

- Kāda velna pēc jūs gribat tērēt laiku, lai meklētu gultu?

- Intuīcija saka, ka, atrodot gultu, noskaidrošu, kas noticis ar Dženiferu Meisoni.

Septīta nodaļa

Nākamās dienas pēcpusdienā Zoija stāvēja viena pati Tei-loru rezidences vestibilā un izbaudīja laipno siltumu, kas strāvo-ja cauri telpai.

Pēc jaunajā profesijā aizvadītā gada viņa bija atklājusi, ka šis ir vispatīkamākais brīdis visā rekonstrukcijas procesā. Katrs sīkums, no logu dizaina līdz paklājiem, bija savā vietā. Mēbeles bija atvestas un izvietotas. Amatnieki un celtnieki beidzot bija aizgājuši. Viņas iecere bija pabeigta, bet īpašnieki vēl nebija pārcēlušies uz jaunajām mājām.

Telpa piederēja tikai viņai vienai. Tā bija vienīgā reize, kad viņai radās izdevība iziet cauri istabām vienai pašai un kritiski palūkoties uz savu darbu. Tā bija iespēja izlemt, vai ar dizainu ir panākts gaidītais rezultāts vai ne.

Lielā rezidence bija viens no Zoijas pirmajiem lielajiem projektiem, tas viņai bija izaicinājums. Viņa mēnešiem ilgi bija pie tā strādājusi. Iedevuši sīku savu prasību sarakstu, Teilori bija paziņojuši, ka atstāj visu viņas rokās un dodas ceļojumā apkārt pasaulei.

- Reiz kopdzīves sākumā mēs ar vīru pilnībā izbaudījām inter-jēra dizaina “priekus”, - nodrebinādamās stāstīja Mērija Teilore. - Stress mūs gandrīz noveda līdz laulības šķiršanai. Mēs daudz ko protam darīt kopā, tikai ne iekārtot interjeru. Šoreiz mēs gribam, lai viss būtu citādi. Mēs gribam atgriezties pabeigtā, gatavā mājā.

Teilori gatavojās pārrasties nākamajā mēnesī. Zoija domāja, ka viņi būs apmierināti. Viņiem abiem bija pāri sešdesmit, viņi bija veiksmīgi, enerģiski, sabiedriski cilvēki ar aktīvu dzī-vesstilu. Zoija bija izšķīrusies par klusinātu fonu, uz kura izcelsies viņu spirgtums un dzīvesprieks.

Rezidence bija pavisam jauna celtne ar labi sabalansētām līnijām, augstiem griestiem un atklātu perspektīvu. Zoija bija cieši sekojusi arhitekta iecerēm, jo gribēja būt droša, ka viņas dizains bagātinās veiksmīgo telpu risinājumu. Kaut arī Zoija šajā profesijā bija iesācēja, gan viņas intuīcija, gan grāds tēlotājmākslā pateica priekšā, ka vislabākā harmonija ir panākama, kad kopīgi darbojas arhitektūras un interjera elementi.

Zoija noņēma no pleca smago tumšsarkano audekla somu, nolika to zemē uz vestibila flīzēm un iegāja plašajā viesistabā. Mazās, intīmās sēdvietu grupas, ko viņa bija izmantojusi, lai ienestu mājīgumu ietilpīgajā istabā, atstāja vēlamo efektu. Zoija iztēlojās, kā to piepilda neskaitāmi viesi. Vienkopus sapulcinātu cilvēku radītās enerģijas un trokšņus nav viegli kontrolēt, taču viņa bija pārliecināta, ka šī telpa to spētu.

Šur tur vēl ko piekārtodama, Zoija turpināja apstaigāt māju. Viņu apņēma miera un klusuma sajūta. Zoijai ienāca prātā, ka šodien viņa bija atnākusi ne tikai tāpēc, lai pēdējo reizi paskatītos uz savu darbu, bet arī tāpēc, ka viņai bija ārkārtīga nepieciešamība just šajā rezidencē ieausto dzidro mieru.

Otrais galvenās guļamistabas apmeklējums Deivisa Meiso-na mājā bija modinājis viņā lielāku nemieru nekā jebkad. Sienas nebija pieklusušas. Neredzamās sāpes bija tik intensīvas, ka Zoija nesaprata, kā citi var tās neievērot.

Šķita, Deivisam, tāpat kā iepriekšējā reizē, nav ne jausmas par kliedzieniem. Taču vienbrīd viņai neviļus radās aizdomas, vai Etāns neapzināti nav uztvēris daļu no tā, ko izstrāvo briesmīgā istaba. Par to, nosprieda Zoija, liecināja viņa pārvietošanās tek pā. Viņš it kā bija kļuvis uzmanīgāks. Viņš negāja un nespēra so-ļus cauri istabai, viņš ložņāja.

Taču jau nākamajā brīdī Zoija atskārta, ka Etānu neietekmē neapzināti uztvertā enerģija. Tas, ko viņa Etānā ievēroja, bija mednieka priekšnojauta, ejot pa pēdām medījumam.

Spēji apstājusies spožās, varā un granītā ieturētās virtuves vidū, Zoija brīdi pārdomāja jauno atziņu. Viņai pārskrēja viegli drebuļi. Zināmos apstākļos Etāns Triā varēja kļūt bīstams.

Bažām nebūtu iemesla, ja vien Zoija nejustos ārkārtīgi ne-omulīgi, zinot, cik ļoti Etāns viņu pievelk. Šodien viņa beidzot bija ieskatījusies patiesībai acīs. Zoija neizprata satraukuma skudriņas, ko juta Etana klātbūtnē, taču nebija nekādas nozīmes noliegt to esamību.

Pats dīvainākais bija tas, ka divu gadu laikā Zoija nebija pat divreiz paskatījusies uz kādu vīrieti, taču tagad fantazēja par lēti nolīgstamu privātdetektīvu, kurš atzinies trīs laulībās un tikpat daudzās šķiršanās.

Etāns Triā pavisam noteikti nebija viņas tips. Tas bija Pres-tons, kurš mīlēja mākslu, vēsturi un prata būt maigs. Lai ko viņa justu pret Triā, to droši vien modināja hormoni, kas tik ilgi bija snauduļojuši.

Zoija izgāja no virtuves ar lielo pieliekamo turpat blakus un pagāja garām glītām pulētām metāla durvīm, aiz kurām atradās vīna pagrabs ar regulējamu temperatūru. Teiloriem ne tikai patika uzņemt viesus, viņi arī kolekcionēja retas un eksotiskas vīnu šķirnes. Pagrabs bija tukšs un neaizslēgts, jo vērtīgā vīnu kolekcija vēl nebija atvesta. Edvards Teilors nepārprotami lika saprast, ka viņš pats vēlēsies uzraudzīt smalko vīnu izvietošanas procesu tad, kad būs atgriezies no kruīza.

Apbrīnodama labi pārdomāto grīdas flīžu rakstu, Zoija tur-pināja ceļu pa plašo centrālo vestibilu. Nonākusi līdz pilnībā ap-rīkotajai trenažieru zālei un saunai, viņa apstājās, lai pārbaudīs tu, vai visi aparāti ir pienācīgi izvietoti.

Zoija bija ceļā uz viesu spārnu, kad izdzirdēja tikko jaušamu skaņu mājas dziļumos.

Viņa sastinga. Plaukstas šķita kā tikko iemērktas ledainā ūdenī.

Skaņa bija pavisam niecīgs, slāpēts čīksts, ko it viegli vārē' ja atmest kā iztēles augli. Tas bija viens no tiem sīkajiem trok-snīšiem, par ko nevajadzētu brīnīties lielā, tukšā telpā, kurā mē-dza atbalsoties pavisam niecīgas skaņas. Taču Zoijai šķita, ka gaisa plūsma vestibilā nedaudz pārvērtās. Tikko bija atvērušās vienas no stiklotajām durvīm, kas šķīra virtuves zonu no basei-na terases.

Lielajā mājā viņa vairs nebija viena.

- Pasteidzies, vecais, labi? - Mantu glabātavas dežurants uzspieda šifru, atslēdzot otrā stāva nodalījumu. Viņš nervozi at-skatījās. - Saproti, kāds var iet garām. Ja priekšniecība uzzinās, ka esmu tev atļāvis te ienākt, viņš mani atlaidīs bez vārda runas.

- Tas prasīs tikai pāris minūšu. - Etāns iespieda vīrietim sau-jā pāris čaukstošu banknošu. - Ej atpakaļ pie sava galda! Pārējo iedošu, projām ejot.

- Tikai ātri, labi?

- Protams!

Iebāzis kabatā naudu, dežurants aizsteidzās uz kāpņu pusi.

Etāns gāja pa garu gaiteni ar daudzām aizslēgtām durvīm, ka-mēr nonāca līdz divsimt trešajam numuram. Dežurants bija teicis, ka tā ir glabātava, ko noīrējis Deivisa Meisona aprakstam atbilstošais vīrietis. Meisons bija pieņēmis citu vārdu un maksājis skaidrā naudā, taču sargs atcerējās gultu. Tā nudien bija liela.

Teica, ka sieva viņu pametusi un viņš to vairs negribot. Iedeva man divdesmit zaļos, lai palīdzu izcelt no mašīnas un iedabūt telpā.

Atvēris līdzatnesto darbarīku kārbiņu, Etāns izvēlējās kom-plektu, kas, viņaprāt, bija piemērots.

Atmūķēt standarta slēdzeni un uzrullēt garāžas tipa durvis līdz pašiem griestiem izdevās nepilnās piecpadsmit sekundēs.

Vispirms viņš ieraudzīja galvgali. Masīvais, rotātais mēbeles gabals bija atsliets tumsā pie kreisās sienas.

Dienasgaismas spuldzes aukstais mirdzums gaitenī neļāva labi saskatīt glabātavas iekšieni, taču Etāns saredzēja iespaidīgā izmēra kārbas atsperes un matraci.

Matracis bija iesaiņots vairākos jardos necaurspīdīgas plas-tikāta plēves.

Izvilcis līdzpaņemto kabatas lukturīti, Etāns to ieslēdza un aplaida gaismas kūli telpai. Bez gultas tajā atradās vairākas kam dzēs sakrautas kartona kārbas.

Izņēmis no darbarīku kastes nazi, Etāns pārgrieza tuvāko kār-bu. Viņš nebrīnījās, atradis tajā juku jukām sabāztus sieviešu ap-ģērbu gabalus.

Labs sākums, nodomāja Etāns. Iespējams, viņa jaunā kliente pat būs pārsteigta. Taču būtu jauki, ja policijā varētu parādīt ko vairāk.

Viņš atrada nepieciešamo, kad sāka griezt vaļā plastikāta kārtas, kas ietina matraci.

Masīvā gulta bija pamatīgi notriepta ar šķidrumu, kas bija sakaltis līdz nekļūdīgi brūnai nokrāsai.

Asinis.

Panika uzviļņoja spēji un neganti. Vai neliešiem no Xanadu bija izdevies viņu izsekot? Vai arī viņa bija izvēlējusies ārkārtīgi neveiksmīgu laiku savai vientuļajai pastaigai pa tukšo rezidenci brīdī, kad tajā ielauzās laupītājs? Pirms dažām minūtēm ienākot mājā, Zoija bija atslēgusi sarežģīto signalizāciju, tādējādi bezgala atvieglojot viņa uzdevumu.

Lai kāda bija atbilde, viņa atradās slazdā. Viņas soma, kā arī mobilais tālrunis atradās miljons jūdžu attālumā vestibilā. Pat ja viņai tas būtu rokā, viņa neriskētu zvanīt, jo ienācējs tukšās mā' jas skanīgajā klusumā varētu sadzirdēt katru izteikto vārdu.

Tālrunis nebija vienīgais neaizsniedzamais priekšmets. Arī automašīnas atslēgas atradās somā.

Viņas vienīgā priekšrocība bija zināšanas par lielās mājas iekštelpu izkārtojumu.

Pulsam skaļi dunot, Zoija novilka sandales un zagās atpakaļ pa viesu spārna gaiteni uz virtuvi.

- Man vajadzēs tevi sodīt, Zoija, - kaut kur no lielās istabas apvidus atskanēja Deivisa Meisona balss. - Tāpat kā sodīju Dže^ niferu. Savā ziņā jūs esat līdzīgas. Viņai arī nevarēju uzticēties. Negribēju viņai nodarīt sāpes, bet viņa bieži vien piespieda sevi sodīt. Un tad viņa sāka runāt par šķiršanos. Nevarēju taču to pie^ ļaut, vai ne? Redzi, man bija viņa jānogalina.

Zoija gandrīz pārstāja elpot. Deiviss Meisons. Nevis kāds no Xanadu vai garāmejošs kramplauzis. Kad neveicās, tad neveicās.

- Droši vien tu brīnies, kā tiku skaidrībā. - Pēc Deivisa balss spriežot, varētu domāt, ka viņš uzrunā klātesošos iknedēļas biz-nesa klubā. - Redzi, neesmu muļķis. Pirmajā dienā, kad ieradies manā mājā, sapratu, ka tu droši vien esi ko ievērojusi guļamis-tabā. Līdz tam brīdim viss bija labi. Bet tad tu piepeši saspringi. Jutu, ka tu nervozē. Tu nevarēji vien sagaidīt, kad tiksi projām. Un tu apvaicājies par gultu.

Zoija dzirdēja Meisona soļus uz lielā centrālā vestibila flīzēm. Viņš pat nepūlējās slēpties. Viņš izklausījās tik augstprātīgs, tik pašpārliecināts, ka Zoija saprata - viņam droši vien ir ierocis.

- Sekoju tev līdz birojam, - turpināja Deiviss. - Redzēju, kā tu satiecies kafejnīcā ar draudzeni. Nodomāju, varbūt esmu kļūdījies. Varbūt viss ir kārtībā. Taču, kad jau gribēju braukt pro jām, tu piecēlies no galdiņa un nogāji vairākus kvartālus līdz privātdetektīva birojam Kobalta ielā.

Zoijas kailās pēdas pārvietojās pa vēso flīžu grīdu bez mazā' kā troksnīša. Viņa paspēra vēl vienu soli tuvāk mērķim.

- Es sev teicu, ka tev varbūt ir personiski iemesli, lai tiktos ar privātdetektīvu. Iemesli, kam nav nekāda sakara ar mani. Ja tev būtu aizdomas, ka esmu nogalinājis Dženiferu, tu taču dotos taisnā ceļā uz policiju, vai ne? Bet tad tu vakar no rīta man pie' zvanīji un palūdzi atļauju atvest uz māju celtnieku. Pēc tam, kad biji stāstījusi, ka nevari līdz piektdienai atlicināt man laiku. Tad zināju, ka tu melo, tāpat kā to darīja Dženifera.

Viņš tuvojās.

- Kad sasodītais celtnieks sāka runāt par gultām, sapratu, ka viņš laikam ir tas pats privātdetektīvs no Kobalta ielas un ka tu droši vien esi lūgusi viņam atrast Dženiferu. Sapratu arī, kāpēc tu negāji uz policiju. Tāpēc, ka tev nebija pierādījumu.

Viņa paspēra vēl vienu soli.

- Zini ko, Zoija? Tavs detektīvs nemūžam neatradīs nekā' dus pierādījumus. Nodevu gultu glabāšanā. Vai tev ir mazākā no-jausma, cik simtu, varbūt tūkstošu mantu uzglabāšanas kompā' niju ir šajā pavalstī? - Deiviss pasmējās. - Man arī nav. Atrodi nu adatu siena kaudzē! Pat ja Triā ienāktu prātā doma par gla-bātavām, viņš nezinātu, no kuras vietas sākt meklēt.

Zoijas plauksta pieskārās vēsai metāla virsmai.

- Baidos, Zoija, ka tu kļūsi par upuri laupītājam, ko šodien negaidot pārsteidzi, ienākdama šajā mājā viena pati. Patiešām žēl, ka visam tā vajadzēja beigties. Man nebūtu nācis par ļaunu maz-liet laba fen šui.

Etāns stāvēja Zoijas birojā un klausījās viņas mobilā tālrii' ņa signālos. Beigās pieslēdzās balss pasts.

Runā Zoija Lūsa. Lūdzu, atstājiet ziņu!

- Te Triā. Piezvaniet, tiklīdz esat saņēmusi šo zīmīti. - Viņš iemeta tālruni jakas kabatā.

Saspīlējums vibrēja viņā kā elektrība vados. Viss šķita ne-pareizi.

Viņš vēlreiz ieskatījās Zoijas kalendārā, bet tukšajā telpā, kas bija rezervēta šai pēcpusdienai, dažu sekunžu laikā kopš iepriek-šējās pārbaudes nekas nebija uzradies.

Pie velna, kur viņa bija? Etāns necieta, kad klienti tā pazu-da. Tas vienmēr nozīmēja nepatikšanas.

Ielūkojies Zoijas tālruņu grāmatiņā, viņš sameklēja Meisona biroja numuru un piezvanīja. Atbildēja patīkama sievietes balss.

- “Meisona investīcijas”.

- Lūdzu, Deivisu Meisonu!

- Baidos, ka Meisona kungs šobrīd nav birojā. Vai ko pateikt viņam?

- Nē, es pats piezvanīšu.

Pārbaudījis tiešā savienojuma funkciju aparātā, Etāns atklā-ja, ka tajā ierakstīts tikai viens numurs. Nebija minēts pat vārds, tikai A burts.

Viņš piezvanīja.

- “Eiforija”, - sacīja sievietes balss, kas piederēja naktskluba dziedātājai.

- Es meklēju Zoiju.

- Kas zvana?

- Etāns Triā. Strādāju viņas uzdevumā. Man nekavējoties viņa jāatrod. Vai ir kāda nojauta, kur viņa varētu būt?

- No Triā drošības biroja?

-Jā.

- Esmu tuva Zoijas draudzene. Vai kas noticis?

- Viņas šeit nav. Kalendārā nekas nav atzīmēts.

- Vai tas ir Deivisa Meisona lietā?

- Jā, - viņš atbildēja, pūloties nezaudēt pacietību, - tikai pasakiet, kur viņa šobrīd varētu būt.

- Mēs tikāmies launagā. Viņa teica, ka vēlāk iešot izdarīt pēdējo apgaitu klienta mājā.

- Nosauciet vārdu!

- Teilori. Zoijas kartotēkā jābūt numuram un adresei. Kas noticis? Vai jūs atradāt ko svarīgu, Triā kungs?

- Gultu.

Zoijas automašīna bija atstāta uz piemājas ceļa. Nekas ne^ liecināja, ka tuvumā būtu Meisons vai kāds cits.

Etāns sacīja sev, ka tā ir laba zīme, taču iekšējā sajūta teica ko citu.

Izņēmis pistoli no centrālā nodalījuma, viņš izkāpa no ma^ šīnas. Nebija nekādas vajadzības raizēties, ka kaimiņi varētu pa-manīt. Zemesgabali šajā rajonā bija lieli. Tuvākā māja atradās gandrīz ceturtdaļjūdzi tālāk.

Etāns piegāja pie parādes durvīm. Durvju rokturis viegli pa-griezās viņam rokā.

Viņš iegāja elegantā vestibilā. Vispirms viņš pamanīja sar~ kana audekla somu. Pēc tam - vieglu caurvēju. Kaut kur mājā bija atvērtas otras durvis vai logs.

- Zoija?

Neviens neatbildēja.

Pie sienas bija piestiprināts iekšējais komutators. Pašā aug' šā atradās poga, kas bija apzīmēta ar VISI. Etāns to nospieda.

- Zoija, te Triā. Sakiet kaut ko!

Viņa vārdi atbalsojās katrā istabā.

- Etan, ej projām! - Zoija iekliedzās komutatorā. Viņa arī bija nospiedusi pogu VISIEM. Viņas brīdinājums skanēja no vb šiem skaļruņiem mājā. - Meisons ir šeit. Viņš ir apbruņots.

- Liela muiža! Es arī. Tev nekas nekait?

-Nē, viss kārtībā. Esmu vīna pagrabā. - Viņa izklausījās aiz--elsusies, bet pie pilnas apziņas. - Durvis ir aizslēgtas. Viņš nevar man piekļūt. Pirms mirkļa Meisons bija virtuvē, bet nezinu, kur viņš ir tagad. Dieva dēļ, ej projām no šejienes. Izsauc policiju!

Etāns neatbildēja. Viņš jau bija nometis apavus un klusiem soļiem zagās pa garu, elegantu centrālo gaiteni ar arkveida dur-vju ailām. No vietas, kur viņš atradās, bija pārredzama dzīvoja-mā istaba un virtuves zona.

Pēkšņi no virtuves dziļumiem atskanēja soļi. Parādījās Meisons, kas bēga stikloto durvju virzienā cerībā izkļūt uz baseina terases.

- Stāvi! Viss beidzies, Meison!

Meisons spēji pagriezās, strauji paceldams ieroci.

Etāns ienira aiz tuvākā masīvā priekšmeta - ornamentētas koka lādes.

Meisons neprātīgi šāva uz labu laimi.

Tuvumā sasprāga stikla vitrīna ar senu sudraba un tirkīza rotaslietu kolekciju. Visapkārt Etanam lidoja aukstu lausku lietus.

- Tu nevari man piekļūt, - kliedza Meisons. - Tu nekad neko nepierādīsi. Dzirdi? Tu nekad to nepierādīsi!

No jauna atskanēja šāvieni. Lodes būkšķēja pret smago lādi.

Viņš nemaz vairs nevalda pār sevi, nodomāja Etāns.

Pavirzījies līdz koka barikādes tālākajam galam, viņš izliecās ap stūri un raidīja vienu vienīgu šāvienu.

Meisons iekaucās, noraustījās, mežonīgi novicināja rokas un nogāzās uz flīzētās grīdas. Nometis ieroci, viņš saķēra labo kāju.

Etāns noskaitīja līdz pieci un tikai tad piecēlās kājās. Stikla šķembas nobira no krekla, matiem un izkaisījās pa grīdu.

- Etan, pagaidi! - Pa gaiteni ar sandalēm rokās traucās Zoi-ja. - Tur visur ir stikli, un tu jau tā asiņo.

Etāns nenolaida skatienu no Meisona.

- Tev nevajadzēja nākt šurp vienai.

Nelikdamās ne zinis par viņa vārdiem, Zoija uzāva kājās sandales.

- Turies! - viņa apbrīnojami maigi sacīja. - Es dabūšu paklāju, ar ko nosegt stiklus.

Etāns atskārta, ka viņa runā tā, it kā viņš būtu šokā. Varbūt Zoija nezināja, ka viņš ir gluži vienkārši saniknots.

- Vispirms atnes Meisona ieroci! - sacīja Etāns.

- Pareizi. - Zoija pacēla ieroci un atdeva to viņam. Tad, sadabūjusi garu grīdceliņu, viņa pārmeta to pāri lielākajai daļai lausku.

Kad Zoija atlieca muguru, Etanam radās izdevība labi apskatīt viņas seju. Tā bija pārāk bāla, bet viņa acīm redzami valdīja pār sevi.

Uzmetusi Etanam ašu, vērtējošu skatienu, viņa sarauca pieri un, nosējusi oranžo zīda lakatiņu, ko nēsāja ap kaklu, pasniedza viņam.

- Ievainojums neizskatās pārāk nopietns, bet tu esi notraipījies.

Sajutis ko siltu un slapju, viņš saprata, ka pa zodu plūst asiņu straumīte. Šķērsodams istabu, kur vaidēdams gulēja Meisons, viņš izklaidīgi nosusināja asinis ar lakatiņu.

Zoija sekoja.

Ar abām rokām sažņaudzis stilbu, Meisons grieza zobus. Uz flīzētās grīdas bija sakrājusies asiņu peļķe.

-Jūs neko nevarat pierādīt, - ar sāpēs un niknumā pārvērstu seju sacīja Meisons. - Jūs ne velna nevarat pierādīt.

- Neesi tik pārliecināts! - Etāns notrauca no krekla pāris sīku šķembu, iebāza roku kabatā un izņēma tālruni. - Es atradu gultu.

Astotā nodaļa

- Labi, - noteica Zoija, - Kā tu atradi gultu?

Norijis malku šampanieša, ko Arkādija bija gribējusi par kat-ru cenu pasūtīt, Etāns nolika glāzi uz galda. Šampanietis nebija viņa mīļākais dzēriens, bet Zoijai tas, šķiet, garšoja, un viņš centās izdabāt klientei. Etāns mierināja sevi ar domu, ka vienmēr var ieliet sev mēriņu tīra viskija vēlāk, kad būs atgriezies “Nakts-vējos”.

Bija vēls, un modernais Strūklaku laukuma restorāniņš sāka tukšoties. Daži pāri vēl kavējās, un tālākajā zāles galā bija sapulcējusies liela ļaužu grupa. Ievērojis pazīstamu seju, Etāns nosprieda, ka tās ir biznesa vakariņas.

Zoija bija tā, kas ieteica pēc ilgās policijas prašņāšanas iet kaut kur paēst. Abi bija pārguruši, un viņa teica, ka bažījas par uzkurinātajām emocijām. Viņiem vajagot atslābināties.

- Es izmaksāju vakariņas, - viņa sacīja. - Tas ir mazākais, ko varu darīt pēc šodien notikušā.

Piedāvājums bija izklausījies pārāk labs, lai būtu patiesība, un, kā bieži gadījās, tā arī bija. Zoija uzaicināja Arkādiju Eimsu viņiem piebiedroties. Tāpēc intīmu vakariņu vietā, kuru laikā viņš būtu varējis sīki izstāstīt, kāpēc viņai šodien nevajadzēja vie-nai pašai uzņemties apgaitu tukšā mājā, viņš bija spiests samie-rināties ar ne tik mājīgo trijotni.

Etāns asi apzinājās, ka patiesībā viņam nav pamata sūdzē-ties. Ja nebūtu Arkādijas, viņš varbūt vēl tagad meklētu Zoiju.

Ik reizes, iedomājoties Zoiju ieslēgušos modernajā baltajā vīna pagrabā ar dzelzs durvīm, lai izbēgtu no trakā sievas slepka-vas, Etānu pārņēma neskaidras dusmas un ledains aukstums sa-žņaudza pakrūti. Nelaime bija tik sasodīti tuvu.

Tā nu viņi te visi trīs sēdēja, iespiedušies mājīgā stūra kabī-nē, un malkoja šampanieti. Varbūt tā bija labāk, nodomāja Etāns. Viņa attiecībām ar Zoiju vajadzēja būt lietišķām, bet Etāns zināja, ka šovakar, atrazdamies divatā ar šo sievieti, viņš droši vien būtu mēģinājis izdarīt ko patiesi muļķīgu.

Nelaime tā, ka, par spīti pamatīgajam un neviltotajam aiz-kaitinājumam, viņam tomēr ļoti gribējās ar viņu gulēt. Tāpēc sasprindzinājums bija tik liels, ka Etanam vajadzēja krietni nopūlēties, lai slēptu savu sapīkušo garastāvokli.

- Gulta, - viņš sacīja, pievērsdamies neitrālam tematam. - Pareizi. Beigās tā izrādījās Meisona lielākā kļūda. Pavisam viegli bija ietīt mirušo sievu dušas aizkaros un aprakt viņu dārzā aiz mājas. Taču viņš nevarēja vis tik viegli izrakt pietiekamu bedri, lai apraktu lielizmēra atsperu kārbu un matraci.

- Tas varētu pievērst kaimiņu uzmanību, - sausi noteica Zoija.

- Taču Meisons to nevarēja nogādāt arī līdz izgāztuvei. Ļaudis tur ložņā, meklēdami lietojamas mantas, un gulta bija visai labā stāvoklī.

- Protams, ja nepiemin traipus. - Arkādija lēnām grozīja pirkstos šampanieša glāzi. - Viņš zināja, ka ar asinīm notraipīto matraci, ja to kādreiz atrastu, varētu izmantot par pierādījumu netīrai spēlei.

Etāns pamāja. Viņš nesaskatīja Zoijā un Arkādijā nekādu ārēju līdzību, taču emocionālā saikne, kas saistīja abas sievietes, bija nepārprotama, un tas nelika mieru.

Viņš prātoja, vai saikne ir seksuālas dabas. Intuīcija sacīja, ka nav, taču Etāns neuzticējās iekšējai balsij, kad runa bija par sievietēm. Viņas bija mistērija. Šonakt instinkti varēja melot, jo viņš nespēja domāt ne par ko citu kā vien kaismīgu, sviedriem noplūdušu seksu ar Zoiju.

Pārstāj domāt par neķītrībām, Triā! Tevi uzskata par profesionāli.

Zoija viņam uzsmaidīja. Viņa izskatījās labāk nekā pirms da~ žām stundām, kad bija iznākusi no vīna pagraba, taču viņas acis bija nedabiski spožas. Etāns zināja cēloni. Zoija, tāpat kā viņš, pārdzīvoja adrenalīna uzplūdu sekas.

- Deiviss bija pārliecināts, ka tu nemūžam nespēsi atrast gub tu, - viņa sacīja. - Viņš apgalvoja, ka pat tad, ja tu uzminētu, ka tā kaut kur nodota glabāšanā, tu nekādā ziņā neatrastu īsto glabātavu. Viņš teica, ka pavalstī to esot simtiem, pat tūkstošiem.

- Iespējams, viņam taisnība. - Noņēmis vāku māla sildtrau-kam galda vidū, Etāns izņēma no trauka vēl vienu apaļu kukm rūzas plāceni. Viņš iemērca to vienā no trim salsas mērcēm, ko viesmīlis bija atnesis un nolicis uz galda. Viņi bija tikuši galā ar salātiem, bet otrais ēdiens vēl nebija atnests, un Etāns bija izba^ dēj ies.

- Un? - mudināja Zoija.

- Man nevajadzēja pārmeklēt katru mantu glabātavu pavab stī. - Viņš nokoda kumosu plāceņa. - Man vajadzēja pārbaudīt tikai tās, kas bija sasniedzamas trīsdesmit minūšu braucienā no Tuksneša ainavas. Pieņēmu arī to, ka, gribēdams palikt pēc iespē-jas anonīmāks, Meisons būs izvēlējies lielu glabātavu ar daudzām kamerām, nevis mazītiņu, kur pastāv lielāka ticamība viņu pazīt. Tā samazinot meklējumu loku, nonācu līdz.pārskatāmam skaitam glabātavu. Apsēdies pie tālruņa, sāku tās apzvanīt.

- Pagaidi, pagaidi! - Zoija pacēla roku. - Kā tu zināji, ka mantu glabātavai jāatrodas trīsdesmit minūšu brauciena attālu-mā no Tuksneša ainavas?

- Dabūju Meisona īrētās kravas automašīnas izbraukšanas un pienākšanas laikus. Gandrīz precīzi zināju, cikos viņš izbrauca no Tuksneša ainavas ar gultu. Nebija grūti aprēķināt, cik tālu viņš varēja aizbraukt, atvēlot laiku arī gultas izkraušanai un nogādāšanai līdz glabāšanas kamerai.

Viņš uz mirkli apklusa, lai iebāztu mutē vēl vienu kumosu salsā izmērcētā plācenīša, un ievēroja, ka biznesa vakariņas zāles otrā malā tuvojas noslēgumam. Galda galā liela auguma vīrietis ar smilškrāsas matiem dārgā linu žaketē ar nepiespiestu žestu pieprasīja rēķinu par pārējiem pieciem cilvēkiem.

Patīkami, ja ir liels budžets klientu izklaidei, nodomāja Etāns. Viņš no jauna pievērsās Zoijai un viņas pavadonei.

Zoija veltīja viņam apbrīnas pilnu skatienu.

- Esmu sajūsmā. Tavā mutē viss izklausās tik vienkārši un loģiski. Detektīva prāts ir apbrīnojams.

- Paldies! - atteica Etāns. - Vienmēr esmu gribējis, lai mani mīl prāta dēļ.

Sasodīts! Tas nebija gluži tas, ko viņš gribēja sacīt, nodomāja Etāns. Varbūt viņam labāk vajadzēja atturēties no šampanieša. Šķiet, tas nesadzīvoja ar adrenalīna kokteili, kas vel aizvien plūda viņa organismā.

Arkādija izskatījās mazliet uzjautrināta, bet neko neteica. Ja Zoija joku par mīlestību pret smadzenēm uztvēra kā nepiedienīgu, viņa to neizrādīja.

- Tomēr vēl īsti nesaprotu, - viņa atkal atguva nopietnību. - Kā tu izdibināji, kādu automašīnu nomu Meisons izmantoja, un kā tu atklāji, kad tieši viņš izbrauca no Tuksneša ainavas?

Etāns gribēja atbildēt, bet aprāvās, kad pie galda piepeši nostājās lielā auguma vīrietis stilīgajā žaketē.

- Triā. - Nelsons Rednors viņam nepiespiesti uzsmaidīja. - Patīkami jūs redzēt! Dzirdēju, ka jūs šodien esat pabeidzis sa-režģītu lietu. Apsveicu!

- Vārds ceļo ātri, - atteica Etāns.

- Man ir savi avoti. - Nelsons nopētīja apsēju, kas daļēji klāja Etana zodu, un sarauca uzacis. - Izskatās, jūs esat mazliet cietis.

- Tikai lidojošas stikla šķembas. - Etāns pameta skatienu pāri galdam. - Zoija Lūsa, Arkādija Eimsa. Tas ir Nelsons Red' nors.

Zoija acumirklī saprata.

- “Rednora drošības sistēmas”?

Nelsons veltīja viņai atzinīgu smaidu.

- Pareizi. Patīkami. Saprotu, ka šodien, kad Triā saņēma Meisonu, uz skatuves bija sieviete. Vai varu pieņemt, ka tā bija viena no jums abām, jaukās dāmas?

- Prastu novērtēt, ja jūs neizdarītu nekādus pieņēmumus, -rāmi noteica Etāns. - Mana kliente nevēlas skaļu popularitāti šajā lietā.

- Saprotu. - Nelsons pievērsa uzmanību Arkādijai. - Triā laimējies, ka viņš šovakar bauda tik apburošu sabiedrību. Nojaušu, ka viņam ir daudz interesantāk, nekā man pirmīt bija.

Labi vēl, domāja Etāns, ka Arkādijas smaidu varēja nosaukt par pieklājīgu. Katrā ziņā tajā nebija daudz sirsnības. Taču Red-nors, šķiet, to nemanīja.

Etāns pavērsa galvu uz ļaužu grupiņas pusi, kas devās uz ārdurvīm.

- Klientu vakariņas?

- Jā. Rutīna. - Nelsons uzmeta ašu, apmierinātu skatienu aizejošajiem vakariņu dalībniekiem. - Menedžeris un daži viņa ļaudis no “Las Estrellas".

- Jaunais ārpilsētas kūrorts? - apvaicājās Zoija.

Nelsons pamāja.

- Izskatās, ka Rednors gādās par viņu drošību.

- Apsveicu! - noteica Etāns. - Glīts līgums.

- Paldies! Ziniet, Triā, var gadīties, ka es jums tuvākajās die-nās piezvanu. Mēs darbojamies ar pilnu tvaiku. Varbūt varēsim pārspēlēt jums kādus mazākus darbiņus. Vai jūs interesē līguma darbi?

- Kā nu kuro reizi, - piesardzīgi atteica Etāns.

- Sazināsimies! - Nelsons, šķiet, atskārta, ka uzkavējies pie galdiņa mazliet par ilgu. Pamājis Zoijai un Arkādijai, skatienam mazliet ilgāk aizķeroties pie Arkādijas, viņš soli atkāpās. - Ļau-šu jums turpināt vakariņas. Mēs vēl tiksimies, Triā!

Viņš devās uz restorāna izeju.

- Es viņu saucu par savu konkurentu, - sacīja Etāns, - bet patiesībā mēs pat nespēlējam vienā līgā.

- Varbūt arī ne. - Zoija izklausījās uzjautrināta. - Taču, ja man būtu jāmin, es teiktu, ka viņš tevi apskauž.

- Par to, ka vakariņoju ar jums, nevis ļaudīm no “Las Es-trellas”? - Etāns pamāja. - Tā varētu būt.

Zoija papurināja galvu.

- Viņam neskauž, ka tu vakariņo ar mums. Viņam skauž tas, ko tu šodien paveici.

- Viņai taisnība, - ar rāmu pārliecību noteica Arkādija. - Lai arī Rednors pilsētā guvis lielus panākumus drošības biznesā, viņa postenis lielā korporācijā nozīmē, ka viņam, iespējams, nekad neradīsies izdevība nospēlēt varonīgu privātdetektīvu, kurš ierodas un acumirklī izglābj klientu, kā tu to šodien izdarīji.

Zoija pasmējās.

- Kāda nu tur izdevība parādīt varonību, ja nodarbojies ar parastu padoto pagātnes pārbaudi un piegādā apsargus tādām vietām kā Tuksneša ainava un “Las Estrellas”.

- Man tev kas jāsaka, - noteica Etāns. - Šodien, kad sapratu, ka esi tajā mājā viena pati ar Meisonu, mana varonība gandrīz izčibēja uz visiem laikiem. Tas tik bija stress! Paldies Die~ vam, ka tev pietika apķērības paslēpties Teiloru smalkajā ledus'

skapī.

- Tas nav ledusskapis. Tas ir vismūsdienīgākais vīna pagrabs, kas aprīkots ar temperatūras un mitruma kontroles sistēmām. -Viņa runāja ļoti mierīgi. - Telpa bija konstruēta, domājot par dn> šību, jo Teilori kolekcionē ārkārtīgi vērtīgas, vecas vīnu šķirnes.

- Un vēl kas, - viņš turpināja, pēkšņi sapratis. - Tev vajadzēja palikt tajā mūsdienīgajā ledusskapī, kamēr gaiss kļūst tīrs.

Zoija neko neteica.

Arkādija sastinga.

- Es nebiju, - viņa lēni novilka, - padomājusi par vīna pa' graba izmēru. - Aprāvusies viņa pievērsa Zoijai asu, pētošu ska' tienu. - Tu esi pārliecināta, ka jūties normāli?

- Jā, - Zoija stingri noteica. - Tā bija tikai istaba, Arkādij. Varu pateikties debesīm, ka tāda bija, kad man to vajadzēja.

Arkādijas lūpas sakniebās.

- Iedzer vēl šampanieti!

Viņa negaidīja atbildi. Izcēlusi pudeli no ledus spainīša, viņa no jauna piepildīja Zoijas glāzi.

Etāns klusējot vēroja abas sievietes. Es tiešām te kaut ko ne~ saprotu. Tā nebija pirmā reize, protams, bet viņš juta, ka te slēp' jas kas svarīgs. Kas tāds, ko viņam vajadzētu zināt.

Zoija palūkojās uz Etānu.

- Manuprāt, tu gribēji pastāstīt, kā tik īsā laikā uzzināji tik daudz par Meisona pārvietošanās laikiem tajā dienā, kad viņš no' īrēja kravas automašīnu.

- Jā. - Arkādija vēroja viņu ar domīgu izteiksmi sejā. - Pa' beidz savu stāstu! Kā tu nonāci pie visiem šiem faktiem un skait' ļiem?

- Rednora mazapmaksātais darbaspēks, - sacīja Etāns. - Viņš pieprasa no Tuksneša ainavas kopienas daudz naudas par apsar' dzi, bet maz maksā saviem apsargiem.

Zoija iepleta acis.

- Tu piekukuļoji vienu no Tuksneša ainavas sargiem, lai ļauj tev ieskatīties apsardzes žurnālā?

-Jā.

- Atklāta pieeja. Tas man patīk, - noteica Arkādija.

- Tik eleganta vienkāršība. Kāpēc man tas neienāca prātā? -brīnījās Zoija.

- Varbūt tāpēc, ka neesi pieredzējis detektīvs, - atteica Etāns.

- Droši vien, - viņa piekrita. - Cik daudz jāmaksā, lai piekukuļotu Rednora apsardzi?

- To tu uzzināsi, kad saņemsi manu rēķinu. Tas kukulis un vēl tas, ko iedevu, lai mantu glabātavas dežurants neskatās, kamēr atveru Meisona glabāšanas kameru, būs ierakstīts ailē ar nosaukumu “Dažādi izdevumi”.

Iznākot no restorāna, tuksneša nakts šķita patīkama, bet tā ne mazākajā mērā nekliedēja Zoijas savādo noskaņojumu. Varbūt viņa bija izdzērusi pārāk daudz šampanieša. Arkādija bija vairākas reizes piepildījusi viņas glāzi. Zoija zināja, kāpēc draudzene apzināti mēģināja viņu mazliet apreibināt. Arkādija raizējās par vīna pagrabā pavadīto laiku. Maza istabiņa ar aizslēgtām durvīm.

Kā jau Arkādija domāja, pārdzīvojums bija pamodinājis daudzas nepatīkamas atmiņas, kas naktī varēja raisīt sliktus sapņus par Xanadu pavadīto laiku. Taču šodien viņai nebija īpaši lielas izvēles iespējas. Vīna pagrabs bija paglābis viņu līdz Etana atnākšanai. Tas bija pats svarīgākais.

Jo vairāk žēl, ka Xanadu nebija Etana Triā, kas viņu varētu glābt. Viņām abām ar Arkādiju vajadzēja pašām atrast izeju no murga.

Zoija ar acs kaktiņu vēroja Etānu, kas gāja viņai blakus uz mašīnu. Viņa mati laternu gaismā tumši spīdēja. Viņa seja bija ēnā. Etāns kustējās ar dabisku pašapziņu, atbrīvoti, bet neaiz-mirsdams par apkārtni. Zoijai šķita, ka tas ir ieradums, kas viņam dabas dots.

Visi trīs iekāpa Etana džipā. Arkādija izstāstīja ceļu līdz sa-vām mājām. Tur nonākot, Zoija un Etāns pavadīja viņu līdz dim vīm.

Vestibilā, kura grīdu klāja balts paklājs, Arkādija uz mirkli apstājās, lai vēl pēdējo reizi uzmestu Zoijai pētošu skatienu.

- Vai esi pārliecināta, ka spēsi šonakt būt viena? - viņa vai' cāja. - Tu vari palikt pie manis. Tu to zini.

- Paldies, viss būs labi. - Tie bija meli. Zoija zināja, ka nakts būs smaga. Taču neviens nevarēja palīdzēt pret murgiem. Viņai pašai vajadzēja tikt ar tiem galā. - Neraizējies par mani! Ja ne' spēšu aizmigt, pavadīšu nakti, domājot, kā lai paskaidro Teilo' riem, kāpēc viņu senlaicīgajā spāņu lādē uzradušies ložu caurumi.

- Labi. Līdz rītam! - Arkādija palūkojās uz Etānu. - Arī tev droši vien vajadzīga atpūta.

- Droši vien, - viņš, ne īpaši norūpējies, atteica.

Arkādija aizvēra durvis. Zoija dzirdēja, kā noklikšķ smagais

aizbīdnis. Tam sekoja slāpēta ķēdes žvadzoņa.

Kad Etāns un Zoija pagriezās, lai kāptu lejā pa kāpnēm, viņš atskatījās. - Izklausās, ka tava draudzene nopietni rūpējas par drošību.

- Mēs abas rūpējamies. Sieviete nekad nevar būt pārāk droša.

-Jā, tu to šodien pierādīji, vai ne?

Zoija ievēroja, ka viņa balsī bija atgriezies pārāk bezkaislī' gais, neko neizsakošais tonis. Etāns bija nervozā, neaprēķināmā noskaņojumā, tāpat kā viņa pati, bet Zoijai nebija ne jausmas, ko viņš domā. Viņa sev atgādināja, ka Etanam šodien bijuši ļoti traumējoši pārdzīvojumi.

Iznākuši uz ielas, viņi iekāpa mašīnā. Tās salons šķita kriet' ni mazāks un gaisotne daudz intīmāka nekā pirms dažām minūtēm, kad tajā bija sēdējuši visi trīs.

Zoija ļoti asi apzinājās Etana tuvo klātbūtni. Viņš nebija viens no gaļīgajiem vīriešiem - kā Nelsons Rednors - kas izskatījās tā, it kā koledžā būtu spēlējuši futbolu, un kas vienmēr šķita slejamies pāri sievietei. Par spīti tam, šķita, ka Etanam kaut kā ir izdevies ieņemt vairāk vietas, nekā viņam mašīnā bija atvēlēta. Viņa ciešā klātbūtne kairināja nervu galus tik savādi, kā viņa vēl nebija piedzīvojusi neviena vīrieša tuvumā, pat ne savā otrā dzīvē.

Varbūt cēlonis tam bija aizkavētas šoka izpausmes, prātoja Zoija.

Piebraucis pie divstāvu ēkas, kurā atradās viņas dzīvoklis, Etāns novietoja automašīnu stāvvietā.

Neteicis ne vārda, viņš izkāpa no mašīnas un atvēra durvis pasažieru pusē. Zoija zināja, ko viņš, iespējams, domā. Kā profesionāls detektīvs viņš droši vien nevarēja nepamanīt, ka Casa de Oro īres nami ne tuvu neatbilda dižmanīgajam nosaukumam. Taču, lai arī ēka nebija no zelta un bija ievērojami lētāka nekā Arkādijas greznie apartamenti, tā pilnībā atbilda avīzes sludinājumā apgalvotajam: tā bija tīra, klusa un, pats svarīgākais, par pieņemamu cenu.

Sažņaugusi rokās audekla somu, Zoija atbrīvojās no salona gūsta un kopā ar Etānu piegāja pie zaļajiem kaļamās dzelzs vārtiem.

Bija vēls, viņa atskārta, sniegdamās somā pēc smagā atslēgu gredzena, gandrīz pusnakts. Šķita savādi, ka pēc visa, ko abi šodien kopīgi pārdzīvojuši, viņa Etānu tikpat kā nepazina. Tomēr te nu viņš bija, atveda viņu mājās. Diez ko Etāns teiktu, prātoja Zoija, ja uzzinātu, ka kopš viņas pārcelšanās uz dzīvi Vispering-springsā, viņš ir pirmais vīrietis, kas tik tuvu pienācis viņas parādes durvīm.

Iespējams, tādi sīkumi viņu nemaz neinteresētu. Iespējams, viņš tikai pasniegs rēķinu un apvaicāsies, kad viņai būtu ērtāk apskatīt istabu, kura jāiekārto.

- Klau, es tev palīdzēšu. - Izņēmis atslēgu saišķi viņai no rokas, Etāns, sajutis tā smagumu, kaut ko nomurmināja sev zem deguna. Pacēlis atslēgas tuvāk gaismai, viņš nopētīja lielo me^ tāla bumbuli, kas bija piestiprināts gredzenam. - Kāpēc tu nesameklē sev glītu akmeni, ja gribi, lai tava rokassomiņa kļūst mazliet smagāka?

- Tas ir senlaicīgs durvju rokturis, kuru atradu vecajā rezidencē, ko iekārtoju pirms dažiem mēnešiem. Aiznesu to pie vietējā metālkalēja un palūdzu, lai piestiprina atslēgu gredzenam.

- Redzu, tas ir liels, vecs durvju rokturis. - Viņš pagrieza atslēgu vārtu slēdzenē. - Nesaprotu vienīgi, kāpēc tu to izmanto pie atslēgu gredzena. Vai tas ir kāds dizaina elements?

Zoija vēsi pasmaidīja.

- Tas ir pietiekami liels, lai varētu viegli atrast somā.

- Ak! - Viņš neizskatījās īpaši pārsteigts. - Katrā ziņā negribētos tādu uzmest uz kājas lielā pirksta. Veselu nedēļu būs jāklibo.

- Esmu uzmanīga. - Veikli ieslīdējusi pa vārtiņiem, viņa devās pa priekšu Etanam uz durvīm, pa kurām varēja iekļūt nelielā vestibilā. Viņš sekoja, turot rokā misiņa durvju rokturi.

- Garā sudraba atslēga, - sacīja Zoija.

Atvēris durvis, viņš pakāpās malā. Viņa iegāja vestibilā un neziņā apstājās. Vai būtu jāatvadās šeit vai jāļauj sevi pavadīt līdz pašām dzīvokļa durvīm? Vai cilvēkam, kas izglābis dzīvību, piedāvāja tasi kafijas?

Iedomājoties, ka varētu uzvest Etānu savā dzīvoklī, viņai pār augumu atkal pārskrēja aukstas skudriņas. Tur nebija, ko domāt. Skaidrs, visprātīgāk būtu novēlēt viņam labunakti tepat vestibilā. Kāpēc tad viņa uztraucās?

Etāns nopētīja Zoiju ar vērtējošu izteiksmi sejā.

- Vai esi pārliecināta, ka jūties labi? Tu slikti izskaties.

- Paldies! Tu tiešām zini, kā glaimot klientam, vai ne?

- Uzskati to par profesionālu novērojumu!

-Jūtos mazliet nervoza, nekas vairāk. Pirmīt teicu Arkādijai, ka esmu pārgurusi, un savā ziņā tā ir patiesība. Taču iekšēji jūtos uzvilkta kā stīga. Man šķiet, ka nekad vairs nespēšu aizmigt.

- Tu Šodien uzņēmi pārāk lielu adrenalīna devu, - viņš sacīja. - Es arī. Tādos daudzumos šī viela atstāj graujošu iedarbību uz nervu sistēmu. Vajadzīgs zināms laiks, lai nomierinātos.

- Zinu, - viņa nedomājot atbildēja.

- No personiskas pieredzes, ko?

Cik muļķīgi, Zoija nodomāja. Viņai ienāca prātā, ka kaut kur starp dienas notikumiem un šampanieti viņas aizsardzības spējas bija bīstami kritušās. Vajadzēja drīzāk nokļūt dzīvoklī, kamēr viņa nav pateikusi vēl ko tikpat muļķīgu.

- Esmu dzirdējusi par tādu sindromu, - viņa izlocījās. - Izklausās, tu pats to esi pieredzējis.

- Vienreiz vai divreiz. Tāds darbs. - Viņš palūkojās uz kāpnēm. - Varu derēt, ka tu dzīvo augšstāvā.

- Jā. - Šajā brīdī viņa varēja vēlreiz pateikties par glābšanu un novēlēt labunakti. Taču šķita, vārdi ir iesprūduši kaklā.

Vēlreiz kritiski viņu nopētījis, Etāns cieši satvēra Zoiju aiz elkoņa.

- Labāk pavadīšu tevi līdz durvīm. Nedomāju, ka pašreizējā stāvoklī tev vajadzētu staigāt apkārt vienai.

- Man nekas nekait, tiešām. - Viņa turējās pie somas, it kā tā būtu glābšanas veste un viņa grasītos lēkt ļoti dziļā ūdenī. - Tu šodien dabūji visvairāk ciest.

Taču viņa nepretojās, kad Etāns palīdzēja pārvarēt kāpnes. Zoija juta, cik spēcīga ir plauksta, kas satvērusi viņas roku. Ja viņš kaut nedaudz ciešāk to saņemtu, viņa zināja, ka nespētu izrauties. Taču Zoija juta arī savaldību, kas, šķiet, bija daļa no viņa būtības. Spēka un pašdisciplīnas apvienojums bija mulsinoši juteklisks.

Varbūt vainīgs bija tikai viņas šāvakara savādais noskaņojums. Zoija droši vien jau divsimto reizi sev atgādināja, ka Etāns nav viņas tips.

Kāpņu laukumiņā viņš apstājās un nopētīja durvis, kas stie-pās gar abām gaiteņa pusēm.

- Kuras?

- Stūra dzīvoklis.

Viņš pavadīja Zoiju līdz durvīm, izvēlējās uz smagā gre-dzena pareizo atslēgu un atslēdza viņas mazā, mājīgā dzīvoklīša durvis.

Zoija aši iegāja miniatūrajā priekštelpā, ieslēdza griestu lampu un palūkojās uz Etānu.

- Vai esmu tev pateikusies par to, ko šodien paveici?

Ar plecu atbalstījies pret durvju stenderi, viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Tu jau pāris reižu to pieminēji. Ja sāksi vēlreiz, iespējams, atgriezīšos pie lekcijas par to, ka tev šodien nevajadzēja iet vienai pašai uz Teiloru māju.

Zoija nodrebinājās.

- Labāk negribētu to vairs dzirdēt. Taču vēlos, lai tu zinātu, ka esmu ļoti pateicīga par to, ko šodien izdarīji.

Viņa lūpas viegli savilkās.

- Droši vien man jāsaka - tas ir mans darbs. Rēķinu saņemsi no rīta.

Nezin kāpēc tas šķita ārkārtīgi smieklīgi. Zoija pasmaidīja. Smaids pārvērtās par ķiķināšanos. Pēkšņi viņa saprata, ka nespēj apstāties.

Kaut kas nebija pareizi. Viņa nekad nemēdza ķiķināt, vismaz ne šajā nedabiskajā spalgajā balsī.

Esmu pagalam.

Šausmu pārņemta, viņa nometa uz grīdas somu un aizspieda ar plaukstu muti. Asi apzinādamās, ka Etāns viņu vēro, Zoija dziļi ieelpoja. Tad vēlreiz.

Pasprukušie smiekli visžēlīgi rimās. Zoija piesardzīgi atņēma plaukstu no mutes. Viņa juta, ka koši piesarkst.

- Atvainojos! - viņa nomurmināja.

- Es ari, - sacīja Etāns. - Tas nebija mans labākais teksts.

- Varbūt šampanietis šovakar nenāca par labu, - viņa atteica.

- Katrā ziņā tobrīd šķita, ka nāks.

-Jā, taisnība.

- Vai drīkstu uzdot tev personisku jautājumu?

- Nezinu. - Kaut kas Etana sejas izteiksmē darīja viņu pie-sardzīgu. - Kas tas par jautājumu?

-Jūs ar Arkādiju. Vai jūs abas esat, ē-ē, pāris?

Pagāja zināms laiks, iekams jautājums nonāca līdz Zoijas apziņai. Tad viņa saprata.

- Nē, - viņa teica. - Mēs esam draudzenes. Ļoti tuvas drau-dzenes. Bet viņa nav mana mīļākā. Neesmu lesbiete, un Arkā-dija ir, nē, ja pavisam godīgi, īsti nezinu, kas viņa ir. Arkādija ir Arkādija. Mēs neesam runājušas par viņas seksuālo orientāciju.

- Tā jau domāju, tikai gribēju būt pavisam drošs.

Zoija, šķiet, nespēja novērst no viņa skatienu. Laiks sāka plūst lēnāk un kļuva lipīgs. Viņa jutās kā tauriņš, kas pūlas iz~ lauzties cauri biezam medum.

- Kāpēc tu vaicā? - viņa nočukstēja.

Etāns apzināti iztaisnojās, nolaida sakrustotās rokas un pa^ spēra soli uz priekšu pāri slieksnim.

- Tāpēc, ka negribēju padarīt sevi par pilnīgu muļķi, tevi noskūpstot, - viņš sacīja.

Laiks apstājās pavisam. Šis bija viens no tiem mirkļiem, ko izjūt briedis, pēkšņi nokļūstot starmešu gaismā, nodomāja Zoija. Viņa pūlējās izdomāt gudru sakāmo, atrast kādu attapīgu, izsmaL cinātu veidu, kā pārtraukt burvestību, kurā Etāns viņu turēja kā tīklā. Taču smadzenes atteicās piedalīties.

Visa tā nemiera pilnā, haotiskā enerģija, kas pēdējo stundu laikā pulsēja un plūda viņai cauri, pēkšņi izlauzās virspusē kā paL suma vilnis. Ikviens nervs viņas ķermenī vibrēja sasprindzināju^ mā, kas līdzinājās tam, ko viņa bija jutusi, dzirdot šāvienus aiz vīna pagraba sienām.

Atmiņas par baiso mirkli izrāva Zoiju no klusēšanas.

- Baidījos, ka viņš tevi nošaus, - viņa nočukstēja.

Etāns uzlika plaukstas viņai uz pleciem. Tvēriens kļuva cie^ šāks, it kā pārbaudot, vai Zoija nemēģinās aizbēgt. Etāns lēnām pievilka viņu sev klāt.

- Tas ir vēl viens iemesls, kāpēc tev šodien tur nevajadzēja iet vienai, - viņš sacīja.

Viņš tiešām dusmojas, nodomāja Zoija. Bet varbūt ne.

Nekas nebija skaidrs, izņemot kvēli viņa acīs. Tā bija tik spēcīga, ka varētu izkausēt aisbergu. Katrā ziņā tā atbrīvoja kaut ko dziļi viņas iekšienē - ko tādu, kas ilgu laiku bijis sasalis.

Zoija pacēla plaukstu pie mazā apsēja uz Etana zoda. Pēc tik' šanās ar policiju viņš bija devies uz mājām, lai noskalotos dušā un pārģērbtos. Acīmredzot viņš bija paspējis arī noskūties.

Pārņēma neticama pacilātība, viņam pieskaroties.

- Vai tu tiešām uz mani dusmojies? - viņa gribēja zināt.

- īsti nezinu, - nomurmināja Etāns. - Varbūt gluži vienkār' ši skaišos uz sevi, ka ļāvu situācijai kļūt nekontrolējamai. Ne-drīkstēju pieļaut, ka tu nokļūsti tādās briesmās.

- Tā nebija tava vaina.

- Nē, biju vainīgs. - Etāns piekļāva viņu cieši sev klāt, un viņa lūpas atradās ļoti tuvu. - Un tūlīt atkal būšu vainīgs. Neviens nebūs vainīgs, tikai es pats. Es tiešām neciešu, ja tā notiek.

Viņa mute nikni un prasjgi piekļāvās Zoijas lūpām. Viņa atbildēja nekavējoties un aizrautīgi. Uzbudinājums sita augstu vilni. Viņa burtiski drebēja.

Klusi, slāpēti ievaidējusies, Zoija apvija rokas viņam ap kak' lu un cieši piekļāvās. Sajūtas plūda cauri augumam, reibinot un atņemot elpu. Pazinusi iekāri arī agrāk, viņa nekad vēl nebija piedzīvojusi kaut ko tik spēcīgu. Viņa juta, ka kļūst mitra, bet tas taču bija tikai skūpsts.

Apzinādamās, ka tas, kas palicis pāri no vēsā prāta, grib ko teikt, Zoija nelikās ne zinis par brīdinājumu. Viņa atskārta, ka iepeldējusi neizpētītā un bīstamā zonā, bet arī tam vairs nebija nozīmes.

Viņi ar Etānu bija pārdzīvojuši saskarsmi ar nāvi aukstasi-nīga slepkavas rokās. Dienas notikumi bija radījuši saikni, kas pastāvēs visu atlikušo mūzu pat tad, ja viņi nekad vairs nesa-stapsies. Taču, iespējams, tas bija veids, kā racionāli attaisnot ne-jaušus sakarus, viņa nodomāja.

Lai tā būtu.

Zoija neskaidri apzinājās, ka Etāns ar vienu roku aizver dun vis, ar otru kļaujot viņu klāt savam augumam. Viņa bija pārāk aizņemta, skūpstot viņa kaklu, ausi, muti... pārāk aizņemta, iz-baudot primitīvu uzbudinājumu no ciešās saskares ar viņa stingro stāvu.

Viņai šķita, ka, par spīti dušai un tīrajām drānām, Etānu joprojām apņēma tās dienas vardarbības aura. Zoijai gribējās viņu no tās atbrīvot un aizstāt ar eiforiju, kas līdzinātos tai, kura viļņojās viņā pašā.

Etāns negribīgi atrāva lūpas no viņas mutes. Viņš smagi elpoja. Atglaudis Zoijas matus, viņš ļoti maigi saņēma viņas galvu plaukstās.

- Iespējams, tā nav laba doma, - viņš sacīja aizsmakušā balsī.

- Iespējams, nav.

- Bet man nekas labāks nenāk prātā.

- Man arī ne.

No kāda dziļa avota kāpjoša nepacietība strāvoja cauri viņas augumam, atstājot aiz sevis kūpošu dzirksteļu spietu. To pašu viņa sajuta Etānā. Taisni jābrīnās, domāja Zoija, ka dzīvokļa elektroinstalācijā nerodas īssavienojums.

Etāns pacēla viņu uz rokām un iznesa no gaiteņa uz tumšo priekšistabu. Tur viņš nolaida Zoiju uz tuvākās mēbeles, trausla, eleganti izliekta dīvāniņa. Vienu mirkli Zoifa baidījās, ka graciozais darinājums sabirzīs zem viņu abu svara.

Dīvāns nodrebēja, bet palika savā vietā. Tomēr tas nebija pietiekami liels, lai piedāvātu vietu viņiem abiem. Nonācis viņai virsū, Etāns ar Zoiju rokās noripoja uz paklāja.

Viņš, šķiet, nepamanīja pēkšņo augstuma maiņu.

Zoija nespēja atgūt elpu, bet par to viņa šobrīd nedomāja. Viņa sataustīja Etana krekla pogas. Apziņa, ka šis mirklis ir pa-ņēmis savā varā viņus abus, iedarbojās kā spēcīgi uzbudinošs lī-dzeklis.

Zoija sajuta, ka viņš atpogā blūzi. Norauta no pleciem, tā kaut kur pazuda. Vēss gaiss pieskārās viņas ādai. Krūšturis tika aizmests. Viņa plauksta viegli pārslīdēja pāri krūtsgalam. Nodre-bējusi Zoija iecirta nagus viņa mugurā.

Etana siltā plauksta paslīdēja zem svārku apakšmalas, aizceļodama pa kailās kājas iekšpusi, līdz pieskārās viņas jau miklajām biksītēm. Viņš uz mirkli piekļāva tām plaukstu. Kad Zoija atbildot izlieca muguru, viņš sāka čukstēt viņai pie auss... primitīvus, pasaulīgus, neiedomājami jutekliskus vārdus. Neviens vīrietis vēl nebija tā ar viņu runājis. Zoija bija šokēta.

- Jā, - viņa sacīja. - Ak jā, lūdzu!

Norāvis biksītes, Etāns pastūma augšup svārkus, kamēr tie sakroko jās ap gurniem.

- Saki man, ja esmu pārāk steidzīgs, - viņš sacīja Zoijai pie lūpām. - Jūtos kā brīvā kritienā.

- Tu neesi pārāk steidzīgs.

Apvijusi kāju ap viņa augšstilbu, Zoija sajuta, cik karsts caur biksēm ir viņa augums. Kad viņa ar pēdu noglauda Etana lielu, viņš ievilka elpu un ievaidējās.

Pogas atsprāga vaļā, aizlidoja un izkaisījās pār kafijas galdiņu. Viņa bija sapostījusi Etana kreklu, nodomāja Zoija, bet krekls vismaz bija dabūts nost. Pašlaik tas tiešām nebija svarīgi.

Piekļāvusi plaukstu pie viņa kailajām krūtīm, Zoija sajuta muskuļu rimto kustību zem ādas.

Ak ja, viņa tik tiešām bija darījusi pareizi, atbrīvojot viņu no krekla.

Zoija sāka taustīties ap siksnas sprādzi.

- Pagaidi! - viņai pie kakla sacīja Etāns.

- Cenšos.

Viņš gribēja pasmaidīt, bet tad ievaidējās aizsmakušā balsī un saņēma plaukstā viņas drebošos pirkstus.

- Es pats, - viņš sacīja.

Atraudamies no Zoijas, Etāns pierāvās kājās. Zoija noskatī' jās, kā viņš atbrīvojas no īsajiem zābakiem, biksēm, apakšbiksēm un krekla. Logam ar skatu uz peldbaseinu un dārzu priekšā bija aizvilkti aizkari, bet istabā ieplūda diezgan gaismas, lai būtu sa^ redzamas viņa stingrā auguma aprises. Zoijas mazajā dzīvojamā istabā viņš izskatījās lielāks par pašu dzīvi.

Palūkojoties uz viņa piebriedušo locekli, Zoijai aizrāvās elpa. Daudz lielāks par dzīvi.

Mirkli vēlāk Etāns atradās viņai virsū. Jutekļi kvēloja. Pa' griezusi galvu, Zoija vieglītēm iekoda viņam plecā. Iekoda viņam. Viņa nekad tā nemēdza darīt. Etāns tumsā klusi iesmējās.

Viņa plauksta cieši sažņaudza Zoijas gurnu. Viņa sajuta viņa lūpas uz krūtīm, vēdera un zemāk. Kad viņš atrada apslēpto, tik ļoti jutīgo, pumpuram līdzīgo vietu, viņa gandrīz iekliedzās.

Viņa to nebija gaidījusi. Tas bija par daudz Zoijas sakairinā' tajiem jutekļiem, ņemot vērā, ka viņa tik sen nebija piedzīvoju' si fizisku tuvību. Zoija iegremdēja pirkstus viņa matos. Viņas ķep meņa lejasdaļa bija sažņaugusies cieši kā dūre.

- Etan... - Zoijas pirksti neganti iegrābās viņa matos.

Etāns pacēlās pāri, iegremdēdamies viņā. Lielāks nekā dzīve.

Pārāk spēcīgais sasprindzinājums balansēja uz asmens robe^

žas, kas šķīra baudu no sāpēm. Tas nav izturams, viņa domāja. Viņa nespēja to pārdzīvot.

Orgasms bez brīdinājuma satricināja viņas augumu. Tā ne' bija saldā, patīkamā atbrīvošanās, ko viņa atcerējās no agrākās dzīves. Spēcīgais, brāzmojošais sajūtu ūdenskritums aizsita elpu. Pārsteigta un izbrīnījusies viņa pat nespēja iekliegties.

Negantais vilnis paņēma viņu savā varā, izliecot muguru un aiznesot pretī vējiem.

Nedaudz atkāpies, Etāns iegremdējās viņā no jauna. Zoija juta, ka ikviens muskulis uz viņa muguras saspringst nojausmā par tuvojošos sajūtu vētru.

Pašā pēdējā mirklī Etāns piekļāva muti pie viņas lūpām, ap-slāpējot lielāko daļu aizsmakušā triumfējošā baudas kliedziena.

Jau daudz vēlāk Etanam izdevās izrauties no pavedinošās le-tarģijas, kas bija piezagusies pēc apmierinātās kaislības. Viņš ie-skatījās pulkstenī. Bija viens naktī. Zoija, ieritinājusies viņa lī-kūmā, gulēja blakus. Etāns sajuta mīksto, zīdaino ādu uz jauki apaļīgās pēcpuses, kas silti kļāvās pie viņa cirkšņiem.

Viņš nespēja atcerēties pēdējo reizi, kad sekss bija sagādājis tādu baudu. Tiesa, kopš pēdējās reizes bija pagājis krietns laiciņš, un Etāns bija pietiekami vecs, lai zinātu, ka atturības periodi, ko saasināja adrenalīna pārpilnība, sliecās atkausēt sirdi. Tomēr mirklis bija sasodīti neaizmirstams. Vismaz viņam tā šķita.

Etāns iedomājās, cik labi bija juties viņas miesā, kā Zoija bija apvijusies viņa augumam un drebējusi viņa rokās. Viņš apmierināts sakustējās.

Zoija pavēra dūmakainās acis un palūkojās uz Etānu.

- Tu aizej, - viņa rāmi sacīja.

Tas bija parasts, ikdienišķs novērojums, nevis jautājums, lūgums vai pat protests. Tas satricināja vairāk, nekā varētu gaidīt. Etāns mēģināja tumsā nolasīt viņas sejas izteiksmi un saprata, ka Zoija gaidīja, ka viņš aizies, varbūt pat gribēja, lai viņš iet.

Etāns neuzskatīja sevi par romantisku vai sentimentālu, bet viņu uztrauca doma, ka Zoijai nav iebildumu parādīt viņam durvis. Vai tas, kas starp viņiem bija noticis, Zoijai neko nenozīmēja? Varbūt viņš šeit bija vienīgais, kas nebija radis pie tik laba seksa.

- Grūti pateikt, - sacīja Etāns. Viņš nolēma pavaicāt atklā' ti. Labāk zināt patiesību nekā prātot, ko izdarījis nepareizi. Turklāt viņu neatstāja sajūta, ka, ticis laukā pa durvīm, viņš neka^ vējoties pūlēsies izdomāt veidu, kā iekļūt atpakaļ. - Vai gribi, lai eju?

Vienu mirkli viņš bija pārliecināts, ka Zoija grasās sacīt “jā”, un juta, ka iekšā viss sasalst. Taču viņa vilcinājās. Tumsā viņas seja bija ļoti nopietna, it kā viņa mēģinātu pieņemt svarīgu lē-mumu, kas viņu biedēja.

- Nē, - viņa sacīja, klusi nopūzdamās. - Negribu, lai tu ej.

- Labi. - Sasalums atkusa. - Es arī vēl negribu iet projām. Taču vēlētos pārcelties uz guļamistabu. - Etāns piesardzīgi pie-cēlās sēdus. - Pieņemu, ka tava gulta ir vismaz kaut cik lielāka par šo drebelīgo dīvānu.

Zoija pāris reižu samirkšķināja acis. Etanam radās iespaids -viņa jau sāk nožēlot, ka uzaicinājusi viņu palikt. Vēderā sažņau' dzās kamols.

Tad viņa pasmaidīja.

- Domāju, manā gultā pietiks vietas mums abiem.

Devītā nodaļa

...Sagrābis aiz rokas, baltā uzsvārcī ģērbies uzraugs izvilka viņu ap stūri garajā gaitenī. Sirdī sarosījās bailes. Viņa ienīda šo eju vairāk par jebkuru citu vietu slimnīcā. Viņa izmisīgi atspērās un mēģināja pretoties.

Uzraugs dusmīgi viņu sapurināja.

- Ievēro programmu, kuce! Tev šodien paredzēta vizīte pie dakteres Makalistēras. Man nav laika visādām blēņām.

Uzraugu sauca Rons, bet klusībā viņa Ronu un visus pārējos sanitārus dēvēja sugas vārdā par masu. Viņa ienīda tos visus, bet visvairāk Ronu un Ērniju. Retajos brīžos, kad bija ieradušies tuvinieki vai apmeklētāji, abi vienmēr izlikās, ka rūpējas par pacientiem, bet, palikuši vieni paši ar iemītniekiem - kā direktors diplomātiski apzīmēja slimniekus -, viņi izturējās neiecietīgi, rupji un reizēm cietsirdīgi.

Viņai bija izdevies izlikties, ka norij rīta tabletes kā parasti, taču māca ļauna nojauta, ka Makalistēra ir pavēlējusi piemaisīt ko jaunu karstajai biezputrai. Kaut kas atkal nebija labi. Griezās galva, un bija grūti noturēt līdzsvaru.

Nav šaubu, kārtējais Makalistēras eksperimentiņš.

Rons šodien steidzās. Uzraugs rāva viņu uz priekšu pa gaiteni. Ieraudzījusi sarkano metāla kasti ar ugunsdzēsēju aparātu pie sie-nas, viņa zināja, ka priekšā pa labi gaidāma ieeja kliedzošajā istabā.

Reizēm durvis bija ciet, un tas bija labāk, jo tad kliedzieni skanēja apslāpēti. Taču šodien durvis bija atvērtas. Viņu pārņēma šausmas. Daži sienu sagūstītie šņuksti bija pavisam svaigi. Pagājušajā naktī istabā atkal bija noticis kas ļauns.

Rons pavilka viņu garām šausmīgās istabas ieejai. Viņa sagatavojās, taču nekas nespēja mazināt triecienu. Istabas baltās sienas klusi vaidēja kā vienmēr. Sāpes, dusmas un bailes jaucās vienkopus, uzbrūkot viņas jutekļiem. Pēdējā laikā viņa bija sākusi brīnīties, vai Makalistēras dotie medikamenti nepadara viņu jūtīgāku.

Viņa negribēja ieskatīties pa durvīm, bet nespēja novērst skatienu. Telpā neviena nebija. Tā izskatījās kā pavisam parasta istaba ar baltiem skapīšiem, asinsspiediena mērītājiem, izlietni, rakstāmgaldiņu un krēslu.

Centrā atradās izmeklēšanas galds, polsterēto virsmu akurāti klāja svaiga, nevainojami balta sanitārā papīra loksne. Aukstie metāla kāpšļi bija izstiepti.

Tā katrā ziņā bija pavisam parasta medicīniskās izmeklēšanas telpa. Neparasti bija tikai tas, ka sienas šeit kliedza...

Zoijas augumam sastingstot, Etāns acumirklī pamodās. Viņš bija iemidzis cieši viņai blakus. Brīdī, kad līdz Etana apziņai nonāca sasprindzinājums, kas miegā uzbruka Zoijai, viena viņa plauksta ērti atdusējās uz viņas kailā augšstilba. Āda zem plaukstas kļuva vēsa. To pārklāja sīka zosāda.

- Nē. - Zoijas roka noraustījās, taču viņa nepamodās. - Nē!

Viņa sāka locīties kā ciešanās vai šausmās.

- Zoija! - Etāns pierāvās sēdus un piekļāva viņu sev klāt. - Zoija, nomierinies, mīļā! Tu sapņo.

Viņa nodrebēja un, spēji atvērusi acis, paskatījās viņā ar pārsteigtu, apstulbušu skatienu. Etāns redzēja, ka viņa vēl nav atguvusies no murga varas. Zoija viņu nepazina.

- Zoija, paklausies! - Šoreiz viņš nerunāja maigi. Vārdi iz-skanēja kā komanda, un viņš runāja tā, kā būtu runājis jebkurā citā trauksmes situācijā, - auksti, stingri, prasot atbildi. - Mos' ties! Tūlīt.

Viņa nodrebēja vēlreiz un, šķiet, atgriezās realitātē. Etāns prātoja, diez kur viņa bijusi.

Viņas muskuļi atslāba un kļuva pakļāvīgi. Viņa vieglītēm papurināja galvu.

- Atvaino! - viņa nomurmināja. - Reizēm redzu sliktus sap' ņus. Negribēju tevi nobiedēt.

- Par to neraizējies! Vai esi atguvusies?

^ Jā, paldies!

Bet viņa nebija atguvusies, nodomāja Etāns. Murgs bija atstājis savas pēdas.

- Nāc! - Viņš pievirzījās gultas malai, piecēlās kājās un sameklēja bikses. - Iesim uz virtuvi! Es tev uzsildīšu pienu.

- Lūdzu, neraizējies tik ļoti! Tikšu galā ar sapņiem.

- Tu paveiksi to labāk, kad būsi iedzērusi siltu pienu. - Pie' liecies viņš uzcēla Zoiju augšā no saburzītajiem palagiem.

Kad viņa bija nostatīta uz kājām, Etāns paņēma no misiņa āķa Zoijas tumšzilos atlasa rītasvārkus un apmeta viņai ap pleciem.

Viņa acīmredzot bija nolēmusi piekāpties. Nebildusi vairs ne vārda protestam, Zoija sasēja jostu un ļāva sevi vadīt uz virtuvi.

Etāns apsēdināja viņu uz viena no augstajiem krēsliem aiz apaļā galda pie loga un sāka darboties Zoijas miniatūrajā virtu' vē. Viņš atrada ledusskapī ceturtdaļu pintes bezkaloriju piena un trauku skapī nelielu kastrolīti. Zoija ar domīgu un nemierīgu ska-tienu sekoja viņa kustībām, bet nerunāja.

Kad piens bija uzsildīts, viņš nolika Zoijai priekšā pilnu krūzi un, apsēdies vienā no krēsliem, atbalstījās ar elkoņiem pret galdu.

- Dzer! - viņš pavēlēja.

- Tas bija ļoti laipni no tavas puses, bet man tiešām negaršo silts piens.

- Dzer! - viņš atkārtoja. - Varbūt tev no tā nebūs ne silts, ne auksts, bet es jutīšos labāk.

- Labi, labi. - Saņēmusi krūzi abās plaukstās, Zoija piesardzīgi pielika to pie lūpām. Norijusi malku, viņa saviebās. - Tev ir visai diktatoriskas noslieces, bet droši vien tu jau to zini.

- Gadu gaitā citi ir pieminējuši šo rakstura iezīmi, bet jūtu, ka diemžēl esmu pārprasts.

Viņa pamāja.

- Protams.

Viņa iedzēra vēl mazliet piena.

- Vai gribi pastāstīt man par sapni? - viņš pēc laiciņa apvaicājās.

- Nē, - Zoija steigšus attrauca. - Labāk par to nerunāt. Tad sapnī piedzīvotais kļūst pārāk reāls, ja saproti, ko domāju.

- Kā vēlies.

- Vai es, ē-ē, ko pateicu? - viņa piesardzīgi apvaicājās.

- Kamēr murgoji? - Etāns pakratīja galvu, brīnoties, kāpēc viņu tas varētu uztraukt. - Necik daudz. Tikai pāris reižu pateici vārdu “nē”.

Viņa izskatījās atvieglota.

- Un viss?

-Jā. Kāpēc vaicā?

- Es tikai prātoju. Patiesību sakot, jūtos mazliet neērti.

- Vai tu atceries, ka sapnī kaut ko runāji?

- Ne gluži. - Viņa ieskatījās piena krūzē. - Tas bija viens no tiem sapņiem, kuros bēg no kādām neredzamām briesmām. Parasts, nenozīmīgs murgs.

Viņa melo, nodomāja Etāns. Tas modināja ziņkāri, bet viņš nesāka tincināt. Sis nebija piemērots brīdis.

- Ņemot vērā dienas notikumus, nav jābrīnās, ka pārdzīvotais sekoja tev miegā, - viņš sacīja.

- Droši vien.

Etāns vēroja, kā, dzerot pienu, pazūd pēdējās sasprindzinājuma paliekas.

Pēc laika, izskalojis tukšo krūzi, viņš veda Zoiju atpakaļ uz guļamistabu.

Viņi iekāpa gultā, un Etāns piekļāva Zoiju cieši sev klāt. Viņas augums blakus bija atslābis.

Etāns jau nosprieda, ka viņa aizmigusi, kad Zoija ierunājās.

- Paldies par pienu! - viņa nomurmināja.

- Nav par ko.

Desmitā nodaļa

Iana Hārpera kabineta durvis atvērās. Telpā, spiežot pie krūtīm kaudzīti aktu vāku, iegāja Venētija Makalistēra. Viņas apaļā seja bija nosodoši saraukta.

Venētija ar sirmo cirtu auru ap galvu, apaļajām brillītēm un noplukušajiem kostīmiem atsauca Ianam atmiņā vecomāti. Viņai mājās vienmēr cepeškrāsnī bija cepumi, bet pie rokas smaga ādas siksna, kas nevilcinoties tika likta lietā pret mazo vīriņu, ja viņš neievēroja visus viņas noteikumus. Nevaram taču pieļaut, ka kļūsti līdzīgs savam tēvam, vai ne?

- Atnesu savas piezīmes par Sāru Klelendu, - sacīja Venē-tija. - Taču nesaprotu, kāpēc jums tās vajadzīgas, bez tam es šodien esmu visai aizņemta.

- Lūdzu, apsēdieties! - Ians teica. - Man ir daži jaunumi.

Gaidāmā saruna viņam nesagādāja nekādu prieku. Ianam

nepatika Venētija, taču nevarēja neņemt vērā, ka viņa par Klelendu zināja vairāk nekā visi citi Muižā. Turklāt viņa pati bija ieinteresēta, lai Sāra Klelenda atgrieztos slimnīcā.

- Kādi jaunumi? - noprasīja Venētija.

- Leons Greidijs ir atradis Klelendu.

- Nesaprotu. - Venētija smagi apsēdās vienā no krēsliem rakstāmgalda otrā pusē. Viņas kostīma žakete sakrunkojās ap tuklo vidukli. Atnestās mapes viņa turēja ar abām rokām klēpī. -Jūs man teicāt, ka viņa un otra tajā pašā naktī izbēgusī paciente ir gājušas bojā ugunsgrēkā kādā Meksikas viesnīcā.

- Acīmredzot viņas tikai izlikās, ka aiziet bojā, vismaz Kle-lenda izlikās.

- Skaidrs. - Noņēmusi brilles, Venētija izklaidīgi spodrinām ja stiklus ar baltās blūzes malu. - Tiešām apbrīnojami. Man ne-bija ne jausmas.

- Ar Greidiju pirms vairākām dienām internētā sazinājās kāds, kurš sevi dēvēja par Atradēju. Šī persona apgalvoja, ka esot piekļuvusi kāda darboņa informācijai, kurš tīklā pārdodot vilto-tas personu apliecības. Viņam izdevies nozagt dažas datnes, pirms tirgonis pamanījis ielaušanos viņa sistēmā.

- Neticami. Protams, esmu dzirdējusi, ka tā notiek, bet nekad nebiju...

- Hakeris apgalvoja, ka viņam ir informācija par mūsu pacienti un ka mēs to varam saņemt par zināmu samaksu, - skaizdamies, ka pārtraukts, sacīja Ians.

- Skaidrs. - Venētija uzsprauda brilles atpakaļ uz deguna. - Ko jūs darījāt?

- Apstiprināju maksājumu par lielu summu. Greidijs nosūtīja to Atradējam. Viņš sacīja, ka pretī esot saņēmis vārdu, dažus personas datus un informāciju, ka Klelenda atrodas Losandželosā. Mēs abi vienojāmies, ka pirms braukšanas viņai pakaļ un atgādā-šanas šurp Greidijam jāpārliecinās, ka sieviete tiešām ir Klelenda.

- Protams. Katrā ziņā nebūtu labi saķert uz ielas nepareizo personu, vai ne? To soda ar likumu.

Ians sakoda zobus. Laiku pa laikam viņam radās nepatīkama sajūta, ka Venētija Makalistēra nav augstās domās par viņu kā profesionāli.

- Greidijs pirms dažām dienām izlidoja uz Losandželosu, -viņš sacīja. - Bet tad viņš pazuda.

- Pazuda?

- Acīmredzot viņš ir nodevis šo iestādi un manu uzticību, īsti nezinu, ko viņš domā darīt ar iegūto informāciju par Kle-lendu, bet, manuprāt, varam būt droši, ka Greidijam nenāk ne prātā nogādāt viņu Muižā.

- Bet kur viņš ir?

- Par laimi, mis Līdsai jau pašā sākumā radās aizdomas par Greidija uzvedību, un viņa sāka rīkoties. Viņa uzdeva Elam Dra^ mēram no grāmatvedības izsekot Greidija norēķiniem ar kre-dītkartēm. Greidijs tik tiešām izmantoja savu Svečezera muižas kredītkarti, lai nokļūtu līdz Losandželosai. Tur viņš noīrēja auto-mašīnu, bet pēc tam pazuda.

Venētija izskatījās apstulbusi.

- Uz kurieni viņš devās?

- Līdsas jaunkundze uzskata, ka viņš devies uz turieni, kur patiesībā atrodas Klelenda. Viņa pašlaik mēģina to noskaidrot.

- Bet ko Greidijs domā darīt?

- īsti nezinu, bet man ir aizdomas, ka viņš ir izdomājis, kā iedzīvoties no iegūtās informācijas. Kaut kas līdzīgs šantāžai.

Venētijas putna acīs iespīdējās negants sašutums.

- Man jums jāsaka, dakteri Hārper, ka man jau sen bija no-pietnas šaubas par Leona Greidija profesionālo attieksmi un uzti-camību. Man nekad nav bijusi pārliecība, ka viņam šīs slimnīcas vai pacientu intereses ir svarīgākas par savtīgiem mērķiem.

Pilnīgas muļķības, nodomāja Ians. Taču viņam izdevās sagla-bāt cienījama profesionāļa rūpīgi nogludināto sejas izteiksmi.

- Diemžēl jūsu iespaids izrādījās pareizs. Intuīcija vienmēr ir bijusi vērā ņemama lieta, vai ne?

- Viņa ir veselu gadu iztikusi bez medikamentiem un tera-pijas. Katrs sapratīs, cik daudz pazaudēts.

- Piekrītu. Situācija ir visai kritiska.

Satvērusi mapes, Venētija izslējās krēslā ļoti taisni.

- Mums nekavējoties jānogādā viņa atpakaļ. Viņas pašas labā.

Tu gribēji sacīt, tāpēc ka tev ar viņu saistās pašai savi plāni, no-domāja Ians. Taču skaļi viņš neko neteica. Tas, ko Makalistēra gribēja darīt ar Klelendu pēc tam, kad tā būs atgādāta slimnīcā, viņu neinteresēja. Viņa vienīgais mērķis bija atgūt ārkārtīgi iene-sīgu klientu.

Durvis atkal atvērās. Ienāca Fenela Līdsa.

- Dabūju Klelendas adresi, - viņa auksti noteica. - Atradu to Greidija un Atradēja e-pasta sarakstē. Greidijs vēstuli izdzē* sa, bet man izdevās to atjaunot. Viņš vienmēr izturējies nevīžīgi pret jebkādiem ierakstiem.

Fenelas skaistā seja bija savaldīga un bezkaislīga kā vienmēr. Ians vēl aizvien nespēja noticēt, ka Fenela kādu laiku pavadīju^ si viņa gultā. īsā romāna sākumā Ians bija uzskatījis sevi par ļoti laimīgu cilvēku. Taču, kad Fenela zaudēja par viņu interesi un izbeidza attiecības, viņš juta dziļu atvieglojumu.

Fenela bija vienīgā sieviete Hārpera mūžā, izņemot vecomā' ti, kas spēja iedzīt viņā šausmas.

- Kur ir Sāra? - pieprasīja Venētija.

Fenela ieskatījās piezīmēs.

- Mazpilsētā, ko sauc par Visperingspringsu. Tas ir Arizonā. Viņa dzīvo ar Zoijas Lūsas vārdu.

- Un Greidijs? - vaicāja Ians. - Vai viņu atradi?

- Nē. Acīmredzot viņš ir pietiekami apķērīgs, lai nenorēķL nātos par viesnīcu un pārtiku ar dienesta kredītkarti. Iespējams, Greidijs saprot, ka tā mēs varam viņu izsekot.

- Labi, viņš ir mazākais no mūsu sarežģījumiem, - sacīja Ians. - Viņam varēsim pievērsties vēlāk. Šobrīd pats galvenais ir atvest atpakaļ Sāru. Esmu nosūtījis divus sanitārus, kuri viņu pazīst un kuri ir apmācīti, kā apieties ar smagiem pacientiem. Pasauc šurp Elu Drameru no grāmatvedības! Likšu viņam apstip^ rināt ceļojuma naudu. Gribu arī panākt, lai viņš klusē par šo no-tikumu.

- Pilnīgi pareizi, - sacīja Fenela. - Vismazāk mums vajag, lai par to uzzina kāds no mūsu klientiem. Izvairīšanās no lieka trokšņa ir tieši tas, par ko viņi mums maksā.

Pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca Els Dramers. Ja Venē-tija atgādināja vecomāti, nodomāja Ians, tad Dramers atgādināja bargo, svētulīgo priesteri, kura sprediķus vecāmāte lika viņam katru svētdienu paciest, - to, kurš pārsteidza draudzi, kad viņu kādā nedēļas nogalē arestēja par uzmākšanos prostitūtām Floridā.

Ians īsumā izstāstīja viņam faktus.

Dramera acis iekvēlojās, visticamāk, taisnīgās dusmās.

-Jau teicu, ka Leonam Greidijam nedrīkst uzticēt slimnīcas kredītkarti, - sacīja Dramers.

Vienpadsmitā nodaļa

Zoija pamodās mazliet apdullusi, bet ne tik izmocīta kā pa-rasti pēc kāda no sliktajiem sapņiem. Kādu mirkli viņa nevēra vaļā acis, pūlēdamās apjēgt nemitīgi trallinošo skaņu, kas viņu bija pamodinājusi.

Kaut kas gultā nebija tā, kā vajadzētu. Visbeidzot Zoija at' skārta, ka viņa tajā ir viena pati. Kļuva neomulīgi, apzinoties, cik ātri pierasts sajust sev blakus Etana svaru. Viena nakts. Tas laikam nebija labi.

Atvērusi acis, viņa apsēdās spilvenos.

Etāns bija aizgājis.

Skatiens pulkstenī izskaidroja, kāpēc. Pulkstenis rādīja gandrīz desmit. Zoija neticīgi vērās uz pulksteņa rādītājiem. Viņa nekad nemēdza tik ilgi gulēt.

Kaitinošā zvanīšana pārtrauca viņas domas. Atgrūdusi segas, Zoija pārmeta kājas pār gultas malu un pasniedzās pēc tālruņa.

- Hallo!

- Vai viņš palika pa nakti? - bez ievada noprasīja Arkādija.

- Savā ziņā.

- Savā ziņā? Viņš palika vai nepalika?

- Viņš šeit bija.

- Man jau bija tāda sajūta, ka tā varētu notikt. - Arkādija izklausījās iepriecināta. - Ņemot vērā, kā viņš vakar tevi vēroja visu vakariņu laiku. Vai varu pieņemt, ka, nonākot tavā dzīvok-ll, kaislības sita augstu vilni?

- Viņš sacīja, ka tās ir sekas adrenalīna uzplūdiem, ko pār-dzīvojām visu pēcpusdienu un vakaru.

- Adrenalīna uzplūdi. - Arkādijas balss skanēja domīgi. - Droši vien tas ir tikpat labs iemesls kā jebkurš cits, lai attaisnotu kaismīgu seksu ar pilnīgu svešinieku.

- Tieši to sev šorīt cenšos iestāstīt. - Zoija piecēlās kājās un pasniedzās pēc rītasvārkiem. - Dievs zina, ka man vajadzīgs kāds saprātīgs skaidrojums tam, kas notika. Arkādij, nespēju noticēt, ka esmu to darījusi. Man pat nav bijusi nekāda interese par vīrieti kopš... - Viņa aprāvās. - Tu jau zini.

- Zinu.

- Un tad vakar vakarā šķita, ka atvērušās slūžas. Ja gribi zināt patiesību, tā bija pilnīgi sirreālistiska pieredze.

Arkādija pasmējās.

- Droši vien tu gluži vienkārši juties dīvaini ieilgušās atturības pēc. Neraizējies par to! Tev bija tiesības uz traku aizmiršanās nakti. Vai viņš vēl ir pie tevis?

- Nē. Viņš ir projām. Rodas kārdinājums izteikt parasto piezīmi par nekrietnajiem vīriešiem, kas pazūd neatvadoties, bet droši vien šoreiz man jārēķinās ar vainu mīkstinošiem apstākļiem.

- Piemēram, tādiem, ka pulkstenis ir jau desmit darbdienas rītā un viņam tik tiešām ir jānodarbojas ar biznesa lietām?

-Jā. Tāpat kā man. Tikko atcerējos, ka vienpadsmitos man bija norunāta tikšanās ar klientu, turklāt man jāpadomā, kā labot postījumus Teiloru rezidencē. Pat negribu domāt, ko viņi sacīs, atklājot, kas noticis ar viņu krāšņo spāņu lādi.

- Atslābinies! Viņiem būs, ko pastāstīt viesiem nākamajā kokteiļvakarā.

- Vismaz ceru, ka viņu attieksme būs tāda pati. - Satvērusi tālruni, viņa ieāva kājas rītakurpēs un devās uz virtuvi. - Nespēju noticēt, ka varēju tā gulēt. Tik ciešā miegā. Pat nedzirdēju, kā viņš aiziet.

- Varbūt viņš negribēja tevi modināt.

- Ticamāk, ka viņam negribējās būt pieklājīgam un, kā vienmēr, solīt, ka piezvanīs. - Viņa paņēma tējkannu un atgrieza krānu. - Spriežot pēc tā, ko viņš man stāstīja par saviem paradumiem, baidos, ka Etanam Triā ir problēmas ar ilgstošām attiecībām.

- Paradumiem?

- Viņš atzinās, ka esot trīs reizes precējies un šķīries.

- Tev taisnība, neizklausās, ka viņš būtu pastāvīgs. Taču šobrīd arī tu nemeklē ilgtermiņa attiecības, vai ne?

Novērojums bija nomācošs, bet atbilda patiesībai. Ilgstošas attiecības bija saistītas ar patiesību, uzticēšanos un tādu intimitātes pakāpi, ar kādu viņa neuzdrošinājās riskēt.

- Pareizi sacīts! - Zoija ieslēdza tējkannu un atvēra keramikas trauku, kurā glabājās viņas iemīļotā tēja. - Tomēr trīs laulības un trīs šķiršanās mazliet biedē.

- Pat ne tuvu, - rāmi noteica Arkādija. - Mēs ar tevi pazīstam dažus patiesi biedējošus tipus. Etāns Triā nepieder pie šīs kategorijas.

- Nestrīdēšos.

- Nemainīšu tematu, bet vai tu esi redzējusi šārīta laikrakstu? - apvaicājās Arkādija.

Zoija jau gribēja sacīt “nē”. Taču nākamajā mirklī ievēroja uz virtuves galda “Visperingspringsas Ziņnesi”. Droši vien Etāns pirms iziešanas bija atradis to pie durvīm un ienesis dzīvoklī. Zoija prātoja, vai viņai būtu jājūt aizkustinājums par iejūtīgo žestu. Varbūt viņš to bija ienesis tikai tādēļ, lai pirms iešanas uz darbu izlasītu pats. Tā parasti bija ar tipiem, kas baidījās no pastāvi gām attiecībām. Nekad nevarēja zināt, kādi ir viņu motīvi.

- Te tas ir, - viņa sacīja klausulē. - Bet vēl neesmu lasījusi.

- Tev varētu rasties vēlēšanās ieskatīties rakstā zem otrās sa~ daļas.

- Hmm... Vai sagaidāms kas nepatīkams?

- Grūti pateikt.

Zoija paspēra soli tuvāk augstajam galdam un ieraudzīja, ka laikraksts atlocīts tieši vajadzīgajā vietā. Nebija iespējams nepa-manīt virsrakstu.

VĪRIETIS NO TUKSNEŠA AINAVAS ATZĪSTAS SIEVAS SLEPKAVĪBĀ

Zoijai piepeši kļuva neomulīgi.

- Vai tur ir kas ļoti slikts? - viņa apvaicājās. - Jaukais iz-meklētājs Ramiress, kas vakar uzklausīja mūsu liecības, teica, ka darīšot visu, lai lietā neparādītos mans vārds.

- Tavs vārds neparādās, tas taisnība. Nav pieminēts ne tavs vārds, ne “Vislabākais interjers”. Rakstā nav minēti arī Teilori. Runāts tikai par šāvieniem privātā rezidencē.

- Paldies Dievam! Un Etāns? Sī bija viņa pirmā lieta Vispe-ringspringsā. Vai viņš saņēma kādu atzinību kā dienas varonis?

- Tas ir pats jautrākais, - sacīja Arkādija. - Izlasi divas pē~ dējās rindkopas!

Ieskatījusies ciešāk, Zoija ieraudzīja, ka Etāns tās apvilcis ar treknām bultām.

...policijas pārstāvis atzina, ka slepkavība varbūt nekad nenāktu gaismā, ja neiejauktos privātdetektīvs, kas vakar izsekoja Meiso-nam līdz privātajai rezidencei. “Viņa darbība, izmeklējot Dženiferas Meisones pazušanu, noveda līdz lietas atklāšanai,” sacīja policijas pārstāvis.

Šajā sakarībā reportieris sazinājās ar “Rednora drošības sistēmām”, vietējo firmu, kas gādā par drošību Tuksneša ainavā, kā arī darbojas vairākās lielās biznesa jomās visā reģionā. Firmas pārstāvis ieteica ar jautājumiem vērsties pie galvenā izpilddirektora Nelsona Rednora, kurš savukārt atteicās uz tiem atbildēt, aizbildinoties ar klientu personisko datu neizpaušanas politiku.

- Rednors. - Zoija paķēra avīzi. - Muļķīgais reportieris griezās nepareizajā aģentūrā.

- Iespējams, viņš vienkārši pieņēma, ka detektīvs ir Rednora padotais, jo visi zina, ka kompānija šajā apkaimē ir izvērsusi plašu darbību.

- Reportieriem nav jāpieņem. - Dusmās kūsājot, Zoija uzsita ar avīzi pa galda malu. - Reportieriem ir jāziņo par faktiem.

- Tiešām? Kopš kura laika? To neesmu dzirdējusi.

Zoija nopūtās.

- Nabaga Etāns! Viņš riskē ar savu galvu, padara visu darbu un nesaņem pat atzinību.

- Paskaties no gaišākās puses! Viņš pagājušajā naktī dabūja gultā tevi. Tas ir vairāk, nekā izdevies jebkuram citam vīrietim ļoti ilgā laikā.

Divpadsmitā nodaļa

Kaut kur no tumsas plīvuriem, kas karājās pie “Vaļsirdīgo grāmatu” griestiem, atskanēja zvaniņa šķinda. Aizvēris durvis, Etāns pagaidīja, kamēr acis aprod ar mijkrēsli. īpašnieku Singl-toņu Kobu viņš pazina tikai trīs nedēļas. Viņš vēl nebija sapratis, vai Koba kaislība bija ietaupīt pāris dolāru uz elektrības rēķina vai arī nokvēpušais iekārtojums, viņaprāt, atbilda noskaņai. Šis taču bija antikvāru grāmatu veikals.

Telpas bija tik pieblīvētas, ka nebija iespējams pārvietoties. Ja Zoija ieraudzītu šo interjeru, viņa droši vien ieteiktu Singl-tonam izmest visus grāmatplauktus. Tie, bez šaubām, traucēja enerģiju plūsmai.

Kolekcija bija iespaidīga, it sevišķi, ja ņēma vērā veikala diezgan niecīgo platību. Plauktu rindas, kas stiepās no grīdas līdz griestiem, pildīja seni un reti sējumi. Telpā valdīja patīkama, nedaudz appelējušu, vecu grāmatu smarža.

Kaut kas sakustējās veikala dziļumā. Parādījās Singltons, kura siluets iezīmējās datora zilganzaļajā fona gaismā.

Ja viņu ieraudzītu uz ielas, nezinot, kā šis cilvēks pelna iztiku, nodomāja Etāns, nevienam ne prātā neienāktu, ka viņš ir antikvāru grāmatu tirgotājs. Viņa ārienē nekas neliecināja par akadēmiskām vai prātnieciskām nosliecēm.

Singltons bija pamatīgs kā klints. Ne jau kura katra klints, bet masīvs granīta veidojums. Viņa auguma izmēru varētu salīdzināt ar nelielu kalnu. Viņam varētu būt pāri piecdesmit. Gluži kā akmens, uz kuru vairākus miljardus gadu bija iedarbojušies dabas elementi, viņš bija mazliet nobružājies, bet nekādā ziņā ne atmaidzis.

Singltona pakausis bija pilnībā noskūts. Tas spīdēja kā ieeļļots. Sarežģīta tetovējuma staipekņi snaikstījās laukā no uzrotī-tā kokvilnas krekla piedurknēm. Viņam bija draudīga profesionāla cīkstoņa seja.

Singltons palūkojās viņā caur apaļiem briļļu stikliem zelta ietvaros.

- Redzu, ka esat saņēmis manu zīmīti.

- Tā mani gaidīja, kad no rīta ierados birojā.

Singltons pavīpsnāja.

- Dzirdēju, ka atnācāt pirms pusstundas. Šodien iznākusi neliela aizkavēšanās, vai ne?

- Nezināju, ka pievēršat tik lielu uzmanību maniem darba laikiem.

- To ir grūti neievērot, ņemot vērā, ka mēs abi šobrīd esam vienīgie īrnieki visā ēkā un jūsu birojs atrodas tieši man virs galvas. Dzirdu katru, kas iet augšā un lejā pa kāpnēm.

- Vakar biju mazliet aizņemts. Vakarā bija tikšanās ar klienti.

Atbalstījies ar elkoņiem pret leti, Singltons ieinteresēts paskatījās.

- Runājot par jūsu vakardienas aizņemtību...

-Jā?

- Lasīju avīzēs par Meisona ar asinīm notraipīto gultu un par šaudīšanos. Visai aizraujoši. Vai tik tas nebijāt jūs, kas dzirdēja ložu svilpienus?

- Kā jūs uzminējāt?

- Te nav īpaši daudz, ko darīt, - sacīja Singltons. - Tā nu sēžu un prātoju. Atcerējos, kā jūsu klientīte te staigāja augšā un lejā pa kāpnēm, un avīzēs bija minēta kāda vārdā nenosaukta sieviete. Vēl atcerējos, ka jūs vakar agri no rīta izgājāt un neat-griezāties visu dienu. Tad vēl ir fakts, ka Rednoru vairāk intere-sē korporatīvā drošība un tamlīdzīgi. Neredzu nevienu no viņa cilvēkiem, kas spētu uziet ar asinīm notraipīto gultu. Es savā ziņā pieskaitīju divi pie divi.

-Jums vajadzēja būt detektīvam.

- Nedomāju vis. Darot to, ko jūs vakar darījāt, var aiziet pie dieviem.

- Tā bija klientes vaina. - Etāns piegāja pie stikla letes. - La-bāk izvairos no tamlīdzīgiem vingrinājumiem.

- Vainojat klienti, ko?

- Pavisam noteikti.

Singltons saprotoši pamāja.

- Tātad jūs vakar vēlu vakarā viņai skaidrojāt savu viedokli par to, cik slikti ir pārgalvīgi riskēt ar savu dzīvību?

- Kaut kas tamlīdzīgs. - Etāns paraustīja plecus. - Labi, ka manas klientes vārds neparādījās presē. Viņa par to priecāsies.

- Es viņu saprotu. Droši vien biznesam nenāktu par labu, ja paklīstu runas, ka viņa bijusi iesaistīta notikumā, kur tika sapostīta klientu tikko iekārtotā māja.

- Droši vien.

- No otras puses, iznāktu tīri laba reklāma jūsu darbam, ja presē būtu parādījies jūsu vārds.

- Nevar visu gribēt. - Etāns ar abām rokām atbalstījās pret letes koka malu. - Kur ir mana dienasgrāmata?

- Tepat ir. - Pagriezies par trim ceturtdaļām, Singltons pacēla no blakusgalda lielu aploksni un pasniedza to Etanam. - Atradu to, jo internēta tirgoņa specialitāte ir divdesmitā gadsimta personiskas dienasgrāmatas. Samaksāju vairāk un saņēmu naka' mājā dienā.

- Paskat tik! - Etāns atvēra aploksni un izņēma no tās plā-nu sējumu ādas vākos. - Pats to meklēju internētā, pirms grie^ zos pie jums. Atradu dažas laikrakstu reportāžas par slepkavību, bet ne mazāko ziņu par dienasgrāmatu.

- Internetā pārdod daudz ko antikvāru, - sacīja Singltons.

- Taču, tāpat kā visās citās profesijās, vajadzīgi sakari, lai samek' lētu īsti labas mantas.

Etāns nopētīja sējumiņu. Ada bija ieplaisājusi, bet lapas -lieliskā stāvoklī. Viņš aplūkoja pirmos vārdus dienasgrāmatā. Tie bija rakstīti spēcīgā, plūstošā rokrakstā.

Ebnera Beneta Pēdas dienasgrāmata

Krūtīs uzvirmoja gaidas. Viņš atšķīra nejaušu ierakstu un iz-lasīja dažas pirmās rindas.

...Beidzot “Naktsvēji” ir pabeigti. Manai mīļotajai Kamēlijai tagad ir viņas neparastajam skaistumam atbilstošs ietvars...

Etāns aizvēra dienasgrāmatu.

- Man ir palaimējies. Pēdas rokraksts ir skaidrs un salasāms.

Singltona piere saraucās.

- Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jums bija vajadzīga šī dienas^ grāmata? Vai tāpēc, ka dzīvojat vecajā mājā, ko viņš uzbūvēja?

- Ne gluži. - Etāns ielika sējumu atpakaļ aploksnē. - Kamē' lijas Pēdas nāve ir tā, kas mani patiesībā interesē.

- Kāpēc tā?

- Pētu senas slepkavības. - Etāns izvilka no kabatas maku.

- Tas ir vaļasprieks.

- Hmm... Nezināju, ka viņa noslepkavota. Stāsta, ka viņa pirms daudziem gadiem pamatīgi piedzērusies lielās “Naktsvējos” rīkotās viesībās un nositusies, iekrītot kanjonā.

- Tāds bija oficiālais spriedums. Taču vecie laikraksti aplie-ciņa, ka tajā laikā klīda baumas par slepkavību. Daudziem, to vidū vietējās policijas priekšniekam, bija aizdomas, ka Kamēliju greizsirdības lēkmē nogalinājis vīrs.

- Neparasta aizraušanās, - noteica Singltons. - Taču, ja tā padomā, tas droši vien daudz neatšķiras no šaha spēles internētā.

- Jūs spēlējat šahu? - Etāns pasniedza savu kredītkarti.

- Starp citu. - Singltons ielika karti automātā. - Kādreiz strādāju pie viena gudrinieka. Viņš specializējās kriptogrāfijā. Tagad to vairs nedaru, bet šahs palīdz nezaudēt formu.

- Kriptogrāfijā? Sakarā ar datu aizsardzību un šifrēšanu?

-Jā.

- Droši vien esat speciālists?

- Kādreiz biju. Tagad esmu zaudējis interesi.

- Taču jūs vēl aizvien orientējaties tīklā?

- Protams!

Saņēmis čeku, Etāns to parakstīja. Viņš paņēma dienasgrā-matu un mirkli klusēja.

- Vai esat kādreiz sniedzis ārštata konsultācijas? - viņš ap-vaicājās.

- Pirms laba laika. Kas jums padomā?

- Man reizēm ir nepieciešamas slepenas privātas ziņas - un vajadzīgs īsts eksperts, lai tās izdabūtu no tīkla. Kaut arī protu iegūt standarta informāciju no parastajiem avotiem, ne tuvu neesmu tas, ko dēvē par datorspeciālistu. Reizēm man ir vajadzīgs kāds, kurš prot rakt dziļāk un ātrāk. Nevaru atļauties tā cilvēka pakalpoju-mus, kas man bija Losandželosā. Varbūt jūs tas interesētu?

Singltons pārdomāja viņa teikto.

- Jūs nevarat atļauties tā otra pakalpojumus? Tas neizklausās īpaši labi.

- Triā drošības birojs ir mazs uzņēmums. Tikko uzsācis dar-blbu. Jūs jau zināt, kā tas ir.

- Jā, bet kāpēc gan ne? - Singltons plati pasmaidīja. - Vismaz laiku pa laikam būs kādas pārmaiņas. Grāmatu tirdzniecība ir interesanta, tāpat kā šahs, bet varu jums pateikt, ka reizēm kļūst mazliet garlaicīgi. Kopš aizgāja sieva, mana sabiedriskā dzīve līdzinās nullei.

- Es šo sajūtu pazīstu. Kāpēc viņa aizgāja?

- Teica, ka es neizrādot pietiekamu interesi augšupejā. Manuprāt, tam bija kāds sakars ar manu atteikšanos iestāties Tuksneša ainavas golfa klubā.

Etāns pamāja.

- Mana trešā sieva teica ko līdzīgu.

- Jā? Ko sacīja abas pārējās?

- Pirmā teica, ka esot apprecējusies ar mani kļūdas pēc. Otrā - ka es neprotot komunicēties. Man ir aizdomas, ka viņa centās būt pieklājīga.

- Ko viņa domāja patiesībā?

- Ka esmu garlaicīgs.

Tālrunis iezvanījās īsi pirms pusdienlaika. Zoija satvēra klausuli.

- ‘‘Vislabākais interjers”.

- Redzu, ka beidzot esi tikusi līdz darbam, - sacīja Etāns.

Vieglais sasprindzinājums, kas bija iemitinājies pakrūtē un

ko Zoija apņēmīgi izlikās nemanot, atslāba.

- Tev pirms iziešanas vajadzēja mani pamodināt, - viņa strupi noteica.

- Nospriedu, ka tev vajag izgulēties. Murgs, šķiet, tev atņēma daudz spēka.

- Hmm...

- Kā tu jūties? - viņš apvaicājās.

-Jauki, paldies! - Laiks mainīt sarunas tematu. - Starp citu, redzēju avīzi. Nelsons Rednors ir riebīgs nelietis, vai ne.7 ledo māj ies tik, ļaut, lai tas reportieris domā, ka viņa kompānija atklāja Dženiferas Meisones slepkavību! Tur jābūt nerviem.

- Es labāk parunātu par tavu rēķinu.

Zoija pameta niknu skatienu uz “Naktsvēju” fotogrāfiju pie sienas.

-Tev vajadzētu būt mazliet diplomātiskākam un laipnākam, runājot par naudu. Tu izklausies nedaudz alkatīgs.

- Tikai nedaudz? Man vajadzēs pie tā piestrādāt. Klau, tu vadi nelielu biroju. Tu zini, cik svarīgi ir laikus nomaksāt rēķinus. Vai negribi šodien pēc darba beigām atnākt uz manu biroju? Mēs varētu kopīgi pārrunāt nianses.

Nepuksti tik strauji, mana sirds!

- Varbūt gluži vienkārši iemetīsi rēķinu manā pastkastītē?

- Tas būtu nedaudz sarežģīti, ņemot vērā mūsu norunu par apmaiņu ar pakalpojumiem. - Etāns ieturēja nelielu pauzi. - Tu taču atceries otro daļu, vai ne?

- Atceros.

- Labi. Esmu to apsvēris un izlēmis, kuras istabas interjeru gribu pārveidot.

- Cik liela ir istaba? - viņa piesardzīgi apvaicājās.

- Pietiekami liela. Tā ir mana guļamistaba. Es tevi aizvedīšu, un pati varēsi apskatīties.

Viņa guļamistaba. Ak tad re, kā!

- Nezinu, vai man šovakar būs laiks, - viņa neveikli sacīja.

- Pēc tam domāju aizvest savus brāļabērnus un viņu māti uz picēriju. Tu arī tiec aicināta.

Cik ikdienišķi, viņa nodomāja. Parasts draudzīgs uzaicinājums. Taču Zoija uz mirkli zaudēja valodu. Aiziet ar ģimeni uz picēriju. Tas izklausījās tik normāli, to darīja reāli cilvēki, kas dzīvoja reālu dzīvi.

- Labprāt, - viņa beidzot sacīja. - Ar lielāko prieku.

Pulksten piecos tajā pašā dienā Zoija sēdēja Etana pārmēru lielā klientu krēsla gūstā, turot klēpī no Triā drošības biroja sa-ņemto rēķinu, un kūsāja dusmās.

- Piecsimt dolāru dažādos izdevumos? - Viņa pacēla akurāti detalizēto rēķinu un pavicināja to gaisā. - Tas ir smieklīgi.

Etāns, atbalstījis elkoņus uz roku balstiem, ar kopā saliktiem pirkstiem zvilnēja savā krēslā. Viņš bezspēcīgi paklakšķināja ar mēli.

- Kukuļu cena ir augusi, tāpat kā viss cits, - viņš noteica.

- Pirms piecsimt dolāru izsniegšanas sargam un dežurantam mantu glabātavā tu varēji parunāt ar mani par summu.

- Man nebija laika tev zvanīt. Abās reizēs man vajadzēja pieņemt lēmumu nekavējoties.

- Lēmumu, kā tad. Varu derēt, ka tu būtu rīkojies daudz ekonomiskāk, ja tā būtu tava nauda, ko tu mētā apkārt.

Viņš sasita kopā pirkstgalus un izskatījās autoritatīvs.

- Informācija un piekļūšanas iespēja, ko ieguvu ar kukuļiem, bija vitāli nepieciešamas, lai sekmīgi pabeigtu lietu.

- Kaut kas man saka, ka tu iegūtu šo informāciju par daudz mazāku naudu. - Ieraugot nākamo ierakstu rēķinā, Zoiju pārņēma jauns dusmu vilnis. - Kas tie tādi par ceļa izdevumiem? Tu man teici, ka par to maksāsi pats.

- Tikai pilsētas robežās. Man vajadzēja izbraukt no Vispe-ringspringsas, lai pārbaudītu mantu glabātavu.

- Maltītes? - Viņa iebakstīja ar pirkstu pa vēl vienu ierakstu rēķinā. - Tu prasi, lai apmaksāju sviestmaizi un kafiju, ko esot apēdis, kamēr biji ārpus pilsētas?

- Cilvēkam laiku pa laikam vajag iestiprināties.

Zoija nepaspēja pāriet pie nākamā smieklīgā ieraksta, kad izdzirdēja uz kāpnēm soļu troksni. Priekštelpā atbalsojās divu jaunekļu balsis.

- Tēvoci Etan, vai viņa vēl ir šeit1 Tu taču neesi vēl aizvedis viņu uz savām mājām, vai ne?

- Mamma lika mums apstāties pie stulbā veikala. Tāpēc mēs nokavējāmies .

Etana kabineta durvis atsprāga vaļā. Istabā iebruka divi džin-sos, T kreklos un sporta apavos ģērbušies zēni. Zoija pazina puikas, ar kuriem gandrīz bija saskrējusies uz kāpnēm, pirmo reizi ierodoties Triā drošības birojā.

Zēni apstājās kā zemē iemieti un nolūkojās viņā ar vāji slēptu apbrīnu.

- Ak nē, - novilka vecākais. - Viņa vēl ir šeit.

Etāns pārlaida skatienu abiem iebrucējiem.

- Ļauj iepazīstināt ar maniem brāļadēliem! Džef un Teo, iepazīstieties ar Lūsas kundzi!

- Sveiki! - sacīja Teo.

- Sveicināti, Lūsas kundze! - sacīja Džefs.

- Patīkami iepazīties, - pieklājīgi atteica Zoija, prātodama, ko paveikusi, lai izpelnītos tik lielu interesi no abu puisēnu puses.

Džefs pievērsās Etanam.

- Vai tagad varam braukt uz tavām mājām?

- Jā. - Etāns ieskatījās pulkstenī. - Kur ir jūsu mamma?

- Te jau esmu, - atskanēja sirsnīga balss no durvīm.

Pagriezusi galvu, Zoija ieraudzīja pievilcīgu sievieti ar īsiem,

cirtainiem, gaišbrūniem matiem. Viņa bija ģērbusies bāli dzeltenā blūzē un šokolādes brūnās biksēs.

- Esmu Bonija Triā. - Sieviete pasmaidīja. - Abu šo vam-pīrēnu māte. Tu droši vien esi Zoija.

-Jā. - Šķiet, man viņa patīk, nodomāja Zoija. - Sveicināti!

Zoija grasījās pavaicāt, kāpēc Bonija nosaukusi savus dēlus par vampīriem, bet nepaspēja formulēt jautājumu, kad kājās piecēlās Etāns.

- Iesim nu, - viņš sacīja. - Aizbrauksim līdz manām mājām, parādīsim Zoijai istabu, kas viņai būs jāpārveido, un tad vārē' sim domāt par picu.

- Vai varu braukt tev līdzi, tēvoci Etan? - apvaicājās Džefs.

- Es ari, — sacīja Teo. - Gribu redzēt, kas notiks, kad Lūsas kundze ieies tavā mājā.

Etāns palūkojās uz Zoiju un Boniju.

- Mēs visi varētu sasēsties manā mašīnā un pēc tam braukt uz picēriju.

- Forši. - Džefs izbrāzās laukā pa durvīm.

- Satiksimies lejā. - Teo aizjoņoja pakaļ brālim.

- Pagaidiet mūs vestibilā! - Bonija uzsauca abiem nopakaļ.

- Labi, - pār plecu atkliedza Džefs.

Abi zēni kā lidot nolidoja lejā pa kāpnēm un pazuda.

Zoija palūkojās uz Etānu.

- Vai man kaut ko vajadzētu zināt par tavu māju?

- Māja prasa darbu. — Etāns paspēra soli malā, palaizdams Zoiju un Boniju durvīs pa priekšu.

- Par darbu tu pareizi pateici. - Bonija novaikstījās. - Vai Etāns tev pastāstīja? Viņš iegādājās “Naktsvējus”, to rozā bries' moni tepat piepilsētā.

Zoija pārsteigta apstājās kāpņu galā.

- Tā lielā spāņu koloniālā stila ēka uz klintīm? Augstais Dievs, tā ir milzīga! Un māja būvēta četrdesmito gadu beigās, vai ne? Nešaubos, ka tai ir sava gaisotne, bet varu derēt, ka tā apēdīs milzum daudz naudas.

- Izdevīgs pirkums no tēvoča, - sacīja Etāns.

- Viktors zināja, ka nespēs to pārdot nevienam citam, - at' teica Bonija. - Tāpēc viņš būtībā uzdāvināja māju Etanam.

- Ko es varu teikt? - Etāns paraustīja plecus. - Tēvocis Viks mani pazina.

Sekojot Bonijai, Zoija sāka kāpt lejā pa kāpnēm.

-Jāuzmanās no tiešām labiem darījumiem, ja tie attiecas uz ļoti vecām mājām, - sacīja Zoija. - Tādu māju uzturēšana parasti ir ārkārtīgi dārga. Bet jāatzīst, ka mani interesē mājas iekš-puse. Kāpēc Džefs un Teo tik ļoti grib redzēt, kā es to uztveršu?

Bonija atskatījās.

- Etāns vairāk vai mazāk viņiem apsolīja, ka, redzot “Nakts-vēju” interjeru, tu nokritīsi uz grīdas un sāksi raustīties.

Zoija pameta uz Etānu sašutuma pilnu skatienu.

- Liels paldies!

- Viņš ar to domāja, ka tavi smalkie dizaineres jutekļi nespēs izturēt šoku, - piebilda Bonija.

- Tiešām? - Zoija vēsi uzsmaidīja Etanam. - Acīmredzot tu neko nezināji par to, cik sīkstam jābūt veiksmīgam dizaineram.

- Pirms dažām dienām, kad izteicu savu pareģojumu, es to nezināju, - piekrita Etāns. - Taču jāatzīst, ka vakardiena man tiešām atvēra acis. - Pieklusinājis balsi, viņš pieliecās tuvāk Zoi-jai, runādams tieši viņai ausī. - Vakar naktī uzzināju vēl ko interesantu. Vai jūs, dekoratori, valkājat saskaņotu apakšveļu?

Ne jau Etana vārdi lika viņai nosarkt, nodomāja Zoija. Tas bija zemais, jutekliskais, draiski zobgalīgais tonis. Par laimi, Bonija, kas bija nonākusi līdz kāpņu lejasgalam, to nedzirdēja.

No Džefa un Teo lejā nebija ne miņas.

- Teicu, lai viņi pagaida vestibilā. - Bonija noraizējusies atgriezās gaitenī.

Viņas piepešās bažas, ņemot vērā apstākļus, bija mazliet pārspīlētas, nodomāja Zoija. Puikas nevarēja būt tālu aizgājuši, un, lai gan Kobalta iela neatradās pašā labākajā pilsētas rajonā, tā nebija bīstama.

- Nomierinies, Bonij! - rāmi noteica Etāns. - Džefam un Teo nekas nav noticis. Man ir tāda nojauta, ka viņi varētu būt grāmatu veikalā.

Zoija dzirdēja viņa balsī mierinošu, slāpējošu toni. Etāns ir pieradis šo sievieti mierināt, viņa nodomāja.

Tajā mirklī pa pusatvērtajām durvīm atskanēja Džefa balss.

- Kurš grib pirkt tādas vecas grāmatas?

Atbilde atskanēja klusinātā, dobjā balsī.

- Vai jums tajā datorā ir spēles? - gribēja zināt Teo.

Lācis grāmatu veikalā vēlreiz atrūca.

Bonija acīm redzami nomierinājās.

- Izklausās, ka viņi ir atraduši kādu citu, ko mocīt. - Viņa devās uz durvīm. - Labāk glābšu nabaga cilvēku.

- Man ir tāda nojauta, ka Singltons pats spēj par sevi parū-pēties, - atteica Etāns.

Taču Bonija jau bija nozudusi veikalā.

Zoija viņai sekoja un nonāca pie durvīm tieši tajā brīdī, lai dzirdētu, kā Džefs aizrautīgi iepazīstina māti ar veikala īpašnieku.

- Mammu, tas ir Singltons Kobs. Viņam pieder visas Šīs vecās grāmatas.

- Viņš teica, ka tēvocis Etāns vienu esot nopircis, - piebiL da Teo. - Un viņam datorā ir dažas labas spēles.

Zoija ieskatījās pustumsā. Pirmā doma bija, ka Singltons Kobs izskatās pēc novecojoša rokera. Taču viņa skatiens, kas liecināja par labu humora izjūtu, īsti neatbilda šim tēlam.

- Esmu Bonija Triā, un tie abi ir manējie. Piedodiet par ie-laušanos! - viņa atvainojās.

- Tas nekas, - atteica Singltons. - Man prieks par katru, kas te iegriežas. - Viņš palūkojās uz Zoiju. — Jūs esat kliente, vai ne? Tā, kuras vārds neiekļuva avīzēs.

- Tā ir Zoija Lūsa, - sacīja Etāns. - Zoija, Singltons Kobs.

Singltons plati pasmaidīja.

-Jūs esat kliente.

- Pareizi, esmu kliente. - Zoija saviebās. - Un to pierāda fakts, ka esmu saņēmusi rēķinu no Triā drošības biroja. Vai jums ir kāds priekšstats, cik mūsdienās jāmaksā, lai kādu piekukuļotu?

- Ak, šie klienti! - Etāns papurināja galvu. - Vienmēr sū-dzas, kad pienāk laiks norēķināties. - Viņš pamāja Džefam un Teo. - Iesim, puiši! Mums vēl šis tas jāpaveic, un mani sāk mocīt izsalkums.

- Mums tagad jāiet, - Džefs sacīja Singltonam. - Bet mēs varam atnākt kādu citu reizi.

- Tas ir labi, - nepiespiesti attrauca Singltons.

- Vai tu nākamreiz parādīsi man savas datorspēles? — apvab cājās Teo. - Varu atnest mammas gatavotos cepumus.

Singltons pameta skatienu uz Boniju.

- Lai notiek!

Iznākuši uz ielas, visi sakāpa Etana džipā. Pēcpusdienas sau-le deva pietiekami gaismas, lai Zoija redzētu, ka Bonijas vaigi ir viegli piesarkuši.

Džefs un Teo apsprieda savu jauno paziņu, mēģinādami tikt skaidrībā, vai viņam ir motocikls vai nav. Bonija ilgi neteica ne vārda.

- Interesants cilvēks, - viņa beidzot sacīja. - Ne gluži tas, ko varētu gaidīt.

Trīspadsmitā nodaļa

“Naktsvēju” siluets visā savā sārti ekstravagantajā krāšņumā izcēlās uz degošā saulrieta fona. Apstādinot džipu uz piemājas ceļa, Etanam radās zināmas pārdomas. Varbūt šis tomēr nebija pats spožākais no viņa gājieniem.

Sākotnējā nostādne bija vienkārša savā tiešumā. Ideja piespiest, lai Zoija samaksā rēķinu, strādājot viņa mājā, bija šķitusi sevišķi viltīgs paņēmiens, kas ļautu turpināt attiecības. Taču, ja nu Zoija nospriež, ka viņam ir neiedomājami slikta gaume?

- Iesim vispirms iekšā, - neticami nevainīgā balsī sacīja Džefs. - Mēs varam ieslēgt gaismu.

- Jā, - sacīja Teo. - Mēs zinām, kur ir elektrības slēdži.

- Uz priekšu. - Etāns pasvieda Teo atslēgas.

Zoija noskatījās, kā zēni aizjoņo atvērt diženās durvis.

- Man tiek izlikti slazdi, vai ne? - viņa sacīja.

- Viņi būs ārkārtīgi vīlušies, ja tu nekritīsi gar zemi un nesāksi raustīties, - sacīja Bonija.

- Iespējams, es varētu mazliet paraustīties, - atteica Zoija.

Džefs un Teo atvēra ārdurvis. Abi zēni nozuda vestibilā. Iekšpusē iedegās gaisma.

Etāns vēroja, kā Zoija tuvojas slieksnim. Šķita, ka mirkļa simtdaļu viņa, it kā saņemdamās, vilcinās. Varbūt viņa domāja patēlot Džefam un Teo. Bet varbūt viņš tikai to iedomājās.

Tūlīt pat viņš atcerējās, kā Zoija bija mirkli kavējusies arī pirms ieiešanas viņa kabinetā. Varbūt viņa tā darīja vienmēr, ieejot jaunā telpā. Droši vien tas saistīts ar dekoratora darba īpat-nībām.

Zoija nozuda kvēlojoši sārtajā interjerā.

Etāns viņai nopakaļ iegāja vestibilā un ieraudzīja, ka viņa, griezdamās lēnos apļos, sīki nopēta katru izrotāto, zeltīto, rozā priekšmetu.

- Tas ir apbrīnojami. - Viņas balsī skanēja bijība.

Bonija iesmējās.

- Neiedomājami, vai ne?

- Neiedomājami ir īstais vārds. - Zoija lēni tuvojās dzīvoja-mai istabai. - Varu tikai iztēloties šeit elegantas četrdesmito gadu beigu viesības. Visus pasakainos apģērbus un vecās mašīnas piemājas ceļā. Tas būs bijis vienreizējs skats!

Džefs uzmanīgi viņu vēroja.

-Jūs nedomājat sabrukt, Lūsas kundze?

- Nedomāju vis, - kā atvainodamās noteica Zoija.

Teo izskatījās vīlies.

-Jūs esat pārliecināta?

- Visai pārliecināta, - viņa sacīja.

Etāns pasmējās.

- Te nu bija vakara izklaide.

- Varbūt viņa sāks raustīties, kad ieraudzīs pārējās istabas, -ar cerībām balsī noteica Teo.

Bonija palūkojās uz Zoiju.

- Neievēro viņus!

- Nāciet šurp uz dzīvojamo istabu! - dedzīgi aicināja Džefs. - Tur virs kamīna ir Pēdas kundzes portrets.

Visi paklausīgi sabira dzīvojamā istabā. Bonija nostājās bla-kus Zoijai.

- Stāsta, ka magnāts Ebners Benets Pēda, kas uzbūvēja šo māju, pilnībā ziedoja sevi Kamēlijai. Viņa bija aptuveni trīsdes-mit piecus gadus jaunāka par vīru. Viņš apbēra Kamēliju ar dārg-lietām un kažokādām. Pēc sievas nāves viņš vairs neapprecējās.

Visi apstājās portreta priekšā. Zoija ilgi pētīja gleznaino sie-vieti sārtā atlasa vakartērpā ar pērlītēm.

- Viņa bija ļoti skaista, - Zoija beidzot sacīja.

-Jā, bija gan, - piekrita Bonija.

Etanam šķita, ka no Kamēlijas varēja gaidīt nepatikšanas. Nojauta sacīja, ka viņa bija no tām sievietēm, kas izmanto savu skaistumu, lai raustītu citus, sevišķi vīriešus, aiz aukliņas. Bet ko gan viņš par to zināja? Vīrietis, kurš bija precējies un šķīries tik daudzas reizes, droši vien nebija labs cilvēku pazinējs.

- Protams, - sacīja Zoija, - skaistumam nenāk par ļaunu tas, ka viņa ir burtiski nokaisīta ar dimantiem.

- Tiesa, - piekrita Bonija. - Dārgakmeņi vienmēr uzlabo iz-skatu.

- Kam interesē dārgakmeņi? - noteica Teo. - Iesim apskatīsimies kinoteātri.

- Jā, tā ir pati labākā vieta visā mājā, - noteica Džefs. - Tur ir platekrāna televīzija un popkorna automāts.

Zēni aizbrāzās starp gaiteņa arkām. Zoija un Bonija paklausīgi sekoja. Etāns, pūlēdamies paredzēt Zoijas reakciju, turējās nopakaļ.

Pagaidām viss kārtībā, viņš nodomāja. Vismaz viņa neizrāda nicinājumu. Varētu pat teikt, ka viņa izskatās ieintriģēta. Iespējams, Zoija uzlūko viņa jauno māju kā izaicinājumu savām dekoratores spējām.

Nonākuši līdz teātrim, Džefs un Teo paraustīja dubultdurvju smagos misiņa rokturus.

Zoija nopētīja smalki izrotāto ieeju ar orhideju sārtajiem paneļiem un zeltīto apmali.

- Fantastiski! Pat negribu domāt, cik mūsdienās maksās šī amatnieku darba restaurācija.

- Es jau Etanam teicu, ka viņš visticamāk nevar atļauties māju atjaunot, - sacīja Bonija. - Jau tās pasargāšana no tālāka sabrukuma būs pietiekami dārga.

- Redziet, te ir aizkari, kas filmas laikā neielaiž gaismu, pat ja durvis ir atvērtas. - Džefs iesteidzās teātrī. - Un tie ir savienoti ar aizkariem otrā pusē. Ja iziet cauri ejai, var nokļūt mazā uzkodu bāriņā.

- Droši vien saimnieks to ierīkoja, lai pasniegtu viesiem dzērienus un uzkodas, kamēr tie skatās filmu, - paskaidroja Etāns. Viņš apstājās blakus Zoijai, kas neizrādīja nekādu vēlēšanos ieiet teātrī. - Tur ir grebta sārta marmora lete. Bārmenis varēja ieiet un iziet pa šejieni, neielaižot gaismu kinozālē.

- Redzu, - sacīja Zoija. - Pasakaini.

Taču Etāns ievēroja, ka viņas aizrautība bija apdzisuši. Viņas smaids bija pieklājīgs, bet vairs nebija starojošs. Viņas pleci bija jūtami saspringti. Mājas apskate viņai vairs nesagādāja prieku.

Džefs pašķīra samta aizkarus, atklājot sēdvietu rindas.

- Vēl viens aizkars sedz vecu ekrānu, - viņš paskaidroja Zoi-jai. - Redzi, tēvocis Viks tam priekšā ir novietojis lielu televīzijas ekrānu?

-Jā, redzu. - Viņa ieskatījās teātrī, taču iekšā negāja. - Lieliski.

- It sevišķi, kad mēs gatavojam popkornu, - viņai sacīja Teo.

- Esmu sajūsmā, - atteica Zoija.

Etāns ieskatījās pulkstenī.

- Iesim, Zoija, apskatīsim guļamistabu, ko tev vajadzēs pārveidot.

Džefs izjoņoja laukā no teātra.

- Nāciet šurp, Lūsas kundze! \

Zoija aizgriezās no teātra durvīm, izskatīdamās aizdomīgi at-vieglota.

Nevarētu teikt, ka viņa raustās, nosprieda Etāns, bet tuvu tam.

Pie sārti zeltītās guļamistabas durvīm Zoija apstājās vēlreiz. Taču šoreiz viņa piesardzīgi iegāja telpā un ar nepārprotamu uzjautrinājumu nopētīja milzīgo zeltīto gulbja gultu, sulīgi rozā sienas un paklāju ar orhideju rakstu.

Kad viņa pagriezās, Etānu pārņēma atvieglojums, redzot viņas acīs neviltotus smieklus.

- Ak vai! - Viņa pasmējās. - Jābūt ļoti pašapzinīgam vīrietim, lai gulētu tādā istabā.

Etāns kavējās durvīs.

- No tās paveras visskaistākais skats uz kanjonu.

- Starp mums, Zoija, runājot, man tā izskatās pēc ļoti labi atalgotas kurtizānes buduāra, - piezīmēja Bonija.

- Kas ir kurtizāne, mammu? - apvaicājās Džefs.

- Laiks apēst kādu picu, - paziņoja Etāns.

Varēja būt sliktāk, nodomāja Zoija. Viņa bija baidījusies no guļamistabas, taču pārsteigums viņu sagaidīja teātrī. Par laimi, notikumi šajā telpā, lai kādi tie būtu, bija risinājušies sen. Sienām pielipušās vardarbības un kaislības pēdas tagad bija klusinātas un slāpētas. Ja nepieciešams, viņa būtu to izturējusi, tomēr priecājās, ka Etāns neizvēlējās pārveidot interjeru teātrī.

Džefam, Teo, Etanam un Bonijai pica un salāti vakariņās, bez šaubām, nebija nekas neparasts, taču Zoijai tā bija īpaša maltīte. Patiesībā viņa kādu brīdi bija jutusies tā, it kā atkal dzīvotu reālu dzīvi.

Pēc vakariņām visi izgāja liegi naksnīgajā pilsētā. Strūklaku laukums bija apgaismots kā svētkos. No citiem restorāniem iznākušie ļaudis pastaigājās starp krāsainajām strūklakām.

Džefs un Teo gribēja apskatīt video pasāžu. Etāns labsirdīgi piekrita.

Apsēdušās uz soliņa, Bonija un Zoija vēroja, kā trīs vīrieši līkumo starp burzguļojošām strūklakām.

Džefs un Teo lēkāja apkārt Etanam, mezdami lokus un šau-dīdāmies te šurpu, te turpu, bet vienmēr atgriezdamies viņam pie sāniem. Zoijai viņi atgādināja pāris mazu, aizrautīgu vilcēnu, kas pastaigājas blakus iecietīgam bara vadonim.

- Varbūt tā nav mana darīšana, - pēc kāda laiciņa sacīja Bo-nija, - bet es ļoti priecājos, ka Etāns paaicināja tevi mums šova-kar piebiedroties.

- Vai tu smejies? Neatceros, kad pēdējo reizi tik labi pavadīju laiku, - pavisam vaļsirdīgi atteica Zoija. - Sis vakars man bija īsta izprieca.

Bonija iesmējās.

- Es to uztveru mazliet citādi. Nevaru iedomāties, ka picas, ēšanu trokšņainā restorānā kopā ar pāris pļāpīgiem puikām kāds varētu nosaukt par izpriecu, ja viņam būtu nopietna iespēja izvēlēties.

- Džefs un Teo ir fantastiski.

- Paldies! Atvaino par negadījumu ar picas mērci! Vai tu esi pārliecināta, ka neļausi man samaksāt par ķīmisko tīrītavu? *

- Nekļūsti smieklīga! Pica bija burvīga. Daudz vērtīgāka par tīrītavā nodotu svārku rēķinu.

Zoija vēroja, kā abi zēni ievelk Etānu video pasāžā. Viņu pārņēma viegla skaudība. Savā otrajā dzīvē Zoija bija zinājusi, ko nozīmē būt daļai no ģimenes, vismaz līdz pirmajam gadam koledžā, kad autoavārijā gāja bojā viņas vecāki.

Pēc tam apziņa, ka viņa ir viena pati pasaulē, šķita iznīcinoša. Zoija cīnījās vienlaikus pret diviem dēmoniem - depresiju un nemieru - un meklēja glābiņu mācībās.

Koledžu viņa pabeidza ar maģistra grādu tēlotājmākslā un vēl kaut ko līdzīgu sestajam prātam, bez kura labprāt būtu iztikusi.

Zoija vienmēr bija apzinājusies, ka noteiktās mājās un ista-bās viņu bieži pārņem spēcīgas emocijas. Taču lielākoties sajū-tas bija ļoti vājas un pārāk netraucēja. Viņa uztvēra tās kā nor-mālas un primitīvas, kādas tās arī bija. Galu galā daudzi cilvēki runāja par pārdzīvotu déjà vu^1 vai kādu citu neomulīgu sajūtu, pirmo reizi ieejot kādā mājā vai telpā.

Taču vientulības pilnajos koledžas gados, kad Zoija ilgstoši bija “iegājusi sevī”, viņas reakcija noteiktā vidē ievērojami sa-asinājās. Vienīgais ceļojums uz Eiropu, ko Zoija sev dāvāja, no-svinot pirmo gadu ienesīgā amatā muzejā, bija izvērties par mur-gu. Divās dienās apceļojot trīs senas pilis ar asiņainu vēsturi, viņu bija pārņēmusi tāda nomāktība un drebuļi, ka radās aizdomas par saslimšanu ar kādu eksotisku slimību. Nākamajā rītā Zoija bija iecirtuši dziļu robu savā kredītkartē, lai, pasūtot biļetes lidoju-mam uz mājām, samaksātu pilnu maksu par iespēju lidot otrajā klasē.

Beigās Zoija bija spiesta secināt, ka sajūtas, ko viņa pārdzīvoja, ieejot telpā, kurā sienas bija uzsūkušas vardarbību vai kādas citas tumšas, asas emocijas, vairs nevar uzskatīt par normālām.

Kad Zoija sastapa Prestonu, viņa bija iemācījusies veikli noslēpt savas īpašās spējas. Viņa bija apguvusi dažus vienkāršus piesardzības soļus. Viņa vienmēr apstājās, pirms iegāja istabā, lai pārliecinātos, ka nepiedzīvos kādas nevēlamas sajūtas. Līdz pat brīdim, kad Zoija sastapa Arkādiju, viņa nekad un nevienam nebija izstāstījusi patiesību par savu jutīgumu, pat ne Prestonam.

Prestons Klelends bija laipns, iejūtīgs cilvēks, kurš būtu mēģinājis saprast un pieņemt viņu tādu, kāda viņa bija: jukusi. Taču viņa daba bija maiga un inteliģenta, un dziļi sirdī Zoija zināja, ka nebūtu pareizi apgrūtināt vīru ar apziņu, ka viņš apprecējies ar sievieti, kas jūt parādības sienās. Viņa saprata, ka, arī turpinot mīlēt viņu no visas sirds, Prestons nekad vairs nespētu skatīties uz viņu tāpat kā agrāk. Zoija zināja, ka nespēs izturēt žēlumu, bažas un nemieru viņa skatienā. J

Prestonam tāpat pietika sarežģījumu saskarē ar savu nežēli' go brālēnu un pārējiem alkatīgās, mantrausīgās ģimenes locek' ļiem.

- Zini, - sacīja Bonija, pieklusinot balsi līdz draudzīgai intimitātei, - šī ir pirmā reize, kad Etāns, kopš šķiršanās no pēdējās sievas, ir uzaicinājis kādu sievieti pavadīt vakaru kopā ar mani un puikām.

- Hmm... - Zoija centās izrādīt tik maz intereses, cik vien cilvēka spēkos.

Bonija sarauca pieri.

- Etāns taču tev teica, ka ir šķīries, vai ne?

Zoija nokremšļojās.

- Manuprāt, viņš pieminēja, ka ir vairākas reizes precējies un šķīries.

- Sacīt, ka vairākas reizes, ir krietni pārspīlēts.

- Man šķiet, viņš minēja trīs laulības un trīs šķiršanās, - pie' sardzīgi sacīja Zoija.

- Trīs nevar uzskatīt par vairākām.

Pieklājīgi pamājusi, Zoija neko neteica.

Bonija pameta gaisā plaukstas.

- Labi, labi, zinu, ko tu domā. Tavā vietā es domātu tāpat. Pavirši skatoties, trīs gājieni pie altāra un uz šķīrējtiesu it kā no' rāda uz nespēju veidot ilgstošas attiecības. Taču Etāns tāds nav.

- Bonij, tas nekas. Lūdzu, neuzskati par savu pienākumu viņu aizstāvēt! Mūs ar Etānu nesaista tas, ko sauc par nopiet' nām attiecībām. Mēs nemaz nepazīstam viens otru. Esmu tikai kārtējā kliente.

- Lai kas tu būtu, - sacīja Bonija, - tu neesi tikai kārtējā kliente. Ja tā būtu, Etāns neaicinātu tevi šovakar uz picu kopā ar mums. Viņš ļoti labi prot nošķirt profesionālo dzīvi no prb vātās.

- Skaidrs. - Zoija nespēja izdomāt, ko citu lai saka.

- Etanam gluži vienkārši ļoti neveicas mīlestībā. - Bonija pacēla augšup trīs pirkstus. - Ar Steisiju viņš apprecējās divdes-mit divu gadu vecumā. Viņai bija tikai deviņpadsmit. Viņi abi bija pārāk jauni. Steisija nāca no ļoti haotiskas, ļoti nelīdzsva^ rotas ģimenes. Viņa meklēja ko pamatīgu, un Etāns iekrita, tē' lojot bruņinieku spožās bruņās.

- Kas notika?

- Apmēram pēc gada Steisija paziņoja, ka pamet Etānu, lai sekotu, ē'ē, reliģiskam aicinājumam.

- Apžēlojies, vai viņa kļuva par mūķeni?

- Ne gluži, - sausi atteica Bonija. - Viņa iesaistījās ļoti mazā, ļoti stingrā, ļoti ierobežotā reliģiskā grupā.

- Sektā.

Bonija pamāja.

T Baidos, ka jā. Viņi izšķīrās un aizgāja katrs uz savu pusi. Tieši tad, atvēris pats savu detektīvu aģentūru, Etāns sastapa De-vonu. Tā bija vēl viena nopietna kļūda.

- Kāpēc?

- Devonai iepatikās Etāns tāpēc, ka viņai bija vājība uz vī-riešiem, kas dara ļoti vīrišķīgu darbu. Atklājusi, ka vīrs lielāko daļu darba paveic, sēžot aiz rakstāmgalda, runājot pa tālruni vai strādājot ar datoru, Devona viņu pameta, lai apprecētu profesk> nālu sacīkšu braucēju.

- Bonij, man tiešām ne...

- Sieva numur trīs - Kellija - uzradās, kad viņa bizness bija nostabilizējies, ienesot labu naudu. Abu attiecībām nebija ne vai' nas, kamēr viņam smaidīja finansiāla veiksme. Taču bankrotu viņa nespēja izturēt.

- Par bankrotu es nezināju, - sacīja Zoija.

- Tās bija sekas atklātai augsta profila slepkavībai. - Saņē' musi klēpī rokas, Bonija visu uzmanību pievērsa tuvējai strūkb akai. - Zināmiem ietekmīgiem cilvēkiem Losandželosā nepatika notikumi, kas sekoja, kad viņš atmaskoja slepkavu un finanšu mahinācijas, kuras bija novedušas pie vardarbības. Kad lieta bija galā, viņi parūpējās, lai Etāns samaksātu par to, ka viņi cietuši smagus zaudējumus.

- Kas bija noslepkavotais?

- Mans virs Drū, - nočukstēja Bonija.

Pēkšņi viss kļuva skaidrs. Zoija sastinga.

- Viņa brālis?

Bonija pamāja.

-Jā.

- Tad tāpēc bērnu tēva nav šeit. Es nesapratu. Ak, Bonij, jūtu tev līdzi.

- Drū noslepkavoja pirms trim gadiem novembrī. Pagāja mēneši, kamēr Etāns atrada slepkavu un cilvēku, kas to bija no-līdzis. Tieši pirms tiesas prāvas algoto slepkavu, kurš bija atbrīvots pret galvojumu, nošāva nezināma persona vai personas.

- Loģiski būtu jāpieņem, ka darba devējs nolēma no viņa atbrīvoties, lai viņš nevarētu liecināt?

- Jā. Bet nebija pierādījumu. Tiesas prāva vilkās nedēļām ilgi, bet beigās Saimons Vendovers, kas bija atbildīgs par Drū nāvi, izgāja no tiesas zāles kā brīvs cilvēks. Vienīgais mierinājums, ka prese viņa nelegālās biznesa aktivitātes atspoguļoja tik pamatīgi, ka liela daļa šā cilvēka finanšu impērijas sabruka.

Zoija ar abām rokām cieši iekrampējās sola malā.

- Reizēm finansiālais trieciens ir vienīgā taisnības uzvara.

-Jā. Ar to nepietiek.

- Nē, - Zoija klusi piekrita. - Ne tuvu nepietiek.

- Bagātniekiem, kas bija cietuši zināmus zaudējumus no Vendovera impērijas sabrukuma, šķita, ka Etanam jāsaņem mācība. Visiem kopā viņiem bija diezgan spēka, lai novestu Triā aģentūru līdz bankrotam. Vajadzēja nepilnu gadu, lai izpostītu visu, ko Etāns bija uzbūvējis desmit gadu laikā. Viņš nogrima līdz ar visu kuģi.

- Tas izskatās pēc viņa.

- Beigās pēc bankrota un šķiršanās saistību izpildes Etanam pašam vairs nekas pāri nepalika. Viņš spēja dabūt konsultanta darbu pie dažiem saviem konkurentiem un saņēma vēl pāris piedāvājumu. Taču Etāns ir no tiem, kam patīk būt neatkarīgiem.

- Tas mani nepārsteidz.

- Pārrunājuši situāciju, mēs nolēmām pārcelties uz Vispe-ringspringsu. Mēs abi piekritām, ka labāk būtu audzināt puikas ārpus Losandželosas.

Zoija pameta skatienu uz Boniju.

- Un, kur dodas Džefs un Teo, tur dodas Etāns?

- Etāns viņu dzīvē ir ieņēmis Drū vietu, - klusi atteica Bomja. - Vienmēr būšu viņam pateicīga. Kādu dienu tikpat pateicīgi būs Džefs un Teo. Šobrīd gan viņi uzskata Etānu kā pašu par sevi saprotamu. Un, manuprāt, tas ir vislabākais. Viņa klātbūtne zēniem dod drošības un stabilitātes sajūtu. Viņš sniedz arī zināmu emocionālu līdzsvaru. Es vēl aizvien pārāk ātri sāku uztraukties un sliecos būt pārmēru aizbildnieciska. Esmu pārliecināta, ka, atstāta savā vaļā, es viņus jau šobrīd būtu padarījusi par maziem neirotiķiem.

- Nav brīnums, ka tu tiecies viņus pārāk sargāt. Es tavā vietā justos tāpat.

- To visu stāstot, gribu pateikt tikai to, ka Etāns ir pilnībā spējīgs uz pastāvīgām attiecībām, - sacīja Bonija. - Patiesībā nedomāju, ka viņam ir zināms kāds cits veids. Viņa nelaime ir tā, ka neviena no sastaptajām sievietēm nav bijusi pa īstam pieķērusies viņam.

- Hmm... - Zoija šaubījās, vai ar to pietiek, lai izskaidrotu trīs šķiršanās. Taču viņa nejutās tiesīga iebilst. Ko viņa zināja? Etānu viņa bija sastapusi tikai pirms dažām dienām. Taču vajadzēja atzīt, ka Bonijas apņēmības pilnā lojalitāte bija aizkustinoša.

- Tieši apziņa, ka mēs visi varam balstīties uz Etānu, palīdzēja mums pārvarēt notikušā smagumu, - nobeigumā sacīja Bonija.

- Priecājos, ka viņš bija jums blakus, - noteica Zoija. - Bet kas notika ar Vendoveru? Tas ir tik netaisnīgi, tik nepareizi, ka nelietis, kas nogalināja tavu vīru, staigā apkārt uz brīvām kājām.

Bonija palūkojās uz viņu ar skaidru, rāmu skatienu.

- Vendovers nestaigā apkārt uz brīvām kājām. Aizmirsu pa^ stāstīt tev pārējo. Saimons Vendovers noslīka dažas nedēļas pēc tiesas procesa beigām. Viņš nokrita no savas jahtas, kas bija no-enkurota pie Katalīnas. Tobrīd viņš bijis viens pats. Acīmredzot daudz dzēris.

Pēkšņā atskārtā Zoijai pār muguru pārskrēja aukstas skudri-ņas. Viņa nopētīja Etānu, kurš ar abiem brāļadēliem pa pēdām tobrīd atgriezās no video pasāžas. Zoija pazina viņu tikai dažas dienas, bet tagad zināja pietiekami, lai saprastu, ka viņš, ja reiz nolēmis atrast brāļa slepkavu, neļaus nekam, arī nepilnīgajai tiesu sistēmai, stāties sev ceļā.

Lai kas tonakt notika uz jahtas ar Saimonu Vendoveru, tas droši vien nebija nelaimes gadījums.

Var tikai apskaust Boniju, Etānu un zēnus, nodomāja Zob ja. Viņiem vismaz bija izdevies panākt kādu taisnīgumu. Viņai pašai tik ļoti nebija veicies. Prestona slepkavība tā arī palika neatriebta. Zoijai bija plāni, kā nedaudz līdzsvarot kausus, taču arī tad, ja tie izdotos, tā būtu tikai vāja, bāla parodija par at~ riebību.

Viņa apvija rokas ap pleciem.

- Priecājos, ka Vendovers noslīka, - viņa nikni sacīja.

- Neviens pēc viņa neraudāja, tas nu ir skaidrs.

- Cik briesmīgu laiku jūs esat pārdzīvojuši!

- Tas bija briesmīgi. - Bonija piecēlās. - Taču, atskatoties pagātnē, domāju, ka visļaunākais bija pakļaušanās psihiskam spiedienam.

Zoiju pārņēma nepatīkama tuvojošās nelaimes sajūta. Viņa uzmanīgi piecēlās kājās. Es to negribu dzirdēt, viņa nodomāja. Taču nebija izvēles.

- Kā tas notika?

- Pati biju vainīga. - Bonija ar nožēlu papurināja galvu. - Man vajadzēja zināt. Redzi, vēl ilgi pēc Drū pazušanas atteicos noticēt, ka viņš ir miris.

- Saprotu.

- Mani sameklēja tā saucamā psihoterapeite un sacīja, ka va-rot palīdzēt viņu atrast. Viņa man sastāstīja blēņas, ka redzot viņu kaut kur mazā istabiņā ar sasietām kājām un rokām. Viņa teica, ka Drū esot dzīvs un tiekot turēts gūstā. Biju tik izmisusi, ka labprāt tīgi ļāvos krāpšanai. Tas man izmaksāja daudz naudas, bet beigās, sagrūstot viltus cerībām, jo smagāk bija skatīties acīs patiesībai.

Etāns, Džefs un Teo jau gandrīz bija klāt.

- Saprotu, - sacīja Zoija. - Es arī būtu gribējusi turēties pie cerības.

- Ja tu vaicātu manas domas, - zinoši noteica Bonija, - es sacītu, ka pats lielākais brīnums bija nevis tas, ka Vendoveru pie-meklēja ļauna karma, bet ka terapeite pārdzīvoja Etana dusmas.

-Ak!

- Etāns necieš tos, kas sagādā citiem sāpes. Pēc šā notikuma viņš ne acu galā neieredz tā saucamos psihoterapeitus. Pēc viņa domām, tie visi ir krāpnieki un šarlatāni. Kad Etāns atklāja, kā tā sieviete vazājusi mani aiz deguna, es domāju, ka viņš to nožņaugs pats ar savām rokām.

Pusstundu vēlāk Zoija, stāvot sava dzīvokļa durvīs, no visiem atvadījās.

Viņa palūkojās uz Džefu un Teo.

- Paldies par lielisko vakaru, puiši!

- Ja vēlies, vari kādreiz atkal piedalīties, - augstsirdīgi sacīja Džefs.

- Paldies! - atteica Zoija. - Tas būtu jauki. Apsolu, ka nā-kamreiz man pie rokas būs saldējums.

Atklājums, ka viņas ledusskapja mazajā saldētavā nav krā-jumā saldējuma, bija izraisījis apstulbuma pilnu vilšanos. Džefs un Teo uztvēra slikto ziņu vīrišķīgi, taču Zoija klusībā atzīmēja, ka nākamajai reizei jāsagatavojas jau laikus. Viņa bija pārsteigta, cik ļoti cer, ka tāda pienāks.

- Man garšo ar šokolādes gabaliņiem, - cerību pilns, iemi-nējās Teo.

- Es to paturēšu prātā, - viņa apsolīja.

- Man bija patīkami ar tevi parunāties. - Sirsnīgi pasmai-dīja Bonija.

Kārdinājums izstāstīt Bonijai, cik daudz viņām kopīga, ņe-mot vērā apstākļus, kādos abas zaudējušas vīrus, bija gandrīz ne-pārvarams. Taču jaunajā dzīvē kādam uzticēties bija tikpat riskanti, cik ļauties intīmi romantiskām attiecībām.

- Vakars bija brīnišķīgs, - apgalvoja Zoija.

- Tas tiešām būtu jāatkārto. - Pagriezusies pret Džefu un Teo, Bonija ar žestiem centās abus izvadīt no dzīvokļa. - Klausieties, jūs abi, ļaujiet tēvocim Etanam mierīgi atvadīties no Zoijas!

Džefs un Teo negribīgi aizgriezās no durvīm un izgāja gaitenī. Bonija sekoja viņiem pa pēdām.

No tālienes atlidoja Teo balss.

- Vai tēvocis Etāns noskūpstīs Zoiju? - viņš gribēja zināt.

- Tā nav tava darīšana, - atsaucās Bonija. - Uz priekšu, džentlmeņi!

Etāns nogaidīja, kamēr grupiņa sāk kāpt lejā pa kāpnēm. Tad viņa sejā lēni atplauka smaids.

- Jā, - viņš sacīja, - tēvocis Etāns noskūpstīs Zoiju.

Uzlicis rokas viņai uz pleciem, Etāns apņēmīgi pievilka Zoiju

sev klāt. Zoija sajuta vieglu kņudēšanu vēderā.

Nek[ūsti no tā atkarīga, viņa sevi brīdināja. Tur nekas neizr nāks. Katrā ziņā tas nebūs uz Ugu laiku.

Taču spēcīgā ziņkāre ņēma virsroku pār brīdinājumu. Visu dienu viņa bija prātojusi, cik lielā mērā pagājušās nakts kaisles cēlonis bijis abu pārdzīvotais adrenalīna pārpalikums.

Viņš piekļāva lūpas Zoijas mutei, un atbilde bija nepārpro-tama. Ja arī pagājušās nakts kaislību bija aizdedzis adrenalīns, tad tā pati narkotika tikpat spēcīgi plūda viņas dzīslās arī šovakar. Cik ilgam laikam jāpaiet, lai beigtos tā iedarbība?

Sajutis Zoijas atbildi, viņš skūpstīja dziļāk. Viņa plaukstas slīdēja pār Zoijas pleciem, un nākamajā mirklī viņa pirksti bija jūtami uz pakauša. Viņa īkšķi pieturēja Zoijas zodu, noturot lūpas vēlamajā stāvoklī. Viņa tik cieši bija piekļauta Etanam, ka varēja sajust viņa uzbudinātā auguma aprises.

- Tēvoci Etan? - kāpnēs atbalsojās Džefa balss. - Vai tu nenāksi?

- Kuš! - sacīja Bonija. - Pagaidīsim viņu dārzā pie mājas.

Etāns lēnām pacēla galvu.

- Man šķiet, tikko dzirdēju brīdinājuma saucienu. Es labāk iešu. Tiesa, šonakt būs mazliet pagrūti iemigt.

Gruzdošo acu valoda viņam padodas tikpat labi, cik piemiegto acu valoda, nodomāja Zoija. Viņai vajadzēja pāris reižu norīt siekalas, lai atgūtu runas spējas.

- Arlabunakti! - Negribēdama laist viņu projām, Zoija niekojās ap Etana krekla apkakli, izlikdamās, ka to sakārto. - Vēlreiz paldies, ka ielūdzi mani jums piebiedroties.

- Nav par ko.

Zoija piespieda sevi palaist vaļā viņa kreklu. Viņš atkāpās gaitenī un palika nogaidot stāvam.

Viņa ļoti lēnām aizvēra durvis un pēc kārtas aizslēdza visas trīs atslēgas. Nonākusi līdz durvju ķēdei, viņa beidzot izdzirdēja, ka Etāns dodas uz kāpnēm.

Pagriezusies viņa atslīga pret durvīm un, pāris reižu dziļi ieelpojusi, mēģināja objektīvi izanalizēt savas jūtas. Viņa bija it kā mazliet noreibusi. Gandrīz kā piedzērusies. Noteiktās ķermeņa vietās bija jūtamas patīkamas tirpas. Kņudošā sajūta nebija rimusies.

Zoijai vajadzēja apslāpēt vēlēšanos atslēgt durvis, izskriet gaitenī un ievilkt Etānu atpakaļ dzīvoklī. Viņu atturēja vienīgi tas, ka lejā gaidīja Bonija un Etana brāļadēli.

Visumā tas bija aizraujoši.

Gluži kā reālajā dzīvē.

Četrpudsmitā nodaļa

- Man viņa ļoti patīk, - Bonija sacīja klusā balsī, negribē-dama, lai aizmugurējā sēdeklī sēdošie Džefs un Teo, kas tobrīd apsprieda Singltonu Kobu un viņa datoru, izdzirdētu. - Viņa ir citāda nekā tavs parastais tips.

- Tu domā? - Etāns nenolaida skatienu no ceļa. - Tik sen neesmu ne ar vienu saticies, ka neatceros, kāds bija mans paras-tais tips.

- Tikai nevajag. Ja gribi salīdzināt sausus avotus, tad es tevi droši izkonkurēšu.

Etāns uzmeta viņai ašu, pētošu skatienu. Viņš neko neteb ca, taču paneļa apgaismojums atklāja vieglu mutes izliekumu. Bo^ nija zināja, kāpēc viņas joks par ieilgušo sausumu Etānu pārsteb dza. Tas pārsteidza arī viņu pašu. Viņa tik bieži bija pārmetusi, ka Etāns neko nedara, lai atsāktu savu sabiedrisko dzīvi, taču šī bija pirmā reize kopš Drū nāves, kad viņa bija attiecinājusi to pašu uz sevi.

Visa Bonijas uzmanība pēdējo gadu laikā bija pievērsta tam, lai pasargātu Džefa un Teo pasauli. Vismazāk viņas prātu nodan bināja iespēja kādu sastapt un varbūt pat atkal satikties. Bonija brīnījās, kā viņas galvā šodien uzradusies tāda doma. Varbūt tā piedzima, redzot Etānu un Zoiju kopā. Kad tie abi bija tuvu viens otram, gaisā varēja sajust elektrības sprakšķus.

- Sakot, ka Zoija ir citāda, - viņa apzināti turpināja, - grb bēju uzsvērt, cik ļoti viņa atšķiras no tavām bijušajām.

- Nu un tad? Visas manas bijušās atšķiras cita no citas.

- Nē, neatšķiras. Tiešām. Tev ir nosliece uz noteikta tipa sievietēm.

- Un kāds būtu šis tips?

- Visas trīs tavas bijušās sievas katra savā veidā bija skaista, gudra un jauka, taču viņām visām piemita divas kopīgas īpašī' bas. Pirmkārt, tu viņas valdzināji tāpēc, ka no pirmā acu uzme^ tiena izskaties visai stilīgi. Aizraujošs. Noslēpumains. Varbūt pat bīstams.

- Bet, iepazīstot tuvāk, esmu garlaicīgs, vai ne? Tev tas nav jāsaka. Devona to skaidri lika saprast.

- Nē, iepazīstot tuvāk, tu nepavisam neesi garlaicīgs. - Viņa mirkli klusēja. - Taču tu esi sarežģīts.

- Sarežģīts. - Etāns izgaršoja vārdu. - Tas neizklausās daudz labāk par garlaicīgu.

- Sarežģīts sievietei nozīmē smagu darbu. Otrā īpašība, kas kopīga tavām sievām, ir tā, ka neviena no viņām negribēja veltīt daudz laika, iedziļinoties tavos sarežģījumos. Viņas gribēja, lai tu velti visu savu laiku, izdabājot viņu vajadzībām. Un, skatīsimies patiesībai acīs, viņas visas bija ar augstām prasībām.

- Hmm...

- Turklāt tu esi ļoti noslēgts. Varbūt pat savā ziņā mazliet apsēsts. Šīs īpašības tev lieti noder darbā, bet ar tām nav viegli sadzīvot ikdienā.

- Apsēsts?

- Nē, ne apsēsts, - Bonija steigšus attrauca. - Tā bija slikta vārdu izvēle. Es domāju - mērķtiecīgs. Apņēmīgs. Tu neapstā' jies, kamēr neesi saņēmis atbildes. Tiklīdz esi izlēmis, tu nenovirzies no mērķa. Palūk, ko tev maksāja Drū slepkavības izmeklēšana. Tavu kompāniju un tavu laulību.

- Tas bija tā vērts.

Bonija palūkojās uz viņu.

- Tu vienmēr esi gatavs maksāt, vai ne?

Viņš paraustīja plecus.

- Šajā pasaulē nav launaga par velti.

- Tāda attieksme padara tevi par satriecošu detektīvu. Taču tā arī mazliet biedē.

- Sarežģīts, apsēsts un tagad arī biedējošs. Lieliski! Manas izredzes atjaunot saviesīgu dzīvi neizskatās īpaši rožainas.

- Gribēju tev pateikt, ka šīm īpašībām ir zināms valdzinājums, bet sievietei nopietnās, ilgstošās attiecībās nav viegli ar tām sadzīvot.

- Varbūt es, pēc tavām domām, esmu nolemts sērijveida mo-nogāmijai mūža garumā?

- Domāju, - viņa apņēmīgi turpināja, - tev vajadzīgs kāds, kas spētu sadzīvot ar to tavu daļu, kura padara tevi par to, kas esi.

Etāns labu brīdi klusēja.

- Tu domā, ka Zoija spētu ar to daļu sadzīvot? - viņš pēc laiciņa vaicāja.

- Nezinu, - viņa sacīja, lai cik grūti bija atbildēt pavisam godīgi. - Taču teikšu, ka, pēc manām domām, viņa ir tikpat sarežģīta kā tu.

Zoija sēdēja uz gultas malas un, iespiedusi klausuli starp plecu un ausi, pieliecās, lai novilktu kurpes.

- Ņemot vērā to, kas notika pēc viņa brāļa slepkavības, Etāns nicina psihologus.

- Tu neesi psiholoģe, - sacīja Arkādija. - Tu esi tikai izsmalcināti jutīga pret dažu iekštelpu gaisotni.

- Skatīsimies patiesībai acīs, es esmu mazliet dīvaina.

- Tu taču nedomā viņam to stāstīt, vai ne? Nav nekādas vajadzības. Viņš tik un tā nenoticētu.

- Zinu. - Zoija atkrita uz segas un paskatījās griestos. - Viņš domās, ka esmu traka. Vai krāpniece. Vai gan viens, gan otrs.

~Jā.

- Tas, ko šovakar pastāstīja Bonija, bija briesmīgi. Tas, kurš samaksāja, lai noslepkavo viņas vīru, patiesībā iznāca no tiesas zāles kā brīvs cilvēks. Tieši tas pats notiktu tad, ja man izdotos visus pārliecināt, ka...

- Nerunā par to!

- Piedod!

Pēc Arkādijas domām, notikumus no viņu agrākās dzīves nedrīkstēja pieminēt nekādā veidā vai formā, it sevišķi pa tālruni. Taču Zoijai reizēm šķita grūti par to nerunāt. Varbūt tāpēc, ka tik daudz kas palika neatrisināts, viņa nodomāja. Lieta nebija slēgta, kā teiktu viņas tā saucamā terapeite no Xanadu, daktere Ma-kalistēra. Un Arkādija bija vienīgais viņai pazīstamais cilvēks, ar kuru viņa bez bailēm varēja par to runāt.

- Pēc Etana brāļa nāves, šķiet, iestājās zināms taisnīgums nelaimes veidā, - sacīja Arkādija.

- Nelaimes, kā tad, manu mīlulīt! Ja Vendovers gāja bojā tāpēc, ka bija piedzēries un nokrita no jahtas klāja, es apēdīšu savu cepuri.

Arkādija pasmējās savus aizsmakušos smieklus.

- Tātad - vai tu vēl domā tikties ar Etānu?

Zoija iedomājās par kvēli Etana atvadu skūpstā.

- Man radās iespaids, ka vēlos.

- Labi. Tev vairāk vajag būt cilvēkos.

- Būt cilvēkos atšķiras no rotaļāšanās ar uguni.

- Gluži vienkārši neņem tik nopietni un mazliet izklaidējies! Tu esi pelnījusi nedaudz atslodzes, Zoija. Tev aiz muguras ir divi smagi gadi.

Zoija atbalstījās uz viena elkoņa.

- Pareizi. Bezrūpību un prieku.

Arkādijas mutē viss izklausījās tik vienkārši. Patiesībā, viņa nodomāja, Etānā Triā nebija nekā vienkārša.

Piecēlusies kājās, viņa nostājās blakus gultai un satvēra se-gas malu.

- Labāk došos pie miera. Man agri no rīta paredzēta tikšanās ar santehniķiem.

- Izklausās aizraujoši.

- Nerunā!

Viņa atmeta segu gultas kājgalī.

Un sastinga, ieraudzījusi blakus spilvenam guļam vēstules lieluma papīra lapu.

- Ak, mans Dievs!

- Zoija? - Arkādijas balss acumirklī kļuva asa. - Vai tev viss kārtībā? Kas noticis?

Nespēdama parunāt, Zoija nolūkojās uz papīra lapu. Viņa pazina tās augšmalā uzdrukāto neuzkrītošo logo. Tajā bija redzams mazs stilizēts zīmējums, kas attēloja askētisku ķieģeļu celtni tum-ša ezera malā.

Zem attēla elegantiem burtiem bija rakstīts iestādes nosaukums: SVEČEZERA MUIŽA. Uz lapas nebija ne adreses, ne tālruņa numura.

No laikraksta izgriezti un pielīmēti atsevišķi burti veidoja teikumu:

Kaut tu būtu šeit!

Zem šīs rindiņas bija vēl citi vārdi.

Par samaksu Jūs varat iegūt iespēju neatgriezties divsimt trīsdesmit otrajā istabā. Turpmākos norādījumus saņemsiet visdrīzākajā laikā.

- Zoija? - Arkādijas balsī skanēja sasprindzinājums. - Saki man kaut ko! Vai kas noticis?

- Jā, - atbildēja Zoija.

Piecpadsmitā nodaļa

Saņēmis ar abām rokām greznos bronzas rokturus, Etāns at~ vēra zeltītās divviru durvis. Miniatūrajā vestibilā viņš apstājās un pavilka malā samta aizkarus.

Kādu laiku viņš stāvēja, vērdamies dziļā tumsā grimstošajā teātrī.

Zoija nebija vienkārši vilcinājusies uz sliekšņa. Viņa bija at' radusi attaisnojumu, lai neieietu telpā, kas bija viena no pašām interesantākajām visā mājā.

Etāns sataustīja paneli un nospieda pāris elektrības slēdžu. Iedegās no bronzas un slīpētā stikla veidotās lampas. Tās meta zemu, burvestības pilnu gaismu pār eju starp divām krēslu rindām.

Etāns nopētīja zeltītos, tumšsārtos samta krēslus, brīnīda* mies, kas teātrī bija tāds, kas lika Zoijai nodrebēt.

Viņš bija pārliecināts, ka tieši to viņš bija redzējis, kad Zoija ieskatījās istabā. Drebuļus.

Pēc brīža viņš nodzēsa gaismu un atgriezās caur gaiteni savā kabinetā. Ebnera Beneta Pēdas dienasgrāmata gulēja uz rakstām-galda turpat, kur viņš to bija atstājis.

Etāns apsēdās un, atvēris ierakstu, ko bija pirmīt lasījis, tur-pināja no iesāktās vietas.

.. .Mana skaistā Kamēlija ir uzaicinājusi vairākus savus paziņas paciemoties pie mums garajā nedēļas nogalē. Dāmas būs skaistas, un kungi, bez šaubām, pratīs lieliski stāstīt. Līs daudz šampanieša un džina, un ap pusnakti visi būs piedzērušies. Mans dārgumiņš ir tik jauns un naivs, ka neredz, cik sekli viņi visi ir.

Nepriecājos par šo pasākumu, bet nevaru arī iebilst. Kamēlijai viņas draugi ir ļoti svarīgi. Kad lūdzu savu Puķi ar mani precēties, viiia skaidri un gaiši pateica, ka piekritīs tikai tad, ja ļaušu uzriemt viesus tik bieži un izšķērdīgi, cik viņa vēlēsies. Garā nedēļas nogale, bez šaubām, izmaksās man krietnu naudas summu, bet, ja tas dara manu Puķi laimīgu, tad vairāk nekas nav vajadzīgs.

Šajā nedēļas nogalē ir viens gaišs punkts pie apvāršņa. No rīta izskatīju viesu sarakstu, un Mills tajā nav minēts...

- Tā ir šantāža, - sacīja Arkādija.

- Jā. - Zoija saņēma plaukstās karstās tējas krūzi, kas atra-dās viņas priekšā uz galda. Bet no tā nebija nekāda labuma. Nekas viņu nespēja sasildīt. Šķita, drebuļi nekad nerimsies. Tie bija tikpat nejauki kā pēc ieiešanas zināmās telpās. - Tici vai ne, tik daudz man izdevās saprast.

Ap sievietēm virmoja balsu un klusas džeza skaņas, maskējot abu saspringto sarunu. “Pēdējā izeja” bija kafejnīca, kas vakaros pēc pulksten deviņiem pārvērtās par naktsklubu. Zoija un Arkādija bija ieņēmušas nelielu nišu, kas slēpās pustumsā kafejnīcas dziļumā. No viņu vietas labi varēja pārredzēt skatuvi, taču ne viena, ne otra nepievērsa ne mazāko uzmanību mūziķiem.

- Te nu bija īpašā drošības siena, kam vajadzēja padarit mani neredzamu, - piezīmēja Zoija. - Gribētu tikt klāt brokerim, kas man to pārdeva.

- Tirgotājam ir naudīga cilvēka reputācija, - sacīja Arkā' dija. - Nespēju noticēt, ka viņš būtu pārdevis tavu informāciju trešajai personai.

Zoiju no jauna pārņēma drebuļi. Viņa ciešāk satvēra krūzi.

- Vai saproti, ka, pārdevis mani, viņš tikpat labi var būt pār^ devis tevi?

- Nedomāju, ka viņš būtu pārdevis kādu no mums. Viņš ir pietiekami ilgi nodarbojies ar šīm lietām, un visā šajā laikā nav bijis nekā, kas kaut aplinkus norādītu, ka viņam nevar uzti-cēties.

- Bet kāds atrada, kur esmu, un mums jārēķinās ar iespēju, ka viņš zina arī, kur atrast tevi.

- Tici man, - sacīja Arkādija, - tieši par to domāju pēdējās pusstundas laikā.

Zoija mēģināja sakārtot nedaudzos faktus, kas bija viņu rī' čībā.

- Ja tu nedomā, ka mūs pārdevis Tirgotājs, kā tu izskaidro šantāžas vēstuli?

- Nezinu, kas noticis, bet varu iedomāties vismaz vienu ie^ spēju.

- Kādu?

Arkādija ar pirkstu apvilka ap espresso tasītes malu.

- Tirgotājs darbojas internētā. Viņa drošības sistēma ir laba, bet neviena datoru aizsardzības sistēma nav nevainojama. Var-būt to uzlauza. Varbūt tas, kurš to izdarīja, nemeklēja tieši tevi, un varbūt uzlauzējs vienkārši nozaga vairākus vārdus un izgāja no sistēmas.

- Droši vien abi šie iemesli var izskaidrot, kāpēc es saņēmu zīmīti, bet tu ne. - Zoija atbalstīja elkoņus uz galda. - Tas nozī' mē, ka šantažētājs varētu būt tevis minētais informācijas zaglis.

- Tas nav obligāti. Iespējams, zaglis ir tikai kārtējais inter^ neta darbonis, kurš pārdevis ziņas par tevi kādam citam, kas tevi pietiekami labi pazīst, lai gūtu no šīs informācijas labumu.

Zoija paberzēja deniņus.

- Tas var būt jebkurš.

- Nē, ne gluži jebkurš, - lēni novilka Arkādija. - Domāju, mēs varam izslēgt tavus radiniekus no vīra puses. Viņi nav iein-teresēti tevi šantažēt. Ja viņi zinātu, kur tu esi, viņi apvērstu de-besis un zemi, lai atkal ievietotu tevi Xanadu.

- Taisnība. - Zoija piespieda sevi domāt. - Un tas pats at' tiecas uz dakteri Hārperu. Ja viņš būtu atklājis manu atrašanās vietu, tad atsūtītu savus uzraugus, lai aizved mani atpakaļ.

- Cik vien iespējams klusu, - piekrita Arkādija. - Viņš nekādā ziņā negribētu, lai Forests Klelends uzzina, ka tu vairākus mēnešus esi bijusi brīvībā.

- Labi, tātad šantažētājs droši vien nav ne Hārpers, ne kāds no maniem dārgajiem radiniekiem.

- Nē, bet tas ir kāds, kas labi pārzina tavu Xanadu vēsturi.

- Atsauce uz divsimt trīsdesmit otro istabu.

-Jā.

- Tev taisnība. - Zoija pūlējās izslēgt no apziņas iepriekšējās nakts murgā skatītās ainas un pievērsties tikai loģikai. - Istabas numurs ir ļoti specifiska informācija. To varēja zināt tikai kāds no Xanadu.

- Domāju, tas ir visai drošs pieņēmums.

- Kāds no sanitāriem? Rons vai Ērnijs?

- Varbūt, - domīgi novilka Arkādija. - Lai gan es teiktu, ka neviens no viņiem nav tik gudrs un ar pietiekami labiem sakariem, kas būtu nepieciešami, lai tevi atrastu.

- Labs arguments. Abi ir sociopāti, bet viņi katrā ziņā nav asākie naži atvilktnē.

- Šaubos, vai viņi varētu atļauties nopirkt tāda veida informāciju, pat ja kāds piedāvātu to pārdot. Lai kas piegādāja datni par tevi, šantažētājs par to būs samaksājis lielu naudu.

Zoija apsvēra vēl dažas iespējas.

- Ko tu saki par Fenelu Līdsu?

- Hārpera sekretāri? - Mirkli padomājusi, Arkādija pamā-ja. - Varbūt. Līdsa ir auksta aprēķinātāja, turklāt gudra. Esmu pārliecināta, ka viņa zina visu, ko zina Hārpers. Viņa kādu laiku gulēja ar Hārperu, kamēr, garlaicības mākta, sameklēja sev citu upuri, vai atceries?

- Ļoti labi. Tātad varam iekļaut viņu sarakstā. Un neaiz-mirsti drošības priekšnieku Leonu Greidiju!

- Nezinu, - noteica Arkādija. - Viņš nav īpaši apķērīgs, tur-klāt man vienmēr bijis iespaids, ka viņš ēd Hārperam no rokas. Darot to, ko liek, viņš Muižā nopelna tīri labu iztikšanu. Vai at-ceries “Porsche”? Un dārgo gredzenu?

- Varbūt viņš ir piekusis, piesedzot bosu, - ieminējās Zoija.

- Varbūt.

- Mēs nevaram aizmirst arī dakteri Makalistēru. Hārperam pietika ar to, ka viņš mani ieslēdza un zāļoja, bet Makalistēra vienmēr noteica terapijas seansus. Viņa spieda mani precīzi atstāstīt, ko jūtu, ieejot noteiktās istabās. Vienmēr mēģināja izdarīt nelielus pārsteiguma testus.

- Šķiet, viņu tiešām interesēja tavas spējas, - ieteicās Arkādija.

- Viņai vajadzēja zināt par Hārpera slepenajiem darījumiem.

- Piekrītu, bet man šķiet, ka viņas, tāpat kā Hārpera, mērķis būtu panākt, lai tu atgriezies Xanadu, nevis šantāža.

- Tev taisnība. - Zoija atbalstīja galvu plaukstās. - Tas ir bezcerīgi. Tā mēs nekad nespēsim noteikt, kas ir šantāžists. Mēs varam tikai prātot.

- Manuprāt, - noteica Arkādija, - mums ir vajadzīga profesionāla palīdzība.

Zoija apstulbusi spēji pacēla galvu.

- Iet uz policiju? Tu zini, ka tas nav iespējams. Tiklīdz viņi uzzinās, ka esmu izbēgusi no trako mājas, viņi klupdami krizdami mēģinās mani tur nogādāt.

- Nerunāju par policiju, - sacīja Arkādija.

Piepeši Zoija saprata.

Viņa ļoti lēnām atslīga dīvāna spilvenos.

-Nē.

- Vai tev ir labāka ideja?

- Nē, - viņa atkārtoja. - Bet arī šī nav laba doma.

- Kāpēc ne? Viņš ir radis izmeklēt tādas lietas. Viņš garantē slepenību un anonimitāti klientiem, un, manuprāt, tu vari vb ņam uzticēties.

Zoija jutās ļoti slikti.

- Es negribu, lai viņš uzzina par... Xanadu, par mani un par nolādētajām sienām.

- Tev nav viņam jāstāsta visi sīkumi. Viņam nav jāzina par tavu attieksmi pret noteiktām telpām.

- Taču būs jā izstāsta par Xanadu.

- Jā. Neredzu iespēju to noklusēt. Cik varu spriest, tev ir tikai divi ceļi. Vai nu doties mājās, sasaiņot mantas un bēgt, vai piezvanīt Etanam Triā.

- Nu, ja tu tā saki...

Sešpadsmitā nodaļa

Piektdiena...

Viņš ir šeit. Hillam pietika drosmes ierasties, kaut arī viņš nav viesu sarakstā. Pieprasīju, lai Kamēlija liek viņam iet projām. Taču viņa ļoti sadusmojās un atteicās to darīt. Viņa saka, tas būtu nepieklājīgi, un šeit esot pietiekami daudz vietas vēl vienam viesim.

Pusnakts...

Šovakar, kad pirms vakariņām pasniedza kokteiļus, redzēju viņus abus kopā. Pēc tā, kā viņš skatījās uz Kamēliju, zināju, ka šis vīrietis mēģinās viņu pavedināt. īsi pēc pulksten desmitiem viņi abi izgāja dārzā. Vēroju viņus pa sava kabineta logu. Nelietis apskāva manu Kamēliju un noskūpstīja. Viņa nemēģināja pretoties.

Tagad zinu, ka viņi jau pašā sākumā bija plānojuši pavadīt šo nedēļas nogali kopā.

Es biju muļķis...

Zvanīja telefons, liekot Etanam atrauties no ieraksta dienas^ grāmatā. Ieskatījies pulkstenī, viņš pārsteigts atklāja, ka ir jau gandrīz pusnakts. Viņš ap šo laiku bija gribējis atrasties gultā.

Apzinādamies, ka iekšēji saspringst, Etāns pasniedzās pēc klausules. Pasaulē bija tikai daži cilvēki, kas varēja zvanīt tik vēlā diennakts stundā. Bonija bija saraksta augšgalā.

- Triā, - viņš sacīja.

- Etan? Tā esmu es, Zoija.

Neomulīgo sajūtu nomainīja prieka šalkas. Viņš atslīga krēslā.

- Kas noticis? Nevari aizmigt?

- Man atkal vajadzīgs detektīvs.

Pēc divdesmit minūtēm iegājis “Pēdējā izejā”, Etāns brīdi stāvēja pustumsā pie ieejas, līdz tālākajā nišā pamanīja Zoiju un Arkādiju. Dažas minūtes viņš abas vēroja. Zoija ik pēc mirkļa meta nemierīgus skatienus uz durvju pusi, bet Etāns varēja pa-teikt, ka Zoija viņu neredz.

Viņš devās uz nišas pusi, tīšuprāt metot līkločus starp galdiņiem, izvēloties ceļu, kas ļāva izvairīties no tā gaismas mazumiņa, kas valdīja bārā. Zoija un Arkādija pamanīja viņu tikai tad, kad Etāns bija jau gandrīz blakus.

Atskārtusi, ka blakus galdiņam kāds stāv, Zoija acīm redzami satrūkās. Ieraugot, ka tas ir Etāns, viņas sejā uz mirkli pavīdēja atvieglojums. To nomainīja piesardzība.

- Etan, - viņa runāja ļoti klusu. Etanam radās sajūta, ka savaldīšanās viņai prasa milzu piepūli. - Es tevi neredzēju.

Arkādija viegli sarauca pieri, bet nekā citādi neizrādīja pārsteigumu. Diez, kam būtu jānotiek, lai izsistu viņu no līdzsvara, prātoja Etāns. Daudz kam, viņš nodomāja.

- Paldies, ka atnāci, - Zoija sacīja balsī, kurā varētu paust pateicību, ka viņš ieradies bērēs.

- Nekā cita jau nebija, ko darīt.

Viņa piesarka.

Etāns apsēdās viņai blakus, ar nolūku pievirzīdamies tuvāk, lai redzētu, ko viņa darīs. Zoija par atbildi atvirzījās dīvāna stūrī. Ieturēja distanci starp viņiem. Tā nebija laba zīme.

- Tu ātri atbrauci, - sacīja Arkādija.

- Priecājos par katru klientu, kas griežas pie manis atkārtoti, taču, jāatzīst, nedomāju, ka tas notiks tik drīz. - Viņš palūkojās uz Zoiju. - Kas noticis? Vai vēl kāds aizdomīgs klients?

- Nē, - atteica Zoija. - Šoreiz personisks jautājums.

Etāns ērti iekārtojās uz dīvāna, atbalstījis vienu roku uz at-

zveltnes.

- Pastāsti!

Viņa sažņaudza dūrē pirkstus.

- Mani Šantažē.

Sasodīts! Labāk jāsāk atcerēties, ka viņš ir detektīvs.

- Pastāsti visu no paša sākuma! - viņš sacīja.

It kā meklējot atbalstu, Zoija paskatījās uz Arkādiju. Draudzene vieglītēm pamāja.

- Pirms diviem gadiem noslepkavoja manu vīru. Nošāva uz lieveņa aiz mūsu vasarnīcas.

- Klausos.

- Prestons atbrauca uz vasarnīcu dienā pirms mūsu kāzu gadadienas. Viens pats. Man viņš neko neteica. Viņš gribēja sagādāt pārsteigumu.

- Kādu pārsteigumu?

- Ziedus. - Zoija pasmaidīja. - Daudz, daudz ziedu. Dālijas, orhidejas, milzīgas krizantēmas. Viņš piepildīja vasarnīcu ar ziediem. Tie bija visur. Virtuvē, vannasistabā, dzīvojamā istabā. Mans vīrs mācīja mākslas vēsturi nelielā Ziemeļkalifornijas koledžā. Sirdī viņš bija īsts romantiķis.

- Pareizi. Romantiķis.

Miljons gados neienāktu prātā piepildīt vasarnīcu kalnos ar ziediem, lai sagādātu pārsteigumu sievietei, nodomāja Etāns. Varbūt tā bija viena no viņa nelaimēm.

- Mani gaidīja arī dāvana. - Zoija iztaisnoja pirkstus un atkal salieca tos dūrē. - Fotoaparāts.

Kaut kas Zoijas sejā lika izteikt pieņēmumu.

- Tu viņu atradi, vai ne?

Viņa pārvarēja kaklā iestrēgušo kamolu.

- Tobrīd piedalījos trīs dienu konferencē Sanfrancisko, bet bijām norunājuši satikties vasarnīcā. Tovakar mēģināju viņam piezvanīt, bet neviens neatbildēja. Mani pārņēma nelielas ba-žas, bet sacīju sev, ka var atrast pietiekami labu iemeslu, kāpēc viņš neatbild. Tomēr nākamajā dienā, agrāk pametusi konferen-ci, devos uz vasarnīcu.

- Turpini! - sacīja Etāns, kad viņa spēji apklusa.

Lai saņemtos, Zoija dziļi ieelpoja.

- Kad atvēru durvis, redzēju, ka noticis kas šausmīgs.

- Ko tu ieraudzīji?

- Sasistas vāzes un salauztus ziedus visapkārt. Kāds ar kāju bija samīdījis fotoaparātu. Man šķita, tur norisinājusies neganta cīņa. Taču policijā norādīja, ka Prestons nošauts uz lieveņa aiz mājas. Acīmredzot viņš izgājis pēc iekura kamīnam. Nekas neliecināja, ka viņš būtu redzējis slepkavu, kur nu vēl mēģinājis pretoties.

- Kā notikušo izskaidroja policisti?

- Tolaik apvidū bija uzradies kāds klaidonis, kas aplaupīja vasarnīcas, - sacīja Zoija. - Policijā domāja, ka viņš nošāvis Pres^ toņu no slēpņa un pēc tam devies uz vasarnīcu, lai nozagtu, ko tur var atrast.

- Ko viņi sacīja par sasistajām vāzēm un fotoaparātu?

- Viņi pieņēma, ka slepkava tos iznīcinājis dusmu lēkmē, kad atklājies, ka vasarnīcā nav nekādu naudas izteiksmē pārrē' ķināmu vērtību.

- Un tava vīra maks?

Zoija vilcinājās.

- To atrada turpat tuvumā. Maks bija tukšs. Uzskatīja, ka slepkava to izmetis pēc tam, kad paņēmis kredītkartes un skaid' ro naudu.

- Tukšais maks savā ziņā apstiprina policijas teoriju, - viņš saudzīgi sacīja.

- Es to saprotu, - pēkšņi iekarsusi, viņa atcirta. - Taču atsakos noticēt, ka Prestonu noslepkavoja garāmejošs klaidonis.

- Kas, pēc tavām domām, notika?

- Esmu pārliecināta, ka manu vīru noslepkavoja viņa brālēns Forests Klelends.

- Motīvi? - gribēja zināt Etāns.

- Kontrole pār kompāniju “Cleland Cage, Inc.". To nodibināja Prestona vectēvs ar savu brāli. Prestons pats neizrādīja aktīvu līdzdalību kompānijas pārvaldē. Viņa kaislība bija lekcijas. Taču viņam piederēja akciju kontrolpakete, un viņš nopietni uztvēra savus pienākumus pret firmu un Klelendu ģimeni.

- Un Forests?

- Forests Klelends ir pašreizējais izpilddirektors. Viņi ar Pres-toņu labi nesatika. īsi pirms slepkavības starp Prestonu un Fo-restu sākās cīņa par lielu pirkumu, kam Forests gribēja panākt valdes piekrišanu. Prestons bija pārliecināts, ka Forests riskē ar kompānijas nākotni. Viņš bija iecerējis izmantot savas kontrolpaketes turētāja tiesības, lai projektu apturētu. Forests bija pārskaities.

Laiks sākt domāt profesionāli. Etāns izņēma no krūškabatas piezīmju blociņu un pildspalvu. Viņš nolika tos uz galda.

- Tu domā, ka Forests Klelends noslepkavoja tavu vīru tāpēc, ka Prestons ar savu akciju daļu stāvēja ceļā viņa interesēm, vai tā?

- Jā, - mierīgā balsī sacīja Zoija. - Jā, tieši tā es domāju. Foresta plāns būtu lieliski izdevies, ja vien netraucētu kāds sīkums. īsi pirms nāves Prestons izdarīja nopietnus grozījumus savā īpašumu plānā. Viņš atstāja man visas kontrolpaketes.

Etāns uzsita ar piezīmju grāmatiņas malu pa galdu.

- Tagad tu kontrolē šīs akcijas?

- Ne gluži, - viņa sacīja. - Tas ir garš stāsts. Bet, lūk, kā tas darbojas. Domāju, Prestonam bija radušās aizdomas, ka Forests varētu būt bīstams. Viņš atstāja savu akciju daļu man trastā ar nosacījumu, ka pēc manas nāves neatkarīgi no apstākļiem akci-jas pāriet citā trastā, ko kontrolē banka.

- Kas gūst labumu no šā trasta? - gribēja zināt Etāns.

- Jebkurš un visi Klelendu ģimenes locekļi, kuriem manas nāves brīdī būs mazāk par desmit gadiem. - Viņa izskatījās uz-jautrināta. - Klelendi ir liels klans. Vecumā zem desmit gadiem šobrīd ir vesela virkne bērnu. Piecpadsmit vai divdesmit vismaz. Ne viņi, ne viņu vecāki nevar piekļūt trastam, kamēr atvase nav sasniegusi trīsdesmit gadu vecumu.

Etāns mirkli klusēja, izsijādams tikko dzirdēto informāciju caur smalku sietu. Tad viņš pārsteigts pamāja.

- Nav nemaz tik grūti apiet testamentu, bet tikpat kā neie-spējami ir sagraut labi pārdomātu trastu.

- Jā. Prestons zināja, ko dara. Viņš vienmēr centās mani aiz-sargāt.

- Sacīsim skaidri un gaiši. Galvenais ir tas, ja ar tevi kas notiek, ne Forests, ne kāds cits no ģimenes locekļiem nevar piekļūt akcijām. Ļoti gudri.

Arkādija dīvāna stūrī tikko jaušami sakustējās.

- Kā izrādās, ne pietiekami gudri.

Pametis skatienu uz viņu, Etāns no jauna pievērsās Zoijai.

- Varbūt gribi man paskaidrot? - viņš jautāja.

- Prestona īpašuma plānā izrādījās viena vājā vieta, - klusi sacīja Zoija. - Tā ir patiesība, ka pēc manas nāves akcijas izslīd no Foresta rokām. Taču advokāti pārliecināja manu vīru, ka jā-izveido mehānisms, kā kārtot darījumus neparedzētu apstākļu gadījumā.

- Piemēram?

Viņas plauksta viegli sakustējās.

- Teiksim, ja kļūstu uz laiku rīcībnespējīga pēc kādas nelaimes vai ķirurģiskas operācijas. Saprotams, var rasties situācija, kad uz laiku zaudēju spēju kārtot savu personisko dzīvi. Prestons negribēja, lai manas akcijas neatgriezeniski nonāktu bērniem pa^ redzētajā fondā. Es tās vairs nekad neatgūtu.

- Liktenim bija labpaticis, - sausi piezīmēja Arkādija, - ka neparedzēti apstākļi radās apmēram sešus mēnešus pēc Prestona Klelenda slepkavības.

Etāns juta kārdinājumu sekot pamestajam pavedienam, taču pieredze neļāva viņam novērsties no iesāktās domu gaitas.

- Kā darbojas šis īslaicīgais ārkārtējais mehānisms?

- Ja es uz laiku, lai cik ilgs būtu šis periods, zaudēju rīcīb-spēju, - sacīja Zoija, - iestājas atsaucamais trasts, kas ļauj par manām akcijām balsot Klelenda direktoru padomei. Tas ir spē' kā līdz brīdim, kad to rakstiski atsaucu. Pašreiz Forests kontrolē padomi un līdz ar to arī manas akcijas.

- Tāpēc ka esi zaudējusi rīcībspēju?

- Tā man saka.

- Man tu izskaties vesela. Kā īsti izpaužas tava rīcībnespēja?

Viņa palūkojās Etānā ar bezgalīgi dziļu skatienu.

- Viņi saka, ka esmu traka.

Uz mirkli iestājās klusums. Tumsā smagi virmoja džezs.

- Tu vēlies, lai izmeklēju šo lietu? - viņš klusi apvaicājās.

Zoijas klēpī guļošā plauksta te sažņaudzās, te atlaidās.

- Mana vīra dārgajam brālēnam izdevās ievietot mani tra^ ko mājā.

- Trako mājā, - viņš ļoti precīzi un mierīgi atkārtoja vārdus. -Jā.

- Atzīšos, īsti nepārzinu likumus, kas attiecas uz šādām dar^ bībām, - viņš piesardzīgi sacīja, - bet man bija radies iespaids, ka mūsdienās ir diezgan sarežģīti ievietot kādu trako mājā pret paša gribu.

Zoijas zods noraustījās. Etāns redzēja, ka viņa ir sakodusi zo~ bus. Iespējams, prātoja, vai viņš tic viņas stāstam. Bažas vietā. Viņš domāja par to pašu.

- Forestam palīdzēja ar dokumentiem un juridisko pusi, -viņa sacīja.

’ -Kas?

- Dakteris lans Hārpers, privātas psihiatriskās slimnīcas direktors Kalifornijā. Slimnīcu sauc Svečezera muiža. Man nav ne jausmas, cik Forests samaksāja, lai mani sazāļotu, ieslodzītu un padarītu rīcībnespējīgu. Taču esmu pārliecināta, ka tā bija ievērojama summa.

Labi, viņam jau bija sajūta, ka gaidāms kas dīvains, Etāns sev atgādināja.

- Nevaru neievērot, ka šobrīd tu neatrodies tā sauktajā Svečezera muižas slimnīcā, - viņš sacīja. - Tu sēdi Vispering-springsas džeza klubā.

- Ar citu vārdu, - atbildēja Zoija. Viņa pievērsa Etanam apņēmīgu skatienu, kas nespēja apslēpt dziļu izmisumu. - Tu savā priekšā redzi īstu bēgli no vecmodīga vājprātīgo nama.

- Savādi, tu neizskaties traka.

Viņa uzlika plaukstu uz galda.

- Ļauj, paskaidrošu tev, kā tas notika.

- Tas nenāktu par ļaunu.

- Tajā dienā, kad atradu vasarnīcā Prestona līķi, es nebiju pieskaitāma. Es zināju, ka viņš ir noslepkavots, un pateicu policistiem, ka turu aizdomās Forestu. Viņi domāja, ka man ir histērija. Un tur es nevaru iebilst.

- Daudzus pārņemtu histērija, - sacīja Etāns.

- Tiesa. Taču biju arī pārliecināta, ka man ir taisnība. Nodevu savu liecību policijā un devos mājās, gaidot, ka sāks griezties justīcijas zobrati. Diemžēl nebija nekādu pierādījumu, kas Forestu saistītu ar noziegumu. Nevienu neapcietināja. Vasarnīcu aplaupītāju beigās arestēja, bet viņš atteicās atzīties slepkavībā. Pēc trim mēnešiem sapratu, ka Prestona slepkava paliks nesodīts.

- Kā tu rīkojies?

- Nezināju, ko darīt. Sāku prātot, ka varbūt kļūdos un tais^ nība ir policistiem. Visu šo laiku cīnījos ar bēdām un emocio' nālo traumu. Tad vēl vajadzēja raizēties par biznesu. Tā vai cL tādi, pagāja vēl trīs mēneši, pirms jutu, ka atkal spēju sakarīgi domāt.

- Kāds bija tavs nākamais solis?

- Es atgriezos vasarnīcā, - viņa sacīja.

- Lai sasaiņotu vīra mantas?

- Jā. - Viņas skatiens aizslīdēja projām. Viņa skatījās uz mū-ziķiem. - Lai saliktu viņa mantas. Tā bija pirmā reize kopš die^ nas, kad viņu atradu. Es ilgi sēdēju uz dīvāna, atcerēdamās sa^ plēstās vāzes un istabā izkaisītos ziedus. Domāju par samīdīto fotoaparātu. Jo vairāk par to domāju, jo vairāk jutu, ka rīcības modelis nekā neatbilda slepkavam, kas jūtas vīlies tāpēc, ka nav atradis pie upura pietiekami daudz naudas.

- Kāds, pēc tavām domām, izskatītos tāds modelis? - apvab cājās Etāns, atskārzdams, ka viņu patiesi interesē Zoijas domu gaita.

- Nezinu. - Viņa papurināja galvu. - Man gluži vienkārši šķita, ka saniknots slepkava, kurš ir vīlies tāpēc, ka nav atradis pietiekami daudz naudas, visticamāk izsistu logus vai saplēstu mē' beles.

Viņa tagad izvēlējās vārdus ļoti piesardzīgi. Ne gluži melo-ja, bet nestāstīja arī visu patiesību. Etāns to bija pieredzējis arī agrāk. Klienti bieži tā mēdza darīt.

Viņš ieskatījās savās piezīmēs.

- Tas līdzinās aizdomām par dušas aizkariem Deivisa Mei-sona mājā, vai ne? - viņš apvaicājās. - Kaut kas nesaskan, tāpēc jāizdara secinājums, kas atbilst iepriekš izteiktai teorijai.

- Droši vien tā var teikt. - Viņa pievērsa Etanam kaismi gu skatienu. - Tomēr uzskatu, ka Prestons pazina slepkavu. Do-māju, viņš atvēra tam durvis. Droši vien bija cīņa. Varbūt viņi strīdējās un nonāca līdz sitieniem. Tas izskaidrotu sasistās vā' zes un ar kājām samīdīto fotoaparātu. Man ir aizdomas, ka pēc kautiņa Forests aizgāja un vēlāk atgriezās, lai nošautu Prestonu no slēpņa.

Etāns brīdi pārdomāja viņas vārdus. Tas bija iespējams. Viņš jau sen bija nācis pie atziņas, ka attiecībā uz slepkavību ir iespē-jams gandrīz jebkas.

- Pieņemu, ka pēc pēdējā vasarnīcas apmeklējuma tu devies pie Foresta un apsūdzēji viņu slepkavībā.

- Jā. Bet baidos, ka nerīkojos pārāk saprātīgi. Es... sarīkoju scēnas. Daudzas. Divas ievērības cienīgākās notika, kad devos uz Foresta mājām un izkliedzu savus apvainojumus viņa sievas klāt' būtnē. Otra liela scēna notika, kad iebrāzos Klelenda padomes sapulcē.

- Tu apsūdzēji Forestu slepkavībā viņa direktoru padomes priekšā ?

Zoija nopūtās.

- Es nekārtoju lietas, kā saka, diplomātiskā ceļā.

- To es redzu. Kas notika pēc tam?

- Nezinu, ko gribēju paveikt. Varbūt domāju, ka mani at-balstīs daļa no padomes locekļiem. Tā vietā visi skatījās uz mani, it kā es būtu...

- Sajukusi prātā.

- Vienā vārdā, jā. - Viņa paraustīja plecus. - Sekoja vēl daži starpgadījumi līdzīgā garā. Policiju tas neinteresēja. Forests vi-sus pārliecināja, ka Prestona slepkavības dienā viņam bijis dzelžains alibi. Visus pārējos Klelendu ģimenes locekļus pilnībā apmierināja policijas teorija, ka slepkava bijis klaidonis. Viņi gribēja, lai apsēžos un klusēju. Es nekad neesmu bijis populārs klana papildinājums.

- Kāpēc?

- Man nebija ne naudas, ne izcelsmes, ne sakaru.

- Domājams, tevi pārņēma aizvien lielāka bezcerība, - sacīja Etāns.

- Ak jā. Mani pārņēma ļoti liela bezcerība. Tāpēc kļuvu ska-ļāka. Pēc dažām nedēļām Forests atsauca dakteri Hārperu. Nezinu, kā viņš atrada Hārperu un viņa slimnīcu. Taču viņš pateica ārstam, ka esmu kļuvusi neadekvāta un izsakot tukšus draudus. Viņš teica, ka negribot nodot mani policijai, galu galā es biju ģimenes locekle. Hārpers apsolīja ļoti labi par mani rūpēties. Un to viņš arī darīja.

- Ko Hārpers darīja?

- Viņš paziņoja, ka es apdraudot sevi un apkārtējos. - Zoijas lūpas sašķobījās. - Un tad viņš parakstīja man medikamentus.

- Vai viņš izmantoja narkotikas?

- Ak jā, viņš izmantoja narkotikas.

Viņa aizvēra acis. Cīnās ar asarām, atmiņām vai ar vienu un otru, prātoja Etāns.

Kad plakstiņi atkal pavērās, viņš saskatīja Zoijas skatienā kvēlojošas dusmas. Taču viņas balss bija nedabiski mierīga.

- Pirmajā reizē mani burtiski apsēda sanitāri, kas mani turēja ciet, kamēr iešļircināja ko ļoti spēcīgu. Pamodos mazā baltā istabiņā jau Xanadu.

- Xanadu?

Zoija saskatījās ar Arkādiju.

- Tā mēs dēvējam Muižu.

Etāns jautājoši uzlūkoja Arkādiju.

- Tu arī biji turienes paciente?

- Kādu laiku. - Arkādija nesāka stāstīt sīkāk.

- Vēl viena bēgle?

- Hmm...

. - Dzīvo ar viltotu personas apliecību?

Arkādija neko neteica.

Zoija nokremšļojās.

- Tavai zināšanai, mana personas apliecība nav gluži viltota. Vairāk nomaskēta.

- Vai vēlies paskaidrot? - viņš pieklājīgi apvaicājās.

Atbildēja Arkādija.

- Man ir paziņa, - viņa klusi sacīja. - Pirms nonācu Sveč-ezera muižā, es šo to nokārtoju. Kāds, kuram es uzticējos un kurš tagad ir miris, iepazīstināja mani ar internēta brokeri, dēvētu par Tirgotāju. Viņš ir ļoti noslēpumains. Pat lai sazinātos ar viņu, ir vajadzīgs īpašs šifrs, un viņš pieņem tikai noteiktus klientus. Taču, ja izdodas iekļūt viņa A sarakstā, šis cilvēks piedāvā dažā-dus pakalpojumus. Ja vēlies, viņš pārdos tev pilnīgi jaunu dzīvi. Taču Zoijai vajadzēja tikai uz laiku paslēpties.

- Patiesībā, - iestarpināja Zoija, - man jāpatur vecā identi-tāte, lai būtu droša, ka saglabāju kontroli pār Klelendu akcijām, īsti nezinu, kas, juridiski runājot, notiks ar manu akciju īpašnieces statusu, ja pieņemšu citu dzīves leģendu.

- Vai Zoija Lūsa ir tavs īstais vārds? - vaicāja Etāns.

- Savā ziņā. Patiesībā Zoija ir mans otrais vārds. Lūsa bija mans uzvārds pirms laulībām. Likums nesaka, ka es nedrīkstu pie tā atgriezties.

- Ja kādam dzen pēdas, tad vārdi necik daudz nenozīmē, -sacīja Etāns. - Pasaulē ir simtiem, pat tūkstošiem cilvēku ar vienādiem vārdiem un uzvārdiem. Nozīme ir tikai skaitļiem. Pieņemu, ka tu nelieto savu veco kredītkarti vai vecos bankas kontus. Taču ko tu dari ar sociālās apdrošināšanas un autovadītājas apliecības numuriem?

- Tirgotājs man piedāvāja to, ko viņš nosauca par zirnekļtīkla plīvuru internētā, - viņa sacīja. - Nesaprotu visas tehniskās nianses, bet tas nozīmē, ka visi, kas interesējas par maniem galvenajiem identitātes numuriem, tiek novadīti caur viņu. Viņš apsolīja, ka parūpēsies, lai visi, kas mani meklēs, saņemtu atbilstošās atbildes.

- Saprotu, ka likumīgā izmeklēšana no valdības vai valsts aģentūru puses saņem patiesu informāciju.

-Jā, bet no šiem avotiem nav saņemts neviens pieprasījums. -Viņas plauksta apvilka gaisā asu pusloku. - Katrā ziņā neesmu devusi valdībai vai likuma pārstāvjiem nekādu iemeslu par ma' ni interesēties. Attiecībā uz citiem meklētājiem Tirgotājs apso-līja saduļķot ūdeņus. Šķiet, tas darbojas. īsi pēc mūsu izbēgšanas viņš paziņoja, ka mūs ar Arkādiju mēģinājis sameklēt kāds Sveč-ezera muižas cilvēku nolīgts detektīvs. Viņš apliecināja, ka esot iebarojis viņu ar viltus ziņu no kāda meksikāņu laikraksta, ka mēs acīmredzot esam gājušas bojā ugunsgrēkā.

- Tirgotājs nav ziņojis, ka mēs vēl tiktu meklētas, - nobei-gumā sacīja Arkādija. - Taču kāds acīmredzot ir atradis Zoiju.

Te nu bija pārcelšanās uz mazāku pilsētu, kur visam vaja^ dzēja būt vienkāršākam un rastos iespēja atsākt normālu sadzīvi, nodomāja Etāns. Profesionālā darbība šeit, Visperingspringsā, strauji sarežģījās, un viņš gulēja ar sievieti, kas bija izbēgusi no psihiatriskās slimnīcas.

- Svečezera muižā pavadīju sešus mēnešus, - sacīja Zoija. - Tikpat labi mani varēja turēt cietumā. - Viņa bez prieka pa-smaidīja. - Protams, ja nepiemin to, ka es saņēmu terapiju.

- Kā tu no turienes izkļuvi? - gribēja zināt Etāns.

Ar pirkstgalu pieturēdama kokteiļa salveti, Zoija ar otru pirkstu iegrieza papīra kvadrātiņu. Izskatījās, ka viņa ārkārtīgi uz^ manīgi pārdomā jautājumu.

- Tas ir vēl viens garš stāsts, - viņa sacīja. Viņa pārstāja griezt salveti. - Vai tiešām tu to gribi šobrīd dzirdēt?

- Tas var pagaidīt, - sacīja Etāns. Bet ne ilgi, viņš nodomā' ja. - Labi, pāriesim pie tās daļas, kas attiecas uz mani.

- Pie šantāžas draudiem, - sacīja Zoija.

- Saprotu, ka tas, kurš tevi ir atradis, draud pastāstīt par to kādam citam.

- Tā liekas. - Pasniegusies lielajā melnajā audekla somā, Zoija izvilka papīra lapu. Neteikusi ne vārda, viņa to pasniedza Etanam. - To šovakar atradu savā gultā.

- Viņš bija iekļuvis tavā dzīvoklī? - negribēdams Zoiju sa-traukt, Etāns pūlējās runāt lietišķi.

-Jā. Viņš precīzi zina, kur dzīvoju, un viņš prata iekļūt manā dzīvoklī par spīti visām atslēgām.

Tā nebija laba ziņa, nodomāja Etāns.

Viņš nopētīja mazo attēlu, kurā bija redzama ēka ezera malā.

- Svečezera muiža. Nekas vairāk. Ne adreses, ne tālruņa nu-mūra.

- Protams. - Paņēmusi tasīti espresso, Arkādija ar baudu pie-lika to pie lūpām. - Hārpers paļaujas uz atsauksmēm. Viņš netic sludinājumiem. Slepenība un diskrētums ir viņa biznesa balsti.

- Svečezera muiža ir vieta, kur var ērti noslēpt savu jukušo tēvoci un dzīvot pārliecībā, ka draugi no jahtkluba nekad neuz-zinās par apkaunojošiem gēniem tavā ģimenē, - sacīja Zoija.

- Tā ir ļoti, ļoti privāta iestāde, - piebilda Arkādija.

- Klusa apkārtne, kuras uzdevums ir mierināt un iedroši-nāt, - nomurmināja Zoija. - Pozitīva vide, kurā jūtīgas perso-nas, kas nespēj sadzīvot ar parasto ikdienas skarbumu, var plaukt un zelt mierīgā un sakārtotā pasaulē.

- Pieņemu, ka tu citē? - Etāns nepacēla skatienu no šantā-žas zīmītes.

- Esmu pāris reižu noklausījusies, kā dakteris Hārpers izvadā jaunos klientus, - sacīja Zoija.

Etāns pacēla papīra lapu.

- Vai varu to paturēt?

Viņam par pārsteigumu, Zoija vilcinājās.

- Nezinu. Tas ir mans vienīgais pierādījums.

Etānu pārņēma dusmas, ka viņa pilnībā neuzticējās. Taču viņam ienāca prātā, ka sievietei, kura radusi, ka viņas psihe tiek apšaubīta, ir tiesības būt piesardzīgai par visu, kas apstiprina viņas stāstu.

- Saprotu, tas ir tavs pierādījums, - viņš pacietīgi sacīja. - Tāpēc man tas ir vajadzīgs.

Iekodusi lūpā, viņa paskatījās uz Arkādiju un pamāja.

- Labi.

Salocījis papīra lapiņu, Etāns iebāza to krekla kabatā.

- Izskatās, ka persona, kas to atstājusi, drīz vien parādīsies pie apvāršņa. Vai tev ir kāda ideja, kas tā varētu būt un kā viņa tevi atradusi?

Zoija un Arkādija vēlreiz saskatījās. Tad Zoija no jauna iebāza roku somā un izvilka no tās vēl vienu papīra lapiņu.

- Mēs domājam, ka šis cilvēks gandrīz noteikti nāk no Svečezera muižas, - viņa sacīja. - Mēs sastādījām sarakstu.

- Tas ir sākums.

- Vēl kas. Tev vajadzētu zināt, - viņa uzmanīgi sacīja. - Man vajag slēpties vēl tikai sešas nedēļas.

- Kas notiks pēc sešām nedēļām?

- Es atriebšos par sava vīra slepkavību. - Zoijas skatiens bija apņēmības pilns. - Ar to nepietiek, bet tas vismaz ir kaut kas.

Etāns sastinga.

- Ko tu domā darīt?

- Iznīcināt vienīgo pasaulē, kas patiesi rūp Forestam Klelen-dam. “Clelcind Cage, Inc.”.

Septiņpadsmitā nodaļa

Tūlīt pēc astoņiem nākamajā rītā Etāns iegāja pa grāmatu veikala durvīm. Puskrēslā bija saskatāmas Singltona milzīgā au^ guma aprises.

- Te nu tu esi pašā rīta agrumā, - noteica Singltons.

- Man ir jauna lieta un nepieciešama konsultācija.

- Bizness uzņem apgriezienus, ko?

- Atkārtots klients.

- Tā būtu interjera dekoratore? - Singltons atbalstījās pret leti. - Vai viņai gadījies vēl kāds aizdomīgs klients? Redzu, ka šeit veidojas zināms modelis. Izspēlē pareizi kārtis, un Triā aģen^ tūrai tas varētu izvērsties par pastāvīgu darbu.

- Viņu šantažē.

Singltons apsēdās uz taburetes.

- Tas nav labi.

- Nē. - Etāns nolika zīmīti uz letes stikla virsmas. - Cen^ šos savākt visu iespējamo informāciju par privātu psihiatrisko slimnīcu. Direktoru sauc Ians Hārpers. Vakar vakarā un šodien no rīta pats mēģināju sameklēt kaut ko internētā, bet pilnīgi neko neatradu. Man nav laika turpināt meklējumus. Vai vari palīdzēt?

- Protams. - Pieliecies tuvāk, Singltons nopētīja zīmīti. - Nav oriģināls. Burti izgriezti no laikraksta.

- Nelietis atstāja to Zoijas gultā.

Viena no Singltona uzacīm savilkās.

- Tas nozīmē, ka viņš ir šeit, pilsētā. Vai vismaz bija vakar vakarā.

- Tas nozīmē arī, ka viņš bez sarežģījumiem iekļuva dzīvoklī, -sacīja Etāns. - Zoijai ārdurvis ir aprīkotas ar labām atslēgām.

Singltons pacēla skatienu.

- Varbūt uzpircis pārvaldnieku.

Etāns pakratīja galvu.

- Zoija teica, ka slepeni tās nomainījusi tūlīt pēc ievākšanās. Pārvaldniekam viņa atslēgu nav devusi.

- Labi, tātad tu meklē cilvēku, kas prot atmūķēt atslēgas un kas, iespējams, uzturas tuvumā.

- Visticamāk, ka viņš ir saistīts ar Svečezera muižu. Zoija man iedeva dažu tur strādājošo sarakstu. Šorīt sākšu apzvanīt viņu kabinetus, lai pārbaudītu, vai kāds no viņiem nav izbraucis no pilsētas komandējumā. Ja vēlu vakarā šis cilvēks bija Vispe-ringspringsā, viņš nekādā ziņā nevar būt atgriezies darbā Sveč-ezerā. Es pārbaudīju lidmašīnu sarakstus.

- Sapratu. Ja kāds neatrodas tur, kur viņam jābūt, tu vari sākt meklēt viņu šeit, Visperingspringsā.

- Tāds ir mans plāns.

Singltons piecēlās no taburetes.

- Paskatīšos, ko varu atrast par to Svečezera muižu. Tu teici, ka tā ir privāta psihiatriskā slimnīca? Vai drīkstu vaicāt, kāds sakars ar to ir Zoijai?

- Mana kliente vēlas paturēt šo informāciju pie sevis.

- Sapratu. - Singltons pamāja. - Viņa ir bijusī paciente. Neraizējies, kā tavs ārštata konsultants uzskatu, ka man ir saistoša Triā drošības biroja konfidencialitātes politika, lai kāda tā būtu.

- Es jau domāju, ka varu nešaubīties par tavu attieksmi.

- Jautāju vienīgi ziņkārības mākts, vai Zoiju izlaida no šīs Svečezera muižas tāpēc, ka viņai kļuva labāk?

- Nē, viņa izbēga.

- Bēgle no trako mājas. Jāatdod gods tev, Triā. Tu proti izvēlēties klientus un mīļākās.

- Uzsākot jaunu biznesu un jaunu sabiedrisko dzīvi, nevari būt pārāk izvēlīgs. Jā, vēl kas. - Etāns izņēma savu piezīmju grā' matiņu. — Zoija maskēšanās nolūkos nopirka personas apliecību no kāda internēta brokera, kas sevi dēvē par Tirgotāju. Uzskata, ka viņam ir nevainojama drošības sistēma. Taču kāds ieguva in-formāciju par Zoiju. Gribētu precīzi zināt, kā tas iespējams.

Singltons izskatījās nepārprotami ieintriģēts.

- Internetā nepastāv tāds jēdziens kā nevainojama drošības sistēma. Vai tu zini, kā ar viņu sazināties?

- Arkādija man iedeva īpašu šifru. - Izņēmis no kabatas pie-zīmju grāmatiņu, Etāns to atšķīra un nolasīja datus Singltonam.

- Paskatīšos, ko varu darīt. - Singltons pētīja šifru. - Vaja-dzētu būt interesanti.

Izgājis gaitenī, Etāns, lēkdams pa diviem pakāpieniem uz^ reiz, devās augšup pa kāpnēm. Iegājis kabinetā, viņš apsēdās pie rakstāmgalda un izņēma no atvilktnes piezīmju burtnīcu.

Pievilcis tuvāk tālruni, viņš ķērās pie darba.

- ...man rekomendēja dakteri Hārperu...

- Dakteris Hārpers pašlaik atrodas pie klienta, un viņa apmeklējumu kalendārs šai dienai ir aizpildīts. Vai drīkstu vaicāt, kas jūs ieteica?

- Mans jautājums ir ļoti privāts. Piezvanīšu kādu citu reizi.

Etāns nolika klausuli un mēģināja vēlreiz.

- ...Zvana Bobs no garāžas. Vai Rons ir darbā? Man vaja-dzētu ar viņu parunāt par smēreļļām.

- Ronam šodien pēc grafika ir brīvdiena. Vai viņš jums iedeva šo numuru? Viņam nav atļauts runāt pa tālruni darba laikā.

- ...Man jārunā ar Ēmiju par viņa pēdējo īres rēķinu. Tas sasniedzis neredzētus augstumus...

- Emijam ir brīvdiena. Starp citu, viņam nav atļautas privātas sarunas pa šo tālruni. Jums vajadzēs zvanīt viņam uz mājām...

Ceturtajā reizē Etanam palaimējās.

Etāns iegāja Zoijas kabinetā tūlīt pēc deviņiem, ieņēma vie~ nu no klientu krēsliem, izstiepa kājas, atgāzās krēslā un sakranv pēja pirkstus aiz pakauša. Jūtas kā mājās, viņa īdzīgi nodomāja. Viņa jau pašā sākumā bija zinājusi, ka viņš reizēm kaitinās.

- Ko tu vari man pastāstīt par Leonu Greidiju? - viņš vai'

cāja.

Zoijai pāršalca auksts vilnis.

- Tātad viņš ir īstais?

- Varētu būt. Tevis pieminētajiem sanitāriem Ronam un Er^ nijam šodien pēc grafika ir brīvdiena, un viņi nebija darbā. Jā' domā, viņi varētu būt iesaistīti, bet visvairāk mani interesē Greb dijs. Katrā ziņā viņš šorīt nebija savā kabinetā Svečezerā, un man teica, ka viņš atrodas ārpus pilsētas darba darīšanās.

- Viņš ir Svečezerā apsardzes priekšnieks.

- To tu man vakar vakarā teici. Tas izskaidro, kur viņš va' rētu būt ņēmis naudu, lai tevi atrastu, un kāpēc viņš varētu zb nāt šo to par slēdzenēm. Vai vari man viņu aprakstīt?

- īss. Drukns. Ar paplāniem matiem. Apģērbā nolaidīgs. -Zoija apklusa, pūlēdamās atsaukt atmiņā visas iespējamās nian' ses. - Es teiktu, ka viņam tuvojas sešdesmit. Viņš ir tiešais Hār-pēra padotais. Droši vien viņš no daktera saņēma pamatīgu brā' zienu, kad atklājās, ka mēs ar Arkādiju esam pazudušas.

- Vai Greidijs prot apieties ar datoru? Vai viņš ir pietieka-mi apķērīgs, lai sameklētu tavas pēdas internētā?

Zoija^arauca degunu.

- Cik esmu redzējusi, man šķiet, viņš nav īpaši gudrs nevie-nā jomā, bet, iespējams, šo to no datoriem saprot. Nezinu.

- Tu pieminēji viņa apģērbu. Kā viņš ģērbjas?

- Ik reizes, kad darba dienās redzēju viņu Svečezera gaiteņos, viņam mugurā bija slikti pieguļošs uzvalks. Taču reizi vai divas viņš ieradās nedēļas nogalē pēc izsaukuma. Man šķiet, atceros lētus polo kreklus, poliestera bikses. Un viņam bija ļoti uzkrītošs briljanta gredzens. Arkādija ir pārliecināta, ka akmens nav īsts.

- Mašīna?

- Sarkans “Porsche”. Tas ir viņa prieks un lepnums. Mašīnu parasti redzēju stāvvietā un dzirdēju, kā par to runāja daži sanitāri.

Apsvēris visus par un pret, Etāns atmeta domu par mašīnu.

- Droši vien viņš ar to nebrauc. Pārāk uzkrītoša. Brilles? Rētas? īpatnības?

- Saulesbrilles. Manuprāt, tās iederas pie “Porsche”. Nekādas rētas neatceros.

- Labi. - Atāķējis pirkstus, Etāns piecēlās kājās. - Es eju. Ja iedomājies vēl ko, piezvani.

- Pagaidi! - Zoija pielēca no krēsla. - Kur tu iesi?

- Noskaidrot, vai Leons Greidijs atrodas Visperingspringsā.

- Kā tu domā to izdarīt?

- Tradicionālā veidā. Eju viņu meklēt!

Etāns jau bija pie durvīm. Zoija nojauta viņā kūsājošo apvaldīto enerģiju. Izgājis medībās, viņa nodomāja. Dara to, kas no dabas dots.

- Etan?

Viņš apstājās durvīs un atskatījās.

-Jā?

- Esi uzmanīgs!

Viņš izskatījās pārsteigts. Tad tikko jaušami pasmaidīja.

- Vienmēr, - viņš sacīja.

Zoija nepaspēja atbildēt, kad viņš jau bija nozudis.

Viņš atgriezās birojā un, atvēris tālruņu katalogu, sāka spiest numurus. Visperingspringsā un tās apkārtnē bija daudz kūrortu, viesnīcu un moteļu. Šī taču bija Arizona, golfa spēlētāju un sau-Ies mīļotāju paradīze. Taču saraksts kļuva ievērojami īsāks, kad Etāns atmeta greznākās iestādes. Viņam bija sajūta, ka Greidijs ir no tiem, kas daudz ērtāk jūtas neuzkrītošā apkārtnē. Šantāža jau pēc savas būtības prasīja būt neievērojamam.

Viņaprāt, varēja arī droši pieņemt, ka Greidijs pārāk tālu neatkāpsies no sava mērķa. Viņš gribēs paturēt acīs Zoiju.

Varēja tikai brīnīties, cik brīvi cilvēki dāļāja informāciju, ja uzdeva pareizos jautājumus.

- .. .mēģinu atrast savu tēvoci. Viņam ir Alcheimera slimība, un viņš atkal ir kaut kur aizklīdis. Liels, uzkrītošs gredzens. Paplāni mati. Nemaz nevarētu teikt, ka viņš ir slims. Mēdz mainīt savu vārdu tāpēc, ka nespēj atcerēties savējo. Mēs par viņu ļoti raizējamies...

Pulksten vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs tās pašas dienas rītā Etāns iebrauca moteļa “Sunrise Suites” autostāvvietā. Tajā stāvēja kāds pusducis mašīnu. Teritoriju kreisajā pusē ieņēma ātrās apkalpošanas ķēdes restorāns. Labajā pusē atradās veca, aiznaglota ēka, bet aiz tās virkne noplukušu noliktavu, kas izskatījās pamestas jau pirms krietna laika.

Etāns palika dažas minūtes sēžam pie stūres, pētot divstāvu moteli. Lielākajā daļā logu aizkari bija atvilkti vai tikai daļēji aizvilkti. Taču vienu logu pilnībā sedza noskretuši aizkari, kas nokarājās no stieņa.

Izkāpis no džipa, Etāns paņēma darbarīku kasti un sāka kāpt pa kāpnēm ēkas tālākajā galā. Pagājis garām otrā stāva balkonam, viņš apstājās pie durvīm, kas atbilda aizvērtajiem aizkariem, un pieklauvēja.

īsa pauze.

-Kas tur ir? '

Vīrieša balss. Pagaidām veicās.

- Atvainojiet, cienītais, ka traucēju, - Etāns sacīja balsī, kas lika noprast, ka viņš nebūt nejūtas vainīgs, bet drīzāk garlaikots. - Manai kompānijai zvanīja jūsu pārvaldnieks. Apakšējā istabā radusies noplūde. Apskatījos un esmu pārliecināts, ka ūdens tek no šīs istabas. Man jāpārbauda jūsu duša.

- Atnāciet vēlāk!

- Atvainojiet, ser, šis ir steidzams izsaukums. Pārvaldnieks trako par postījumiem apakšstāvā. Man šī noplūde ir steidzami jāaptur.

- Lai iet ratā! Labi, labi. Mazliet pagaidiet!

Pēc īsa brītiņa durvis pavērās. Pa spraugu lūkojās drukns vī~ rietis ar plāniem matiem. Viņam mugurā bija izbalējis dzelten-brūns polo krekls un poliestera bikses. Vienā pirkstā greznojās patiesi liels mākslīga izskata briljanta gredzens. Vīrietis nopētīja Etana pelēko darba kreklu un instrumentu kasti. Acīm redzami apmierināts ar redzēto, viņš soli atkāpās.

- Tikai ātri, labi? Esmu te ieradies darīšanās.

Etāns saoda viņa elpā antacīda tablešu smaku. Viņš iegāja istabā un aizvēra durvis.

- Tas neprasīs daudz laika, Greidij, - sacīja Etāns.

- Pielūkojiet, lai tā būtu, es te mēģinu strādāt... - Greidijs spēji aprāvās. Viņa mute pavērās, aizvērās un atkal atvērās. - Kas tie par jokiem? Kā jūs zināt manu vārdu? Kas jūs esat?

- Es pārstāvu dāmu, ko jūs šantažējat. Viņa nolīga mani, lai es jūs sameklētu un panāktu, ka jūs atturaties no tāda soļa. -Etāns mirkli klusēja. - Starp citu, tas nozīmē pārstāt.

- Tas nav iespējams.

- Nu nē, jūs maldāties. Paskatieties, cik daudz es jau tagad esmu paveicis. Esmu jūs atradis. Tas bija pats grūtākais. Panākt, lai jūs beidzat nodarboties ar izspiešanu, būs nieka lieta.

- Jūs esat traks.

- Šķiet, pēdējā laikā daudptrako saradies.

- Paklausieties, jūs muļķa KRET...

- Mani sauc Triā.

- Man nospļauties, kā jūs sauc. Te jums būs padoms par brī-vu. Ja jūs strādājat Klelendas labā, jums draud nepatikšanas. Viņa ir izbēgusi no psihiatriskās slimnīcas.

-Jā, jā, zinu. Un jūs bijāt atbildīgs par to, lai viņa neizbēgtu.

- Vai jūs zināt, kāpēc viņa tur atradās?

- Esmu dzirdējis par Hārpera blēdībām, - atteica Etāns. - Kā viņš par maksu uzņemas parūpēties par nevēlamiem radiniekiem. Laba biznesa iespēja.

- Blēdībām? Vai tā viņa to nosauca? - Greidijs saviebās acīm redzamā nicinājumā. - Un jūs viņai noticējāt. Muļķības! Viņa vai nu maksā jums lielu naudu, vai arī guļ ar jums. Kurš no abiem atbilst patiesībai?

- Nav jūsu darīšana.

- Ļaujiet man pateikt, kāpēc radinieki grib noslēpt viņu no acīm un izmest no prāta, - sacīja Greidijs. - Vecais, viņa dzird balsis. - Pielicis pirkstu pie auss, viņš to pagrozīja. - Sienās.

- Domāju, ka jūs Svečezerā atbildējāt par drošību. Neziņā-ju, ka esat arī psihiatrs. Jūs esat ārkārtīgi daudzpusīga persona, Greidij.

- Neesmu viens no psihiem, taču pirms izbraukšanas nokopēju Klelendas lietu. Kopš ierašanās šajā pilsētelē man bijis daudz brīva laika, tāpēc izlasīju ierakstus. Viņa nonāca Svečezerā tāpēc, ka apsūdzēja lielas kompānijas pazīstamu direktoru sava vīra slepkavībā. Teica, ka dzirdējusi kliedzienus istabā, kurā tas noticis.

Etāns pasmaidīja.

- Klau, vai tu tiešām tici visiem ierakstiem, ko Hārpers safabricē saviem klientiem?

- Šoreiz ticu, - Greidijs tagad runāja ātrā tempā. - Terapeite, kas viņu Svečezerā ārstēja, daktere Makalistēra, dažās agrīnās piezīmēs apstiprināja Klelendas māniju. Patiesībā Makalis-tēru viņa ieinteresēja personiski. Viņa to nosauca par ārkārtīgi retu dzirdes halucināciju piemēru.

- Oho!

- Klausies, draugs, Klelenda nav vienkārši traka... viņa ir bīstama. Bēgot no Svečezera, viņa ar vēl vienu pacienti gandrīz no' slepkavoja divus sanitārus.

- Ļauj man minēt, jūs par to neziņojāt policijai, vai ne?

Greidijs nikni paskatījās.

- Hārpers par to negribēja ne dzirdēt. Viņš ir liels klusētājs. Hārpera klienti nevēlas iekļūt valodās.

- Un kā ar sanitāriem? Vai viņiem nebija nekādas intereses atsaukt policiju?

- Nē. Hārpers panāca, ka viņiem vērtīgāk bija klusēt. Taču es jums stāstu faktus. Dāma ir jukusi, mans draugs. Es tavā vietā sāktu skaitīt savus zaudējumus.

- Savādi gan, tikko gribēju dot tev to pašu padomu, - rāmi noteica Etāns. - Saskaiti savus zaudējumus un pazūdi, un dari to ātri, jo citādi iešu uz policiju.

- Blēņas. - Greidijs triumfēja. - Tu ne velna nepierādīsi. Vēl vairāk, Klelenda tev neļaus iet uz policiju. Viņa saprot, ka poli' cija, uzzinājusi, ka viņa ir nesena psihiatriskās slimnīcas iemīt' niece, nekavējoties sazināsies ar viņas ģimeni un ārstiem. Viņa nepaspēs ne acu pamirkšķināt, kad būs atpakaļ Svečezerā. Tici man, viņai nav ne mazāko izredžu. Hārpers zina, kā tikt galā ar tamlīdzīgām situācijām. Viņš ir profesionālis.

Etāns pakratīja galvu.

- Viņa neatgriezīsies ne ar kādiem nosacījumiem. Man ir plāns, kā nodrošināt viņai zināmu aizsardzību.

Greidija sejā pirmo reizi atspoguļojās piesardzība.

- Velna milti, kā tad tu domā panākt, lai viņā nenonāk Mui' žā, ja labie dakteri un dārgā ģimene visi kā viens grib nogādāt viņu atpakaļ.

Etāns viņam precīzi izstāstīja, kā domā pasargāt Zoiju no at' griešanās Svečezera muižā.

Triā iedvesa neviltotas bailes. Viņa plāns bija elpu aizraujošs un sasodīti spožs. Ja viņš spētu to izjaukt!

Taču, ieraudzījis akmenscieto pārliecību Triā skatienā, Leons bija pārliecināts, ka tas nelietis tiktu ar to galā.

Viņš stāvēja viens pats moteļa numura vidū, pūlēdamies iz-domāt, kā lai izkļūst no spīlēm, kurās atradās. Gods un slava Triā. Viņš bija izdomājis velnišķīgu plānu. Klelenda, iespējams, bija pietiekami izmisusi un pietiekami traka, lai tam piekristu. Var-būt viņa nemaz nepamanīs Triā izlikto slazdu.

Nevar nepazīt veiklu mahinatoru, ja tāds stāv tavā priekšā, nodomāja Leons. Viņš īdzīgi izņēma no kabatas lielo pudeli, noņēma vāku un iebēra saujā skābi neitralizējošās tabletes. Kad viss būs beidzies, vajadzēs aiziet pie ārsta un noskaidrot, kas par vainu. Kuņģa kaite kļuva aizvien ļaunāka.

Iebāzis mutē sauju tablešu, Greidijs drūmi sāka tās košļāt. Bija laiks mainīt uzņemto kursu. Tiklīdz Triā spers pirmo soli, viss sāks brukt. Leons gribēja nozust, pirms tas notika.

Viņš sāka soļot šurpu turpu pa diegu paklāju. Viņam vajadzēja izgudrot plānu B, turklāt ātri. Viņa rīcībā bija vērtīga informācija. Ja viņš nespēja to izmantot, lai šantažētu Klelendu, vajadzēja atrast citu pircēju.

Greidijs spēja iedomāties vismaz vienu personu, kas būtu ar mieru maksāt lielu naudu, lai noskaidrotu, kur slēpjas trakā. Tomēr viņš vilcinājās zvanīt. Nebija grūti ielaisties darīšanās ar izbēgušu pacienti, bet saruna ar otru potenciālo klientu viņu darīja nemierīgu.

Pārstājis staigāt, Greidijs palūkojās uz lielo aploksni, kas gulēja uz galdiņa. Tajā atradās Klelendas lieta. Pirms aizbraukšanas no Svečezera muižas viņš bija nokopējis no oriģināla katru sīkāko papīriņu. Starp tiem bija arī vajadzīgais tālruņa numurs.

Greidijs šķērsoja istabu, paķēra aploksni un izbēra tās saturu uz galda.

Paņēmis papīra lapu, uz kuras bija rakstīts nepieciešamais vārds un adrese, viņš to brīdi pētīja, tad atvēra lietu un pārlasīja Hārpera sākotnējos ierakstus, uzņemot pacienti slimnīcā.

...Subjektu ir pārņēmusi maniakālas apsēstības ideja, ka viņas vīru nogalinājis Forests Klelends. Viņa cieš no asām dzirdes haluci-nācijām, apgalvojot, ka jutusi tā saucamos “kliedzienus” vasarnīcas sienās, kur tika atrasts līķis.

Subjekts ir izteicis nopietnus draudus Forestam Klelendam un zvērējis, ka iznīcinās gan viņu, gan kompāniju uCleland Cage, Inc.”. Subjekts nepārprotami apdraud apkārtējos un, atrazdamies apsēstības, halucināciju stāvoklī, pavisam iespējams, ir bīstams arī sev...

Nolicis piezīmes, Leons iemeta mutē vēl dažas tabletes. Iemesls, kāpēc viņš vilcinājās tuvoties otram potenciālajam klientam, bija pavisam vienkāršs. Greidijs pietiekami daudz zināja par Iana Hārpera biznesa stilu, lai ļautos nopietnām aizdomām, ka paciente varbūt ir stāstījusi patiesību. Bija pilnīgi iespējams, ka Klelenda nekļūdījās, sakot, ka viņas vīru noslepkavojis “Cleland Cage” izpilddirektors.

Leons labprātāk neielaistos nekādās darīšanās ar cilvēku, kurš bija spējīgs ielaist lodi smadzenēs kādam, kas mēģinājis stāties ceļā. Taču viņam vairs nebija izvēles. Triā par to bija parūpē j ies.

Laika trūkums nebija vienīgais, kas dzina uz priekšu, domāja Leons. Arī skaidras naudas bija palicis bīstami maz. Pirms izbraukšanas viņš bija iztīrījis savu bankas kontu, taču tas deva tikai dažus simtus zaļo.

Līdz brīdim, kad Greidijs ieradās Visperingspringsā, viņš bija dzīvojis no slimnīcas un savas kredītkartes. Pēc tam vajadzēja tērēt pašam savu sūri grūti nopelnīto naudu, lai samaksātu par nožēlojamo numuru motelī un līdzņemamo ēdienu, kas piebeidza kuņģi. Nevarēja zināt, kad Hārperam radīsies aizdomas un līdz ar to vēlēšanās izsekot viņam ar kredītkaršu palīdzību. Rēķins par moteli Visperingspringsā Arizonā būtu tas pats, kas nosūtīt Hār-peram telegrammu ar paziņojumu, ka viņš neatrodas Losandže-losā un nemeklē Klelendu.

Varētu ieķīlāt gredzenu, taču Greidijs pietiekami labi pazina lombardus, lai saprastu, ka nedabūs par to ne tuvu no patiesās gredzena vērtības.

Sākumā viss bija izskatījies tik viegli. Viņš atradīs Klelendu un saņems no viņas maksu, pirms Svečezerā kāds sapratīs, kas noticis. Viņš bija iztēlojies, kā dzīvos Floridas pludmalē vai kādā no Kārību salām, pirms Hārpers aptvers, ka ticis piemuļķots.

Taču Triā visu bija pamatīgi izbojājis.

Visa dzīve tāda, nodomāja Leons. Vienmēr atradās kāds, kurš nespēja vien sagaidīt, kad varēs viņam visu izbojāt.

Ja viņš vēlējās vēl ko saglābt, tad vajadzēja uzņemties zināmu risku. Vajadzēja mazliet piežmiegt Forestu Klelendu, pirms tas saprot, ka Triā grasās viņu apiet.

Dedzinošā sajūta pakrūtē bija negantāka kā jebkad. No tabletēm nebija nekāda labuma. Greidijs pasniedzās pēc pudeles ar šķidrajām zālēm, kas atradās uz naktsskapīša, atvēra to, piešķieba un nodzēra krietnu malku.

Kad uguns krūtīs mazliet mitējās, Greidijs apsvēra savas prioritātes. Viens bija skaidrs kā diena. Tagad, kad Triā bija viņu atklājis, vairs nedrīkstēja uzturēties šajā utainajā motelī.

Lai dzīvotu zaļi, vajadzēja vēl nedaudz naudas, turklāt ātri. Par laimi, to viņš bija paredzējis.

Astoņpadsmitā nodaļa

- Kas tas bija? Kas noticis? - vaicāja Kimberlija Klelenda.

Viņa sēdēja saspringusi uz dīvāna un vēroja, kā Forests no-liek klausuli. Bija noticis kas ļoti slikts. Tas bija redzams vīra sejā. Viņš reti izrādīja jebkādas spēcīgas emocijas, bet tam, ar kuru viņš nupat beidza runāt, nepārprotami bija izdevies Forestu sa-dusmot. Kimberlija to zināja, jo viņš izskatījās vēl aukstāks un savaldīgāks nekā parasti, un tas par kaut ko liecināja.

Forests bija piecdesmit vienu gadu vecs un vislabākajā formā. Viņa kauli bija tik labi veidoti, ka vienlīdz piesaistītu kā vīriešu, tā sieviešu skatienus līdz pašai mirstamai dienai. Sešas pēdas un četras collas garajam stāvam piemita fiziska pievilcība, kas lieliski izcēlās ar rokām šūdinātos uzvalkos. Līdz ar dabas doto valdzinājumu un autoritāti tā palīdzēja viņam turēt paklausībā savu direktoru padomi un pastāvīgi karojošos un ķildīgos ģimenes locekļus. Lielākoties.

Kimberlija bija Foresta Klelenda otrā sieva. Pirms trim gadiem precoties, viņa bija kļūdījusies, domājot, ka Foresta šķietami bezgalīgā aukstas paškontroles aka atspoguļo viņa spēku.

Laika gaitā viņa atklāja, cik milzīga ir šī kļūda. Forests nebija stiprs. Viņš bija aukstasinīgs.

Kimberlija bija maldījusies. Patiesībā vīrs viņu nemīlēja. Fo rests bija apprecējies ar viņu tāpēc, ka Kimberlija nāca no pareb zajām aprindām, tāpēc, ka viņai bija pareizie sakari sabiedrībā un viņa bija pievilcīga un astoņpadsmit gadus par viņu jaunāka.

Kad viņai paliks četrdesmit, Forests iemainīs viņu pret kādu jaunāku modeli. Varbūt nepaies pat tik ilgi. Pēdējā laikā Kim* berlija juta, ka vīrs kļuvis nemierīgs. Viņa nebrīnītos, ja ForeS' tam būtu romāns. Viņiem tāds bija, pirms viņš izšķīrās ar pirmo sievu.

- Tas vīrietis apgalvoja, ka zinot, kur šobrīd atrodas Sāra Klelenda, - neizteiksmīgā balsī sacīja Forests.

Iztraucēta pati no savām domām, Kimberlija iepleta acis.

- Kas tad tas?

- Viņš piedāvāja pārdot informāciju par ievērojamu summu.

- Nesaprotu. Sāra ir Svečezera muižā.

- Kā teica vīrietis pa telefonu, viņa tur nav bijusi jau vese^ lu gadu.

- Tas nevar būt! Mēs maksājam rēķinus. Viņai jābūt Sveč' ezerā!

- Ir tikai viens veids, kā noskaidrot, vai viņa tur ir vai nav. -Pasniedzies plānajā portfelītī, kas gulēja pie kājām, Forests iz^ ņēma no tā mazu piezīmjdatoru. Nospiedis taustiņu, viņš kādu brīdi pētīja ekrānu. Pēc tam viņš vēlreiz pasniedzās pēc tālruņa.

Viņš mazliet parunāja ar kādu, kas pacēla klausuli Svečezerā.

- Man vienalga, ka viņai ir terapijas seanss, - atcirta Fo' rests. - Pasauciet viņu pie tālruņa!

Iestājās vēl brīdis saspringta klusuma.

- Gribu runāt ar Hārperu, - savā direktora balsī sacīja Fo^ rests. - Nekavējoties!

Kimberlija nervozi pietrausās kājās un piegāja pie bāra. Pat nepaskatījusies uz etiķeti, viņa ielēja sev no pirmās pudeles, kas gadījās pa rokai, un, panikai augot, noklausījās pārējā sarunas daļā.

- Nestāstiet man muļķības par viņas trauslo psihisko stāvok' li, - klusi noteica Forests. - Viņas pie jums nav, vai ne? Cik ilgi viņa jau ir projām?

Iedzērusi lielu malku, Kimberlija neko neredzošām acīm no' skatījās plašajā skatā, kas pavērās uz Sanfrancisko līci. Viņai pa' tieši bija vajadzīga viena no mazajām sārtajām tabletītēm, kas glabājās medikamentu skapītī, taču viņa neuzdrošinājās dzert tab-letes, Forestam redzot. Viņš to uzskatītu par vājuma pazīmi, kaut arī pats bija cēlonis, kāpēc viņa bija spiesta lūgt ārstam, lai iz' raksta recepti.

Forests nolika klausuli un palūkojās uz Kimberliju pāri ista-bai, ko bija iekārtojusi viņa pirmā sieva.

- Viņa ir projām, - viņš bezkaislīgi sacīja. - Tik daudz Hār' pērs atzinās. Viņš stāsta, ka Sārai izdevies pazust pirms dažām die-nām un ka viņas atrašanās vieta ir noskaidrota. Hārpers apgab vo, ka aizsūtījis savus cilvēkus viņai pakaļ un neesot par ko raizēties.

- Tad viss būs kārtībā. Viss nokārtosies, tiklīdz viņa būs at' gādāta atpakaļ Svečezerā.

- Neesmu tik pārliecināts par to. — Forests piecēlās kājās. - Došu Hārperam divdesmit četras stundas. Ja viņš rīt nebūs atgādājis Sāru atpakaļ, ņemšu meklēšanu savās rokās.

- Tu domā tikties ar to cilvēku, kas tikko zvanīja? To, kas piedāvājās pārdot informāciju par Sāru?

-Ja vajadzēs. Tā vai citādi, Sāra jāatrod un jānogādā atpa-kaļ Svečezerā, cik ātri vien iespējams. Nevaru riskēt un ļaut vi-ņai uzrasties gadskārtējā valdes sanāksmē.

Kimberlija ievēroja, ka viņai trīc roka. Ļoti uzmanīgi nolai' dusi roku ar pusizdzerto glāzi, viņa nolika to uz lakotā skapīša virsmas.

- Tu tiešām domā, ka viņai pietiks dūšas ierasties sanāksmē?

- Vai esi aizmirsusi, ka viņa ir traka? Viņa domā, ka es ru> slepkavoju Prestonu. Viņas mērķis ir iznīcināt mani un kompā' niju. Jā, domāju, viņa ieradīsies, ja vien mēs nenogādāsim viņu atpakaļ Svečezerā. - Paņēmis portfeli, Forests devās uz durvīm. - Būšu savā kabinetā.

Kimberlija noskatījās, kā viņš aiziet. Tas atgādināja, kā viņas tēvs vienmēr bija attālinājies, kad Kimberlijai viņš bija vajadzīgs. Viņa paņēma mutē vēl vienu malku viskija. Dārgajam dzērienam bija skābes garša.

Deviņpadsmitā nodaļa

- Kā tu teici Leonam Greidijam, ko tu domā darīt?

Zoija bija tik apstulbusi, ka nespēja dabūt vārdus pār lūpām. Viņas mēlē, šķiet, tikko bija noticis īssavienojums. Smadzenēs arī. Viņa ar nesaprotošu skatienu raudzījās uz Etānu, kurš sēdēja izgāzies viņas klientu krēslā un laiku pa laikam ieskatījās pulk-stenī. Viņš pat neslēpa, ka deg nepacietībā tikt projām. Aizņemts cilvēks, kam bija darbs un tikšanās ar cilvēkiem.

- Tu dzirdēji, ko teicu, - viņš sacīja. - Ziņoju Greidijam, ka mēs precamies.

Zoija ar milzīgu piepūli atguvās.

- Kāpēc?

- Domāju, tas ir pats par sevi saprotams.

- Nē, - caur zobiem izgrūda Zoija. - Tas nav pats par sevi saprotams. Pamēģini man izskaidrot - un īsiem vienzilbju vārdiem!

- Neraizējies, lielākā daļa man zināmo vārdu ir īsi un vien-zilbju. Labi, te būs manas domas. Tu man teici, ka no Prestona mantotās akcijas pašlaik atrodas trastā, ko tu vari atgūt, izsakot savu gribu.

-Jā.

- Tavs mērķis ir materializēties gadskārtējā valdes sanāksmē, rokā turot papīru, kas atsauc tavu trastu, un izmantot savas līdz ar to radušās balsstiesības, lai piespiestu “Cleland Cage” apvienoties tā, kā tam nav izdevīgi, pareizi?

-Jā.

- Taču, ja jautrie dakteri no Svečezera tevi savac pirms gadskārtējās sanāksmes, tavi plāni aiziet pa pieskari.

- Vai atceries, es tevi nolīgu tādēļ, lai tas nenotiktu?

- Daru, ko varu, kundze. Taču, pēc manām profesionāļa domām, laulība tev dotu daudz drošības. Patiesībā tā padarītu neiespējamu ideju par tavu atgriešanos Svečezerā.

Beidzot viņas apjukušās smadzenes uztvēra loģiku.

- Tāpēc ka, būdams mans vīrs, tu varētu balsot ar manām akcijām, - viņa domīgi sacīja. - Tu varētu balsot atbilstoši manām vēlmēm un panākt to pašu.

- Tiesa, bet īstenībā viss ir daudz vienkāršāk. Būdams tavs vīrs, es kļūstu par tavu tuvāko radinieku. Es varētu noprotestēt jebkuru medicīnisku lēmumu, ko Forests Klelends vai kāds cits gribētu pret tevi izvirzīt, arī ievietošanu psihiatriskajā slimnīcā.

- Protams, - viņa nočukstēja. - Man tas nebija ienācis prātā. Pat ja viņiem izdotos nogādāt mani atpakaļ, tu varētu mani atbrīvot.

- Pareizi! Bet es nedomāju, ka līdz tam nonāks. Varu derēt, ka, tiklīdz paklīdīs runas par laulībām, visi iesaistītie ļaudis atmetīs plānus turēt tevi ieslēgtu un noslēpt no pasaules acīm.

- Tu taču nejoko, vai ne? - viņa beidzot vaicāja.

- Kad es strādāju, nekad nejokoju. Ātrākais un vieglākais veids, kā to izdarīt, ir noķert vakara lidmašīnu uz Vegasu. - Etāns vēlreiz ieskatījās pulkstenī. - Šovakar mēs tur apprecēsimies un rīt atgriezīsimies Visperingspringsā.

- Tu tiešām to darīsi manis dēļ? Apprecēsies ar mani tikai tādēļ, lai es nākamās sešas nedēļas būtu drošībā?

- Vai tev ir kāds labāks plāns?

- Nē, nav gan, bet šis izklausās nedaudz pēc galējības.

- Klau, tas taču nav nekas sevišķs. Tici man, esmu bijis pre-cējies daudzas reizes.

Nekas sevišķs.

-Jādomā, tu tiešām esi speciālists šajā jomā, - viņa noteica neizteiksmīgā balsī.

- Pareizi. Es esmu speciālists. Pēc gada sanāksmes mēs ātri izšķirsimies, un dzīve ieies atpakaļ normālās sliedēs.

Zoija nokremšļojās.

- Tavā mutē tas izklausās tik viegli.

- Tas ir viegli.

Viņa paberzēja deniņus.

- Esmu aizkustināta, tiešām, bet nevaru to pieļaut.

- Kāpēc?

Viņa sarauca pieri.

- Tāpēc, ka tas ir pārāk bīstami, protams.

- Varētu teikt, ka risks ir mans otrais vārds, bet šoreiz tas tā nav. Atslābinies, viss izdosies. Tu redzēsi.

Viņa pakratīja galvu.

- Nevaru to atļaut. Būtībā tu sevi nostādīsi tādā pašā stāvoklī kā Prestons. Vai tad tu nesaproti? Forests nogalināja Pres-tonu. Kurš var pateikt, ka viņš nemēģinās nogalināt arī tevi, ja domās, ka stāvi viņam ceļā?

Viņa lūpas savilkās smaidā.

- Tu tiešām tā domā, vai ne? Tu par mani raizējies.

- Tā nav tava cīņa, Etan. Negribu uzņemties atbildību, ka esmu pakļāvusi tevi nāves briesmām.

- Tu mani nolīgi, lai parūpējos par šantāžas lietu, - viņš sirsnīgi sacīja. - Ļauj man darīt darbu!

- Es tev neļaušu riskēt.

- Būdams tavs vīrs, es neriskēšu tā, kā riskēja Prestons.

- Kā tu to domā?

- Viens miris virs, kas acīmredzot kritis par upuri bruņotai laupīšanai, ir izskaidrojams, - viņš sacīja. - Otrs miris vīrs paš' reiz radītu aizdomas un liktu uzdot bezgala daudz jautājumu. Tici man, tas ir pēdējais, ko vēlētos Forests, ja viņš gribētu atvairīt kompānijas pāriešanu citās rokās. Viņam būs vajadzīgs nedalīts savas valdes atbalsts, tāpat ikviens kaut cik ievērojams akcionārs, ko viņš spētu dabūt savā pusē.

Etana viedoklis bija pamatots, bet viņai negribējās to atzīt.

- Visticamāk, Forests, uzzinājis, ka esmu ar tevi precējies, mēģinās mani uzpirkt, - sacīja Etāns.

- Hmm...

- Tā ir vienīgā prātīgā pieeja.

- Un ja viņš tiešām mēģinās tevi uzpirkt? - vaicāja Zoija. - Ko tu viņam sacīsi?

Etāns piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda un atbalstījās ar plaukstām pret galda virsmu. Viņš pieliecās pavisam tuvu.

- Es viņam sacīšu, lai iet ratā.

- Etan...

- Klau, sāksim kustēties. Pašlaik ir apmēram viens. Es tevi izlaidīšu pie tavas mājas. Tu varēsi sakravāties, kamēr apdarīšu šādus tādus sīkumus birojā. Pusčetros atbraukšu tev pakaļ, un mēs dosimies uz lidostu. Uz Vegasu visu dienu lido neskaitāmi daudz lidmašīnu, un lidojums prasa tikai kādu stundu. Laika maiņa nāk mums par labu.

- Kas ir šādi tādi sīkumi? - viņa noprasīja, cenzdamās tu-rēties kaut pie viena racionāla pavediena.

Viņš paraustīja plecus.

- Sīkumi, ko gribētu paveikt, pirms dodamies projām no piL sētas.

Izvilkusi ultramarīna zilo somu no rakstāmgalda apakšas, Zoija lēnām cēlās kājās.

- Piemēram, kādi? \f

- Domāju norīkot kādu, lai patur acīs Arkādiju, kamēr būsim projām.

Jauns nemiera vilnis lika Zoijai apstāties.

- Tu domā, ka viņai draud briesmas?

- Iespējams, nē. Leons Greidijs viņu ne reizes nepieminēja. - Etāns stāvēja durvīs, turot tās vaļā. - Un sliecos viņai piekrist, ka koda uzlauzējs, kas pārdeva tavu informāciju Greidijam, būtu piedāvājis pārdot arī viņējo, ja viņam tāda būtu. Taču labāk pārcenšos ar drošību nekā vēlāk nožēloju.

- Saprotu tavas raizes, bet labāk aprunājies ar Arkādiju, pirms nolīgsti viņai miesassargu.

- Arkādija mani pārsteidz ar savu aso prātu. Nedomāju, ka viņa iespītēsies.

- Tu gribēji teikt - atšķirībā no manis?

- Tu arī esi ļoti gudra, - viņš atteica, nemaz nesamulsdams.

- Bet spītīga?

- Ļoti. - Viņš paskatījās uz Zoiju. - Vai tu no šejienes iziesi pati savām kājām vai gribi, lai tevi iznes?

Viņa izslēja zodu, cieši sažņaudza somu un devās uz durvīm ar tik lielu pašcieņu, cik spēja sevī atrast.

- Tu pēdējā laikā aizvien vairāk un vairāk aizmirsti vienu mazu, bet ļoti svarīgu sīkumu.

-Kādu?

- Esmu kliente. - Garām ejot, viņa iebikstīja Etanam ar pirkstu krūtīs. - Tu strādā man, Triā. Tas nozīmē, ka komandēju es.

- Ak jā! - Aizvēris Zoijai aiz muguras durvis, viņš tās aizslēdza. - Tā jau es domāju.

- Atkal precies? - Nolīcis pār leti, Singltons uzlūkoja Etānu ar domīgu izteiksmi sejā. - Ja tu būtu man pateicis nedaudz agrāk, es būtu sarīkojis vecpuišu vakaru.

- Laba doma, - atteica Etāns. - Zini ko? Tu vari nopirkt man alu, kad atgriezīšos no Vegasas.

- Protams. Klau, varu izsekot tavam domu gājienam, bet jā' saka, ka precības ar klienti ir nedaudz ārkārtējas pat tādam pri' vātdetektīvam kā tu.

- Zoija teica to pašu.

- Viņa nav sajūsmā par plānu?

- Man vajadzēja krietni nopūlēties, lai viņu pierunātu. Viņa baidījās, ka pakļaus mani riskam.

- Un tu viņai sacīji, ka risks ir tavs otrais vārds, vai ne?

- Kā tu uzminēji?

- Es redzēju filmu.

-Tie ir lieliski vārdi, un es visu savu profesionālo mūžu gab dīju, kad radīsies izdevība tos nocitēt, bet diemžēl viņa nebija tādā noskaņojumā, lai mani novērtētu. Man bija jāatgriežas pie racionāliem argumentiem un loģikas.

- Tev tas nepatika?

- Jā. Norādīju, cik maza ir varbūtība, ka Forests Klelends uzņemsies nogalināt divus viņas vīrus.

Noņēmis brilles, Singltons sāka tās spodrināt ar drāniņu.

- Tu domā, ka tas ir tik neiespējami?

- Protams. - Etāns laiski atspieda elkoņus pret leti. - Bet pietiks par mani. Parunāsim par tevi! Ko esi man sameklējis?

Singltons uzstūma brilles uz deguna.

- Baidos, ka neko daudz. Cik varu pateikt, Svečezera muiža ir legāla privātā slimnīca, kas pilnībā pieder dakterim Ianam Hārperam un ko viņš pats arī vada.

- Kā viņš dabūja tik daudz naudas, lai nopirktu pats savu slimnīcu?

- Naudu viņš dabūja ļoti vecmodīgi. Viņš to apprecēja.

- Sieva?

- Elizabete Pengbērna Hārpere lielāko daļu mūža pavadīja vecmeitās. Viņa mantoja bagātību, ko izmantoja labiem darbiem.

Kad viņa apprecējās ar Hārperu, viņai bija piecdesmit četri. Viņam - četrdesmit divi. Tas notika pirms vienpadsmit gadiem. Pēc trim gadiem viņa nomira. Sirdslēkme.

- Ērti. Hārpers dabūja viņas bagātību?

- Ne visu. Liels kumoss aizgāja dažādām labdarībām. - Singl-tons ieskatījās piezīmēs. - Taču daļu viņš dabūja, un bez tam vēl Svečezera muižu. Apkalpodams bagātus klientus, kas gatavi maksāt bargu naudu par klusēšanu, un izvairīdamies no apdrošināšanas un valsts maksājumiem, viņš acīmredzot ir atradis veidu, kā padarīt šo vietu gluži ienesīgu.

- īsts uzņēmējs. Personāls?

- Apmēram tāds, kādu varētu gaidīt. Sanitāri, uzraugi, apkopēji, virtuves strādnieki un neliela apsardze. Izskatās, ka apgrozījums ir augsts.

- Kā ar medicīnisko pusi?

- Cik varu spriest, štatos ir tikai viena kaut cik pieredzējusi psihiatre daktere Venētija Makalistēra. Viņa uzrauga nelielu skaitu tā saucamo terapeitu. Vairākumam no viņiem nav ne grādu, ne pieredzes. Arī šajā gmpā apgrozījums ir liels. - Singltons pacēla skatienu no piezīmēm. - Ņemot vērā pacientu un medicīniskā personāla proporcijas, man ir lielas aizdomas, ka Svečezera muižā pacientu ārstēšana galvenokārt notiek ar medikamentu palīdzību.

Etāns pamāja.

- Zāles ir lētākas par ārstiem, un izskatās, ka Hārpers ir no tiem, kas tērē pēc iespējas mazāk. Vai vēl kas?

- Tā kā būtu viss, ja nepiemin to, ka neviena no pacientu slimības vēsturēm, cik varu spriest, tīklā nav atrodama, tāpat kā nav reģistrēts neviens rēķins.

- To varētu gaidīt no iestādes, kas pārdod solījumu veikt savu darbu neuzkrītoši un klusi. Un kā ar “Cleland Cage”? Vai uzzināji ko jaunu?

- Tikai to, ko tu jau zini. Trešās paaudzes kompānija nekustamo īpašumu attīstības un investīciju jomā. Tā kā “Cleland

Cage” ir saliedēta korporācija, finanšu presē gandrīz nekas nav nonācis. Taču klīst baumas, ka sakarā ar parādu pēc mazākas fi-liāles pārpirkšanas pirms pāris gadiem firmai pēdējā laikā ir radušās finansiālas problēmas. Forests Klelends visu iepriekšējo gadu ir pretojies naidīgi noskaņotiem konkurentiem, kas grib pārņemt “Cleland Cage”. Valdes sanāksmē, kas notiks pēc mēneša, ir gaidāmi lieli lēmumi.

- Un Tirgotājs?

- Ļoti noslēpumains tips šis mūsu Tirgotājs. Taču es izmantoju Arkādijas doto šifru un nosaucu vienu vārdu. Viņš atsaucās.

-Jā? Kas tas bija par vārdu?

Singltons paraustīja plecus.

- Pieminēju to gudrinieku, kuram pirms laika strādāju. Viņš to pazina, un vārds uz viņu atstāja atbilstošu iespaidu. Izturējās tā, it kā uzskatītu mani par ko līdzīgu savam vienaudzim vai kolēģim. Katrā ziņā atteicās noticēt, ka viņa sistēmu kāds uzlauzis. Ļoti lepojas ar savu datu aizsardzību. Taču viņš apgalvo, ka pārbaudīs manu signālu un atbildēs.

- Labi. - Etāns atkāpās no letes un devās uz durvīm. - Ja uzzini ko jaunu, tu zini, kur mani atrast.

- Protams. Apsveicu ar gaidāmajām laulībām! Tu jau zini, ko parasti saka.

Apstājies durvīs, Etāns atskatījās.

- Nē, ko tad parasti saka?

- Ka ceturtā reize ir īstā.

- Patīkami dzirdēt..

Izgājis gaitenī, Etāns uzkāpa augšstāvā un, atslēdzis biroja durvis, apsēdās pie rakstāmgalda. Viņš pasniedzās pēc vecmodīgas mapes, kurā glabāja svarīgus tālruņu numurus. Pāršķirstījis vizītkartes, viņš beidzot atrada meklēto.

Harijs Stags atbildēja uz pirmo signālu.

- “Staga konsultācijas”.

- Man vajadzīga aukle sievietei Visperingspringsā, cik ātri vien iespējams. Šovakar. Vai esi brīvs?

Stags mirkli klusēja.

-Ja teikšu jā, izklausīsies, ka man nav necik daudz, ko darīt.

- Tu gribi darbu vai ne?

- Pieņemšu, - sacīja Stags. - Biznesā iestājies neliels āpsī' kūms.

- Cik ātri vari būt šeit?

- Jāpadomā. Lidojums no Sandjego līdz Fēniksai prasa ap-mēram stundu un tad vēl ir laika maiņa. Ja izbraucu tagad, tad Visperingspringsā man vajadzētu būt sešos vai sešos trīsdesmit. Vai der?

- Der. - Viņš pateica Stagam Arkādijas vārdu un adresi. - Es ar viņu parunāšu. Viņa tevi gaidīs. Es ar klienti izlidoju no pilsētas, tiklīdz varēšu atbrīvoties. Mēs atgriezīsimies Vispering-springsā rīt.

- Kur tu dosies?

- Uz Lasvegasu.

- Jādomā, tas nav saistīts ar azartspēlēm?

- Es precos.

- Jā? Kura reize tā būs? Trešā? Ceturtā?

- Ceturtā.

- Nu, tu jau zini, ko mēdz sacīt, - atteica Stags. - Ceturtā reize ir īstā.

- Esmu dzirdējis.

- Viņš pastāstīja Stagam par Leonu Greidiju un pašreizējiem apstākļiem.

- Ap to laiku, kad tu ieradīsies, Greidijs droši vien jau būs pazudis no pilsētas. Neizskatās, ka viņš zinātu par Arkādiju Eim-su, bet negribu riskēt.

- Sapratu.

Bonija ienāca birojā tieši tajā brīdī, kad Etāns nolika klausuli.

- Kas notiek? - viņa vaicāja.

- Apsveic mani! - sacīja Etāns. - Es precos.

- Precies?

- Tu jau zini, ko saka - ceturtā reize esot īstā.

- Miesassargs? - Arkādija vērtējoši uzlūkoja Etānu. - Uz cik ilgu laiku?

- Uz pāris dienām, - atteica Etāns. - Tikai līdz brīdim, kad būsim droši, ka tu neesi Greidija šantažējamo sarakstā.

-Ja viņš par mani zinātu, tad būtu jau uzradies.

- Zoija jutīsies labāk, ja zinās, ka esi drošībā, kamēr mūsu nav pilsētā.

Viņam taisnība, nodomāja Arkādija. Zoija raizēsies.

- Labi, - viņa sacīja. - Bet tikai līdz brīdim, kad jūs abi atgriezīsieties.

- Paldies par sadarbību! Viņa vārds ir Harijs Stags. Viņš parādīsies ap sešiem vai pusseptiņiem.

Arkādija viegli pasmaidīja.

- Vai viņš ir tikai liels muskuļu kalns, vai viņam ir arī mazliet smadzeņu?

- Ir mazliet smadzeņu. - Ieskatījies tuvākajā vitrīnā, Etāns ieraudzīja vairākas neparastas rotaslietas. - Vai gredzeni tev ir?

-Jā. - Arkādija piešķieba galvu. - Tikai nesaki, ka gribi nopirkt Zoijai gredzenu.

- Kad precas, vajadzīgs gredzens.

Viņa ilgi uzlūkoja Etānu.

- Tev vajadzētu zināt, - viņa klusi sacīja.

Divdesmitā nodaļa

Vakarā viņi ielidoja Lasvegasā. Pulksten vienpadsmitos abi stāvēja altāra priekšā kāzu kapelā, kas bija atvērta visu nakti.

Ceremonija bija tāda, kādu Lasvegasas kāzās varēja tikai vēlēties, nodomāja Zoija. Kapela - maza, spoža pils, rotāta ar daudziem jo daudziem kristāliem un svecēm, - bija paslēpusies šķērsielā, turpat netālu no centrālās ielas. Tā lepojās ar zilu paklāju, baltu tornīti un vairākām lielām vāzēm ar mākslīgiem ziliem ziediem.

Mācītājs satriecoši atgādināja Elvisu vienā no viņa smaga-jām fāzēm. Viņa palīdze, vienlaikus arī līgavas pavadone, lieciniece un sekretāre, bija pensionēta dejotāja. Zvērestu laikā sieviete apraudājās. Asaras izskatījās īstas. Zoija nebija pārliecināta, ka tā ir laba zīme.

Vismulsinošākais mirklis bija, kad Etāns vajadzīgajā brīdī izvilka ļoti oriģinālu zelta gredzenu.

Pati labākā daļa šķita, kad viņa dabūja parakstīt savu pilno vārdu uz visiem dokumentiem. Sāra Zoija Klelenda. Vairs nekādas slēpšanās pustumsā.

Piecpadsmit minūtes vēlāk Etāns izveda Zoiju mēnesnīcas pielijušā naktī. Viņi ieslīdēja bezgalīgajā ļaužu straumē, kas pārvietojās no viena krāšņa kazino uz citu.

Zoija turēja īstu ziedu pušķīti, ko viņai pirms ceremonijas rokās bija iespiedusi palīdze. Viņai pirkstā mirdzēja zelta stīpiņa.

- Tu padomāji par visu, - viņa sacīja, pūlēdamās runāt bezrūpīgā balsī. - Kā tu tik īsā laikā sameklēji gredzenu?

- Tas nav no manām iepriekšējām laulībām, ja tas tevi uztrauc. - Viņa balsī ieskanējās dzēlīga nots.

Zoija juta, ka tumši piesarkst, un jutās pateicīga par nakts ēnām un žilbinošo neona gaismu.

- Es tikai pavaicāju.

- Pirms izbraukšanas izvēlējos gredzenu “Eiforijā”. Arkādija zināja tavu izmēru.

- Ak! - Izpletusi kreisās rokas pirkstus, Zoija nopētīja zelta stīpu. - Diezgan skaists. Droši vien dārgs.

- Arkādija iedeva atlaidi.

- Nešaubos, ka viņa ļaus tev atdot gredzenu atpakaļ pret pilnu samaksu, - Zoija mierināja.

- Gredzens netiks pieskaitīts dažādiem izdevumiem tavā rēķinā, tāpēc pārstāj raizēties par cenu!

Zoija saprata, ka ir viņu aizvainojusi.

- Gluži vienkārši jau tā esmu parādā Arkādijai, - viņa sacīja, pūlēdamās paskaidrot. - Pēc tam, kad izkļuvām no Xanadu, nevarēju piekļūt ne savai skaidrai naudai, ne kredītkartēm. Mums vajadzēja lietot naudu, ko Arkādija bija noglabājusi ārzo-nas kontā. Es viņai maksāju katru mēnesi, bet patiesība ir tāda, ka nevarēšu atmaksāt ne Tirgotāja pakalpojumus, ne biznesa sākšanas izdevumus, kamēr nedabūšu naudu no “Cleland Cage”. Droši vien tas notiks tikai vairākus mēnešus pēc apvienošanās.

Etāns izskatījās ieinteresēts.

- Arkādija nodarbojas ar tādām lietām kā ārzonas konti?

- Savā otrajā dzīvē viņa bija ļoti veiksmīga biržas brokere. Viņa ieguldīja investīcijas klientiem un sev. Viņa neiedomājami daudz zina par biznesa noslēpumiem. Arkādija bija tā, kas man palīdzēja atklāt, ka “Cleland Cage” ir vājās vietas un notiek pārņemšanas process. Viņa izstrādāja manas rīcības stratēģiju.

- Hmm... Nekad nebūtu domājis.

Zoija palūkojās uz gredzenu, kas dzirkstīja neona izkārtnes gaismā.

- Tas bija jauks pārsteigums, - viņa sacīja, vēl aizvien meklējot pareizo toni.

- Tev nav jānēsā gredzens, ja nepatīk.

- Tam nav ne vainas.

- Gredzens jau nepadara laulību likumīgāku.

- Zinu. - Viņa sažņaudza ciešāk ziedus. - Teicu, ka nav ne vainas. Būtu labi, ja tu pašlaik man neuzbruktu. Es mazliet nervozēju.

- Vai es tev uzbrūku?

-Jā.

- Piedod!

- Man šķiet, mēs abi nervozējam.

- Tu šovakar katrā ziņā esi mazliet saspringta, - Etāns piezīmēja.

Zoiju pārņēma sašutums.

- Man var piedot. Nav jau tā, ka es precētos katru dienu.

-Jā, tu vabūt neprecies katru dienu, - drūmi noteica Etāns.

- Dažiem no mums savukārt ir ievērojama pieredze šajā ziņā, un es tev varu teikt, ka...

- Ak, paklusē! Man nav noskaņojuma jokot par tavu iepriekšējo pieredzi, tāpēc nemaz nesāc.

-Jauki. Turklāt tā nav mana mīļākā sarunu tēma.

Zoija jutās vainīga. Iespējams, viņš gribēja padarīt gaišāku noskaņojumu, mazliet pajokojot par sevi, taču viņas reakcija bija pārāk asa.

Viņai no kreisās puses garām pabrauca garš limuzīns un pagriezies piebrauca pie viena no izklaižu pilsētas kazino krāšņi apgaismotās ieejas. No limuzīna izkāpa sieviete spožā pērlīšu vakarkleitā. Viņai sekoja vīrietis, ģērbies formālā melni baltā apģērbā.

Labajā pusē džinsos un T kreklos ģērbušies ļautiņi plūda pa garo, kustīgo ietvi, kas nepatīkami atgādināja izbāztu mēli. Viņi nozuda milzīgā kazino mutē.

Priekšā Zoija redzēja mirdzošu zelta un sudraba izkārtni, kas reklamēja viesnīcu, ko Etāns bija rezervējis naktij. Bagāžu viņi bija pametuši viesnīcā, kad pirmīt piereģistrējās, taču nebija iznācis laika uzkāpt numurā, jo Etāns steidzināja nokārtot nedaudzās formalitātes, kas bija nepieciešamas, lai Nevadā salaulātos. Zoija nezināja, vai viņš bija pasūtījis vienu vai divus numurus, un kādu dīvainu apsvērumu pēc viņa bija atradusi daudz iemeslu, lai nevaicātu.

- Atvaino! - viņa klusi sacīja. - Man nevajadzēja tā teikt. Sevišķi pēc visa, ko esi paveicis. Tiešām nezinu, kā tev pateikties.

- Neņem galvā!

Zoija nopētīja strauji vīstošās puķes un gredzenu savā pirkstā.

- Ņemot vērā apstākļus, to būs diezgan grūti izdarīt.

Viņa gaidīja, ka Etāns izteiks kādu dzēlīgu piezīmi, taču viņš klusēja.

Viņi pagāja garām viesnīcā iebūvētam greznam tirdzniecības centram. Citas durvis aicināja iegriezties pasaulslavenā vecmeistaru darbu izstādē. Zoija zināja, ja viņi ar Etānu ļautos vilinājumam ieiet vai nu tirdzniecības centrā, vai mākslas galerijā, viņi tik un tā nonāktu tieši kazino. Tā Lasvegasa izdzīvoja. Lielo, spožo zvēru vēderi bija spēļu zāles, un tos vajadzēja piepildīt augu diennakti.

- Etan!

-Jā?

- Vai drīkstu tev uzdot personisku jautājumu?

- Mazliet tā kā par vēlu tādiem jautājumiem, - viņš ļoti no' pietni atteica. - Tos vajadzētu uzdot pirms apprecēšanās.

Viņa pasmaidīja.

- Turpmāk atcerēšos.

- Kas tas ir par jautājumu?

- Kā gadījās, ka tu kļuvi par privātdetektīvu?

Etāns kādu brīdi neko neteica. Zoija domāja, ka varbūt viņš nemaz neatbildēs.

- Biju ģimenes kauna traips, - viņš beidzot sacīja. - Pade^ vos līdzīgs tēvocim Vikam. Pametu koledžu. Iestājos armijā. Kad pārnācu, sāku strādāt lielā Losandželosas apsardzes firmā, pāris gadu nostrādāju, tad iesniedzu atlūgumu un sāku strādāt uz savu roku.

- Bonija man pastāstīja, kas notika ar tavu brāli.

- Sapratu, ka viņa ir ko stāstījusi tovakar, kad ēdām picu.

Zoija nolūkojās pūlī, kas slīdēja garām pa ietvi.

- Zinu, kāda ir sajūta, ja tādā veidā pazaudē tuvu cilvēku.

- Saprotu.

- Varu iedomāties, kas notiek iekšā, kad gribi panākt tais' nīgumu tik ļoti, ka naktīs nevari gulēt, bet tev saka, lai tu klusē un ļauj rīkoties varas iestādēm. Zinu, kāda ir sajūta, pamostoties nakts vidū, kad saproti, ka sistēma nedarbosies tavā labā.

Pastiepis roku, viņš saņēma Zoijas plaukstu, savijot pirkstus cieši kopā.

- Zinu, - viņš sacīja.

- Tāpēc tu to visu dari, vai ne? - Viņa satvēra ciešāk zie^ dus. - Tāpēc, ka esi bijis manā stāvoklī. Tu zini, ka apsēstība ar atriebību var saēst no iekšpuses. Ka tā padara mazliet traku.

- Jā. - Etāns ciešāk sažņaudza viņas pirkstus. - Kāds viņš bija?

- Prestons? - Zoija atsauca prātā vecās atmiņas. - Viņš bija sirsnīgs un mīlošs. Rūpīgs. Laipns. Patiesi kārtīgs cilvēks. īsts pretstats saviem radiem. Viņš savā ģimenē neiederējās. Viņi visi ir biznesmeņi. Prestons mīlēja savu mākslas vēsturi.

- Un tu mīlēji viņu. - Tas bija apgalvojums, nevis jautā' jums.

-Jā, es mīlēju viņu. Pirms sastapu Prestonu, ilgi biju dzīvo' jusi pasaulē viena. Savā ziņā būdams svešinieks savā ģimenē, arī Prestons ļoti lielā mērā bija vientuļš. Domāju, tas mūs tuvināja. -Viņa norija kamolu. — Mēs apsolījām, ka rūpēsimies viens par otru.

- Un tad viņu nogalināja.

- Jā. Es slikti par viņu rūpējos. Tagad varu vienīgi viņu atriebt. Kamēr Prestons bija dzīvs, viņam rūpēja “Cleland Cage'\ taču es uzskatu, ka Forests un kompānija ir vainojami viņa nāvē.

Etāns nelaida vaļā viņas roku.

- Drū bija četrus gadus jaunāks par mani. Viņš bija tas, kam man bija jābūt. Viņš pabeidza koledžu. Viņam veicās bizness, un viņš bija labdarības fonda valdē. Viņš nesabojāja trīs laulības. Viņš atrada sievieti, kas viņu mīlēja. Viņš izveidoja ģimeni. Viņš bija labs tēvs un sabiedrības balsts.

Piepeša atskārsme lika Zoijai nodrebēt.

- Tu biji viņa vecākais brālis?

- Vai tu zini, ko tas nozīmē?

Viņa lēni izelpoja.

- Iespējams, tas nozīmē, ka kaut kur dziļi sevī tu juti, ka tev vajadzēja par viņu parūpēties.

-Jā. Bet es to neizdarīju. Viņu nogalināja.

Etana vārdi atbalsojās līdz pašiem sirds dziļumiem.

- Vai tu domā, - viņa ļoti piesardzīgi ierunājās, - ka tevi apsēda nepieciešamība iedibināt taisnīgumu, bet es tik ļoti alk' stu pēc atriebības tāpēc, ka mēs abi jūtam, ka neesam izpildījuši savu pienākumu?

- Daļēji tā varētu būt. Kā tu domā?

- Domāju, tev ir taisnība. Bet tas neko nemaina, vai ne?

Viņš saspieda Zoijas plaukstu.

- Nē, tas pilnīgi neko nemaina.

Varbūt nebija mainījusies viņas vajadzība atriebt Prestonu, nodomāja Zoija, bet kaut kas pavisam noteikti bija kļuvis citāds attiecībās ar Etānu. Viņa prātoja, vai Etāns jūt šo saikni starp abiem vai arī tā ir tikai viņas iztēles auglis.

Abi pagāja garām seklam mākslīgajam ezeram, kas atradās vēl viena milzīga viesnīcas kompleksa priekšā. Pa ūdeni slīdēja mazas laiviņas, kuru priekšgalus rotāja krāsainas uguntiņas. Ku-ģīši līdz ar smejošiem pasažieriem nozuda zem tilta, iepeldot kār-tējā kazino.

- Zini ko? - Etāns spēji mainīja virzienu, velkot Zoiju sev līdzi. - Tev bija taisnība. Diena bija gara, un mēs abi esam paguruši no stresa. Mums vajadzīgs kas tāds, kas noņem spriedzi. Nāc!

Zoija pārsteigta satvēra ciešāk puķu pušķi un centās neatpalikt.

- Kur mēs ejam?

-Jūtos kā veiksminieks.

- Tu neesi vienīgais. Lasvegasa ir domāta, lai liktu justies kā veiksminiekam.

- Es runāju nopietni.

Etāns ievilka viņu pa tuvākā kazino durvīm, un abus acumirklī apņēma zibošu gaismu, šķindošu spēļu automātu, bezgalīgu kāršu galdu pasaule. Gaisu pildīja smiekli, sarunas un mūzikas skaņas.

Etāns pievilka Zoiju pie “Blackjack" galda.

- Es neprotu spēlēt, - viņa steigšus sacīja. - Vismaz ne īstā kazino.

- Tad stāvi šeit un domā par ko labu!

Viņš apsēdās. Zoija apvija plaukstas ap puķu pušķi un centās domāt pozitīvas domas.

Etāns spēlēja, ārēji neizrādot nekādas emocijas, bet, piecpadsmit minūtes vēlāk piecēlies, viņš izskatījās apmierināts. Iedevis dzeramnaudu krupjē, viņš savāca laimestu.

- Laba ziņa, - viņš sacīja. - Neprasīšu tev samaksāt rēķinu par viesnīcas numuru. Tikko laimēju pietiekami, lai to samaksātu.

Numurs. Viens.

- Tas nekas, - viņa steigšus sacīja. - Man tiešām nav iebildumu maksāt. Saprotu, ka izdevumi ārpus pilsētas neietilpst tavā pamata honorārā.

- Uzskati to par kāzu dāvanu! - Viņš pasniedza Zoijai dažas monētas. - Ņem! Izmēģini savu veiksmi!

- Es nekad nelaimēju, kad spēlēju.

- Pamēģini!

- Nu labi. - Paķērusi no viņa plaukstas dažas monētas, Zoi-ja iemeta tās tuvākajā automātā un pavilka rokturi.

Monētas patīkami nošķindēja uz paplātes.

- Ei, Etan, skaties!

Vēl daudzas monētas sabira paplātē.

- Ak, mans Dievs! - nočukstēja Zoija.

Atbalstījies pret tuvāko vienroci automātu, Etāns plati pasmaidīja.

- Izskatās, ka tev arī šovakar veicas.

Monētas turpināja birt paplātē.

- Ņem, paturi manas puķes! - Viņa pameta pušķi Etanam, atvēra somu un sāka raust naudu somā.

Pagaidījis, kamēr viņa tiek galā, Etāns saņēma Zoijas roku.

- Iesim un nosvinēsim!

Viņš ieveda Zoiju tuvākajā restorānā. Etāns nolika pušķi uz galda.

Uzradās oficiante niecīgā zelta kostīmā.

- Šampanieti, - sacīja Etāns.

Oficiante zinoši paskatījās uz puķēm.

- Vai svinības?

Etāns nepārprotami īpašnieciskā žestā aplika roku Zoijai ap pleciem.

- Tikko apprecējāmies, - viņš sacīja.

- Jā, šeit tas bieži notiek. - Viņa no sirds uzsmaidīja Eta-nam un Zoijai. - Es tā rēķinu, ka lielākoties laulības dzīve ilgst apmēram nedēļu. Taču jūs kopā labi izskatāties. Apsveicu!

Šampanietis mazliet atbrīvoja no spriedzes, taču nekādi ne-remdēja neomulīgo satraukuma un gaidu sajūtu, kas Zoiju pava-dīja visu vakaru. Kad viņi nonāca līdz viesnīcas durvīm, virmo-jošā sajūta vēderā bija gandrīz neizturama.

Nomierinies! Šī taču nav īsta kāzu nakts. Man ar viņu ir tikai kas līdzīgs romānam. Patiesībā līdz šim tas vairāk atgādināja gadījuma sakaru.

Taču tikko izrakstītā laulības apliecība Etana kabatā un gredzens viņas pirkstā visu vērta gandrīz sirreālistisku. Kā to sauc, kad tu guli ar vīrieti, kas tikko ir tevi apprecējis?

Zoijas uzmanību tik ļoti nodarbināja šis jautājums, ka, durvīm atveroties, viņa iegāja numurā, aizmirsusi, kā parasti, apstāties uz sliekšņa.

Smags svaigas iekāres vilnis vēlās pretī tik spēji, ka, nometusi ziedus, viņa gandrīz pakrita četrrāpus.

- Kas tad nu? - Etāns uzsita pa elektrības slēdzi. Satvēris Zoiju aiz rokas, viņš palīdzēja atgūt līdzsvaru. - Vai viss kārtībā? -Viņa balsī ieskanējās raizes.

-Jā.

Tie bija neganti meli. Nekas nebija kārtībā. Gaisā stāvēja smacējoša, pavisam nesena seksa atmosfēra. Tā nebija pasaulīgā, dabiskā emocionālā enerģija, kas reizēm kādu laiku saglabājās guļamistabā. Šajā telpā mutuļoja slimīgas un samocītas kāres. Sekli elpodama, Zoija bezcerīgi palūkojās apkārt.

No ārpuses viss izskatījās pieklājīgi. Smilškrāsas paklājs bija kārtīgi izsūkts. Masīvā, apaļā gulta ar zelta un melni svītroto pārklāju un pieskaņotajiem lielajiem spilveniem šķita tīra un svai-ga. Vannasistabas pavērtās durvis atklāja skatienam baltas flīzes.

Taču neveselīga seksa pieskaņa turējās pie mēbelēm kā iesīk-stējusi smaka.

Nevarēja būt ne runas, ka viņa spētu pavadīt nakti šajā numu-rā. Viņai vajadzēja atrast atrunu, lai palūgtu Etanam piezvanīt uz reģistratūru un pieprasīt citu numuru, un to vajadzēja izdomāt ātri.

Atbilde nāca pati par sevi, kad, pacēlusi skatienu, Zoija ieraudzīja pie griestiem virs gultas lielu spoguli.

- To es nevaru izturēt, - viņa sacīja.

Etāns sekoja viņas skatienam. Ieraudzījis spoguli, viņš lēnām pasmaidīja.

- Laikam man nevajadzēja prasīt administratoram tuvākās kāzu kapelas adresi. Man tā vien šķiet, ka viņš būs gribējis izda-rīt mums pakalpojumu, iekārtojot medusmēneša apartamentos.

- Vai tev būtu ļoti lieli iebildumi, ja mēs pārceltos citur? Tas spogulis man šķiet nedaudz par traku.

- Redzi, tādas jūs, interjera dekoratores, esat. Izvēlīgas, izvēlīgas, izvēlīgas.

Taču viņš jau sniedzās pēc tālruņa.

Etana prasība tika nekavējoties izpildīta. Savākuši somas, viņi kāpa lejā pēc jaunām atslēgām.

- Vai palīdzēt aiznest bagāžu? - apvaicājās dežurants.

- Nē, paldies! - atbildēja Etāns. - Tiksim galā paši.

Klusēdami viņi cauri kazino atgriezās vestibilā pie lifta.

Pēc piecām minūtēm Etāns atvēra cita numura durvis vienpadsmitajā stāvā. Šoreiz Zoija pakavējās uz sliekšņa. Viņa nejuta neko ārkārtēju, tikai parasto izjūtu sajaukumu, ko varēja viegli izslēgt no apziņas.

Etāns vēroja, kā viņa ieiet numurā.

- Vai šis būs labs?

- Jā, paldies! - Zoija jutās vainīga, bet bezgala atvieglota. - Atvaino par neērtībām!

Ienesis numurā viņas apjomīgo un savu nelielo ceļasomu, Etāns nosvieda abas uz grīdas.

- Atzīstu, ka spogulis virs gultas izskatījās mazliet vulgāri.

- Jā, tev taisnība. - Zoija iegāja vannasistabā un, atradusi glāzi, iesprauda tajā pušķi. - Diemžēl jāatzīst, ka manā profesijā ir daži, kas, nonākot līdz spoguļiem, nezina, kad apstāties.

Nostājies vannasistabas durvīs, Etāns vēroja, kā viņa iepilda glāzē ūdeni.

- Nedomāju vis, ka puķes izturēs līdz rītam.

- Varbūt neizturēs.

Taču viņa nespēja iemest tās atkritumu urnā.

- Zoija?

- Skaties, te ir divas izlietnes! - viņa moži sacīja. - Kuru tu gribi?

Piegājis pie Zoijas, Etāns maigi saņēma plaukstās viņas seju.

- Ir jau labi, - viņš sacīja. - Pasūtīju vienu numuru, jo pieņēmu, ka mums vajadzīga tikai viena gulta. Taču, ja tu domā citādi, tad pasaki. Šovakar varu atļauties divus numurus.

Viņā ieplūda bezgalīgs siltums. Uzlikusi plaukstu uz viņa krūtīm, Zoija ieplestiem pirkstiem izbaudīja stingro, spēcīgo miesu zem krekla. Izsalkums viņa acīs bija nepārprotams, bet viņš pilnībā pār to valdīja. Ja Zoija palūgtu sameklēt otru numuru vai gulēt uz grīdas, viņš to darītu.

- Tavs pieņēmums bija pareizs, - viņa sacīja.

Viņš vieglītēm pārvilka ar pirkstu kauliņiem pār Zoijas vaigu.

- Tu nemaz nezini, cik laimīgs es esmu, to dzirdot.

Viņš ir pelnījis kaut kādu racionālu izskaidrojumu, nodomāja Zoija. Viņa uzvedas kā nervoza līgava kāzu naktī.

- Zinu, ka izturos savādi, - viņa sacīja.

- Vainīgs stress.

- Daļēji jā, bet tas nav viss. Gluži vienkārši šī situācija šķiet tik savāda. Tas ir, mēs kopā bijām tikai vienu nakti, un es sāku pierast pie domas, ka mēs varētu gulēt kopā, un prātoju, kā at-tīstīsies mūsu attiecības, bet tagad mēs esam precējušies, taču tā nav īsta laulība. Nezinu. Šķiet, nesaprotu ideju.

- Klausi speciālista padomam! - Etāns noskūpstīja viņu uz auss. - Aizmirsti par laulības apliecību un gredzenu! Koncentrē uzmanību uz to daļu, kas saistās ar gulēšanu kopā!

Zoija nepaspēja atbildēt, kad Etāns uzspieda uz viņas lūpām smagu, reibinošu skūpstu - maģisku burvju skūpstu, kas itin visu viņā darīja satriecoši brīvu.

Koncentrējies uz gulēšanu kopā!

- Etan... - Satvērusi viņa plecus, Zoija atbildēja uz skūpstu, atdodamās mirklim ar izmisīgu, drudžainu degsmi, kas viņai bija nepierasta.

- Tā, lūk, - viņš sacīja, piekļaudams lūpas Zoijas kaklam. Viņa balss bija biezāka un smagāka, sulīga un blīva, un piesāti-nāta ar tumšiem solījumiem. - Tu sāc iejusties.

Zoija piekļāvās viņa augumam, iesūcot viņa karstumu visās aukstajās vietās sevī un cenzdamās dāvāt viņam daļu no sava siltuma.

Pacēlis viņu uz rokām, Etāns iznesa Zoiju no vannasistabas un blakus gultai nostādīja uz kājām. Pasniedzies viņš norāva gultas pārsegu, segas un palagus un ar plašu vēzienu pameta nost no ceļa.

Turēdamās pie Etana, viņa klupdama krizdama izkāpa no kurpēm. Viņš kaut kā tika laukā no savējām, bet jau nākamajā mirklī abi kopā krita lejup, lejup, lejup.

Pēc tam viņa aptvēra tikai to, ka guļ uz muguras un Etāns, atbalstījies uz viena elkoņa, lai varētu atbrīvot viņu no blūzes un krūštura, guļ virsū.

Zoijas plauksta aizslīdēja lejup un, satvērusi bikšu rāvējslēdzēju, to parāva.

Ar pirkstiem sataustījusi meklēto, viņa atklāja, ka tas ir uzbudinājumā piebriedis. Viņa maigi saņēma to plaukstās.

- Ak ja! - Pustumsā Etana smaids bija ļoti bīstams un ļoti juteklisks. - Tagad tu tiešām esi labi aptvērusi ideju.

Pēc laba laika Zoija atvēra acis. Vispirms viņa ievēroja mēnesnīcas deju uz gredzena. Blāvais mirdzums bija tikpat smalks un gaistošs kā cerība un nākotnes perspektīva.

Sakustējies Etāns piekļāva viņu ciešāk.

- Par ko tu domā?

- Par to, ka neatgriezīšos pie sava otrā vārda, - viņa pačukstēja. - Palikšu pie Zoijas. - Jauns vārds un - tikai varbūt -jauna nākotne.

- Zoija Triā. - Etāns pieliecās un viņu noskūpstīja. - Jā. Man patīk, kā tas skan. Tev piestāv.

Divdesmit pirmā nodaļa

- Tātad - vai tu bieži nāc uz šejieni? - Harijs Stags vaicāja.

Arkādija domīgi uzlūkoja kalsno vīrieti ar iegrimušajām, no

dzīves nogurušajām acīm, kas sēdēja viņai pretī. Viņai nekad agrāk nebija bijis miesassarga, tāpēc viņa nepavisam nezināja, ko ar tādu iesākt.

Arkādija bija piekritusi tāpēc, ka skaidri zināja — Zoijai jau tā pietiek, par ko raizēties. Lidojums uz Vegasu, lai noslēgtu ap' rēķina laulības ar Etānu Triā, bija padarījis viņu visai nemieri' gu. Bailes par draudzenes drošību, kamēr viņas nebija pilsētā, visu vēl pasliktinātu.

Kad Harijs Stags sešos un piecpadsmit minūtēs parādījās “Eiforijā”, Arkādija bija ierosinājusi paēst vakariņas pilsētā un pavadīt vakaru “Pēdējā izejā”. Viņa bija plānojusi pēc iespējas novilcināt brīdi, kad vajadzēs vest viņu uz mājām savā sudraboti baltajā dzīvoklī. Atšķirībā no Zoijas viņai bija brīva guļamistaba, taču Arkādijai bija grūti iedomāties, ka tajā varētu mitināties kāds vīrietis, kur nu vēl šis.

- Man patīk džezs. - Viņa pārvilka ar pirkstgalu martīni glā'

zes malai. - Vēl vairāk, man tas ir vajadzīgs. Tas ļauj uz kādu brīdi pārcelties citā vietā.

Harijs iemalkoja gāzēto ūdeni, ko bija pasūtījis.

- Zinu, ko tu domā.

Trio uz skatuves uzsāka Telonijas mūka melodiju no “Spožajiem stūriem”. Tas izcēlās ar savu sarežģītību, bet Arkādija bija dzirdējusi to grupas izpildījumā arī iepriekš. Viņi tika galā. Klavieres izpildīja galveno motīvu, tām gludi sekoja bass un bungas.

Harijs Stags klusā pārsteigumā samirkšķināja acis, kad intīmajā telpā sāka plūst apbrīnojami tīra, burvestībai līdzīga mūzika. Viņš ļoti lēnām nolaida glāzi. Viņa sejā atspoguļojās klusa aizgrābtība.

Arkādija ļāvās skaņām, kas nāca ne no šīs pasaules, un laiks sāka plūst citā dimensijā.

Kad skaņdarbs izskanēja, ne viņa, ne Harijs kādu laiku nekustējās. Tad viņas pavadonis lēnām pagriezās.

- Neko tik labu neesmu dzirdējis, kopš pēdējo reizi biju Ņūorleānā, - viņš sacīja. Viņa raupjajā balsī ieskanējās neslēpta bijība.

- Es arī pirmo reizi biju pārsteigta. - Viņa viegli pasmaidīja. - Atbildot uz tavu jautājumu - jā, bieži nāku uz šejieni.

- Saprotu, kāpēc.

Izņēmusi no glāzes irbulīti, viņa ielika starp lūpām olīvu. Nav jēgas velti šķiest laiku, nodomāja Arkādija. Lielisks brīdis, lai ko uzzinātu.

- Vai tu sen jau pazīsti Etānu Triā? -- viņa vaicāja.

- Mēs satikāmies pirms dažiem gadiem, - atteica Harijs.

- Vai profesionālā jomā?

Harijs mirkli apdomājās, tad pamāja.

- Varētu tā teikt. Es strādāju dažiem cilvēkiem, kas gribēja, lai viņu aizbaidu no lietas.

- Pieņemu, ka plāns neizdevās.

- Nē. Ja Triā ir ceļā uz mērķi, viņš vairs neatkāpjas. Turklāt viņš izmeklēja brāļa slepkavību. Man būtu vajadzējis viņu noga-lināt, lai apturētu.

- Zoija man pastāstīja, kas notika ar viņa brāli. Saprotu, ka ar vainīgo, lai gan viņš nesaņēma sodu, vēlāk notika nelaime.

- Nelaimīgas nejaušības mēdz gadīties, - atteica Harijs.

- Tu teici, ka tev vajadzētu nogalināt Etānu, lai apturētu. Ievēroju, ka tik tālu nenonāca. Vai tas nozīmē, ka tu nemēdz Šaut cilvēkus?

- Teiksim vienkārši - nedaru to naudas dēļ, - viņš sacīja.

- Ak tā. Maza, bet būtiska atšķirība.

- Par laimi, man nevajadzēja izskaidrot šo atšķirību saviem darba devējiem. Viņi bija pietiekami apķērīgi, lai neizvēlētos tādu risinājumu, jo zināja, ka tas viņiem atspēlēsies.

- Vai viņiem bija taisnība?

- Iespējams. Atbrīvojoties no Triā, viņu dzīve kļūtu ļoti sa-režģīta. Redzi, Triā ap to laiku jau bija sacēlis lielus viļņus. Vi-ņam bija savākts vesels pierādījumu kalns par naudas atmazgāšanu. Daži no tiem norādīja uz maniem darba devējiem. Viņš arī bija nofilmējis, kā es ierodos viņa birojā. Pēc manas aiziešanas viņš parūpējās, lai pierādījumi par manu saistību ar darba devējiem un viņu sakariem ar dažādiem tumšiem finansiāliem darījumiem nonāktu drošā seifā līdz ar ierakstiem.

- Citiem vārdiem, ja viņu atrastu mirušu, jautājumu būtu vairāk, nekā tavi darba devēji gribētu atbildēt.

-Jā.

- Tik un tā nesaprotu, kā jūs ar Triā kļuvāt, teiksim, par sabiedrotajiem biznesā, - viņa neatlaidās.

- Man nepatika veids, kādā mani darba devēji risināja Triā jautājumu. Kad tas beidzās, es aizgāju. Sāku strādāt uz savu roku.

- Kā algojams miesassargs?

- Labprātāk domāju par sevi kā par konsultantu. - Harijs atslīga krēslā un uzlūkoja Arkādiju ar savu neizdibināmo skatie-

nu. - Esmu atbildējis uz taviem jautājumiem. Varbūt atbildēsi uz dažiem manējiem?

- Grūti pateikt. - Viņa pielika pie lūpām glāzi. - Ko tu gribi zināt?

- Man nebija laika uzklausīt visu stāstu, bet no Triā teiktā radās iespaids, ka tu tajā Svečezera muižā biji kopā ar viņa klienti.

-jā.

Dziļi ieinteresēts, viņš nedaudz piemiedza acis.

- Kā tu tur nonāci? Vai tu tiešām esi traka?

Viņa pasmaidīja.

- Tā varētu teikt. Es tur iestājos ar svešu vārdu.

- Hmm... Nu, acīmredzot tev bija iemesls.

- Mans vīrs mēģināja mani noslepkavot īsi pirms tam, kad nozuda ar lielāko daļu aktīvu manā portfelī. Pārāk daudz biju uzzinājusi par viņa saikni ar dažām nelegālām darbībām. Biju kļuvusi neērta.

- Izskatās, ka viņam nepaveicās.

-Jā. Viņam nepaveicās. Taču baidījos, ka viņš mēģinās atkal. Tāpēc notēloju savu nāvi, dabūju jaunu personas apliecību, izveidoju trastu un izmantoju to, lai nonāktu Svečezera muižā. Pēc bēgšanas iegādājos jaunu personas apliecību.

- Izklausās sarežģīti.

- Tas bija sarežģīti.

- Kāpēc tas viss bija vajadzīgs?

- Mans vīrs ir ļoti, ļoti gudrs un ārkārtīgi bīstams cilvēks. Iespējams, pārāk gudrs, lai noticētu manai nāvei. Nodomāju, ja viņš joprojām gribētu mani atrast, privāta psihiatriskā slimnīca būtu pēdējā vieta, kur viņš iedomātos meklēt. Plānoju pavadīt tur dažus mēnešus un pēc tam nozust otru reizi. Nospriedu, ka divas identitātes maiņas sarežģītu iespēju mani izsekot.

- Kas notika?

- Sākumā nekas. Svečezers izrādījās tieši tas, ko biju gaidījusi, - jauka, nomaļa vieta, kur bagātie paslēpa savus nevēlamos radiniekus. Nebija grūti izlikties klīniski depresīvai un noslēgs tai. Viņi tur pārāk neaizraujas ar nopietnām terapeitiskām pār-runām. Tikai ar medikamentiem. Tos es nolaidu podā. Tad sastapu Zoiju.

-Jūs abas sadraudzējāties?

- Jā. Par nelaimi Zoijai, galvenā psihiatre daktere Makalis-tēra juta par viņu personisku interesi. Gribēja viņu izpētīt. Tādēļ viņu novēroja ciešāk nekā mūs, pārējos. Viņai bija grūtāk izvairīties no medikamentiem nekā man.

- Taču jūs abas atradāt izeju, - sacīja Harijs.

-Jā.

- Un tālāk?

- Sāku dzīvi no jauna, - viņa atbildēja.

Harijs mirkli padomāja.

- Droši vien es arī. Taču Triā, šķiet, atstāj tādu iespaidu uz cilvēkiem.

- Kā to saprast?

- Nezinu. To ir grūti izskaidrot. Gluži vienkārši, nonākot viņa orbītā, kaut kas mainās.

Klusumā, kas sekoja Harija piezīmei, ieplūda gaisīga mūzika. Kad tā beidzās, Harijs uzlūkoja viņu ar ilgu, vērtējošu skatienu.

- Droši vien Svečezerā bija daudz kas jāpārcieš.

- Zoijai vajadzēja izturēt ilgāk nekā man. Mēs izbēgām pāris mēnešu pēc manas ierašanās. Viņa tur pavadīja viena pati vēl četrus mēnešus pirms tam.

-Jēzus! Seši mēneši.

-Jā.

- Droši vien nepagāja bez sekām.

- Taisnība, - viņa atzina. - Mums abām. Mēs katra tās pārvarējām, kā mācējām.

-Kā?

- Zoija iestājās pašaizsardzības kursos.

- Un ko darīji tu?

- Iegādājos ieroci.

Harijs pamāja.

- Varu to saprast.

Divdesmit оtrā nodaļa

īsi pēc pusnakts Leons uzkāpa uz aizvērtā tualetes vāka pie-bāztajā moteļa vannasistabā. Pa mazo lodziņu viņam pavērās skaidrs skats uz cilvēkiem, kas pulcējās alejā aiz vecajām nolik-tavām. Narkotiku tirdzniecība, šķiet, bija izvērtusies par naksnīgu rituālu. Neizskatījās, ka tie būtu rūdīti ļaudis. Galvenokārt pir-cēji bija pusaudži, kas iegriezās alejā no ātrās ēdināšanas restorā-na. Viņi pirka alkoholu un tabletes no pāris vecākiem tipiem, kas parasti parādījās ap vieniem naktī.

Šonakt Leons bija iecerējis ierasties pirms viņiem.

Smagnēji nokāpis no poda, viņš iesteidzās galvenajā ista-bā. Viņš bija izvēlējies un nozadzis vairākas pudeles no Sveč-ezera medikamentu krājumiem. Darbs par drošības dienesta priekšnieku slimnīcā bija ļāvis labi iepazīt zāļu melnā tirgus vēr-tību.

Viņš paņēma maisiņu, kurā glabājās prece, kabatas lukturīti un atslēgas. Uz mirkli apstājies, lai ārpusē uz numura durvīm pakārtu nodilušu zīmi “Netraucēt!”, viņš nokāpa lejā pa kāpnēm un nogriezās ap mājas stūri.

No moteļa autostāvvietas atspīdēja pietiekami daudz gaismas, lai Leons varētu saskatīt grambaino, neasfaltēto ceļu, kas stiepās aiz pamestās mājas un noliktavām. Ceļu apgaismoja arī spožais mēness. Ja būs iespējams, viņš iztiks bez kabatas luktu-riša.

Apmēram pusducis mīlīšu, kas laiskojās ap pēdējo sapuvušo iekraušanas platformu, pamanīja Leonu tikai tad, kad viņš jau bija gandrīz klāt.

- Sasodīts, policists!

- Mēs neko nedarām, - gaudulīgā balsī, kas pacēlās līdz kaitinošajam tonim, kāds raksturīgs noteikta tipa pusaudžiem, iesmilkstējās cits.

-Jā, mums ir tiesības šeit atrasties, ja gribam.

Bērni, nodomāja Leons. Varbūt viņi bēguļoja no vēstures, dzim-tās valodas un matemātikas, bet viņi, šķiet, vienmēr zināja savas tiesības .

- Nomierinieties, neesmu policists, - viņš sacīja. - Atnesu saldumiņus. Vai kādu interesē?

Pēc desmit minūtēm par septiņsimt piecdesmit dolāriem bagātāks, Leons uzsāka atpakaļceļu pretī tālumā spīdošajām moteļa ugunīm. Septiņsimt piecdesmit zaļo. Pie velna, kur bērni mūsdienās tika pie tādiem slepeniem ienākumiem? Katrā ziņā viņam pusaudža gados nebija pie rokas tādas kabatas naudas.

Leons bija iecerējis aizbraukt no rīta, jo bija samaksājis par nakti un gribēja saņemt to, par ko maksāja. Taču miega nebija ne acī, un par aizmigšanu nebija, ko domāt. Varētu tikpat labi doties ceļā tūlīt pat. Septiņsimt piecdesmit dolāru ļāva pazust no Visperingspringsas, un Leonam bija sajūta, ka labāk to būtu darīt, kamēr Triā nav atgriezies pilsētā.

Viņa plāns bija izjucis. Jau atkal.

Nelietis Klelends nebija runājams, kad viņš piezvanīja otro reizi, lai vienotos par sievietes adresi. Noliekot klausuli, Leonam vajadzēja samierināties ar patiesību, ka darījumam nav lemts notikt. Cik viņš varēja saprast, atlika vienīgi iespēja šantažēt Ianu Hārperu. Hārpers bija vienīgā persona, kam bija, ko zaudēt, un kas varētu maksāt par klusēšanu.

Viņš no kaut kurienes piezvanīs bijušajam priekšniekam, cerot, ka paveiksies. Hārpers vismaz bija biznesmenis.

Ja vien sākotnējais Klelendas šantāžas plāns būtu izdevies, kā viņš bija iecerējis. Nolādēts! Izskatījās, ka viņš dzīvo zem kādas sliktas zvaigznes vai kas tamlīdzīgs.

Ar acs kaktiņu Leons ievēroja kustību tumsā pie aiznaglotās ēkas. Viens no puišiem, viņš nodomāja. Lieliski. Viņam bija vēl mazliet saldumiņu. Varbūt šonakt izdosies ievākt apaļu tūkstoti.

Apstājies viņš gribēja pagriezties.

- Ei, mazais! Man ir vēl tas, ko tu vēlies.

Atskārsme, ka sagumušais cilvēks uz lieveņa nav mazgadīgais narkomāns, nāca pārāk vēlu.

Pirmā lode trāpīja tieši krūtīs, notriecot viņu no kājām. Leona pirmā doma bija, ka viņš vairs nejūt parasto dedzinošo sajūtu. To nomainīja pilnīgs sasalums.

Līdz apziņai nonāca, ka tālumā, brīdinot pārējos, iekliedzas viens no viņa jaunajiem klientiem.

- Nolādēts, tas bija ierocis. Mums jāpazūd no šejienes.

Lielais laimests bija tik tuvu, nodomāja Leons. Taču atkal

viņu piekrāpa. Liktenis.

Leons jau zaudēja samaņu, kad šāvējs pienāca tuvāk un ietrieca viņam galvā otru lodi.

Divdesmit trešā nodaļa

Uzvilkusi balto frotē rītakleitu ar viesnīcas monogrammu, Zoija apsēdās krēslā pie loga. Viņa paņēma tālruni un uzgrieza numuru.

- Kas tur? - Iana Hārpera samiegojusies balss skanēja nepārprotamā aizkaitinājumā.

Klusu fonā bija dzirdamas televīzijas pārraides skaņas. Acīmredzot Hārpers bija aizmidzis, skatoties vecu filmu. Iespējams, šausmu filmu, kurā galvenais varonis bija traks zinātnieks laboratorijā.

- Sveiki, dakteri Hārper! - sacīja Zoija. Pat sarunājoties ar Hārperu pa tālruni no liela attāluma, viņai uzmetās zosāda. - Es kādreiz biju Sāra Klelenda, bet jūs tagad varat saukt mani par Zoiju Triā. Droši vien jūs mani atcerēsieties kā pacienti no divsimt trīsdesmit otrās palātas. To, par kuras ieslodzīšanu Forests Klelends jums tik labi samaksāja. Gribēju būt pirmā, kas paziņo jums priecīgās ziņas.

- Sāra? - Hārpers bija pavisam pamodies. - Ko tas nozīmē? Kur jūs esat?

- Tikko apprecējos. Sasveicinieties ar manu jauno vīru!

Etāns, sēžot uz gultas malas, viņu vēroja. Viņam mugurā

nekā nebija, tikai baltas apakšbikses. Zoija padeva viņam klau^ suli. Paņemot to, Etāns viegli pieskārās viņas pirkstiem. Zoija at' skārta, ka viņu krata drebuļi. Niknums un vecās bailes, viņa no-domāja. Viņai jāņem virsroka pār abām.

- Runā Triā, - Etāns sacīja klausulē. Viņa balss bija aukstā' ka par elles ārējiem lokiem. - Mēs ar Zoiju tikko apprecējāmies, un mums ir laulības apliecība, kas to pierāda. Tagad esmu viņas tuvākais radinieks. Sis zvans ir tikai formalitāte. Gribu, lai jūs skaidri saprastu - ja mēģināsiet viņai piekļūt, ieradīšos pēc vb ņas... un jums... un izbeigšu jūsu aktivitātes Svečezera muižā.

Beidzis sarunu, viņš pasniedza klausuli Zoijai.

Viņa dziļi ievilka elpu un uzgrieza Foresta Klelenda anonī-mo mājas numuru.

Kimberlija pacēla klausuli pēc ceturtā signāla. Izklausījās, ka viņa neaptver, kur atrodas.

- Hallo!

- Kimberlij, te Sāra.

- Sāra?

- Tagad Zoija. Zoija Triā.

- Nesaprotu. Kur tu esi? Kas notiek? - Sekoja acumirklīga pauze. - Vai tev kas noticis?

- Man klājas lieliski, Kimberlij. Paldies, ka apvaicājies! Pa~ tiesībā tikko apprecējos. Pats par sevi saprotams, ka man nekā-vējoties gribējās pavēstīt šo brīnišķīgo ziņu Forestam. Vai viņš ir mājās?

- Tu apprecējies? Bet tas nav iespējams. Tu... tu neesi ve~ sela, Sāra.

- Sauc mani par Zoiju! Un, lūdzu, pasauc pie tālruņa Fo-restu!

īsu brīdi valdīja klusums. Zoija dzirdēja fonā Kimberlijas apslāpēto balsi. Tad klausuli paņēma Forests.

- Sāra? Vai tā esi tu?

- Neesmu vairs Sāra Klelenda, - sacīja Zoija. - Mani sauc Zoija Triā, Forest. Gribēju, lai tu zinātu, ka ieradīšos gadskārtējā sanāksmē un mani pavadīs mans vīrs. Tu droši vien būsi sajūs^ mā, dzirdot, ja pirms lielās dienas ar mani kas notiks, Etāns ar prieku balsos manā vietā.

- Pie velna, kas notiek? Kur tu esi?

- Viesnīcā. Šī ir mana kāzu nakts.

- Paklausies! - Forests sacīja savā visietekmīgākajā balsī. - Man ar tevi jārunā.

- Mēs varēsim parunāties valdes sanāksmē. Šobrīd gribu, lai tu iepazīsties ar manu vīru.

Etāns otro reizi paņēma no viņas klausuli.

- Runā Triā, - viņš sacīja. - Tikko runāju ar Ianu Hārperu no Svečezera muižas un nodevu viņam to pašu ziņu. Tā ir pāvi-sam vienkārša. Aizskariet kaut matu uz manas sievas galvas, un es jūs iznīcināšu!

Beidzis sarunu, viņš nolika tālruni uz naktsgaldiņa.

- Tā, lūk, - viņš sacīja. - Tagad sāk darboties tava apdrošb nāšanas polise.

Apsēdusies krēslā, Zoija viņu uzlūkoja.

- Nespēju noticēt, ka tu to izdarīji manis dēļ.

Etāns veltīja viņai savu lēno, juteklisko smaidu.

- Tu noticēsi, kad saņemsi rēķinu.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Pamodusies Zoija ieraudzīja gaismu un zelta mirdzumu uz pirksta.

Viņa juta Etana rokas smagumu sev ap vidukli. Par laimi, naktī viņa nebija sapņojusi. Diez vai tā bija laba zīme.

Paraudzījusies pa logu Lasvegasas rītausmā, viņa iedomājās par citu rītu, ko bija piedzīvojusi pirms vairākiem gadiem. Virs-pusē uzpeldēja atmiņas par bēgšanu no Svečezera muižas.

- Nolādēts! - nomurmināja Ernijs. - Kas, pie velna, viņai noticis? Šovakar viņai vajadzēja saņemt papildu devu.

- Varbūt deva nebija pietiekama. - Rons runāja klusi, taču balsī nepārprotami vibrēja slimīga bauda, ko viņš sajuta. - Neraizējies, siksnas viņu saturēs. Paņēmu līdzi pilnu šļirci.

Atskanēja vēl viens būkšķis, kam sekoja apslāpēts vaids. Kāds divreiz piesita pie viņas durvīm ar dūri. Tie bija īsi, izirti-sīgi klauvējieni, taču viņa pazina signālu.

Sirdij dauzoties, aukstiem sviedriem noplūdusi, viņa pierāvās gultā sēdus.

- Liec lietā sasodīto adatu! - gaitenī aiz durvīm norūca Ēr-nijs. - Viņa ir pārāk stipra.

- Nav nekāda prieka, kad viņi ir tā sazāļoti, ka nezina, kas notiek. Nevajag, mēs tiksim galā.

Izkāpusi no gultas, viņa satvēra vieglo rītakleitu, kam uz kreisās krūškabatas bija izšūti vārdi SVEČEZERA MUIŽA. Katrs pacients saņēma tādus rītasvārkus un rītakurpes. Apģērba gabalam nebija jostas un apaviem auklu.

Piegājusi pie durvīm, viņa piekļāva ausi panelim. Uzraugiem bija izdevies aizvilkt upuri līdz gaiteņa galam.

Viņa pagaidīja, kamēr kļuva skaidrs, ka tie ir nogriezušies ap stūri, tad atgriezās pie gultas un izņēma no niecīgās spraudzi-ņas matracī nozagto atslēgkarti.

Karti viņa bija ieguvusi pēc nedēļām ilgiem novērojumiem un plānošanas. Kā viņa paskaidroja draudzenei, plāna pamatā bija apstāklis, ka jaunajam uzraugam, kas strādāja nakts maiņā nedēļas nogalēs, bija izveidojusies atkarība, ko viņš apmierināja, zogot pacientu medikamentus. Vielas, ko viņš neriskēja lietot pats, uzraugs labāk pārdeva uz ielas.

Viņa tik labi bija notēlojusi miegazāļu iespaidu katru reizi, kad uzraugs ieradās ar pusnakts tabletēm, ka viņš bija uzdrīkstējies nozagt dažas no jaunajām dakteres Makalistēras izrakstītajām zālēm. Tām bija jānodrošina priecīgs, uzticīgs, eiforisks stāvoklis, kam, pēc Makalistēras domām, vajadzēja pārvarēt pacientes stūrgalvīgo pretošanos apspriest kliedzošās sienas un raudošās istabas.

Viņa bija izlikusies, ka norij pirmās tabletes, un ar prieku caur skropstām noskatījās, kā uzraugs bāž kabatā pārējās.

Viņa bija vilcinājusies. Visbeidzot pēc piecām nedēļas nogalēm, kad zādzības tik labi bija izdevušās, uzraugs zaudēja modrību. Kādā sestdienas naktī, uzcienājies ar papīra glāzītes saturu no viņas paplātes, uzraugs, atbildot uz izsaukuma zvanu, bija izsteidzies no viņas palātas un aizmirsis aizslēgt durvis.

Pagaidījusi četrdesmit minūtes, viņa bija izkāpusi no gultas un izgājusi gaitenī. Uzraugu viņa atrada stiklotajā dežūrtelpā, kur tas, svētlaimīgi smaidot, sēdēja televizora priekšā.

Viņa iedarbināja ugunsgrēka trauksmes signālu, kura slēdzis atradās turpat pie atpūtas telpas. Narkotiku reibuma apņemtais uzraugs bija reaģējis uz zvanu skaņām kā apstulbis vērsis, kas ieraudzījis svītrainu apmetni. Visaptverošajā juceklī nekādas grūtības nesagādāja paņemt rezerves atslēgu, kas glabājās rakstāmgalda atvilktnē.

Nākamajā dienā viņa pastāstīja jaunajai draudzenei par savu ieguvumu, un abas ķērās pie sīkāku plānu kalšanas.

Viņas nolēma bēgt svētdienas naktī, jo brīvdienu uzraugi neizbēgami bija daudz paviršāki par parasto darbdienu personālu.

Taču tagad bija ceturtdienas nakts. Ronam un Ernijam bija kopīga dežūra. Un viņi bija sagrābuši viņas jauno draudzeni, sievieti ar sudraboti zilajām acīm.

Bija zināms, kur viņi to vedīs: uz izmeklēšanas istabu ar medicīnisko galdu, kam bija pierīkoti metāla kāpšļi, uz telpu ar kliedzošajām sienām.

Te nu bija plāns pazust svētdienas naktī, viņa nodomāja. Bēgt vajadzēs šonakt.

Viņa vēl pēdējo reizi aplaida skatienu telpai, kas pēdējo mēnešu laikā bija viņas cietuma kamera. Tur nebija nekā, ko būtu vērts ņemt līdzi. Personiskās mantas un dokumenti, ko viņai atņēma, ierodoties Muižā, atradās ieslēgti mazā pirmā stāva istabiņā.

Viņa ļoti piesardzīgi atvēra durvis ar zagto karti un uz mirkli apstājās, ieklausīdamās skanīgajā klusumā. Gaitenis bija tukšs.

Viņa izgāja no palātas. Gaisma uz nakti bija klusināta, bet ne pilnībā izslēgta. Viņa steigšus aizgāja līdz stūrim, nogriezās ap to un nonāca citā gaitenī.

Nākamajā krustojumā viņa no jauna apstājās un ieklausījās. Šajā klīnikas daļā nemitinājās neviens pacients, te bija

tikai kabineti un izmeklēšanas telpas, kurām naktī vajadzēja būt tukšām.

No kliedzošās istabas atplūda slāpētas skaņas. Rons un Er-nijs ar viņas draudzeni jau bija tajā.

Uz mirkli bailes bija tik spēcīgas, ka viņai šķita, tūlīt pārņems nelabums. y /

Tad viņa sakustējās, ar abām rokām uzspiezdama uz elektrības slēdžiem gaiteņa galā. Gaisma gaitenī izdzisa, tā plūda tikai pa kliedzošās istabas durvju apakšu.

Piesardzīgi sperdama soļus, lai nesaceltu troksni, viņa steidzās uz priekšu. Rītakurpes slāpēja skaņas. Nonākusi līdz skapim ar ugunsdzēsēju aparātu, viņa to atvēra un ar abām rokām satvēra aparātu.

Viņa piegāja pie kliedzošās istabas durvīm un uzsita pa tām ar ugunsdzēsēju aparātu.

- Kas par velnu? - atskanēja Ēmija satrauktā balss.

- Droši vien kāds no trakajiem, - sacīja Rons. - Es par to parūpēšos.

Kliedzošās istabas durvis atvērās. Rons spēra soli gaitenī.

Tieši tobrīd viņai ienāca prātā, ka bezgalīgi garā neveiksmju virtene varbūt beidzot ir noslēgusies.

Rons vispirms paskatījās pa kreisi, nevis pa labi. Uzraugs neredzēja viņu stāvam ar augsti paceltu smago aparātu.

- Nolādēts! - nomurmināja Rons. - Kāds trakais ir izslēdzis draņķa gaismu.

Rons bija daudz garāks par viņu. Viņai bija jāsit ar aparātu neveiklā leņķī, nevis taisni uz leju, kā viņai daudz labāk patiktu. Tomēr kārba ar patīkami dobju būkšķi atsitās pret uzrauga pakausi.

Viņš bez skaņas nokrita uz grīdas.

- Kas notiek?

Durvīs ar pavērtu muti parādījās Ernijs.

- Kas par lietu?

Viņa parāva ugunsdzēšamā aparāta mēlīti, palaižot vaļā baltu putu strūklu. Putas trāpīja Ērnijam tieši sejā.

Viņš iegaudojās un, ķerdams pie sejas, grīļodamies kāpās at' pakaļ. Gatavodamies izvarot, uzraugs jau bija atpogājis bikses, un tas sagādāja viņam krietnas nepatikšanas.

Viņa kājas sapinās nošļukušajās biksēs, un viņš ar troksni no-gāzās uz grīdas. Ernijs atvēra muti, lai kliegtu, un viņa to piepib dīja ar putām. Uzraugs rīstīdamies cīnījās pēc elpas.

Ienākot izmeklēšanas telpā, viņai cauri brāzās vesela emO' ciju gūzma. Cenzdamās neievērot psihisko troksni, viņa pacēla ugunsdzēsēju aparātu otro reizi, gatavodamās to nolaist uz Erni' ja galvas.

Viņas draudzene izmisīgi cīnījās ar siksnām. Viņai bija izde-vies atbrīvoties no vīkšķa.

- Palīdzi!

Viņa piesteidzās pie galda un atsprādzēja ādas siksnas, kas turēja draudzenes kājas kāpšļos.

Ērnijs pastiepa roku, gribēdams satvert krēslu. Viņa pagrie-zusies nomērķēja ar aparātu.

- Pagaidi!

Viņas draudzene paķēra šļirci no rakstāmgalda un iegrūda adatu Ērnija rokā. Uzraugs ievaidējās, noelsās un sašļuka.

- Es viņam iedevu pilnu devu. Viņš kādu laiku necelsies. Mūkam projām no šejienes!

Viņas tomēr uzkavējās, lai ievilktu Ronu atpakaļ kliedzoša^ jā istabā un sameklētu viņa automašīnas atslēgas. Pēc tam viņas aizvēra un aizslēdza durvis. Ar atslēgkarti iekļuvušas rezerves kāp^ nēs, abas draudzenes noskrēja lejā uz pirmo stāvu.

Skapīši ar pacientu mantām atradās Leona Greidija kabh netā. Diemžēl atslēgt kabineta durvis ar burvju karti neizdevās, toties izdevās atslēgt durvis gaiteņa otrā pusē ar uzrakstu SAIMNIECĪBAS DIENESTS. Greidija kabineta atslēga karājās uz āķa skapī ar sētnieka darbarīkiem.

Nokļuvušas apsardzes telpās, viņas sameklēja skapīšus. Pie* karamās atslēdziņas bija tik vājas, ka tās varētu salauzt pat ar kādu no apkopējas rīkiem, taču pat tas nebija nepieciešams. Skapīšu atslēgas atradās vienā no Greidija rakstāmgalda at' vilktnēm.

Skapītis ar viņas vārdu atvērās pietiekami viegli. Iekšā bija rokassomiņa, kas viņai bija līdzi, ierodoties Svečezera muižā. Par milzīgu atvieglojumu, somā vēl aizvien atradās autovadītājas apliecība un daži citi personu apliecinoši dokumenti. Nauda un kredītkartes bija izņemtas. Viņa zināja, ka tās uzņemšanas dienā atdeva Forestam. Tā bija standarta procedūra. Taču laiku pa laikam varēja rasties nepieciešamība pēc pacienta personas dokumentiem, tāpēc tos atstāja.

- No kredītkartēm tev tik un tā nebūtu nekāda labuma, -atgādināja draudzene. - Tu nevarētu tās lietot. Pārāk viegli izsekot.

Iznākušas dzestrā naktī, ko neizgaismoja pat mēness, abas iekāpa Rona mašīnā. Viņas aizbrauca līdz mazam namiņam kalnu pilsētiņas nomalē.

- Kam tā pieder? - viņa vaicāja draudzenei.

- Man. Ar citu vārdu. Tu mani vari saukt par Arkādiju.

- Jauks vārds.

- Paldies! Atradu to vārdu grāmatā jaundzimušajiem.

Pacēlusi vaļīgu dēli uz lieveņa, Arkādija izņēma atslēgu.

Viņa atslēdza namiņa ārdurvis.

Pastmarkas izmēra dzīvojamā istabā viņa noņēma sienas paneli, aiz kura atradās seifs. Uzspiedusi kodu, viņa izņēma no tā dokumentu paketi.

- Kas tas ir?

- Jauna personas apliecība, - atteica Arkādija.

- Apbrīnojami. Tu to visu izplānoji, pirms nonāci Xanadu, vai ne?

-Jā.

- Bet kāpēc?

- Tas ir garš stāsts. - Arkādija devās uz ārdurvīm. - Izstāsti' šu to pēc tam, kad būsim nomainījušas automašīnas.

- Tev kaut kur ir paslēpta cita mašīna?

- Garāžā.

Nākamajā rītā Arkādija bija piekļuvusi ārzonas kontam.

- Mums vajadzēs nedaudz laika, lai izdomātu tev jaunu pa-gātni, - viņa sacīja. - Ko tu teiktu par nelielu atvaļinājumu?

- Esmu dzirdējusi, ka ceļojumi paplašinot...

Etāns paslējās uz elkoņa no spilveniem un, noliecis galvu, noskūpstīja viņas kailo plecu.

- Vai tev viss kārtībā?

-Jā. - Pagriezusies uz muguras, Zoija uzlūkoja Etānu.

Viņas vīrs.

Viņš pasmaidīja. Viņas augumam līdz pašiem pirkstu galiem pārskrēja skudriņas. Etana seju ieēnoja rīta bārdas rugāji, un viņa mati bija izspūruši. Viņš bija vienlīdz vilinošs kā dienasgaismā, tā pusnaktī. Un viņš piederēja viņai. Uz kādu laiku.

- Par ko tu domāji? - Etāns apvaicājās.

- Par bēgšanu no Xanadu.

- Pastāsti man par to! - viņš sacīja.

Viņš jau lielāko daļu zināja. Viņam bija tiesības dzirdēt pārējo.

Zoija izstāstīja visu.

Viņa skatiens kļuva auksts.

- Vai tie abi uzraugi arī tevi kādreiz ir ievilkuši izmeklēšanas istabā?

- Nē. Manuprāt, viņi nosprieda, ka es savā trakumā esmu pārāk neaprēķināma. Viņi nekad nevarēja zināt, kāda būs mana reakcija uz medikamentiem.

Viņa smaids bija vēsi atzinīgs.

- Tu veicināji tādu iespaidu, vai ne?

- Nu, protams, kad vien radās izdevība. - Zoija noglāstīja viņa matus. - Es tīri labi iemanījos notēlot trako no divsimt trīs-desmit otrās palātas. Uzraugi no manis vairījās.

Viņš pieskārās ar lūpām Zoijas mutei.

- Ļoti priecājos, to dzirdot. Citādi man vajadzētu pievienot vēl divus punktus darbu sarakstam.

Zoija nodrebinājās, ieraugot izteiksmi, kas parādījās un nozuda viņa skatienā.

- Nevaru teikt, ka esmu vienīgā, kas atbaidīja Ronu un Er-niju, - viņa sacīja. - Arī viņi zināja, ka dakteri Makalistēru sevišķi interesē mana lieta. Viņi nevarēja droši zināt, ko pateikšu Makalistērai terapijas seansu laikā vai kam viņa izvēlēsies noticēt. Viņa itin viegli varēja panākt, ka abus atlaiž.

- Makalistēra. Esmu dzirdējis šo vārdu.

- Viņa bija ārste, kas uzraudzīja manu tā saucamo ārstēšanas plānu.

- Pareizi. - Etāns kļuva domīgs. - Singltons sacīja, ka Ma-kalistēra ir vienīgā īstā ārste visā Svečezerā. Droši vien viņai ir darba pilnas rokas. Kāpēc tu viņu tik ļoti interesēji?

- Oficiāli nonācu Xanadu tāpēc, ka Forests visiem stāstīja par balsīm, kuras esmu it kā dzirdējusi vasarnīcas sienās un kuras man teikušas, ka viņš ir noslepkavojis Prestonu.

- Vai tā ir patiesība? - Etāns bezkaislīgi vaicāja.

- Protams, ne. Nedzirdu balsis. - Tikai jūtas un emocijas. Taču tāds izskaidrojums viņam nebūt nepatiks labāk, nosprieda Zoija. - Manuprāt, Makalistēra gribēja noticēt, ka tomēr varu ieiet telpā un ko nojaust.

- Kāpēc?

- Kādu dienu seansa laikā ievēroju viņai uz rakstāmgalda dažus dokumentus. Tie bija no mazpilsētiņas policijas šefa. Pilsētiņa atrodas netālu no Svečezerā. Vēstulē bija izteikta pateicība par viņas konsultāciju nesenā slepkavībā un rakstīts, ka vēstulei pievienots čeks.

- Kādas konsultācijas viņa sniedza?

- Ieraudzījusi, ka skatos uz vēstuli, Makalistēra sacīja, ka viņa šad tad veicot psiholoģiskus testus mazās policijas nodaļās.

- Paskat tik! Viņa nosprieda, ka tu, ja tik tiešām dzirdi balsis sienās, varētu būt viņai noderīga, vai ne?

- Domāju, viņa saprata, ka nedzirdu balsis, - rūpīgi izvēlēdamās vārdus, sacīja Zoija. - Taču profesionāli viņu interesē cilvēka intuīcijas bioloģiskais pamats. Viņa pat ir uzrakstījusi vairākus referātus par šo tēmu. Domāju, viņa ļoti nopietni apsvēra, vai man nepiemīt ārkārtīgi jūtīga intuīcija, kas varētu noderēt nozieguma vietās. Saprotams, tās ir muļķības, bet viņa tiešām tic tam.

- Tavuprāt, viņa sprieda, ka varētu izmantot tevi par asistenti?

- Vai nu izmantot par asistenti, vai arī tā bija tīri akadēmiska interese. Skaidri zinu vienīgi to, ka viņa pastāvīgi mani testēja. Viņa vienmēr gribēja, lai pierakstu savus iespaidus par telpu. Viņa mēdza eksperimentēt ar medikamentiem, pūloties noskaidrot, vai noteikti līdzekļi nevar pastiprināt manu jūtīgumu.

- Izklausās, ka Makalistērai vajadzētu būt Muižas pacientei, nevis galvenajai ārstei.

- Izlikos, ka noriju tabletes. - Lielākoties.

Taču bija dažas reizes, kad medikamenti tika sasmalcināti un iejaukti viņas ēdienā. Vecā panika no jauna izšāvās caur dzīslām. Zoija atcerējās, kā bija nākusi pie apziņas kliedzošajā istabā un Makalistēra stāvēja blakus, skubinot, lai stāsta par savām izjūtām.

Atvairījusi atmiņas, Zoija ieraudzīja, ka Etāns viņu vēro ar biedējoši ciešu skatienu.

- Kas noticis? - viņa noprasīja, cenzdamās gaisināt sasprindzinājumu. - Vai raizējies, ka esi apprecējies ar trako?

- Nē, - viņš sacīja. - Taču man ienāca gan prātā, ka Ians Hārpers un Forests Klelends varētu nebūt vienīgie, kam ir no pietns iemesls turēt tevi ieslēgtu Svečezera muižā.

Aukstas skudriņas pārskrēja Zoijai pār muguru.

- Varbūt tev taisnība. Taču tagad tam vairs nav nozīmes.

- Nē. - Viņš uzspieda skūpstu Zoijai uz lūpām. - Tagad tam vairs nav nozīmes.

Divdesmit piektā nodaļa

Viņi atgriezās Visperingspringsā īsi pēc trijiem tajā pašā die-nā. Etāns taisnā ceļā no lidostas stūrēja mašīnu uz moteli, kurā istabu īrēja Leons Greidijs. Satraukuma iemesls bija tālruņa zvans. Viņš bija piezvanījis, tiklīdz lidmašīna skāra zemi, un Stags ziņoja, ka viss ritot mierīgi, bet Greidijs vēl aizvien esot piereģistrējies ar svešu vārdu Sunrise Suites.

Tas bija nesaprotami. Etāns pazina tādus kā Greidijs. Šantāžistam jau sen vajadzēja būt saskaitījušam zaudējumus un pazudušam.

Zoija saspringti sēdēja viņam blakus.

- Nespēju noticēt, ka viņam pietika dūšas palikt pēc tam, kad tu pateici, ka nekādā ziņā nemaksāšu. Kā tu domā, vai viņš plānoja ko citu? Kaut ko saistītu ar Arkādiju?

- Stags saka, ka Greidijs pat neesot mēģinājis ar viņu sazināties, tāpēc varam pieņemt, ka viņam nav ne jausmas par viņas esamību Visperingspringsā. - Etāns iebrauca moteļa autostāvvietā.

- Varbūt viņš nolēma nogaidīt un paskatīties, vai mēs tiešām apprecēsimies.

- Nedomāju vis, ka būtu atstājis vietu šaubām. - Viņš izslē-dza dzinēju. - Taču, ja tiešām ir tā, kā tu saki, tad mūsu jaunā, spīdīgā apliecība viņu pārliecinās.

Zoija atsprādzēja drošības jostu.

- Vai zini? Priecājos, ka viņš palika. Ar nepacietību gaidu, kad tikšos ar glumo tārpu aci pret aci. Man viņam sakāmi daži vārdi.

- Varbūt būtu labāk, ja tu ļautu, lai es to visu...

Taču bija par vēlu. Zoija jau bija izkāpusi no mašīnas.

Etāns samierinājies viņai sekoja un panāca Zoiju tikai tad,

kad viņa jau kāpa pa kāpnēm uz otro stāvu. Nonākuši līdz kāpņu laukumiņam, viņi tuvojās divsimt desmitajam numuram. Aizkari divsimt astotajā viegli sakustējās. Telpā bija sadzirdamas slāpētas televīzijas komercreklāmas skaņas.

Zoija atskatījās pār plecu.

- Tu teici - divsimt desmitais numurs?

-Jā. - Etāns ieraudzīja, ka uz roktura karājas zīme “Netraucēt!”. - Izskatās, ka viņam nav noskaņojuma pieņemt ciemiņus.

- Viņam neviens neprasīs. - Spēji apstājusies, viņa asi pieklauvēja pie durvīm.

Zoijas aizrautīgā vēlēšanās atdarīt Greidijam būtu bijusi smieklīga, ja vien visā situācijā nebūtu kas ļoti nepareizs.

Uz Zoijas klauvējienu neviens neatbildēja. Etāns vēroja aizvilktos durvju aizkarus. Tie nesakustējās.

- Varbūt viņš ir izgājis uz restorānu, lai piestumtu vaigus, -sacīja Zoija.

Viņiem tuvojās garlaikota izskata istabene ar grabošiem ratiņiem.

- Atvainojiet, - sacīja Zoija. - Vai jūs jau uzkopāt šo istabu?

- Nē, viņš nav noņēmis zīmi, - pukojās sieviete. - Manis pēc viņš var vispār nevērt vaļā tās durvis. Esmu bijusi šeit gandrīz nedēļu, un viņš ne reizes nav iedevis dzeramnaudu, kaut arī ir samaksājis pārvaldniekam uz priekšu. Neizskatās pēc tipa, kas izrakstoties atstās kaut vienu zaļo.

- Mēs gribētu aši ieskatīties numurā, - sacīja Etāns.

- To es nevaru jums atļaut, - atteica sieviete. - Istaba ir iz' īrēta, un pie durvīm karājas zīme, ka nedrīkst traucēt. Jūs taču zināt, ka tikmēr, kamēr karājas zīme, neviens nedrīkst ieiet. Ja izkar zīmi, durvis drīkst atvērt tikai pārvaldnieks.

Pasniedzies pēc naudasmaka, Etāns izvilka dažas banknotes. Viņš tās salocīja uz pusēm.

- Mēs esam nedaudz noraizējušies par savu draugu. Gribam tikai pārliecināties, ka viņam nav uznākusi kāda lēkme vai kas tamlīdzīgs.

Sieviete uzlūkoja banknotes.

- Nezinu. Nedrīkstu ieiet, kad izkārta zīme.

Zoija veikli noņēma zīmi un paslēpa to sev aiz muguras.

- Tagad nav nekādas zīmes.

Istabene nopētīja rokturi.

- Sasodīts, jums taisnība!

Etāns iegrūda viņai rokā naudu. Ar ašu, izveicīgu kustību ie-bāzusi naudu kabatā, viņa pagrozīja rokās smago atslēgu saišķi.

- Tikai uz īsu brīdi, - viņa sacīja.

- Protams, - piekrita Zoija.

Vienreiz pieklauvējusi, istabene atvēra durvis un ieskatījās istabā.

- Uzkopšana, - viņa skaļi uzsauca.

Sievietes piesardzība lika Etanam noprast, ka viņai, strādā' jot par istabeni, iespējams, bijuši nepatīkami piedzīvojumi, kas saistīti ar durvju atvēršanu.

Savukārt viņu pārņēma neliels atvieglojums, ieelpojot gai' sa plūsmu, kas nāca no istabas. Tā bija sastāvējusies smaka ar pelējuma pieskaņu, kas jaucās ar spēcīgu tīrīšanas līdzekļu sman žu no vannasistabas, bet nekas vairāk. Etāns atskārta, ka bija sasprindzis, gaidot ko ļaunāku. Ari viņam karjeras laikā bija gadi' jušies nepatīkami piedzīvojumi, atverot durvis.

Istabene atkāpās un, skatoties pa kreisi un pa labi, pārlaida skatienu balkonam. Apmierināta, ka pārvaldnieks viņu nenovē-ro, istabene ar žestu aicināja numurā.

- Ātri, skatieties, ja vajag! Tikai nekavējieties.

Etāns jau bija istabā un vilka rokās plānus plastikāta cim-dus. Zoija viņam aiz muguras, mirkli vilcinājusies, spēra soli pāri slieksnim.

- Nekam nepieskaries! - viņš izmeta pār plecu.

Pametusi skatienu uz Etana cimdotajām rokām, viņa sarau-

ca uzacis.

- Es neskaros.

Necik daudz nebija mainījies kopš viņa pēdējā apciemojuma, nodomāja Etāns. Steigšus izskatījis Greidija brūnās somas saturu, viņš atrada tikai netīrus kreklus un zeķes. Skapis bija tukšs. Pāris plastmasas trauku ar tuvējā ātrās ēdināšanas restorāna logo bija vienīgie priekšmeti atkritumu urnā.

- Mana lieta, - sašutusi noteica Zoija.

Etāns paskatījās uz viņu. Zoija stāvēja pie galda un pētīja papīrus, ko bija izņēmusi no manila's mapes. Varēja redzēt, ka viņa ir saniknota.

- Man šķiet, teicu, lai tu nekam nepieskaries, - viņš pārmeta.

Viņa nelikās ne zinis.

- Droši vien nelietis to nokopējis pirms aizbraukšanas no Muižas.

- Ieliec savā somā un vairāk nekam nepieskaries! - Nometies uz ceļa, Etāns ieskatījās zem gultas. Viņam pretī pacēlās kaudze savēlušos putekļu.

Pa durvīm ieskatījās istabene.

- Tagad jums jāiet, - viņa nošņācās. - Jūs teicāt, ka gribat tikai paskatīties, vai draugam nav kas atgadījies.

- Mēs jau ejam. - Etāns steidzīgi ieskatījās drūmajā vannas-istabā. Greidija tualetes piederumu makā nebija nekā interesan-tāka par skuvekli, skūšanās putu tūbiņu, ķemmi un dažiem veciem prezervatīviem.

Iznācis no vannasistabas, viņš nopakaļ Zoijai izgāja no numura. Ļoti ātri aizvērusi durvis, istabene satvēra ratiņu rokturi un, neteikusi ne vārda uz atvadām, devās projām.

Etāns un Zoija gāja pretējā virzienā uz melnajām kāpnēm.

Zoija noskatījās, kā Etāns novelk cimdus.

- Kur tu tos dabūji?

- Bija laiki, kad labi ģērbies džentlmenis pat nedomāja iziet sabiedrībā bez cimdiem.

- Tu esi tikai palieka no agrākiem, smalkākiem laikiem, vai ne?

- Kādam taču jāmēģina saglabāt standartus.

- Cildenas pūles. - Zoija palūkojās uz restorānu. Viņas lūpas sakniebās. - Varu saderēt, ka viņš ir tur.

- Varbūt. - Etāns pameta skatienu uz Greidija automašīnu, kas vēl aizvien stāvēja zem balkona. - Nespēju iedomāties, ka viņš varētu aiziet kur tālu. Viņš man neizskatījās pēc tāda, kas raizētos par fizisko vingrinājumu trūkumu.

Aizkari pie divsimt astotā numura loga, viņiem garām ejot, sakustējās. Etāns redzēja, ka aiz stikla uz mirkli pavīd seja.

- Pagaidi! - Viņš apstājās un pieklauvēja.

Durvis atvērās acumirklī. No istabas pretī uzvirmoja cigarešu dūmu mākonis. Pa durvīm galvu pabāza īss, sīka auguma plikpauris notrieptā T kreklā un sarkanās bokseru īsbiksēs ar baltiem punktiņiem. Bikšu priekša bija plati pavērusies.

Vīrietim rokā bija cigarete. Bija skaidrs, ka pēdējās divas dienas viņš nebija pūlējies noskūties.

- Jūs meklējat tipu no divsimt desmitā numura, vai ne? -viņš moži apvaicājās. - Dzirdēju, kā tikāt garām istabenei. Visai veikli.

- Vai jūs viņu esat redzējis? - noprasīja Etāns. Viņš ievē-roja, kā Zoija apzināti novēršas no vaļējās bikšu priekšas.

- Cik daudz jūs iedevāt istabenei? - gribēja zināt mazais vī-

riņš.

Vēlreiz pasniedzies pēc maka, Etāns izņēma no tā naudu. Viņš ielika to pastieptajā rokā.

- Apmēram pusi no šīs summas.

- Jā? - Saņēmis cigareti lūpu kaktiņā, vīriņš pārskaitīja nau-du. Viņš izskatījās apmierināts. - Vakar ap pusnakti viņš izgāja laukā. Tā arī nav atgriezies.

- Laukā? - Zoija sarauca pieri. - Ar mašīnu?

- Nē. Ne ar mašīnu. Nokāpa lejā pa kāpnēm un aizgāja aiz mājas stūra. Tā arī neatgriezās.

- Vai esat pārliecināts, ka tas bija vīrietis no divsimt des-mitā numura? - apvaicājās Etāns.

-Jā, pat ļoti pārliecināts. Lielāko daļu pagājušās nedēļas šo stāvu apdzīvojām tikai mēs divi. Es īrēju pa mēnesim un paturu visu acīs. Piesardzība nekad nenāk par ļaunu.

Vīriņš soli atkāpās un spēji aizvēra durvis.

Etāns un Zoija nokāpa pa melnajām kāpnēm.

- Klau, tu savā darbā droši vien sastapi daudzus interesan-tus cilvēkus, vai ne? - sacīja Zoija.

- Tev nešķita, ka īsbikses bija pēdējais modēs kliedziens?

- Vairs nekad mūžā nespēšu skatīties uz tām ar tādām acīm kā agrāk.

Kāpņu lejasgalā Etāns pagriezās un devās uz moteļa sētas

pusi.

Zoija aizsteidzās viņam pakaļ.

- Kurp tu ej ?

- Spriežot pēc vietējā sardzes kapteiņa no divsimt astotā numura, Greidijs ap pusnakti aizgāja aiz moteļa un neatgriezās. Man šķita interesanti paskatīties, vai nav atrodamas pazīmes, ka viņš ar kādu ticies.

Zoija nopētīja grambaino ceļu, kas stiepās aiz moteļa.

- Slepeni ar kādu var satikties aiz tās tur aiznaglotās ēkas vai pie vecajām noliktavām.

- Paskatīsimies, varbūt kaut ko atradīsim.

Viņi devās uz pamesto māju. Etāns to aplūkoja ciešāk. Logus klāja finiera plāksnes, bet durvis bija pavērtas. Tās karājās sarūsējušās virās.

Durvīm vajadzēja būt ciet, viņš nodomāja. Varbūt bērni to izmantoja kā štābiņu.

Nokāpis no ceļa, viņš tuvojās lievenim. Viebdama degunu, Zoija sekoja pa pēdām.

- Kas tā par smaku? - viņa vaicāja.

Etāns jau atradās pie lieveņa un skatījās uz līķi, kas gulēja turpat aiz stūra.

- Smaku rada notikumi, kas kļūst daudz sarežģītāki, - viņš atteica. - Mums vairs nav jāmeklē Leons Greidijs. Kāds jau viņu ir atradis.

Divdesmit sestā nodaļa

Tās pašas dienas vakarā visi bija sapulcējušies Etana kabi-netā.

- Nesaprotu, - sacīja Harijs Stags. - Tu pastāstīji policijai, ka tas tips mēģināja šantažēt Zoiju, bet viņi tik un tā ir pieķērušies domai, ka viņu nošāva par iejaukšanos cita tirgoņa medību laukos.

- Šobrīd tā ir viņu darba teorija, - sacīja Etāns.

Zoija saskatījās ar Arkādiju, kas sēdēja uz viena no papild-krēsliem, ko Etāns bija ievilcis kabinetā no priekštelpas. Arkā-dija izskatījās tikpat vēsa kā vienmēr, taču kaut kas viņā nebija tāds kā citreiz. Zoija nespēja noteikt, kas īsti, bet zināja, ka tam ir kāds sakars ar kalsno, vecišķa skatiena apveltīto vīrieti, kas sē' dēja viņai blakus.

Birojā viņi bija sanākuši pēc ilgas sarunas ar policiju. Etāns piedāvāja kafiju. Kafija bija laba, nodomāja Zoija, bet, iespējams, viņa izdarījusi nopietnu kļūdu, to dzerot. Spriedzes līmenis jau tā bija vairākas pakāpes sarkanajā zonā.

- Manuprāt, inspektors Ramiress kādu laiku mani uzlūkoja ar nopietnu interesi, - viņa sacīja. - Katrā ziņā viņš nebija gluži tik draudzīgs kā pagājušajā reizē. Taču, tiklīdz Etāns pastāstīja, ka mums ir nevainojams alibi, viņš izvirzīja narkotiku tirgoņu scenāriju. Acīmredzot vecās noliktavas pēdējā laikā ir kļuvušas par pulcēšanās vietu dažiem vietējiem pusaudžiem, kas eksperb mentē.

- Precības slepkavības laikā ir viens no labākajiem alibi stās-tiem, ko esmu dzirdējis, - sacīja Harijs. - Jums ir gan liecinieki, gan viss pārējais.

- Arī viesnīcas personāls mūs droši vien labi atcerēsies, -sacīja Etāns. - Mēs palūdzām citu numuru.

Arkādija jautājoši palūkojās uz Zoiju.

- Pirmajā numurā bija apaļa gulta ar spoguli pie griestiem, -atteica Zoija.

Arkādija pamāja.

- Protams, jums vajadzēja prasīt citu.

- Kāpēc? - nesaprata Harijs. - Spogulis pie griestiem izklau' sās patiešām jauki. To bieži negadās redzēt. Vismaz ne tādās vie* tās, kādās es parasti apmetos.

- Iemesls ir ļoti nopietns, - atteica Zoija. - Tas ir vulgāri. Turklāt zemestrīču zonā arī ļoti riskanti.

- Lasvegasa atrodas zemestrīču zonā? - ieinteresēts apvab cājās Harijs. - Pirmo reizi dzirdu.

Etāns saslēja kājas pret galda stūri.

- Man rotājums neradīja nekādus iebildumus, bet Zoijai tas nepatika, tāpēc pārcēlāmies. Galvenais, ka mūsu alibi ir nesa-tricināms. Tāpēc policistiem atliek tikai narkodīleru scenārijs.

- Vai tas ir ticams? - vaicāja Arkādija.

- Atklāti sakot, zināms pamats tam ir, - sacīja Etāns. - Po' licisti nopratināja pāris vietējo jauniešu, kas nonākuši policijas redzeslokā sakarā ar narkotikām, un puiši atzinās, ka Greidija ap-rakstam līdzīgs tips esot ap pusnakti viņiem tuvojies un piedāvā' jis pārdot, kā viņš teicis, īstas narkotikas, ko var iegādāties tikai pēc receptes.

- Saprotams, viņi atteicās, - sausi noteica Zoija.

Harijs pavīpsnāja.

- Protams. Vienkārši pateica “nē”, ko?

Etāns paraustīja plecus.

- Kā citādi. Taču pēc nelielas iztaujāšanas viņi atzinās, ka tūlīt pēc tam, kad svešinieks aizgājis, viņi dzirdējuši skaņas, kas varētu būt ieroča šāvieni. Sacīja, ka skaņas esot nākušas no ve^ cās mājas puses. Viņi neziņoja par šaudīšanos tāpēc, ka nebija īsti pārliecināti, kas tas par troksni.

-Tāpat policija atrada vairākas pudeles dažādu psihoaktīvo vielu maisiņā blakus Greidija līķim un vēl vairākas pudeles viņa automašīnas bagāžniekā, - papildināja Zoija. - Varu saderēt, ka viņš tās nozadzis Svečezerā.

- Tur notika daudzas tamlīdzīgas zādzības, - domīgi noteica Arkādija. - Tātad narkodīleru teorija ir vismaz kas pamatots.

Etāns palūkojās uz Hariju.

- Negribu būt nesmalkjūtīgs, bet vai drīkstu vaicāt, cik labs ir jūsu stāsts?

Zoija tikai pēc mirkļa atskārta, ko nozīmē viņa jautājums. To sapratusi, viņa gandrīz aizrijās ar kafiju.

- Etan! - viņa iesaucās. - Tu taču neteiksi, ka Harijs... ka viņš...

- Tikai pavaicāju. - Etāns viņu nomierināja.

- Neraizējies! - Pastiepusi roku, Arkādija vieglītēm paplb ķēja viņai pa muguru. - Mūsu alibi ir tikpat nesatricināms kā jūsējais. Puikas dzirdēja šāvienus ap pusnakti? Mēs ar Hariju va~ kar vakarā bijām “Pēdējā izejā”. Aizgājām no turienes tikai ap diviem, un mums ir bāra kvīts, kas to apstiprina.

- Ak, - noteica Zoija. - Ak, tas ir labi.

- Džezs bija patiesi labs, - piebilda Harijs.

- Vai policija gribēja zināt, kāpēc tevi šantažē? - Arkādija vaicāja Zoijai.

- Protams, - atteica Zoija. - Un mēs pastāstījām izrediģētu patiesību. Teicu, ka zināmu laiku esmu pavadījusi privātā medi' cīnās iestādē, kur strādāja Greidijs, un ka ļoti negribu, lai šo personisko medicīnisko informāciju uzzina potenciālie klienti. Izmeklētājs bija ļoti saprotošs. Tevi mēs, protams, nepieminējām.

Etāns pētīja savu kurpju purngalus.

- Nebija nekāda iemesla nepastāstīt policistiem dažus faktus par Zoiju. Jo vairāk cilvēku uzzina, ka esam precējušies, jo labāk. Nebija arī nekāda iemesla iepīt visā šajā jezgā tavu vārdu, Arkādij. Taču, manuprāt, nenāktu par ļaunu, ja jūs ar Hariju uz dažām dienām pazustu no pilsētas.

Arkādija neizpratnē sarauca pieri.

- Kāpēc?

- Cik mums zināms, Greidijam nebija ne jausmas par tavu jauno identitāti. Ja palaimējas, tas nozīmē, ka neviens cits nezina, ka tu atrodies šeit, Visperingspringsā. Taču šobrīd mēs nevaram būt par to pilnīgi pārliecināti.

- Viņam taisnība, - Harijs sacīja Arkādijai. - Būtu prātīgi uz kādu laiku pazust no pilsētas, vismaz, kamēr Triā noskaidro, kas šeit notiek. Viņam jātiek skaidrībā, kas nogalināja Greidiju.

Arkādija savilka uzacis.

- Vai tiešām tu to darīsi, Triā? Tu izmeklēsi Greidija slepkavību?

- Jā, - atsaucās Etāns. - Tā es domāju. Gribu būt drošs, ka policistiem ir taisnība un viņu ir novācis narkodīleris.

- Vai tad varētu būt vēl kāds motīvs? - vaicāja Arkādija.

- Paklau, viņš bija šantāžists, - norādīja Harijs. - Šantāžistiem vienmēr ir daudz ienaidnieku.

- Un Zoija? - gribēja zināt Arkādija. - Vai viņa būs drošībā?

- Es, kā saka, jau esmu atmaskota, - norādīja Zoija. - Taču tam vairs nav nozīmes. Tagad, kad esmu cienījama precēta sie-viete, no tā, ka mani nogādās atpakaļ Xanadu, nevienam nebūs nekāda labuma.

- Neraizējies! - sacīja Etāns. - Kamēr viss noskaidrosies, Zoija paliks pa nakti pie manis “Naktsvējos”.

Zoija nolaida krūzi.

- Es palikšu pie tevis?

- Jā, - Etāns apņēmīgi noteica. - Tu paliksi. Vedīšu tevi uz darbu un palikšu pie tevis, cik vien iespējams. Šo to varu darīt no tava biroja. Kad nevarēšu būt blakus, raudzīšos, lai tev būtu sabiedrība. Negribu, lai tu būtu viena, kamēr nebūs sasieti daži vaļīgi pavedieni.

- Saskaņā ar tavu teoriju tagad, kad esam precējušies, man vajadzētu būt drošībā.

- Vēl viss nav izprotams, un negribu riskēt, - atteica Etāns.

Zoija atvēra muti, lai protestētu.

- Labi, - noteica Arkādija, pirms Zoija paspēja iebilst. - Man patīk tāda pieeja.

- Priecājos, ka patīk, - sacīja Etāns. - Tie ir tikai papildu piesardzības pasākumi. Tiešām domāju, ka Zoija tagad ir zināmā drošībā, tomēr labāk gribētu, lai viņa neskraida viena apkārt, kamēr būšu dabūjis dažas atbildes.

- Taču man ir norunātas tikšanās ar pāris klientiem viņu rezidencēs, - steigšus ieminējās Zoija.

- Vai vari pārcelt tikšanās uz savu biroju?

- Nu, varbūt.

- Pamēģini! Ja tas nav iespējams, izstāsti savu grafiku. Pavadīšu tevi turp un atpakaļ.

Viņa savilka seju grimasē.

- Neesmu pārliecināta, ka tas ir nepieciešams.

- Tici man, tā vajag, kaut vai tikai manam sirdsmieram. -Etāns no jauna pievērsās Arkādijai. - Taču stāvoklis būtu vienkāršāks, ja jūs ar Hariju uz kādu brīdi pazustu.

- Domāju, mana asistente tiktu galā ar veikalu, - negribīgi noteica Arkādija. - Kā tu domā, kurp mums vajadzētu braukt?

- Man jau ir mērķis padomā. - Harijs piecēlās no krēsla. - Kā izklausās Ņūorleāna?

Arkādija veltīja viņam ilgu skatienu.

- Izklausās... interesanti.

- Droši vien mums jāsāk gatavoties ceļam, - nosprieda Ha-

*

rijs.

Arkādija piecēlās un kopā ar viņu izgāja no kabineta.

Zoija ieklausījās soļu troksnī, kas uz kāpnēm kļuva klusāki. Viņa palūkojās uz Etānu.

- Kas ar tiem abiem notiek? - viņa vaicāja.

- Neprasi man! Attiecības starp miesassargu un viņa klien-ti ir konfidenciālas.

- Vai tas ir likums no tavas privātdetektīva rokasgrāmatas?

- Kā tu uzminēji?

Tovakar deviņos un trīsdesmit minūtēs viņš stāvēja sava ka-bineta durvīs un vēroja, kā Zoija pēta plauktos salikto grāmatu nosaukumus.

- Vecu slepkavību žurnāli, dienasgrāmatas un pieraksti. -Viņa izvilka no plaukta plastikāta aploksni, atvēra to un izņēma laukā plānu burtnīcu. - “Patiess vēstījums par Herietas Plame-res slepkavību līdz ar stāstījumu par viņas slepkavas Džona Stren-da prāvu”. - Zoija pacēla skatienu. - Te minēts tūkstoš astoņi simti septiņdesmitais gads.

- Herieta bija Sanfrancisko prostitūta, ko nogalināja viens no viņas klientiem. Vai ievēroji eleganto gultu ilustrācijā, ko pa-pildina saņurcīts gultas pārklājs un daudzi jo daudzi dekoratīvie spilveni? Tā mākslinieks ne pārāk smalkjūtīgi uzsvēra dāmas profesiju un jutekliskās zemūdens straumes.

- Vai cilvēki pirka šos stāstus?

- Stāstījumi par slepkavībām un tām sekojošām prāvām bija ļoti populāri visā astoņpadsmitajā un deviņpadsmitajā gadsimtā. Ja runājam par publiku, tad, jo briesmīgāk, jo labāk.

- Tos, kas saistījās ar seksu, izpirka vislabāk?

- Protams. - Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš atbalstījās pret durvju stenderi. - Dažas lietas ir nemainīgas.

Iebāzusi rakstu plastmasas vākos, Zoija atlika to atpakaļ plauktā.

- Vai Džonu Strendu pakāra?

-Jā. Tā, pēc maniem ieskatiem, ir nopietna justīcijas kļūda.

- Tu domā, viņš nebija vainīgs?

- Strends bija agresīvs vīrietis, padevās niknuma lēkmēm. Iespējams, ka viņš bija vainīgs kāda nāvē, bet ne Herietas.

- Kas viņu nogalināja?

- Manuprāt, aizdomas visticamāk krīt uz vīrieti, vārdā Džordžs Edvards Kingstons. Viņš bija viens no Herietas regulā' rajiem klientiem, bagāts, visu saviem spēkiem sasniedzis cilvēks, kas plānoja ieprecēties sabiedrībā ietekmīgā ģimenē.

- Kāpēc tu domā, ka viņš to noslepkavoja?

- Kā mēdz sacīt, viņa kļuva neērta. Manās rokās nonāca da~ žas vēstules, ko Herieta rakstījusi savai draudzenei. Viņa bija stā' voklī un pārliecināta, ka gaidāmā bērna tēvs ir Kingstons. He-rieta bija pārskaitusies, jo Kingstons grasījās izbeigt viņu attiecības. Viņa draudēja paziņot par abu attiecībām publiski.

- Tāpēc Kingstons viņu nogalināja.

- Domāju, jā. Kingstons raizējās, ka bagātā līgava viņu pa^ metīs, ja viņa un viņas ģimene uzzinās, ka līgavainim bijis ilg' stošs sakars ar labi zināmu prostitūtu. Šobrīd to nevar pilnīgi dn> ši pateikt. - Viņš mirkli klusēja, meklēdams pareizos vārdus, ar kuriem paskaidrot nedzirdamo pārliecinātības klikšķi un ganda^ rījumu, ko izjuta, kad redzēja motīvus un atrada atbildes. - Taču jūtu, ka jābūt pareizi.

Zoija cieši uz viņu paskatījās.

-Jūti, ka jābūt pareizi?

- Kingstons kā slepkava izskaidro visus negludumus šajā lietā, vismaz man tā šķiet. - Atgājis no durvju stenderes, viņš pienāca pie rakstāmgalda. - Taču tam vairs nav nozīmes. Visas iesaistītās personas jau sen ir mirušas.

- Vai tu bieži to dari?

Viņš atbalstījās pret rakstāmgaldu.

- Izmeklēju vecas slepkavības? Jā. Vismaz vakaros ir, ko darīt, kad neskatos televīzijas pārraides.

- Pastāsti par vecām lietām! - Zoija nopētīja istabu. - Vai visas grāmatas, žurnāli un avīžraksti ir daļa no tavas pētnieciskās bibliotēkas?

-Jā.

- Kāpēc tu to dari?

- Varbūt tāpēc, ka to protu. - Viņš mirkli klusēja. - Turklāt nerodas nekāds ļaunums, ja kļūdos.

- Tāpēc, ka nav palicis neviens, kuru varētu interesēt atbildes?

- Pareizi. Vienkārši akadēmisks vingrinājums. - Viņš norādīja ar zodu uz datora pusi. - Neesmu vienīgais, kas to dara. Ir arī citi. Mēs rakstām savus ziņojumus par atklāto un iesūtām, lai cilvēki varētu lasīt un studēt.

- Kas meklē rezultātus tīklā?

- Mēs piesaistām daudzus ģenealogus un cilvēkus, kurus interesē viņu ģimenes vēsture. Mājaslapa pievelk arī lielu skaitu vēsturnieku un mācībspēku, kas pēta slepkavības psiholoģiskos un sociālos aspektus.

- Droši vien arī dažus savādniekus.

- Protams. Pasaule ir pilna ar dīvaiņiem.

Zoija pameta skatienu pār plecu gaitenī uz teātra pusi, tad atkal uzlūkoja Etānu.

- Pieņemu, ka tu izmeklē Kamēlijas Pēdas nāvi?

- Būtu grūti nelikties par to ne zinis, ņemot vērā, ka dzīvoju šeit, “Naktsvējos”.

- Oficiālā versija uzskata, ka viņa esot iekritusi kanjonā un nositusies, vai ne?

Viņš pamāja.

- Tajā laikā klīda baumas, ka varbūt vīrs viņu nogrūdis, bet neviens neko tā arī nepierādīja, varas iestādes pārāk necentās ie-dziļināties.

- Vai, tavuprāt, viņa ir upuris vardarbībai ģimenē?

- Pilnīgi iespējams. - Viņš paņēma rokās Pēdas dienasgrāmatu. - Tā ir viņas vīra dienasgrāmata. Spriežot pēc tā, ko esmu izlasījis, viņš baidījās, ka sievai ir sakars ar vīrieti, vārdā Dže-remijs Hills. Viņš bija pārskaities tāpēc, ka Kamēlija uzaicināja Hillu uz lielām mājas viesībām nedēļas nogalē šeit, “Naktsvē-jos”. Māja bija pilna ar viesiem. Kamēlija mira pirmajā naktī. Viņas līķi atrada no rīta.

- Kas to atrada?

Etāns bija pārsteigts.

- Labs jautājums.

- Esmu dzirdējusi, ka policija vienmēr pievērš lielu uzmanību tam, kurš atrod līķi. Katrā ziņā man uzdeva daudz jautājumu todien, kad atradu Prestonu.

- Bieži vien par slepkavību ziņo vainīgais. Tas pats varēja būt noticis arī Šeit. - Etāns atvēra žurnālu pie viena no pēdējiem ierakstiem. - Torīt Kamēliju atrada Pēda. Lūk, ko viņš rakstīja pēc dažām nedēļām.

... vēl aizvien nespēju noticēt, ka viņa ir man zudusi, viss viņas skaistums un valdzinājums ir izdzisis uz mūžīgiem laikiem. Eju cauri mājai un visur, kur pagriežos, redzu viņas piemīlīgo, smejošo garu, kas mani nomāc...

- Izklausās pēc neremdināmu bēdu pārņemta vīra, - klusi sacīja Zoija.

- Labi, domāju, viņa bēdas bija neremdināmas. - Etāns aizvēra burtnīcu. - Taču piezīme par piemīlīgo, smejošo garu, kas viņu nomāc, ir interesanta.

i 1

- Vai tu domā, Pēda mocījās vainas apziņā un ticēja, ka Kamēlija viņam spokojas?

- Varbūt. Neesmu vēl beidzis lasīt.

- Vai tev ir radušās šaubas?

- Jā. - Nolicis dienasgrāmatu uz rakstāmgalda, viņš paņēma piezīmes, kur bija pierakstījis dažus novērojumus Pēdas lietā. - Ir neskaidrības ar laikiem. Kamēlija bija visu acu priekšā līdz pat pusnaktij. Neviens neatceras, ka būtu redzējis viņu pēc tam. Taču iepriekš Kamēlija un Hills uz laiku bija nozuduši kopā. Pēda savā dienasgrāmatā atzīmē, ka redzējis abus atgriežamies mājā. Viņš bija pārliecināts, ka abi ir mīlējušies.

- Vai Pēda pieprasīja viņiem izskaidrojumu?

- Kā rakstīts dienasgrāmatā, viņu tik ļoti nomākusi apziņa par savu nespēju sacensties ar Hillu, lai iekarotu sievas mīlestību, ka viņš devies uz savu guļamistabu un iztukšojis pudeli viskija. Vairāk viņš neko neatceras līdz pat nākamajam rītam, kad devies atskaidrot galvu un atradis Kamēlijas līķi.

- Viņa apgalvojums par dzēruma bezsamaņu un gulēšanu līdz nākamajai dienai tiešām izklausās kā ērta atruna.

- Varētu tā būt. Bet varētu būt arī patiesība. Neviens no kalpiem viņu nav redzējis pēc ieiešanas guļamistabā. Neviens neatceras, ka pēc pusnakts būtu redzējis Kamēliju.

- Ja Pēda līdz nākamajam rītam nav iznācis no guļamistabas, tad jātur aizdomās visi mājas viesi.

- Es tā nedomāju, - atteica Etāns. - Domāju, ka pavisam noteikta varbūtība ir Džeremijs Hills. Hillu, lai gan Kamēlija no viesībām bija pazudusi, visa vakara gaitā ir redzējuši daudzi cilvēki, bet mājinieki ap trijiem devās pie miera. Taču viņš droši vien bija izgājis otrreiz, jo viens no kalpiem redzēja Hillu īsi pirms ausmas atgriežamies mājā caur dārziem. Hills bija viens pats. Sacīja, ka izgājis pastaigāties.

- Mīļākais. Kāpēc lai Hills viņu slepkavotu?

- Tāpēc, ka ļoti viņu gribēja, - rāmi atteica Etāns. - Taču viņa atteicās Hilla dēļ pamest savu bagāto viru. Tomēr, kā jau teicu, mazliet nesakrīt laiki. Vienīgie divi cilvēki, kas vienlai-kus nebija viesībās, ir Kamēlija un Ebners Pēda.

- Tad viss skaidrs. Varu derēt, ka vainīgs ir vīrs. Tik parasta lieta. - Viņa nopētīja Etānu. - Kā tu domā uzzināt patiesību?

- Džeremijs Hills apprecējās pāris gadu pēc Kamēlijas nāves. Acīmredzot viņš smagi dzēra. Viņa sieva izšķīrās un vēlāk apprecējās no jauna. Hills drīz vien pēc šķiršanās saslima un nomira, neatstājot pēcnācējus. Mēģinu atrast bijušās sievas bērnus, lai paskatītos, vai nav palikušas kādas vēstules vai dienasgrāmatas, kas varētu nedaudz izgaismot pirmo laulību. Ceru atrast arī vēstules, ko varbūt rakstījis kāds no tās nakts viesiem.

- Augstā debess, var paiet mēneši vai gadi, kamēr izsekosi faktiem.

- Nav nekāda steiga, - sacīja Etāns.

- Bet tas ir tā vērts, vai ne?

Viņš paraustīja plecus.

- Kā jau teicu, man vakaros ir, ko darīt.

- Nē. - Zoija uzlūkoja viņu ar dziļu, saprotošu skatienu. - Tas nebūt nav viss. Tas ir aicinājums. - Piegājusi pie Etana, Zoija ar pirkstgaliem pieskārās viņa zodam. - Atrodot atbildes, tu iedibini mazliet taisnīguma. Tu nolīdzsvaro kaut kur kādus neredzamus svarus. Pat ja neviens nezina un nevienu tas neinteresē, tu esi izdarījis ko labu, Etan.

Viņa saprot, nodomāja Etāns. Dažus cilvēkus viņa vaļasprieks intriģēja, bet dažus atgrūda. Nedaudziem par to bija akadēmiska interese. Taču līdz šim brīdim viņš nebija sastapis nevienu, kas dziļi sirdī saprastu, kāpēc viņš izmeklē tik vecus noziegumus.

Pasniegusies pirkstgalos, Zoija noskūpstīja viņa lūpas. Etāns viņu apskāva.

Viņš dzirdēja klikšķi un sajuta gandarījumu.

Divdesmit septītā nodaļa

Kliedzieni sienās caururba medikamentu reibuma izraisīto miglu, kurā viņa bija peldējusi visu rītu. Atsperdamās ar papē' žiem, viņa spēji apstājās. Viņa izmisīgi pūlējās aptvert, kur ātro' das.

Viņas priekšā bija atvērtas durvis. Daktere Makalistēra, uz' likusi plaukstu uz viņas pleca, skubināja iet iekšā. Labajā pusē stāvēja drukns vīrietis formastērpā un vēroja viņu ar drūmu iz-teiksmi sejā. Vīna neskaidri atcerējās - kāds bija uzrunājis vīrie' ti par šerifu.

- Lūdzu, nē, - viņa nočukstēja. - Negribu iet tur iekšā.

- Viss ir kārtībā, - sacīja Makalistēra. - Tu neesi viena. Esmu šeit, tev blakus.

- Nē! - Viņa mēģināja izvairīties no rokas uz pleca. Dakte-res tvēriens kļuva ciešāks.

- Tev jāieiet istabā tikai uz pāris minūtēm, - centās pieru-nāt Venētija Makalistēra. - Tikai pārkāp pār slieksni un paska' ties apkārt! Pastāsti man, ko jūti!

-Nē!

Vīrietis formastērpā pameta dusmīgu skatienu.

- Es par to neko nezinu, daktere. Izskatās, ka viņa ir patiesi nelaimīga. Vai esat pārliecināta, ka nepieciešama viņas līdzda-lība?

- Mani ārkārtīgi interesē viņas reakcija nozieguma vietā.

- Izskatās, ka viņai tūlīt kļūs nelabi. Man nevajag, lai viņa sabojā pierādījumus.

- Viņai nekas nenotiks. Pēc zālēm, ko iedevu, viņai vaja^ dzētu būt samērā mierīgai.

- Manuprāt, viņa neizskatās mierīga, - sacīja šerifs.

Pilnīgi pareizi, neesmu mierīga. Viņa atvēra muti un iekliedzās.

- Pārstāj! - Makalistēra viņu sapurināja. - Pārstāj! Tu zau-dē savaldīšanos.

Lai tā būtu. Vienalga ko, lai tikai nebūtu jāieiet tajā istabā.

Viņa iekliedzās skaļāk.

- Vediet viņu laukā no šejienes! - noskaldīja šerifs. - Man vairāk nav laika.

Daktere Makalistēra negribīgi veda viņu atpakaļ uz mašīnu.

Viņa turpināja kliegt. Šķiet, tas atstāja vēlamo iespaidu. Ma~ kalistēra veda viņu projām no mājas ar vaidošajām sienām, un tas bija galvenais.

- Pārstāj! - nu jau saskaitusies, sacīja Makalistēra. - Tūlīt pat pārstāj, vai saproti?

- Zoija, pārstāj! Mosties! Tu sapņo.

Viņa pamodās pa vidu slāpētam šņukstam, atvēra acis un ie~ raudzīja pār sevi nolīkušo Etānu. Visu viņas augumu klāja auksti sviedri. Viņa juta, kā joņo sirds. Pagāja daži drudžaini mirkļi, ka-mēr viņa atcerējās, kur atrodas. Tad viņa ieraudzīja milzīga gulbja spārna siluetu.

Ak, sasodīts! Atkal jau murgi. Ja tas atkārtosies tik bieži, Etāns tiešām nospriedīs, ka viņa ir jukusi.

Sažņaugusi palagu, Zoija piecēlās sēdus.

- Piedod! Es jau tev teicu, ka tas var traucēt. Ja man jāpa-liek pie tevis, labāk gulēšu kādā citā guļamistabā.

- Negribu, lai tu guli citā istabā. - Atlaidies spilvenos, viņš pastiepa rokas un piekļāva Zoiju sev klāt. - Gribu tevi savā gul-tā. Par ko tu sapņoji?

- Kārtējais murgs par dienām, kad biju ieslēgta. Tici man, tu negribēsi dzirdēt nianses.

- Nē, gribu. Pastāsti!

Varbūt tas notika tāpēc, ka bija nakts vidus un viņš nebija ieslēdzis gaismu. Varbūt tāpēc, ka pirms aizmigšanas viņš bija dā-vājis izjusti kaislīgu mīlestību. Varbūt tāpēc, ka viņš bija pastās-tījis par savu vaļasprieku, ļaujot ielūkoties tik dziļi apslēptā vie-tā, Zoija nojauta, ka tas nenotika bieži.

Varbūt viņai gluži vienkārši vajadzēja kādam izstāstīt sapni.

- Es tev teicu, ka Svečezerā bija ārste, kas izrādīja par mani sevišķu interesi.

- Makalistēra. Tā, kura konsultēja mazpilsētiņas policistus tuvākajā apkaimē un gribēja noskaidrot, vai tu varētu nodarboties ar gaišredzību nozieguma vietās.

Zoija saviebās.

- Tev ir laba atmiņa.

- Sī Makalistēra bija tavā sapnī?

- Jā. Sapņoju par notikumu Xanadu laikā. Makalistēra konsultēja slepkavības lietu. Torīt viņai izdevās iemānīt manā ēdienā medikamentus, un pēc tam viņa aizveda mani uz māju, kurā bija izdarīts noziegums. Gribēja piespiest, lai ieeju istabā, kurā bija noslepkavoti divi cilvēki. Es pretojos.

- Saprotams.

- Viņa gribēja piespiest, lai eju iekšā. Teica, ka man vajagot iemācīties kontrolēt savu nemieru.

- It kā nevēlēšanās ieiet istabā, kurā noslepkavoti cilvēki, būtu kāda pavisam parasta fobija. Kas tāds, ko vajag pārvarēt.

- Jā. Lai nu kā, šerifs baidījās, ka es varētu apvemt visu no zieguma vietu. Kad sāku kliegt, viņš lika Makalistērai vest mani projām. Varēju pateikt, ka viņa ir vīlusies un dusmīga, tomēr viņa aizveda mani atpakaļ uz Muižu.

- Vai šerifam izdevās atrast slepkavu?

Par spīti tam, ka viņas pulss vēl aizvien joņoja ašiem solī' šiem un elpas vilcieni vēl nebija atguvuši parasto ritmu, Zoija pasmaidīja. So jautājumu varēja gaidīt, viņa nodomāja. Etanam patika atbildes. Vēl vairāk, viņam tās bija vajadzīgas.

- Pēc dažām dienām klīnikas bibliotēkā redzēju laikrakstu, -viņa sacīja. - Tajā bija mājas attēls un raksts, ka aizdomās par slepkavību apcietināts bijušais vīrs.

- Vai daktere vēl kādreiz mēģināja atkārtot tamlīdzīgas blē-

ņas?

- Vēl vienu reizi. Notika tāpat. Turpināju kliegt, kamēr policisti lika vest mani projām. Pēc tam, man šķiet, viņa saprata, ka es nedomāju pakļauties tāda veida terapijai.

- Tā nebija terapija. Viņa mēģināja tevi izmantot.

- Aha!

Etāns ērtāk iekārtojās spilvenos.

- Man nepatīk Makalistēra, bet neredzu, ka viņai būtu kādi motīvi nogalināt Greidiju.

Zoija nopūtās.

- Vai tu zini, ka tev ir vienvirziena domāšana? Kāds sakars manam sapnim par Makalistēru ar Greidija slepkavas meklēšanu?

- Iespējams, nekāds. Tikai cenšos atrast sakarības. Mana nojauta saka, ka Greidija slepkavība ir saistīta ar tavu situāciju. -Viņa plauksta noslīdēja no Zoijas pleca uz gurna. - Kā tu domā, vai spēsi aizmigt vai arī iesim pēc silta piena?

Zoija noskūpstīja viņa kailās krūtis.

- Man ir labāka ideja.

-Jā?

Zoija noskūpstīja viņu vēlreiz, tuvāk stingrajam, plakanajam vēderam, un viņas plauksta aizslīdēja tālāk. Viņš bija ciets un smags.

-Jā, - viņa sacīja.

Viņš atglauda Zoijas matus.

- Pavisam noteikti laba ideja, - viņš sacīja. - Pati labākā, kādu atceros pa ilgiem laikiem.

Zoija paņēma viņu mutē.

- Lieliska ideja.

Viņa plaukstas spēji sažņaudzās Zoijas matos.

Zoija juta, ka viņš saspringst.

Un jau nākamajā brīdī viņa bija novilkta Etanam blakus un pārvelta uz muguras. Viņa bija gatava viņa ienākšanai. Apvijusies viņa augumam, Zoija turējās pie tā kā pie savas dzīvības.

Divdesmit astotā nodaļa

<

Pulksten vienpadsmitos nākamajā rītā Zoija nolika zīmuli, ar kuru veidoja dzīvojamās istabas skici klienta rezidencei, un pa-skatījās uz Boniju.

- Droši vien tev ir briesmīgi garlaicīgi, - viņa sacīja.

Bonija aizvēra romānu, ko tikko bija lasījusi, un pasmaidīja.

- Neraizējies, man nav garlaicīgi. Patiesību sakot, ir visai pa^ tīkami pavadīt kādu laiku kopā ar citu pieaugušu sievieti. Man šeit, Visperingspringsā, vēl nav izdevies iepazīt daudz cilvēku.

- Pārcelties uz citu dzīvesvietu vienmēr ir grūti.

- Iesaistos dažos pasākumos dēlu skolā, un tas palīdz. Taču ļoti gribētu atrast kādu interesantu darbu ar nepilnu slodzi. Fb nansiāli, izmantojot vīra apdrošināšanas polisi, mēs iztiekam tīri labi. Taču man biežāk vajag iziet no mājas.

- Tici man, saprotu. Vai tev ir kādas idejas?

- Pirms kāzām strādāju par bibliotekāri, - sacīja Bonija. - Kādu laiku neesmu strādājusi, bet domāju iesniegt pieteikumu Visperingspringsas publiskajā bibliotēkā un ari vietējā koledžas bibliotēkā.

- Izklausās tīri labi, - sacīja Zoija.

- Kā tu kļuvi par interjera dizaineri? Vai tu strādāji, pirms Forests Klelends nogādāja tevi uz Svečezera muižu?

- Nē, es dabūju grādu humanitārajās zinātnēs. Kad sastapu Prestonu, strādāju mazā mākslas muzejā. Viņu īpaši interesēja viens gleznotājs, ko mēs abi apbrīnojām, un viņš par to painteresējās. Es nepaspēju ne attapties... - Viņa apklusa.

- Kad biji iemīlējusies un kali kāzu plānus, - pabeidza Bo-

nija.

-Jā.

- Mums ar Drū bija tāpat. - Bonija ilgodamās nopūtās. - Pirmais gads pēc viņa nāves bija elle. Taču pēdējos mēnešos esmu ievērojusi, ka sāku domāt par savu laulību kā par ļoti senu notikumu.

t Citā dzīvē.

-Jā. Bez Etana būtu bijis tik grūti. Sevišķi zēniem.

Zoija grozīja pirkstos zīmuli.

Bonija mirkli vēroja, kā viņa velk ķeburus.

- Tu brīnies, kāpēc mēs ar Etānu negājām tālāk par mūsu tagadējām attiecībām, vai ne? - viņa pavaicāja.

Zoija nokremšļojās.

- Šķiet, jūs tiešām esat ļoti tuvi, un viņa pieķeršanās Dže-fam un Teo ir acīm redzama.

- Mēs ar Etānu vienmēr būsim labi draugi, un viss.

- Tu izklausies ļoti pārliecināta.

- Šis tas ir zināms jau no paša sākuma. Es par viņu domāju gandrīz kā par vecāko brāli, kura man nekad nav bijis. Tas ir abpusēji. Etāns manī redz ko līdzīgu māsai, nevis iespējamo sievu. ~ Bonija palūkojās uz “Naktsvēju” fotogrāfijām. - Vai tu tās fotografēji?

-Jā. Todien gāju garām ar savu kameru.

- Lieliski uzņēmumi. Izskatās, ka māja pastāv paralēlā visumā. Ārpus šīs pasaules. Vai tu fotografē portretus?

- Profesionāli ne. Fotogrāfija ir tikai vaļasprieks.

- Daudz vairāk, vismaz spriežot pēc “Naktsvēju” attēliem. Drīzāk kā Etana interese noskaidrot senas slepkavības.

- Viņš man vakar par to pastāstīja.

- Vai tas ir pareizi? - Bonija cieši viņu pētīja. - Vai tev tas šķita mazliet dīvaini?

- Nē. Man tas ļoti izskatījās pēc Etana.

- Pēc Etana. - Bonija pasmējās. - Jā. Tieši tā.

- Etāns jūt vajadzību atrast atbildes un izlīdzināt svaru kau-sus tieši tāpat, kā citiem vīriešiem vajag braukt ar ātrām mašī-riām vai meklēt zeltu. Tā ir daļa no tā, kas viņš ir.

- Gandrīz to pašu par viņu sacīja Drū. - Sēžot krēslā, Boni-ja pieliecās tuvāk un salika rokas uz ceļiem. - To nesaprata neviena no Etana bijušajām sievām.

Zoija savieba degunu.

-Ja tev nav iebildumu, es labāk neapspriestu Etana bijušās sievas. Tas liek domāt, ka manis dēļ viņam drīz būs ceturtā bijusī..

- Tas nav obligāti.

Zoija samirkšķināja acis.

- Atvaino?

- Etāns daudz ko ir darījis savu klientu labā, bet viņš vēl nekad nevienu nav apprecējis.

Zoija negribēja par to domāt.

- Varbūt viņam nekad vēl nav bijusi vajadzība iet tik tālu. Ar mani ir mazliet citādi.

- Etanam ir bijušas dažas ļoti neparastas lietas. Tas ir vēl kas, ko tev vajadzētu par viņu zināt. Viņš arī neguļ ar savām klientēm.

Zoija sāka justies kā iedzīta stūrī.

- Jā, nu es negaidītu pārāk daudz no tā, ka mums ir attiecības. Tu taču zini, ka tā mēdz gadīties?

Bonija neko neteica.

Zoiju pārņēma neizskaidrojama panika.

- Labi. - Viņa nolika zīmuli un piecēlās kājās. - Nezinu, kā tu, bet es labprāt iedzertu kafiju. Tepat aiz stūra ir neliela kafej-nīca. Mēs varētu doties īsā pastaigā.

- Laba doma.

Singltons Kobs parādījās ap diviem.

Zoijai šķita interesanti, ka Bonija piepeši kļuva mazliet dzī~ vāka, it kā viņā būtu ieplūdusi kāda papildu enerģija. Savukārt Singltonam bija grūti novērst no viņas skatienu. Viņš šķita sa-vādi satraukts.

Viņš pagriezās pret Zoiju.

- Izskatās, ka būšu tava sabiedrība līdz slēgšanas laikam. Pēc darba aizvedīšu tevi uz “Naktsvējiem”.

- Lai notiek, - atteica Zoija, cenzdamās izskatīties iepriecē nāta. Šī pastāvīgā uzraudzība sāka ātri apnikt. Viņa prātoja, kā Arkādija samierinās ar Hariju Stagu. Varbūt vārds “sadzīvo” ne~ bija labākais veids, kā to pateikt.

Singltons nokremšļojās.

- Etāns uzaicināja mani kopā ar jums vakariņās. Dzirdēju, ka mēs pasūtīšot picu un salātus.

- Tas mums ir pamatēdiens, - apstiprināja Bonija. Uzlikusi plecā somu, viņa sameklēja mašīnas atslēgas. - Labāk došos pn> jām, citādi nepaspēšu aizbraukt pakaļ Džefam un Teo. Tiksimies vēlāk “Naktsvējos”.

Pulksten piecos Zoija aizslēdza biroja durvis un iemeta somā smago atslēgu gredzenu.

- Man jāpiebrauc pie sava dzīvokļa pakaļ dažām mantām, -viņa sacīja Singltonam.

- To var.

Viņi kopīgi aizgāja līdz mazajai stāvvietai, kur atradās SingL toņa lielais džips. Aizkustinošā galantumā atvēris viņai pasažie* ru durvis, Singltons apsēdās pie stūres un iedarbināja lielo dzinēju.

- Šī pastāvīgā uzraudzība tev droši vien jau ir apnikusi, -viņš sacīja, atpakaļgaitā izbraukdams no stāvvietas.

- Kā tu uzminēji?

- Zinu, kā justos, ja būtu tavā vietā. - Viņš mierinoši pasmaidīja. - Neraizējies! Nedomāju, ka tas vilksies pārāk ilgi. Etāns visu nokārtos.

- Iespējams.

- Vai jūs ar Triā domājat izmēģināt ģimenes dzīvi?

Lieliski. Viņš aizsāka tematu, ko viņai šodien vismazāk gribējās apspriest.

- Tas nav tas, ko sauc par laulību, - viņa strupi atteica.

-Jā? Kā tad tu to sauktu?

- Par Etana priekšstatu lietderīgam sarežģījumu risinājumam.

- Triā sacīja, ka jūs esot dabūjuši apliecību, bijusi ceremonija un viss pārējais.

- Tas nepadara laulību īstāku.

- Tur es nevaru iebilst, - atteica Singltons. - Par likumīgu

gan.

- Tas situāciju padara ļoti dīvainu, lūk, par to tas padara, ja tu vaicā manas domas. Un ar katru stundu kļūst aizvien dīvaināk.

- Kamēr jūs ar Triā bijāt Vegasā, mēs to pārrunājām ar Bo-niju. Mēs abi domājam, ka jūs saderat kopā. Kāpēc neļaut notikumiem kādu laiku attīstīties, kad viss būs beidzies? Ko tu varētu zaudēt?

Zoiju no jauna pārņēma panika. Laiks mainīt sarunas tematu.

- Tagad nogriezies pa kreisi! - viņa stingri sacīja. - Tu vari apstāties pie zaļajiem vārtiem.

- Skaidrs.

Singltons darīja, kā norādīts. Zoija atvēra durvis un nolēca no augstā pasažieru sēdekļa, pirms viņš paguva apiet apkārt ma-šinai. Straujā soli piegājusi pie zaļajiem vārtiem, viņa pasniedzās somā pēc smagā atslēgu saišķa.

Singltons uzlūkoja misiņa durvju rokturi.

- Tas tik ir rotājums atslēgu gredzenam! Vai nav mazliet par smagu, lai nēsātu līdzi rokassomiņā?

- Esmu pie tā pieradusi.

Viņa atvēra vārtiņus, iegāja Singltonam pa priekšu dārziņā mājas priekšā un atslēdza vestibila durvis.

- Tu vari pagaidīt šeit, - viņa sacīja. - Pēc mirkļa būšu lejā.

- Nesteidzies!

Zoija steidzīgi kāpa augšā pa kāpnēm, pūlēdamās atcerēties visu, ko gribēja pārvest uz “Naktsvējiem”. Nonākusi līdz kāpņu augšgalam, viņa pagriezās un iegāja gaitenī. Viņa apstājās sava dzīvokļa durvju priekšā un iebāza slēdzenē atslēgu.

Viņai aiz muguras atvērās durvis uz atkritumu šahtu. Zoija satrūkusies pagriezās, lai sasveicinātos ar kādu no kaimiņiem, kas tikko izmetis liekās drazas.

Taču vīrietis, kas izbrāzās no mazās istabiņas, vienā solī šķērsoja šauro gaiteni un sagrāba viņu, pirms Zoija aptvēra, ka tas nav kaimiņš.

Rons.

- Rokā esi, maita!

Aizcirzdams elpu, viņš apvija vienu roku ap Zoijas kaklu, ar otru aizspiezdams muti. Viņas kliedziens, lai brīdinātu Singlto-nu, aprāvās rīklē.

Pa tukšā dzīvokļa durvīm kreisajā pusē parādījās vēl viens vīrietis.

Kur bija Rons, tur, protams, neiztika bez Ernija.

- Velc viņu iekšā, - nomurmināja Ernijs. - Ātri!

- Nomierinies! - Rons vilka Zoiju pāri slieksnim viņas dzīvoklī. - Neviens no kaimiņiem nav tuvumā.

Pūlēdamās pieķerties durvju stenderei, viņa cīnījās pretī. Tumsa draudēja aizmiglot redzi.

- Tur lejā, vestibilā, kāds ir.

- Adatu dabūji? - noprasīja Rons.

- Jā, protams. Tikai ievelc viņu iekšā, lai varam to paveikt mierīgā garā.

Zoija apjauta, ka vēl aizvien tur rokā sažņaugtu smago dur-vju rokturi, kas nokarājās no atslēgu gredzena. Tas palīdzēja kon-centrēties vairāk par visu citu. Zoija atgādināja sev, ka ne jau velti nēsājusi to līdzi. Smadzenes mazliet atskaidrojās, un beidzot atmiņā atausa pašaizsardzības kursos mācītais. Viņa gandrīz dzirdēja instruktora balsi - pēdējais laiks sākt domāt.

Viņa cik spēdama sita ar roku uz augšu un atpakaļ, mērķē' dama ar durvju rokturi pa Rona deniņiem un lūgdama Dievu, lai tā vietā netrāpītu pa galvu pati sev.

Mērķis īsti nebija apjaušams, taču viņai patiesi izdevās trāpīt pa kādu Rona ķermeņa daļu.

- Velns! - Viņš instinktīvi atrāvās, uz mirkli palaizdams vaļā Zoijas kaklu. - Viņai ir kaut kas rokā.

- Singlton!

Rons no jauna sāpīgi sažņaudza viņas kaklu.

Zoija atvēzējās vēlreiz ar platu izliektu loku. Viņa būtu trāpījusi Ernijam pa krūtīm, ja vien viņš nebūtu laikus atkāpies.

- Tikai pagaidi, maita! - Rons iešņāca ausī. - Tikai pagaidi, kamēr mēs Muižā noliekam tevi uz galda.

- Vai tu viņu turi? - nervozi noprasīja Ērnijs.

- Turu. Dur! Pasteidzies, pie velna, ja kāds nāk.

Ērnijs ar šļirci rokā tuvojās.

Zoija vēlreiz sita ar rokturi, mežonīgi, cenzdamās trāpīt viņam pa roku un izsizdama no rokām šļirci.

Viņas dzīvokļa ārdurvis ar troksni atsprāga vaļā. Istabā rēkdams iebrāzās Singltons.

- Laidiet viņu vaļā!

Viņš sagrāba Ērniju, spēji pagrieza viņu pret sevi un ietrieca dūri sejā. Ērnijs atsitās pret sienu.

- Taisies projām no šejienes! - Rons nikni uzsauca SingltO' nam. - Viņa ir traka. Mēs vedam viņu atpakaļ uz slimnīcu. Mēs esam mediķi.

- Jā, viņa ir bīstama, vecais. - Taustot žokli, Ērnijs pietrau' sās kājās. - Mums viņa jāved atpakaļ.

- Muļķības, - sacīja Singltons. Viņš metās virsū Ronam.

- Mēs esam profesionāli mediķi, - noņurdēja Rons.

Zoija sita ar rokturi augšup un atpakaļ otro reizi, trāpīdama pa stingru miesu. Varbūt pa Rona ribām.

- Tu, trakā!

Viņš palaida Zoiju vaļā tik pēkšņi, ka viņa, nespēdama turēt līdzsvaru, nokrita uz ceļiem.

- Zūdam projām no šejienes! - Rons uzkliedza Ernijam.

Ērnijs neatbildēja. Viņš jau drāzās uz durvīm. Singltons

notvēra Ērniju tieši tajā brīdī, kad uzraugs vēra vaļā durvis, un iemeta viņu atpakaļ istabā. Viņš saskrējās ar Ronu. Abi lempji nokrita zemē kā nopļauti.

- Nāc! - Satvēris Zoiju aiz rokas, Singltons pierāva viņu kājās.

Abi izskrēja gaitenī. Aiz durvīm Singltons apstājās, ap' sviedās riņķī un aizcirta tās, ar abām rokām turēdams ciet aiz roktura.

- Zvani deviņi'viens'viens! - viņš ieaurojās. - Pēc tam pie' zvani Triā!

Zoija izvilka tālruni no zemē nokritušās somas un sāka spiest ciparus.

Viņi ēda aukstu picu ar salātiem, sēdēdami uz terases pie ba' seina. Džefs un Teo bija beiguši vakariņot, kamēr Etāns vadīja Zoiju un Singltonu cauri policijas pratināšanas procesam. Kad visi atgriezās “Naktsvējos”, zēni bija nozuduši teātrī skatīties lie-lajā ekrānā televīzijas pārraides.

Etāns nebija labā omā.

- Kad izdzirdējām sirēnas, tie abi bija paspējuši tikt laukā pa manas guļamistabas logu, - Zoija stāstīja Bonijai. - Taču mēs ar Singltonu redzējām, kā viņi iekāpa mašīnā. Mēs varējām to aprakstīt un pateikt mašīnas numuru.

- Policija ieradās tajā brīdī, kad Rons un Ernijs aizbrāzās pa ielu. - Singltons ielika sev šķīvī vēl vienu picas šķēli. - Viņus noķēra divus kvartālus tālāk.

- No cietuma viņi piezvanīja Hārperam. - Stiprinājusi se~ vi ar malku sarkanvīna, Zoija piecēlās un pagājās pa terasi ba-seina priekšā. - Mēģināja panākt, lai viņš pasaka policijai, ka viņi ir apmācīts medicīniskais personāls, ja vari tam noticēt. Viņi gribēja, lai Hārpers paskaidro policijai, ka viņš abus sūtījis man pakaļ.

- Protams, Hārpers visu noliedza. - Singltons košļāja picu. - Viņš nekavējoties piezvanīja uz policiju un skaidri lika saprast, ka Rons un Ernijs vairs Svečezera muižā nestrādā.

- Vai tā ir taisnība? - Pametusi skatienu uz Zoiju, Bonija vaicāja Etanam. - Viņš apgalvoja, ka tos atlaidis?

- Kā teica lans Hārpers, - lēni atteica Etāns, - uzraugi esot darbojušies paši uz savu roku.

- Bet kāpēc lai viņi veiktu tik tālu ceļa gabalu pakaļ Zoijai, ja neviens viņiem nemaksātu? - vaicāja Bonija.

- Labs jautājums, - atteica Etāns. - Hārpera oficiālais skaidrojums ir tāds, ka abi uzraugi turējuši ļaunu prātu uz Zoiju par to, kas noticis, kad viņa un otra vārdā nenosauktā pa~ ciente izbēga no klīnikas. Hārpers teica, ka viņi gribējuši at' riebties.

-Jā? - Singltons izskatījās ieinteresēts. - Kas īsti notika, kad jūs abas izbēgāt no Muižas?

Zoija apstājās un pievērsa skatienu baseinam.

- Es trāpīju Ronam pa galvu ar ugunsdzēšamo aparātu. Arkādija injicēja Ernijam pilnu šļirci ar spēcīgu nomierinošu līdzekli.

- Braši, - piezīmēja Singltons.

Bonija pasmaidīja.

-Jā. Braši.

- Neviens netika apsūdzēts un par to neziņoja, jo Hārpers negribēja, lai klienti uzzina, ka mēs ar Arkādiju vairs neatroda^ mies klīnikā.

- Skaidrs, - noteica Singltons.

- Bet tagad gan jūs izvirzīsiet apsūdzības, vai ne? - vaicāja Bonija.

- Ak jā. - Zoija iedzēra vēl vienu malku vīna. - Uzbrukums un ielaušanās.

Singltons palūkojās uz Etānu.

- Vai, tavuprāt, Rons un Ērnijs darbojās uz savu roku?

- Sākumā ne, - atbildēja Etāns. - Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Hārpers tiešām sūtīja viņus pēc Zoijas, kad uzzināja, kur viņa atrodas. Iespējams, viņš arī mēģināja abus atsaukt, kad Zoija vb ņam pavēstīja, ka ir precējusies un nav vairs laba kandidāte Svečezeram. Taču tad jau bija par vēlu.

- Tāpēc, ka Rons un Ērnijs tad jau atradās Visperingspring^ sā un kāroja pēc atriebības? - apvaicājās Singltons.

- Būtu labāk, ja tu nelietotu vārdu “kārot”, - izjusti noteica Zoija.

- Piedod! - Singltons atvainojās. - Bet tas tiešām izskaid' ro, kāpēc viņi draudēja tev tik, sacīsim, personiski.

- Hmm... - Uz mirkli apstājusies, viņa palūkojās uz Etānu. - Vai tu domā, ka viņi varēja nogalināt Leonu Greidiju?

Atbalstījis elkoņus uz sārtajiem krēsla roku balstiem, Etāns izstiepa kājas un brīdi apdomāja jautājumu.

- Tas ir iespējams, - viņš sacīja. - Policisti izsekoja viņu gab tām. Abi ieradās Visperingspringsā tajā pašā dienā, kad Greidijs. Taču, šķiet, viņiem nekas nebija zināms par Greidija atrašanos pilsētā. Viņi apmetās motelī un novēroja Zoijas dzīvokli, gaidot, kad viņa parādīsies. Acīmredzot tā bija vienīgā adrese viņu rīcb bā. Nogaidījuši visu pēcpusdienu, viņi paņēma pārtraukumu un devās uz bāru. Nākamajā dienā, atgriezušies Zoijas dzīvoklī, viņi ielauzās tukšajās blakustelpās. Viņiem nebija nekāda spēcīga mo' tīva.

- Ja vien Hārpers nedeva rīkojumu atbrīvoties no Greidija, jo tas sāka sagādāt nepatikšanas, - sacīja Singltons.

Etāns pakratīja galvu.

- Kā jau teicu, tonakt viņi bija bārā un dzēra. Mana intuL cija saka, ka viņu alibi izrādīsies ticams. Šķiet, viņu vienīgais mērķis bija sagūstīt Zoiju.

Zoija nodrebinājās.

- Nelieši. Diez, vai viņi dabūs sēdēt.

- Tā es domāju, - klusi sacīja Etāns. - Varbūt ilgi. Inspek' tors Ramiress stāstīja, ka abi jau agrāk bijuši apcietināti par uz^ brukumu, bet Rons pirms dažiem gadiem apsūdzēts izvarošanā.

- Tieši tādi jauki paraugdarbinieki, kādi piedienas Hārpe-ram, - caur zobiem izgrūda Zoija.

Bonija saviebās.

- Nespēju pat iedomāties, kā jums ar Arkādiju tur klājās.

- Viņas ir laukā no Muižas, - savaldīgā balsī noteica Etāns. - Un viņas vairs tur neatgriezīsies.

Bonija pamāja.

- Sapratu.

Atlikušo picu viņi notiesāja klusēdami. No kanjona pacē' lās klusas nakts skaņas, kaut kur tālumā gaudoja kojots. Virs gaL vas zvaigznes mirdzēja tā, kā - Etāns bija atklājis - tās mirdzēja vienīgi tuksneša debesīs.

Pēc laiciņa Bonija ieskatījās pulkstenī.

- Ir jau vēls. Labāk vedīšu puikas uz mājām un likšu gulēt.

Viņa piecēlās un devās uz augstajām durvīm.

- Man arī laiks kustēt. - Singltons pieslējās no sārtā atpū' tas krēsla. - Paldies par picu, Triā! - Viņš pameta ašu, neizpro^ tamu skatienu uz Boniju, kas nu jau bija iegājusi dzīvojamā ista~ bā. - Un par sabiedrību.

- Ņem par labu!

Etāns un Zoija sekoja Singltonam cauri mājai uz priekšna-mu. Zoija palika iepakaļ, gaidot Boniju un abus zēnus.

Etāns un Singltons iznāca uz lieveņa un stāvēja, noskatīdamies uz mašīnām piebraucamajā ceļā.

- Esmu tavs parādnieks, - sacīja Etāns.

- Nē, neesi vis. - Singltons sabāza lielās plaukstas kabatās. - Tu mani nolīgi pieskatīt. Es tikai darīju savu darbu. Pie velna, ja tā padomā, pat nepaveicu to īpaši labi. Man vajadzēja iet līdzi Zoijai uz dzīvokli.

- Tu nonāci tur laikā. Tas ir pats galvenais.

- Varbūt. - Singltons pasmējās. - Man tev jāsaka, ka viņa sasodīti labi abus apstrādāja ar to lielo, veco durvju rokturi, ko vienmēr nēsā līdzi.

* Viņi bija divi, bet viņa viena. Tas nav labs spēku samērs. Paldies, Singlton!

- Protams.

Durvis viņiem aiz muguras atvērās. Tajās negribīgi parādījās Džefs un Teo. Viņiem sekoja Bonija.

- Vai mums tiešām jau jābrauc mājās? - čīkstēja Teo.

- Jā, jābrauc gan, - atteica Bonija.

Džefs palūkojās uz Singltonu.

- Mamma saka, tu šodien esot izglābis Zoiju no sliktiem tipiem.

- Zoija palīdzēja sev izglābties, - atteica Singltons.

- Mamma saka, tu esi varonis, - paziņoja Teo.

Singltons samirkšķināja acis aiz briļļu stikliem un nosarka.

-Nē.

- Jā, - sacīja Bonija. - Tu esi varonis.

- Viņai taisnība, - piebilda Etāns.

Durvīs parādījās Zoija.

- Par to nav šaubu.

- Lieliski, - novilka Teo.

- Vai parādīsi man, kā tu izglābi Zoiju? - aizrautīgi noprasīja Džefs.

- Man jābrauc mājās, - atbildēja Singltons, atmuguriski virzīdamies tuvāk savai mašīnai. - Tagad. Arlabvakaru visiem!

Viņš apmetās uz papēža, piesteidzās pie džipa, apsēdās pie stūres un ierūcināja motoru.

- Man šķiet, mēs viņu samulsinājām, - sacīja Bonija.

Divdesmit devītā nodaļa

Par cilvēku daudz ko varēja pateikt pēc viņa gaitas. Etāns ieklausījās vienmērīgajā, apņēmīgajā soļu troksnī uz kāpnēm. Pā-rāk smagi, lai piederētu sievietei. Vīrietis labā fiziskajā formā. Pieradis dabūt, ko gribēja. Radis uzņemties vadību.

Viņš dzirdēja, kā atveras un aizveras ārdurvis. Kabineta dur-vis, kā parasti, bija par trešdaļu pavērtas. Etāns raudzījās spogulī, vērojot gara vīrieša atspulgu otrā istabā. Labs uzvalks. Dārgs matu griezums. Nedaudz pāri piecdesmit. Labi kopts. Nekādu redza-mu pazīmju, ka viņam būtu ierocis.

Tieši tāpēc viņš bija novietojis rakstāmgaldu šajā stūrī, un tāpēc spogulis karājās iepretī, netālu no loga. Labi, varbūt ener-ģiju plūsma, raugoties no fen šui viedokļa, bija draņķīga, taču šādam iekārtojumam bija milzīga priekšrocība viņa profesijā, no-domāja Etāns. No šā leņķa viņš ieraudzīja apmeklētājus un klien-tus, pirms tie redzēja viņu.

- Vai te kāds ir? - no otras istabas prasīja vīrietis skaļā, aizkaitinātā balsī.

- Nāciet šurp! - atsaucās Etāns.

Durvis pavērās plašāk. Vīrietis palūkojās gar malu.

- Vai jūs esat Triā?

-Jā. - Paliecies uz priekšu, Etāns salika plaukstas uz rakstām' galda. - Forests Klelends, vai ne?

- Kā jūs...? Nekas.

Forests ienāca kabinetā, it kā tas piederētu viņam, un apsē' dās krēslā, kas Zoijai tik ļoti nepatika. Forestam tas izskatījās vai' rāk vai mazāk piemērots.

- Vai manu adresi jums iedeva Ians Hārpers? - Etāns ne' piespiesti apvaicājās.

- Viņš man pateica, ka jūs droši vien dzīvojat šeit, Vis' peringspringsā, jo, šķiet, Sāra dzīvo šajā pilsētā, jā. Jūsu adresi sameklēju tālruņu katalogā.

- Pēdējā laikā sludinājums kļuvis visai ienesīgs, - piezīmēja Etāns.

- Mums jāaprunājas, - paziņoja Forests.

- Vai tagad jūs gribēsiet no manis atpirkties?

Forests brīdi klusēja. Pētīja savu pretinieku. Etanam radās iespaids, ka viņš varbūt par mata tiesu pielaboja savu sākotnējo iespaidu.

- Domāju, mēs varam vienoties, - sacīja Forests. - Mani ar' gumenti ir vienkārši. Gribu, lai Sāra atgriežas Svečezera muižā, kur ir viņas īstā vieta. Gribu arī būt drošs, ka akcionāri balsos, ņemot vērā “Cleland Cage” vislabākās intereses.

- Viņu sauc Zoija, - sacīja Etāns. - Zoija Triā.

- Viņa var saukt sevi, kādā vārdā vien vēlas. Bet, ja jūs, Triā, to vēl neesat pamanījis, viņa nav vesela.

- Man viņa izskatās pilnīgi vesela.

- Viņa dzird balsis sienās, - drūmi noteica Forests. — Viņa apgalvo, balsis esot teikušas, ka es esmu noslepkavojis savu brā' lēnu Prestonu.

-Jūs viņu noslepkavojāt?

- Nē, nenoslepkavoju.

- Tikai vaicāju. Nav šaubu, kāds viņu noslepkavoja.

- Ja jūs vispār esat interesējies par šo lietu, pirms iesaistījāties, tad zināsiet, ka policija par vainīgu atzina laupītāju, kas bija ieradies pēc naudas un vērtslietām.

- Laupītāju, kurš pēc tam izmētāja pa visu māju ziedus un tīšuprāt samīdīja dārgu fotokameru, nevis paņēma to līdzi?

Forests sastinga.

- Viņa jums pastāstīja par sabojāto kameru un ziediem? -jā.’

Lēnām piecēlies kājās, Forests piegāja pie loga un nolūkojās uz ielu.

- Vai viņa pastāstīja arī to, ka viņa bija tā, kas atrada Pres-toņa līķi? - viņš vaicāja.

-Jā.

Forests paskatījās uz viņu pār plecu.

- Jūs esat privātdetektīvs, Triā. Jums jāsaprot, ka mana brālēna slepkavībai ir iespējams cits izskaidrojums. Tāds, kas padara saprotamu acīmredzamo niknumu, ko apliecina nozieguma vieta - sasisto kameru un samīdītos ziedus.

- Vai jūs mēģināt dot mājienu, ka slepkava varētu būt Zoija?

- Policija apsvēra tādu iespēju un noraidīja. Man pret to nav iebildumu. Taču patiesība ir tāda, ka viņas alibi Prestona nāves dienā ir visai nedrošs.

- Kā tad tā?

- Viņai vajadzēja būt trīs dienu konferencē, ko rīkoja privāts Sanfrancisko mākslas fonds. Tas bija liels pasākums. Viņai būtu bijis viegli nozust neviena nepamanītai.

- Vai varat minēt kādu parocīgu motīvu?

Forests no jauna pievērsās skatam aiz loga. Viņš saņēma rokas aiz muguras.

- Motīvs ir pats senākais no visiem. Greizsirdība.

- Vai Prestonam bija sakars?

Forests vilcinājās.

- Varbūt.

- Tas ir mazliet nekonkrēti, Klelend.

- Nevaru droši atbildēt. Bet tāda iespēja pastāv.

- Vai jums ir kādi pierādījumi?

- Nē, — Forests rāmi atteica. Viņš no jauna pagriezās. - Un es labprātāk negribētu zināt.

- Vai tāpēc, ka tas varētu modināt šaubas par Zoiju?

- Es labprātāk neuzzinātu, ka manu brālēnu nošāvusi viņa sieva greizsirdības lēkmē.

- Jūs nevēlaties, lai viņa nonāktu cietumā, vai ne? Jums labāk patiktu, ja viņa būtu ieslodzīta Svečezera muižā.

- Tā viņai ir vislabākā vieta, - mierīgi noteica Forests. - Dak-teris Hārpers izrāda pretimnākšanu.

- Esmu pārliecināts, ka jūs raudzīsieties, lai to novērtētu.

- Jā, labāk gribu, lai viņa atrodas slimnīcā un saņem pienā-cīgu ārstēšanu nekā nonāk cietumā.

- Viņas akcijas ir daudz vieglāk kontrolēt, ja viņa atrodas Svečezerā, nekā tad, ja viņa atrodas cietumā, vai ne? Cietumniekiem ir vairāk tiesību nekā ļautiņiem, kas pret pašu gribu ievietoti psihiatriskajā slimnīcā.

- Pāriesim pie paša galvenā! - Forests atgāja no loga un nostājās rakstāmgalda priekšā. - Zinu, kāpēc jūs apprecējāt Sāru.

- Zoiju.

- Zoiju. Jūs viņu apprecējāt tāpēc, ka viņa ir atslēga ceļam uz lielu naudu. - Forests pārlaida izteiksmīgu skatienu kabinetam. - Iespējams, daudz lielākai naudai, nekā jūs vienlaikus esat vienviet redzējis.

-Jūs nedomājat, ka šeit būtu jārunā par patiesu mīlestību?

Foresta lūpas bez prieka savilkās.

- Nē, Triā, nedomāju vis. Pirms ierašanās šeit es mazliet par jums painteresējos. Šķiet, Šī ir jūsu ceturtā laulība. Pirms gada jūs bankrotējāt. Kad samaksājāt kreditoriem un savai trešajai sievai, jūs bijāt izputējis. Finansiāli jūs tik tikko turat galvu virs ūdens. Domāju, ka tajā dienā, kad sastapāt Zoiju, vai kā jūs viņu saucat, jūs ieraudzījāt veidu, kā strauji nostāties uz kājām, un nolēmāt riskēt.

- Izteiksiet man piedāvājumu?

-Jā.

- Tā jau es domāju. - Vienmēr rodas gandarījums, ja esi pareizi nojautis, domāja Etāns.

- Ja būsiet gudrs, pieņemsiet, - sacīja Forests. - Atzīstu, ka dabūsiet vairāk, ja izdosies apvienošanās plāni, bet esmu nolēmis cīnīties par katru sprīdi. Ja man izdosies saturēt kopā “Cle-land Cage”, jums būs divus līdz piecus gadus jāpeld pa straumei, kamēr varēsiet tikt pie naudas. Turklāt vēl papildu sarežģījumi, visu šo laiku dzīvojot kopā ar trako.

- Saprotu.

- Pieņemiet manu piedāvājumu, un jums vajadzēs tikai palīdzēt man nogādāt Zoiju tur, kur ir viņas īstā vieta. Tad jūs iesniegsiet šķiršanos. Iedošu jums jūsu naudu, un būsiet brīvs.

Nolaidusi fotoaparātu, Zoija apstulbusi vērās Etānā.

- Cik naudas viņš tev piedāvāja? - viņa nočukstēja.

- Tu dzirdēji.

Viņi stāvēja netālu no takas, kas, mezdama līkločus, aizvijās seklajā kanjonā zem “Naktsvējiem”. Saule spīdēja zemu pie debesīm. Tuvā krēsla iešvīkāja tuksnesī violetas un purpursarkanas ēnas.

Etāns pirms dažām minūtēm bija atbraucis viņai pakaļ uz biroju un sacījis, ka esot ar viņu jārunā, bet necik daudz nebija pateicis līdz brīdim, kamēr viņi bija nonākuši galā.

Zoija zināja, ka tas, ko viņš grasījās teikt, nebūs nekas labs. Varbūt tāpēc viņa bija izņēmusi no somas fotoaparātu un sākusi fotografēt kaktusu. Tā vismaz, gaidot, kad Etāns sāks runāt, bija kāda nodarbošanās rokām.

- Jā, - viņa sacīja. - Dzirdēju. - Viņa norija kamolu kaklā. - Tā ir liela nauda.

- Nē, tā ir krietna summa, bet ne liela nauda.

Zoija palūkojās uz viņu. Etāns atrodas kādā tālā, būtiskā vietā dziļi sevī, viņa nodomāja. Iespējams, tajā pašā, kur viņš devās, kad meklēja sakarības un taujāja pēc atbildēm.

- Tas ir daudz, - viņa sausi noteica, - ņemot vērā tavu pašreizējo finansiālo stāvokli.

- Labi, tas ir salīdzinoši daudz.

Pāri kanjonam pūta vējiņš, viegli plivinot Zoijas blūzi. Viņa izklaidīgi pacēla roku, lai atglaustu no acīm matus.

- “Cleland Cage” viņam ir pats svarīgākais pasaulē.

- To es redzēju.

-Tu pats teici, ka viņš droši vien mēģinās no tevis atpirkties.

- Klelends ne tikai izteica man piedāvājumu. Viņš pateica vēl ko citu.

Noraizējusies par pārāk mierīgo balss toni, Zoija viņu vēroja. -Ko?

- Viņš lika noprast, ka Prestonam tajā laikā, iespējams, bijis sakars.

Uz mirkli Zoija bija tik pārsteigta, ka zaudēja valodu.

- Nē, - viņa sacīja.

- Mēģināju viņu iztaujāt, bet viņš atteicās paskaidrot sīkāk.

- Protams, atteicās. Tāpēc, ka nekā sīkāka nebija. Presto-nam nebija sakara.

- Tu esi par to pārliecināta?

Viņa sajuta kamolu pakrūtē.

- Pilnīgi pārliecināta. Prestons nekad nebūtu mani krāpis.

- Bet ja nu tomēr? - balsī, kas bija kļuvusi klusa un neatlaidīga, noprasīja Etāns.

Pār Zoiju nāca atskārsme, ka viņa tiek nopratināta. Droši vien tā viņš runāja ar aizdomās turamajiem un visiem, kad gribēja zināt atbildes. Viņai nepatika būt par mērķi.

- Nesaprotu, - viņa stīvi noteica. - Ko tu gribi uzzināt?

- Forests lika saprast, ka Prestona sakars ar citu sievieti varēja būt motīvs slepkavībai.

Viņa iekšēji pārvērtās ledū.

- Viņš tev teica, ka es nošāvu Prestonu, vai ne?

- Tā viņš gluži neteica. Tikai pieļāva tādu iespēju.

Dusmām izkausējot ledaino stingumu, kas viņu bija pārņēmis, Zoija spēji pagriezās.

- Bet tas nenotika. Es nenogalināju Prestonu! Es nevarētu viņu nošaut.

- Pat ja atklātu, ka viņš guļ ar citu sievieti?

- Pat ja atklātu, ka viņš mani ir krāpis. - Tagad, nostājusies uz droša un noteikta pamata, viņa jutās stabilāk. - Tev jāsaprot, ka Prestons bija maigs cilvēks. Mūsu mīlestība bija ļoti maigas jūtas.

- Maigums.

Zoija pūlējās atrast vārdus, lai paskaidrotu.

- Pat ja viens no mums būtu atklājis, ka otrs viņu ir piekrāpis, atbilde būtu bijušas skumjas un vilšanās. Varbūt sēras. Bet nevis niknums un katrā ziņā ne vardarbība.

- Ko tu būtu darījusi?

- Tu neliksies mierā, vai ne?

- Nevaru, - viņš sacīja. - Man jānoskaidro, kurp tas ved.

Zoija vēroja viņa nepielūdzamo seju.

- Jā, redzu. Labi, pieņemsim, ka es būtu atklājusi Prestona neuzticību. Kādu laiku būtu paraudājusi un pēc tam ļāvusi viņam brīvību. Ar varu nevar piespiest mīlēt. Tu to zini.

- Protams. Pēc četrām laulībām es to zinu.

Zoija juta, ka nosarkst. Diez vai Etāns domāja, ka viņa apzināti metusi viņam sejā lielo laulības pieredzi. Tā viņa nebija gribējusi. Viņš pats vainīgs, ja uztvēra to personiski, viņa nodomāja. Etāns pats bija iedzinis viņu stūrī.

- Un kā ar laulību konsultācijām? - viņš vaicāja.

- Konsultācijām? - Iztraucēta no savām domām, Zoija sa-rauca pieri. - Kā tu to domā?

- Vai tu būtu ierosinājusi griezties laulību konsultācijā, ja būtu atklājusi, ka Prestonam ir romāns? - viņš pacietīgi vaicāja.

- Ak nē, nedomāju vis.

- Kāpēc ne?

Apspiedusi vēlēšanos pateikt, kur viņš var iet ar saviem jau-tājumiem, Zoija pūlējās izmocīt no sevis vairāk atbilžu.

- Esmu lasījusi, ka katra laulība balstās uz noteiktiem ne-rakstītiem pamatlikumiem, - viņa piesardzīgi sacīja. - Šie li-kurni ir privāti, parasti vārdos neizteikti un saprotami tikai iesaistītajām pusēm. Dažiem romāns būtu sāpīgs pārdzīvojums, bet ne pilnīgs iemesls, lai sarautu attiecības, ja tu saproti, ko domāju.

- Tāpēc ka uzticība nav viens no šīs laulības pamatakme-ņiem?

- Jā. Varbūt minētajās attiecībās ir citi faktori, kas ir daudz būtiskāki. Emocionālā atkarība vai finansiālā drošība, sabiedriskais stāvoklis vai spēcīga reliģiska pārliecība. Cilvēks var ļoti baidīties no neveiksmes vai iespējas palikt vienam. Jebkas pamatīgs un saprātīgs ir būtiski svarīgāks tādā laulībā par uzticību.

- Taču jums uzticība bija viens no nepārkāpjamiem pamatlikumiem, vai ne?

- Jā, - viņa klusi atbildēja. - Man uzticībai jābūt attiecību centrā. Bez tās nekam citam nav nozīmes. - Viņa mirkli klusēja. - Vai tu saproti?

-Jā.

Klusā pārliecība, kas ielikta šajā vienīgajā vārdā, tajā mirklī nomierināja vairāk par visu citu pasaulē. Viņa bikli uzsmaidīja Etanam.

- Tāpēc ka uzticība divu cilvēku attiecībās ir arī viens no taviem nepārkāpjamiem likumiem, vai ne? - viņa sacīja.

- Domāju, ka jāvar uz kaut ko paļauties, citādi - kāda gan jēga precēties?

- Jā. Gribu sacīt, ka tik tiešām ticēju Prestonam. Nespēju noticēt, ka viņš mani krāpa. Taču, ja viņam būtu attiecības ar kādu citu, es nebūtu viņu nogalinājusi. Būtu iesniegusi šķiršanos.

- Sapratu, - viņš teica.

- Kāpēc tu to visu vaicā? - viņa jautāja. - Vai tu tiešām do-māji, ka varēju būt slepkava?

-Nē.

Kaut kāda iemesla dēļ vienkāršā atbilde Zoiju saniknoja.

- Tad kāpēc trešā pakāpe?

- Man ienāca prātā, ja Prestons tikās ar kādu citu un gribēja atbrīvoties, tai otrai personai varēja rasties motīvs slepkavībai.

Zoija mirkli pārdomāja.

- Tu domā par romantisko trīsstūri, līdzīgu tam, kādu tu vei-do Kamēlijas Pēdas slepkavības lietā, vai ne? - viņa sacīja. - Es saskatu loģiku, bet nekas nesanāks. Prestons negulēja ar citu sie-vieti. Tici man! Es būtu zinājusi.

- Labi. Piedod par izprašņāšanu! Bet man vajadzēja būt drošam.

Zoija nolūkojās uz viņa stāvu ar, līdzsvaru meklējot, viegli ieplestajām kājām, kas iezīmējās pret rietošo sauli. Etāns viņai atgādināja pretī nākošu vilcienu. Ja ļoti papūlas, izrāda pietiekamu veiklību un smaida veiksme, tādu cilvēku var nogalināt, viņa nodomāja, bet tas ir vienīgais veids, kā viņu apturēt.

- Zinu, - viņa klusi sacīja.

Pacēlusi fotoaparātu, Zoija viņu nofotografēja. Lai atcerētos dvēseli, ko viņai tobrīd uz mirkli bija izdevies ieraudzīt.

Fotogrāfija būs piemiņa no Etana, kad viss būs beidzies.

Prestons bija maigs cilvēks... mūsu mīlestība bija ļoti maigas jūtas...

Etāns gulēja nomodā, raudzīdamies ēnās uz griestiem, un zi-nāja, ka nespēs vairs aizmigt. Viņam bija pazīstams šis bezmiega paveids. Tas bija saistīts ar darbu. Tā gadījās bieži, kad viņš tu-vojās atbildēm.

Viņam bija izvēle. Viņš varēja vai nu palikt guļam tepat un gremdēties drūmās pārdomās, vai arī piecelties, ieiet citā istabā un gremdēties drūmās pārdomās.

Zoija viņam blakus mierīgi gulēja. Etāns nejuta nemieru, ko bija sācis gaidīt ik reizi, kad viņai tuvojās kāda no ļaunajām nak-tīm.

Atvirzījies no Zoijas siltā auguma, Etāns atgrūda segas un piecēlās no spārnotās gultas. Tumsā sameklējis bikses, viņš tās uzvilka kājās un basām pēdām izgāja tumšajā gaitenī.

Pa logiem ieplūda pietiekami daudz gaismas, lai saskatītu ceļu. Etāns iegāja virtuvē un iededza gaismu.

Viņš sameklēja ledusskapī plastmasas bļodu ar pāri palikušo ravioli. Šovakar vakariņas bija gatavojusi Zoija. Viņa bija saga-tavojusi ēdienu ļoti dārgā olīveļļā ar svaigi rīvētu Parmas sieru. Noņēmis vāku, Etāns pagaršoja vienu kumosu.

Kā jau viņš bija paredzējis, ēdiens bija tikpat garšīgs aukstā veidā kā karstā. Nu, vai viņš nebija viens labs detektīvs?

Pārlējis ravioli kaudzi ar nelielu daudzumu asās mērces, Etāns sameklēja dakšiņu un nolika savu dārgumu uz virtuves gal-da. Viena no piezīmju grāmatiņām, ko viņš turēja pa rokai katrā istabā, atradās uz palodzes blakus pildspalvai.

Apsēdies viņš apēda nedaudz ravioli un atvēra piezīmju grāmatu.

Taču pirmais vārds nebija tas, ko viņš bija gribējis rakstīt.

Maigi.

Sasodīts, šī nebūs auglīga nakts, ja viņš netiks pāri maigumam.

Apņēmīgi nosvītrojis uzrakstīto, Etāns mēģināja no jauna.

Cilvēki, kuriem bija iemesls nogalināt Leonu Greidiju un Pres-toņu.

- Ko tu dari? - stāvot durvīs, vaicāja Zoija.

Nolicis pildspalvu, viņš pacēla skatienu. Viņa stāvēja, ieti' nusies baltā rītakleitā ar rītakurpēm kājās. Viņas mati no spib veniem un pirmītējās kaislības bija izspūruši. Viņa sieva.

Etāns satrūkās no spējā izsalkuma un iekāres, kas izšāvās cau' ri augumam.

- Vai esi vesels? - Zoija pienāca tuvāk, bažām aptumšojot noslēpumaino acu skatienu.

- Nevarēju aizmigt. Domāju mazliet pastrādāt. - Viņš no' rādīja uz plastmasas bļodu. - Varbūt vēlies aukstu ravioli?

- Protams.

Mainījusi virzienu, viņa atvilka atvilktni, sameklēja dakši' ņu un apsēdās pretī Etanam. Noliekusies pār galdu, viņa uzdūra divus ravioli un vienlaikus pastiepa kaklu, lai ieskatītos viņa pie-zīmēs.

- Ko tu tur izsvītroji? - Apsēdusies vietā, Zoija iemeta mu' tē kumosu. - Nepareizu secinājumu?

- Jā. - Brīdi vērojis Zoiju ēdam, viņš nodomāja, ka šis būtu īstais laiks, lai turētu muti. Taču nezin kāpēc šonakt tas nebija iespējams.

- Es neesmu tāds kā Prestons, vai ne?

Zoija samirkšķināja acis, pārstāja košļāt ēdienu un steigšus norija. Tad viņa nokremšļojās.

- Nē, - viņa sacīja. - Nē, tu esi pavisam citāds.

- Tu nedomā, ka es esmu maigs cilvēks, vai ne?

Viņa vilcinājās.

- Maigs nav pirmais vārds, kas ienāk prātā, nē.

- Un mūsu attiecības, - sacīja Etāns, nespēdams tagad pān traukt, kaut arī juta, ka tuvojas nelaime. - Tu, iespējams, nem> sauksi tās par ļoti maigām jūtām.

- Ak nē. Iespējams, ne. - Zoija pastiepa roku pāri galdam, lai uzdurtu uz dakšiņas vēl mazliet ravioli. - Vai drīkstu uzzināt, kāpēc tu to vaicā? Kāpēc pievērst uzmanību mūsu attiecībām? Mēs taču neesam pa īstam precējušies.

- Nē, mēs esam precējušies pa īstam. -- Etāns atskārta, ka viņa žoklis ir sastindzis. Tā vienmēr bija slikta zīme.

Viņa nosarka.

- Tu zini, ko domāju. Mūsu laulība ir tikai paņēmiens. Daļa no tavas stratēģijas, kā risināt manu lietu.

- Un tas, ka mēs kopā guļam? Kā tu nosauksi to?

Zoijas vaigi piesarka vēl tumšāk, taču skatiens nenovērsās.

- Mēs guļam tāpēc, ka patīkam viens otram. Nevis tāpēc, ka esam dabūjuši papīra gabaliņu, kurā teikts, ka esam precēju-šies.

- Vai tev tas neizklausās mazliet par sarežģītu? Man katrā ziņā izklausās.

- Šķiet, mēs tiekam galā.

- Klelends uzskata, ka esmu tevi apprecējis tāpēc, ka tev ir atslēga, lai piekļūtu akcijām.

- Forests par visiem spriež pēc saviem standartiem un motivācijas, - viņa sacīja. - Viņš nemūžam nesapratīs tādu cilvēku kā tu.

- Vai tu domā, ka tu mani saproti?

- Ne pilnībā. Šis tas tevī ir noslēpts ļoti dziļi, un tu to neatklāj. Taču es tevi pietiekami labi pazīstu, lai nešaubītos, ka tu mani neapprecēji akciju dēļ.

- Kas tev liek par to būt tik pārliecinātai? - viņš vaicāja.

Zoijas roka ar dakšiņu apstājās pusceļā līdz mutei.

- Ja atbildēšu, ka intuīcija, tu atkal darīsi tās pārmaiņas ar acīm.

- Kādas?

- Tu vari panākt, ka tās izskatās uzjautrinātas, nicīgas un savā ziņā dzelžainas vienā laikā. Domāju, tam ir kāds sakars ar

veidu, kā tu tās piemiedz. Tu pašķielē tā, kā piestāvētu Vaijatam Ērpam.

- Pašķielēju, ko? Varbūt man vajadzētu aiziet pie acu ārsta, lai pārbauda redzi?

Zoija pasmaidīja.

- Tā nav tikai intuīcija, kas liek man būt drošai, ka, mani apprecēdams, neesi izdarījis slepenu manevru, lai tiktu pie akcb jām. Man ir dzelžaini pierādījumi, kas saka, ka varu tev uzticēties.

- Piemēram, kādi?

- Esmu redzējusi tavu pieeju darbam. Zinu, ka pēc atbildēm tu kāro vairāk, nekā jebkad kārosi pēc naudas. Kaut kas tevī liek dot savu ieguldījumu, lai noturētu līdzsvarā karmiskos svarus. Zinu arī, ka, uzņēmies darbu, tu darīsi visu, lai to novestu līdz galam. Tāda ir tava būtība.

- Tu liec man izklausīties kā mašīnai.

Zoija nolika dakšiņu un sakrustoja rokas uz galda.

- Vai tu vienmēr esi tāj* lietas vidū?

-jā.

Viņa sarauca uzacis.

- Nu labi, varbūt ne. Šī lieta ir citāda.

- Kāpēc tā?

- Tu esi citāda.

- Nekā tavi parastie klienti?

- Nē. - Paņēmis savu dakšiņu, Etāns iebāza mutē vēl vienu kumosu ravioli. - Nekā visas citas sievietes, ar kurām biju pre^ cējies.

- Ak! Nu labi, ja jau esi sācis par to runāt, ziņkāre spiež mani pavaicāt, kādā ziņā esmu atšķirīga.

- Tu esi citāda, un viss.

- Labi, pamēģināsim no citas puses. Ko tu jūti pret mani?

- īsti nezinu, - viņš sacīja. Varētu arī runāt mežonīgi atklā' ti. Nebija jau nekā, ko zaudēt. - Taču, lai kas tas būtu, tas nav gluži kluss un maigs.

- Skaidrs. - Viņas lūpas lēni izliecās aicinošā smaidā. - Vai tevi tas traucē?

-Nē, ja tas netraucē tevi.

Zoija piecēlās un, apgājusi ap galdu un vieglītēm noslīgusi viņam klēpī, apvija rokas ap kaklu.

- Tici man, - viņa sacīja Etanam pie auss. - Mani tas ne~ traucē.

Trīsdesmitā nodaļa

“Rednora drošības sistēmas” ieņēma visu otro stāvu lielā ēkā, kas atradās biroju kvartālā pilsētas ziemeļu pusē. Interjers atgā' dināja iekārtojumu bagātā brokeru vai apdrošināšanas firmā. Mē' beles bija spīdīgas. Māksla pie sienām bija tā, ko Etāns klusībā dēvēja par dienvidrietumu žanru - daudz stilizētu attēlu, kuros varēja nojaust klinšu kanjonus, tuksneša ainavas, vecas nededzi' nātu ķieģeļu ēkas un saulrietus, kas visi lepojās ar dažādiem tirkīza, sarkanajiem un violetajiem toņiem.

Uz Etānu nelielu iespaidu atstāja svarīgās aizņemtības un rv sības gaisotne. Uz katra rakstāmgalda tupēja spīdīgi jauni daR> ri. Darbinieki, kas nāca un gāja no stiklotajiem kubiem vienā zāles pusē, izskatījās nopietni un profesionāli.

Sekretārs bija kopts un pieklājīgs. Viņš sēdēja aiz plaša greb' ta, spīdīga koka klaida, uz kura atradās sarežģīta izskata komuni' kāciju sistēmas un patiesi stilīgs dators. Plāksnīte uz rakstāmgab da apgalvoja, ka viņš ir Džeisons.

- Vai varu jums palīdzēt? - Džeisons vaicāja.

- Esmu ieradies pie Nelsona Rednora, - sacīja Etāns.

- Vai jums ir norunāta tikšanās?

-Nē.

Džeisons izskatījās nogludinātas un pieklājīgas nožēlas pār-ņemts.

- Atvainojiet, Rednora kungs ir sanāksmē. Vai varu piedā-vāt jums tikšanās laiku?

Atbalstījies pret Džeisona spožā rakstāmgalda stūri, Etāns sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Pasakiet viņam, ka ieradies Triā.

Prasība modināja Džeisonā acīmredzamu nemieru, tomēr pēc pavisam īsas vilcināšanās viņš pasniedzās pēc telefona.

-Jūs teicāt Triā, ser?

- Viņš mani pazīst.

- Mirkli uzgaidiet!

Uzspiedis numuru, Džeisons kaut ko klusi pateica klausulē. To nolicis, viņš atkal smaidīja. Jutās atvieglots. Viņš piecēlās kājās.

- Lūdzu, šeit. Vai jūs vēlētos kafiju vai minerālūdeni?

- Ne vienu, ne otru. Paldies!

Džeisonam pa pēdām Etāns devās uz kabinetu stikloto kubu rindas tālākajā galā. Nelsona kabinetam nebija stikla sienu.

Vienreiz pieklauvējis, Džeisons atvēra durvis un mudināja Etānu ieiet.

- Misters Triā, ser.

- Nāciet iekšā, Triā! Sēdieties! - Nelsons bija izmeties kreklā. Viņš pamāja ar roku uz polsterēta ādas krēsla pusi. - Šodien negaidīju konkurenta apciemojumu. Kas noticis? Nolēmāt pieņemt manu piedāvājumu līgumdarbiem?

- Vēl ne.

Apsēdies Etāns aši pārlaida skatienu kabinetam. Rakstāmgalds bija pamatīga, pulēta stikla un metāla kompozīcija. Nelsona krēsls bija administrācijas modelis ar augstu atzveltni, ko klāja melna āda. Kustība bija gluda. Krēsls nečīkstēja, kad viņš tajā pārvietojās.

Paklājs bija tumšpelēks, un ierāmētās dienvidrietumu ainas, kas vīdēja pie sienām, izskatījās piedienīgi vīrišķīgas. Stūrī atra-dās glīts koka pakaramais. Uz viena no āķiem eleganti nokarā-jās dārga drēbnieka šūdināta krēmkrāsas žakete.

Nekas nebija rozā.

Etāns ievēroja, ka vieta šķiet nepatīkami pazīstama. Tā stipri atgādināja viņa veco kabinetu Losandželosā. Diez vai Rednoru būtu piešmaukusi tā pati interjera dekoratore?

- Ko varu darīt tavā labā? - Nelsons lādzīgi noprasīja.

- Tu vari man pateikt, kas tevi nolīga sameklēt Leonu Greb diju, - atbildēja Etāns.

- Kas tas par Leonu Greidiju?

Gods Rednoram, nodomāja Etāns. Viņš pat nesarāvās. Taču varbūt neziņa bija pavisam godīga. Iespējams, “Rednora drošības sistēmām” bija tik daudz darba, ka boss nepievērsa uzmanību sīkam izsekošanas un pazudušu personu atrašanas darbiņam. Varēja derēt, ka tāda veida ikdienas darbus viņš atstāja saviem padotajiem.

- Leons Greidijs bija apmeties motelī “Sunrise Suites”, - sacīja Etāns, pūlēdamies būt pacietīgs, ja Rednors patiešām nezināja, par ko viņš runā. - Pirms dažām dienām viņu atrada beigtu. Policija domā, ka notikusi neliela nesaprašanās starp sīkiem narkotirgoņiem.

- Jā, man šķiet, es tiešām lasīju laikrakstā, ka nošauts sīks narkotiku tirgotājs. Taču es nepievērsu īpašu uzmanību. Rednors tajā pilsētas daļā nerūpējas par kompāniju drošību. - Nelsons pieklājīgi piešķieba galvu. — Viens no taviem darbiem?

- Greidijs bija saistīts ar vienu no lietām, ko pašlaik izmeklēju.

Labi, nu un tad, ja viņam šobrīd izmeklēšanā bija tikai viena lieta un perspektīva saņemt kompensāciju par izdevumiem, kur nu vēl samaksu par savu laiku, izskatījās mazliet neskaidra. Nu tad pieķer mani! Nebija nekādas vajadzības žēloties par nian-

sēm konkurentam. Biznesā vajadzēja radīt stipra, zinoša un veik-smīga cilvēka tēlu. Vide gadsimtu gaitā bija pārvērtusies, taču džungļu dzīves likumi nebija jūtami mainījušies. Izrādīt vājuma pazīmes nozīmēja to pašu, ko ļaut sevi apēst.

- Nesaprotu. - Nelsons ļoti labi notēloja raižpilnu apmul-sumu. - Kas tev liek domāt, ka “Rednora drošības sistēmas” ir kādā veidā ar to saistītas?

- Sauc to par intuīciju! Policistiem pietiek ar narkodīleru scenāriju, taču man rodas zināmas aizdomas. Man šķiet iespē-jams, ka viņu nošāvis kāds, kas nedzīvo pilsētā, un tas nozīmē, ka viņam vispirms bija Greidijs jāatrod. Greidijs rēķinu par moteli samaksāja skaidrā naudā, iespējams, tāpēc, ka no kāda slēpās. Man neviens nezvanīja un nelūdza viņu izsekot, tāpēc paliec tikai tu.

- Tiešām?

- Rednoram ir pats lielākais sludinājums tālruņu katalogā, tāpēc spriežu, ka zvanītājs no citurienes būs juties ērtāk, izmantojot tavus pakalpojumus. Gribu zināt tava klienta vārdu.

- Skaidrs. - Nelsons atgāzās savā nečīkstošajā krēslā un izskatījās patiesas nožēlas pilns. - Saku tev, ka neko nezinu par to.

- Es tev ticu. Mēs abi zinām, ka ar kaut ko tik sīku būs nodarbojies kāds no taviem zemāka līmeņa padotajiem. Varbūt klerks. Mēs šeit runājam par elementāru izsekošanas darbu. Tas nav nekas sarežģīts.

- Visas lietas, kas tiek izmeklētas, izskatu vismaz reizi nedēļā. Neesmu ievērojis Leona Greidija vārdu.

- Greidiju noslepkavoja šonedēļ. Varbūt viņa lieta vēl nav nonākusi līdz iknedēļas apskatam.

- Pat ja mēs esam viņu izsekojuši klienta uzdevumā, tu zini, nevaru to ar tevi apspriest, kur nu vēl nosaukt personu, kas mūs nolīga.

- Zinu, cik modri tu raugies, lai netiktu izpausti klientu no-slēpumi, - sacīja Etāns. - Tu to plaši izklāstīji “Herald” reportierim, saņemot atzinību par Meisona lietu.

- Tu taču pazīsti reportierus. Viņi vienmēr pārprot faktus. Tu nevari mani vainot žurnālistu pārpratumos.

- Tas man nenāca ne prātā. Taču spriežu, ka esi man parādā. Vai kāds no šīs firmas izsekoja Leonu Greidiju?

- Tiešām nevaru par to runāt, Triā. Tu to zini tikpat labi kā es. Tas ir ētikas jautājums.

- Ļauj man pateikt citādi, - sacīja Etāns. - Ja tu man neparādīsi Greidija lietu, būšu spiests piezvanīt Tuksneša ainavas namīpašnieku asociācijas prezidentam un pavēstīt viņam, ka asociācijai var rasties vēlēšanās pārskatīt savu līgumu ar “Rednora drošības sistēmām”.

Vairs netēlodams pieklājīgu nožēlu, Nelsons spēji izslējās.

- Kā, pie velna, tas būtu jāsaprot?

- Gluži vienkārši man ir nojauta, ka namīpašnieku asociāciju var interesēt kāda ziņa - Rednora apsardze neievēro noteikumus par klientu datu konfidencialitāti. Daži no viņiem būtu ar mieru iemainīt informāciju par jebkura Tuksneša ainavas iemītnieka privāto dzīvi pret alus kausu un pārsimt zaļajiem.

- Vai tu gribi sacīt, ka kāds no maniem puišiem ņem kukuļus?

- Kā man, tavuprāt, tik ātri izdevās atklāt Meisona lietu?

-Nolādēts! Tu neko nevari pierādīt.

- Man nekas nav jāpierāda. Kā jau teicu, man atliek tikai sēt šaubas namīpašnieku asociācijas prezidenta galvā. Bagātiem ļautiņiem nekas nesagādā lielāku nepatiku kā apziņa, ka dažs var pārdot viņu privātās dzīves nianses par nieka diviem simtiem skaidrā naudā.

Nelsons veselu minūti nikni noskatījās uz Etānu. Tad pieliecies nospieda vietējā komutatora pogu.

- Džeison, atnes man lietas par pagājušo nedēļu! Ja, zinu, šī nav parastā diena. Atnes!

Atlaidis komutatora pogu, Nelsons turpināja nikni raudzi-ties Etānā.

- Tu spēlē uz visu likmi, vai ne? - viņš sacīja.

Etāns paraustīja plecus.

Durvis atvērās. Tajās parādījās Džeisons ar izdruku kaudzi. Viņš nolika tās uz Nelsona rakstāmgalda.

- Vai būs vajadzīgs vēl kas, ser? - apvaicājās Džeisons.

- Nē, tas būs viss. - Nelsons pasniedzās pēc pirmās izdrukas.

Džeisons domīgi paskatījās uz Etānu. Viņa skatienā atspoguļojās ziņkāre un jauns cieņas līmenis. Pēc mirkļa durvis klusi aizvērās viņam aiz muguras.

Elegantajā kabinetā iestājās klusums, ko laiku pa laikam saviļņoja papīra čauksti. Pagāja vairākas minūtes.

- Draņķis, - nomurmināja Nelsons.

Atliecis muguru, viņš uzlūkoja Etānu ar skatienu, kas nemaz daudz neatšķīrās no Džeisona skatiena. Viņa acīs bija jaušama ziņkāre un aizsākumi jūtām, ko varētu nosaukt par nenovīdīgu cieņu.

- Tu pareizi uzminēji. - Nelsons pār galdu pastūma izdruku tuvāk Etanam. - Mēs tiešām esam izsekojuši tipu, vārdā Leons Greidijs. Klients zvanīja no citas pilsētas. Samaksāja ar kredītkarti.

Paņēmis izdruku, Etāns izlasīja klienta vārdu.

- Dakteris lans Hārpers.

- Tā bija likumīga lieta. Hārpers sacīja, ka viņš esot Greidija darba devējs un ka Greidijs esot nozudis ar kompānijas naudu.

- Jā? - Etāns aši pārlasīja lietas materiālus.

- Ei, tur ir skaidri pateikts, ka mans cilvēks pārbaudīja un tiešām izrādījās, ka Hārpers ir Greidija darba devējs.

- Aha.

- Tu taču zini, ka tas notiek visu laiku. Piesavināšanās ir gandrīz tikpat parasta kā krāpšanās ar apdrošināšanas līdzekļiem.

Etāns nepacēla skatienu no dokumentiem. Viņam ļoti gribējās šo to pierakstīt, bet nojauta teica, ka Rednors nepieļautu, ja viņš kaut ko sāktu pierakstīt uz papīra.

- Vairākums darba devēju nenošauj savtīgos darbiniekus, kad tos atrod, - viņš izklaidīgi noteica. - Viņi gluži vienkārši mēģina atgūt daļu no naudas. Vai tevi uztrauc, ka varbūt esi uzrādījis Greidiju slepkavam?

- Pie velna, nesāc runāt muļķības, ka es to tipu būtu palicis zem lodes. Rednors saglabā visaugstākos profesionālos standartus. Visi likumi ir ievēroti. Tu pats vari pārliecināties. Galu galā tu nezini, ka Hārpers nogalināja Greidiju. Tu man pats tikko teici, ka, pēc policijas domām, viņš bija saistīts ar narkotiku biznesu.

- Tev taisnība. - Pabeidzis lasīt, Etāns nosvieda mapi uz rakstāmgalda. - Es neko skaidri nezinu. Pagaidām. Gan jau tiksimies, Rednor. Vari uzskatīt, ka esam nolīdzinājuši nelielo žurnālistikas pārpratumu Meisona lietā.

Viņš atvēra durvis.

- Triā!

Etāns apstājās.

- Ja tomēr tu kādreiz izlem strādāt īstā aģentūrā, - Nel-sons gurdeni sacīja, - dod man ziņu! Man noderētu tāds cilvēks kā tu.

Etāns pēdējo reizi pārlaida skatienu kabinetam, atsaukdams atmiņā visus pazīstamos, dārgos sīkumus.

- Paldies, bet dekorācijas nav manā gaumē.

Pēc piecpadsmit minūtēm Etāns iegāja “Vaļsirdīgajās grāmatās” un, ieraudzījis Zoiju, kas, aizāķējusi papēžus aiz apakšējā spraišļa, sēdēja uz taburetes, apstājās kā zemē iemiets. Zoijas galva

bija graciozi nolīkusi pār vecu grāmatu ādas vākos, kas gulēja viņai klēpī. Gaisma mirdzēja viņas gludajos, ciešā mezglā saņem-tajos matos. Viņai mugurā bija violetsarkans T krekls ar dziļu izgriezumu un piedurknēm līdz elkoņiem. Zaļo svārku ieloču mi-riādes elegantā kritumā apņēma potītes.

Viņam cauri izšāvās izsalcis, īpašniecisks vilnis, sažņaudzot pakrūti un uzkarsējot asinis.

Tā bija viņa sieva. Vismaz uz laiku. Un viņš viņu gribēja.

Tajā mirklī Zoija pacēla skatienu un pasmaidīja.

- Etan, - viņa sacīja. - Es jau sāku brīnīties, kas ar tevi no-ticis. Vai tava nojauta atalgojās? Vai kāds nolīga Rednoru, lai tas sameklē Greidiju?

- Tu atgriezies taisni laikā. - No veikala tumšajiem dziļu-miem iznira Singltons. - Vai paveicās?

Burvestība, kas Etānu bija sasaistījusi, pazuda. Viņš novērsa domas no mikliem, saņurcītiem palagiem.

- Ir gan labas, gan sliktas ziņas, - viņš brīdināja.

- Kādas ir labās ziņas? - vaicāja Zoija.

Optimisti, nodomāja Etāns. Viņus nevar nemīlēt.

- Uzzināju tā cilvēka vārdu, kurš nolīga Rednoru izsekot Leonu Greidiju šeit, Visperingspringsā. Tas bija Ians Hārpers.

- Hārpers. Nu, vai tas nav interesanti?

- Šķiet, Hārpers pat nav mēģinājis noslēpt, kas viņš ir un kāds ir viņa mērķis, - turpināja Etāns. - Viņš pat izmantoja savu Svečezera muižas korporatīvo kredītkarti, lai samaksātu par pa-kalpojumu. Apgalvoja, ka Greidijs esot piesavinājies naudu.

Singltons pamāja.

- Izklausās tīri prātīgs iemesls.

- Viss saskan. - Zoijas sejā atspoguļojās dziļš gandarījums. - Varbūt Greidijs draudēja šantažēt Hārperu, vai arī Hārpers atskārta, ka Greidijs ir kļuvis bīstams un apgrūtinošs. Lai nu kā, Hārpers būs gribējis atbrīvoties no Greidija.

Singltons atbalstījās pret leti.

- Droši vien viņš izsekoja Greidijam līdz pat Vispering-springsai un pēc tam izmantoja Rednoru, lai noskaidrotu, kur Greidijs pilsētā apmeties. Pēc tam viņš atlidoja un viņu novāca.

- Jā, viss skan jauki un akurāti, - sacīja Etāns. - Traucē tb kai viena maza detaļa.

- Kāda? - noprasīja Zoija.

- Ianam Hārperam slepkavības naktī ir ļoti labs alibi, vai atceries?

Zoija gribēja iebilst, bet pēc mirkļa bija redzams, ka pār viņu nāca atskārsme.

- Ak, sasodīts! - Viņa atslīga atpakaļ uz taburetes. - Tev taisnība.

Singltons sarauca pieri.

- Kāds ir viņa alibi?

- Mēs ar Zoiju, - sacīja Etāns.

- Tajā naktī, kad nošāva Greidiju, mēs ap pusnakti piezva^ nījām viņam no Vegasas, - paskaidroja Zoija. - Es pati ar viņu runāju.

- Varbūt viņš atbildēja no mobilā tālruņa, - ieminējās SingL tons.

Etāns pakratīja galvu.

- Es nezvanīju uz to numuru. Atceries, tu man iedevi abus? Mēs zvanījām pa parasto līniju.

- Varbūt pārsūtīts zvans? - minēja Singltons.

- Nedomāju vis, - sacīja Zoija. - Hārpers bija apstulbis, it kā būtu iesnaudies, skatoties televīzijas pārraidi. Vecu filmu. Va^ rēju dzirdēt fonā.

- Tālruņa zvaniem var izsekot, - atgādināja Singltons, - bet tiešām izklausās, ka viņš būs bijis Svečezerā.

Viņš pievērsa Etanam dzelžainu skatienu.

- Labi, pēddzini, kurp tu mūs vadi?

- Jocīgi, ka tu tā pavaicāji. Man tiešām ir, kur doties, ja es neatklāju savu pirmo lielo lietu šeit, Visperingspringsā. Rednors piedāvāja man darbu.

Zoija saviebās.

- Nolaidies uz zemes! Tev riebsies darbs “Rednora drošības sistēmās”.

Etāns iedomājās “Rednora drošības sistēmu” pulētos kabi' netus un vienlīdz gludo personālu. Tā bija precīza aina no viņa iepriekšējās dzīves. Zoijai bija taisnība. Viņam nebija ne mazā' kās vēlēšanās tajā atgriezties.

- Labs arguments, - viņš sacīja. - Labāk jāsāk rīkoties un jānoskaidro, kas noslepkavoja Leonu Greidiju.

- Kāds ir nākamais solis? - apvaicājās Singltons.

- Man beigušās spožas idejas, tāpēc darīšu to, ko vienmēr dara pieredzējis, profesionāls detektīvs, kad viņam pietrūkst asu gājienu.

Zoija izskatījās ieinteresēta.

- Un tas būtu?

- Samaisīt katliņu un paskatīties, kas uzburbuļo virspusē.

- Kas man būs jādara? - viņa gribēja zināt.

- Nekas. Tu sēdēsi šeit, Visperingspringsā, un nedarīsi piL nīgi neko.

Viņa nopūtās.

- Tev padomā doties uz Svečezera muižu, vai ne?

- Jā. Šķiet, pienācis laiks doties uzbrukumā. Nevarētu gan teikt, ka man būtu liela izvēle.

- Braukšu tev līdzi.

-Nē!

Noslīdējusi no taburetes, Zoija piecēlās.

- Būšu tev vajadzīga. Es to vietu pazīstu. Tu nepazīsti.

Zoija runāja patiesību, un būtu labi, ja viņa būtu blakus, bet

Etāns zināja arī to, ko viņai maksās sastapšanās ar murgiem.

- Nē, - viņš atkārtoja. - Es tikšu galā.

Piegājusi pie Etana, Zoija viegli pieskārās viņa zodam.

- Saprotu, kāpēc tev šķiet, ka jāatsakās no manas palīdzi'

bas, un es to novērtēju augstāk, nekā tu vari iedomāties. Bet man tas jādara. >»

- Sasodīts, Zoija...

Paslējusies pirkstgalos, viņa ar lūpām pieskārās Etana mutei.

- Eju sakravāties, - viņa sacīja.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Viņa atgriezās Xanadu.

Pieaugošais sasprindzinājums, kas grieza uz āru iekšas, darot viņu uzbudinātu un nemierīgu, bija normāla un pilnībā sagaidā-ma parādība, domāja Zoija. Viņa jau pašā sākumā bija paredzi jusi, ka tā būs. Viņa varēja to pārvarēt. Viņai vajadzēja to spēt.

Zoija nekustīgi vērās cauri priekšējam stiklam uz šauro ceļu, kas veda uz Svečezera muižu, aizvīdamies pa priekšu nomātajai automašīnai. Ainavai vajadzēja būt skaistai kā no past-kartītes. Augstajiem kokiem, kas tik graciozi veidoja arku virs brauktuves, vajadzēja izskatīties kā no impresionistu gleznas. Taču tie, tieši otrādi, šķita ļaunu vēstoši, nošķirot no ārpasaules gaismas un drošības.

Starp koku stumbriem uz mirkli pavīdēja tumšais ezers. Zoija iedomājās visas tās reizes, kad vēlu naktī bija izkāpusi no gultas un stāvējusi pie kailā loga, nolūkojoties aukstajos ūdeņos. Dažreiz naktīs viņa prātoja, vai kāds ļaunums neslēpjas zem ezera virsmas, klājot savu burvestību pāri Muižai. Bija reizes, kad nekāds cits izskaidrojums, šķiet, nespēja attaisnot viņas nožēlojamo stā-

vokli. Savukārt citās naktīs viņa iedomājās, kā būtu izpeldēt Svečezera vidū un nogrimt ezera dziļumā. Pēdējais glābiņš.

Svarīgākais, kas šodien jāatceras, ir tas, ka viņa neatgriežas viena, domāja Zoija. Etāns bija kopā ar viņu. Nebija, no kā bai-dīties, izņemot pašas bailes - bla, bla, bla bla.

Jā, protams.

Zoija pūlējās aizturēt vecās atmiņas kopš mirkļa, kad bija iz-lēmusi to darīt. Taču tagad viņa vairs nespēja pretoties atmiņu plūdiem. Cauri šāvās pagājušo murgu tēli.

... Mazā istabiņa, kas vienlaikus bija viņas cietums un glābiņš naktīs... dakteres Makalistēras klusinātais, krēslainais kabi-nets... ēdamzāle ar lustrām pie griestiem un piepildīta ar neda-biski nomāktiem pacientiem, kas visi ēda pliekano, bezgaršīgo ēdienu... Medicīniskās izmeklēšanas telpa, uz kuru sliktajās naktīs uzraugi veda savus upurus.

- Tu vari izturēt? - strupi noprasīja Etāns.

Zoija sarāvās no viņa balss skaņas un acumirklī mēģināja apslēpt izbīli, pasniedzoties pēc somas. Šodien viņai līdzi bija piparmētru zaļā. Niknā, dzēlīgā krāsa piešķīra drosmi.

- Jā, viss kārtībā. - Atvērusi somu, Zoija sameklēja tajā salveti. Viņas pirksti pieskārās smagajam atslēgu gredzenam ar misiņa durvju rokturi. Pieskāriens mazliet nomierināja. Viņa sāka elpot tā, kā bija mācījis instruktors. Meklējot spēka avotu, koncentrējoties .

Šoreiz viss būs citādi, Zoija sevi mierināja. Viņa vairs nebija bezpalīdzīga. Viņa nebija viena pati.

- Tu esi pārliecināta, ka to gribi? - vaicāja Etāns, nenolaizdams skatienu no līkumainā ceļa. - Varu aizvest tevi atpakaļ līdz krogam. Vari palikt tur, kamēr runāšu ar Hārperu.

- Nē. Iešu tev līdzi!

Etāns neko neteica, tikai noņēma roku no stūres un pasniedzās pāri šaurajai telpai, kas abus šķīra. Saņēmis Zoijas plaukstu savējā, viņš to vienreiz saudzīgi paspieda.

Nedaudz skābei līdzīgā spriedze, kas saēda iekšas, bija atšķaidījusies. Zoija vēl mazliet paelpoja spēkam.

Etāns izbrauca pēdējo ceļa līkumu, un skatienam pavērās Muiža.

Trīsstāvu ķieģeļu ēka tupēja ezera malā kā milzīgs krupis. Cietuma restes, kas bija nomaskētas par skaistu metālkaluma dārza žogu, ieskāva visu teritoriju. Apkārtne bija tieši tāda, kādu Zoija to atcerējās savos sapņos.

Taču kaut kas bija citādi.

Viņa pārsteigumā klusi, apslāpēti iekliedzās.

- Kas? - noprasīja Etāns.

- Tā izskatās mazāka, nekā atceros, - viņa nočukstēja.

Pirmo reizi kopš izbraukšanas no Visperingspringsas Etāns

pasmaidīja. Tas pat īsti nebija smaids, tikai viegls lūpu izliekums kaktiņos, bet tas bija īsts.

- Manuprāt, tā ir laba zīme, - viņš sacīja.

Viņam taisnība, nodomāja Zoija. Varbūt beigās nemaz nebūs tik briesmīgi.

No mazās sargu mājiņas pie vārtiem iznāca sargs, ģērbies pazīstamajā baložpelēkajā Svečezera muižas apsardzes formastērpā. Viņš uzmeta Zoijai paviršu skatienu, bet nepazina.

- Esmu dakteris Triā, un tā ir mana asistente. - Etāns pavicināja vizītkarti. - Esam ieradušies uz tikšanos ar dakteri Hār-peru. Viņš mūs gaida.

- Jā, ser. Varat novietot automašīnu apmeklētāju stāvvietā pa labi.

Atgriezies sargu mājā, sargs nospieda pogu. Smagie metāla vārti lēnām atvērās.

Zoija bija pārsteigta.

- Tas bija tik viegli, tieši tā, kā tu paredzēji.

- Sī vieta ir domāta, lai neļautu cilvēkiem iziet, nevis ieiet.

Etāns novietoja mašīnu vienā no sešām vietām, kas bija

paredzētas apmeklētājiem, un izslēdza dzinēju. Viņš palūkojās uz Zoiju.

- Vai esi gatava? - viņš vaicāja.

-Jā. - Spējā apņēmībā atsprādzējusi drošības jostu, viņa iz-kāpa no mašīnas. - Iesim!

Iztrausies no vadītāja vietas, Etāns iemeta kabatā atslēgas.

Zoija vēl pēdējo reizi zagšus uzmeta viņam skatienu, un tad abi kopā viņi devās uz ieejas pusi. Torīt, ģērbdamies, lai tiktos ar Hārperu, Etāns bija atklājis pavisam jaunu sava rakstura iezī' mi, to, kas bija vadījusi lielu, veiksmīgu biznesu. Zoijai tas bija atklājums.

Šodien, ģērbies eleganti pašūtā tēraudpelēkā žaketē un bik' sēs, viņš izskatījās kopts un iespaidīgs. Tumšpelēkais krekls un sudraboti melnā kaklasaite jūtami uzsvēra rāmu pārākumu. Tiesa Etanam nebija vajadzīgi papildu akcenti apģērbā, lai panāktu ap sevi šo pašapzinīgo gaisotni, prātoja Zoija. Viņam tas padevās dabiski - pat tad, kad viņš bija ģērbies džinsos. Taču šodien Etāns izskatījās kā cilvēks, kas ērti varēja pārvietoties pa varas gaiteņiem.

Nav brīnums, ka sargs pie vārtiem nebija apšaubījis viltoto vizītkarti.

Uzkāpuši pa akmens pakāpieniem, viņi iegāja pa biezām stikla durvīm. Nonākot oficiālajā vestibilā, Zoijas trauslā pārliecība par saviem spēkiem acumirklī pagaisa. Viņa juta, ka sirds sāk nevaldāmi sisties.

Viņus pieklājīgi sagaidīja administrators. Zoija atcerējās to no senajām dienām, taču vīrietis uzlūkoja viņu, neizrādot nekādas pazīšanas pazīmes. Iespējams, tāpēc, ka viņai mugurā nebija viens no bezformīgajiem klīnikas halātiem, domāja Zoija. Tas tikai parādīja, kāda nozīme ir apģērbam.

Etāns atkārtoja triku ar vizītkarti, taču administrators nebija tik viegls mērķis kā sargs pie vārtiem.

- Pateikšu dakterim Hārperam, ka esat ieradušies, ser. - Administrators pasniedzās pēc tālruņa.

- Nav nekādas vajadzības, - attrauca Etāns. - Mēs zinām ceļu.

- Pa kreisi, - sacīja Zoija.

Viņa nekavējās un tagad, kad atradās zināmajā teritorijā, uzņēmās vadību, kā viņi ar Etānu bija plānojuši, un tūdaļ pat nogriezās gaitenī, kas veda uz administrācijas kabinetiem. Nez no kurienes atplūdušais adrenalīna vilnis pildīja Zoiju ar enerģiju un pašpārliecību. Viņa to spēja.

- Ej pa priekšu! - skubināja Etāns. Viņš sekoja Zoijai pa pēdām.

- Dakteri Triā, lūdzu, mirkli uzgaidiet! - Administrators satraukts uztrūkās kājās. - Jūs pavadīs.

Taču Zoija un Etāns jau nogriezās ap stūri.

- Gludi, - piezīmēja Zoija.

-Jā, tādās reizēs kā šī viltotā ārstu karte vienmēr labi nostrādā. Liek viņiem vilcināties pāris minūšu, pirms attopas izsaukt papildspēkus.

- Un ar pāris minūtēm pietiek.

- Parasti. - Viņš palūkojās apkārt. - Zini, no ārienes šī vieta izskatās visai smalka.

- Āriene maldina. Pirmais stāvs ir tikai parādes forma. Pacientu palātas atrodas otrajā un trešajā stāvā. Atklāti sakot, domāju, ka savā laikā Svečezera muiža varbūt bijusi cienījama iestāde.

- Droši vien tas bijis pirms daudziem gadiem, pirms vadību uzņēmās Hārpers.

- Jā. - Viņa apstājās pie biezām durvīm, kas veda uz administrācijas telpām, un vēlreiz dziļi ieelpoja. - Tas ir šeit.

- Tagad rīkosimies ātri. - Etāns atvēra durvis un mudināja Zoiju ieiet. - Administrators izmisīgi pūlēsies sazināties ar Hār-peru, lai paziņotu par mūsu ierašanos.

- Pareizi. - Viņa iegāja pa priekšu Etanam ar paneļiem klā-tajā sekretāres kabinetā.

Pie rakstāmgalda sēdošā Fenela Līdsa runāja pa tālruni. Viņas pārāk nevainojamā sejā atspoguļojās aizvien pieaugošs no-sodljums un trauksme.

-...Dakterim Hārperam šodien nav paredzēta neviena tikšanās. - Ieraugot tik tuvu Zoiju un Etānu, Fenela aprāvās. Viņas skatiens bez īpašas intereses pārslīdēja Zoijai, apstādamies pie Etana. - Izsauc Ričardsu no apsardzes! Pasaki viņam...

- Pat nedomājiet, - sacīja Etāns. Viņš jau vēra vaļā galvenā kabineta durvis. - Hārpers negribēs, lai viņu traucē.

- Jūs nedrīkstat iet iekšā. - Fenela jau bija kājās. Acīmre-dzot sapratusi, ka fiziski nespēs apturēt Etānu, viņa no jauna pagriezās pret Zoiju, kas sekoja viņam pa pēdām. Viņas acis ieple-tās novēlotā atskārsmē. - Tu.

- Sveiki, Fenela! Labs laiciņš pagājis. Vēl aizvien salaid ar to tipu no grāmatvedības?

Fenelas acis nikni iedegās.

- Kā tu uzdrošinies?

- Tas nebija nekāds noslēpums, - Zoija viņu mierināja. - Kad šeit biju, visi pacienti zināja, kā jūs mēdzāt ņemties pa laivu māju.

- Tu, nelietīgā mazā nekauņa! - Fenela smagi elpoja. - Tu nezini, ar ko tev darīšana.

- Riskēšu.

Viņa labprāt būtu pakavējusies un turpinājusi vārdu apmai-ņu, bet Etāns saņēma viņu aiz rokas un ievilka pa durvīm.

- Pacenties koncentrēties, mīļā! - viņš pačukstēja pie auss.

Cieši aizvēris durvis sev aiz muguras, viņš izmantoja mirkļa

simtdaļu, lai tās aizslēgtu, un tikai tad pagriezās pret Ianu Hār-peru.

Hārpers stāvēja un nikni uzlūkoja Etānu.

- Nezinu, kas jūs esat, taču brīdinu, ka kuru katru mirkli ieradīsies apsardze.

- Kad viņi ieradīsies, jūs pateiksiet, lai iet projām, - ne-piespiesti atteica Etāns. Apsēdinājis Zoiju vienā krēslā, viņš pats ieņēma otru. — Divos vārdos, Hārper! Leons Greidijs.

- Kas jūs tādi esat? - Taču, redzami satraukts, Hārpers tagad raudzījās Zoijā. - Tu esi Sāra Klelenda.

- Tagad Zoija Triā. - Sakrustojusi kājas, viņa uzsmaidīja Hārperam. - Pamēģiniet to atcerēties!

- Nezinu, ko tas viss nozīmē, taču varu apliecināt, ka jums vajadzīga palīdzība, - Hārpers sacīja Zoijai.

- Paldies, es atsakos.

- Atgriezīsimies pie Greidija, - sacīja Etāns.

Hārpera žoklis noraustījās.

- Kāds tam visam sakars ar Greidiju? Policija man sacīja, ka viņu pirms dažām dienām Arizonas pilsētā noslepkavojis kāds narkotiku tirgonis.

- Mēs zinām, - atteica Etāns. - Mēs atradām līķi.

Hārperu dzirdētais jūtami satrieca.

- Skaidrs.

- Policisti domā, ka viņam misējies ar narkotiku pārdošanu, bet mēs ar Zoiju esam visai pārliecināti, ka varam pierādīt ko citu.

Tagad Hārpers bija pati uzmanība.

- Par ko jūs runājat? Es jums saku...

Viņu pārtrauca skaļa dauzīšanās pie durvīm. Hārpers pavēra muti, gribēdams ko uzsaukt cilvēkiem durvju otrā pusē.

Etāns pacēla plaukstu.

- Mums ir informācija, kas pamudinās policiju uz domām, ka jūs esat turams aizdomās par Greidija slepkavību.

Dauzīšanās turpinājās.

- Dakteri Hārper, vai jums tur, iekšā, nekas slikts nav noticis?

- Nospiediet komutatora pogu un pasakiet skaistajai dāmai priekštelpā, ka jums nav vajadzīga apsardzes palīdzība, - Etāns

sacīja savaldīgā balsī, kas necieta pretošanos. - Dariet to nekavējoties, vai arī mēs nodosim savus pierādījumus policijai.

Hārpers smagnēji apsēdās un nospieda iekšējā telefona pogu.

- Pasakiet apsardzei, ka man nav vajadzīga palīdzība, - viņš atkārtoja. - Vismaz ne šobrīd. Pasakiet, lai viņi uzgaida gaitenī.

- Vai esat pārliecināts, dakteri Hārper? - it kā viņš būtu idiots, pārvaicāja Fenela.

-Jā. - Hārpers atlaida tālruņa slēdzi.

- Labs gājiens, - sacīja Etāns.

- Ko nozīmē aizdomas, ka esmu vainojams Greidija nāvē? -aizsmakušā balsī noprasīja Hārpers. - Tas nav iespējams.

- Jūsu vārds un Svečezera muižas kredītkarte tika izmantoti, lai nolīgtu Visperingspringsas drošības kompāniju nolūkā atrast Leonu Greidiju. īsi pēc tam, kad aģentūra paziņoja savam klientam par Greidija atrašanās vietu, viņu atrada mirušu. Man ir nojauta, ka tā nav sagadīšanās. Ko domājat jūs, Hārper?

- Es nenogalināju Greidiju.

- Vai viņš jūs šantažēja? - vaicāja Etāns. - Draudēja atmaskot jūsu mazliet neparasto biznesu un medicīnisko praksi šeit, Svečezerā?

-Nē.

- Vai jūs nolīgāt “Rednora drošības sistēmas”, lai viņu sameklētu?

- Nē, pie velna, es nevienu nenolīgu viņu meklēt. Greidijs izbrauca no pilsētas biznesa darīšanās. Domāju, ka viņš ir ceļā uz Losandželosu. Bija paredzēts, ka viņš man ziņos, tiklīdz atradīs... - Hārpers apklusa teikuma vidū. Viņš pavērās Zoijā.

- Viņš devās meklēt mani, vai ne? - viņa jautāja. - Kaut kādā veidā viņam tas izdevās. Taču es nebiju Losandželosā. Viņš jums meloja, vai ne? Tāpēc ka viņam attiecībā uz mani bija pašam savi plāni. Viņš mēģināja mani šantažēt. Gribēja, lai es viņam maksāju veselu kaudzi naudas par klusēšanu.

- Es to nezināju, - atcirta Hārpers. - Varu pateikt tikai to, ka manai sekretārei radās aizdomas par Greidija uzvedību. Fe-nela nolēma pārbaudīt Greidija norēķinus ar kredītkarti, un vi-ņa izsekoja tam līdz Visperingspringsai. Pēc tam viņa pārskatīja Greidija personisko saraksti ar kodu uzlauzēju, vārdā Atradējs. Greidijs to bija izdzēsis, bet viņš nebija no tiem, ko varētu nosaukt par datorspeciālistiem.

- Ko nevarētu teikt par Fenelu Līdsu, - sacīja Zoija. - Viņa atrada manu vārdu un adresi Greidija datnēs, vai ne?

-Jā, - gurdeni noteica Hārpers. - Atradējs piegādāja informāciju Greidijam.

- Un jūs nosūtījāt masas man pakaļ, - apsūdzoši sacīja Zoija.

- Masas? - Hārpers nikni paskatījās. - Par ko jūs runājat?

- Par Ronu un Ērniju. Jūs nosūtījāt viņus man pakaļ, vai ne?

Izskatījās, ka Hārpers grasās to noliegt, bet tad viņš saņēmās.

- Jā, mēs nosūtījām divus no mūsu apmācītā medicīniskā personāla uz Visperingspringsu. Bet tad jūs man piezvanījāt un pateicāt, ka esat precējusies. Piezvanīju uz moteli, kur Rons un Ernijs bija apmetušies, un devu rīkojumu, ka viņiem jāaizmirst par jums un nekavējoties jāatgriežas. Neatbildu par darbībām, ko viņi varbūt veikuši pēc tam.

- Rons un Ernijs mēģināja mani nolaupīt, - nikni noteica Zoija.

- Tā nav mana vaina! - atcirta Hārpers. - Mēģināju viņus atsaukt. - Viņš steigšus pagriezās pret Etānu. - Varbūt viņi nogalināja Greidiju.

- Nedomāju vis, - sacīja Etāns.

- Vai jums ir ticams alibi par nakti, kad Greidiju nošāva? -noprasīja Zoija.

Hārperu acīm redzami pārņēma panika. Viņa skatiens aizslīdēja pie kalendāra. Izskatījās, ka Hārperam ir grūtības saskatīt

kopainu, bet beigu beigās viņš skaļi ievilka gaisu un neglīti no-sarka.

- Greidiju nogalināja tajā pašā naktī, kad jūs man zvanījāt no Lasvegasas, lai pateiktu, ka esat apprecējusies ar Triā.

- Vai tad es jums zvanīju? - viņa nevainīgi noprasīja. - Ne-atceros.

Hārpera sejas krāsa kļuva violeta.

- Jā. Jūs līksmojāt.

- Vai tiešām? - Viņa nošmakstināja caur zobiem. - Ziniet, pateicoties visiem tiem medikamentiem, ar ko jūs mani saban> jāt, kamēr biju šeit, Muižā, mana īstermiņa atmiņa vairs nav tāda kā kādreiz.

- Tonakt biju mājās, gultā, šajā pilsētā, - skaļi sacīja Hār-pērs. - Jūs to zināt tikpat labi kā es.

-Jūs esat pārliecināts?

- Nezinu, kādu spēli jūs te spēlējat, - Hārpers noņurdēja, - bet, ja esat devuši policijai kādu iemeslu domāt, ka esmu saistīts ar Greidija nāvi, jums būs jāizstāsta patiesība. Jums jāpasaka, ka esat tonakt ar mani runājuši un ka es biju šeit, nevis Vispe-ringspringsā.

- Kāpēc man būtu jāstāsta viņiem patiesība? - klusi noprasīja Zoija. - Pēc visiem tiem meliem, ko esat sastāstījis par mani, kāda gan varētu būt motivācija stāstīt patiesību par labu jums?

- Sis ir jūsu slimīgais priekšstats par atriebību, vai ne? - sēca Hārpers. - Centos jums palīdzēt, un tā jūs man atmaksājat? Jūs tiešām esat ļoti slima.

- Tā man ir teikuši.

Nu jau izmisuma pārņemts, Hārpers pievērsās Etanam.

- Tonakt runāju arī ar jums.

- Vai patiesi? - Etāns viegli sakustējās krēslā. - Arī es īsti nevaru atcerēties.

- Jūs nevarat man to nodarīt. Neesmu vainīgs.

- Labi, - sacīja Etāns. - Saprotams, mēs gribētu atrast īsto slepkavu. Taču, ja tas izrādīsies neiespējami, mēs tomēr būsim spiesti uzrādīt policistiem jūsu vārdu. Viss atkarīgs no apstākļiem.

- Es nenoslepkavoju Greidiju. Spēšu pierādīt, ka tonakt at-rados šeit.

- Protams, - sacīja Etāns. - Iespējams, ka spēsiet sevi at-taisnot, bet pirms tam būs ļoti daudz patiesi nepatīkama trokšņa. Tieši tik daudz informācijas presē, lai padarītu jūsu klientus ļoti nervozus. Viņi dārgi maksā par slepenību, vai ne?

- Jā gan, - pievienojās Zoija. - Slepenība un klusums jūsu klientiem ir viss, vai ne, Hārper? Vismazāk viņi vēlas piesaistīt sabiedrības uzmanību, bet nekas to nepiesaista vairāk par pikantu plaša mēroga slepkavības lietu. Tikai padomājiet, kas notiks, ja jūs turēs aizdomās par saikni ar sava padotā slepkavību.

Hārpers ļoti pūlējās atgūt līdzsvaru. Viņš neizteiksmīgi paskatījās uz Etānu.

- Beigsim par to! Sakiet - ko jūs gribat?

Etāns divreiz pabungoja ar pirkstiem.

- Man patīk atbildes.

- Blēņas. Jūs interesē nauda. Tāpēc jūs apprecējāties ar Sāru. Tas ir vienīgais, kas šajā haosā ir saprotams.

- Mani sauc Zoija, - Zoija klusi sacīja. - Zoija Triā.

Hārpers nelikās par viņu ne zinis. Viņš nenovērsa uzmanību

no Etana. Zoija redzēja, ka viņš domās sakopo faktus par labu savai teorijai.

-Jūs esat iecerējis viņu izmantot, lai dabūtu savās rokās kumosu no “Cleland Cage'\ vai ne? - viņš sacīja Etanam. - Jauki. Vēlu veiksmi! Bet kāpēc jūs nākat pie manis? Man ar to nav nekāda sakara.

- Nē, Hārper, jums ir sakars. - Etāns atsperīgi pielēca kājās un pasniedzās lejup, saņemot Zoijas roku. - Kad pacelšu tālruņa klausuli, lai zvanītu Visperingspringsas policijai, jūs kļūsiet par personu, kas ir ieinteresēta Leona Greidija slepkavībā.

K

- Es viņu nenogalināju, un jūs to zināt.

Etāns paraustīja plecus.

- Tātad jūs nolīgāt kādu citu, lai būtu drošs, ka Greidijs ne' atklās jūsu darījumus. Varbūt Ronu un Erniju.

-Nē.

- Nešaubos, ka policiju tas interesēs. - Viņi atradās pie dur' vīm. Etāns uz mirkli apstājās pirms to atvēršanas. - Mēs esam apmetušies Svečezera krogā. Piezvaniet, ja rodas kāda ideja par to, kurš varēja vēlēties, lai jūs dabūjat ciest par Greidija slepka' vību.

Viņš atvēra durvis. Zoija izgāja no kabineta viņam pa priek' šu. Viņa bija stājusies aci pret aci ar Hārperu, sīki piedraudējusi, paturot prātā viņai pašai nodarīto, un jutās gandarīta.

Sekretāres kabinetā bija sapulcējies neliels ļaužu pūlītis. Tur nedroši mīņājās Fenela Līdsa, divi uzraugi un divi vīrieši baložpe' lēkos formastērpos. Viņi noskatījās, kā Etāns un Zoija iznirst no Hārpera midzeņa.

- Viltus trauksme, ļaudis, - moži sacīja Etāns. - Dakteris Hārpers mazliet apjuka. Varbūt nedabūja rīta tabletes. Bet mēs visu nokārtojām. Varat visi atgriezties pie darba.

Saņēmis Zoiju aiz rokas, viņš drošā un vingrā gaitā tuvojās otrām durvīm. Pūlītis palika aiz muguras. Neviens nemēģināja viņus aizturēt.

Jau pēc brīža abi bija gaitenī un devās uz vestibilu. Nu jau vairs nav tālu, domāja Zoija. Vēl dažas minūtes, un viņi brauks projām no Xanadu.

Pagriezušies ap stūri, abi gandrīz saskrējās ar Venētiju Ma-kalistēru.

- Sāra... - Venētija pārsteigta apstājās. - Tu esi atgriezusies.

- Sapņo vesela! - atcirta Zoija. - Un mani tagad sauc Zoija. Zoija Triā. Etan, iepazīsties ar dakteri Venētiju Makalistēru, kas citādi pazīstama kā Svečezera muižas Ļaunā Ragana.

- Nesaprotu. - Venētija palūkojās uz Etānu. - Kas jūs esat?

- Etāns Triā. - Etāns mirkli klusēja. - Zoijas vīrs.

Venētija papurināja galvu.

- Ko tas viss nozīmē, Sāra? Ja tu neesi atgriezusies Svečezera muižā, lai turpinātu ārstēšanos, ko tad tu šeit dari?

- Izmeklēju Leona Greidija slepkavību, — sacīja Zoija. - Vai jums par to kas zināms?

- Protams, nē. Kāpēc tev rūp Greidija nāve? Dakteris Hār-pērs sacīja, ka viņu Arizonā nogalinājis kāds sīks narkotiku tirgo-nis. Nevaru teikt, ka esmu ļoti pārsteigta. Man vienmēr bijušas aizdomas, ka viņš papildinājis savus ienākumus, zagdams pacientiem medikamentus un pārdodams tos uz ielas. Pirms vairākiem mēnešiem brīdināju Hārperu par savām aizdomām, bet viņš atteicās rīkoties.

-Jā, nu kāds ir nopietni izrīkojies ar Greidiju. - Etāns pētīja Venētiju ar slēptu ziņkāri. - Ja jums par šo lietu ir kas sakāms, labprāt uzklausīšu.

- Es jau teicu, ka neko nezinu par Greidija nāves apstākļiem. - Venētija novērsās no viņa, nemaz neslēpdama intereses trūkumu par Leona Greidija tēmu. Visa viņas uzmanība bija pievērsta Zoijai. - Ārkārtīgi raizējos par tevi, Sāra.

- Zoija.

- Zoija, - Venētija pacietīgi atkārtoja. - Pēc visa tā stresa, ko tu pēdējā laikā pārdzīvoji, var droši sacīt, ka šobrīd esi ārkārtīgi trausla.

- Laba ziņa, ar katru dienu kļūstu izturīgāka, - Zoija viņu nomierināja. - Ja jums nebūtu iebildumu, mēs ejam... - Viņa spēji apklusa, sajutusi, ka Etāns vieglītēm saspiež viņas plaukstu. Zoija saprata signālu. Etāns negribēja, lai viņa aizbaida Venētiju Ma-kalistēru. - Mēs ejam uz Svečezera krogu. Kā jau Etāns teica, ja iedomājaties ko tādu, kas var noderēt, varat mūs tur sastapt.

- Es jau tikko teicu, ka nevaru palīdzēt Greidija lietā. - Pametusi skatienu gaitenī Zoijai aiz muguras, Venētija pieklusināja balsi. - Taču mums ir ārkārtīgi svarīgi izrunāties.

Pēdējais, ko viņa vēlējās, bija atrasties atkal vienā istabā aci pret aci ar Venētiju Makalistēru, nodomāja Zoija. Taču Etāns vēl aizvien spieda viņas plaukstu.

- Būšu krogā, - viņa stīvi noteica.

- Vai drīkstu šovakar iegriezties? - dedzīgi apvaicājās Venē' tija. - Man tiešām ar tevi jārunā.

- Varbūt jūs varētu atnākt pēc vakariņām? - vēsi ieteicās Etāns. - Teiksim, ap deviņiem?

Zoiju pārsteidza vēlā stunda, taču viņa neko neteica.

- Tas ir mazliet pavēlu. - Venētija vilcinājās.

- Tas mums dos iespēju mierīgi ieturēt vakariņas, - sacīja Etāns. - Zoijai aiz muguras gara diena. Viņai vajag mazliet at^ pūsties.

- Ak jā, protams. - Venētija atzinīgi pamāja. - Jā, saprotu. Atnākšu ap deviņiem. Mēs jauki, omulīgi patērzēsim.

- Kāda laime! - nomurmināja Zoija. - Nevaru vien sagaidīt.

Vēl aizvien satvēris Zoiju aiz rokas, Etāns ātri aizvilka viņu

garām Venētijai, projām pa gaiteni, vestibilā un laukā no Muižas.

- Ko tas viss nozīmēja? - vaicāja Zoija pēc dažām minūtēm, kad Etāns veda abus atpakaļ pa kokiem apaugušo ceļu. - Kāpēc tu gribi, lai Venētija šovakar nāk uz krogu?

- Lai tu varētu viņu nodarbināt, kamēr es apskatos, ko varu atrast viņas miteklī.

Zoija strauji izslējās sēdeklī.

- Tu grasies pārmeklēt viņas māju? Ko īsti tu ceri tur atrast?

- Nav ne jausmas. Kā jau teicu pirms braukšanas uz šejieni, detektīvu darbā, izbeidzoties idejām, jāsāk maisīt virums.

- Tā vien šķiet, ka detektīvu darbam ir šis tas kopīgs ar manu darbu.

-Jā? Kas īsti?

- Viens no paņēmieniem, ko esmu atklājusi, būdama interje^ ra dizainere, ir tāds, ka, nespēdama saprast, kas traucē enerģiju

plūsmai telpā, es sāku pārbīdīt mebeles, kamēr viss nostājas sa-vās vietās.

- Pārbīdīt mēbeles. - Viņš brīdi padomāja. - Jā, tieši tas, ko es daru. - Viņš pievērsa Zoijai ašu, pētošu skatienu. - Vai tu spēsi būt šovakar viena pati ar Makalistēru?

- Varu izturēt viņas klātbūtni.

Etāns apmierināts pamāja.

- Tā jau domāju.

Trīsdesmitotrā nodaļa

Vērojot, kā Venētija Makalistēra steigšus tuvojas viņai pa mājīgo kroga vestibilu, Zoija pūlējās apspiest nepatīkamos drebuļus. Pirmo reizi visa vakara laikā viņa sev atzinās, ka varbūt pirmīt ir pasteigusies, apgalvojot Etanam, ka viņa var uzņemties šo tikšanos.

Tikties ar veco ienaidnieci, kad blakus bija Etāns, bija pavisam kas cits nekā sastapties ar viņu aci pret aci vienai pašai.

Pēc ilgām pārdomām Zoija bija nolēmusi gaidīt viņu šeit, vestibilā. Uguns masīvajā akmens kamīnā izplatīja mierinošu siltumu. Turklāt tuvumā bija citi cilvēki. Lai arī neviens nevarēs noklausīties, viņa zinās, ka nav pavisam viena.

Pietika redzēt Venētijas vecīgos vaibstus un it kā saburzīto kostīmu, lai Zoijai šovakar aizžņaugtos elpa. Prātā ienāca stāsts par Ansīti un Grietiņu. Ja tā padomāja, varbūt būtu bijis prātīgāk sēdēt tālāk no priecīgi sprakšķošā pavarda.

Izbeidz, Zoija sevi klusībā norāja. Tev ir dots uzdevums, kas jāpaveic. Viņa bija pavisam pārliecināta, ka Etāns spēj pārmeklēt Venētijas māju, neiekļūstot nepatikšanās, it sevišķi, ja

viņa nodarbinās Venētiju, kamēr viņš strādā. Taču visu vakaru viņa bija jutusies visai neomulīgi - un ne tikai gaidāmās saru-nas dēļ. Ja Etanam bija taisnība, tad kaut kur brīvībā staigāja slepkava.

- Sāra... - Venētija spēji apstājās viņas priekšā. - Paldies Dievam! Es jau baidījos, ka varbūt vairs negribēsi ar mani runāt.

- Negribēšu, ja nesauksiet mani par Zoiju.

- Jā, protams, mīļā. Zoija. - Venētija apsēdās lielajā polste-rētajā krēslā un palūkojās apkārt. - Kur ir misters Triā?

- Mans vīrs ir augšā mūsu numurā, - bez aizķeršanās atteica Zoija. - Viņš domāja, ka mums jāparunājas divatā.

- Skaidrs. Priecājos, ka viņš novērtē to, ka sarunai starp pa-cienti un viņas terapeitu jānotiek privāti.

- Par vienu mums jātiek skaidrībā uzreiz, Venētij. Neesmu jūsu paciente. Nekad neesmu bijusi jūsu paciente. Biju cietum-niece Svečezera muižā.

-Tas ir ļoti nereālistisks skatījums uz pagātni, mana mīļā.

- Jā, bet tas ir mans skatījums. Piekritu šovakar tikties ar jums tāpēc, ka jums šķita svarīgi izrunāties. Tāpēc sāciet!

Venētija nopūtās.

- Tu vēl aizvien esi ļoti naidīgi noskaņota.

- Jums nav zināma pat ne puse no tā.

- Ņemot vērā apstākļus, to var tikai gaidīt. Es gribu, lai tu saprastu, ka vēlu tev tikai labu. Esmu šeit, lai palīdzētu.

Saņēmis pildspalvveida kabatas lukturīti zobos, Etāns pavēr-sa šauro gaismas kūlīti pret mapēm, kas atradās atvilktnē. Kat-rai no tām bija sava etiķete. Par to nebija jābrīnās. Ticis galā ar mazās, akurātās mājiņas guļamistabu un virtuvi, Etāns jau zināja, ka Venētija Makalistēra pieder pie metodiskajiem tipiem.

Mapes, ko Venētija glabāja savā mājas kabinetā, galvenokārt bija saistītas ar viņas darbu ārpus Svečezera, sniedzot konsultācijas vietējai policijai. Saviem klientiem viņa stāstīja, ka ir

kriminālās psiholoģijas speciāliste, bet Venētijas personiskās pie-zīmes apliecināja, ka Zoijai bijusi taisnība. Makalistēra daudz flirtēja ar slimīgām iedomām.

Viņas ierakstos par pusduci slepkavības lietu bija atrodams liels skaits personisku novērojumu un daži nepamatoti spriede^ lējumi, bet ļoti maz ticamu faktu. Izskatījās, ka labajai dakterī' tei ļoti gribējās noticēt savām psiholoģes spējām.

...Iespējama seksuāla pieskaņa nozieguma vietā pārdzīvotajām sajūtām. Domājams, upurim bijis seksuāls kontakts ar slepkavu...

... Sajutu, ka upuris pazina slepkavu. Skaidri izteikta aura, kas liecina par personisku kontaktu...

- Blēņas, daktere Makalistēra! - Aizvēris mapi, Etāns iemeta to atpakaļ atvilktnē. - Tīras, neviltotas muļķības.

Viņš jau gribēja padoties, kad gaismas kūlītis uzdūrās etiķe^ tei uz pēdējās mapes. KLELENDA.

- Saprotu, Sāra, tas ir, Zoija, tev tā ir ļoti smaga tēma. Taču jūtu, ka nespēsi virzīties uz priekšu, kamēr nebūsi vaļējām acīm paskatījusies uz šo savas būtības daļu.

Zoija auksti pasmaidīja.

- Es virzījos uz priekšu, Venētija. Aizvirzījos taisnā ceļā prom no Svečezera.

- Mēģinu tev paskaidrot, ka ticu tavām noteiktām intuitī' vām spējām dažās situācijās uztvert informāciju, ko citi var pat nepamanīt.

- Paskat tik! Jūs tā domājat?

- Saprotu jūs labāk par jebkuru citu, mana mīļā. - Venētija pieklusināja balsi līdz konfidenciālam čukstam. - Tāpēc ka man piemīt līdzīgas spējas.

- Nu nē. Varbūt jūs esat vēl trakāka par mani. Tā tik ir doma!

- Vai atceries divas reizes, kad es tevi aizvedu uz nozieguma vietu?

- Bieži vien. - Zoija sažņaudza labās rokas plaukstu dūrē. - Murgos.

-Ja tu redzi murgus, tad tāpēc, ka centies noliegt savu dabu. Kamēr tu atteiksies to pieņemt, tu būsi konfliktā ar sevi. Zinu to tāpēc, ka pati ļoti ilgi mēģināju noliegt savus talantus. Kā tu domā, kāpēc mani vispirms piesaistīja psiholoģijas studijas?

- Lai varētu spīdzināt tādus cilvēkus kā es?

- Nekļūsti smieklīga! - Venētijas piere mazliet saraucās. - Sāku ar to nodarboties tāpēc, ka jutu nepārvaramu vajadzību iegūt lo' ģisku, zinātnisku izskaidrojumu tām sajūtām, ko laiku pa laikam pārdzīvoju noteiktās vietās, kurās notikusi vardarbība.

-Jūs tiešām domājat, ka jums piemīt zināmas psihiskas spē' jas, vai ne?

- Man nepatīk lietot jēdzienu “psihisks”, jo tam līdzi nāk daudzas negatīvas asociācijas, - sacīja Venētija. - Dodu priekš' roku vārdam “intuīcija”. LJn, jā, tiešām jūtu, ka dažiem tā pie' mīt daudz lielākā mērā nekā citiem. Mēs ar tevi piederam tam nelielajam skaitam indivīdu, kas ir apveltīti ar spēcīgu intuīciju.

...Lai gan deva bija dubultota nolūkā pārvarēt viņas fobijai līdzīgo reakciju, paciente atteicās ieiet telpā, kurā bija izdarīts noziegums. Viņa sāka kliegt un neapklusa, kamēr nebija aizvesta projām.

Man ir aizdomas, ka histērija bija daļēji tēlota, lai manipulētu ar situāciju un viņai nebūtu jāieiet istabā. Taču pat tādā gadījumā ārkārtējā pretošanās tikai norāda, cik spēcīgām jābūt viņas spējām. Kāpēc gan vēl viņa būtu atteikusies iet uz priekšu?

Etāns izšķirstīja atlikušās piezīmes, juzdams dziļi sevī bries-tošo dusmu vētru. Spriežot pēc tā, ko viņš redzēja, Zoija pēc Muižā pavadītā laika tikai brīnumainā kārtā bija saglabājusi ve-selo saprātu.

Varbūt nebija nemaz tik prātīgi atstāt viņu šovakar divatā ar Venētiju Makalistēru.

Izņēmis no mapes visas piezīmes, viņš iesvieda tukšos vā-kus atpakaļ atvilktnē. Kad Makalistēra atklās, ka piezīmes ir nozagtas, viņa varēs likt lietā savu aso intuīciju, lai atklātu no-ziegumu.

Izņēmis lukturīti no mutes, Etāns ieskatījās pulkstenī. Desmit un piecpadsmit minūtes. Zoija bija kopā ar Makalistēru jau vairāk nekā stundu. Viņš šeit nebija uzzinājis neko noderīgu.

Laiks iet.

Etāns izslīdēja no mājas pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradies, pa virtuves durvīm, un izgāja cauri koku pudurim, kur bija atstājis mašīnu.

Apsēdies pie stūres, viņš nosvieda līdzpaņemtās piezīmes no Klelendas mapes uz pasažieru sēdekļa. Kādu brīdi Etāns sēdēja, pārdomādams iespējas un varbūtības. Tā kā Makalistēra nebija šķirama no lietas, viņš bija cerējis atrast Venētijas kotedžā kaut ko saistītu ar Leonu Greidiju, taču atgriezies tukšām rokām.

Etāns domāja par personāžiem, ko šodien bija sastapis Sveč-ezera muižā. Pēc tam viņš iedomājās par korporatīvajām kredītkartēm un cilvēkiem, kas varēja tām piekļūt.

Izvilcis no kabatas piezīmju grāmatiņu, Etāns pārbaudīja adresi. Viņš sameklēja to Svečezera kartē, ko bija paņēmis līdzi. Iespējams, Šovakar neizdosies paveikt neko noderīgu, viņš nodomāja. Visticamāk, māja šajā stundā nebūs tukša. Bet kas zina.

- Es tev piedāvāju vairāk nekā terapiju, - sacīja Venētija.

- Tā, protams, ir svarīga. Tev jāiemācās, kā sadzīvot ar savu pie- * redzi. Taču šai lietai ir finansiāls aspekts, kuru tu varbūt neesi apsvērusi.

- Ak tā. Tagad nāk pati labākā daļa. - Juzdamās mierīgāka,

Zoija atslīga krēslā. - Cik daudz jūs domājat man maksāt par to, ka konsultēšu jūsu vietā?

- Tu nekonsultēsi manā vietā. - Venētijas balsī pirmo reizi ieskanējās aizkaitinājums. - Tu man asistēsi. Es labprāt maksātu tev saprātīgu honorāru par taviem pakalpojumiem.

- Ko jūs uzskatāt par saprātīgu?

Venētija nokremšļojās.

- Es tev palīdzēšu tikt galā ar taviem samezglojumiem. Mans honorārs par šiem pakalpojumiem ir vienlīdzīgs tam, ko prasu no saviem klientiem policijā. Tāpēc domāju, mēs varam vienoties par zināmu apmaiņu ar pakalpojumiem. Par katru terapijas stun-du, ko veltīšu tev, vēlos saņemt pretī vienu stundu tava laika nozieguma vietā.

Zoija sāka smieties.

- Vai tiešām jūs gaidāt, ka maksāšu jums par privilēģiju nodarboties ar jūsu mahinācijām nozieguma vietās? Jūs pajokojāt, vai ne?

Trīsdesmit trešā nodaļa

Etanam par pārsteigumu, divstāvu Viktorijas stila ēka grima tumsā. Viņš neredzēja uz piemājas ceļa automašīnu, bet pastā' vēja iespēja, ka tā atradās garāžā. Varbūt bija arī suns.

Sarežģījumi, sarežģījumi.

Taču, atrodoties šajā apkaimē, nenāca par ļaunu piekļūt mazliet tuvāk.

Etāns atstāja mašīnu citā koku pudurī, šoreiz netālu no ezer-malas, un zagšus atgriezās pie izvēlētā objekta.

Neviens suns, tuvojoties mājai, neierējās. Apstājies Etāns ie' skatījās pa garāžas logu un ieraudzīja iekšpusē neskaidras auto-mašīnas aprises.

Sasodīts! īpašnieks bija mājās un neapšaubāmi jau gulēja.

Aizgājis mājas otrā pusē, Etāns ieraudzīja aizstiklotu lieveni. Cauri stiklam varēja saskatīt virtuves durvis.

Tik tuvu un tomēr tik tālu. Diez vai gulētājam bija viegls miegs.

Nē, viņš neies iekšā, nolēma Etāns. Tas būtu tik tiešām muļ' ķīgi darīts. Viņš atgriezīsies rīt, kad mājas iemītnieks būs aizgā' jis uz darbu. Tā būs prātīgāk.

Viņš nopētīja stikloto durvju rokturi. Tikt iekšā būtu pāvi-sam vienkārši. Droši vien pārējās slēdzenes ir tikpat vecas un viegli atveramas.

Izņēmis no kabatas cimdus, Etāns uzvilka tos rokās un vieg' li paraustīja durvis. Pārbaudot.

Rokturis viegli pagriezās. Durvis nebija aizslēgtas.

Ja jau viņš bija tik tuvu, tad varēja pārbaudīt arī virtuves durvis. Tad viņš zinātu, kādi rīki rīt jāņem līdzi.

Lēnām atvēris durvis, Etāns šķērsoja lieveni. Puskrēslā va~ rēja saskatīt divu vecu niedru krēslu un ledusskapja kontūras. Le-dusskapis darbojās bez skaņas. Tas izskatījās vecs. Turpat blakus pie virtuves durvīm atradās liela, pustukša atkritumu tvertne.

Arī virtuves durvis nebija aizslēgtas. Tās pat bija mazliet pa-vērtas.

Etāns atvēra durvis. No vietas, kur viņš stāvēja, pa citām durvīm varēja saredzēt tumsā grimstošu dzīvojamo istabu.

Uz grīdas priekštelpā gulēja kas mēness apspīdēts. No tālienes tas atgādināja cilvēka ķermeni.

Vienmēr pastāvēja iespēja, ka iemītnieks bija aizmidzis uz paklāja televizora priekšā, taču Etāns savā dzīvē tādus skatus jau bija redzējis.

Viņš bija visai pārliecināts, ka Fenela Līdsa nav aizmigusi.

Brīdi ieklausījies klusumā, viņš iegāja mājā. Varbūt Līdsa vēl nebija mirusi.

- Droši vien tu arī zini, ka drīzumā grasos iesniegt atlūgU' mu, - sacīja Venētija. - Es pametīšu Svečezera muižu. Domāju visu savu laiku veltīt konsultēšanai. Ja notiks tā, kā domāju, man noderēs jaunāka partnere.

- Ar mani nerēķinieties! - sacīja Zoija. - Man jau ir darbs visai dienai, un man patīk mana jaunā dzīve Visperingspringsā. Nemeklēju citu darbu ne ar terapiju, ne bez tās par brīvu.

- Neprasu, lai tu pieņemtu lēmumu tūlīt pat uz vietas. Taču

gribu, lai tu par to padomā. Runājot kā tava terapeite, varu teikt, ka, neiemācījusies sadzīvot ar savām īpašajām spējām, tu vari beb gās nonākt līdz nopietnam nervu sabrukumam.

Zoija paslepšus pameta skatienu uz veclaicīgo sienas pulk' steni stūrī. Tuvojās jau vienpadsmit. Kas gan bija noticis ar Eta-nu? Viņam jau vajadzēja būt šeit. Kā viņš domāja, cik ilgi viņai vēl būtu jāaizkavē Venētija?

- Vistuvāk īstam nervu sabrukumam es biju, atrazdamās šeit, Muižā, - viņa sacīja. - Ja esmu to pārdzīvojusi, varu pārdzīvot jebko. Tas man atgādina, ka man uzdodams jums viens jautājums.

Venētija atplauka.

-Jā, mīļā? Kāds jautājums?

- Zinu, ka jūs droši vien apzinājāties Hārpera blēdības, to, kā viņš par naudu piekrita zāļot zināmus iemītniekus, piemēram, tādus kā es. Taču visu laiku esmu prātojusi, cik aktīva ir jūsu loma šajā pasākumā. Vai viņš dalījās savā peļņā ar jums?

Venētija nobālēja.

- Man nav ne jausmas, par ko tu runā.

- Nu, nevajag, daktere. Tā ir tikai saruna starp mums, meb tenēm. Jūs varat man stāstīt. Vai jūs viņam aktīvi palīdzējāt? Varbūt devāt papildu slēdzienus, kad tie bija vajadzīgi? Vai arī vienkārši izlikāties neredzam?

- Vai tu gribi sacīt, ka dakteris Hārpers apzināti noteica kļū' dainas diagnozes dažiem Svečezera pacientiem?

-Jā.

- Tas ir smieklīgi. Un man tev jāsaka, ka tas norāda uz no~ pietnu paranojas formu. Tev tiešām ir vajadzīga mana palīdzība.

- Labi, ka nepieņēmu jūsu piedāvājumu kļūt par partneri, vai ne? Tikai iedomājieties, kā būtu, ja izrādītos, ka strādājat kopā ar trako.

Fenela Līdsa bija mirusi. Paklājs zem viņas bija ļoti slapjš. Sie-viete bija nošauta no tuva attāluma. Nesen. Nav šaubu, ka slepkava

ienācis mājā pa to pašu ceļu, ko izvēlējās viņš, nodomāja Etāns. Pa virtuves durvīm. Droši vien viņš bija aizgājis pa to pašu ceļu.

Mēnesnīcā bija saskatāmas dažas intensīvas meklēšanas pa~ zīmes. Meklēts nebija haotiski un drudžaini. Veids, kādā bija iz~ tukšotas atvilktnes, liecināja par metodiskumu un kārtības mb lestību. Kāds, kas zināja, ko meklē, kā arī vietas, kurās visticamāk meklētais varētu atrasties, nosprieda Etāns.

Laiks zvanīt policijai.

Tuvojoties Fenelas tālrunim, viņš ievēroja pie ārdurvīm trīs ceļasomas.

Droši vien, pārradusies taisnā ceļā no darba, Fenela bija sā' kusi saiņot mantas, lai steigšus pamestu Svečezeru. Tādam lē-mumam Etāns redzēja tikai vienu labu izskaidrojumu: viņa un Zoijas ierašanās uz skatuves.

Tas saskan ar scenāriju, ko viņš bija ieskicējis pēc aizieša^ nas no Venētijas Makalistēras mājas, nosprieda Etāns. Būdama Hārpera sekretāre, Fenela bija zinājusi visu, kas notiek Svečeze^ rā, un viņai bija pieejams Hārpera korporatīvās kredītkartes nu^ murs. Viņa varēja būt tā, kas nolīgusi, lai Rednors sameklē Greb diju. Taču, spriežot pēc tā, ka tagad viņa bija mirusi, pavisam droši varēja pieņemt, ka Fenela nestrādāja viena. Savukārt Greb dija lieta norādīja, ka aģentūrai bija zvanījis vīrietis.

Griesti virs galvas tikko dzirdami iečīkstējās.

Adrenalīna plūdi dzīslās piepeši pārvērtās par pilnā spēkā trakojošu cunami.

Mājā bija vēl kāds.

Policistiem var piezvanīt tikpat viegli, atrodoties drošībā starp kokiem, kā stāvot šeit, dzīvojamās istabas vidū, sev atgādb nāja Etāns.

Viņš atkāpās uz virtuves durvīm. Automātiskā atbildētāja mirgojoši sarkanā lampiņa viņu apstādināja.

Vai slepkava vispirms bija piezvanījis, lai pārliecinātos, ka Fenela ir mājās?

Viņš nospieda zvaigznīti seši-deviņi.

Kaut kur dziļā tumsā, kur paslēpās kāpņu augšgals, atskanēja tālruņa zvans.

Tagad skaidri bija zināms, ka tas, kurš atradās augšā, ir slepkava, un Etāns bija visai pārliecināts, ka tagad zina viņa vārdu.

Zvanīšana apklusa.

Etāns skrēja uz lieveņa pusi. Viņš atgrūda aizstiklotās durvis un ļāva tām ar troksni aizkrist, cenšoties atstāt iespaidu, ka no mājas kāds izskrējis.

Viņš nekāpa lejā pa pakāpieniem. Palicis uz lieveņa, viņš iekārtojās nakts tumsā blakus atkritumu tvertnei.

Kā vesela mūžība aizritēja trīs minūtes.

Iečīkstējās kāpnes.

Atkal klusums.

Soļi virtuvē. Durvis piesardzīgi atvērās.

Pēc dažiem mirkļiem pa durvīm izmetās kāds stāvs.

Etāns bija turējis atkritumu tvertni gatavībā, mazliet piešķiebtu, balansējot to uz apakšējās malas. Viņš pagrūda to tieši bēgošajam zem kājām.

Iekliedzies pārsteigumā un dusmās, vīrietis smagi nokrita zemē, paklupis uz izbirušajiem atkritumiem un smagās tvertnes. Uz lieveņa koka grīdas ar būkšķi nokrita ierocis.

Etāns metās uz priekšu, piespiezdams slepkavu pie zemes starp ēdiena atliekām un tukšām kārbām.

- Viss beidzies, Dramer, - viņš sacīja.

Dramers sāka raudāt.

- Es viņu mīlēju. Darīju visu viņas dēļ. Bet viņa mani nodeva. Man vajadzēja viņu nogalināt, vai jūs nesaprotat? Man vajadzēja to darīt.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Zoija ieraudzīja viņu rajā pašā acumirklī, kad viņš ienāca vestibilā. Viņa bija gaidījusi, stāvot novērošanas postenī pie ka-mīna. Viņš divreiz bija piezvanījis, vienreiz īsi pirms tikšanās ar policiju un otru reizi pēc tam, kad jau brauca mašīnā uz krogu. Zoija bija uzzinājusi tikai pašu galveno.

Nelikdamās ne zinis par personālu pie reģistrācijas galda, viņa metās pāri vestibilam viņam pretī un krišus iekrita viņa apskāvienos. Piekļāvis Zoiju sev klāt, Etāns cieši viņu noskūp-stīja.

- Tev nekas ļauns nav noticis? - viņa čukstus vaicāja.

- Protams, nē. - Etana apskāviens kļuva vēl ciešāks.

Vienu mirkli Zoija kļāvās viņam klāt, gribēdama palikt tik

tuvu, cik vien ilgi iespējams. Taču pamazām viņa aptvēra, ka abi atrodas sabiedriskā vietā.

- Ēdamzāle vēl ir vaļā. Mēs varam tur aprunāties.

- Labprāt iedzertu kādu glāzi.

Viņi apsēdās pie galdiņa ar skatu uz melni sudraboto, mēnesnīcā mirdzošo ezera klaidu. Ēdamzāle bija gandrīz tukša. Bārmenis atnesa divas glāzes brendija. Ļāvusi Etanam nodzert mal-ku no savas glāzes, Zoija sāka viņu iztaujāt.

- Els Dramers? - viņa vaicāja. - Viņš bija slepkava?

- Viņš ar daudz ko riskēja, - lēni noteica Etāns. - Pēdējo gadu laikā viņš bija klusi nokrejojis daļu no Hārpera iestādīju-ma peļņas. Hārpers nebija tik labs biznesmenis, lai pamanītu piesavināšanos, un, protams, viņš nekad nepieprasīja auditu, jo nevēlējās, lai kāds uzzina par viņa paša nelikumīgajiem darījumiem.

- Drameram bija lieliski priekšnoteikumi. Piesavināšanās, par kuru saimnieks visticamāk nekad neuzzinās.

- Nosacījumi bija gandrīz nevainojami līdz brīdim, kad strādāt pie Hārpera atnāca Fenela Līdsa. Acīmredzot viņa sāka gulēt ar priekšnieku tikai tādēļ, lai gūtu priekšstatu par situāciju. Viņa ļoti ātri noprata spēlītes, ko viņš spēlēja ar zināmiem klientiem.

- Mēs ar Arkādiju bijām pārliecinātas, ka viņa zina to, kas notiek.

- Viņa saprata iespējas piesavināties, pameta Hārperu un savaldzināja Drameru.

- Tikai tādēļ, lai noskaidrotu, ka Dramers jau tīri jauki ievāc daļu no peļņas. - Zoija pamāja. - Mēs ar Arkādiju mēdzām vērot, kā pārītis nozūd lejā uz veco laivu māju. Mēs vienmēr brīnījāmies, ko Fenela atradusi Dramerā.

- Abi noslēdza vienošanos. Viņa piedāvāja plašu iekšēju informāciju par Hārpera operācijām un norādīja veidus, kā palielināt laupījumu. Viņi kļuva par biznesa partneriem. Vismaz no Fenelas puses tas bija tīrākais bizness. Dramers savukārt iemīlējās.

- Taču izstrādātais modelis sāka brukt, kad Leons Greidijs atrada mani un nolēma uzsākt pats savu šantāžas biznesu, vai ne?

- Jā. Lai arī Fenelai nebija grāda psiholoģijā, viņa acīmredzot ļoti labi prata vērtēt cilvēkus. Kad Greidijs paziņoja Hār-peram, ka dosies meklēt tevi uz Losandželosu, viņa gandrīz nekavējoties nojauta, ka Greidijam ir kas aiz ādas. Viņa zināja, ka

šim cilvēkam hroniski pietrūkst naudas un ka viņš, iespējams, lietos korporatīvo karti, cik vien bieži iespējams.

- Tāpēc viņa taisnā ceļā devās pie Dramera un lika, lai izseko Greidija maksājumiem? - vaicāja Zoija.

-Jā. Ja var ticēt Drameram, viņa bija pārliecināta, ka Greb dijs, sākdams darboties pats uz savu roku, apdraud viņas un Dra-mēra ļoti ienesīgo biznesu. Viņa nolēma, ka Greidijs pēc iespējas ātrāk jāaptur. Dramers izsekoja viņam līdz pašai Losandželosai, bet tur viņa pēdas pazuda. Tad Fenela pagādāja viņam informāciju par Greidija kredītkarti.

- Kā viņa to dabūja? No Greidija datora?

-Jā, un arī tavu adresi.

Zoija nodrebinājās.

- Tā viņa un Dramers spēja noteikt, ka Greidija patiesais ceļa mērķis ir Visperingspringsa.

- Jā, bet tobrīd Greidijs norēķinājās ar skaidru naudu, un tas nozīmēja, ka viņi nevar izmantot viņa kredītkarti, lai noteiktu Greidija atrašanās vietu Visperingspringsā. Dramers rīkojās loģiski. Viņš piezvanīja lielākajai Visperingspringsas firmai, kas nodrošināja apsardzes un detektīvu pakalpojumus un, izmantodams Hārpera vārdu un kredītkarti, nolīga Rednoru, lai viņu sameklētu.

- Un Rednors viņu sameklēja.

- Jā, bet Fenela saprata arī to, ka tikpat svarīgi ir nogādāt atpakaļ tevi. Viņa nekādi nevarēja zināt, kas tev padomā, un uzskatīja tevi par potenciāliem draudiem arī turpmāk piesavināties iestādes peļņu.

- Turklāt es biju ļoti ienesīga paciente, - dzēlīgi noteica Zoija.

- Tieši tā. Tāpēc, aizgājusi pie Hārpera, viņa pastāstīja, ka zinot, kur tevi atrast. Taču viņa neteica, ka sameklējusi arī Grei-diju. Hārpers nosūtīja tev pakaļ Ronu un Emiju. Fenela un Dramers savukārt nolēma parūpēties par Greidiju.

- Kurš no viņiem devās uz Visperingspringsu viņu nogali' nāt? - jautāja Zoija. - Fenela vai Dramers?

- Dramers, - atteica Etāns. - Man radās iespaids, ka Fenela nemēdza uzņemties risku, ja varēja no tā izvairīties. Bez tam ne' viens īpaši neievēroja Elu Drameru. Viņš varēja uz dienu vai di' vām paņemt slimības atvaļinājumu, un neviens neko pat nevai' cāja.

- Viņa pārliecināja Drameru paveikt melno darbu, vai ne?

- Tādai rīcībai bija zināma loģika. - Iedzēris malku brendi-ja, Etāns nolaida glāzi. - Dramers visu mūžu bija mednieks. Viņš zināja, kā apieties ar ieroci.

- Skaidrs. Tātad Rons, Emijs un Dramers vienā un tajā pašā dienā bija Visperingspringsā, bet masas par Drameru neko nezi' nāja.

- Nē. Nezināja arī Hārpers. Vēlāk, kad Greidijs vairs nestāvē' ja ceļā, Dramers un Fenela uzvedās klusi, cerot, ka viss nokārtosies.

Zoijai pāršalca tīkams apmierinājuma vilnis.

- Taču nekas nenoklusa, jo mēs apprecējāmies. Ronu un Erniju apcietināja, un tu nolēmi izmeklēt Greidija nāves ap-stākļus.

- Droši vien tajā mirklī, kad Fenela ieraudzīja mūs iebrā' žamies pa durvīm, viņa zināja, ka viņas nedienas tikai sākas. Viņa, kā radusi, ieklausījās sarunā, kas notika Hārpera kabinetā. Viņa dzirdēja, kā mēs stāstām Hārperam, ka interesējamies par Greidija slepkavību un ka, mūsuprāt, slepkava ir kāds, kam bija pieejama viņa kredītkartes informācija.

- Viņa saprata, ka mēs izdibināsim visu līdz galam, vai ne?

- Iespējams. - Etāns pagrozīja plaukstās glāzi. - Viņai vajadzēja zināt, ka ar laiku mēs noskaidrosim - Els Dramers Greb dija nāves naktī atradās Visperingspringsā. Un viņa dzirdēja, kā mēs stāstām Hārperam, ka parūpēsimies, lai skandāls nonāktu plašsaziņas līdzekļos. Pēc mūsu aiziešanas viņa devās mājās un sāka saiņot mantas.

- Un Dramers viņai sekoja?

- Ne uzreiz. Tobrīd viņš nezināja, kas notiek. Dramers stās-tlja, ka pēc mūsu aiziešanas pie viņa atnācis Hārpers un piepra-sljis uzzināt, vai kāds nav lietojis viņa korporatīvo kredītkarti, lai nolīgtu detektīvfirmu Visperingspringsā. Pārējo par mūsu ap-meklējumu Muižā Dramers uzzināja no baumām. Ap to laiku, kad viņš bija sapratis, ka briest lielas nepatikšanas, Fenela bija beigusi darbu. Dramers devās satikt viņu uz mājām.

- Ap cikiem tas bija? Ar pieciem trīsdesmit vai sešiem?

- Tieši tā, - sacīja Etāns. - Viņi sastrīdējās. Fenela pateica, ka pārtraucot ar viņu attiecības. Dramers aizgāja. Viņš devās uz mājām, iedzēra un noveda sevi līdz neprātīgam niknumam. Pie-zvanīja viņai pa tālruni. Viņa necēla klausuli. Tas viņu satracināja vēl vairāk. Paņēmis ieroci, Dramers atgriezās Fenelas mājā. Sastapa viņu aci pret aci un nošāva.

- Kāpēc viņš vēl kavējās? Ko viņš darīja augšstāvā, kad tu ieradies?

- Pirms Dramers viņu nošāva, Fenela bija draudējusi ar to, ka ir ierakstījusi pāris sarunu, tai skaitā vienu, kurā Dramers stāsta, ka nogalinājis Greidiju. Viņa teica, ka nodošot ierakstu policijai, ja Dramers nelikšot viņu mierā.

- Kad tu ieradies, viņš meklēja ierakstus?

- Jā. - Etāns palūkojās laukā uz melno ezeru. - Viņš tikko tos bija atradis augšstāvā, ceļasomā, ko Fenela nebija beigusi kravāt, kad saprata, ka nav vairs mājā viens.

Zoija aizvēra acis, atskārtusi, cik maz vajadzēja, lai Etāns būtu gājis bojā.

- Ak dievs!

Etāns neko neteica. Atvērusi acis, Zoija ieraudzīja, ka viņš joprojām vēro ezera tumšos ūdeņus. Viņa juta, kā Etāns gremdējas dziļāk tajā vietā, kurā varēja palikt viens pats ar sevi un klusēt.

- Etan?

336

- Jā? - Pielicis pie lūpām brendija glāzi, viņš joprojām nenovērsa skatienu no ezera.

Viņa pasniedzās pāri galdam un pieskārās viņa plaukstai.

- Etan, paklausies, ko teikšu. Zinu, ko tu domā, bet tu maldies. Tu nevarēji izglābt Fenelu. Tu neesi atbildīgs par viņas nāvi, vai dzirdi?

Viņš kādu brīdi neko neteica.

-Ja es būtu vispirms devies uz turieni, nevis pārmeklējis Ve-nētijas Makalistēras kotedžu...

- Nē. - Uzlikusi abas plaukstas Etana rokai, viņa sažņaudza pirkstus, lai pievērstu sev viņa uzmanību. - Tu nevari visu uzminēt. Tu darīji pareizi, vispirms pārmeklējot Makalistēras māju. Tas bija pavisam loģiski. Jā, Fenela ir mirusi, bet neaizmirsti, ka viņa ir cita cilvēka slepkavības līdzzinātāja. Viņas dēļ gāja bojā Greidijs.

- Zinu!

Zoijai nepatika, kā tas izskanēja. Etāns piekrita, bet varēja just, kā viņš grimst aizvien dziļāk tumšajā bezdibenī.

Viņa piecēlās un, apgājusi apkārt galdiņam, paraustīja viņu aiz piedurknes. Etāns, šķiet, to nemanīja.

- Etan! Celies! - Viņa jutās tā, it kā gribētu pacelt masīvu granīta bluķi.

Viņš sarauca pieri.

- Kas ir?

- Iesim.

-Kur?

- Augšā.

Paraustījis plecus, Etāns iztukšoja glāzi un piecēlās kājās.

Zoija saņēma viņu aiz rokas un, izvadījusi no ēdamzāles, vilka tālāk augšā pa kāpnēm uz viņu numuru otrajā stāvā. Apstājusies viņa izņēma atslēgu, atvēra durvis un iestūma Etānu mājīgajā telpā.

Aizvērusi durvis, viņa pagriezās un iekrita Etana skavās.

- Noskūpsti mani! - viņa klusi pavēlēja.

Etāns piemiedza acis un beidzot sāka koncentrēties uz viņu. Zoija juta, kā viņš pamazām iznirst.

Viņa pagrieza pretī lūpas, apvija rokas ap viņa kaklu un skūpstīja, ieliekot skūpstā visu, kas viņā bija.

No tās vietas, kur viņš kavējās, Etāns atgriezās līdz ar spēju karstuma vilni.

- Zoija...

Viņš iecēla Zoiju gultā.

Pēc laba laika pamodies, Etāns ieraudzīja mēness staru rak-stu plūstam iekšā pa logu, un sakustējās. Gaisma krita pāri gub tai, izceļot uz sāniem guļošās Zoijas graciozo gurna izliekumu.

Viņam atkal bija silti. Tas nāca kā pārsteigums. Pirmīt viņš bija jutis, kā iegrimst pazīstamajā ledus zonā. To vietu viņš bija atkal un atkal apmeklējis visu mūžu, bet patiesos zonas dziļumus uzzinājis tikai pēc Drū nāves.

Šovakar, sēžot kopā ar Zoiju, veroties pāri ezeram un domā' jot par to, ka vispirms vajadzējis doties uz Fenelas Līdsas māju, viņš bija spriedis, ka tagad sasalums garantēts uz ilgu laiku. Etāns prātoja, vai Zoija aizies, kamēr viņš tajā kavēsies. Viņu nevarē' tu par to vainot. Pārējās bija skaidri likušas saprast, ka viņš nav nekāda labā sabiedrība, kamēr ir aizceļojis uz to citu vietu.

Taču šonakt viņam nebija dota iespēja iegrimt pārāk dziļi. Zoija bija izvilkusi viņu atpakaļ. Etāns pazina sevi pietiekami labi, lai zinātu, ka ļaunākais ir aiz muguras. Viņam nekas neno-tiks līdz nākamajam sastingumam, lai kāds tas būtu.

Taču līdz tam laikam viņam bija Zoija.

Etāns apskāva viņas vidukli un pievilka ciešāk pie sevis.

Viņš gulēja.

trīsdesmit piektā nodaļa

- Vai zini, kas man tajā visā nepatīk visvairāk? - vaicāja Zoija.

- Kas? - Etāns ar dakšiņu pārstūma olu kulteņa gabaliņu uz rudzu maizes šķēles.

Viņš katrā ziņā šorīt ēda sātīgas brokastis, domāja Zoija. Viņa to uzlūkoja par labu zīmi. Pagājušajā naktī viņa bija raizējusies.

'Abi sēdēja ēdamzālē. Nedaudzi galdiņi bija aizņemti. Pa lo~ giem varēja redzēt ezera strēmeli. Ūdens zem mākoņainajām de-besīm atgādināja dzelzs kalumu.

Patiesi nejauka vieta, nodomāja Zoija. Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs braukt projām. Taču šodien viņai un Etanam vajadzēja sniegt liecības policijas iecirknī. Iespējams, viņi netiks projām no Svečezera līdz pat rītam.

- Mani uztrauc, ka Ians Hārpers izkļūs no šīs jezgas ar vese-lu ādu, - viņa sacīja.

Etāns ar pilnu muti pakratīja galvu.

- Nē, neizkļūs. Viņš sadegs zilām ugunīm, vismaz finansiāli. Viņa krāpšanas tiks atmaskotas. Skandāls ap Fenelas Līdsas slep^

kavību pamudinās īpašos klientus mukt, ko kājas nes. Šeit ču-mēs un mudžēs no juristiem, un lielos vilcienos atjaunosies taisnīgums.

- Tu tiešām tā domā?

- Tici man!

- Ceru, tev taisnība.

- Bez šaubām, Hārpers centīsies pazust, bet es viņu paturēšu acīs. Ja viņš uzradīsies kur citur, palīdzēšu viņu atmaskot.

Viņa mazliet atplauka.

- Vai apsoli?

- Apsolu. Viņš nekad vairs nevarēs mierīgi atpūsties. Vienmēr būs jāatskatās pār plecu.

- Labi, - viņa apmierināta sacīja. Ja Zoija pēdējā laikā par kaut ko bija pārliecināta, tad katrā ziņā par to, ka Etāns turēja solījumus. Viņa atsāka ēst savu auzu putru.

Nākamajā rītā Svečezera policijas priekšnieks gaidīja viņus savā kabinetā. Viņš pavēstīja, ka Ians Hārpers esot nozudis. Etāns redzēja, ka Zoija ir sašutusi, taču pats centās saglabāt filozofisku attieksmi. Patīkamā ziņa bija tā, ka Hārpers nebija ticis projām ar Svečezera muižas naudu. Neilgi pirms savas nāves Fenela Līdsa bija likusi pārskaitīt visus kontos esošos līdzekļus uz savu kontu. Lai atgūtu naudu, būtu jāiziet cauri veselam juridisko procedūru murgam.

- Tās nav mūsu rūpes, - Zoijai sacīja Etāns, braucot projām no mazās municipālās ēkas, kurā atradās Svečezera Policijas departaments.

- Daudz būs tādu, kas pieteiks savas tiesības uz šo naudu. -Zoija izskatījās mazliet priecīgāka. - Kad juristi būs beiguši darbu, šaubos, vai no tās būs vēl kas palicis pāri.

- Pareizi.

Iedziedājās Etana tālrunis, un viņš atbildēja.

- Triā klausās.

- Vai jums tur viss kārtībā? - vaicāja Singltons.

- Mēs vēl aizvien esam līdz ausīm policijā un liecībās. Vai tev ir kaut kādi jaunumi?

- Esmu uzzinājis par dažām neskaidrībām, - sacīja Singltons.

- Atkal sazinājos ar Tirgotāju. Viņš ir apmierināts, ka izdevies identificēt visas uzlauztās datnes. Zoijas datne bija starp tām, ko zaglim izdevās iegūt, bet Arkādijas ne, tā ir tīra un neskarta. Viņai bija pilnā personas datu pakete, un Tirgotājs tās glabā citā, vairāk aizsargātā datu bāzē citā datorā. Viņš grib pateikt visiem saviem klientiem, ka esot darījis visu, lai nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtotos.

- Visu?

- Viņš saka, ka esot izmantojis speciālu vīrusu, kas paredzēts, lai iznīcinātu uzlauzēja cieto disku. - Singltons nokremšļojās.

- Man radās iespaids, ka dabūs ciest arī zagļa labā fiziskā forma. Taču man negribējās uzdot liekus jautājumus. Galvenais ir tas, ka, manuprāt, mēs varam būt samērā droši, ka Arkādijai tagad nedraud lielākas briesmas kā pirms visa, kas noticis.

-- Vai ar Stagu esi runājis?

- Viņi ar Arkādiju ir ceļā no Ņūorleānas. Tomēr man radās iespaids, ka Harijs Stags nesteidzas atgriezties. Varbūt viņam ir iepaticies darbs.

- Droši vien katrā dzīvē reiz jāiespīd saulītei.

- Nedomāju vis, ka Stags ir no saulainajiem tipiem. Kad jūs ar Zoiju brauksiet mājās?

Mājās. Tas izklausītos ļoti labi, ja neņem vērā to, ka, lietai beidzoties, viņam būs jāsamierinās ar vēl vienas laulības galu. Etāns sev atgādināja, ka ir pārdzīvojis trīs iepriekšējās šķiršanās. Taču neatlaidās sajūta, ka šī būs smagāka nekā citas. Viņš negrb bēja par to domāt.

- Ir jau vēls, - viņš sacīja. - Mēs paliksim šeit pa nakti un brauksim projām rīt pēc brokastīm. Mums vajadzētu atgriezties Visperingspringsā ap trijiem vai četriem pēcpusdienā.

- Tad tiksimies rīt, - noteica Singltons, beigdams sarunu.

- Zaglis nav piekļuvis Arkādijas datiem, - sacīja Etāns.

- Paldies Dievam!

- Viņi ar Stagu atgriežas no Ņūorleānas.

Viņa pamāja un brīdi neteica ne vārda.

- Klelenda valdes sanāksme būs jau pēc dažām nedēļām, -viņa beidzot sacīja.

-Jā.

- Un tad mēs varēsim dabūt šķiršanos.

- Droši vien.

- Tu atkal būsi brīvs, - Zoija sacīja mazliet pārspīlēti jautrā balsī.

- Un tu arī.

- Iespējams, tā būs viena no īsākajām laulībām vēsturē.

- Varbūt mēs iekļūsim kādā no rekordu grāmatām, - attei-ca Etāns.

- Varēšu samaksāt tavu rēķinu dažus mēnešus pēc apvieno-šanās, - sacīja Zoija.

Viņa rokas uz stūres sažņaudzās.

- Mēs vienojāmies, ka tu iekārtosi “Naktsvēju” interjeru.

- Nūjā, bet tas bija toreiz, kad vēl nevarēja zināt, kā viss izvērtīsies. Toreiz nezināju, vai man būs nauda, ar ko tev samaksāt. Taču tagad izskatās, ka būs.

- Mani apmierina sākotnējā noruna.

Zoija uzmeta viņam ašu, pētošu skatienu.

- Tu joprojām gribi, lai strādāju “Naktsvējos”? Kāpēc? Tu pats teici, ka paies vēl ilgs laiks, līdz tu varēsi atļauties pārējos iekārtošanas darbus.

- Zinu, bet līdz tam es varētu izkrāsot vismaz dažas istabas. Varbūt nomainīt daļu no orhideju paklājiem. Man kaut kas jādara. Vairs ilgāk nevaru izturēt tik daudz rozā.

Viņa izslējās sēdeklī.

- Labi.

Etana plaukstas uz stūres mazliet atslāba. Noruna bija maz-liet dīvaina, un vēl bija jāpārdzīvo šķiršanās. Taču kādu laiku viņš vēl varēs tikties ar Zoiju ik dienas.

Varētu teikt, ka viņam būs pašam sava interjera dekoratore.

Visperingspringsā viņi nonāca nākamās dienas pulksten trijos un trīsdesmit minūtēs. Etāns apturēja mašīnu Zoijas dzīvok-ļa priekšā, atvēra bagāžnieku un izcēla viņas ceļasomu. Zoiju no jauna pārņēma neziņa. Viņa bija saspringta un viegli aizkaitināma jau no paša rīta, kopš izkāpa no gultas, un garastāvoklis ne-kādi neuzlabojās.

Etana noskaņojums bija tikpat adatains. Abi izturējās pār-spīlēti pieklājīgi, lai izvairītos no savstarpējas dzēlības ceļojuma laikā.

Ko tagad, Zoija prātoja, pagriežot atslēgu vārtu slēdzenē. Viņa varētu uzaicināt Etānu šovakar vakariņās, taču nebija pārliecinām ta, vai tā ir laba doma. Viņam bija citi pienākumi. Vajadzēja pa-domāt par Teo, Džefu un Boniju. Bez tam viņam bija darbs. Droši vien viņš gribēs izskatīt ierakstus atbildētājā un pārbaudīt pastu.

Nav šaubu, ka viņš ilgojas pēc zināma attāluma, domāja Zoija. Pēdējās dienās viņi bija dzīvojuši ļoti cieši kopā. Cilvē-kam taču bija sava privātā dzīve. Lai ko viņš teiktu par sasodīto laulības apliecību, viņi tomēr nebija pa īstam precējušies. Viņiem gluži vienkārši bija romāns, kuram nejauši gadījās pievienots pa-pīra gabaliņš.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, Etāns sarauca pieri.

- Vai tu slikti jūties? Tu visu dienu esi izturējusies ļoti savādi.

- Man nekas nekait.

- Tu izskaties tā, it kā kaitētu.

- Teicu, ka man nekas nekait. - Apstājusies savu durvju priekšā, viņa sāka meklēt somā smago atslēgu gredzenu. - Esmu tikai mazliet nogurusi.

- Tu esi saspringta.

- Neesmu saspringta, - viņa savaldīgi noteica.

- Ja es redzu, ka esi, tad esi. Varbūt gribi pastāstīt, kas noticis?

- Neesmu vienīgā, kas ir sapīcis. Tavā tuvumā jūtos, it kā staigātu pa olu čaumalām.

- Man nav nekādas vainas, - atteica Etāns. - Tu esi tā, kas negrib sarunāties.

- Par mani neraizējies! - Tas bija smieklīgi. Viņi brieda pamatīgam strīdam, bet strīdēties nebija nekāda iemesla. - Droši vien tev ir, ko darīt.

- Protams. - Viņš ar būkšķi nometa ceļasomu, satvēra Zoi-ju aiz rokas un pagrieza ar seju pret sevi, pirms viņa paspēja atslēgt durvis. - Ir, ko darīt. Piemēram, prātot, kur īsti ved mūsu attiecības.

Tas bija par daudz.

- Kāpēc tu man to jautā? Kā lai es zinu, kur tās ved? Es nekad neesmu bijusi tādā situācijā.

- Es arī ne.

- Paklau, vismazāk man gribas ar tevi strīdēties. Parunāsim par to vēlāk, kad abi būsim labākā noskaņojumā.

Viņš atbalstījās ar vienu roku pret durvju stenderi.

- Zini ko? Man Šķiet, gribu par to strīdēties tagad.

- Nu, es katrā ziņā negribu.

Durvis bez brīdinājuma atvērās. Tajās parādījās Singltona milzīgais stāvs.

- Labāk strīdēties par to vēlāk, - viņš samierinoši ieteica. - Te notiek viesības.

Zoija bija tik pārsteigta, ka gandrīz uzmeta sev uz kājām smago atslēgu saišķi.

Tad viņa ieraudzīja lielu baltu transparentu pāri visai istabiņai. Uz tā ar sarkaniem burtiem, ko izcēla daudz spožuma, bija rakstīts APSVEICAM, ETAN UN ZOIJA! Ap transparentu bija

sapulcējušies Arkādija, Harijs Stags, Bonija, Džefs un Teo. Uz galda kaudzītē gulēja sudraboti, baltā papīrā ietīti sainīši.

Ieraudzījis uzrakstu, Etāns sarauca pieri.

- Pie joda, kas tad tas?

- Pārsteigums, tēvoci Etan, - iesaucās Teo.

- Mums ir milzīga torte, - lepni sacīja Džefs. - Uz tortes arī ir jūsu vārdi.

- Un saldējums, - noteica Teo.

Singltons svētlaimīgi smaidīja.

- Tā bija Džefa un Teo ideja.

- Man šodien nav dzimšanas diena, - apstulbusi sacīja Zoija.

- Tās nav dzimšanas dienas svinības, - sausi piezīmēja Arkādija. - Tas ir kāzu mielasts.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Bonija iegremdējās dziļāk burbuļojošā kūrorta peldbaseinā un atvainojoties paskatījās uz Zoiju.

- Piedod, ka vakar pārsteidzām tevi nesagatavotu! Džefs un Teo pārnāca no skolas, runādami tikai par viesībām. Acīmredzot kādai viņu klasesbiedrenei tika gods būt par gredzena nesēju lielā kāzu ceremonijā, un meitene nebeidza vien stāstīt par grandio^ zo mielastu pēc svinīgās ceremonijas.

- Nestāsti... ļauj uzminēt! - sacīja Zoija. - Džefu un Teo pār-ņēma konkurences gars, vai ne?

- Kaut kas tamlīdzīgs. Viņi gribēja īstenot ieceri, sarīkojot pārsteiguma svinības jums abiem. Diemžēl vispirms abi izstāstīja savu plānu Singltonam un tikai tad nāca pie manis. Manu vie-dokli vairs neviens neņēma vērā.

- Neraizējies par to! - sacīja Zoija. Vienā brīdī viņa bija iz-šķīrusies izrādīt nobriedušu, filozofisku attieksmi pret notikušo. - Viņi gribēja tikai labu. Tas bija viens no neveiklajiem saviesi gajiem brīžiem, kādi dzīvē mēdz gadīties.

- No otras virmojošā baseina malas ierunājās Arkādija:

- Es brīnišķīgi pavadīju laiku. Torte bija lieliska.

Bonija pasmējās.

- Šokolādes torte ar Zoijas un Etana vārdiem no sarkanas glazūras. Tas bija kulinārijas šedevrs.

- Dramatiska torte, - sacīja Zoija. - Nekāda parastā kāzu kūka.

Bonijai sanāca smiekli.

- Pasaki vēlreiz!

Zoija atlaidās ūdenī, ar abām rokām pieturēdamās pie zemūdens sola malas. Virpuļojošais ūdens bija patīkams. Viņa tikai tagad saprata, cik lielu spriedzi pārdzīvojusi pēdējo četrdesmit astoņu stundu laikā.

Arkādija bija tā, kas ierosināja pēcpusdienā sastapties viņas veselības klubā. Bonija ar lielāko prieku bija piekritusi uzaicinājumam un nogādājusi abus dēlus “Naktsvējos” pie Etana. Zoija abām bija piebiedrojusies tāpēc, ka juta nepieciešamību pēc sieviešu sabiedrības. Dzīve ar vīriešu dzimuma pārstāvi bija kļuvusi sarežģīta.

Elegantās kūrorta telpas iekārtojums bija plašs, klāts ar ornamentētām flīzēm un brīnišķīgi dekadentisks. Klubs ar lielu nopietnību bija pievērsies ūdens dziedējošajam spēkam. Visdažādākie maza un vidēja izmēra karsta un auksta ūdens baseini bija sagrupēti ap lielāku ūdens tilpni. Stūros šļācās ūdenskritumi un strūklakas. Parocīgās vietās atradās pūkainu baltu dvieļu kaudzes.

Ūdenī laiskojās sievietes - dažas kailas, dažas peldkostīmos. Nišās dažas no viņām bija izstiepušās uz polsterētiem masāžas soliem, ļaudamās mīcīšanai līdz svētlaimīgam stāvoklim.

- Pavisam godīgi runājot, - atzinās Bonija, - es ne pārāk pūlējos pretoties svinību plānam.

- Ir jau labi. - Zoija atgāza galvu. Filozofiskā nostāja iedarbojas, viņa domāja. - Zinu, tevi bija aizrāvusi doma ieraudzīt Etānu atkal precējušos.

- Esmu aizrāvusies ar domu, ka jums ar Etānu vajadzētu ļauties šai laulībai, - Bonija nopietni sacīja. - Domāju, jums jau ir romāns, un jūs esat dabūjuši apliecību. Zini, kāpēc jūs nevarētu kādu laiku ļaut tai attīstīties? Paskatīties, kas notiek?

- Viņa prātīgi runā, - sacīja Arkādija. - Šķiršanās ir dārga pat tad, ja neviens negrib karot par mantu. Ne tev, ne Etanam šobrīd nav vajadzīgi lieki rēķini no advokātiem.

- Varēšu samaksāt par šķiršanos, kad dabūšu naudu par sa-vām “Cleland. Cage” akcijām, - klusi sacīja Zoija. - Katrā ziņā negaidu, lai Etāns maksā par to, kā izkļūt no šīs situācijas.

- Etāns par katru cenu gribēs samaksāt savu pusi tēriņu, -sacīja Bonija. - To varu droši sacīt. Viņam tā būs goda lieta.

- Tā nav goda lieta. Tas ir bizness.

Bonija sašūpoja zem ūdens kājas, tīksmi šķērējot tās šurpu turpu.

- Varbūt Etāns nemaz negrib, lai viņu glābj no šīs laulības. Vai jūs par to esat runājuši?

- Protams, grib. - Par spīti ūdens labvēlīgajai iedarbībai, Zoi-ja juta, ka mugura starp lāpstiņām saspringst. Turklāt viņu sāka pārņemt dusmas. Te nu bija jaunatrastā filozofiskā pieeja. - Kā' pēc gan lai viņš gribētu dzīvot šīs laulības gūstā?

- Tāpēc, ka viņam tas ir ļoti ērti? - Arkādija sarauca plātīm sudrabotās uzacis. - Jūs abi kopā guļat, kāpēc tad nevarat palikt precējušies, kamēr būsiet gatavi šķirties?

- Tici man, tas ir svarīgi, - attrauca Zoija.

- Kāpēc? - gribēja zināt Arkādija.

Zoija zem ūdens pievilka pie krūtīm kājas un apvija ar n> kām ceļgalus.

- Gluži vienkārši ir, un viss. Laulība vienmēr ir ļoti svarīga.

- Neesmu pārliecināta, ka Etāns būtu laimīgs par vēl vienu šķiršanos, - sacīja Bonija. - Ja tā padomā, viņš būtībā ir mazliet vecmodīgs.

- Vecmodīgs? Etāns? - Zoija pārsteigta iesaucās. - Šis cilvēks ir precējies četras reizes.

- Iespējams, viņam vienkārši bija ieildzis neveiksmes pe-riods, - sacīja Arkādija. - Klau, tā taču var gadīties.

- Vai tu visas četras laulības noraksti uz neveiksmes rēķina ? - Zoija pamazām jutās iedzīta stūrī. - Tāds paliels periods, vai tev tā nešķiet?

- Es tev stāstīju par trim pirmajām laulībām, - atgādināja Bonija. - Un tu zini apstākļus, kas bija cēlonis ceturtajai. Pie tās Etāns nebija vainīgs.

- Ko tu ar to gribi sacīt? - atcirta Zoija. - Tā bija viņa ideja.

Bonija izlikās nedzirdējusi.

- Runājot kā viņa ieinteresētā brāļasieva un kā cilvēks, kas viņu pazīst labāk par visiem šajā kūrortā, nedomāju, ka Etanam nāktu par labu pārdzīvot ceturtās šķiršanās satraukumus. Katrā ziņā vismaz ne šajā brīdī.

- Neraizējies! - nomurmināja Zoija. - Etāns tiks galā ar stre-sa faktoru.

- Neesmu par to tik pārliecināta. Viņš ir viegli ievainojams.

- Etāns? Viegli ievainojams? - Zoija savaikstīja grimasi. - Ne-stāsti pasakas!

- Viņam pašlaik ir grūts periods, - neatlaidās Bonija. - Uzsākt jaunu biznesu vienmēr ir grūti. Tu zini, kā tas ir. Viņam jāraizējas par nopietnu konkurenci no Rednora puses. Viņam jānodibina jauni sakari vietējā policijas departamentā un uz ielas. Turklāt vēl ir problēma ar maksātspējīgiem klientiem.

- Klau, tikai nevajag, esmu maksātspējīgs klients. - Zoija aprāvās. - Vismaz ļoti drīz būšu.

- Varbūt, bet līdz tam, tev jāatzīst, viņš no šā darba nav redzējis nekādu labumu. Vēl vairāk, viņš par to ir maksājis no savas kabatas.

- Un piepiest vēl maksāt šķiršanās izdevumus pavisam noteikti būs papildu finansiāla nasta, kas viņam šobrīd nekādi nav vajadzīga, - sacīja Arkādija.

- Ak tā! - Zoija nikni paskatījās uz savām pavadonēm. - Nespēju noticēt pati savām ausīm. Jūs mani ar viltu pierunājāt šurp atnākt, vai ne? Tā bija sazvērestība. Domāju, ka varēšu atpūs-ties, bet tā vietā man uzbrūk.

- Neņem tik ļoti pie sirds! - sacīja Arkādija. - Mēs ar Bo-niju tikai gribam pateikt, lai tu nepārsteidzies. Kāds gan ļaunums varētu rasties, ja ļausi situācijai kādu brīdi palikt tādai, kāda tā ir?

- Mēs šeit runājam par laulību, - sacīja Zoija. - Tas ir nopietns pasākums. Varbūt ne tādam, kas to piedzīvojis četras reizes, bet man katrā ziņā.

- Etāns ikkatru no šīm laulībām uztvēra nopietni, - iebilda Bonija. - Patiesībā nojaušu, ka tev vajadzēs spert pirmo soli, lai izbeigtu attiecības. Šaubos, vai viņš to darīs.

Zoija norija kamolu.

- Tad es to uzsākšu.

Arkādija izstiepa kāju zem burbuļiem klātās virsmas un nopētīja platīnsudraboto nagu.

- Tu tik ļoti gribi tikt vaļā?

Zoija vilcinājās.

- Negribu, lai viņš jūtas tā, it kā es viņu turētu būrī.

Bonija iesmējās.

-Jā, un, kad Etāns gribēs izkļūt no būra, tu to uzzināsi. Vari man ticēt.

Zoija padevās. Laiks mainīt sarunas tematu. Viņa pievērsa Arkādijai caururbjošu skatienu.

- Pietiks par mani. Parunāsim par tevi.

- Kas ar mani?

- Kā gāja Ņūorleānā?

Arkādija lēnām nolaida kāju ūdenī. Viņas pilnīgo lūpu kaktiņos iegūla savāds smaids.

- Ņūorleānā gāja labi, - viņa sacīja.

Viņi sēdēja nojumes ēnā un vēroja, kā Džefs un Teo mētā pa baseinu milzīgu, piepūstu bumbu.

Stags bija izstiepies uz guļamkrēsla. Singltons bija ieņēmis pītu krēslu. Etāns, mazliet salicis uz priekšu, atbalstījies ar del-nām pret ceļgaliem, turēdams rokās zeltera kārbu, sēdēja uz otra krēsla. Viņš vēroja, kā zēni, šķiezdami šļakatas, plosās pa baseinu.

Pirmīt viņš bija iznesis laukā bļodu ar čipsiem un sāļajiem cepumiem un pilnu aukstumtrauku ar ledus popkornu. Etāns zi-nāja, ka Bonija nebūtu sajūsmā par viņa uzkodu izvēli, taču mierināja sevi ar domu, ka Džefam un Teo pēc draiskošanās ūdenī būs lieliska apetīte uz vakariņu laiku. Viņš nosprieda, ka ir izpildījis savu pienākumu, atgādinot zēniem, lai neaizmirst ieziesties ar pretiedeguma krēmu.

- Nesaprotu, kāpēc jūs abi tik ļoti steidzaties izšķirties. - Harijs Stags atlaidās sārti polsterētajā guļamkrēslā. - Man gan izskatās, ka jūs tīri labi saprotaties. Bez tam šķiršanās maksā naudu. Pats šķīros sen. Vēl tagad atceros, kā parakstīju čeku par advokāta pakalpojumiem. Tas bija sāpīgi.

- Viņš runā prātīgi. - Singltons mazliet pacēlās krēslā un uzcienājās ar čipsu sauju. - Jums pašlaik nav vajadzīgi nekādi papildu tēriņi. Pietiek jau ar esošajiem. Jauna biznesa sākums vienmēr prasa lielus izdevumus. Jums jātaupa nauda, kur vien iespējams.

- Runa nav par naudu, - sacīja Etāns. - Tas ir sarežģītāk.

- Tu esi pārliecināts? - Harijs nepārprotami bija skeptiski noskaņots. - Vai Zoija tev ir teikusi, ka viņa grib šķirties?

- Vēl ne, - atzina Etāns. - Bet nešaubos, ka pateiks pēc valdes sanāksmes.

- Tev ir vēlēšanās šķirties ceturto reizi? - Ar pilnu muti noprasīja Singltons.

- Nē, - atsaucās Etāns. - Esmu to trīs reizes izbaudījis. Lai ko jums saka, tas nekad nav vienkārši. Turklāt vienmēr nepatīkami.

- Pareizi. - Singltons iemeta mutē popkorna sauju. - Kāpēc tad jāsteidzas? Kā jau Stags teica, pašlaik jūs ar Zoiju labi saprotaties. Kad vairs nesapratīsieties, varēsiet raizēties par šķiršanās pieteikšanu.

- Nedomāju, ka tas būs tik viegli, - noteica Etāns.

- Arkādija saka, ka Zoija ir piekritusi jauniem dizaina dar-biem šajā mājā, - piezīmēja Harijs.

- Jā. - Etāns iebāza mutē mazliet čipsu. - Kā daļai no mūsu biznesa vienošanās. Nu un tad?

- Nu, tu taču pavisam noteikti negribēsi uzsākt šķiršanos, kamēr viņa strādā pie mājas interjera, - sacīja Harijs. - Varbūt viņa kļūs izklaidīga, un tas var būt bīstami.

- Bīstami? - Etāns jautājoši savilka uzaci. - Kādā veidā?

- Stagam taisnība, - košļādams čipsus, noteica Singltons. - Pagaidi, kamēr Zoija pabeigs dizainu, un tikai tad sāc runāt par Šķiršanos! Šķiršanās vidū cilvēki kļūst jūtīgi. Viņi kļūst savādi un neaprēķināmi.

Etāns pārdomāja trīs iepriekšējās šķiršanās. Tik tiešām, viņš bija ievērojis dažus savādus un neizprotamus aspektus. Un tās bija šķiršanās, ko mēdza saukt par labām.

- Tu taču negribēsi riskēt ar rekonstrukciju, - noteica Ha-rijs. - Ja skatās patiesībai acīs, kaut kas tomēr jādara ar visu šo rozīgumu.

- Pareizi. Vīrietis nevar dzīvot tādā vidē, - piebilda Singl-tons. - Katrā ziņā nevar dzīvot ilgi. Tas nav veselīgi.

- Pie tā ar laiku pierod, - atteica Etāns.

Harijs un Singltons pagrieza galvu un saskatījās caur tum-šajām brillēm.

- Viņš sāk pie tā pierast, - it kā ļaunu nojauzdams, noteica Singltons.

- Ak vai! - Harijs smagi nopūtās. - Tā nav laba zīme. Pēdējais laiks kaut ko darīt. Viņam sāk bojāties smadzenes.

Singltons no jauna pievērsās Etanam.

- Paklau, tagad aizmirsti par rozā krāsu! Varbūt tu mēģini padarīt situāciju daudz sarežģītāku, nekā tā ir patiesībā. Paskatīsimies, ko rāda fakti. Ne tu, ne Zoija taču vēl nelūkojas pāri dārza žogam, vai ne?

- Kopš ierados Visperingspringsā, esmu bijis pārāk aizņemts, lai skatītos pāri žogiem. Tas pats attiecas uz Zoiju. Nevienam no mums nav bijis laika veidot ko līdzīgu normālai sabiedriskai dzīvei.

Pagrozījis popkorna trauku rokās, Singltons pacēla zinošu skatienu.

- Neesmu pārliecināts, ka pastāv kas tāds kā normāla sabiedriska dzīve.

- Hmm... - Harijs acīmredzami piekrita novērojumam. - Var gadīties, ka tev taisnība. Man vismaz tādas nekad nav bijis.

Etāns palūkojās uz viņu.

- Un Ņūorleāna?

- Ņūorleāna bija citāda. - Harija saulesbrilles neļāva saskatīt viņa skatienu.

- Normāla? - neatlaidās Etāns.

- Nezinu, vai tu to sauktu par normālu. - Harija lūpas viegli savilkās, varēja būt, ka viņš smaida. - Bet Ņūorleāna pavisam noteikti bija laba.

- Zini, ko es teikšu? - sacīja Singltons. - Ļauj, lai Zoija par to runā pirmā. Tad tu zināsi, vai viņa tiešām grib šķirties.

- Es par to padomāšu, - atteica Etāns.

Taču viņš nebija pārliecināts, ka spēs izturēt nenoteiktību. Viņa pieredze liecināja, ka laulība ir dīvaina parādība. Kaut kas līdzīgs grūtniecībai. Vai nu tu biji precējies, vai nebiji. Etanam nekad nepadevās lietas, kas prasīja ieņemt nenoteikto vidusstā-vokli.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Zoija stāvēja plašās, krāšņi sārtās dzīvojamās istabas centrā un, turot rokā sagrafētu skiču burtnīcu, zīmēja aptuvenu istabas plānu. Nebija viegli iztēloties telpu bez ekstravagantajām mēbe-lēm. Taisni jābrīnās, cik prasīga varēja būt sārtā krāsa visās tās variācijās un toņos.

Mājas plānojums tomēr bija labs, viņa domāja, prātā attīrot interjeru no mēbelēm un drapērijām. Istabu izmēri bija patīkami un izkārtoti tā, lai veicinātu dabisko enerģijas plūsmu.

Varbūt viņa pat spētu ko darīt, lai atbrīvotos no sliktajām vibrācijām teātrī. Pēdējo sešu mēnešu laikā Zoija bija atklājusi, ka fen šui un Vastu teorijas nebija tikai tukšas runas. Viņa spēja izmainīt dažu telpu neredzamās auras, pārveidojot to dizainu.

Šovakar māja bija pilnīgi viņas ziņā. Etāns ar Boniju, Džefu un Teo atradās kādā skolas pasākumā. Zoija varēja sajust “Nakts-vēju” iespējas. Varbūt tāpēc, ka šī bija pirmā reize, kad viņa rezidencē uzturējās viena pati, pirmā reize, kad viņai nevajadzēja raizēties par to, cik ļoti uzmanību novērsa tās īpašnieks.

Šovakar, slēdzot vaļā mājas durvis, Zoija bija jutusies savādi. Juridiskā ziņā šī bija ari viņas māja. Viņa bija Etana sieva, vis' maz uz kādu laiku.

Pabeigusi dzīvojamās istabas skici, Zoija pacēla skatienu uz gleznu, kas karājās pie sienas virs kamīna. Viņai pretī smaidīja Kamēlija Pēda, izsmējīgi, zobgalīgi un tomēr nezin kāpēc traģis' ki. Kamēlija bija precējusies naudas dēļ, un, iespējams, tobrīd da-rījums šķita izdevīgs. Taču tas nebija atnesis laimi.

Novērsusies no portreta, Zoija iegāja formālajā ēdamista^ bā. Aiz daudzajiem sārtajiem drapēriju jardiem viņa varēja sa^ skatīt ēnu nokrāsas, kas bija raksturīgas vakaram tuksnesī. Spoži spīdēja mēness, lejot pār kanjonu sudrabotus gaismas viļņus. Tā' lumā kā bezrūpīgi izmētāti spoži un dzirkstoši dārgakmenīši mirdzēja citu māju ugunis.

Zoija ilgi stāvēja, nolūkodamās ainavā.

Ieskanējās durvju zvans, izraujot viņu no transa. Zoija tik ļoti bija iegrimusi savās domās, ka nedzirdēja uz piemājas ceļa piebraucam automašīnu.

Prātodama, vai tik agri būtu beidzies skolas pasākums, viņa ātrā solī piegāja pie durvīm.

Taču, palūkojusies pa durvju actiņu, Zoija ieraudzīja Kūm berliju Klelendu.

Sasodīts! Tas viņai nebija vajadzīgs. Zoija juta kārdinājumu neatvērt durvis, taču uz ceļa stāvēja automašīna. Kimberlija zi-nās, ka viņa ir mājās.

Zoija negribīgi atvēra.

- Ko tu šeit dari?

- Sāra... - Kimberlija bikli pasmaidīja. Viņa bija ģērbusies melnās biksēs un pieskaņotā melnā zīda blūzē. Viņas gaiši blon-die mati bija saņemti zirgastē. Plecā karājās dārģa izskata soma no mīkstas, elastīgas melnas ādas. - Vai drīkstu ienākt? Man ar tevi jārunā.

- Mani sauc Zoija, un, ja esi ieradusies, lai piedāvātu vēl vienu kukuli Etanam, tev vajadzēs iegriezties kādu citu reizi. Viņa šeit nav.

Kimberlija pakratīja galvu. Viņas acis satumsa, izstarojot kādas tumšas jūtas, kas varēja būt sāpes.

- Gribu runāt ar tevi.

- Kā tu mani atradi?

- Vispirms braucu uz dzīvokli. Kad tevis tur nebija, zināju, ka tu droši vien būsi šeit.

- Kur ir Forests?

- Mājās. Viņš nezina, ka esmu Visperingspringsā. Atstāju zīmīti, ka uz dažām dienām aizbraucu ciemos pie mātes.

-Ja esi ieradusies lūgt, lai nebalsoju par labu apvienošanai, vari aiztaupīt enerģiju.

- Jā, esmu atnākusi tev lūgt. - Kimberlijas balss draudēja aizlūzt. Acīs mirdzēja asaras. - Metīšos ceļos, ja vēlies. Lūdzu, uzklausi mani, neko vairāk. Tik daudz kas ir likts uz spēles.

Kimberlija bija viena no daudzajiem ģimenes locekļiem, kas pēc Prestona nāves bija atteikusies ar viņu runāt, atcerējās Zoi-ja. Viņa bija stāvējusi blakus vīram un pārējiem Klelendiem, kamēr Zoiju nosūtīja uz Svečezera muižu. Es viņai neko neesmu parādā. Pilnīgi neko, pat ne mazāko sīkumu.

Taču brīdī, kad Zoija gribēja aizcirst durvis Kimberlijai deguna priekšā, viņai atmiņā atausa Etana vārdi. Kad šaubies, samaisi virumu un paskaties, ko burbuļi iznesīs virspusē.

Kimberlija varēja būt vienīgā, kas spētu sagraut Foresta Klelenda alibi. Ko viņa varēja zaudēt, runājot ar Kimberiiju, Zoija nodomāja. Ja Kimberlija bija izmisusi, viņa varbūt aizmirsīsies un pateiks pārāk daudz, ja būs spiesta. Varbūt viņai izspruks kāds mājiens, kas dos iespēju atrast pierādījumu Foresta vainai.

- Labi. - Zoija atkāpās. - Nāc iekšā!

- Paldies! - Kimberlija atvieglota iegāja lielajā hallē. Apstājusies viņa palūkojās apkārt ar pārsteiguma un pieaugošas nepatikas izteiksmi sejā. - Cik... neparasti!

- Sākotnējais īpašnieks uzcēla šo māju savai sievai. Viņai pa-tika rozā.

- To es redzu.

- Dzīvojamā istaba ir šeit. - Ievedusi Kimberliju pirmajā istabā, Zoija pamāja uz dīvāna pusi. - Apsēdies!

Viņa novietojās krēslā otrpus sārtajam marmora kafijas galdiņam. Lai velns par stenderi, ja viņa piedāvās kafiju vai tēju, Zoija nolēma. Ja vien Kimberlija nekļūs pa īstam pļāpīga un noderīga.

Kimberlija nedaudz piesardzīgi apsēdās. Nolikusi melno somu sev blakus uz dīvāna, viņa tikko jaušami sarauktu pieri nopētīja Zoiju.

- Tu izskaties... ļoti labi, - viņa sacīja, pārtraucot klusumu.

- Kaut arī esi traka, tu gribēji teikt? - Zoija veltīja viņai možu, dzēlīgu smaidu. - Ak nē, esmu lieliskā formā. Strādāju brīvā dabā un pareizi ēdu. Bet zini ko, Kimberlij? Es gandrīz nepārdzīvoju par Svečezera muižu. Apsūdzu visus Klelendus par to, ka mani tur ievietoja, bet visvairāk, protams, vainoju Forestu.

Kimberlijas seja bija nomākta un saspringta.

- Apzvēru, ka viņš darīja tikai to, kas, viņaprāt, bija tev vislabākais. Tu biji tik ļoti slima.

- Lūdzu, nevajag vainu padarīt vēl dziļāku melojot! Mēs abas zinām, kāpēc tur nonācu. Forests Ianam Hārperam samaksāja lielu naudu, lai novāktu mani no sava ceļa.

Kimberlija ļoti cieši savija abu roku pirkstus.

- Saprotu tavas dusmas un nožēlu, bet ko gan vēl mēs varējām iesākt? Nedēļās un mēnešos, kas sekoja Prestona nāvei, tu nebiji tu pati. Un pēc tam, kad pēdējo reizi biji vasaras mājā, tavs stāvoklis, šķiet, vēl pasliktinājās. Kas ar tevi notika tajā dienā, kad tu tur biji? Kas tevi noveda līdz tādam stāvoklim?

- Domāju, ka tu ieradies, lai runātu par manām “Cleland Cage” akcijām.

- Atvaino! - Kimberlija žņaudzīja rokas. - Es tikai vienmēr esmu brīnījusies, kāpēc tu tā pārvērties pēc otrā vasaras mājas apmeklējuma. Apgalvoji, ka dzirdi balsis sienās. Tas bija biedē' joši, ja gribi zināt.

- Patiesībā nekad neesmu apgalvojusi, ka dzirdu balsis sienās.

- Tu kaut ko teici par to, ka esi dzirdējusi strīdu.

- Nē, nedzirdēju. Teicu, ka sajutu niknumu. Man nevajadzēja dzirdēt balsis sienās, lai zinātu, ka to, kurš noslēp' kavoja Prestonu, bija pārņēmis trakums. Tas bija ļoti acīm redzami, Kimberlij. Samīdītās puķes un salauztā fotokamera. Tas viss liecināja par patiesi slimu prātu.

- Policijā teica, ka tas, kurš nogalinājis Prestonu, iespējams, bijis pārskaities, ka makā ir tik maz naudas. Savā briesmīgā ziņā tas būtu bijis loģiski. - Kimberlijas pirksti sažņaudzās ciešāk. - Bet tas nenozīmē, ka slepkava ir traks.

- Šis slepkava pavisam noteikti bija jucis.

- Kā tu vari tik droši sacīt?

- Varbūt vajag būt trakam, lai pazītu, - atbildēja Zoija.

Kimberlija pārsteigta iepleta acis.

- Tu atzīsti, ka neesi vesela?

- Atgriezīsimies pie tā, kāpēc esi ieradusies. Sevišķi mani interesē tas, ka tu neesi pateikusi Forestam par šo apmeklējumu.

- Viņš man nebūtu ļāvis uz šejieni braukt, - nočukstēja Kim-berlija. - Viņš ļoti dusmosies, kad uzzinās, ko esmu izdarījusi.

- Ko īsti tu domā darīt?

Vēl aizvien sažņaugusi rokas, Kimberlija piecēlās kājās. Viņa nokāra galvu.

- Esmu šeit tāpēc, ka ilgāk vairs nespēju izturēt vainas apziņu. Lūdzu, piedod man, Zoija!

Zoija piepeši sastinga. Tad viņa piesardzīgi piecēlās no krēsla. Bija kļuvis grūti elpot.

- Kādu vainas apziņu? - viņa čukstus vaicāja. - Par ko tu runā?

- Esmu tik ļoti pūlējusies par to nedomāt, bet vairs ilgāk ne-spēju izlikties. - Kimberlija pacēla galvu. Viņa izskatījās tā, it kā slīktu aizturētās asarās. - Tev taisnība. Baidos, ka Forests vārē' ja... ka viņš varētu būt nošāvis Prestonu.

- Augstais Dievs!

- Taču ne akciju dēļ.

- Kāds gan vēl varētu būt iemesls?

- Domāju, ka varbūt viņš atklāja, ka es... - Kimberlija ap' klusa, lai noslaucītu ar delnu acis. - Tas ir tik grūti.

Apgājusi apkārt augstam zeltītam krēslam, Zoija ļoti cieši satvēra tā atzveltni.

- Ko tu mēģini pateikt?

- Man tik ļoti žēl, bet patiesība ir tāda, ka man ar Prestonu bija romāns. - Kimberlija tagad atklāti šņukstēja. Pasniegusies viņa atvēra somu un, izņēmusi sauju salvešu, nosusināja asaras. - Un domāju, ka Forestam radās aizdomas, viņš todien aizgāja uz vasaras māju un... un viņu nošāva.

Etana tālrunis iezvanījās tieši tajā brīdī, kad viņš pieliecās, lai apskatītu Džefa rādīto robotu.

- Tas paceļ žagariņu, - lepni stāstīja Džefs. Viņš nospieda pogu, lai iedarbinātu robotu. - Paskaties!

Robots iedūcās. Vilkdams laukā no kabatas tālruni, Etāns vē' roja, kā tas ar saraustītām kustībām satver mazu koka gabaliņu.

- Lieliski, - viņš sacīja Džefam. - Lieliskāk vairs nevar būt.

Džefs staroja.

- Ļauj man atbildēt! - rādot uz tālruni, sacīja Etāns. - Mēs pie tā vēl atgriezīsimies.

- Labi.

- Triā, - viņš sacīja, uzmanīgi līkumodams starp zemu gab diņu labirintu, kas bija izstādīti klases telpā.

- Te Singltons. Es esmu...

Kādu divdesmit jaunuļu spalgās balsis, kas skaidroja vecākiem savus zinātniskos projektus, radīja tādu fona troksni, ka ne-bija iespējams sadzirdēt Singltona teikto.

- Pagaidi, kamēr iziešu no klases, - sacīja Etāns.

Bonija, stāvot telpas otrā galā un sarunājoties ar Džefa skolotāju, pievērsa viņam jautājošu skatienu.

Viņš parādīja tālruni, ko turēja rokā. Viņa pamāja un turpināja sarunu.

Etāns pagāja garām galdam, kur demonstrēja kapilāru darbību, kas ietvēra violeti oranžu ūdeni, dažus pilošus selerijas stublājus un pašdarinātu Saules sistēmas maketu.

- Labi, - viņš sacīja, iznākdams laukā no telpas smaržīgā naktī. - Kas noticis?

- Nezinu, vai tas ir svarīgi vai ne, - sacīja Singltons. - Bet tu teici, lai dodu tev ziņu, ja kāds no Klelendiem izdara kādu gājienu. Es pārbaudīju viņu tīkla aktivitātes, lai paskatītos, vai kāds no viņiem nav iegādājies biļetes.

- Forests?

- Nē. Viņa sieva. Viņa šodien pēcpusdienā izlidoja uz Fēniksu. Es neuztvēru sarkano karogu, kamēr pirms dažām minūtēm nepārbaudīju datoru.

Etanam kļuva auksti. Ar dziļas pārliecības dzelžaino šķindu visi mozaīkas fragmenti sakrita savās vietās.

- Ak, nolādēts! - viņš ļoti klusi sacīja. - Man vajadzēja to paredzēt.

- Mammu, mammu, tas onkulis pateica sliktu vārdu, - dzidri un skanīgi paziņoja spalga balstiņa. - Es dzirdēju!

Palūkojies lejup, Etāns ieraudzīja, ka pretī raugās ļoti maza auguma vīriņš. Ļoti mazā auguma vīriņa māte rauca pieri.

- Nu tev būs nepatikšanas, - paziņoja mazais.

- Un kādas vēl! - piekrita Etāns.

Viņš aizskrēja uz autostāvvietu.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Lielajā mājā sāka virpuļot neredzēta ledus vētra. Ārēji tā ne-kādi nebija redzama. Caurvējā nevirpuļoja papīri. Drapērijas neplandījās. Lielā lustra gaitenī netrīsēja sniega vērpetēs. Taču Zoi-ja sajuta smagu, ledainu nopūtu, kas, skrapstēdama gar kauliem, izgāja cauri visam augumam.

- Tu man saki, ka Forests nogalināja Prestonu tevis dēļ, -ļoti mierīgi noteica Zoija.

-Jā. Tas bija tik ieildzis murgs. Nespēju to vairs izturēt. Es nespēju gulēt, nespēju ēst. Es pārtieku no tabletēm. Baidos pati no sava vīra par to, ko viņš izdarīja un ko var izdarīt. Tam jāpieliek punkts. Vai tu nesaproti?

- Ak jā, Kimberlij. Tagad visu saprotu.

Kimberlija ar acīmredzamu piepūli savaldījās.

- Patiesībai ir jānāk gaismā, vai arī baidos, ka es būšu tā, kas nokļūs Svečezera muižā.

- Es to saucu par Xanadu. - Zoija palaida vaļā krēsla atzveltni no krampjainā tvēriena un soli atkāpās pretī arkai centrālajā hallē. - Redzi, savā ziņā tā bija nereāla vieta. Tā sastāvēja no jūrām bez saules un ledus alām, tieši tāpat kā Kolridža poēmā. Bija tik daudzas naktis, kad gulēju gultā, nolūkodamās uz ezeru un domādama, ka tas nevar notikt ar mani, ka dzīvoju murgā.

- Jā. - Kimberlija pacēla saraudāto seju. - Dzīve murgā. Tā es jūtos. Man nekad nevajadzēja uzsākt attiecības ar Pres^ toņu. Bet viņš tik ļoti mani gribēja, un es biju tik nelaimīga ar Forestu.

- Tiešām? Cik savādi! - Zoija atkāpās vēl vienu soli. - Teik-sim, man ir ideja. Vai negribi apskatīt māju? Tai ir saistoša vēsture. Daži pat teiktu, ka tajā spokojas.

- Spokojas? - Kimberlija tagad bija apjukusi. Viņas acis ie' dzirkstījās dusmās. - Nāc atpakaļ! Negribu apskatīt šo sasodīto māju. Cenšos tev paskaidrot, kādas bija attiecības starp mani un Prestonu.

- Bet mani vairs neinteresē, kā bija jums ar Prestonu. - Zoija bija nonākusi pie durvju arkas. Viņa pagriezās un devās projām pa garo, diženo gaiteni. - Zini, tā ir viena no lietām, ko esmu iemācījusies Muižā. Neinteresēties. Labāk ir tad, ja ir vienalga. Tad nav sāpju. Nav zaudējuma sajūtas.

- Neej projām no manis!

Zoija turpināja iet.

Kimberlija sekoja. Atskatījusies Zoija redzēja, ka viņa ir pa~ ņēmusi savu melno somu.

- Zini, Kimberlij, ja tu patiesi sajuksi prātā, tu varētu pati pieteikties Svečezerā. Nešaubos, ka zināma tipa cilvēkiem tā būtu jauka vieta atpūtai. Tu varētu dabūt tabletes, kādas vien vēlies.

- Man tev jāpastāsta par Prestonu. - Satvērusi somu, Kinv berlija steidzās viņai nopakaļ. - Zinu, ka tas tev bija trieciens. Taču patiesība ir tāda, ka mēs kādu laiku satikāmies. Prestons lūdzās, lai pametu Forestu. Bet kā es to varēju izdarīt?

- Tiešām, Kimberlij, tu nerunā loģiski. Kāpēc tev būtu tik grūti pamest Forestu, ja tu viņu vairs nemīlēji?

- Ak, lūdzu, Sara...

- Zoija. Man tiesām jāprasa, lai tu sauc mani jaunajā vārdā. Veco vārdu atstāju Muižā. - Zoija iesmējās augstus, asus, dzēlīgus smieklus, kas spokaini atbalsojās garajā gaitenī. - Jā, patiesi, tajā vietā kļuvu pavisam cits cilvēks.

- Es taču nevarēju aiziet projām no dzīves ar Forestu tikai tādēļ, lai apprecētos ar cilvēku, kas māca mākslas vēsturi, vai ne? - Kimberlijas balss kļuva skaļāka. - Man bija viss, ko gribēju. Nevarēju tam visam uzgriezt muguru.

- Cik skumji! Tagad tu nekad neuzzināsi, ko esi palaidusi garām, vai ne? Tu esi nolemta savai ideālajai dzīvei ar Forestu. -Zoija sāka dūdot.

- Pārstāj! Tu uzvedies kā traka.

- Varbūt tāpēc, ka esmu traka. Tikai pavaicā tiem tur Mui-žā. Viņi tev pateiks, cik traka esmu.

- Tev mani jāuzklausa.

- Viena no lielām priekšrocībām, ja tevi izziņo par traku, ir tā, ka vairs nav neviens jāuzklausa, kamēr tiešām negribas uzklausīt, un nedomāju, ka man gribas tevi uzklausīt, Kimberlij. Jā, pie kā es paliku? Ak jā, sāku tev izrādīt šo krāšņo rezidenci. Kāds vīrs, vārdā Ebners Benets Pēda, to uzbūvēja savai sievai. Tā ir viņa virs kamīna dzīvojamā istabā. Vai tu ievēroji? Viņa bija skaista un, es domāju, mazliet jukusi arī. Viņa apprecējās ar Pēdu naudas dēļ. Vai tev tas nešķiet neprāts?

- Negribu neko par viņu dzirdēt. Mani neinteresē tā mirusī sieviete. Gribu, lai tu zini par Prestonu. Par to, kā viņš tevi krāpa ar mani.

- Bet tev jau varbūt nešķiet, ka apprecēties naudas dēļ ir traki. Galu galā tu pati tā izdarīji, vai ne? - Zoija apstājās grezni rotāto teātra durvju priekšā. Viņa piemiedza Kimberlij ai ar aci. - Pagaidi, kamēr ieraudzīsi šo telpu.

Viņa atrāva vaļā abas durvis, dziļi ievilka elpu, saņēmās un pārkāpa tumšā teātra slieksnim.

Veco sāpju un niknuma čuksti, kas vēl aizvien lipa pie sie-nām, sakustināja matiņus Zoijai uz pakauša. Viņa piespieda sevi spert vēl trīs soļus teātri un uz labu laimi nospieda vienu no elek-trlbas slēdžiem.

Viņa izgāja cauri smagajiem samta aizkariem daļā, kurā bija izkārtoti sēdekļi.

Taustīdamās starp drapērijām, Kimberlija sekoja viņai pa pē-dām. Kad viņa parādījās otrā pusē, viņas seja bija patiesa dusmu maska.

Kaut kur tālumā iezvanījās tālrunis.

- Tu nespēj skatīties patiesībai acīs, ka Prestons mani mī-lēja, vai ne? - zemā, negantā balsī sacīja Kimberlija. - Mani, nevis tevi. Viņš gribēja mani.

- Zini, viņa mira šeit. - Zoija atbalstījās pret vienu no sē-dekļiem pēdējā rindā un izpleta uz abām pusēm rokas. - Šeit viņš to noslepkavoja.

- Ko noslepkavoja? - Kimberlija aplaida skatienu pustumšajam teātrim. - Par ko tu runā?

- Par Kamēliju Pēdu. Visi domāja, ka viņa gāja bojā, dzērumā iekrītot kanjonā, bet tā nav patiesība. Viņa nomira šajā istabā. Zinu, jo spēju sajust slepkavas niknumu. Tas vēl aizvien ir ieslēgts šajās sienās. - Zoija pacēla skatienu. - Un droši vien arī griestos un grīdā. Joprojām tik spēcīgs pēc visiem šiem gadiem.

- Tu melo. Tu neko nevari just. Tu to visu izdomā tepat šajā vietā.

- Kaut tā būtu patiesība! - Atkāpusies no krēslu rindas, Zoija lēnām tuvojās marmora bāram stūrī. - Taču, par nelaimi, es tiešām reizēm šo to jūtu. Un šajā telpā uztveru to pašu, ko vasaras mājā pēc tam, kad noslepkavoja Prestonu. Slimīgu, nevaldāmu niknumu. Dažus mēnešus vēlāk es tur atgriezos otro reizi rikai tādēļ, lai pārliecinātos.

Kimberlija nervozi viņu vēroja.

- Tu tiešām esi traka, vai ne?

- Varbūt. - Zoija satvēra samta aizkaru malu, kas karājās bla-kus bāram, un parāva tos malā. - Varbūt ne. Taču esmu visai pār-liecināta, ka ap pusnakti viņi satikās šeit.

Kimberlija uzmeta viņai niknu skatienu, pūlēdamās izsekot sarunas mainīgajām straumēm.

- Kas šeit satikās?

- Kamēlija un viņas mīļākais Džeremijs Hills. Viņi abi visu vakaru pamatīgi dzēra. Traki flirtēja. Varbūt viņi pirms tam bija mīlējušies dārzā. Katrā ziņā Hilla emocijas bija sakāpinātas līdz pēdējam. Iespējams, viņš lūdzās, lai Kamēlija pamet savu bagāto vīru. Viņa atteicās.

- Tu to nevari zināt. Tu tikai stāsti pasakas. Negribu tās dzirdēt.

- Vai tu tiešām nesadzirdi sienās? - Zoija nostājās aiz augstās, pulētās marmora letes un atbalstījās ar elkoņiem pret auksto akmeni. - Ieklausies ciešāk, Kimberlij! Varbūt, ja tu ļoti papūlētos, tu sajustu daļu no tā, ko tonakt juta Kamēlija, jo jums abām ir kas kopīgs.

- Man nav nekā kopīga ar to sievieti. Tūlīt pat pārstāj!

- Jūs abas apprecējāties naudas dēļ. Jūs abas dabūjāt visu, kas, jūsuprāt, dzīvē bija nepieciešams. Bagātību. Sakarus. Greznu māju.

- Negribu dzirdēt vairs ne vārda par to veco slepkavību.

- Jūs abas sev sacījāt, ka jums ir viss, ko vēlaties, bet tā nebija patiesība. Jūs abas gribējāt vizināties, bet negribējāt vilkt augšā kamaniņas. Jūs gribējāt mīlestību un kaislību, bet negribējāt riskēt ar savu ērto dzīvi, lai to iegūtu. Tāpēc jūs ar Kamēliju sākāt meklēt mīlestību ārpus mājas.

- Tā nav patiesība.

- Ne viena, ne otra jūs neatradāt īsto. Ak, protams, Kamēlijai izdevās atrast vīrieti, kas viņai varēja dot to, kas izskatījās pēc kaislības, bet viņu pārņēma apsēstība, un beigu beigās šis vīrietis viņu nogalināja.

- Aizveries!

- Kimberlija tagad izklausījās mierīgāka. Viņa pasniedzās somā, bet šoreiz viņa neizvilka salvetes. Kad viņas roka no jauna parādījās, tajā bija maza sudrabota pistole. - Vienkārši apklusti, vai saproti?

Zoijai izkalta mute. Viņa cerēja, ka smagais marmora bārs ir pietiekami biezs, jo tas bija vienīgais, kas šķīra viņu un Kim' berliju.

- Kas tevi pamudināja pārkāpt robežu, Kimberlij? - viņa vai' cāja, kā turpinot sarunu. - Vai tas, ka redzēji, cik laimīgi esam mēs ar Prestonu? Tu arī gribēji būt laimīga, vai ne?

- Esmu pelnījusi būt laimīga.

- Baidos, ka tu esi izlasījusi pārāk daudz pašpalīdzības grā' matu. Taču, atgriežoties pie tava stāsta, pieņemu, ka tu mēģb nāji pārliecināt Prestonu ielaisties attiecībās ar tevi. Dabiski, ka viņš tevi atraidīja. Saudzīgi, protams. Viņš bija ļoti maigs cilvēks.

- Viņš mani neatraidīja. - Kimberlija nenolaida pavērsto ie~ roci no Zoijas. - Viņš mani mīlēja. Mums bija romāns.

- Nē, viņš tevi nemīlēja, un jums nebija romāna.

- Tu nevari būt par to pārliecināta.

- Esmu par to pārliecināta. Prestons nekad nebūtu mani no' devis.

- Tu tam gribētu ticēt.

- Es to zinu dziļi sevī. Taču nešaubos, ka tu viņam piedāvā' jies. Taču, kad viņš atteicās, tu vairs nevaldīji pār sevi. Todien tu sekoji viņam uz vasaras māju un vēl pēdējo reizi mēģināji viņu pārliecināt stāties ar tevi sakaros. Taču viņš vēlreiz tevi atraidī' ja. Un to tu nespēji izturēt.

Kimberlijas sejas vaibsti sašļuka.

- Viņš manī neklausījās. Mēģināju viņam pateikt, cik ļoti viņu mīlu, bet viņš neklausījās.

- Protams, neklausījās. Tāpēc ka viņš mīlēja mani. Un to tu nespēji paciest, vai ne? Es biju nenozīmīgs nekas no nekurie-nes. Bez ģimenes. Bez sabiedriskā stāvokļa. Bez naudas. Tomēr Prestons mīlēja mani, nevis tevi.

- Tai vajadzēja būt man. Visiem tiem ziediem, ko viņš no' pirka, vajadzēja būt domātiem man. Viņam vajadzēja izraudzīties īpašu dāvanu man, nevis tev.

- Viss grozās tikai ap tevi, vai ne?

- Mēģināju viņam pateikt, bet viņš neklausījās. Patiesībā viņš sacīja, lai eju projām. Man. Es viņu mīlēju, un viņš man lika iet projām.

- Un tu aizgāji, vai ne? Bet vēlāk atgriezies.

- Atstāju mašīnu ceļa malā, ar kājām aizgāju atpakaļ uz va^ saras māju un gaidīju. Pēc kāda laika Prestons iznāca uz lieveņa pēc malkas. Man bija ierocis.

- Kad viņš pagriezās, lai ienestu malku, tu iešāvi viņam mu-gurā. Pēc tam tu iešāvi vēl vienu lodi viņam galvā, lai būtu droša.

- Viņam vajadzēja mirt.

- Tāpēc ka viņš tevi atraidīja.

-Jā. Jā.

- Pēc tam, kad nogalināji Prestonu, tu atgriezies mājā un to izdemolēji. Tas bija tavs vājprātīgais niknums, ko sajutu sie^ nās, nevis Foresta.

- Neuzdrošinies nosaukt mani par vājprātīgu!

- Kamēlijas mīļākais arī pārkāpa robežu. - Zoija pieskārās vienam no smagajiem svečturiem. - Viņš bija zaudējis. Droši vien viņš bija tikpat apsēsts kā tu, Kimberlij.

- Es neesmu apsēsta. Tikai trakie ir apsēsti.

- Nedzirdu tevi tāpēc, ka klausos slāpētajos niknuma kliedzienos, kas atskan no sienām. Tu noteikti vari uztvert kaut daļu šīs enerģijas. Saka, trakie to varot.

- Es neko nedzirdu. Neesmu tāda kā tu.

- Domāju, ka pēc pēdējā strīda Džeremijs Hills paņēma tu-vāko smago priekšmetu. - Zoija satvēra katrā rokā pa svečturim un pārbaudot pacēla gaisā. Svečturi nebija smagāki par viņas somu, kad tā bija piekrauta.

Šķita, Kimberliju svečturi kaitina.

- Noliec tos!

- Kamēlija pagriezās, lai ietu projām, un tajā brīdī viņš sita. No mugurpuses. Tieši tāpat, kā tu uzbruki Prestonam.

- Es tev saku, ka Prestons to bija pelnījis.

- Man tev sakāms kas jauns, Kimberlij, tikai trakie runā tā kā tu.

Zoija meta svečturi, ko turēja labajā rokā, pāri bāra virsmai, ielikdama tajā visu savu spēku.

Kimberlija iekliedzās un instinktīvi atrāvās, vairīdamās no garā metāla priekšmeta, kas lidoja viņas virzienā.

Nodārdēja šāviens.

Satvērusi otru svečturi, Zoija paslēpās aiz bāra. Smagais mar-mors nodrebēja zem ložu krusas.

Kimberlija izšāva vēlreiz.

Zoija metās uz priekšu. Slēpdama galvu aiz akmens letes, viņa skrēja uz audumiem aizsegto bārmeņa ieeju.

Ienirusi starp biezajiem aizkariem mazajā vestibilā, viņa iz^ skrēja gaitenī.

Aiz muguras bija dzirdams, kā Kimberlija skrien uz izeju.

Viņa spēji pagriezās un izmisīgi parāva smagās zeltītās dur-vis. Neprātīgu skatienu acīs Kimberlija izlauzās cauri aizkariem. Durvis ar dobju skaņu aizvērās mirklī, pirms viņa bija nokļuvusi līdz tām.

Sirdij dunot, Zoija aizlika otru garo svečturi aiz abiem grez-ni rotātajiem rokturiem, droši ieslogot Kimberliju teātrī.

Pussekundi vēlāk smagās durvis nodrebēja. Kimberlija ne^ prātīgā niknumā bija metusies pret tām ar visu ķermeņa svaru.

Zoija izbēga gaitenī.

Nogriezusies gar dzīvojamās istabas stūri, viņa saskrējās ar Etānu.

- Kas notiek? - Viņš satvēra Zoijas rokas. - Vai tev nekas nekait?

No otra gaiteņa gala atskanēja slāpēti šāvieni.

- Kimberlija, - noelsās Zoija. - Ieslēdzu viņu teātrī. Viņai ir ierocis. Bet nedomāju, ka viņa var tikt laukā.

Pabīdījis viņu malā, Etāns devās pie durvju arkas. Viņš pie^ sardzīgi paraudzījās ap stūri. Nodunēja vēl viens šāviens.

- Ak vai! - sacīja Etāns. - Viņa izklausās patiesi dusmīga.

- Īstenībā viņa ir patiesi traka.

Trīsdesmit devītā nodaļa

Nākamajā rītā visi sapulcējās Etana kabinetā. Tas bija liels pūlis, kurā bija Zoija, Arkādija, Bonija, Singltons un Harijs Stags. Etāns aizgāja uz mazo kafejnīciņu pāri ielai un nopirka sešas tases kafijas. Kas bija vēl viens nieka ieraksts ailē ar dažādajiem izdevumiem?

- Es kļūdījos par Forestu, - nopietni sacīja Zoija.

Etāns sarauca pieri. Šodien viņš par Zoiju bija noraizējies. Vakar vakarā viņa bija pārdzīvojusi briesmas, karogiem plīvojot. Taču šorīt viņa izskatījās nomākta. Tagad viņš beidzot saprata, kāpēc.

- Nevaino sevi, ka izvēlējies nepareizo slikto varoni! - Viņš paliecās uz priekšu pāri rakstāmgaldam. - Tev bija taisnība, sakot, ka Prestonu noslepkavojis cilvēks, kas viņu pazina. Policijai vajadzēja meklēt dziļāk.

- Tomēr es divus gadus vainoju Forestu. Nav brīnums, ka viņš mani uzskatīja par pilnīgi jukušu. Prestons nepārrakstīja savu testamentu tāpēc, ka uzskatīja Forestu par bīstamu fiziskā ziņā. Viņš gluži vienkārši baidījās, ka brālēns nerīkosies kompānijas interesēs.

Arkādija, sēžot uz palodzes, izklaidīgi šūpoja vienu kāju.

- Etanam taisnība, tu nedrīksti vainot sevi tāpēc, ka notu-rēji Forestu par slepkavu. Ņemot vērā apstākļus, tas bija ļoti loģisks pieņēmums.

- Piekrītu, - apņēmīgi noteica Bonija. - Pietiekami loģisks, lai policija pārbaudītu visu Prestona Klelenda slepkavībā iesais-tīto personu alibi daudz rūpīgāk, nekā viņi to darīja.

-Ja viņi būtu paveikuši savu darbu, - sacīja Singltons, - viņi sastaptos ar interesantu faktu, ka vienīgā, kam tajā dienā nebija ticama alibi, ir Kimberlija Klelenda.

- Neviens viņu pat neturēja aizdomās, vismazāk es, - sacīja Zoija.

- Tāpēc, ka nebija acīmredzama motīva, - norādīja Arkā' dija. - Galu galā tu zināji, ka Prestonam nav sakaru ne ar vienu citu, kāpēc lai tu domātu, ka viņu varēja noslepkavot sieviete?

- Ja tā padomā, - Stags teica, pētot kafejnīcas logo uz plastmasas tasītes, it kā tā būtu atslēga kādam lielam noslēpu-mam, - Forestam ir daudz par ko jāatbild, pat ja viņš nav nospiedis ieroča mēlīti.

- Tā ir pilnīga patiesība, - sacīja Etāns. - Ja viņš būtu pieminējis savu teoriju, ka Prestonam ir romāns, izmeklēšana, bez šaubām, būtu pavērsusies citā virzienā. Virzienā, kas būtu novedis tieši pie Kimberlijas.

Ar abām plaukstām aptvērusi tasīti, Zoija pētīja tās saturu.

- Tas izvirza citu jautājumu. Ja viņam bija aizdomas, ka sievai ir sakars ar brālēnu, kāpēc viņš novērsās? Nespēju iedomāties, ka Forests varētu nelikties ne zinis par sievas krāpšanu.

- Varbūt viņš to pārāk mīlēja, lai skatītos acīs patiesībai, -ieminējās Bonija.

- Forests Klelends? - Zoija pavīpsnāja. - Lai viņš kaislīgi mīlētu vēl ko bez “Cleland Cage”?

- Zināt ko? - klusi ieteicās Etāns. - Tas, kāpēc viņš labāk izvēlējās nelikties ne zinis par iespēju, ka Kimberlijai ir romāns ar Prestonu vai kādu citu, ir labs jautājums. - Viņš paskatījās uz Zoiju. - Ko tu teiktu, ja mēs viņam to pavaicātu?

Forests sastapās ar viņiem viesnīcas “Las Estrellas” vestibilā. Viņš izskatījās paguris un drūms, kad apsēdās visiem iepretī plašās telpas klusākajā stūrī.

- Ceru, tas neprasīs daudz laika, - viņš sacīja, ieskatīdamies savā titānija rokaspulkstenī. - Es tikko esmu atgriezies no garas nopratināšanas policijā, un pēc dažām minūtēm man jāzvana ad-vokātam, ko esmu nolīdzis Kimai.

- Ha! - noteica Etāns. - Mēs patiesi atvainojamies, ka šķiežam jūsu vērtīgo laiku. Neizskatās, ka mums būtu kādas tiesības saņemt dažas atbildes. Jūsu sieva vakar vakarā gan mēģināja noslepkavot manējo, bet kas par to, patiesībā mēs taču nerunājam šeit par kaut ko nopietnu.

- Aiztaupi sarkasmu, Triā! Ko jūs abi gribat?

Zoija viņu uzlūkoja.

- Mēs gribam zināt, kāpēc tu nepievērsi uzmanību, ja domāji, ka Kimai ir romāns.

Forests izskatījās patiesi pārsteigts.

- Nekad neesmu domājis, ka Kimai ir sakars ar Prestonu vai kādu citu. Un fakti apliecina, ka viņai nekā tāda nebija.

- Nē, bet viņa bija apsēsta ar Prestonu, - sacīja Etāns.

- Acīmredzot. - Forests paberzēja deniņus. - Taču es to neapzinājos. Man tolaik bija daudz pārrunu par jauno investīciju. Nepavadīju daudz laika mājās.

- Kā tad tu nonāci pie slēdziena, ka Prestonam ar kādu ir sakars? - vaicāja Etāns.

Forests, meklējot atmiņā, mirkli klusēja. Tad viņš paraustīja plecus.

- Kima to garāmejot pieminēja neilgi pirms tam, kad Pres-tons tika... - Viņš apklusa, tad atsāka runāt no jauna. - Neilgi pirms tam, kad viņa Prestonu nogalināja. Viņa to pateica ļoti ikdienišķi. It kā tās būtu baumas, ko viņa saklausījusies lauku klubā. Nezinu, kāpēc viņai to vajadzētu darīt, ja tā nebūtu pa-tiesība.

- Varbūt tu nepievērsi uzmanību, - klusi ieminējās Etāns.

Foresta sejā atplaiksnījās dusmas.

- Kā, pie velna, tas būtu jāsaprot?

Zoija papurināja galvu.

- Varbūt Kima neapzināti deva dažus mājienus, cerot, ka tu tos uztversi.

- Kāpēc lai viņa gribētu modināt manī aizdomas, ka viņai ir romāns ar Prestonu? - noprasīja Forests. - Viņai vajadzēja zināt, ja es kam tādam noticētu, tūlīt iesniegtu šķiršanos.

- Nešaubos, ka viņa to zināja, - klusi noteica Zoija. - Tieši tāpēc viņa būs devusi izvairīgus mājienus. Viņa bija traka, bet viņa nebija muļķe. Daļēji viņa bija pietiekami saprātīga, lai nevēlētos riskēt ar savu ērto stāvokli tavas sievas lomā.

- Tomēr nesaprotu, - sacīja Forests. - Kāpēc tad vispār dot mājienus?

- Vai tad tu neredzi? - vaicāja Zoija. - Ja tu noticētu, ka Prestonam ir romāns ar kādu, jebkuru, tas viņas pašas intīmās fantāzijas padarītu daudz reālākas viņas acīs.

Pagāja zināms brīdis, kamēr Forests to aptvēra.

- Nebiju tādā veidā domājis, - viņš beidzot sacīja. - Kad viņa pieminēja iespēju, ka Prestons tiekas ar kādu no malas, man ienāca prātā vienīgi tas, ka tev...

- Ir motīvs slepkavībai, - pabeidza Zoija.

- Piedod! - savaldīgi noteica Forests. - Bet es redzēju, ko jūs abi nozīmējāt viens otram. Baidījos, ka, uzzinot par krāpšanu, tu varētu mazliet sajukt prātā.

- Taču tu nekad nepieminēji tādu iespēju policijā, - viņa sacīja.

- Nē, - viņš atteica.

-Jo zināji, ka varu kontrolēt savas akcijas arī no cietuma.

Forests uzsita ar plaukstu pa ceļgalu.

- Zināju, ka tu tam nenoticēsi, bet es godīgi domāju, ka slimnīcā tev būs labāk. Hārpers sacīja, ka viņš tev noteikti pālī-dzēšot.

Zoija vairākas reizes dziļi ieelpoja.

- To es tev nekad nepiedošu. Vai tev ir mazākais priekšstats par dzīvi tajā slimnīcā? Hārpers pat nepieļāva, ka pacientus ap-ciemo draugi, sakot, ka viņi traucējot terapijas gaitu. Nemaz ne-runājot par to, ka tevis dēļ neviens ārpus Klelendu ģimenes ne-kad neuzzināja, kur esmu. Visi, ko kādreiz biju pazinusi, pazuda no manas dzīves.

Viņa zods saspringa.

- Varbūt tad, ja būtu pievērsis vairāk uzmanības tam, kas notiek mājās, es būtu sapratis, ka traka ir Kima, nevis tu. Varbūt spētu viņu apturēt, pirms viņa aizgāja par tālu.

Zoija nezināja, ko atbildēt, tāpēc klusēja. Etāns nepakustējās savā krēslā, bet viņa juta, kā viņš analizē virspuses un zemūdens straumes.

- Pēdējo mēnešu laikā mūsu attiecības ar Kimu ir paslikti-nājušās, - beidzot sacīja Forests. - Viņa daudz dzēra. Pirms dažām nedēļām sarīkoja scēnu klubā. Viņu bez brīdinājuma pārņēma niknuma lēkme. Es plānoju runāt ar savu advokātu par šķiršanos, bet gribēju atlikt to līdz valdes sanāksmei. Zināju, ka atbrīvošanās no viņas man dārgi maksās, un man bija vajadzīgs laiks, lai izstrādātu stratēģiju. Izskatās, ka tagad būs vēl lielāks juceklis.

- Iespējams, - bez mazākās līdzjūtības noteica Etāns.

Iestājās nomācošs klusums.

Pēc kāda laika Zoija pastiepa roku tumšsarkanajā somā un izvilka no tās aploksni. Viņa pasniedza to Forestam.

Viņš to pieņēma, neizpratnē raukdams uzacis.

- Kas tas ir?

- Pilnvara, ka tu drīksti balsot ar manām akcijām gadskārtējā valdes sanāksmē. Zinu, ka tu darīsi visu to labāko kompānijas interesēs.

Viņa roka sažņaudza aploksni.

- Zini, domāju noraidīt apvienošanos.

- Zinu.

- Tas nozīmē, ka man nebūs naudas, ar ko izpirkt tavu daļu vismaz vēl divus gadus. Varbūt ilgāk.

- Saprotu. Par laimi, man ir darbs. - Zoija piecēlās kājās un pārmeta somu pār plecu. - Vai iesim, Etan?

- Protams! - Piecēlies no krēsla, viņš saņēma Zoijas roku Abi kopā viņi izgāja no vestibila siltajā, spožajā saules

gaismā. Tālumā mākoņi slējās pret bezgala zilajām debesīm. Etāns atvēra viņai mašīnas durvis.

- Kas tev lika izšķirties par tādu soli?

- ledot pilnvaru? - Viņa apsēdās pasažieru pusē. - Klelendi nav jauka ģimene, bet viņi ir ģimene. Tā kompānija pieder viņiem. Vēl vairāk, tā satur viņus kopā kā klanu. Tagad, kad zinu, ka Forests nav nogalinājis Prestonu, man nav nekāda iemesla viņus izputināt.

- Kaut arī viņi izturējās pret tevi kā pret otršķirīgu Klelendu? Nezin kāpēc Zoija bija tik brīva un laimīga, kā sen nebija

jutusies. Viņa uzsmaidīja Etanam, mazliet piemiegdama acis žilbinošajā gaismā.

- Es tagad vairs neesmu nekāda Klelenda, - viņa sacīja.

- Taisnība, - viņš sacīja. - Tu esi Triā.

Viņa aizvēra durvis.

Četrdesmitā nodaļa

Trīs dienas vēlāk siltā, smaržīgā naktī, viņi pēc vakariņām izgāja laukā uz terases un atlaidās uz diviem polsterētiem guļam-krēsliem.

Zoija saņēmās, kā darīja ik reizes, kad starp viņiem iestājās klusums, prātojot, vai šis būs tas brīdis, kad dienas kārtībā izvirzīsies jautājums par draudošo šķiršanos.

- Kā tu uzzināji, ka Džeremijs Hills ir nogalinājis Kamēliju Pēdu teātrī? - apvaicājās Etāns.

Jautājums viņu izbiedēja. Tas nāca tika negaidīti.

- Tas bija tikai minējums, - viņa piesardzīgi ieteicās. - Izdomājums, lai izvilinātu no Kimberlijas atzīšanos. Vai tiešām Hills viņu tur nogalināja?

- Tā domāju. Pabeidzu Pēdas dienasgrāmatu un saliku kopā visu informāciju, ko biju atradis dažās vēstulēs. Man arī palaimējās atrast dažas personiskās piezīmes, ko rakstījis policijas priekšnieks, kas izmeklēja Kamēlijas nāvi.

- Ko tu atklāji?

- Vismaz divi dažādi cilvēki bija redzējuši, ka Džeremijs un

Kamēlija ap pusnakti ieiet teātrī. Neviens neatcerējās, ka pēc tam būtu redzējis Kamēliju, kaut gan Hillu bija redzējuši daudzi. Policijas priekšnieks uzskatīja klātesošo liecības par ļoti nedro-šām, jo visi bija piedzērušies. Taču viņš runāja arī ar mājas kalpotājiem. Vai atceries, ko stāstīju, ka viens no viņiem bija ievērojis Hillu rīta agrumā atgriežamies mājā no dārzu puses?

- Hills izgāja laukā otru reizi, lai kanjonā atbrīvotos no līķa?

- Iespējams. Domāju, ka pēc strīda teātrī Hills paslēpa Kamēlijas līķi aiz bāra un ar viņas atslēgām aizslēdza teātri. Viņš vēlu devās pie miera, tāpat kā visi. Kad mājā beidzot iestājās klusums, viņš nokāpa lejā, atslēdza teātri un aiznesa Kamēliju līdz kanjonam. Iespējams, satīrīja arī asinis. Bārā varēja atrast ūdeni, sūkļus un dvieļus. Pēc tam viņš būs aiznesis tos projām savā ceļasomā.

- Tas bija riskanti, - sacīja Zoija. - Ja nu kāds viņu ieraudzītu ar līķi?

- Hills varēja viņu ietīt savā žaketē un nest uz rokām, it kā viņa būtu piedzērusies. Šaubos, vai kāds būtu skatījies tuvāk. Visi zināja, ka viņiem ir romāns.

Zoija mirkli padomāja.

- Tas saskan.

- J ūtos gandarīts.

- Vai publicēsi materiālus internēta mājas lapā, ko pieminēji?

- Nē, kamēr šeit dzīvošu, - viņš sausi noteica. - Katrā ziņā negribu redzēt ziņkārīgo barus pie savām durvīm, prasot apskatīt slepkavības vietu.

- To es varu saprast.

Etāns salika rokas aiz galvas.

- Tu neatbildēji uz manu jautājumu. Kā tu zināji, ka Hills nogalinājis viņu teātrī?

- Es jau tev teicu, ka tas bija tikai izdomāts stāsts. Gribēju mazliet sapurināt Kimberliju, lai piespiestu viņu atzīties.

- Melo vēl! - atteica Etāns.

Viņa bija zinājusi, ka kādreiz šis brīdis pienāks. Taču viņa bija cerējusi, ka tas pienāks vēlāk. Zoija paskatījās mēnesnīcas pielie-tajā naktī un ar ilgošanos domāja par to, kas būtu varējis būt.

-Ja pastāstīšu patiesību, tu domāsi, ka tiešām esmu traka, -viņa rāmi atteica.

- Tātad tā ir patiesība? Tu jūti kaut ko istabās?

- Reizēm.

- Es jau no tā baidījos. - Taču izklausījās, ka viņš ir samie^ rinājies ar neizbēgamo. Nevis dusmīgs vai neticīgs.

Viņa gaidīja, kad kritīs otrā kurpe.

Klusums kļuva dziļāks.

- Intuīcija, - sacīja Etāns.

- Es esmu dīvaina, Etan, - viņa sacīja.

- Jo vecāks kļūstu, jo vairāk saprotu, ka katrs no mums savā ziņā ir mazliet dīvains. - Viņš sakustējās guļamkrēslā. - Nu, vai tev ir plāns, kā izglābt mani no visām rozā krāsām?

Zoija pagrieza galvu un paskatījās uz viņa pusi. Taču siltajā pustumsā bija grūti nolasīt viņa vaibstus.

- Es pie tā strādāju, - viņa piesardzīgi sacīja. - Zini, ne viss sārtais izskatās slikti.

- Viena autoritāte man teica, ka, ilgstoši uzturoties tādā vidē, var sapūdēt smadzenes.

- Tikai tad, ja šīs smadzenes ir ļoti vājas. Tavējās tādas nav.

- Tu par to esi pārliecināta?

- Pilnīgi.

- Patīkami to zināt. - Etāns mirkli klusēja. - Kā tu domā, cik daudz laika tas prasīs?

- Uzzīmēt visus plānus un izvēlēties visas mēbeles? Iespē-jams, mēnešus.

- Varbūt ap to laiku man būs pietiekami daudz naudas, lai samaksātu par dizainu un jaunajām mēbelēm. Ja neko citu, varu vismaz pārkrāsot sienas.

- Bonija teica, ka šodien tev bijis jauns klients.

- Apdrošināšanas lieta. Viņi grib, lai apstiprinu dažus fak-tus par aizdomīgu prasību. Tīrākā rutīna, bet tas ir tāds darbiņš, kas ļauj mazai aģentūrai noturēties uz ūdens.

- Man patīk, kā skan vārds “rutīna”. Pēdējā laikā mums bijis pārāk daudz satraukumu.

- Aha!

Zoija nogaidīja, bet Etāns vairāk neko neteica.

- Nu, - viņa sacīja. Un apklusa.

- Kas - nu?

Zoija sadūšojās.

- Par mūsu šķiršanos.

- Man ienāca prātā, ka neviens no mums to pašlaik nevar atļauties.

Zoija aizturēja elpu.

- Vai tu ierosini palikt precētiem, kamēr varēsim atļauties šķiršanos?

- Tas nav tikai naudas jautājums, - sacīja Etāns. - Man jāsaka, nemaz nejūtos aicināts kļūt par neveiksminieku ce-turto reizi. Nevienam nepatīk tipi, ka četras reizes ir precēju-šies un šķīrušies. Nepieredzējušam skatienam mēs izskatāmies sekli.

- Turklāt vēl pastāv sarežģījumi ar jaunām gultām, - viņa ieminējās.

- Nemaz neatgādini! Šobrīd pat negribu domāt par to, ka atkal būs jāpērk jauna gulta. Vai tu maz zini, cik tās maksā?

- Protams. Vai aizmirsi, ka esmu interjera dizainere? Precīzi varu pateikt, cik maksā jauna gulta. Tu gribi sacīt, ka mums jāpaliek precētiem daļēji finansiālu apsvērumu dēļ un daļēji tāpēc, ka tu negribi vēl vienu neveiksmīgu laulību.

- Vēl jau ir tas, ka mēs kopā guļam, - klusi sacīja Etāns. - Man šķiet, ka dažās jomās viss norit ļoti labi. Kāpēc labot to, kas nav salauzts?

Zoija brīdi apdomājās. Viņa atskārta, ka šī ir pirmā reize pēc ilga laika, kad viņa uzdrošinājās domāt pati par savu nākotni. Cerības un iespējas, mokošas un spožas, iemirdzējās pie apvāršņa. Ja viņa izstieptu rokas, tad spētu tām pieskarties.

- Tie visi ir prātīgi, vērā ņemami iemesli, lai nešķirtos, -viņa sacīja, pūloties runāt ļoti savaldīgā balsī.

- Es arī tā domāju.

Tuksneša nakts apkārt šķita kā tumšs zīds.

Zoija piecēlās no guļamkrēsla, paspēra mazu solīti, kas viņus šķīra, un lēnām nolaidās viņam virsū, savijot kājas ar viņa kājām.

Etāns saņēma plaukstās viņas seju.

- Ak, Zoija!

- Zini, tas nebūs viegli, - viņa sacīja, gribēdama izrunāties par visu. - Mēs būtu prātīgi, ja virzītos uz priekšu ļoti lēnām. Kādu laiku dzīvotu katrs savā mājā. Dotu viens otram mazliet brīvas telpas. Iepazītu viens otru, pirms sāktu dzīvot kopā.

- Protams. - Viņš pārvilka ar pirkstu Zoijas vaigu kauliem. -Jauki un lēni.

Zoija juta, kā viņa augums atbild viņas tuvumam, un aizturēja elpu.

- Pa ceļam mums vajadzēs izstrādāt savus likumus. Tu neesi vienīgais, kas aiz sevis velk smagu bagāžu no iepriekšējām laulībām. Vai esi aizmirsis, ka esmu izbēgusi no Xanadu? Tiesa, es tur biju citu apsvērumu dēļ, bet nevar neņemt vērā, ka es nekad neesmu bijusi tā, ko lielākā daļa sauc par normāliem cilvēkiem.

- Es arī ne.

- Droši vien kādu laiku man turpinās rādīties sliktie sapņi un es nepārstāšu just kaut ko sienās.

Etāns pieskārās viņas lūpu kaktiņiem.

- Man pašam ir daži slikti paradumi. Saka, ka es reizēm esot kaprīzs. Bonija apgalvo, ka es esot sarežģīts.

- Es arī.

- Turklāt tu esi dekoratore.

Viņa, nožēlas pilna, pasmaidīja.

- Mums visiem zināms tavs viedoklis par interjera dizaineriem.

- Piekrītu, ka nebūs viegli un mums vajadzēs izgudrot dažus likumus. - Viņš pievilka Zoijas lūpas ļoti tuvu savējām. - Bet varbūt tas ir labi. Ko tu saki?

Iemirdzējās cerība un iespējas.

- Es saku “jā”!

Džeina Ena Krenca

CERĪBA TUMSĀ

Redaktore Sarmīte Paegle Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents”’’,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LNM050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 24154273.

Firmais internēta giamatveinais lmiviju aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Jau bijis. (Franču vai.)

Content

Krenca Džeina Ena Cerība tumsā

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septīta nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpudsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit оtrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmitotrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

1