Klīvers Valdis

Cilvēki un garāmgājēji

Valdis Klīvers

Cilvēki un garāmgājēji

.

PATIESĪBAS PĀRSTEIGTAIS

Upe šaja vieta izlocījās ka gulbja kakls. — E-ē! — Sīmanis iesēkdamies uzgūlās smagās stūres ragam, un viņa laškrāsas seja pietvīka vēl sārtāka. Aiz liellaivas, kas peldēja karavānas astē, guldzēdami pašķīrās un sagriezās ūdeņi, iedzirkstījās garas putu virtenes.

Kad bīstamā vieta palika aizmugurē, Sīmanis stūrēja tikai ar vienu roku un atbīdīja uz pieres noslīdējušo naģeni.

— Spītējas, vecā! — viņš norūca.

Liellaiva bija smagi piekrauta ar cementu un stikliem. Maisi un kastes aizņēma kairu brīvu vietu. Tikai vidū, starp abiem bortiem, ciešā jūklī bija sakrautas kaut kādas mēbeles un saiņi. Turpat atradās arī šo mantu īpašnieki. Blakus skapim — pusaudze gludi sasukātiem, melniem matiem, kas pakausī ziņkāri slēja uz augšu divas smailas bizītes. Cieši sažņaugtā rokā viņa turēja pie valga mclnraibu govi, kas, ausis paskurinādama, laiski gremoja. Upei pievērstais meitenes skatiens pauda nedrošību. Mazliet tālāk uz apgāzta koka spaiņa sēdēja kārns, jau padzīvojis vīrs žokejcepuri galvā un grieza maizes klaipu biezās šķēlēs. Drukna, gaišmataina sieviete kuplām krūtīm, lūpas sakniebusi dziļā nopietnībā, cēla ārā no groza un lika uz brūni krāsotās, ar striķi pārsietās lādes traukus.

Skaļumu šajā mierīgajā ainavā ienesa ņiprs, gadus piecus vecs zēns, plosīdamies ar sarkanbrūnu plušķi.

— Džek, Džek! — viņš klaigāja, pakāpies uz cementa maisu grēdas.

Suns smilkstēja, aizsmacis rēja, bet augšā pie drauga netika.

Sīmanis piemiegtām acīm visu vēroja. Viņa lūpu kaktiņos reizēm ievilkās nīgrs smīns. Mazliet kaitināja šie pasažieri, kuri te jutās kā savās mājās un kurus velkonīša kapteinis pretēji noteikumiem bija uzņēmis liellaivā. Protams, ne jau pirmo reizi viņi kādu braucēju pa ceļam paķēra līdz, bet tā ar visu iedzīvi un bērniem — pārāk liela atbildība. Upē vēl palu straume. Kapteinim gan derēja šajā lietā uzklausīt arī viņa domas, jo šie cilvēki kā nekā tomēr bija uzticēti Sīmaņa ziņā. Bet vecais vēl burkšķēja. Urdījās par slikti izvietoto kravu. Un tas ar to žokejcepuri droši vien pirmīt visu dzirdēja, tāpēc izturas, it kā tāda Sīmaņa uz liellaivas nemaz nebūtu. Kārtīgs cilvēks būtu praties iespiest saujā kaut priekš pudeles šņabja. Nakts būs dzestra, un ne jau kapteinis vien ir cilvēks. Nekā! Ja tas mazais suņu piķieris tekādams ieveltos ūdenī, tad gan vecais mācētu kliegt — glābiet!

Sīmanis nosēja stūri un laiski paskatījās debesīs. Vējš gurdi elsoja, mirkšķināja pirmā zvaigzne. No velkonīša pāri abām liellaivām stiepās lēni gaistoša dūmu aste, kas vēl ilgi palika karājoties virs upes. Retiem kokiem apaugušais, vientulīgais krasts slīdēja garām tikko jūtami. Karavāna līda pretim straumei.

Sīmanis paņēma signāllāktcni un sāka ar pakulu vīšķi to spodrināt. Bet tūlīt savu darbu piemirsa. Krasta vientulīgās, drūmās noskaņas kā pa grūti pamanāmu sūci satecēja dvēselē. Un tās nevarēja izsmelt kā liellaivā ieplūdušu ūdeni. Šīs noskaņas pieskaloja prātu ar drūmām domām, nemieru, izrāva no zemapziņas senas nogulsnes. Tas Sīmanim lika savilkt rokas dūrēs. Bet nebija neviena, uz ko īsti dusmoties. Viņš pats bija tas, kura dēļ rokas savilkās dūrēs. Sīmanis to zināja un tomēr aklā spītā negribēja atzīt. Tas bija pārāk briesmīgi.

Turpat četrdesmit gadi bija aizritējuši nemanot, kā šī lielā, melnā straume. Un šajā laika sprīdī nebija noticis nekas ievērojams, nekas tāds, ko ar prieku un lepnumu Sīmanim gribētos atminēties. Šiki prieki bija mijušies ar sīkām bēdām, tāpat kā diena ar nakti. Citi vienmēr it kā aizstājās viņam ceļā uz dzīves svētku galdu. Kāpēc? Vai viņš bija sliktāks par citiem ?

— Labu ceļa vēju, kaptein, — kāds mierīgi ierunājās Sīmanim blakus.

Tas bija pasažieris žokejcepurē. Kā viņš nebija dzirdējis to pienākam? Sīmanis uzmeta tam mirkļa skatienu un atsāka spodrināt sig-nāllākteni.

— Vai ta šis darbiņš ir tik varen steidzīgs? — svešais prasīja.

— Nē, — Sīmanis nolika signāllākteni uz klāja. — Jums — kāda vajadzība?

Tas skanēja drīzāk asi nekā pieklājīgi.

— Vajadzība jau nu tīri ne, — svešais lēnīgi pasmējās. — Gribējās tikai drusku parunāties. Ja neapsmādējat, ielūdzu uz mazām vakariņām. Pie tās pašas reizes būsim pazīstami. Jānis Deksnis, namdara maizi ēdu.

Sīmanis uzrausās augšā drusku ātrāk nekā gribēja. Neaizpogātais vamzis parādīja zili svītrotu matroža kreklu.

— Sīmanis Druska, — viņš stīvi kā malkas pagali pastiepa Deksnim roku un piebilda it kā pa jokam:

— No cienasta es nekad neatsakos.

— Tas man patīk! — Deksnis iesmējās. — Tad nu raudzīsim likt pie manējiem.

Deksnis rāpās pāri kravai — maisiem un kastēm — uz liellaivas vidu. Sīmanis, brītiņu pagaidījis, uzsvērtā nevērībā sekoja pa bortu.

Pāris soļu panākusi pretim, skopi smaidot, viņus sagaidīja sieviete ar kuplajām krūtīm.

— Alise, mana sieva, — Deksnis iepazīstināja.

Sīmanis palocījās kā spāniešu augstmanis un nosauca savu vārdu.

— Vai tikai neiztraucējām jūs no svarīga darba? — Alīse bažīgi apjautājās.

— Nē, cienītā! Es pašreiz kāvos ar vientulību un drūmām domām. Vai jums nekad tā negadās?

Alīse papurināja galvu.

— Man tam neatliek laika. Par šiem te jādomā, — viņa norādīja uz bērniem.

— Meita un dēls! — Sīmanis saprotoši pamāja. — Kā tad jaunos cilvēkus sauc?

Meitene, bikli pasmaidījusi, izgrūda:

— Es esmu Ingrīda.

— Skaists vārds, kaut kas ziemeļniecisks, — Sīmanis paslavēja. — Un mazo vīriņu kā?

Zēns sagrāba Džeku aiz skausta un mēģināja noslēpties mātei aizmugurē.

— Māri, kas tad tā? — Deksnis iesmējās un, paņēmis dēlu rokās, pievērsās Sīmanim.

— Sniedz onkulim roku.

Pieri saraucis, Māris skatījās uz laivinieku.

Padrukns, jau ar vēderiņu, uzblīdušiem pleciem, pavasara saulē nocepis un milzīgu matu mežu, kas spraucās ārā no cepures, viņš zēnu biedēja.

— Tēt, laid mani vaļā! — Māris spurājās.

— Kautrējas mans puisis, — Deksnis aizbildināja dēlu.

Alise visus aicināja iekārtoties ap lādi. Sīmanis, ēdienu vērtēdams, saberzēja rokas.

— Ēd te kā pa kāzām, — viņš priecājās, uzlicis sev uz šķīvja biezu cūkgaļas šķēli, ceptu olu un vairākas karotes krējumā gatavotu salātu, — bet uz ūdeņiem, kā teikt, pret iesnām derēja arī kaut kas stiprāks.

Deksnis pievērsās sievai. — Varbūt tev, Alī-sīt, ir saglabājusies kāda lāsīte?

Viņa neatbildēja, parakņājās blakus noliktajā grozā un izņēma cieši aizkorķētu degvīna pudeli vēl krietni pusē.

— Es gan biju pataupījusi, ar ko kolhoza šoferi pacienāt, kad tiksim galā, bet ņemiet par labu. Vai nu tur bode negadīsies! Šeit ir glāzītes.

— E-ē, — Sīmanis novilka. — Tātad jūs uz kolhozu pārceļaties, ko? — viņš prasīja Deksnim.

— Jā, plašuma sailgojāmies. Es jau arī nekāds pilsētnieks neesmu. Laukos piedzimu un laukos skolā gāju... Ilze, tā mana vecākā meita, jau sen aicināja, nevarējām tikai satuntuļoties. Nospriedām, — labāk jau visiem kopā.

— Mušu Ilze kolhoza zoolehniķe. Pērn turpat sapazinās un apprecējās, — Alise paskaidroja.

— Es gan tā ne-neriskētu uzreiz ar visam pekelēm, — Sīmanis pilnu muti atbildēja.

— Vieglas dienas jūs tur negaida. Ir jau zināms, kādi tie šodienas bērni, kāda tā dzīvīte laukos.

— Ko jūs! — Alīse papurināja gaišmataino galvu. — Ilzei, kopš viņa pa kolhozu, vaigi zied kā rozes. Un raksturs, lai dievs visām meitām tādu devis. Jā, jā. Svešam cilvēkam pēdējo kumosu nežēlos.

— Tāda Ilze ir gan, — Deksnis apliecināja.

— Un par vieglumu — jāstrādā visur. Kriņ-ģeļi no gaisa nekur nebirst. Jūs taču arī strādājat?

— Kā nēģeris! Bet es te neesmu piesiets. Tā ir starpība. Ja apnīk, sakravāju pekeles. Varen plaša ir mūsu zeme dzimtā, — Sīmanis, atgāzis galvu, iesmējās.

Deksnis viegli sarauca uzacis.

— Vai tad kolhozā kāds ir piesiets?

— Ne jau ar striķi! Bet kur cilvēks jozīs, ja tam ir ģimene, dārziņš un gotele. Nekur! Atliek tikai dzīvot, strādāt un — gaidīt nāvi.

— Ūja, kas vēl nebūs! — Alīse pārsteigta iesaucās. — Ko tad pats īsti gribat? Dzīvot un nestrādāt? Un par ģimeni labāk nerunājiet! Redzu no acīm, tās jums nekad nav bijis.

Sīmanis nesteigdamies uzlika sev šķīvī otru cūkgaļas šķēli.

— Ko es pats gribu? — viņš domīgi atkār-toja, vērīgi ielūkodamies Dekšņa un pēc tam viņa sievas acīs. — Tikt pie kārtīga rubļa. Lūk, ko! Bērnībā plānoju, tāpat kā tēvs, — reiz man piederēs pāris liellaivu un velkonītis. Cerēju, kļūšu upes saimnieks. Tēvam tur nekas nesanāca. Arī man šis numurs izputēja. Tagad uz citu pusi jāmet acis. Un par ģimeni, — viņš turpināja, — vis nebūs tā, ka es neko nezinātu. Man bija sieva un dēls. Tāds pats zeperis kā jums.

— Bija, tas nozīmē, ka vairs nav, jā?

— Tā gan. Dēls nomira, ar sievu vēlāk izšķīros ...

— Negribu būt ziņkārīga, — Alīse iespraucās sarunā, — bet manas domas, ja precēti ļaudis tik viegli izšķiras, tad abiem mīlestības būs bijis par maz vai arī, kas zin, varbūt nemaz.

Sīmanis domīgi pagrozīja pinkaino galvu.

— Liekas gan, es tomēr mīlēju, bet te, iekšā, — viņš pielika roku krūtīm, — kaut kā pietrūka no šīs mīlestības. Viss taču apnīk, kļūst ikdiena ...

Deksnis neapmierināts, tomēr savaldīgi atstūma šķīvi.

— Jūs, kaptein, te kaut ko putrojat. Vai tā var runāt par mīlestību? Man šķiet, rūpes par otru cilvēku nevar, nedrīkst apnikt.

Sīmanis pasmīnēja.

— Nedrīkst, — viņš klusībā atkārtoja. — Es tavas domas, namdari, varu saskaitīt uz pirkstiem. Tev galvā ir likai tas vien, ko drīkst un ko nedrīkst. Bez šim sakām tu un tev līdzīgie nespēj dzīvot.

Bet skaļi, ar vieglu, tikko jaušamu izsmieklu balsī viņš sacīja:

— Jā, jā, es zinu — pienākums. Bet tās ir blēņas! Citam maizi griežot, pats paliksi tukšu vēderu.

— Sī filozofija pie mums jau sen bankrotējusi, — Deksnis atbildēja, viegli piesarkdams. — Es nekad neesmu palicis ar tukšu vēderu.

— Protams, un tas ir galvenais, — Sīmanis šoreiz neslēpa ironiju. — Bet vēl jau mūžs nav nodzīvots. Par agru spriest. Var gadīties, ka man piekrīt gods ar šo pašu laivu vest jūs atpakaļ uz pilsētu.

— Tas nu gan nenotiks! — Alīse, paskatījusies uz vīru, iesaucās. — Jāni kolhozā gaida atplestām rokām. Saprotiet, atplestām rokām! Bez Jāņa nemaz nevar iztikt. Viņi pašā kolhoza vidū sākuši būvēt veselu pilsētiņu.

— Alīse, liecies mierā! — Deksnis pārtrauca sievu. — Ne jau visus tas interesē. Nav tev ko muti dzesēt.

Noskaities vecais Sīmanis pasmīnēja. Bet Alīse uzmeta vīram ātru, nosodošu skatienu.

— Tu man esi kā piens uz uguns. Neuzmanīsi, kāps ārā no trauka. Kāpēc tad es nevaru runāt? Ja cilvēks nezina, kas laukos notiek, lai paklausās.

— Labi, turpini vien, — Deksnis samierinoši atbildēja un uzmeta rūpju pilnu skatienu meitai.

— Ingrīd, tev aizmugurē mans vecais pra-ķis, uzmet plecos. Vakars ir drēgns. Ja saslimsi, kas tad mums audzēs rozes?

— Man nemaz nav auksti, — Ingrida papurināja bizltes.

Sīmanis, žigli piecēlies, uzklāja meitenes pleciem Dekšņa svārkus.

— Jūs vēl tāds nenobriedis, trausls stādiņš, — viņš centās izsacīties smalki, — un pavasarī uz upes katrā ziņā der uzmanīties.

Ingrīda piesarka, pateica kautru paldies.

— Trausla gan, bet ko darīsi? — Alise nopūtās. — Kara laika bērns. Tagad tiks pie saules, tīra gaisa, varēs audzēt puķes. Viņa jau mums tāda — mīl rakņāties kā kurmis pa dārziņu. Bet pilsētā jau bija tikai pāris šauru dobīšu zem loga.

— Māmiņ, ko tu visu tā! — Ingrīda vāji protestēja. — Tas patiešām nevienu neinteresē.

Sīmanis ar visu saini, uz kura sēdēja, pievirzījās meitenei tuvāk.

— Maldāties, Ingrīd, ja jūs to par mani. Dārzs ir arī viens no maniem plāniem.

— Patiešām?

— Jā, visā nopietnībā. Tā ir viena no iespējām, kā šodien tikt pie kārtīga rubļa. Audzēšu tomātus un zemenes.

— Es tā ne. Man patīk puķes. Vēlos pati izaudzēt rozes.

— Neieteicu, — Sīmanis papurināja galvu.

— Tālu no pilsētas — nesekmīgs pasākums. Kas jums tās pirks?

Ingridas brūnās acis iepletās.

— Es jau ari nedomāju tirgoties. Man vēl jāpabeidz skola.

Sīmanis paraustīja plecus.

— Kam tad audzēt? Gara laika pēc? Var jau! Bet es par dārzeņiem, — viņš smīnēdams pastiepa meitenes priekšā savu lielo, sarkano roku, — grābšu naudu.

— Kāds jūs! — Ingrīda sarauca deguneli.

— Rozes jau audzē skaistumam. Mūsu botānikas skolotājs, runājot par puķēm, vienmēr teica: ir skaisti dot krāsām un smaržām dzīvību.

Sīmanis rezignēti pasmīnēja.

— Pēc desmit gadiem, Ingrīd, jūs domāsiet citādi. Lieku galvu ķīlā! Uz dzīvi jāskatās lielām acīm.

— Nedomāšu vis citādi, — meitene jocīgi pašķieba galvu.

— Pareizi, Ingrīd, — Deksnis iesaucās, jautri paskatīdamies uz Sīmani.

Māris ēdot parasti pasvieda Džekam pa kumosam. Tagad klausoties bija draugu piemirsis. Suns, asti luncinādams, piečāpoja Sīmanim un piegrūda purnu tā ceļgaliem.

— E-ē, — laivinieks klusi novilka un sāpīgi ieknieba Džekam ausī. Suns iesmilkstējās un aizskrēja atpakaļ pie Māra.

Zēns uzrausa Džeku klēpi un dusmīgām acīm paskatījās uz Sīmani.

— Ko jūs viņam izdarījāt?

— Neko, mazais ziķeri, neko! Pabaidīju tikai tava suņuka verga dvēselīti.

Sīmanis iztukšoja pielieto glāzi, sparīgi noslaucīja lūpas un atkal pievērsās Ingrīdai.

— Pastāstiet labāk, kā jums patīk uz upes? — viņš samierinoši teica.

Meitene paraustīja šauros plecus.

— Mežs ir skaistāks, un tad — es neprotu peldēt. Slikti, vai ne, un nav kas iemāca. Esmu diezgan bailīga, — viņa atzinās. — Vai šī liellaiva nevar apgāzties?

— Apgāzties? — Sīmanis pacēla uzacis. — Kas jums nāk prātā! Ja šeit esmu es, tas nevar notikt...

Meitenes plecam uzgūlās ragaina galva. Raibaļa bija atraisījusies no valga.

— Dumpe, ko tad tu!

Ingrīda piecēlās un vilka govi atpakaļ pie siena klēpja.

— Apbrīnojami, — Sīmanis sacīja, skatieniem pārslīdot visai Dekšņu ģimenei, — kādi Ingrīdai melni, dienvidnieciski mati!

— Te nav nekā apbrīnojama, — Deksnis sausi atbildēja. — Ingrīda ir mūsu audžu meita.

— E-ē, — Sīmanis nosēca. — Kā man tas tūlīt neiekrita prātā? Un viegli jums nav, es saprotu. Atbildīgs, ļoti atbildīgs uzdevums.

— Ingrīdas tēvs bija mans cīņu biedrs frontē, — Deksnis paskaidroja. — Viņa mums tikpat kā pašu bērns.

— Kā tad, vai tur vēl jārunā, — Alise steigšus piebilda.

— Cildeni, — Sīmanis palocīja galvu. — Katrā ziņā cildeni. Bet tāda atbildība, nu vai zināt, pārāk liela.

— Redzu, jums gan nav iznācis dzīvē ar vētrām cīnīties, — Deksnis atbildēja.

— Mans laiks vēl nav pienācis, un šis prāmis okeānus nešķērso, — Sīmanis skābi pasmīnēja. — Bet tagad vēlreiz pa glāzītei uz jūsu jauno dzīvi un paldies par visu. Es ceļos. Sig-nālugunis jāiededz ...

Piecēlās arī Deksnis un pāris soļus laivinieku pavadīja.

— Es vēlētos jums kaut ko pateikt.

— Man? Lūdzu! — Sīmanis ieplēta rokas.

— Es negribētu būt jūsu ādā.

— Tā? — Sīmanis aprauti iesmējās. — Nav jau arī vajadzīgs. Katram jādzīvo savā ādā.

Viņš aizgāja bezbailīgi pa bortu, tāpat kā atnācis.

«Jauki cilvēciņi, pavisam jauka, mierīga dzīvīte,» Sīmanis domāja par Dekšņiem, «bet tā nav priekš manis.»

Ietinies brezenta mētelī, viņš apsēdās blakus stūrei uz kastes. Tālu priekšā spīguļoja velko-nīša masta uguns, reizēm garais dūmenis izpūta debesīs dzirksteļu spietu un pāri ūdeņiem aizlidoja sīkas, sarkanas zvaigznītes.

«Pavisam mierīga dzīvīte,» Sīmanis domās atkārtoja. «Pilns vēders, bērneļi un sieva. Strādāt, atpūsties un atkal strādāt.» Tas viss, pēc viņa domām, bija tikai druskas no bagātīgi klātā dzīves galda. Sīmanis uzspļāva šādiem centieniem. Viņš alka daudz vairāk, gribēja būt dzīves ūdeņos kuģis, nevis skaida. Bet Sīmanis nojauta, ka tas prasītu milzīgu darbu un vēl kaut ko, kam viņš neatrada īsto vārdu. Nē, šis ceļš bija pārāk tāls, nogurdinošs, grubuļains. Viņam vajadzēja uzliesmot pēkšņi, kā krītošai zvaigznei. Pasaule bija tūkstoš iespējamību pilna. Lai tikai šī nolādētā dzīve pasviež vienu, kurā viņš spētu sevi parādīt visā augumā.

Sīmanis uzrāva mēteļa apkakli. No upes kāpa dzestrums. Reizēm pie liellaivas sāniem nošļakstēja sīks vilnis. Karavāna peldēja dziļā tumsā.

Laivinieks jutās noguris. Derēja vēlreiz aiziet līdz liellaivas priekšgalam, bet nepatika celties. Sis tips, namdaris Deksnis, tomēr rādās sīksta sakne. Bet dievs ar viņu!

Sīmanis vēl negribīgi paslēja no apkakles galvu. Klusums. Liellaivas vidū Dekšņu iedegtā laterna cēla tumsā blāvu, trīsošu gaismas buru.

Nakts smagi uzgūlās Sīmaņa acīm un izdzēsa visas ēnas uz pasaules.

Neskaidra baiļu sajūta lika viņam pavērt acis. Tuvumā skaļi burzguļoja ūdens. Kā dzīvs, reizēm iekrakstoties, blakus drebēja garais stūres rags. Liellaivu no visām pusēm ieskāva bieza miglas siena. Signāllākteņa vietā blāvoja izplūdis sārtums.

Sīmanis, pielēcis kājās, pārliecās bortam.

— Nolādētā migla!

Upi varēja tikai saost un saklausīt. Kāpēc ūdeņi tik tramīgi urdza un raustīja piesieto stūri? — Sīmanis nesaprata. Gandrīz tā, viņam iekrita prātā, it kā liellaiva būtu sagriezusies šķērsām.

Sīmanis nosvieda mēteli un devās uz liellaivas priekšgalu. Pastieptu roku nevarēja saskatīt, un, ejot pa bortu, viņš bija spiests taustīdamies cieši pieķerties maisiem un kastēm.

Kad laivinieka priekšā ieblāvojās Dekšņa laterna, viņam gandrīz pie pašas auss kāds noprasīja.

— Jūs tas esat, kaptein? Kur mēs pašreiz atrodamies?

Tā bija paša namdara balss.

— Prasiet to šai nolādētajai miglai! — Sīmanis neapstājies norūca.

Sasniedzis priekšgalu, viņš pagrāba no statņa signāllākteni un noliecās pār liellaivas smaili. Tanī pašā brīdī Sīmanim nolāsoja piere un sirdī it kā ieplūda visas upes dzestrums. Metālā trose, kas saistīja liellaivu pie karavānas, ļengani karājās gar bortu ūdenī.

Viņi bija karavānai norāvušies.

— Nolādētais Otis! — Sīmanis dusmās grieza zobus. — Vecajam sakārnim, sēdot pirmās liellaivas astē, to vajadzēja pamanīt un zvanīt tā, lai visa upe skan līdz debesīm.

Tagad miglas iežņaugtā liellaiva slīdēja pa straumi lejā. Cik ilgi jau — Sīmanis nezināja. Varbūt stundu, varbūt desmit minūtes. Vājā cerībā saklausīt velkonīša svilpi viņš aizturētu elpu bridi klausījās. Veltīgi. Sīmanim šķita, it kā klusums noslāpējis visas skaņas pasaulē. Miglas piesātinātā tumsa draudēja ar neizbēgamām briesmām. Kuru katru brīdi viņi varēja uzbrāzties krastam.

Protams, tiklīdz kapteinis uzzinās par notikušo, velkonītis dzīsies liellaivai pakaļ. Bet kad viņi uzzinās? Tas varēja notikt arī tikai rītausmā. Olis, nolādētais, varbūt piesūcies zviln kā maiss.

Bet ko viņš urdījās? Steigšus upē abus enkurus! Tas pašreiz bija vienīgais glābiņš.

Sīmanis pielēca enkurspīlei un tūlīt ierēcās, it kā saņēmis sitienu.

Sasodītā nelaime!

Kā gan viņš aizmirsis pašu galveno! Enkurus jau nemaz nevarēja izmest. Nolietotās enkurķēdes vakar bāzē pārmainīja pret jaunām. Ķēdes noliktavā bija aprūsējušas, un Sīmanim iekrita prātā turpat liellaivas priekšgalā tās izritināt un ieeļļot. Pēc tam viņš bija aizskrējis uz krastu pusdienās, bet šie zibeņ-zeļļi, krāvēji, pa to laiku sagāzuši ķēdēm un enkuriem virsū maisus ar cementu un kastes ar stikliem.

Vismaz pussimts tonnu kravas vajadzēja pārvietot, lai tiktu pie enkuriem.

Un tomēr tā bija vienīgā iespēja.

Neapvaldītā niknumā Sīmanis sagrāba pirmo pa rokai gadījušos cementmaisu un pārvēla bortam. Pēc tam ar pūlēm izrāva no grēdas vēl dažus, kasti ar stikliem. Grabēdama lā noslīdēja gar liellaivas sāniem. Ūdens ar līksmu guldzienu visu aprija.

Nē, šajā tumsā tā bija bezcerīga ķēpašanās!

Tā pienāks rīts, — viņš elsodams atzina.

Pēkšņi Sīmanim likās, ka padzirdējis velko-nīša svilpienu. Sastindzis, aizmirsis elpot, viņš kāri klausījās.

Jā, no miglas vēlreiz atlidoja monotoni stiepis, aizsmacis dūciens. Katrā ziņā las bija kuģa svilpiens.

Neizpratnē Sīmanis paraustīja plecus. Vel-konītis parasti kauca spalgu soprānu.

— Pie velna! — viņš nočukstēja. — Ja nu pretim pa upi lien kāds transportnieks?

Bet varbūt — Sīmanis pārvilka ar roku nosvīdušajai pierei — kapteinis, nelaimi pamanījis, izcēlies krastā un piezvanījis uz bāzi. Un tagad viņiem izsūtīts pretī kāds cits velkonis. Jā, tā gan varēja notikt. Bet Sīmanis nespēja atminēties, kuram bija tāds dobjš, aizsmacis svilpiens.

Satraukts viņš turpināja klausīties. Skaņa atkārtojās, ieviesa sirdī reizē cerību un bailes.

— Nolādētā migla!

Tā taču bija govs. Dekšņu govs māva. Trakās dusmās viņš rupjiem vārdiem nolādēja šo govi, Dekšņus, pats sevi un visu pasauli.

Sīmani sāka kratīt sīki drebuļi.

— Kas tie par jokiem!? — viņš klabošiem zobiem norūca. Bet tie nebija joki. Tās bija bailes, un Simanis to saprata. Uzmācīgās, stindzinošas bailes. Viņš apzinājās, ka nedrīkst tām pakļauties. Steigšus jābrīdina Dekšņi par briesmām un jātiek uz liellaivas pakaļgalu, pie zvana.

Šoreiz viņš rāpās pāri kravai, tumsā aizķerdamies un klupdams, katru brīdi gaidīdams briesmīgu triecienu:

— Ei, neguļ, augšā uz kravas! — Sīmanis jau iztālēm aizsmacis kliedza.

Sāka riet suns. Gaismas plankums — Dekšņu laterna viņa priekšā sakustējās.

— Nedzirdu! Hē, kas ir! — cauri miglai izlauzās namdara sauciens.

— Avārija! Visi augšā uz kravas! Mēs norā

vāmies karavānai! — Sīmanis atbrēca un, kaut ko apgāzdams, tikko saredzams, kā rēgs steigšus aizskrēja Dekšņiem garām. t

Šie vārdi it kā sacirta klusumu. Viņam aizmugurē pamodās kņada, satrauktas, skaļas balsis. Sīmanis neklausījās. Pēc brītiņa sāka steidzīgi vaimanāt zvans. Spalgās skaņas upe svieda atpakaļ, un tās visu laiku it kā karājās gaisā tieši virs liellaivas.

Sīmanis drūmā neatlaidībā raustīja zvana mēli, brīžiem pārstājis, elsodams klausījās. Velkonīša svilpe neatsaucās.

Un atkal zvana skaņas klauvēja pret biezo miglas sienu, tad Sīmanis noguris atmeta ar roku.

Nebija nozīmes! Velkonītis atradās tālu. Drusku ātrāk vai vēlāk upes līkumā viņi ietrieksies krastā. Sājā miglas biezenī ar stūri nebija ko darīt. Un, ja kāds pasaules brīnums izvestu liellaivu nesadragātu cauri gulbja kaklam, tad lejā aiz pilsētiņas gaidīja krāces, ūdenskritums. Uz mirkli Sīmaņa acu priekšā pazibēja iespējamās katastrofas baigā aina.

Laivinieks bija redzējis slīkoņus. Pēc tam tie viņam vēl ilgi rādījās acu priekšā, uzglūnēja pat sapņos. Un tagad Sīmanim šķita, ka starp tiem viņš ieraudzījis pats sevi.

Tas bija drausmīgi.

Sīmanis nopurinājās kā izpeldējies suns.

Ei, ļaudis, veicīgāk!

Kur šie sasodītie Dekšņi aizķērušies? Pēc iespējas ātrāk visiem jātiek pāri bortam.

Tanī pašā brīdī Sīmaņa priekšā izauga gaismas aplis un parādījās Deksnis ar augstu paceltu laternu rokā. Namdara augums miglā šķita milzīgs. Viņam sekoja Alīse un Ingrīda ar Māri pie rokas. Tiem aizmugurē vēl neredzams vaukšķēja Džeks.

— Ak dievs! — Sīmanis noņurdēja. — Šie nejēgas vēl apkrāvušies ar pekclēm.

— Kaptein, jūs sacēlāt paniku. Vai tiešām tik lielas briesmas? — Deksnis prasīja. Namdaris izskatījās nopietns, mierīgs, tikai laterna viņa rokā viegli drebēja.

— Vēl prasa! — Sīmanis eksplodēja. — Kuru katru brīdi mēs varam sadurties ar pretimnākošu kuģi, uzskriet krastam, apgāzties ...

Gandrīz reize Dekšņi pavērās miglā, aiz kuras burzguļoja un šalca ūdens. Ingridas slaidie pirksti krampjaini sažņaudza Māra sīko roķeli.

— Nebaidies, — viņa drebošā balsī mierināja zēnu.

Alīse, visapkārt skatīdamās, lauzīja rokas un pēkšņi pieskrēja klāt Sīmanim.

— Jā, bet ko tad mums darīt?

— Laiva visiem jāatstāj, — viņš atbildēja un, nosviedis cepuri, steigā vilka nost vatēto vamzi.

— Nē, nē, — Alīse ieķērās Sīmaņa kreklā. — Es neļaušu jums te visus pamest.

Sīmanis nodrebēja, dusmās saviebtu seju paskatījās uz baiļu pārņemto sievieti.

Alīse neatlaidās.

— Es nerunāju par sevi! Mums ir bērni! Ingrīda un Māris. Palīdziet! Viņi... viņi neprot peldēt...

— Aprimstieties! Es saprotu. Bet ko es varu palīdzēt? Ko? Es taču neesmu dievs!

— Pietiek! — Deksnis viņus skarbi pārtrauca. — Vai jūs kopā ar Ingrīdu varat izpeldēt krastā?

— Kopā? — Sīmanis sarāvās un paskatījās uz nobālušo meiteni. Sī rožu audzētāja viņu novilks dibenā.

— Ūdens ir ledains, straume, — laivinieks murmināja.

— Ja jūs to apņemtos, es mēģināšu ar Māri.

Sīmanim atbilde bija sasalusi uz lūpām. Tas

bija risks. Vai tiešām sevi jāpazudina citu

labā? Viens viņš kaut kā izķepurotos, bet kopā ar Ingridu? Sīmanis nevarēja izšķirties.

-— Nē, — Deksnis pēkšņi teica, paskatījies uz sievu. — Tas neder! Piedod, Alise. Mēs neatstāsim tevi vienu.

— Jāni, ko tu! — viņa abām rokām apskāva vīra kaklu. — Tā nevar. Nevar. Man nemaz nav bailes. Tu .. . domā par bērniem!

— Atraduši īsto laiku meņģēties, — Sīmanis nepacietīgi rūca.

— Ātrāk, cilvēki! Ja ieskriesim krācēs, tad upē lēkt vairs nebūs nozīmes.

— Klusējiet par to! Vai tiešām nav citas iespējas?

— Nav, nav un vēlreiz nav! Es jau mēģināju, — Sīmanis nervozi kliedza. — Vienīgā iespēja bija enkuri, bet tie — zem kravas.

— Kurā vietā?

— Beidziet, nav ko kavēties! — Sīmanis pagriezās uz borta pusi. — Krasts ir tuvu, katrs pa sevi kaut kā izķepurosies malā.

Deksnis cieši satvēra viņa roku.

— Es nedomāju, ka tu esi tāds gļēvulis. Kur tie enkuri ir?

Dekšņa acīs mirdzēja biedējoša uguns. Sīmanis jau dzīvē reiz šādu skatienu bija redzējis. Cilvēks tad ir spējīgs uz visu.

— Priekšgalā, — Sīmanis izgrūda. — Bet tam tiešām nav nozīmes.

— Dzīvība ir vērta, lai par to cīnītos. Alīse, meitēn, ātri, — Deksnis sacīja un, rādīdams ceļu, augstu pacēla laternu.

Nejēgas, nolādētie stulbeņi! — Sīmanis sažņaudza rokas dūrēs. Viņi nesaprot, ka laika par maz, lai piekļūtu enkuriem. Kuru katru brīdi ...

Bezspēcīgās dusmās viņš skaļi iesēcās. Nakts klusēja un smagi gūlās virsū. Tumsā taustīdamies, Sīmanis sekoja Dekšņiem.

Rāma pūsma bija sajaukusi blīvo miglas sienu, un tagad pāri upei un liellaivai viss kūpēja un mutuļoja.

Sīmanim brīžiem viss likās kā murgains sapnis. Viņš dzirdēja, kā Deksnis skaļā balsi — vārdus nevarēja saprast — savējiem kaut ko teica un skaidroja. Bet kāda viņam, Sīmanim, par to visu ir daļa?

Dekšņi ar izmisīgu skubu rāva no grēdas ārā ccmentmaisus. Reizēm atsevišķi, reizēm saķērušies pa visiem kopā. Viņi nemeta maisus upē, bet sasvieda grēdā uz kravas mazliet tālāk. Māris tekalēja ar laternu rokā. Cilvēki, kas kustējās blāvajā gaismā, atgādināja milzīgas skudras.

Sīmani pārsteidza Dekšņu neatlaidība. Vai tiešām šie cilvēki vēl cerēja? Drūmā vienaldzībā, pats nezinādams, ko iesākt ar sevi, viņš tos vēroja.

Plīsa stikli. Sīmanis sarāvās.

No Dekšņa rokām bija izslīdējusi tikko pacelta kaste.

— Jūsu spēcini par vājiem. Pusi dienas krāvēji te šiverējās. — Sīmanis bezspēcīgā niknumā izmeta.

Krēslā pret laivinieku pazibēja Dekšņa acu baltums. Namdaris tikai tagad viņu bija pamanījis.

— Nāc, ķeries klāt!

— Ek, liek mani mierā! Tam visam nav nozīmes.

— Ko?!

— Nav nozīmes.

Deksnis viņam pielēca klāt un atvēzējies smagi iesita. Tas notika spēji, negaidīti.

— Ķeries klāt!

— Jāni! — Alīse aprauti iesaucās. Kā no zemes izlīdis, pie abu vīru kājām ievaukšķējās suns.

Laivinieks mehāniski pielika roku pārsistajai lūpai.

— Nolādēts, — viņš izdvesa, kā pamodies no grūta sapņa.

Negribīgi šņākuļodams, Sīmanis pieķērās kastes otram galam.

Klusumu liellaivas priekšgalā tagad traucēja tikai elsas, soļu dipoņa un nomesto maisu sausais plakšķis. Reizēm iešvirkstējās cement-maisu raupjais papīrs.

Tas vairs nebija vienkāršs darbs, ko šie cilvēki veica. Tā bija cīņa. Izmisuma pilna cīņa par dzīvību. Maisi un kasies šobrīd bija pārvērtušies it kā ienaidniekā. Cilvēki uzbruka.

Zem Sīmaņa kājām iežvarkstējās enkurķēde.

— Ē, — laivinieks pārsteigts novilka. Viņš pēkšņi it kā atdzīvojās. Stūrainās kustības kļuva lokanas un garās rokas jauna speķa pilnas.

— Mēs tūlīt šo nolādēto ķēdi dabūsim rokā!

Viņiem pāri un zem kājām valdīja cements.

Daži maisi bija iziruši. Cementa putekļi nokrāsoja cilvēkus no galvas līdz kājām zaļpelēkus. Uz nosvīdušajām sejām izauga bieza, melna kārta. Izskatījās, it kā viņi strādātu maskās.

Grēda saplaka līdz dažām maisu kārtām. Ķēdes lielākā daļa bija atkrauta. Vēl tikai enkuri slēpās. Viņi visi pieķērās ķēdei un mēģināja tos izvilkt. Bet enkuri turējās kā iesprūduši.

Sīmanis ārprātīgās dusmās uzbruka grēdai, rāva un grūda atlikušos maisus uz visām pusēm.

Ķēde pēkšņi padevās, un Dekšņi saklupa viens pār otru.

Sīmanis elsodams sagrāba vienu no enkuriem un iesvieda upē.

— Kājas piesargiet!

Saritinātā enkurķēde pēkšņi kļuva dzīva un žvarkstēdama ar pieaugošu ātrumu pāri bortam drāza pakaļ enkuram. Pēc tam Sīmanis liellaivas otrā pusē iemeta enkuru.

Dekšņi pieplaka bortam, vēroja straumi.

Liellaiva lēni griezās un vairākas reizes saraustīti nodrebēja.

Vai noturēs? — Sīmanis juta pamostamies no jauna tikko atslābušās bailes.

Abas enkurķēdes trīsēdamas izstiepās. Priekšgalā sāka šalkt ūdens. Un tad ar bezga-ligu atvieglojumu krūtīs viņi pamanīja, ka melnā straume viena aizplūda uz leju.

Alise cieši pievilka sev bērnus, tad pagriezās un spēji apskāva vīru, un, atkal pievērsusies bērniem, viņus dedzīgi skūpstīja.

četri laimīgi cilvēki.

Sīmanis novērsies aizgāja liellaivas priekšgalā. Migla vairs tikai brīžiem kā upes elpa aizslīdēja garām. Ūdenī atspoguļojās signāllāk-teņa sarkanā uguns. Ņirbēdama tā peldēja līdzi viļņiem, tad atrāvās atpakaļ un atkal slīdēja prom.

Sīmanis tikai tagad īsteni atskārta, kas bija noticis.

Viņš apsēdās, izvilka no bikšu kabatas samīcītu papirosu paciņu un, sameklējis vienu nesalauztu, aizsmēķēja.

Dzīve viņam beidzot bija pametusi gadījumu, kur sevi parādīt visā augumā, bet viņš to pat nebija atskārtis. Nebija atskārtis, ka lielais brīdis ir klāt, un — nobijās.

Deksnis tēsīs baļķus jaunām mājām, Ingrīda audzēs rozes, bet viņš paliks tikai skaida. Skaida un nevis kuģis. Dzīves straume viņu nesa, kāds vilnis pasvieda uz priekšu, cils iegrieza virpulī vai izmeta krastā.

Pie Sīmaņa kājām klusi sarunājās upe. Tā bija sen dzirdēta un tomēr nesaprotama valoda. Pasaulē ir ļoti daudz kā nesaprotama ...

Varbūt tikai upe viņu varēja paglābt no visām nemierīgajām domām un kauna? Bet varbūt ir jāmeklē uguns, pie kuras sildījās citi cilvēki?

Sīmanim pieskārās kaut kas mīksts. Tas bija Džeks^ Suns laizīja viņa nobrāzto roku.

— Ē-ē, — laivinieks nopūtās. — Muļķis tu esi. Būtu labāk iekodis.

Tanī pašā mirklī Sīmanis izdzirda Dekšņa balsi sev blakus.

— Kaptein, — namdaris prasīja, — vai esi dusmīgs?

Sīmanis neatbildējis paraustīja plecus.

— Bet stūrmanis tu tomēr esi švaks, — Dek-snis piebilda.

Tālumā uz upes spalgā soprānā iekaucās velkonīša svilpe.

Sīmanis gurdi piecēlās.

Pa vēja izkliedētās miglas logu uz zemi raudzījās zilgans mēness sirpis. Deksnim šķita, ka sudrabotā gaisma atklāja Sīmaņa skarbajos vaibstos kaut ko jaunu, iepriekš nepamanītu.

UPE MEKLË CEĻU

Dusmas dzina Eidi uz priekšu. Plašiem rokas vēzieniem atvairīdams zarus, kas cirtās sejā, viņš pa tikko jaužamu teku devās cauri meža biezoknim. Iešanu traucēja krēsla un stiegrainas koku saknes. Vietām tekā noslēpās sūnās un it kā pagaisa.

— Tie esot cilvēki! — Eidis zūdījās.

Brigāde kūla labību. Viņi bija norunājuši strādāt līdz pusnaktij, jo kuļgarnitūru gaidīja Strautmaņa brigādē. Bet pievakarē vairāki cilvēki pēkšņi iekrita kā ūdenī. Velti pēc tiem izsaucās. Jaunais brigadieris Eidis Atāls nozvērējās katru aizbēgušo, kaut aiz rokas, bet atvest atpakaļ pie darba.

Brāļus Grīnupus un Krauju brigadieris atrada un izdzina no bufetes, kaut vīri apgalvoja, ka ieskrējuši tikai putekļainās rīkles izskalot. Rozenberga sievu Gudrunu viņš pārsteidza, rušinoties savā piemājas dārziņā. Un pašreiz dusmu pilns seko Astrīdai Klindžānei. Kur gan citur, ja ne pie Broka viņa aizskrējusi? Šis vīrs strādā pienotavā, upes otrā pusē, un turpat netālu dzīvo. Visiem zināms, Astrīda biežāk sastopama pie viņa nekā savās mājās.

Tādu velna sievišķi sava mūža trīsdesmit

divos gados Eidis vēl nebija sastapis. Nesaprātīga, skarba, spītīga. Aizvainojusies par zaudēto brigadieres godu. Un iekalusi sev galvā, ka viņš, Eidis, pie tā ir vainojams. Astrīda neatzina, ka, darba laikā bieži skriedama pie Broka, ir pamazām sagrāvusi kolektīvā disciplīnu. Novedusi brigādi tuvu sabrukumam. Tāpat negribēja atzīt, ka Atāls uzņēmies brigādes vadību, lai viņiem palīdzētu. Velti Eidis centās Astrīdai šo visiem zināmo patiesību ieskaidrot. Sāji smīnēdama, viņa tikai neticīgi šūpoja mūždien izpin ušo galvu.

— Neiestāstīsi. Ne jau rūpes par brigādi ir tevi šeit atdzinušas. Bet kas augstu kāpj, zemu krīt...

Atminoties šo sarunu, Eidis īgni noņurdēja. Vienreizēja muļķe! Pat kolhoza priekšsēdētājam Jēkabsonam nebija izdevies šo sievieti pārliecināt. Ļaunākais, kopš Astrīda vairs nestrādāja par brigadieri — viņa izturējās pret darbu un brigādes likstām pasvītroti vienaldzīgi. Spītniece!

Bet turpmāk viss būs citādi. Ja Astrīda grib, lai skrien kaut uz mēnesi. Tikai darba laikā šitāds numurs neies cauri. Šovakar viņš atvedīs meiču pie rokas atpakaļ uz brigādi. Atvedīs!

Brikšņi kļuva retāki un izbeidzās. Eidis apstājās kraujas malā. Kaparsarkana, dziestoša gaisma šeit mijās ar zilām ēnām. Lejā pie krasta akmeņiem, vērpdama baltas, dzirkstošas putas, burzguļoja upe.

Eidis atviegloti uzelpoja. Astrīda vēl bija šajā pusē. Satraukti elsodama, viņa stūma krastā izvilkto platdibeni ūdenī. Uz upes tumšzilā, viegli lāsmojošā fona krasi iezīmējās sievietes koši sarkanā kleita. Smuidra, lokana un spēcīga. Jā, spēcīga kā zirgs, bet darba vairās! — viņš domāja.

No upes cēlās valgs, spirdzinošs gaiss. Tik dzidrs un skanīgs, ka cauri straumes čaloņai varēja saklausīt atsevišķu viļņu piesitienus krasta akmeņiem.

— Upe meklē ceļu, — Eidim iekrita prātā, vērojot lāsmojošos ūdeņus. Tie saistīja ar savu straujumu un spoži mainīgajām krāsām. Reizēm Eidim šķita, ka viņā pašā kaut kur dziļi dziļi bangoja un traucās krāčaina upe. Tā bieži ieviesa sirdī tikko jaužamu nemieru. Kad šī noslēpumainā upe izlauzīs ceļu līdz viņa apziņai un Eidis sapratīs tās valodu? Sava nemiera valodu?

Astrīdas stumtās laivas priekšgals noplakšķēja ūdenī. Domas pagaisa, un ar jaunu spēku pamodās uz mirkli aprimušās dusmas.

— Varbūt man palīdzēt, ko? — viņš ironiski iesaucās.

Astrīda strauji paskatījās augšā uz krauju, tad ielēca laivā, kas jau brīvi peldēja straumē, un steidzīgi lika duļļos airus.

— Ei, pagaidi!

Iztrūcies, ka viņa vēl tagad varētu aizbēgt, Eidis metās pa nogāzi lejā. Līdzi nobruka smiltis un oļi. Iebridis upē, viņš tikko paguva satvert prom slīdošās laivas pakaļgalu.

— Laid! — Astrīda skarbi iesaucās.

Pie apvāršņa uzliesmoja rūsa. Mirkļa apgaismojumā viņš ieraudzīja upes melno straumi, nakts ēnās iegrimušo pretējo krastu un izpūrušu sievieti naidā zibošām acīm.

— Laid! — viņa atkārtoja un cīņas kāra brīdinoši pacēla airi.

— Traka esi, vai?

Viņš neticēja, ka Astrīda iedrošināsies sist, un ar visu spēku rāva platdibeni krastā. Sitiens, ātrāk nekā Eidis spēja izvairīties, ķēra elkoni.

Sāpēs ierēcies, viņš palaida laivu.

— Eh, ragana!

— Citu reizi esi uzmanīgāks, — pāri upei noskanēja izsmiekla pilna atbilde.

Zobus sakodis, viņš skatījās, kā platdibene attālinājās no krasta. Eidis juta, ka sāka tvīkt vaigi, un rokas pašas no sevis savilkās dūrēs. Laiva jau atradās upes vidū.

— Ei tu, uzklausies! — Eidis sauca. — Šovakar ar siera meistaru tāpat nekas nesanāks. Es tevi aizvedīšu atpakaļ uz brigādi.

— Ila, ha, ha! — tumsā no upes atbildēja smiekli. Cauri straumes gurgulēšanai Eidis tikko saklausīja viņas atbildi.

— To es tik tiešām gribētu redzēt!

Piesējusi laivu, Astrīda dusmu pilnām acīm atskatījās uz tumsā iegrimušo pretējo krastu. Lai kā viņa piepūlēja redzi, brigadiera garo, kalsnējo augumu vairs nevarēja saskatīt. Pat viņa gaišo kreklu ne.

— Beidzot aizvācies!

Neviens cilvēks nezināja, cik ļoti viņa ienīda Eidi Atālu. Astrīdai kļuva nelabi un sārtums saskrēja vaigos jau no tā vien, kad viņa ieraudzīja brigadiera pašapzinīgo smaidu. Tā varēja smaidīt likai godkārīgs nelietis. Astrīda nešaubījās par Eida nolūkiem. Uz viņas rēķina brigadieris gribēja izcelties. Vai gan velti sākumā Atāls bija mēģinājis tai pielabināties? Tikai neizdevās vīram šī spēlīte. Nu sācis skriet kā suns pa viņas pēdām. Ar spēku sagudrojis valdīt. Jādomā, tāpēc arī sieva Atālu pametusi.

— Tādam, — Astrīda vēlreiz uzmeta skatienu otram krastam, — tikai ar koku. Pielipis ka dadzis brunčiem. Un ja vēl būtu pamats. Viņai izstrādes dienu joprojām vairāk nekā vienam otram brigādē. Un tāpēc stundas darbā nav jāskaita . . .

— Bet ja nu šovakar viņš tiešām pārkuļas šinī pusē? — Astrīdai iekrita prātā. — Nē, jādomā, Atāls tikai biedēja. Otrreiz brigadierim vairs nebūs patikas stāties viņai ceļā.

Astrīda enerģiski papurināja galvu. Pietiek par to visu domāt! Pietiek! Lai rūpes un nemiers šovakar paliek kopā ar brigadieri otrā krastā . . .

Astrīdu ieskāva samtaina tumsa un dziļš klusums. Neapvaldāma līksme pēkšņi ielija viņas krūtīs. Līksme, kāda reizēm pārsteidz cilvēku agri no rīta pamostoties, kad logi pilni degošas saules un visa diena vēl priekšā.

— Aijā!

Galvu atmetusi, Astrīda klausījās savā balsi.

Debesīs peldēja mākoņblāķi izpluinltām malām. Reizēm uz zemi palūkojās mirdzoša zvaigzne. Gaiss bija dzidrs un silts, aizritējušās vasaras elpas pilns. Klusi burzguļodami, plūda ūdeņi.

— Ai-jā!

Vai Oskars Broks, cilvēks, kuram Astrīda šovakar nesa savus glāstus un visslēptākās domas, dzirdēja viņas balsi? Un, ja dzirdēja, vai nojauta, ka tā piederēja Astrīdai?

Pilna nepacietības viņa steidzās pa rugaini kalnā, no kura pret satumsušajām debesīm varēja saskatīt pienotavas garo skārda dūmeni un jumtu. Nedaudz tālāk, ciema padomes ēkā dzīvoja Oskars Broks.

Astrīda bija solījusies ierasties tikai sestdienas vakarā, bet nenocietās. Viņai ļoti gribējās Oskaru atkal redzēt. Un Astrīda neprata šo vēlēšanos apslāpēt. Urdīja arī spīts. Un tāpēc, labi saprazdama, ka rīkojas ne tā, kā vajadzētu, viņa tomēr darbu pameta. Oskars par to nekā nedrīkstēja zināt. Astrīda izgudros pavisam citu iemeslu, kāpēc ieradusies ...

Oskars Broks sēdēja uz mājas kāpnēm un smēķēja. Pa atvērto logu uz siera meistara gaišajiem, cieši pieglaustajiem matiem un balto kreklu krita zaļgana, klusināta gaisma.

Astrīda uzmanīgi piezagās no sāniem viņam klāt un ar plaukstām aizklāja acis.

— Astra, tā esi tu! — Broks uzminēja, aizsviezdams pussmēķēto papirosu.

Vīrieša balss skanēja laipni, mazliet nogurusi. Kur palika līksme un pārsteigums par viņas ierašanos? Vai Oskaru nomāca kādas bēdas?

Astrīda apvija rokas viņa kaklam un apsēdās blakus uz kāpnēm.

— Noskūpsti mani.

— Vai tā ir pavēle?

— Katrā ziņā!

Brītiņu vēlāk, atgūdams elpu, Broks sacīja.

— Es tevi šovakar negaidīju.

— Es izmuku.

— No brigadiera?

— Jā. Ha, ha! Bet ko es varu darīt? Man salst. Bet tu esi karsta liesma. Varbūt, pie tevis sildoties, sadedzināšu spārnus kā nakts-taurenis? Un beigas būs, — Astrīda jocīgi ieplēta rokas.

— Pacenties būt mazliet nopietna, — Broks, atraisījies no viņas skavām, teica. — Tu atkal esi saplēsusies ar brigadieri?

Astrīda saklausīja viņa balsī slēptu nepatiku.

— Ko tu! Es runāju niekus. Mums samaitājās traktors un kulšanu līdz rītam pārtrauca.

Broks dzirdēto dažus mirkļus pārdomāja.

— Astra, man negribētos, ka tavas nesavaldības dēļ ļaudis sāktu tenkot.

Viņa uzmeta tam dzedru skatienu.

— Tev par to galva sāp?

— Cilvēks radīts ne vienai dienai, — Broks iecietīgi paskaidroja. — Un tāpēc katrs solis dzīvē, pat šķietami mazsvarīgs, rūpīgi jāapsver. Es nesaprotu, ko tev dod šīs pastāvīgās ķildas ar brigadieri?

— Varbūt prieku! — Astrīdai spītīgā apņēmībā iemirdzējās acis. — Un tad ...

Nepabeigusi, viņa sāka klausīties. Kāds nāca. Tumsā pavisam tuvu iečirkstējās grants.

— Kas tur ir? — Broks prasīja. Astrīda pielēca kājās. Viņa negribēja ticēt savām acīm. Svarīgiem soļiem gaismas lokā parādījās Eidis.

— Labvakar, — viņš sacīja, nostādamies abu priekšā.

Broks atņēma sveicienu un arī piecēlās. Viņš bija tikpat garš kā brigadieris, tikai vēl platākiem pleciem un masīvāks.

Dažus mirkļus valdīja klusums. Viņi visi trīs dzirdēja viens otra elpu.

— Astrīda! — klusumu pārtrauca brigadieris. — Es tev atnācu pateikt, ka traktors izlabots un mēs turpinām kulšanu.

Viņš to pateica lietišķi, nesteigdamies.

— Jā? — Astrīda izdabūja. Dusmas, mulsums un aizvainojums cīnījās viņas krūtīs. Tātad brigadieris bija viņu dzirdējis? Neapmierināta Astrīda uzmeta skatienu Brokam. Vai Oskars saprata, ka šis cilvēks nekaunīgi ielaužas viņu abu svētnīcā? Nē, viņš acīm redzot neko nesaprata, ja tik mierīgi blisināja acis. Astrīda gaidīja. Varbūt tomēr Oskars iejauksies, laipni, bet noteikti palūgs Atālu aizvākties. Nē, viņš stāvēja mēms un sastindzis kā stabs.

— Nu, ko tad, ejam! — Astrīda pēkšņi izlēma un straujiem soļiem devās garām brigadierim tumsā. Eidis, izmetis siera meistaram īsu «sveiki», tai sekoja.

— Astra! — Broks sauca. — Es tevi gaidīšu sestdienas vakarā.

Astrīda neatsaucās. To nu gan viņa pati izlems, ko darīt sestdienas vakarā. Auns, ne vīrietis! Astrīda jutās kā nopērta. Brigadieris, gluži kā solījis, veda viņu atpakaļ uz brigādi. Un Astrīda nezināja, par ko dusmoties vairāk — par Broka izturēšanos vai Eida Atāla uzvaru. Reizē nomāca arī brigadiera klusēšana. Kāpēc tagad, kad viņi bija divi vien, Atāls neko nepārmeta, nelamājās, bet klusēja kā dusmu aizrijies? Viņa valdījās, lai pati neuzsāktu ķildu. Pēkšņi Astrīda sarāvās. Brigadieris tikko dzirdami smējās. Viņai šie smiekli šķita ņirdzīgi, aizvainojoši un iedzina kvēlu sārtumu vaigos. Astrīda brīdi cietās, tad strauji pagriezās pret brigadieri.

— Neņirdz! Visgardāk smiesies pēdējais.

— Katrā ziņā tas būšu es, — viņš pašapzinīgi atbildēja.

Nakts klusumā jau varēja saklausīt otrā krastā kūlēja ritmiskos guldzienus. Brigāde strādāja. Astrīda kāpa lejā pie upes, kur atradās laiva.

Ko darīt, lai šovakar nevajadzētu šiem cilvēkiem raudzīties acīs? Viņa nespēja izdomāt, Eidis sekoja kā ēna.

* * *

Rīts bija nomācies. Miglains. Brīžiem smidzināja. Visa apkārtne izskatījās pelēcīga, kā uzskicēta ar zīmuli.

Astrīda brida pāri lietus izmiekšķētajam kopsaimniecības kantora pagalmam.

Viņa šorīt bija kombinezonā un zābakos. Brezenta mēteli tāpat uzmetusi plecos, galvu noslēpusi kapucē. Tikai atsevišķas rieksta brūnas cirtas izslīdējušas un pielipušas pierei. Un zilās acis gailēja.

Astrīda visu nedēļu domāja, ka vajadzētu izrunāties ar priekšsēdētāju, bet izlēma to tikai šorīt agri no rīta, vēl gultā, klausoties, kā loga rūtīs vientulīgi paukšķināja lietus lāses.

Viņa gribēja pāriet darbā uz Straulmaņa brigādi, jo uzskatīja, ka Eidis to apkaunojis, pārvezdams naktī no Broka. Nodomu ietekmēja apsvērums, ka Straulmaņa brigāde atradās upes otrā pusē un no turienes pienotava aizsniedzama tikpat kā ar roku.

Diemžēl, Strautmanis par Astrīdas ideju bija tikai grozījis galvu. Viņam, lūk, rudens otrā pusē cilvēku diez kā nevajagot. Varbūt priekšsēdētājs te varēja iebilst kādu vārdu?

Pie sarkanu ķieģeļu vienstāva ēkas, kur atradās kopsaimniecības kantoris, Astrīda apstājās. Blakus lievenim stāvēja motocikls un vesela gūzma divriteņu. Priekšsēdētāja istabā dega spuldze. Pa logu varēja saskatīt cilvēkus un atsevišķas sejas.

Nolēmusi pagaidīt, līdz priekšsēdētājs paliks viens, Astrīda iegāja uzgaidāmajā istabā. Atspiedušies pret palodzi, te klimstēja kāds virs un sieva. Sienas izraibināja diagramas, plakāti un sienas avīze.

— Labrīti — Astrīda paskaļi izmeta un piegāja sienas avīzei.

Durvis uz priekšsēdētāja kabinetu bija pavērtas. Cauri balsu dūkoņai, kas reizēm aprāvās, reizēm iedegās skaļi kā ugunskurs, varēja saklausīt Jēkabsona skanīgo baritonu.

Astrīda neklausījās. Uzmanību saistīja sienas avīzē intriģējošs virsraksts.

«Džuljeta vai huligāns brunčos?»

Viņas skatiens skrēja pāri raibajām burtu rindiņām un apstājās pie vārda — Astrīda Klindžāne. Mulsi viņa šo vārdu domās atkārtoja, tad drudžaini, atsevišķas vietas izlaižot, lasīja.

«...Neizprotot, kāpēc atbrīvota no brigadieres pienākumiem, Astrīda Klindžāne sākusi sistemātiski kavēt darbu ... kļuvusi neiecietīga pret biedriem . .. Kulšanas laikā uzbrukusi brigadierim ... centusies piekaut. .. pēdējais tai liedzis darba laikā iet ciemos .. . pie «sirdsdrauga» ...

Šādus huligāniskus izlēcienus kolektīvs necietīs.

V^7 ē r o t ā j s.»

— Sistemātiski sākusi kavēt darbu ... uzbrukusi brigadierim, — Astrīda, tumši piesarkusi, domās atkārtoja.

Dažus mirkļus viņa juta saltu spiedienu pakrūtē.

Tad vienā tvērienā noplēsa rakstu sienas avīzei un saņurcījusi iesvieda kaklā.

— Tie ir meli!

Durvju spraugā no priekšsēdētāja istabas parādījās pārsteigtas sejas.

Uzmetusi tām iznīcinošu skatienu, Astrīda, galvu izslējusi, izgāja no kantora.

Sātans tāds! Kā pārspīlējis! Visiem par apsmieklu Astrīdu izstādījis. Ja brigadieris ir pie priekšsēdētāja, lai nu iznāk un paskatās, kā viņa šādus rakstus vērtē.

Ar neapvaldītu īgnumu Astrīda tagad cirta kājas dubļos. Nav nekāda jaunkundzīte, bet īsts huligāns! Un piekaus patiešām vēl kādu, ja gadīsies ceļā.

Galva viņai bija durna, it kā tikko būtu pamodusies pārkurinātā istabā.

— Astrīda! — kāds sauca aizmugurē. Viņa atskatījās. Uz lieveņa bija iznākuši cilvēki. Ar roku māja priekšsēdētājs. Eidi Atālu neredzēja. Varbūt viņš negribēja rādīties? Savu kāju viņa šeit vairs nespers. Astrīdas dēļ šo māju tagad varēja aizdedzināt zibeņi. Sarunai ar priekšsēdētāju vairs nebija nozīmes.

Neatskatījusies viņa pāri lietus izmiekšķēta-jam pagalmam devās prom.

* * *

No rīta Eidi Atālu uzcēla mazā gaismiņā ...

— Ei, brigadier, — viņš izdzirda aiz loga Pirogas sēcošo balsi.

Eidis sagramstīja pagultē tupeles un ielaida agrīno ciemiņu.

— Priekšsēdētājs mani atsūtīja, — Piroga piemetās uz krēsla un, aizdedzinājis tievu pa-pirosiņu, sacīja: — Stacijā, redz, pienākuši minerālmēsli un cements. Mūsu brigādei Šī manta jāatšķūrē uz kolhozu. Būšot arī daži Strautmaņa pajūgi.

Rīta dzestrumu atvairīdams, viņš drebinājās un berzēja rokas.

— Visiem jau paziņoji?

— Vēl jāaizskrien pie Stāla, Astrīdas un Ro-zenberga.

— Tu aizej tikai līdz Astrīdai. Lai viņa...

— Redz, tieši tur es negribētu iet. Stālam palūgšu. Viņa par to rakstu sienas avīzē visiem dzeļ kā nātre.

Iepriekšējo dienu pavadījis pie meliorato-riem, Eidis par notikumu ar sienas avīzi uzzināja tikai vakarā, iegriezies kantorī. Izrādījās, ka visai dīvainos ieskatos par šo lietu ir

Rozēns, partijas pirmorganizācijas sekretārs kopsaimniecībā.

— Tā, brālīt, arī tava vaina, — viņš sacīja.

— Esi komunists, bet neproti savus cilvēkus audzināt.

— Aha! Atkal nepareiza pieeja, ko? — Eidis aizsvilies rija dusmas.

— Katrā ziņā! Klindžāne bija laba slaucēja un sākumā arī laba brigadiere. Varēji izpētīt, kāds velns tai sajaucis prātu.

— šis velns saucas Broks un dzīvo pāri upei!

— Lūk, kā! — Rozēns domīgi novilka.

— Esmu dzirdējis. Tādā gadījumā tev derēja ar šo Broku aprunāties. Iepazīt, kāds cilvēks viņš ir. Astrīda, redzams, iemīlējusies. Visu dara kā pa sapņiem. Nenosodīsim. Dzīvē tā gadās. Varbūt tāpēc arī Broku . ..

— Tu, šķiet, iesaki, lai es siera meistaram lūdzu Astrīdu pamodināt no šiem sapņiem?

— Ja neko nedarīsi, viņa kādu dienu no jums aizies pavisam.

Tagad, steidzoties pie brigādes, Atāls apsvēra, vai šī sieviete tiešām varētu aiziet no viņiem? Ja tā notiktu, Eidim vajadzētu atzīt, ka neprot ar cilvēkiem apieties. Tas būtu pliķis. Viņš taču bija ieradies kolektīvu saliedēt.

Ļaunākais, ka Astrīdas izdarībām brigādē atradās viens otrs aizstāvis. Ne visiem patika viņa lietišķība, darbus izrīkojot un pārbaudot. Eidis prasībās necieta nolaidi. Pavirši veiktu darbu viņš lika izlabot. Ar jauno brigadieri likās sevišķi neapmierināti traktorists Krauja

un šoferis Bērziņš. Pirms Atāla viņi brigādē bija tādā kā izņēmuma stāvoklī. Ja nepaguva laikā ierasties darbā, aizbildinājās ar pēkšņu mašīnas remontu, kādas detaļas lūzumu vai izdomāja ko tamlīdzīgu. Abiem vīriem tas bija kļuvis paradums, un viņi jutās neatkarīgi no brigadiera. Atāls ar šādu stāvokli nesamierinājās. Savā laikā beidzis mehanizācijas skolu un pats strādājis uz traktora, viņš rūpīgi izsekoja mehāniķu darbam. Līdz ar to Kraujas un Bērziņa privileģētais stāvoklis bija izbeidzies.

Tā bija jaunā brigadiera pirmā uzvara.

Turpmāk nedrīkstēja pieļaut, ka Astrīda, kaitēdama it kā viņam, meta sprunguļus ceļā visai brigādei.

Kā to panākt, Eidis īsti nezināja.

Brigāde jau bija sapulcējusies un gaidīja viņu pie staļļa durvīm.

— Braucam uz staciju! Sešus pajūgus uzticēsim meitiešiem! Pie vagonu izkraušanas ies palīgā vīri, — Atāls izrīkoja. — Un diviem cilvēkiem Akmeņnorās jāiekārto šķūnis, kur visu šo mantu novietot.

Pieteicās Grīnups ar sievu. Viņi tajā pusē dzīvoja.

— Lai notiek! Tikai klonu noklājiet ar dēļiem. Šķūņa galā ir vesels blāķis.

Šinī brīdī Eidis ieraudzīja Astrīdu. Viņa stāvēja izaicinoši, rokas sabāzusi kombinezona kabatās.

— Par to šķūni, brigadier, — Astrīda sacīja šķietami vienaldzīgi, tikai zilajām acīm degot,

— vajadzēja agrāk padomāt. Tā ir īsta lūžņu kapsēta. Divi cilvēki pāris stundās tur neko neizdarīs.

— Agrāk bija svarīgāki darbi, un tev tas nebūs jādara. Es tevi norīkoju braucējos.

— Tu, vērotāj, neskaisties, ja gribi brigādi pāraudzināt. Tie dēļi šķūņa galā domāti tilta remontam.

— Dēļi nepazudīs.

— Sapūdēsim!

— Pašreiz nav laika citur meklēt dēļus un tāpēc kustamies, — Eidis izbeidza sarunu.

— Pagaidi, — Astrīda vēlreiz viņu aizkavēja.

— Pa kuru ceļu no stacijas lai braucam? Gar Dižķēpuriem vai gar Līču dzirnavām?

Akmeņnoru apkaimē Eidis mazos lauku ceļus labi nepārzināja.

— Brauciet pa īsāko ceļu, — brigadieris izlēma.

— Tātad caur Dižķēpuriem?

Sarunā iejaucās Stāls.

— Ceļš rudenī tur gadās slīkšņains.

— Toties uz pusi tuvāks, — Rozenbergs aizrādīja.

— Būs vēl jāizlozē, — Astrīda iesmējās.

— Ja man te būtu teikšana, es gan liktu stūrēt gar Līču dzirnavām.

— Es teicu: brauciet pa īsāko ceļu, — Eidis, valdīdams īgnumu, atkārtoja. Savu lēmumu viņš katru brīdi negrozīs. Ieteikdama garāko ceļu, Aslrīda droši vien cerēja, ka mēslu un cementa pārvešana ievilksies pāri dienas vidum, taču vakara pusē visi tiks ātrāk uz māju. Bet Eidis gribēja līdz pusdienai paveikt šo darbu un norīkot ļaudis uz kartupeļu lauka.

Iedama brigadierim garām, lai sajūgtu zirgu, Astrīda ar acīm pameta zilas dzirksteles.

— Vēlāk kodīsi pirkstos.

— Par ko tad?

— Ka neklausīji.

— Ja kodīšu, tad savējos, — Eidis atcirta.

Izrīkojis atlikušos cilvēkus, Eidis Atāls brauca ar pēdējo pajūgu līdzi uz staciju. Diena plauka gaiša, tīrām debesīm un sauli. Ceļa abās pusēs gulēja zeltainas rugaines. Tālāk uz priekšu, reizēm ietīdamies dūmu miglā, atstādams sev aizmugurē brūnas zemes strēles, rāpoja traktors.

Tik jaukā dienā vajadzēja atraut cilvēkus no lauku darbiem, — brigadieris neapmierināts domāja.

Viņam piebikstīja braucēja, norādīdama ar pātagas kātu priekšā uz ceļa.

Astrīda, ratos piecēlusies, grožus vicinādama, drāza garām citiem pajūgiem.

— Ei-dā! — viņa kliedza. Pakavi kapāja zemi. Aiz ratiem cirtās gaisā zemes pikas. Vējā brunči un atrisušie mati plīvoja.

— Ei-dā! — līdz brigadierim vēlreiz atlidoja Astrīdas sauciens. Viņa tagad pajūgu kolonā trauca pirmā.

Sī trakošana laikam par to rakstu sienas avīzē, — brigadieris pasmīnējis domāja. Tātad koda gan kaulā.

Stacijā pajūgi sarindojās pie sliežu ceļa, kur stāvēja kopsaimniecībai atsūtītie vagoni, un Eidis aizskrēja noformēt kravas dokumentus. Kad viņš atgriezās, kolhoznieki jau stiepa cementa maisus ratos. Astrīdas vezums bija turpat pusē piekrauts.

Viņš tūlīt aptvēra, kas te notika. Astrīda bez pamata tā nesteidzās. Cements bija maisos, bet superfosfāts vaļēji sabērts vagonos. Pie tā vajadzēja pastrādāt ar lāpstām, noķēpāties līdz ausīm, rīt putekļus.

— Kurš tad vedīs mēslus? — Eidis nepadomājis uzbruka Astrīdai.

— Kas pirmais brauc, tas pirmais maļ! — viņa atbrēca pretim.

Astrīdas vezums pirmais aizripoja no vagona. Eidis skatieniem pavadīja smago kravu līdz pārbrauktuvei. Tad viņš iekāpa vagonā un palīdzēja vīriem padot maisus uz ratiem. Viens pēc otra aizripoja vezumi. Strautmaņa pajūgi vēl nerādījās. Vīri izlīda piesaulē un smēķēja.

Laiks ritēja. Viņi sprieda par darbiem. Beidzot atbrauca četri Strautmaņa pajūgi, bet pašu vezumnieki nerādījās. Brigadieris ik pār-minūtes nervozi skatījās pulkstenī. Astrīdai jau sen vajadzēja būt atpakaļ.

— Iešu lūkot, — Eidis beidzot izlēma.

— Ņem mani līdz, — Piroga piedāvājās. — Viens nezināsi ceļu.

Izgājuši cauri egļu jaunaudzei, kur sākās dūksnainas pļavas, viņi jau iztālēm pamanīja pazudušos pajūgus. Vezumi neizkrauti stāvēja rindā uz ceļa. Sadrūmuši abi vīri piegāja tiem klāt. Atkal Astrīda! Viņas vezums, iestrēdzis milzīgā dubļu plančkā, aizsprostoja ceļu. Zirgs stāvēja gandrīz līdz vēderam dūkstīs, priekšējie riteņi iegrimuši pāri asīm. Astrīda, iebridusi dūksnājā, izjūdza zirgu. Pārējos vezumus ar kravu uz šaurā ceļa nevarēja pagriezt atpakaļ. Atlika cementu no visiem ratiem izkraut un pēc tam atkal iekraut.

Gidis aizsūtīja Pirogu uz staciju atsaukt vīrus. Darba tagad tepat uz vietas pietika pusei dienas. Brigadieris dusmās vārījās. Astrīda zināja, kāds te ir ceļš, bet tomēr ieveda zirgu dūkstīs.

— Es tiesai tevi nodošu! — Gidis, visiem dzirdot, kliedza.

Rozenberga sieva Gudruna nostājās Astrīdas pusē.

— Nedomā, ka no tava bļāviena debesis sagāzīsies. Pats redzi, ka šeit garām pabraukt nevarēja. Un vai tu zinātu, ka šī plančka ir tik dziļa?

Astrīda izveda izjūgto zirgu uz ceļa. Dubļiem notriepusies līdz ceļiem, viņa, šķiet, tikai tagad pamanīja Atālu.

— Brigadier, kod nu pirkstos!

Eidim sejā iecirtās sārts vilnis. Šinī brīdī viņam trūka vārdu.

— Gs tevi brīdināju, — Astrīda atgādināja.

Brigāde kravas pārvešanu no stacijas uz kolhozu pabeidza likai pusnaktī. Un Eidis Atāls netika skaidrībā, vai neveiksme ir Astrīdas nelietība vai tikai kļūmīga sagadīšanās. Viņa tiešām bija brīdinājusi un ne ar vaibstu nelika manīt, ka ir spītējusies.

— Tā cilvēks var palikt traks, — Atāls domās sūrojās. — Jau tagad brigāde paveikusi mazāk, nekā sākumā viņš iecerējis, kaut visi strādā no agra rīta līdz dziļai tumsai.

Un lauku darbi drīz beigsies. Gaida cili uzdevumi. Kabatas grāmatiņā Eidim viss pierakstīts. Svarīgākais pasvītrots ar zilu un sarkanu zīmuli. Tā ir viņa sastādītā brigādes uzbrukuma karte darbam.

— Vispirms jāizcērt krūmi ganībās un no laukiem jānovāc akmeņi, — vēlāk, jau mājās iemeties gultā, Eidis domāja. — Ganības jā-kultivē! Kā citādi es brigādē pacelšu izslaukumus? Un jābrauc mežā, laikus jāsagatavo kārtis aplokiem.

Gaisma istabā vēl dega. Kaut ko atcerējies, viņš sameklēja blakus uz krēsla atzveltnes uzmestās žaketes kabatā piezīmju grāmatiņu. Jāieraksta Pirogas priekšlikums. Večuks izdomājis, kā ar nelieliem izdevumiem atvieglot kūtīs lopu dzirdināšanu. Nekā oriģināla tur nav, un tomēr — laba ideja. Pamatā — jāuzceļ aizsprosts pie strauta. Droši vien vēlāk arī pašam tas būtu ienācis prātā. Lai nu kā! Mehanizācija! Atbrīvosies cilvēki, kas nodarbināti ūdens pie vešanā.

Eidis iebāza grāmatiņu atpakaļ svārku kabatā un nodzēsa uguni. Bet miegs bēga. Pēdējā laikā ar viņu tā bieži notika, ja dienā pārpūlējās un gadījās kaut kas nepatīkams. Domas kā līgans koka zars vējā traucās te uz vienu, te otru pusi.

Un jāiepazīstas ar Grīnupa priekšlikumu — pārbūvēt kalti, — Eidim, gultā vārtoties, iekrita prātā. Novecojusi iekārta darbaspēku tieši vai ēda. četri, pieci cilvēki ik dienas. Bet šo racionalizācijas projektu Astrīda jau pusgadu vāļājot savās kabatās, — jaunais tehniķis žēlojās.

— Es to izskatīšu tuvākajās dienās, — Eidis bija Grīnupam apsolījis. Tagad, kaut svētdienu, jāķeras klāt. Astrīda nesaprot, ko cilvēkam nozīmē dotais vārds.

Nelika mieru arī karā sagrautais ķieģeļcep-lis «Mālkalnos». Valdes sēdē Eidis ierosināja, lai brigādei ļauj to atjaunot. Kolhoza saimniecības ēku celtniecībai un arī jaunajai skolai tad ķieģeļi nebūtu tālu jāmeklē.

Tam un vēl daudz citiem darbiem derēja īsts palīgs. Ne tāds, kas rīkojas tikai pienākuma ietvaros, bet ko pašu dzina uz priekšu spārnotas domas. Astrīda varēja būt šāds palīgs. Viņa bija enerģiska un neatlaidīga, ja ko ieņēma galvā. Diemžēl, šī sieviete negribēja strādāt ar Eidi plecu pie pleca. Varbūt nespēja? Broks viņai iekāpis galvā. Un iekārtojies tik plaši, ka nekam citam tur vairs neatlika vielas. Lai nu kā! Panākumi no debesīm kā krusas graudi nebirst. Tie jāizcīna. Viņš atvērs Astrīdai acis. Un ne tikai viņai. Pienāks diena, kad arī tie, kas vēl šobrīd raujas brigādē sāņus, kļūs dedzīgākie palīgi. Tāpēc visur ar apdomu un nepārsteigties. Ret neļaut arī sevi vazāt aiz deguna.

Varbūt viņš izdarījis kļūdu, pārņemdams Astrīdas atpalikušo brigādi?

Nekas spožs tiešām te nebija, sākot ar nodriskātām, salāpītām zirglietām, nolietotiem darba rīkiem, beidzot ar noplicinātiem, akmeņainiem tīrumiem, slapjām pļavām un daudziem ēku graustiem. Karš ik uz soļa te bija atstājis smagas pēdas. Un no laika gala šis slīkšņainais nostūris pazīstams kā nabadzīgs. Sīku priedīšu puduri, kūlaine, smilšu kalni un purvainas pļavas. Pat cilvēki te šķita savādāki: augumā pasīki, ķildīgi, izsalkušām acīm, it kā mūždien domātu tikai par savu vēderu.

Kādēļ tad viņš šeit atnācis?

Raugoties tumsā, Eidis pasmaidīja. Vārdos tas nemaz nebija tik vienkārši izsakāms. Iznāktu kaut kā frāžaini. Un tomēr patiesība. Viņš atnācis te palīgā nojaukt graustus, uzcelt jaunas mājas, iekopt noplicināto zemi. Darīt visu, lai arī šajā nostūrī cilvēkiem nebūtu jādomā tikai par savu vēderu.

Eidis alka rast dzīvē aizvien jaunus apvāršņus. Un te bija jauni apvāršņi. Vēl neapsvērtas, vilinošas iespējas. Nē, viņš neskuma pēc savas bijušās pirmrindnieku brigādes kopsaimniecības otrā galā un gaišā dzīvokļa blakus klubam. Eidim tur bija jau kļuvis it kā par šauru. Pārāk vientulīgs viņš jutās. Pietrūka skarbās jauncelsmes romantikas. Radošā darba. Tikai grūta uzvara sniedza viņam īstu prieku. Eidis neprata laimi baudīt pa pilienam.

Brigadieris piecēlās, izdzēra lielu kausu ūdens un metās atkal zem segas. Bet miegs joprojām bēga. Domas traucās kā akmens no kalna.

Svētdien rajona kultūras namā viesosies Rīgas teātris. Vajadzētu aiziet. Turpat divus mēnešus viņš nav uzvilcis izgludinātas bikses. Nav dzirdējis citus vārdus kā vien par darbu, nav redzējis jaunas sejas. Bet tā ir vienīgā diena, kad atlika brīdis grāmatai un šādiem tādiem neatliekamiem uzdevumiem.

Mājele rudens vēja grūdienos viegli drebēja.

Un tad visas pasaules nogurums sabruka pār viņu ...

* * *

Tarkšķēja kartupeļu rokamā mašīna. Abi brūnie zirdziņi tramīgi atskatījās un dažus soļus pametās pusriksī, kad Piroga, pašmauksti-nājis garo pātagu, iebrēcās:

— Nu-ū, makani!

Uz lauka krājās lielas kartupeļu kaudzes un kūpēja ugunskurs. Gar pašu zemi vīdamās, plūda ballu dūmu upe. Skārda spaiņiem rokās, pa vagām līkņāja kartupeļu lasītāji.

Saklausījuši motocikla rūkoņu, Astrīda uzmeta skatienu ceļam, kas it kā šraura lenta no

— Es nemaz nedomāju lūgt, — Astrīda saslējās.

— Vēl labāk! Ko tad tu īsti domā? Nākt uz pienotavu kannas mazgāt?

— Ja vajadzēs, mazgāšu.

— Karstas putras strēbēji apdedzina mēli,— Broks iecietīgi teica. — Nav tādas vietas pasaulē, kur varēsi priekšniekam acis lēkt. Ja arī viņš dara ne tā, kā tev patiktos, piemiedz aci, neskaties.

— Arī tad, ja taisnība manā pusē? — Astrīdas skatiens iekvēlojās.

— Arī tad, jo tu redzi tikai savu taisnību.

— Tev šķiet, ir divas taisnības?

— Katrā ziņā!

— Velns zin ko tu man te stāsti! — Astrīda pēkšņi eksplodēja. — Atbraucis ķert bebrus! Pēc tava padoma iznāk, man jāiet brigadieri nolūgties, ko?

— Kārtīgs cilvēks savu vainu atzīst. Es, piemēram, atvainotos ... vismaz pieklājības labā .. .

— Tu! — Astrīda aizkaitināta iesaucās. — No tevis to var sagaidīt!

Tagad arī Brokā. iekvēlojās dusmas.

— Ko nozīmē šie vārdi? — viņš prasīja, Astrīdu stīvi uzlūkodams.

— Lai tu aizvizinies!

Šajā brīdī kalnā no otras puses uz ceļa parādījās pajūgs.

— Brigadieris! — Astrīda iesaucās.

Ieraudzījis viņus abus, Atāls izlēca no ratiem, piesēja zirgu pie grāvmalā augošā pīlādža un devās aprunāties ar Pirogu. Siera meistaru viņam nebija patikas satikt.

Bet Oskars Broks aizvainots demonstratīvi grieza apkārt mašīnu.

— Ardievu, Astra! — viņš sausi teica, motoram iedūcoties. — Pārdomā visu līdz sestdienai.

— Neesi tik loti pārliecināts, ka būšu!

— Tā nu ir tava darīšana, — Broks nepalika parādā.

Lūpu kodīdama, Astrīda skatījās, kā motorollers, palēkdamies uz ceļa grambām, aizripoja. Broka izturēšanās vareni pārsteidza. Pirmo reizi siera meistars tā pa īstam likās sadusmojies. Vai Oskars domāja, ka bez viņa Astrīda vairs nespēja dzīvot? Maldījās! Un velti divas taisnības izgudrojis. Astrīda atzina tikai vienu. To, kuru diktēja sirds.

Vajadzēja arī brigadierim taisni šobrīd atkulties. Piroga apturējis mašīnu, un nu abi, rokas mētādami, sprieda. Atāls neredzēja, ka melnis atraisījies, ceļmalas zāli snaikstīdams, vilka ratus prom.

Astrīda piegāja pie pajūga, izvilka no zirga kāju apakšas sabradātos grožus. Pēkšņi zilās acis ieplēlās un draiski iedzirkstījās. — Tas tik būtu joks! — viņa savā nodabā klusi/iespurdzās.

Steigšus parāva vaļā sakas siksniņas mezglu un atskatījās. Brigadieris, vēl joprojām pagriezis muguru, sarunājās ar Pirogu. Neviens soļus un apsēdās uz akmens ceļa malā. Cauri bikšu starai sūcās tumši sarkans traips.

— Va velns! — Piroga, ieraudzījis asinis, berzēja neskūto zodu. — Te jau dakteris jā-meklē!

— Saķeriet vispirms zirgu, — Eidis aizrādīja. Pēc tam, atlocījis bikšu stilbu, saviebās. Celi šķērsoja brūce pirksta platumā.

Lēniem soļiem, smilgu kodīdama, pienāca klāt Astrīda. Viņa uzmeta skatienu ievainojumam, sarauca acis. Izskatījās ļoti neapmierināta.

— Gribi, pārsiešu?

Astrīdas piedāvājums Eidi pārsteidza.

— Nav jau ar ko, — viņš norūca.

Astrīda atraisīja no galvas aveņsārto lakatiņu, kas šķita viegls kā taurenis, un pieliecās viņa kājai.

— Sasmērēsi, — Eidis iebilda.

— Es tev atļaušu nopirkt jaunu, — viņa pasmīnēja, sākdama pārsiet celi.

— Riskanti, ko Broks sacīs? — Eidis nīgri izgrūda.

— Vai tas tev svarīgi ?

— Man jau nē, tev.

— Oho! Neesi par to tik ļoti pārliecināts.

Eidis brītiņu klusēdams skatījās uz viņas

rokām. Tās bija mazas un spēcīgas, īsi apgrieztiem nagiem. Un kādas domas slēpa piere ar tikko jaužamu grumbas svītriņu vidū, kas pašreiz pieliekusies viņam tik tuvu? Kāpēc Astrīda uzreiz tik klaji izrādīja savu līdzjūtību? Viņš

Šeit nebija viens un varēja palūgt pārsēju ari no kāda cita.

— Tevi patiešām ir grūti saprast, — Eidis nopūtās.

— Es taču esmu ragana!

Kāju pārsējusi, Astrīda piecēlās. Piroga sirdīdamies jūdza noķerto melni no grāvja izceltajos ratos.

— Makans tāds!

Brīdi vēlāk viņš piebrauca pajūgu klāt brigadierim.

— Aizvedīšu tevi uz ambulanci.

— Pats aizbraukšu.

Taču pieceļoties ceļgals tik skaudri iesmeldzās, ka Atāls tikko noturējās kājās.

— Brauksim abi, — viņš padevās. — Pie mašīnas paliec tu, Astrīd.

Stāvēdama citiem aiz muguras, viņa atbildei palocīja izpūrušo galvu.

* * *

— Mazu laiciņu vajadzēs padzīvot pa māju, — ārsts bija teicis, apskatījis brigadiera celi. Eidis skaitās uz sevi par notikušo. Kur gan redzēts, ka gaišā dienas laikā braucēja degun-priekšā izjūgtos zirgs? Kas tagad notiks ar brigādi? Viņus gaidīja darbu un nodomu birums.

Eidis gulēja, salicis rokas pagalvī, un raudzījās savas istabas saplaisājušos griestos. Plai-sājumi atgādināja ģeogrāfijas kartē iezīmētas upes ar sīkām urdziņām. Ja paļāva vaļu fantā-fll

zijai, turpat varēja saskatīt izrobotas kraujas, milzīgas koku saknes, vētras saplosītus mākoņus.

Kad skatienam apnika klejot pa griestiem, Eidis pievērsās istabai. Sakrājusies nekārtība visapkārt pārsteidza. Uz abām.palodzēm, krēsliem un grīdas stāvēja grāmatas, saulgriežu galvas, tomāti un āboli. Turpat jūkli pa vidu paciņas ar sēklām, stropu rāmīši un puķu sīpoli, izkaltušas vārpas un kukurūzas vālītes. Grāmatas aizņēma arī trīsstāvlgo plauktu un skapja augšu. Daži neatraisīti saiņi liecināja, ka grāmatu īpašniekam ne vienmēr allicis laika pirkumu tūlīt pārlūkot. Tāda pali nekārtība bija uz galda. Trauki, žurnāli, miglošanas aparāta misiņa galva, metāla uzgriežņi, milzīgs kartupelis.

Kļuva dzestri. Vēlāk jāmēģina iekurt uguns, — Eidis domāja.

Pa logiem spiedās istabā vakars. Ēnas aiz mēbelēm sabiezēja. Reizēm skaudrs vēja brāziens sadrebināja māju un svilpodams pašūpojās jumta korē. Tad īsi nošķinda rūtis, un garām aiz logiem krita dzeltenas un sarkanas lapas.

— Grūta diena, — Eidis nopūtās, vērodams dziestošo gaismu un milzīgo nekārtību sev apkārt.

Astrīda un viens otrs viņa prombūtnē izdarīsies, kā tīk. Kam uzticēt tagad brigādes vadību?

Eida domas pārtrauca klaudzieni pie ārdurvīm. Kas gan sadomājis viņu apciemot? Visi zināja, ka Eidis, kopš šķīries no sievas, nelabprāt kādu ielaida. Vienīgais izņēmums vecais Piroga.

Kāds, ienācis virtuvē, taustījās jau gar istabas durvīm.

— Rokturis kreisajā pusē! — Eidis sauca.

Uz sliekšņa parādījās Astrīda. Viņa izskatījās neparasti nopietna. Nepaklausīgos, kuplos matus šoreiz noslēpa rūtains, pakausī sasiets lakats. Ģērbusies tumšzilā lietusmētelī, kājās dubļu nošķiestas botes.

— Atnācu palūkot, vai esi dzīvs?

Pārsteigts un reizē neapmierināts par Astrīdas ielaušanos, viņš pierausās gultā sēdus.

— Velti priecājies. Es vēl nedomāju mirt,— Eidis atbildēja. — Dakteris man novēlēja tikai dienas desmit pagulšņāt...

— Ak tu! Laikam sāp ne visai, ja mēģini jau otram kost.

Astrīdas acīs, kas pirmajā brīdī satraukti viņu vēroja, iedegās mierīgas uguntiņas. Viņa apmetās uz vienīgā brīvā krēsla blakus galdam un atpogāja mēteli.

— Atnācu pateikt, ka kalnā kartupeļus no-rakām. Pievakarē pārcēlāmies uz Dižķēpuru leju, bet tur pēc lietiem visi kartupeļi apslīkuši. Stumies kaut ar laivu! Neviens tur negrib iet rakt. Ko lai dara?

— Ko lai dara? Jārok!

— Pamēģini to kādam ieskaidrot. Brigāde grib nogaidīt. Varbūt vējš, redz, kā šis dienas pūš, lauku apžāvēs.

— Aha! Un varbūt atnāks talcinieki, ko? Varbūt atstāsim zemē kā iepriekšējo gadu?

— Manis dēļ tā notika?

— Es nezinu. Bet no kļūdām mācāmies. Tāpēc kaut ar laivu, bet kartupeļi jānorok. Un tev, kamēr šeit guļu, — Eidis sacīja pēkšņi, kaut ko iedomājies, — būs jāizrīko brigāde.

— Man? — Astrīda ieplēta negaidīti lielas acis. — Nē, nē! Tev labāk zināms, ka tas nav manos spēkos, — viņas balsī skanēja slēpta ironija. — Ja jau kāroji brigadiera goda, tad pats tiec galā.

— Arī tikšu galā, ja tu palīdzēsi. Viens es te vai sitos nost. Neatliek laika pat galdu novākt, grāmatu palasīt. Īstenībā es nācu tev palīgā. Un pašreiz, redzi, esmu invalīds.

Astrīda visu laiku pirkstos grozīja mēteļa pogu, un poga notrūka. Viņa to iebāza kabatā.

— Kopš tu atnāci, — Astrīda domīgi sacīja, — visi par mani ņirdz.

— Ļaudis brīnās par cilvēku, kas nesen vēl citus skubinājis strādāt, bet tagad pēkšņi pats griež zobus pretim darbam. Iznāk, uzspļauj tam, ko pats sējis ...

Astrīda, lūpas kodīdama, raudzījās logā un klusēja.

— Bet varbūt, — Eidis turpināja, — tev citi plāni? Gribi iet prom no kolhoza, dibināt ģimenes dzīvi? Tava darīšana! Tikai tad palūgšu - citiem pa kājām nejaucies ... Necietīšu!

— Nefantazē, labāk mēģini mani saprast, — viņa gurdi atbildēja. — Neveiksme taču sāp, un neveiksme bieži liek izdarīt aplami . . .

Kaut kas tāds viņam nebija iekritis prātā. Un Astrīdas iekšējais veidols brigadiera iztēlē kļuva redzamāks.

— Ar spltēšanos tomēr pāri neveiksmei neliksi, — Gidis aizrādīja. — Tas palīdz tikai uz bridi, kā tablete pret zobu sāpēm. Neveiksme, Astra, jāpieveic cīņā.

It kā pareizi un tomēr .. . īstenībā viss ir sarežģītāk. Bet ko tur, — Astrīda pameta ar roku. — Neesmu radusi par sevi gari runāt. Varbūt tu iededzināsi gaismu?

Gidis atminējās nekārtību istaba.

— Kam tev gaisma?

Ne jau tevi apskatīt. Tumsā ir skumji.

Eidis ieslēdza gaismu.

Astrīda tūlīt ieraudzīja milzīgo nekārtību visapkārt. Un, šķiet, kļuva priecīga, ka atradusi iemeslu mainīt sarunas tematu.

Te nu tiešām ir jāpalidz.

Viņa novilka mēteli un uzmeta pie durvīm uz naglas, blakus Gida drānām. — Pasaki tikai, — kur ir slota?

Te neko nevajag darīt. — brigadieris iebilda. — Es pats!

Neklausījusies Astrīda pazuda virtuvē.

Slēdzis ir otrā pusē pie durvīm, — viņš bija spiests norādīt.

Nekārtībā izmētātos priekšmetus Astrīda notika pie vietas. Reizēm, pašķiebusi galvu, izlasīja kādas grāmatas virsrakstu.

— Ko tu dari ar tik daudz grāmatām? — viņa brīnījās. — Arī es šad tad palasu, ja cila nekā nav ko darīt.

Eidis pasmīnēja.

— Man grāmatas ļauj it kā simt acīm raudzīties uz dzīvi. Un tālāk par apvārsni.

Nav slikti teikts. Arī Broks lasa. Bet viņš ir pavisam citāds.

Es nezinu, kāds ir viņš. Bet, ja es būtu Broks, tad neļautu tev darba laikā dzīties pār upi ...

— Tā? — Astrīda sarauca pieri. — Viņš arī tāpēc mani neslavē.

Prātīgi dara, — Eidis atzina. — Ja kļūsi viņa sieva, varbūt no tevis iznāks kārtīgs cilvēks.

— Sieva!? — Astrīda pietvīkusi aprauti iesmējās. — Kārtīgs cilvēks! Nē, nē! — viņa purināja galvu. — Tāds kārtīgs cilvēks, kā viens otrs to saprot, es nemaz neilgojos kļūt. Garlaicīgi.

— Tu, Astra, esi kā jauna upe, kas meklē ceļu līdz jūrai. Ja cilvēks zina, ko grib. un gri bēt vajag daudz, tad nekad dzīvē nav garlaicīgi.

Astrīda neatbildējusi paraustīja plecus un krāva kaudzē uz krēsliem grāmatas. Logi jau bija aizklājušies it kā ar tumši zilu, biezu vadmalu. Šalcošiem soļiem ap māju staigāja vējš.

— Varbūt tu varētu iekurt uguni, — Eidis sacīja. — Virtuvē malka ir.

Viņa laikam nedzirdēja.

— Astra! Ko tu domā?

— Es meklēju ceļu uz jūru . ..

Viņa izgāja virtuvē, un Eidis dzirdēja, ka Astrīda lauza uz plīts noliktos skalus. Pa atvērtajām durvīm uz virtuves sienas varēja saskatīt sievietes kustīgo ēnu. Tā reizēm saplaka un reizēm izstiepās līdz griestiem.

Šis vakars izrādījās bagātāks par aizritējušo dienu, — Eidis atzina.

Ārpusē kāds smagi pieklauvēja. Jau otro reizi šovakar. Un, negaidījis aicinājumu, virtuvē ienāca Broks.

Kopā ar viņu iespraucās dzestrums un kaut kas netverams, tikko jaužams kā klusa elpa. Tas laikam bija viegls satraukums.

Broks aizdomu pilnām acīm paskatījās uz istabā gulošo brigadieri, tad Astrīdu. Eidis viņus abus redzēja atvērto durvju ielokā. Astrīda bija pagājusi no plīts siera meistaram pretim.

— Ko tu šeit dari? — viņš prasīja, izslējies liels kā milzis. Ik vārdā slēpās aizturētas dusmas.

— Tas nu gan ir redzams, — Astrīda atbildēja. — Uguni kuru. Kā tu iedomājies mani šeit meklēt? Un kas tev vajadzīgs?

Ko nozīmē tava atrašanās šeit?

— Brigadieris ievainoja kāju.

— Žēl, bet es tur neesmu vainīgs, — Broks ledaini teica. — Tu tūlīt nāksi man līdz.

— Vainīga esmu es! — Astrīda pietvīkusi atbildēja. — Un tāpēc šeit palikšu, līdz viss būs apdarīts.

Broka tiešā pavēle un tonis aizskāra, sadumpoja viņas šķietamo mieru.

Siera meistars kaut ko norija, paskatījās vēlreiz uz brigadieri un tūlīt novērsās.

— Vai tas nozīmē, ka šeit esmu lieks?

— Katrā ziņā! — Astrīda augošās dusmās dzēlīgi iesaucās. — Un ne tikai šeit!

Bruks dažus mirkļus stāvēja ka sastindzis, Astrīdu cieši uzlūkodams. Tad vēlreiz kaut ko norija, pagriezās un izgāja pa durvīm, tās klusi pievērdams.

Vējš izdzēsa Broka soļu troksni, un labu brīdi māja valdīja klusums. Tikai virtuvē sprakstēja uguns. Astrīda bija noslēpusies aiz sienas. Eidis redzēja tikai viņas ēnu.

— Tu biji cietsirdīga, Astrīd, — brigadieris sacīja.

Viņa ienāca istaba.

Klusē! Visi tikai to vien zina — mācīt un pavēlēt. Bet man pašai ir tiesības meklēt ceļu.

— Tu apvainoji Bruku.

Astrīdas zilajās acīs iedzirkstījas un nodzisa sīkas zvaigznītes.

— Bet kāda tev daļa?

Man? — brigadieris samulsa.

Ja, ceļu meklēdama, nomaldos, tad sagrauju pārietos tiltus. Ir la pareizi vai nav? — viņa pienāca Atālam tuvāk. — Jeb vai arī tev ir divas taisnības? Bruks ir labs, bet ar to vien ir par maz, lai cilvēku dziļi iemīlētu. Pasaulē ir daudz labu cilvēku. Tajā, kuru indi, jāatrod kaut kas tāds, ko nevienā citā neesi pamanījis, kas tevi daudzējādā ziņā ar savu lieliskumu pārsteidz. Manai mīlestībai, — Astrīdai acis kvēloja, — tad augtu stipri spārni. Es vēlos but vajadzīga, nepieciešama, dzīvība tam otram. Saproti?

- Tev ir augstas prasības, — Eidis atbildēja.

— Ir. Vai slikti? Tev šķita, ka, skriedama pie Bruka, es biju aizmirsusi visu pasauli? Nē, es redzēju, kas notiek. Bet tobrīd nevarēju citādi. Man bija jātiek skaidrībā par Bruku. Jatiek skaidrībā par sevi. Pusceļā pamet tikai salauztus ratus.

— Viņš tevi mīl.

Mīl, — Astrīda mazliet skumji apliecināja. — Ielēks akā, ja palūgšu. Bet mani biedē, tikai tu nesmejies, Oskara pieticība. Motorollers, televizors un mājiņa ar verandu saules pusē. Tās ir labas lietas, bet nedrīkst būt galvenās. Citādi iznāk tikai tāda laime riekstu čaumalā. Vai tāpēc es dzīvoju? Gribu kaut ko vairāk. Un ne jau mantu. Diemžēl, Oskara debesis — miers un klusums. Viņš par manām ilgām saka — jaunības trakums. Vai tad mēs saderam kopā?

— Šādās lietās trešais ir slikts padomdevējs, — Eidis atbildēja.

— Varbūt! Lai tad arī paliek Bruks. Runāšu par tevi. Arī es gribu būt atklāta. Pirmīt atzili«

nos, ka, neveiksmes apdullināta, bieži rīkojos aplami. Bet kas tevi bija apdullinājis? Jā, nebrīnies! Kad tu atnāci uz brigādi, nekas tev nebija pa prātam. It nekas! Visu, ko bijām paveikuši, kritizēji. No pašapziņas sprāgi pušu. Pateici vienu vārdu un gaidīji, lai visi tūlīt lidotu kā raķetes. Bet tā nenotika. Mēs sprauslājam ]>retī. Un tas tevi kaitināja.

— Nu vai zini! — Eidis pārsteigts piecēlās gultā sēdus.

— Aizmirsis esi? Nepatīk? Sākumā tik vien dzirdējām: es saku, es parādīšu, es zinu. Visi pārējie pēc tava prāta neko nezināja. Necieti, ja kāds ko iebilda.

— Man — jauns atklājums, — viņš tikko izdabūja.

— Tu netici? — Astrīda pieliecās pavisam tuvu, it kā gribēdama ieskatīties brigadiera sirdī.

Izteikusi visu, kas ilgu laiku krājies dvēselē, Astrīda pēkšņi samulsa.

— Esmu laikam pļāpa.

— Nē, nekādā ziņā. Acīm redzot kļūdījies būšu arī es, — Eidis atzina. — Reiz mums par to vajadzēja runāt. Esmu priecīgs, ka tas noticis.

Astrīdas zilas acis iegailējās un sāka smaidīt.

Labi, tad es varu iet. Uguns ir iekurta ...

Palicis viens, Eidis Atāls salika rokas pagalvī un domāja par visu, kas šajā dienā noticis. Beidzot viņi sapratās. Un turpmāk ies plecu pie pleca. Dziļi iekšienē ar varenu spēku iešal-kojās upe. Tā krāčaini verda aizvien tuvāk un skanēja kā mežs un gaiss pirms vētras.

Astrīda sniedza viņam roku. Tā bija uzvara. Pirmajā mirkli brigadieris par lo bija bezgala priecīgs, bet tagad jau alka daudz vairāk.

Upe meklē ceļu .. .

TRĪS ZAĻAS LAPIŅAS

Osta mastu jūklis, kūp tvaikoņu dūmeņi. Daugava pilna ledus gabaliem. Bet māju logi gar visu krastmalu spīguļo sarkanās rieta ugunīs.

Pievilkdams kreiso kāju, uz ielas paradās Gints Stīpnieks ar slotu un milzīgu liekšķeri. Viņš ir garš. izkaltis vecis. Izskatā līdzīgs stāvus izslietam vienkocim. Mazo, apaļo galvu grozīdams, Gints savām melnajam acīm drūmi raugās visapkārt. Kalsnā seja viņam ir tabakas krasa, mugurā brūns, pabālējis velvetona uzvalks.

Gints pieslauka uz aslalta nobirušās drazas. Paveicis darbu, viņš stāv, atspiedies pret mājas fasādi, un kaut ko doma. Šķiet, nav vīram nekā steidzama ko darīt. Varbūt ari negribas. Iela piecstāvu majas priekša jau trešo reizi pietīrita. Istaba kvernet apnicis. Gints tāpēc brītiņu paskatīsies slaido mastu jūklī, pavēros, kā celtņu tērauda rokas izrauj no kuģu iekšām smagus saiņus.

Kuru katru brīdi no šķersieliņas japarādās Ivaram. Tomēr bieži vien puika pārnāk no skolas krietni vēlu. Pārnāk nosmulējies, piesarcis un tā aizelsies, ka tikko spēj pastāstīt, kur

l>i.i is. Visbiežāk izrādās, draiskuļojies pa ostu. Gadās, sēdējis pēc stundām. Reizēm tad Gints rīkojas kā sendienās tēvs ar viņu pašu. Saplucina puiku aiz ausim. Bet sūro mācību Ivars ilgi netur prātā. Gints secina, ka šodienas jaunajiem ir kumeļa prāts. Un vienīgi tāpēc, ka viss pārāk viegli iekrīt klēpī. Ir maize, ir ap ģērbs, ir skola.

Ivars viņam ir audžudēls. Gints gribētu, lai no puikas izaugtu jauns Kolumbs. Tālu ceļu meklētājs. Bet šaubās, vai šī vēlēšanās piepildīsies. Ivars pārak daudz lasa. Dzīvo — grāmatas iegulies. Ne vairs mācības, ne sevis apkopšana rup. Tas aizgājis tik tālu, ka puika pašā cis grāmatas no audžutēva slēpt. Gan zem ku modes, gan savā gultā. Lasa vēlu vakaros, paslēpies zem segas, kabatas lukturīša gaismā.

Gints pieņēma Ivaru četru gadu vecumā. Un tagad jau piekto ziemu puika iet skolā. .la neizlaiž no acīm, padara, ko liek. Mācās. Bet vai katru bridi var tādu lielu kumeļu pieskatīt? Nevar. Un liekas runas Gintu kaitina.

Pirms dažiem gadiem Ivars, ēzdams vīnogas, iesprauda kādu sēkliņu blakus luksijai podā. Tāpat niekodamies. Sēkliņa uzdīga. Stāds auga tik ātri, ka jau pirmajā pavasarī vajadzēja vīnogulāju pārstādīt lielākā poda. Tanī vasarā sētnieka istabas logu aizklāja koši zaļš robainu lapu aizkars. Vīnogulāja stīgas ložņāja pāri palodzei. sniedzās līdz griestiem. Stāds zaļoja cauru gadu, un ziemas vidū tikai galotnes apvīta. Te nu Gintam trūka ko iebilst. Viņš tikai reizēm izmeta, ka vīnogulājs aizēnojot sauli.

Iepriekšējā vasarā stāds pēkšņi sāka nīkuļot un rudenī visas lapas nometa. Ivars skuma, it kā būtu gājis bojā kaut kas dzīvs . . .

Kaimiņu mājas sētnieks ieteica vīnogulāju apgriezt un ziemu novietot tumsā.

— Stādiņam vajag atpūtas, — viņš teica.

Apgriezto vīnogulāju, kas pēc šīs operācijas izskatījās nožēlojams, kā zemē iesprausts žagars, Ivars kopā ar podu rūpīgi ievīstīja biezā papīrā un novietoja tumšā istabas kaktā.

Vērodams puikas izdarību, Gints iecietīgi klusēja. Viņš nešaubījās, — stāds bija nokaltis.

Kuģa svilpe ostā izmet gaisā baltas tvaika kupenas. Un tūlīt Gintu samulsina grandoša, tālē aicinoša skaņa. Pēdējā laikā tā bieži noliek. Viņš sakniebj lūpas un pagriež galvu uz otru pusi. Jūrā aizejoša kuģa svilpiens aizrauj Gintu līdz tālai, it kā mūžībā iegrimušai naktij, kad nezināms tvaikonis, miglā nepārtraukti svilpdams, kā ar nazi nošķēla šonerim priekšgalu. Šādos brīžos Gints ne redz, ne dzird, kas notiek apkārt. Tuvumā ir vienīgi liktenīgā nakts. Komanda, līdz nāvei pārsalusi, izglābās. Bet matrozim Gintam Stīpniekam avārijā ievainotā kāja palika celī nelokāma uz visiem laikiem.

Varbūt tādēļ no viņa paša jauns Kolumbs, tālu ceļu meklētājs, nebija iznācis ...

Sāk pūst dzestrs vējelis. Gints nodrebinās, paskatās, vai puika nenāk, un, paņēmis liek-šķēri ar slotu, nozūd pagalmā. Brīdi vēlāk viņš jau ir savā dzīvoklī. Gints pat aizvērtām acīm zina, kur atrodas katra lieta. Un pēkšņi pamana uz skapja augšas sainīti. Kur tas gadījies? Gints pakāpjas uz ķebļa un, sainīti sagramstījis, pavelk. No atrisušā papīra izveļas trīs grāmatiņas.

Ginta vaigos iecērtas sārtums. Šoreiz viņš savu kumelēnu ņems mazliet stingrāk priekšā.

Un grāmatas tiek sparīgi nomestas uz galda. Acis vairs nav tik redzīgas kā jaunībā. Gints lēni izburto virsrakstus.

— «Zvaigžņotais Visums», «Zemes pulss», «Saistošā astronomija» . . .

— Aha! Te ir tās debesu gudrības, par kuram runā Ivars un viņa draugi, kas te reizēm atnāk. Puišeļi spriež par raķetēm un starpplanētu lidojumiem. Bet, ejot uz skolu, aizmirst nospodrināt apavus, piešūt svārkiem iztrūkušu pogu, muti nomazgāt. Arī Gints puikas gados lasīja. Par indiāņiem un juras laupītājiem. Bet šie puņķulapas . . .

Domu nepabeidzis, viņš parauj vaļā vienu loga pusi. Dziestošais dienas sārtums, iegūlies rūtīs, met gaišu atspulgu vistumšākajā istabas nostūrī.

Lai tik nu pārrodas mājās, — par kaut ko sadusmojies vēl vairāk, Gints purpina. Un tūlīt apraujas. Stāv, neticēdams acīm. Skatiens pievērsts kaktam, kur atrodas vīnogulājs. Pa ieplēsto caurumu papīrā izspraukusies bāla stīga ar trīs zaļām lapiņām.

Pārsteigts viņš krata sirmo galvu. Tikko jaušams smaids iedegas brūnajā sejā.

— Tumsā atradis gaismu . ..

Gints domā par zēnu un domā par sevi.

Kādreiz pusi mūža var ietvert paris mirkļos.

Saklausījis uz kāpnēm soļus, viņš uzklāj stādām noņemto papīru. Vēlāk, drusku vēlāk puikam parādīs.

Durvis piecirzdams, istabā iedrāžas Ivars. Viņš ir izstīdzējis, sakarsis, modrām acīm. Skolas cepuri ar ielauzto nagu noraujot, uz zēna pieres pajūk blondi mati.

— Labvakar, tēt!

Zēna balsī kā smarža no citas pasaules vel saglabājusies draiskulīga pieskaņa.

Gints klusēdams stāv viņa priekšā. Liels, plecos sakumpis, kā stāvus izsliets vienkocis.

— Labvakar, tēt, — Ivars nedroši atkārto. Viņš ir pamanījis uz galda nomestās grāmatas un, brāzienu gaidīdams, vēro audžutēva skarbo seju.

Gints šoreiz nesaka ne vārda. Klusēdams aiz iet pie pavarda un sāk kurt uguni. Ivars izbrī-nījies joprojām stāv kur stāvējis.

— Nu, ko tu? — Gints atskatījies saka.

Noveicies. Ej pie galda.

Un brītiņu vēlāk, vairīdamies puiku uzlūkot, piemetina: — Līdz vakariņām tu man varēji ko palasīt. Teiksim, par zvaigznēm.

Piesārtis un laimīgs Ivars lasa audžutēvam priekšā grāmatu par Visuma noslēpumiem. Gints klausās Ivara jūsmīgajā balsī un pēkšņi jūtas kā cilvēks, kas, pašam negribot, izdarījis ko nelādzīgu.

Varbūt tieši no tādiem kā Ivars aug jaunie Kolumbi? — viņš domā. Un, pats neatskārtis, norauš ar pirkstu acij pielipušu asaru.

Sētnieka dzīvoklī izplaukušas trīs zaļas lapiņas.

MEITĒNS LILIТЕ

Noputējušu kaslaņkoku ēnā pretim jaunceltnei stāv stumjamie ratiņi. Uz tiem ietves malā sēž ekspreši sarkanām, saulē izbalējušām cepurēm galvā. Vīru sejas ir brūnas kā vara monētas, bet dzīslotās rokas atgādina stiegrainas ozola saknes.

Žanis Zundāns, drukns vecis, atnācis no darba, nosviež cepuri uz ratejiem un slauka piesarkušo seju un kaklu kabatas lakatā. Salāpītā blūze mugurpusē vietu vietām izraibināta mitriem plankumiem, bet plaši atpogātais krekls atsedz sviedru lāsēm norasotas krūtis.

— Tev tagad derēja kas stiprāks, — ieminas uz ietves malas sēdošs sarkanmatains vīrelis uztūkušu seju.

— Nepavedini cilvēku! Žanis krāj meitai pūru ...

Zundāns noslaucījies pasmīn, aizdedzina tievu tievu papirosiņu un apsēstas uz rateļu vaļējās malas.

— Tā jau ir, — viņš labsirdīgi saka, — drusku jāpietaupās. Ilgi manas plēšas vairs neizturēs kātot augšā līdz piektajam stāvam.

Vēl kāds ko saka, bet Zundāns vairs nedzird.

Viņš ir iekāpis pats savā personīgajā pasaulē un durvis aizvēris ciet.

Meitai Lilijai šodien ir dzimšanas diena. Zun-dāns jau labu laiku ir krājis naudu un gudrojis, ko tai uzdāvināt. Meitēnam, — viņš domā, aldziņa pagaidām vēl nav nekāda lielā, bet ģērbties gribas skaisti kā jau katram jaunam cilvēkam. Visam nepietiek. Protams, arī viņš nesēž uz naudas maisa. Tik vien ir kā divas rokas un desmit pirksti. Paldies dievam arī par to pašu — maizes pietiek. Tikai meitēnam nevar palīdzēt, kā gribētos. Lilīte ka nekā vienīgais tuvais cilvēks. Viņš jau sen vairs nedusmo, ka, strādāt iesākusi, tā pārvācās dzīvot pie draudzenes. Ir jāsaprot. Ar veci, kaut arī šis vecis ir tēvs, meitēnam diendienā zem vienas pajumtes — garlaicīgi. Tāda tā dzīve ir .. . Nav arī pats vienmēr bijis balts kā palags. Vai mazums gadījies ar draugiem krogā pie alus kausa aizkavēties, bet Lilīte, toreiz vēl knīpa, sēž mājās un gaida: bail vienai gulēt lielajā istabā, kopš māte mirusi. Jā, gadi aizspurdz kā zvirbuļi. Cik sen Lilīte vēl skraidīja pa pagalmu un kopā ar puiķeļiem bumbu sita. Tagad — jaunkundze, — Zundāns pašūpo galvu. Reti gan viņi tiekas, bet arī tas ir jāsaprot. Ko ar veci lai runā? Taču tēva pienākums ir bērnu atcerēties. Šodien, Lilītes dzimšanas dienā, viņš katrā ziņā kaut ko uzdāvinās. Grūti tikai izdomāt, ko īsti. Uzdāvināt meitēnam, teiksim, zeķes? Neder. Tā kā pārāk sīka lieta. Odieri? Tas būs tas pats. Ilm, — Zundāna pierē ievelkas grumbas. Kā padomu meklēdams, viņš paskatās visapkārt. Jau vēls. Ielas pulkstenis rāda ceturto pēcpusdienas stundu. Hm, — grumbas viņa pierē izlīdzinās. Rokas pulksteni meitēnam? Nav peļama doma, — Zundāns pagudrojis atzīst. Un, ja viņš pareizo ceļu atradis, tad nekavējas.

Pēc pusstundas Zundāns ar rokas pulksteni kabatā atstāj juvelierveikalu.

Godīgi sakot, — uz ielas apstājies, viņš prāto, — tagad jāaizbrauc uz māju, janodzen bārda, jāpārģērbjas un tad ar dāvanu pie Pilītes. Bet vai būs pareizi? Meitēnam vakarā droši vien sanāks jauni cilvēki, gribēs padancot, un viņš kā piektais ritenis citiem pa kājām. Ari ancuks, velns zina, kad pēdējo reizi buktēts. Prātīgāk tomēr uzskriet augšā pie Pilītes, kamēr viņa vēl darbā, un atstāt dāvanu dzīvokļa saimniecei. Pa ceļam tikai jānopērk kartiņa un jāuzraksta laimes vēlējums.

Zundāns aizpīpo un, pacēlis skatienu, papirosu tūlīt aizsviež.

— Mans meitēns!

Puķotā zīda tērpā, lielu salmenīcu galvā Pilīte nāk tieši pretim. Meita Zundānam liekas tik skaista kā roze. Meitēns — izspļauta māte, — pilns lepna prieka, viņš domā.

— Pilīt!

Jaunā sieviete it kā pielīp pie trotuāra. Viņas seja pietvīkst sārta.

— Pilij, ko šis tips grib no tevis? — Zundāns dzird vīrieša balsi. Tikai tagad viņš

pamana, ka Lilite nav viena. Meitēnam blakus ir jauns vīrietis gaišā uzvalkā ar pīķa kalpa seju. Zundāns samulst. Citkārt maigajās Lilī-tes acīs sprēgā dusmu zibeņi. «Vecais muļķi! Kā iedrošinies, ja neesmu viena, nākt klāt?» — skaidri runā viņas skatiens.

Lilij, tu — pazīsti? — pīķa kalps nepacietīgi norāda uz Zundānu.

Viņa, lūpas kodīdama, ātri novēršas.

— Egil, ejam!

Veco Zundānu grūsta gājēju straume. Viņš it kā aizmirsis, uz kuru pusi jāiet. Varbūt šobrīd tiešām arī nezina. Pilsēta ir liela.

AUGSTIENES MEKLĒJOT

Kāds cilvēks staigā gar upi un bieži skatās rokaspulkstcnī. Ietinusies dūmakā, pie apvāršņa mirgo tumši sarkana saule. Ēnas stiepjas aizvien garākas.

Viņš ir padrukns, vidēja auguma puisis, platiem, mazliet sakumpušiem pleciem. Sejā, kuru saule un vējš nokveldinājis raupju un brūnu, kā ar mākslinieka otu skaidri iezīmēti pašapzinīgi vaibsti.

— Dita nenāk, — cilvēks saka pusbalsī. Zaļ-pelēkās acis ir domu pilnas. Pierē iegulušas sīkas rieviņas.

Viņš ir priecīgi satraukts. Tikko kā bijis tiltu celtniecības pārvaldē. Galvenais inženieris Aināram piedāvāja uzņemties ceturtajā iecirknī brigādes vadību. Viņš solījās, tomēr lūdza atļauju pārdomāt līdz rītam. Gribējās zināt, ko sacīs Dita. Un tad — Ainārs nolēmis šo gadījumu pienācīgi atzīmēt. Tāpēc uzvilcis jauno, pelēko uzvalku un brūnās modeļkurpes. Viņš brauks ar meiteni uz pilsētu un kaut kur divatā iedzers glāzi putojoša vīna. Varbūt padejos.

Reizē ar piedāvājumu uzņemties brigādes vadību Aināra krūtīs pamodusies nevaldāma drosme. Citās reizēs, satiekoties ar Ditu, viņš

runāja maz, mulsi klusēja, apmierināts ar to vien, ka ir meitenes tuvumā. Tagad Ainārs izstāstīs visu, kas sakrājies sirdī.

Krasts, kur smiltīs paliek Aināra pēdas, ir lēzens, it kā skarbu vēju noslīpēts, bet ūdeņu otrā pusē paceļas kokiem apaugusi, stāva, mežonīga krauja. Ainārs kopā ar Ditu bieži vērojuši šo augstieni. Sapņojuši atvērtām acīm. Viņš stāstījis meitenei, ka ari dzīvē jāmeklē augstienes . ..

Gar zemes smēlēju un jaunā tilta dzelzsbetona balstiem upē skrejošie ūdeņi murdēdami griež baltas putu jūdzes. Dubļiem apķepuši, milzīgi metāla kausi smeļ no gultnes biezu duļķi. Reizēm klandošu skaņu brāzma un dūņu smaka veļas uz krastu.

Vairīdamies saules sārtā zelta, viņš piemiedz acis, domā.

Inženieris no divdesmit četriem cilvēkiem izvēlējies tieši viņu? Kāpēc? Tas nozīmē — ikviens no viņiem ir svērts un vērtēts. Un ka pārākais atzīts viņš — Ainārs. Šī atziņa tīkami silda. Gluži kā vatenis dzestrā dienā.

Kopā ar Aināru soļo dīvains garkājis. Tā ir viņa ēna, kas stiepjas no krasta līdz pirmajām priedēm. Aiz sila ir tilta būves vilciena apmetne. Pāri koku galotnēm redzamas vienīgi pret debesīm izslietās celtņa tērauda rokas. Būvlaukumā valda klusums. No sila kuru katru brīdi vajadzētu parādīties Ditai. Bet meitene iekritusi kā ūdenī.

— Ek, — Ainārs noglauž īsi apcirpto, rudo matu cekulu. Nervozi aizsmēķē cigareti. Prieks krūtīs liedz dusmoties. Vēl pagaidīs brītiņu. Ditai ir jānāk . . .

Protams, ceturtajā iecirknī vieglas dienas Aināru negaida, -— viņš turpina pasākto domu. Šķiet, tur vairums tādu kā Melnalksnis un Petrovs. Visumā lāga cilvēki, bet aprakuši sevi ikdienas sīkumos. Piemēram, Melnalksnis. Sis smagnējais vīrs, kapeiku taupīdams, nesmēķē, sēd katru vakaru kopmītnē un drāž saviem mazajiem rotaļlietas vai trinkšķina visiem sen apnikušo mandolīnu. Vidzemes krastā Melnalksnim ir ģimene, pusducis bērneļu. Sad tad pie viņa atbrauc ciemos sieva. Tāda pati lācīga. Tad abi stundām raugās viens otrā un smaida. Garlaicīgi uz viņiem pat skatīties. Avīzi Melnalksnis pāršķirsta, tikai pusdienas ēdot. Teātri neesot bijis piecus gadus.

Un Petrovs. Sūta mātei uz Ventspili ik mēnesi naudu. Mācās, lai pabeigtu astoto klasi. Bet — kauslis. Mīl piesieties. Bieži ar zilu aci staigā. Visas ballītes un ķinīšus apskraida. Estrādes mūziku padzirdis, kratās kā epilepti-ķis. Vai šādi cilvēki augstienes meklē? Tiem bieži vien tā, ka tikai rublis . . .

Aināra skatiens apstājas pie kraujas upes otrā pusē. Ja nežvardz zemes smēlēja kausi, no šīs vietas var dzirdēt atbalsi. Vasarā ar Dilu viņi reizēm tā niekojās.

— Augstienes ir jāiekaro! — Ainārs pārgalvīgi sauca.

Jāiekaro! apliecināja pretējais krasts.

— Man vienam vai ar Ditu?

Ar Ditu! — skanēja atbilde.

Sī rotaļa slēpa sevī kautrus nodomus. Mīlestību un tālus ceļus dzīvē.

Dita atnāca pie tilta celtniekiem pirms gada, un sākumā Ainārs viņai nepievērsa uzmanību. Vai maz meiteņu strādā celtniecībā. Ne ar ko sevišķu Dita no pārējām neatšķīrās. Izcila skaistule nelikās, augumā pasīka. Vienīgi zilās acis, šķita, reti dzidras un izteiksmīgas. Tāpat kā citas meitenes, viņa darbā staigāja biksēs un vatenī, milzīgiem brezenta cimdiem rokas.

Pamazām Ainārs atklāja, ka ārēji paskarbā Dita citu acīm slēpa savu iekšējo pasauli. Un ši pasaule izrādījās krāsaina ka ziedoša pļava zem tīrām debesīm. Tagad viņu draudzība sakuplojusi kā pavasarī koks.

Smaids iezogas puiša sejā, un acis mirgo.

Tagad Dita viņam ir skaistākā meitene pasaulē.

Saklausījis soļu troksni, Ainārs ātrāk nekā gribētu pagriežas.

— Dita! Beidzot!

Bet kāda viņa izskatās?

Ainārs gaidījis koši uzposušos meiteni ar smieklīgi mazu rokas somiņu pirkstos, bet ieradusies īsta pelnrušķe ar cementu notrieptā kombinezonā.

Kas noticis?

Meitenes acīs Ainārs redz satraukumu un dusmas, dzird viņas straujo elpu. Dita ir steigusies. Meitene platām acīm Aināru uzluko un tad sausi izmet:

— Slikti.

Viņas izrunātais vārds it kā padara vakaru tumšāku. Nojauzdams kaut ko nepatīkamu, kas tūlīt nāks, Ainārs meklē kabatā cigaretes.

— Slikti, — Dita atkārto. — Rīt komisija pieņem gatavos pāļus tilta balstiem.

— Un tad? — viņš uzmanīgi prasa.

Dita novēršas un skatās nz citu pusi.

— Trešai daļai pāļu uzgriežņu caurumi aiz-ķepuši ar betonu.

Ainārs aizmet pussmēķēto cigareti. Viņš gribētu lādēties tā, lai upe nosarkst, bet Ditas klātbūtnē neiedrošinās.

— Kas to uzoda?

— Kas? — viņa tagad paskatās uz Aināru. — Es tā biju. Vai tu zināji par brāķi?

Viņš mirkli vilcinās ar atbildi.

— Tā . .. apmēram. Es domāju, arī brigadieris zina.

— Diemžēl, ne. Viņš meklē cilvēkus nakts-darbam.

Tikai tagad Ainārs pamana. Meitene ir pārlieku nogurusi. No darba, nepatīkamajām domām, straujā nāciena. Un, it kā atvainodamās par slikto vēsti, Dita vēl mēģina smaidīt.

Mīļais bērns! Viņš tūlīt, tūlīt meiteni nomierinās.

— Sie komisijas vīri, — Ainārs steidzīgi saka. — nekāps pie katra pāļa atsevišķi. Kad darbs būs pieņemts, mēs aizķepušos caurumus izkalsim.

Smaids izkvēl meitenes sejā.

— Un montāžnieki? Gaidīs uz upes?

— Ko citu šie darīs. Un padomā! Kas Andre-jevam naktī strādās? Cilvēki noguruši.

Meitenes zilās acis iegailas. Viņa it kā nokrata nogurumu. — Ir, kas strādās. Klausies.

Tiešām var dzirdēt, ka aiz sila daudzskanīgi kaļ āmuri.

Aināra sejā mainās pārsteigums un nepatika.

Lai! — viņš īgni pamet ar roku. — Manas neuzmanības dēļ šie nolādētie caurumi nav aizķēpāti.

— Tu gribi sacīt, ka nenāksi?

Ditas acīs viņš saskata izbrīnu, bailes, sašutumu. Meitenes skatiens it kā pazemo un reizē kaitina.

— Neiešu, — Ainārs spītīgi atcērt. Vai Dita saprot, ko viņam nozīmē šis vakars? Nesaprot. Un Andrejevs — labi ja savāks pusi brigādes. Par tādiem kā Melnalksnis un Petrovs nav pat ko runāt. Ainārs pazīst cilvēkus. Tas nozīmē, ka līdz rītam darbu nepaveiks. Un tāpēc nebūs liela nelaime, ja arī viņš šoreiz neies. Viņš un Dita.

— Vai tu to nopietni? — meitene neticīgi jautā.

— Jā, es neiešu. Man ir iemesls. Un svarīgs.

Puisis grib tūlīt pastāstīt par inženiera piedāvājumu un to, ka viņš, Ainārs, vēlas ar Ditu šovakar būt divatā, bet meitene vairs neklausās. Apmetusies ka spole, viņa steidz atpakaļ uz būvlaukumu.

— Dita!

Meitene sāk iet vēl ātrāk, it kā bēg no viņa.

— Lai tad arī skrien! — Ainārs nenociešas. — Redzams, grib pārlieku izpatikt brigadierim.

Aināram šķiet, baltu ūdensrozi kāds ir iebradājis dubļos. Braukt uz pilsētu vienam negribas. Prāts nemierīgs. Spītības dēļ viņš varētu ar visām drēbēm ielēkt upē. Protams, šādu muļķību nedarīs. Ko tad? Saule nogrimusi aiz apvāršņa. Zilganas ēnas kāpj krastā. Ziņkāres pēc viņš varētu aiziet līdz kopmītnēm. Palūkot, ka tur. Varbūt iegriezties pie Melnalkšņa vai Petrova. Sie vīri labāk par Ditu zinās, ko patlaban dara tilla celtnieki.

Kopmītņu vagoni būvlaukuma mala atgādina mazu ciematu dienvidos lēzeniem jumtiem. Sur tur vējā plīvo zušanai izkārtā veļa, māj lielas, nolikušas saulgriežu galvas.

— Kā tad! — Ainārs rūc, pamanījis Melnalkšņa vagona loga mirgojam uguni. — Lācis savā migā.

Viņš pieklauvē un, atbildi negaidījis, atgrūž vaļā durvis. Un tūlīt atraujas. Pretim raugās slapja, pārsteigta seja. ziepju putam pilns matu ērkulis un kaili, apaļi pleci. Tā ir Melnalkšņa sieva. Tikko neapgāzdama uz ķebļa nolikto vanniņu, viņa iespiegdamās ķer brunčus. Ainārs aizgrūž durvis un skaļi prasa.

— Roberta nav?

Viņš strādā! — sieva nelaipni atkliedz pretim. — Un kas par paņēmieniem tā ielauzties?

Piedodiet, — Ainārs saka un iet projām.

Brīnums! Melnalksnis naktī aizgājis strādāt. Un tieši tad, kad atbraukusi sieva.

Vagonu pilsētiņa liekas ka izmirusi. Reti mirgo ugunis. Interesanti, vai ari Petrovs?

Domas nogrimis, viņš klaiņo ka apmaldījies pa smilšainajam, ar dēļu laipam noklātajam ieliņām. Un pēkšņi apstajas.

Velns un elle! Kada nozīme vairs Petro vam? Brigāde taču strādā! Vai tiešām šie cilvēki meklē? Un ir tuvāk augstienēm nekā viņš?

Izliedama vagona priekšā ūdeni, Melnalkšņa sieva redz, kā vakara krēslā pāri klajumam uz būvlaukumu, kur jūklī blākšķ āmuru sitieni, steidzas kāds cilvēks.

VECĀ LAIVA

Brīdi vērojis zilās debesis, Avenieks apsēstas uz apgāztās laivas. Tā ir pusē satrunējusi, lietus un vēja noberztu krāsu, bet saglabājusi vēl jūras sāļo elpu. Varbūt tāpēc laiva nav sacirsta malkā. Varbūt tā glabā senas atmiņas, diženu lappusi kāda cilvēka dzīvē? Kas to lai zina. Pēdējā laikā Avenieks bieži iemīļojis uz laivas pasēdēt. Nomelnējusī dēļu sēta liedz pagalmā ielūkoties svešām acīm. Un vientulība pašreiz ir tuva sirmgalvja dvēselei. Prāts vairs nekāro tālu apvāršņu. Viņam gribas vienīgi klusuma.

Tā, sakucis ar grāmatu rokā, vecmodīgām brillēm uz deguna, spītīgi savilcis sirmās uzacis, Avenieks sēž stundām ilgi, reizēm pačāp-stinādams lūpām. Brīžiem vēju pūsma atnes no jūras tālus motorlaivas pukstus. Avenieks tad, pašķiebis galvu, klausās. Bet viņa satumsušajās acīs paliek sastindzis, it kā miris skatiens.

Pēkšņi kaut kur tuvumā ieskanas sprigani bērna smiekli, un klusuma pasaule, kurā Avenieks ieslēdzies, sabrūk. Viņš pieceļas tik strauji, ka vecā laiva uz koka palikteņiem sausi nograb.

— U, tevoc!

Mazliet apjucis, Avenieks cenšas ieraudzīt runātāju. Un tūlīt pamana. Maza meitene pakāpusies uz nomelnējušās dēļu sētas. Gaišos matus un zilo kleitiņu īsām piedurknēm rausta vējš.

Avenieks gārni pieiet sētai un pārceļ meiteni pagalma pusē. Māksloti bargi, zibsnīdams acīm, viņš prasa:

— Mamma zin, kur esi aizcierējusi?

— Neviena nav mājās, — meitene, acīm dzirkstot, lietišķi paskaidro. Un, vārdus bērdama, klāsta, kāpēc atnākusi.

Mazā ir kaimiņu meita — Alda. Dzīvodami tik tuvu viens otram, Avenieks ar meiteni krietni vien sadraudzējušies. Un Alda pasākusi katru brīvu brīdi skriet ciemos. Vientulim tāds mazs cilvēciņš ir tīkams viesis. Reizēm Avenieks mazajai draudzenei izstāsta pasaku. Reizēm parāda, kādus brīnumus glabā ābecē burti. Un vēl viņiem bijušas sarunas par veco laivu. Agri pavasarī Aveniekam pietrūka malkas, un viņš šad tad aizgāja pie kaimiņiem pasildīties. Meitene toreiz gribēja zināt, kāpēc tēvocis veco laivu nesacērt malkā. Alda droši vien šo domu bija padzirdējusi no vecākiem. Avenieks jokodamies atbildēja, ka laiva vēl varot noderēt. Viņa taču zinot, ka ciemu šķērso strauja upe. Āre! Un maksāt pārcēlājam ik reizes viņš negribot. Šķiet, sarunu par laivu Alda droši vien piemirsusi.

— Iesim? — meitene rausta Avenieka svārkā piedurkni.

Viņš atskārst, ka nav dzirdējis ne vārda.

— Uz kurieni, bērns?

Meitene uzrauj deguneli un neapmierināta pazibsnī ačelēm.

— Šodien taču atklāj tiltu!

Avenieks klusēdams slauka brilles.

Šorīt pie viņa, uz darbu ejot, bija iegriezies viens no zvejnieku arteļa valdes vīriem. Un ielūdza palūkot, kādu tiltu ciemā uzcēluši. Tomēr viņš bija runājis, kā Aveniekam šķila, tā steidzīgi — bez īstas cieņas. Bet šis pats valdes vīrs, āre. ir viņa kādreizējais skolnieks.

— Paldies, — Avenieks bija atbildējis. — Nejūtos īsti žirgts ...

Ciemā dzīvo daudzi viņa bijušie skolnieki. Cilvēki kā jau cilvēki. Gan drusku labāki, gan sliktāki cits par citu. Eņģeļi pa zemes virsu nestaigā, — viņš domā. Un tāpēc nevar prasīt, lai kāds ap kaklu mestos. Bet mazliet vairāk tāda īsta, krietna siltuma Aveniekam gribētos. Viņi gan sasveicinās ar veco skolotāju un reizēm apjautājas, kā tam veicas pa dzīvi. Gadās, dzimšanas dienā kāds atnes puķes, pudeli vīna. Sad tad zvejnieki Avenieku ielūdz uz savu jauno klubu. Arī skola, ja notiek kāds sarīkojums, viņu neaizmirst. Bet, āre, tas viss, šķiet, notiek pieklājības ietvaros, bez dziļas un patiesas intereses. Nevienam nav vaļas kādu brīdi sirsnīgi parunāties. Sirdi jau nevar apmānīt. Varbūt viņš kļuvis pārāk liels pļāpa un sen visiem apnicis? Ari ta var būt. Skaidri cilvēks pats sevi redz tikai spoguli.

Kad upē sāka dzīt pāļus, Avenieks bieži tur aizčāpoja. Paskatīties un reizē parunāties ar tilta celtniekiem. Bet visi bija nevaļīgi, runāja kā ar svešu cilvēku. Vai tas nav tas pats ka pateikt: — Vecais, stāvi pie ratiem! Maz tev sajēgas par būvtehniku.

Nu, ko! Būvtchniķis viņš tiešām nav. Un tomēr sāp. Visa pasaule tādā reizē apriebjas. Nodzīvoti septiņdesmit četri gadi. Un ciemā jau sen ir jauna skola un jauni skolotāji.

— Tēvoc! Es gribu redzēt tiltu!

Avenieks sadrūmis paskatās uz meiteni.

Nē, kas viņam šodien ciemā meklējams? Jaunajiem, tiem gan. Tie var lepoties. Are, tiltu uzcēluši. Bet viņš tikai iemācījis šiem celtniekiem grāmatu lasīt. Un visu mūžu runājis par šo tiltu. Kaut arī no sirds. Un vai tad varēja par to nerunāt? Tilts jau savieno ne vien krastus. Bet daudz vairāk. Cilvēkus. Un tas ir pats galvenais.

Diemžēl, ar savu dedzību šinī lietā Avenieks bi ja uzcēlies pārāk agri . . .

Šodien tilts ir gatavs. Ko viņam, vecim, vairs darīt šo priecīgo un apmierināto cilvēku vidū?

Tas pats tilta cēlāju brigadieris — Vidužs. Balamute kopš puikas gadiem, viņu ieraudzī jis, teiks: redz, vecais no zārka izrāpies apskatīt kāroto tillu. Varbūt arī tā neteiks? Vienalga. Viņš neies! Kāpēc dot izdevību citiem par tevi smīnēt? Reizēm Aveniekam iekrīt prātā, varbūt daži uz viņu noskaitušies par kādu sendienās saņemtu sliktu atzīmi. Tāda iespēja pastāv. Un, ja atmiņa neviļ, šis pats resgalis Vidužs bieži vien sapinās ar divniekiem. Te, šķiet, ir tas suns aprakts.

— Tēvoc, par ko tu bēdājies? — meitene pārvelk svītru Avenieka skaudrajām domām. — Iesim!

— Bērns, šoreiz aiztec bez manis.

— Tik tālu man neļauj vienai iet. Un mammai šodien dežūra, — Alda uztic savas bēdas. Pie tam viņa skatās sava lielā drauga acīs tik lūdzoši, it kā no tā rīcības būtu atkarīga pašas dzīvība.

— Nu, ko, — Avenieks nopūšas.

Brīdi vēlāk mazā meitene skrien palēkdamās pa priekšu kārnam, salīkušam gara auguma sirmgalvim. Viņa nepārtraukti runā un smejas. Bet Avenieks iet, drūmi klusēdams. Viņš izskatās neapmierināts, uz sevi noskaities. Un beidzot abi ir nokļuvuši laukumā pie tilta. Šeit rindā stāv automašīnas. Ļaužu drūzma tik bieza, ka aizsedz visu upes krastu. Redzami tikai kāda zvejas kutera karogotie masti. Abus atnācējus, kas tagad sadevušies rokās, grūsta un brīžiem pastumj atpakaļ. Un tad Avenieks pamana, ka visapkārt iestājies klusums. Dzirdama tikai viena balss. Kāds runā par tilta celtnieku paveikto darbu. Cildina Viduža brigādes vīrus . ..

Avenieks grib redzēt jauno tiltu. Aptaustīt

savām rokām. Galu galā celtnieki ir viņa bijušie skolnieki. Tas tomēr ir gandarījums. Un pārāk daudz savā mūžā Avenieks pats domājis par šo tiltu. Savā iecerē skatījis. Gan celdams pāri upei uz skolu mazos knauķus, kuru tēvi tobrīd atradās jomā, gan irdamies vakaros uz kora mēģinājumiem biedrības namā. Jā, ar laivu, kas tagad guļ pagalmā. Prāmi jau iekārtoja tikai pēc kara.

Alkdams spirgtus vējus, Avenieks noguris bieži vien bija ar šo laivu tālu aizbraucis jūrā. Un atgriezies svaigiem spēkiem. Un kādreiz arī Kristīni bija cēlis pāri upei. Meiteni zaļpelēkām acīm. Mazrunīgu, bet raksturā strauju. Kristīne neapsmādēja viņa vienkāršo būdu. Taču vienmēr kavējās tur tikai īsu brīdi. Pirms Avenieks nebija ieņēmis pilntiesīga skolotāja vietu draudzes skolā, neviena dzīva dvēsele nedrīkstēja zināt par šo tikšanos. Kristīnes tēvs par meitas likteni kala savus plānus un par abu jūtām negribēja pat dzirdēt. Viņš uzmanīja Kristīni ik uz soļa.

Un viņiem abiem, kas alka dzīves, āre, tad cits nekas neatlika kā noslēpties miglā uz upes. Un laivā klāt gultu. Visu nakti viņi klausījās, kā mutuļoja straume, un runāja par savu mīlestību. Tikai tad cietsirdīgais vecis atzina sevi par uzvarētu. Un Kristīne drīkstēja ienākt Avenieka būdā par sievu . . .

Atmiņas pajūk aplausu brāzmā. Avenieks, cieši turēdams meitenes roķeli savējā, sprau- ° cas uz priekšu. Tiltu katrā ziņā viņam jāredz!

Un tūlīt. Priekša pavīd partijas rajona komitejas sekretāra un vēl kaul kādu nepazīstamu cilvēku sejas. Un turpat ir daži, no kuriem, šurpu nākot, Avenieks domās vairījies. Cilvēki, kas it ka iztēsti no ozola bluķa. Stiegraini, lielam rokam, platiem pleciem, saulē iedeguši. Grunde, Naudidzāns, Pladers. Mazliet tālāk stāv brigadieris Vidužs, kā viņam šķiet, bramanīgi iespiedis rokas sānos. Šodien tiem neatliek laika par veco Avenieku pasmīnēt .. .

Dzīvā cilvēku siena visapkārt sakustas, sāk slīdēt uz tilta pusi. liet kāds aiztur nepacietīgos. Vīriem, kas dzinuši pāļus upes gultnē, ja ejot pirmajiem. Tilta cēlāju stūrainie augumi bikli sarodas vienkopus. Brigadieris Vidužs, it kā dažus aizklīdušos vīrus pūlī meklēdams, raugās visapkārt. Tad viņš kaut ko pasaka sekretāram un platiem soļiem nāk tieši pie Ave-nieka. Galona spēji norimst. Klusumā var skaidri saklausīt Viduža jūsmīgi satraukto, mazliet aizsmakušo balsi.

Tev, skolotāj, pienākas gods iet pirmajam ...

Brigadiera vārdi piešķiļ Avenieka acis gaišam ugunīm. Viņš uzliek savas vecmodīgās brilles un izslējies it ka nokrata milzīgu smagumu no pleciem. Mazā Alda skatās uz savu lielo draugu, tad citu pieaugušo sejās un no prieka varētu uzlēkt pavisam augstu gaisā, varētu pārmest kūleni.

Cilvēki uzcēluši jaunu tiltu! Beidzot tēvocis veco laivu varēs sacirst malkā . . .

ILŪZIJAS

Vakara krēslā vēl izdalās Velgas gaišais, kru-zuļotais tērps. Viņa sēž viena uz sola pludmalē. Gar zaļgano apvārsni, aiz kura jau sen noslēpusies saule, lēni virzās kāda kuģa ugunis ...

Velgai aizmugurē ir smilgām apaugušas kāpās, smilšu pauguri un kroplīgas, žuburainas priedes, l’ie vienas, kas, il kā ziņkārības dzīta, izaugusi tuvāk krastam, jau labu brīdi stāv cilvēks. Tumsā mirgo cigaretes sarkanā oglīte.

Velga, iegrimusi domās, beidzot papurina galvu.

— Neatnāks . . .

Klusi izteiktais vārds šķiet tik smags, ka nokrīt turpat pie viņas kājām, liet sirds ir pilna smeldzes.

— Jā, neatnāks . . .

Šī apziņa kaitina, dedzina viņas vaigos kauna sārtumu. Velga dienā no kinoteātra kādam zvanīja, lūdza atnākt uz satikšanos pēdējo reizi. Cilvēks solījās . . . Veltīgi viņa izprasījusi sev brīvu vakaru.

Klusi guldzēdami, krastā skalojas sīki viļņi. Šķiet, kāds ar bezzobainu muti čukstoši smejas.

— Tu nezināji, kāds ir Elmārs?

Vai sirdij var pavēlēt? — Velga aizstāvas.

— Tu to darīji ar prātu! Tevi iekārdināja Elmāra spožā āriene. Un slava. Sī cilvēka stāvoklis d/īvē. Tu gribēji spīdēt. Būt pavisam tuvu izraudzītajai zvaigznei, pārliecībā, ka arī tevi skars tās mirdzums.

— Nē, nē, nav tiesa!

— Nav tiesa? Tu taču atstāji Viesturu? Kādēļ?

Viņam publika stadionā neuzgavilē. Viesturu nefilmē, un viņš nebrauc uz ārzemēm, neatved tev skaistus niekus. Un tāpēc šis puisis tev liekas pārāk ikdienišķs. Paņemams kā šķīvis no plaukta.

Velga abām rokām aizspiež ausis un tomēr skaidri dzird katru vārdu.

— Kad Elmārs aizgāja pie citas, tu stāvēji rindā pie lombarda, lai ieķīlātu ziemas drēbes, tiktu pie naudas un varētu viņa priekšā spīdēt ar eleganci. Cerēji.

Velga jūtas kā izpļaukāta.

— Jā, to es darīju! — viņa sakaitināta atbild neredzamajam tirdītājam. — Es varu darīt vēl vairāk! — Velgas balsī skaudri ieskanas aizvainotas patmīlības histēriskie toņi. — Ja zinātu, ka tas Elmāram ļoti sāpētu, es varētu ļaut sevi sabradāt, apsmiet . . . Un, kad tas būtu noticis, ietu pie viņa un visu izstāstītu.

— Viņš — tevi nežēlotu . ..

— Ja cilvēks, kuram esmu tik ļoti uzticējusies, nesaprastu, kādēļ tas noticis, tad es, es . .. — Velga dziļi ievelk elpu, — zinātu, ka viņam dvēsele ir netīrāka par kanalizācijas cauruli.

— Ko šī atziņa tev dotu?

— Rīcības brīvību! Tad es zinātu, ko darīt. Viesturs vienmēr būs mans.

Elmārs ir bezsirdīgs elks, — pārmetumu pilnās domas nerimstas. Un varbūt pati pie tā esmu vainojama? Tikai es viena? Nē! Mēs visas, kas iekārojušas spoguļoties Elmāra slavā. Un varbūt mēs viņu tādu esam padarījušas? Cik nejēdzīgi un riebīgi!

Vēju pūsma pieliek Velgas pierei dzestras plaukstas. Tās smaržo pēc juras un ir tīras kā zvaigžņu pilnās debesis. Murgiem līdzīgās «lomas negribīgi atkāpjas aiz nakts priekškara. Taču krūtīs pamazām izaug sajūta, it kā viņa būtu brīdi rakņājusies pa atkritumu kasti, elpojusi smirdošu tvanu ... Rodas neatvairāma vēlēšanās nomazgāt rokas, seju, sevi visu.

Velgu no domām iztraucē soļi. Kāds nāk. Tumsā iekvēlojas cigaretes sarkanā uguntiņa.

— Tu vēl aizvien gaidi?

Pazīstamā balss Velgas atmiņā uzglezno Viestura brūni iedegušo seju. Viņi šovakar nejauši satikās Rīgas stacijā. Tātad puisis — sekojis . ..

— Vai tu vispār zini, ko nozīmē gaidīt? Velga neapmierināta, spīts pilna jautā.

Viesturs parausta plecus un nosēžas viņai līdzās. Velgai reizēm patīk teatrāli vārdi.

— Gaidīt nozīmē, ka tu būtībā nemaz neesi šeit, bet pie tā cilvēka, kura pieskāriens tevi apdedzina un iesviež smadzenēs vētru, viņa kaisli, jūtot kaut ko līdzīgu ļaunam priekam, paskaidro.

Viesturs aizsviež cigareti.

Zēl . . . apdzisa . . . Tā bija pēdēja ... viņš saka.

Gar pludmali, skaļi sprakšķinot, aizripo smagā automašīna. Velgas lielās, gaiši brūnās acis starmeša gaismā uz brīdi iespoguļojas zaļi dzeltenīgas kā kaķim.

Viņa pāris mirkļus kaut ko intensīvi domā, tad, paskatījusies visapkārt, spēji apskauj Viesturu kaklu.

Tu, labais, nedusmo! Es taču zinu. Tu aizvien vel mani mīli. Saki jā, neliedzies! Esmu mazliet vieglprātīga, tiesa, bet vari būt drošs tas pāries. Tici! Mēs paliksim kopā, vienmēr, ilgi. Gribi? Kāpēc tu klusē? Es tev vairs nepatiku?

Nē, tas ir pavisam kaut kas cits, viņš, atraisījies no Velgas skāvieniem, nopietni saka. — Divām dzīvēm taču nevar līdzi skriet . . .

Klusi guldzēdami, krastā skalojas sīki viļņi. Velgai šķiet, tie ņirgājas par viņas sirdi.

CITRONI

Namu pārvalde pie nobružāta, ar zaļu kartonu pārsegta rakstāmgalda sēdēja padzīvojis cilvēks rūsganiem, sajauktiem matiem, ar brillēm uz deguna. Ari viņš pats izskatījās tāds kā apbružāts — neskuvies, savāļātā uzvalkā, dubļu nošķiestiem apaviem un saburzītu apkaklīti. Atbalstījies uz elkoņa, zodu ieskāvis plaukstā, cilvēks drūmi raudzījās uz dokumentu piestūķētajiem aktu vākiem savā priekšā un, kā smagu domu pabeigdams, izgrūda:

— Sasodītais sievišķis!

Tad gurdi pastiepa roku līdz galda spuldzei un lika iedegties gaismai. Kantora telpa tūlīt kļuva it ka lielākā. Pie otra galda, uz kura stāvēja rakstāmmašīna un adāmadatām caurdurts dzijas kamols, cilvēku nebija, tikai vientulīgs Vīnes krēsls ar apaļu spilventiņu. Papurinājis plecus, kā neredzamu smagumu nokratīdams, viņš pievērsās aktu vākos ieliktajām lapiņām — gan ar zīmuli, gan tinti rakstītajām īrnieku sūdzībām un ierosinājumiem.

Viņš izņēma no aktu vākiem trīs zilas lapiņas un rūpīgi ar delnu izgludināja. Tās bija aprakstītas ķeburainiem, grūti salasāmiem burtot

tiem, datētas vienā mēnesi un parakstītas ar Rogules vārdu.

— Pirms šī trakā Rogule nebija ievākusies desmitajā dzīvoklī, — viņš domāja, — es jutos kā cilvēks, biju pārvaldnieks Sūna. Bet tagad?

Ar slēptām bailēm viņš gaidīja stundu, kad pavērsies namu pārvaldes durvis un šī skaļā, cīņas kārā persona nostāsies viņa priekšā. Un tam katrā ziņā šovakar atkal vajadzēja notikt. — Grāmatvede Jēkabsone, — viņš uzmeta īgnu skatienu tukšajam Vīnes krēslam, — tādēļ pazudusi. Izprasījās iet pie friziera un pazuda. Viņam palika iespēja kantori noslēgt, bet tad Rogule katrā ziņā viņu meklēs dzīvoklī vai pie sētnieka. Reiz jau tā notika. Un viņa nekautrēsies sacelt traci, ja namu pārvaldes kantoris norādītajā laikā nebūs atvērts. Nē, otrreiz tādu kļūdu Sūna negribēja atkārtot. Rogule varēja uzrakstīt veselu sūdzību kaudzi dzīvokļu pārvaldei. Ej tad un skaidrojies. Jau tā šādi lādi grēciņi sakrājušies.

Kāds nāca. Skaļi noklakšķēja durvju rokturis. Sūnām šķila, ka sirdij kāds būtu pieskāries ar ledus gabalu. Bet tūlīt viņš atvieglots uzelpoja. Tā bija grāmatvede. Viņa ieslīdēja kantorī kopā ar aukstumu un smaržas vilni.

— Tai maza bēda, pa veikaliem vazājas, — Sūna sarūgtināts nodomāja, pamanījis sievietes rokā tīkliņu ar iepirkumiem.

— Aizkavējos, — viņa, noģērbjot mēteli, izmeta. — Vai Rogule bija?

— Ne, — viņš drūmi atrūca un iegremdējās atkal zilo lapiņu saturā.

Kantorī, sparīgi aizcērtol durvis, ienāca zema, padrukna sieviete. Sūnām viņa likās smagnēja, bez mazākajām vidukļa iezīmēm, bez sievišķības.

Rogulei kājās bija sniega apķepuši velteņi, mugurā — panēsāts, ar melnu pusvadmalu pārvilkts kažoks, spožām metāla pogām, galvā — ausaina ziemas cepure ar Tramvaju un trolejbusu tresta nozīmi.

Labs vakariņš! — viņa sacīja apsaldētā

balsī.

Sūna skābi pasmaidīja un norādīja uz krēslu sava rakstāmgalda otrā pusē.

— Piesēdieties!

Rogule skaļi atstūma krēslu, tā, lai tiešam varētu uz tā apsēsties, atpogāja kažoku un nolika uz rakstāmgalda biezus, ar brezentu apšūtus dūraiņus.

— Kā tad nu ir? — viņa apsēdusies mierīgi prasīja. — Vai esam labojušies?

Pārvaldnieks gribēja pasmaidīt, atbildēt Rogulei ar joku, bet sajuta, ka sejā nepakustējās ne vaibsts.

— Jūs atkal par to pašu? — Sūna izdabūja.

Uz Roguli nepaskatījies, Sūna nojauta, ka

sievietes dzēlīgās acis iegailējās. Tūlīt, tūlīt viņa sāks.

Kā! — līdzīgi spalgam tramvaja zvanam ieskanējās Rogules sauciens. — Māja iet bojā, bet jūs negribat par to neko dzirdēt?

io;j

Sūna kodīja lūpas.

Nepārspīlējiet! Nevajag no oda iztaisīt zi loni. Mēs jūsu norādījumus ievērosim, bel pašreiz, saprotiet . . .

Tālāk viņš netika.

Kogule piecēlās un nostājās pārvaldnieka priekšā kā dzīva siena.

Es pārspīlēju?! — viņa skaļi prasīja un pieliecās, cik to rakstāmgalds atļāva, Sūnām tuvāk. — Nāciet līdz, tūlītiņ līdz, paskatīsimies. Vai jūs zināt, kā izskatās dzīvokļos, gaitenī un pagrabā? Ir jau viegli saimniekot bez rūpēm. Gaitenim logi izdauzīti. Nu, kas tur liels! Aizklapē ar finieri ciet, — viņa izteiksmīgi pāvi cināja rokām. — Vannas istabā samaitājies ūdensvads. Klapē arī vannas istabu ciet. Het, ka turpat, vannas istabā griesti gāžas cilvēkiem uz galvas, to neviens neredz. Es skatos, kas noliek mana deguna priekšā. Skatos arī drusku tālāk ...

Rogule to visu izšāva vienā brāzienā. Sūna piesarcis pacēla abas rokas.

— Apklustiet! Jūs mani padarīsiet traku! Reizes desmit esmu skaidrojis, ka mums jāpakļaujas finansu plānam. Remontam vajadzīgi līdzekļi, līdzekļi, jūs taču saprotat, ko tas nozīmē.

Nekliedziet, — Rogule aizrādīja. — Neesmu kurla. Jūs gribat teikt, ka šos līdzekļus izmanto lietderīgi?

Sūna pielēca kājās.

Izklausās tā, it ka es bāztu tos kabatā?

Pec tāda jūs neizskatāties, — Rogule papurināja galvu. Tomēr, ja rudeni krāsoja majas fasādi un tagad jau lietus visu nomazgājis, tad te kaut kas nav kartībā.

Par to atbild remonta kantoris!

— Jums labi tā, — viņa iekoda.

Suņa neizturēja. Viņš paķēra aklu vākus un ar sparu trieca tos pret rakstāmgaldu.

Galu gala, kāda jums par to visu daļa? Vai tā ir jūsu māja? Kāpēc es nebāžu degunu citu darīšanās?

Kāda man daļa? — Rogule iespieda rokas sānos un brīnījās. — Es šeit dzīvoju! Un tad, — viņa pielieca sala piesārtušo seju pavisam tuvu, — ko nozīmē — vai šī ir mana māja? Es domāju, ka tā ir mūsu māja un jūs esat tās aizbildnis. Tikai ļoti slikts aizbildnis.

Sūnām šķila, ka viņa tūlīt trieks ar dūri pa galdu. Bet tas nenotika. Rogule dedzīgi turpināja:

— Man virtuve, pārmainot izlietni, pusei sienas izgāza apmetumu, bet pēc tam neviens nerada acis, lai to salabotu. Un trīs reizes, — Rogule norādīja ar pirkstu uz zilajam lapiņām pārvaldnieka priekšā, — es par to ziņoju ...

Sūna saviebies, matus bužinādams, atslīga sēdeklī.

Sai brīdī iejaucās grāmatvede Jēkabsone.

— Pilsone, — viņa oficiāli aizrādīja. — Šeit ir iestāde. Jūs ar savu garo izrunāšanos mūs kavējat darbā.

— Kavēju? — Rogule enerģiski pagriezās. •— Atvainojiet, cienītā, — viņa paklanījās. — Es šeit atrodos tieši tādēļ, ka jūs te tā pa īstam negribat strādāt.

— Ar trakiem tikai ar labu, — grāmatvede izmeta un, steigšus aizgriezusies, sāka klabināt rakstāmmašīnu.

— Biedre Rogule, — Sūna lūdzošā balsī ātri iejaucās. — Vienu mirklīti!

Un, kad sieviete pagriezās, viņš mēģināja smaidīt. — Es laikam būšu spiests jūs apprecēt. Goda vārds! Citādi netikšu vaļā . ..

Izteicis šos vārdus, pārvaldnieks brīnījās, kur viņam pēkšņi tādi radušies. Bet mērķis tomēr bija sasniegts. Rogule uz grāmatvedes pusi nevērīgi pameta ar roku un apsēdās.

— Kā tad nu paliek? — viņa lietišķi jautāja, it kā pārvaldnieka pēdējos vārdus nedzirdējusi.

— Ak tā — jā! — Sūna atdzīvojās. Viņš juta, ka vētras epicentrs laimīgi aizvirzījies garām.

— Es darīšu visu iespējamo, — pārvaldnieks solīja. — Rīt no rīta, tagad tur vairs neviena nav, es atkal zvanīšu uz remonta kantori ... Lūdzu, pienāciet, ja gadās šā vai tā.

Rogule piecēlās, kaut ko domādama, lēni aizpogāja kažoku un paņēma dūraiņus no rakstāmgalda.

— Varējāt nelūgt. Pēc pāris dienām būšu klāt ...

Kad durvis aiz Rogules aizcirtās, rakstāmmašīnas klaboņa aprāvās.

— Ērms cilvēka ādā! — grāmatvede iesmējās. — «lūs, biedri priekšniek, šoreiz viegli likāt cauri ...

Sūna neatbildēja. Viņš kabatas lakatiņā slaucīja nosvīdušos briļļu stiklus. Nervozā nospiestība un visas dusmas līdz ar Rogules aiziešanu bija atņemtas kā ar roku. Bet tai pašā brīdī viņš izjuta nepatiku pret grāmatvedi. Viņas vārdi «šoreiz viegli likāt cauri» aizvainoja. Iznāca gandrīz tā, it kā viņš būtu ļaundaris, kam laimējies izvairīties no soda. \ iena otra kļūdiņa? Jā, kuram tās negadījās? Viņš skrien, visādas lielas kārtodams. Neatliek laika bārdu noskūt un pārmainīt kreklu.

Aizritēja vairākas dienas. No remonta kantora Sūnām paziņoja, ka sienas apmetumu desmitā dzīvokļa virtuvē salabos, tikko atbrīvosies amatnieks citā objektā. Pārvaldnieks sadrūma. Tagad Rogule būs pavisam drīz atkal klāt. Atkal gara izskaidrošanās. Bet Rogule nerādījās. Šī sieviete, kas pēdēja laikā gandrīz katru otro vakaru bija ieradusies pie viņa ar pretenzijām sevis un cilu īrnieku labā un visur bāza savu degunu, pēkšņi bija pazudusi. Pirmajās dienās Sūna jutās atvieglots, bet drīz vien krūtīs no jauna pamodās dziļa neapmierinātība. Atlicis ikdienas lietu kārtošanu, viņš bija rūpējies, lai rajona dzīvokļu pārvalde atsūta komisiju apskatīt Rogules vannas istabu. Ja tagad viņa ierastos, nevajadzētu aizstāvēties vispārējām frāzēm. Bet liela brēcēja bija iekritusi kā ūdenī.

Pārvaldnieks Sūna jutās neapmierināts, saīdzis, mazliet vientulīgs. Katrs nieks, pat rakstāmmašīnas klaboņa viņu kaitināja. Sūna domas meklēja cēloni savai neapmierinātībai. Un tad viņš atskārta, ka Rogule viņu ieinteresējusi.

— Jēkabsonīt!

— Jā! — grāmatvede atrāvās no lasīt aizsāktās grāmatas.

Vai dienā mani neviens nemeklēja?

— Nē!

Un tā, ka viņu sauca, — Sūna, pats nezinādams kādēļ, tēloja aizmāršību, -- Rogule, arī nav rādījusies?

— Paldies dievam, nē! Būs kādam cilam uz-klupusi kaklā, — grāmatvede iesmējās. — Es tādus cilvēkus pazīstu. Ja nevar ar kādu iz-kašķētics, tie jūtas slimi.

Tjā, — Sūna novilka. — Rogule tomēr tāda vis nelikās.

Grāmatvede ieplēta acis.

— Jāsāk ticēt, ka jūs pēc viņas esat noilgojies.

Nerunājiet muļķības, — Suņa kļuva par toņkārtu dzedrāks. — Mans pienākums uzklausīt ikvienu īrnieku.

— Kāpēc tad jūs šķendējaties?

Kāpēc? — Sūna nervozi atmeta. — Vai mazums te tādu «kāpēc?»! Šodien dzirdēju, ka īres kvītīs nepareizi aprēķināta maksa par ūdens patēriņu.

Grāmatvede pietvīka gluži sarkana.

Jūs, jūs jau kļūstat tāds pats kā šī trakā

Rogule. Drīz, kas zina, varbūt prasīsiet, lai es šeit telpas uzpošu.

Laika jums tam pārpilnam, — Sūna gri-bēja strupi atbildēt, hei tikai smagi nopūtās. Ja viņš pateiktu vel dažus asākus, kaut arī patiesus vārdus, grāmatvede saktu šņukstēt.

Sūna paskatījās rokas pulkstenī. Vēl div-desmit minūtes līdz kantora slēgšanai. — Savādi, — viņš domāja. — Pirms nedēļas es šo tramvajnieci acu galā nevarēju ieraudzīt tagad gaidu. Šķiet, Rogules enerģija, viņas uzstājība tā lēnīgajā raksturā bija atstājusi pēdas. Cīnoties ar neskaidrām, saraustītām domam, pārvaldnieks aizvien atgriezās pie jautājuma — kāpēc Rogule nenāk? Varbūt saslimusi? Sī sieviete nepiederēja pie tiem cilvēkiem, kas pasāktajam viegli atmestu ar roku. Rogule būs tiešām saslimusi. Ar katru brīdi Sūna tam sāka ticēt aizvien vairāk. Viņas dzīvokļa kaimiņiene bija komandējumā. Varbūt Rogulei pat nav neviena, ko aizsūtīt līdz veikalam vai aptiekai. Jā, tā varēja gadīties, viņa te jauna īrniece. Ja nu viņš uzkāptu līdz desmitajam dzīvoklim? Tjā, diezgan kutelīga lieta.

Ielā spuldzes vēl nedega. No «Gastronoma» skatlogiem uz trotuāra krita gaismas kvadrāti. Spējas iedomas vadīts, Sūna iegāja veikalā un nopirka četrus citronus. Pārdevēja tos ielika brūnā papīra turziņā.

Desmitais dzīvoklis atradās mājas piektajā stāvā. Pārvaldnieks labu brīdi grozījās kāpņu telpā, līdz smagiem soļiem sāka kāpt augšu]).

Rogulc tomēr acīga. Kāpņu telpā tiešām vairāki logi aiznagloti ar finieriem, bet kādreiz te bijušas vitrāžas.

Piektais stāvs ... Desmitā dzīvokļa durvis ...

Tagad atlika tikai pieklauvēt, bet Sūna kavējās. Viņš sameklēja cigareti un aizsmēķēja. Ko var zināt, Rogule varbūt nemaz negrib, ka viņu traucē. Sūna, vēl brītiņu pie durvīm pastāvējis, kāpa lejup.

Trešajā stāvā pārvaldnieks apstājās. Bet tā viņš arī neuzzinās, kas ar šo sievieti noticis. Atkal savas neuzņēmības dēļ atstās nodomāto pusceļā. Sūna sažņaudza dūri un pa otram lāgam kāpa augšā.

Kad pārvaldnieks sparīgi pieklauvēja, durvis atvēra Rogule.

— Jūs? — tā spēji iesaucās.

— Jā, tas esmu es, — Sūna samulsis atbildēja.

— Nāciet iekšā, — sieviete, pārsteigumu neslēpdama, aicināja. — Kādā darīšanā?

— Es, — pārvaldnieks noņēma cepuri, — tā, garāmejot. Jaunnedēļ pie jums nāks amatnieks.

— Neticami, — Rogule pašūpoja galvu.

— Neticami, bet tomēr fakts, — Sūna atbildēja.

Tagad vārda tiešā nozīmē viņam būs jāsēž remonta kantora priekšniekam uz kakla.

— Vai drīkstu apskatīt, kas te darāms?

Sūnām šķita, ka Rogulcs acīs pavīdēja

smīns.

Pārvaldnieks apskatīja izgrauto sienas apmetumu virtuvē pie izlietnes un kopā ar Ro-guli iegāja vannas istabā.

— Jā, ūdens noslēgts, — viņš svarīgi konstatēja, lai būtu ko sacīt. — Te mēs tā pa īstam ķersimies klāt vasarā.

Rogule klausījās un atbildēja izklaidīgi.

Viņi atgriezās virtuvē. Uz gāzes plītiņas tējkannā mutuļoja ūdens.

— Varu piedāvāt glāzi tējas, — Rogule sacīja.

— Es nemaz nezinu, — Sūna bikli paskatījās vispirms uz tējkannu, tad sievieti.

— Nelieciet sevi lūgties, novelciet mēteli un sēdieties, — viņa pusnopietni pavēlēja. Zilā kleita ar jostu un biezā, adītā jaka skujainu rakstu piešķīra Rogulei solīdas mājsaimnieces izskatu. Arī viņas balss skanēja citādi, nekā Sūna bija paradis dzirdēt.

Un tad viņi istabā dzēra tēju. Sūna arī tagad nespēja uzminēt, kādēļ Rogule nebija atnākusi uz namu pārvaldi, kā solījusi. Jautāt viņš kautrējās, tāpat kā piedāvāt pie tējas savus citronus. Pēkšņi Sūnām iekrita prātā, ka pēdējo reizi tiekoties, viņš pa jokam bija solījies Ro-guli apprecēt. Vai par to viņa būtu apvainojusies? Kas gan to pateiks?

Un tā viņš sēdēja Rogulei pretim, kā svešinieks runāja par remontu un klusēja par to, ko īstenībā šobrīd alka runāt. Sī sieviete katrā ziņā rīkotos pavisam citādi. Enerģiski un noteikti.

Tēja bija padzerta. Sūna cēlās un ģērba mēteli. Rogule pasniedza turziņu ar citroniem, viņš tos būtu aizmirsis.

Pirmdien kaimiņiene pārbrauks, — viņa atvadoties sacīja. Amatnieks varēs tikt iekšā no paša rīta.

— Labi, es meistaram to pateikšu, — Sūna apsolīja. — Un, ja gadās kaut kas šā vai tā, droši nāciet pie manis lejā.

Rogule ar savām brūnajam acīm, kuras viņš bija paradis redzēt tikai dzēlīgas, pētījoši paskatījās.

— Ceru, man turpmāk vairs nevajadzēs jūs traucēt...

Pārvaldnieks juta sejā iecērtamies sārtumu. Viņš saprata.

.

Suņa gribēja vel kaut ko teikt, aprāvās, sveicienam pacēla cepuri un izslīdēja pa durvīm.

Viņš nokāpa līdz ceturtajam stāvam un, pārliecies kāpņu margām, labu bridi drūmi raudzījās lifta šahtas dziļumā. Spējas iedomas vadīts, Sūna pacēla virs šī bezdibeņa turziņu ar citroniem un ļāva tiem krist lejup. Mazais nedarbs iesvieda pārvaldnieka sirdi kaut ko līdzīgu gandarījumam.

— Sasodītais sievišķis!

PATRIOTS PIEDZIMIS

Pie virtuves kopējā galda vairāki cilvēki gatavo vakariņas. Skan balsis, grab un šķind trauki, plītī sprēgā degošas pagales. Silti mitrais gaiss ož pēc gaļas un sadegušiem taukiem.

Plīts priekšā uz ķeblīša, ģērbies krietni pavalkātā skolēna formas tērpā, sēž Edgars — gadus vienpadsmit vecs zēns. Viņš grauž burkānu un spriganām acīm vēro druknu, piesār-tušu sievu, pie kuras brunčiem trinas divi mazi resnīši. Tā ir dzelzceļnieka Mikšāna sieva Anna ar dēlēniem.

— Nē, neticu, jūs pārspīlējat, — viņa, sarunājoties ar radiotehniķi Laubertu — kalsnu pusmūža vīrieti, purina galvu. — Salinkājis ir tikai tādas dabas, nervozs . ..

— Sūkļa dabas! — Lauberts ironizē. — Viņa asaras mūs noslīcinās. Vai jums šī mūžīgā gaušanās neapnīk?

— Varbūt citiem savukārt apnīk jūsu vijoles spēle?

Edgars pastiepjas, lai redzētu runātāju galda otrā pusē. Tā ir Elza. Viņai gadu trīsdesmit, bāla seja un meitenīgs augums.

— O, — Lauberts, pārsteigumu slēpdams, novelk. — Redzams, Salmkājis prot ne tikai gausties, bet arī sirdis iekarot.

Elza sarkst, mirkšķina tuvredzīgās acis un, tikai krietni saņēmusies, cērt pretim:

— Vai viņam, biedram Salmkājim, vajadzēja jums atļauju paprasīt?

Lauberts steidzīgi sāk kaut ko maisīt.

— Neliksim, kaimiņien, šoreiz katru vārdu uz svariem, — viņš atkāpjas.

Elza ir trolejbusa kasiere. Salmkājis rēķinvedis stikla fabrikā. Ja viņas klātbūtni virtuvē tikpat kā nemana, tad par rēķinvedi jāsaka gluži pretējais. Vakaros, kad viņš ar savu zilo tējkannu rokā ienāk virtuvē un, visiem uzmetis drūmu skatienu, paklusu sveicina, sarunas bieži vien zaudē raito plūdumu. Salmkājis ir vienmēr ar kaut ko neapmierināts. Pagājušajā nedēļā, Edgars atminas, rēķinvedim vajadzēja pagaidīt, līdz atbrīvosies vieta viņa zilajai tējkannai uz plīts. Viņš, kaut ko klusi purpinādams, apsēdās uz malkas kastes, nervozi pagrozījās un pēkšņi kā dzelts pielēca kājās.

— Man apriebušās šīs mūžīgās rindas! — viņš iebrēcās. — Tā jau cilvēks var palikt traks!

Negaiss tomēr bija īslaicīgs.. Jau minūti vēlāk viņš Elzai žēlojās:

— Tikai dievs zina, ko es pārdzīvoju. Jūtos vientuļš kā akls suns. Šādi tādi darbā izvirzās, aizlien man priekšā, bet es jau divpadsmit gadus sēžu kā ķipis vienā un tai pašā krēslā. Kāpēc? Man nav stutes, neesmu līdējs, tāpēc! Vai jūs to saprotat? — viņš jautāja. — Pat mājās, savā istabā, jūtos kā moku kambarī. Te Mik-sāna mazuļi bauro aiz sienas, te pašā pusnakti radio meistars sāk vijoli čīgāt.

Sie vārdi izsauca pretuguni.

— Jūs netaurējāt, maziņš būdams? — Mik-šānu Anna, gatava līdz pēdējam aizstāvēt savas ģimenes tiesības, zvetēja ar dūri pa galdu, bet Lauberts rīkojās aukstiem ieročiem. Salm-kājim muguru pagriezis, viņš dzedri aizrādīja:

— Ja jums tādi papīra nervi, ārstējieties vai sameklējiet atsevišķu dzīvokli.

Salmkajis kabatas lakatiņā noslaucīja mitrās acis. Par slimu cilvēku nevajagot ņirgāties. Pietiekot, ja visāda kalibra artcļnieki braucot uz dienvidiem ārstēties. Bet ko darīt — tādi laiki, — viņš nopūtās. Atsevišķu dzīvoklīti droši vien sagaidīšot tikai pēc nāves — kapsētā.

Citā reizē, Edgaram palicis prātā, Salmkāji uz ielas automašīna bija nošķiedusi ar dubļiem. Viņš šo pārestību nespēja aizmirst visu vakaru.

Blēži, mahinatori un činavnieki vizinoties, bet viņam, kārtīgam cilvēkam, visu mūžu jā-skraidot kā tarakānam — kājām. — Kāpēc? — viņš sašutis jautāja. Kad virtuvē tovakar ienāca Mikšāns, ģērbies jaunā uzvalkā, un apjautājās, kā citiem tas patīkot, Salmkājis viņam aizrādīja, ka cilvēkam, pirmkārt, esol jāspīd no iekšienes . ..

Edgaram daudz šādu gadījumu sakrājies atmiņā. Viņam Salmkājis liekas jocīgs vīrs — un kā ne? Rīga esot pilna ar blēžiem, — tā rēķinvedis apgalvo tikai tāpēc vien, ka reiz nopircis brāķa spuldzi vai citu reizi — frizieris bez pra-sišanas tam ielējis matos odekolonu un licis par to attiecīgi samaksāt. Un tā — vienmēr .. .

l’ikai pēdējās dienas Salmkājis ir kluss, mazrunīgs, it kā viņu nodarbinātu kāda svarīga liela.

Pie plīts pienāk trolejbusa kasiere Elza un sāk saimniekot. Viņas seja domu nomākta. Vai tam būtu kāds sakars ar Salmkāja mazrunību? Elzas acīs bieži vien dīvains spīdums, kad viņa raugās uz rēķinvedi. Vai tā būtu mīlestība, par kuru Edgars lasījis grāmatās? Jānovēro.

Gaitenī noklaudz ārdurvis. Skanēdama pie zēna kājām nokrīt karote. Viņš to paceļ un atdod Elzai. Nav šaubu — pārnācis Salmkājis. Simtām reižu dzirdēti viņa soļi.

Kad rēķinvedis pēc brīža ienāk virtuvē, Edgars negrib ticēt savām acīm. Salmkājis it kā kļuvis par desmit gadiem jaunāks. Nezināms spēks izdzēsis tā sejā grūtsirdīgos vaibstus un iztaisnojis plecus.

— Labvakar! — viņš saka pretēji paradumam skaļā balsī un jauneklīgi pašūpo rokā tējkannu. Salmkāja priecīgi enerģiskā balss liek visiem atskatīties. Tik saldu, noslēpumainu smīnu vēl neviens no kaimiņiem viņa sejā nav redzējis. Elza nervozi knibina blūzes nošuvītes.

Anna atbīda bērneļus, kas joprojām kā pielipuši brunčiem, un pienāk rēķinvedim tuvāk.

— Pēc acīm redzu, — viņas sejā labsirdīga ziņkāre, — jums lēcies kaut kas ļoti labs.

Lauberts nogaidoši aizsmēķē cigareti.

— Uzminējāt, Anna. Beidzot esmu ticis pie dzīvoklīša, — Salmkājis paziņo.

— Pa tumšo? — Lauberts, aci piemiedzis, iegāž rēķinvedim kā ar pātagu.

Salmkāja smīns noslēpjas atpakaļ lūpu kaktiņos.

— Vai es esmu kāds mahinators? Fabrika strādniekiem uzbūvēja māju un arī man iedeva dzīvokli.

— O, — Lauberts pašūpo galvu. — Apsveicu, no sirds apsveicu. Tagad pie mums kļūs mierīgāk. Bet sakiet godīgi: iesmērēt kādam taču vajadzēja?

Vai nu bez tā! Tagad jau tādi laiki, -Anna nelūgta atbild Salmkāja vietā. Rēķinvedis saraujas, it kā pļauku saņēmis.

Kas tā par provokāciju? — viņš iebrēcas. — Ko nozīmē «tādi laiki»?

Annas labsirdīgajā sejā pārsteigums un neizpratne.

Nu, vai tad paši vairs nezināt, kādi? Kurš te vienmēr čīkstēja — tādi laiki, tādi laiki.

Salmkājis, drusku apjucis, nervozi glauž matus un cieši skatās uz Annu.

— Te, kaimiņien, kāds pārpratums. Noteikti pārpratums. Es, atbildīgs darbinieks, nekad tik apolitiski neizsakos. Nē!

— Vai re ko! — Anna sasit plaukstas. — No kura laika jūs tik atbildīgs?

Salmkājis sevi apvalda, kļūst cienīgāks.

— Būtībā vienmēr, bet kopš šodienas esmu galvenais grāmatvedis.

— Tad jau jums jāuzstājas! — Lauberts saķer un krata abas Salmkāja rokas. — Kas tad ar iepriekšējo grāmatvedi? Kasē bija iegrābis?

Apbrīnojami! — bijušais rēķinvedis atrauj savas rokas. — Jūs tikai blēžus vien visur redzat! Mūsu vecais, cienījamais grāmatvedis Ābols aiziet pensijā . . .

— Aha! Un cili šo vietu netīkoja?

— Kur nu bez tā! Bet Ābols par mani aizlika labu vārdu . . .

— Saprotu, tātad stute.

Salmkājis tumši pietvīkst.

— Kur jūs indes pilns! .. . Fabrikas kolektīvs un grāmatvedis Ābols mani kā godīgu darbinieku pazīst divpadsmit gadus. Vai ar to nepieliek?

Arī Elza pa šo brītiņu pienākusi tuvāk.

— Es priecājos, it kā mani būtu paaugstinājuši, — viņa piesarkusi klusu saka. — Beidzot varēsiet arī par savu veselību padomāt, par ārstēšanos.

— Ārstēties? — Salmkājis domīgi sarauc pieri. — Nav īstais laiks. Lai, lai jau tizlie ārstējas. Tagad, — viņš lēni izslējās taisnāks, — jāstrādā, jāstrādā visiem spēkiem. Dzīvē, Elza, jāredz tāli mērķi.

— Cik jūs to skaisti pateicāt! — viņa kautri kā skolniece nosaka.

— Jā, nevar tikai par sevi vien domāt. Ir vispārības intereses, ir savs patriotisks pienākums katram, — Salmkājis piebilst gandrīz svinīgā balsī.

Smaids Elzas sejā kļūst nedrošs. — Protams, ka tā, protams . . . Gandrīz piemirsu! Jūsu virskrekls izmazgāts, žūst aiz loga.

— Paldies, Elza! Kā lai atlīdzinu? — Un, atbildi negaidījis, Salmkājis turpina, — laikam gan šo veco kreklu tagad atdošu sētniekam. Manā stāvoklī, saprotiet...

Turpmāk jāspīd ne tikai no iekšienes, — Lauberts papildina.

— Katrā ziņā!

— Tagad jums vēl tikai jāliek pie automašīnas un jāsameklē smuka sieva ar visām mēbelēm,— radiotehniķis piebilst it kā pa jokam.

— 11m, padoms nav zemē metams, tikai — tas nāk ar nokavēšanos, — Salmkājis atbild pavisam nopietni.

Elza sausi iesmejas un, žigli pagriezusies, pieiet nolāsojušam logam. Tāpat ar delnu viņa noslauka mitro rūti un skatās ārā. Anna, it kā aizmirsusi ko darīt, stāv lūpas sakniebusi.

Salmkājis parausta plecus, paņem savu zilo tējkannu, kurā jau labu brīdi burbuļojis ūdens, un svarīgiem soļiem iziet no virtuves.

Lauberts nesavaldīgi nomet plīts priekšā pussmēķēto cigareti.

— «Patriots» piedzimis, — viņš nicīgi saka.

Sie vārdi paliek it kā karājoties gaisā. Un

ikviens klusēdams turpina pasākto darbu virtuvē.

Edgars vēro pieaugušos. «Bet kas notiks ar Salmkāji, ja viņš vairs nebūs galvenais grāmatvedis?» — zēnam pēkšņi iekrīt prātā.

MĪĻIE RADIŅI

Kādā svētdienas rītā mani un sievu pamodināja sparīga klauvēšana.

— Piķis un zēvele, kas tas par negantnieku tik agri?

Ņurdēdams izrausos no gultas, piegāju pie loga un gar aizkara malu paglūnēju ārā. Tāds kaut kur redzēts vīrelis saņurcītās drānās ar finiera čemodāniņu rokā stāvēja pie mūsu mājiņas durvīm. Pa tam arī sieva, izkāpusi no gultas, pienāca man blakus.

— Antons! Tas taču ir Antons! — viņa priecīgi iesaucās.

Tik tikko paguvu Mildu aizturēt, lai uzvelk brunčus, citādi tāpat kreklā vien būtu izšāvusies ciemiņam pretī. Izrādījās — atbraucis no Ķūļiem viņas brālītis Antons. Tagad arī es atcerējos Antonu. Viņš taču kopā ar savu gas-pažu Rozāli manās kāzās vēl danci lēca.

Antonam bija norūpējies izskats. Pie bro-kastgalda uzzinājām, ka viņš uz Rīgu atbraucis kvalifikācijas celšanas kursos. Antons bija rēķinvedis un strādāja Ķūļu tīklu fabrikā. Paēdis viņš palūdza manu bārdas nazi un no-skuvās. Sieva pa to laiku viņam izgludināja vagonā sasēdētās bikses. Savedis savu ārieni kār-

tībā, Antons uzpīpoja, sataisīja mīlīgu seju un pievērsās Mildai.

— Es tā skatos, — viņš iesāka, — jūs divi vien, bet telpas kā jaunbagātniekiem. Kā būtu, ja es šo mēncsīti te piemestos?

Sieva paskatījās uz mani. Antons pārspīlēja. Mūsu mājele tikai drusku lielāka par suņa būdu, abas istabiņas — mazi kambarīši, un virtuvē, kas garena kā lāde, druknākam cilvēkam grūti apgriezties. Bet kā tu radam atteiksi?

— Uz mēnesi jau kaut kā varētu saspiesties, — es sacīju, — bet, redz, nezinu, kur tevi noguldīt. Dīvāna mums nav, un abas istabeles kā piebāztas grabažām.

— Hm, — sievasbrālis rūca.

— Ja Antons neļaunojas, es viņu iekārtošu virtuvē uz platā sola. Toverīšus un spaiņus pa nakti var izlikt pie durvīm. Kādu maišeli ar salmiem arī sadabūšu.

Antons tūdaļ kļuva priecīgs.

— Nu, kas tad man, vecam bukam, vairāk vajadzīgs! — viņš iesaucās. — Kad tik jumts virs galvas.

Milda ierādīja Antonam atvilktni kumodē, kur nolikt līdzatvesto veļu, un skapītī atsevišķu plauktu. Var taču cilvēkam ienākt prātā pa reizei sev nopirkt kaut ko ēdamu ...

Man kā jau pie svētdienas bija padomā drusku pasaimniekot. Atstājis sievu ar Antonu runājamies, sameklēju cirvi, āmuru un gāju salabot vēja apgāzto dārza žogu. Tikko biju iesācis strādāt, te Antons, rokas bikšu kabatās sabāzis, nostājās man blakus. Es pašreiz no dēļu atgriezumiem tēsu latiņas. Viņš bridi skatījās, tad iespļāva gurķu dobē un teica:

— Mīļo švāģer, uz šilo lietu tev nav ķēriena! Latiņas jānotēš smailas. Tad pat velns netiks pāri žogam. Un, atbildi negaidījis, viņš izņēma man cirvi no rokas un rādīja, kā tas darāms. Man gan nepatika, ka dārza žogs tagad vienā vietā būs robains, taču negribējās strīdēties. Antons jau vēlēja tikai labu.

Pabeiguši darbu, apstaigājām dārziņu. Antons, manus stādījumus apskatījis, nicīgi smīnēja.

— Neņem, švāģer, ļaunā, — viņš, beidzot nenocieties, izmeta, — bet dārzkopībā tev pavisam maz jēgas. Plānsaimniecību esi piemirsis un sastādījis to, kas pagadījies. Es, piemēram, te audzētu kāpostus un barotu trušus. Trijos gados, tici vai ne, — jauna māja. Pie mums Ķūļos ...

Spēja lietus brāzma mūs iedzina istabā. Saruna piemirsās. Pie vakariņu galda sieva ieminējās, lai rīt, nākdams no darba, es atnesot maltu gaļu. Frikadeļu zupas viņai iekārojies.

Antons, to dzirdēdams, pašūpoja galvu, izbrīnījies paskatījās uz sievu.

— Mildiņ, tu kā vienmēr tāda gaisīga, — viņš teica. — Vai zini, kas tādā maltā gaļā reizēm ir samalts? Mēs mājās, ja iegribas kaut kā strebjama, parasti izvārām kāpostus. Vismaz tīra manta.

— Mēs kāpostus jau ēdām sestdien, — sieva kautri iebilda.

— Nu, kas tur, ēdīsim arī pirmdien, — es samierinoši iejaucos. Miers taču baro, bet nemiers posta.

Tā iesākās mūsu dzīve trijatā.

Man uz fabriku bija tālu jābrauc ar tramvaju, tāpēc cēlāmies agri. Tas, protams, traucēja Antonu, jo viņam kursos vajadzēja būt tikai deviņos. Nolēmu rītos iztikt bez tējas.

— Mēneša laikā tāpēc nenomirsim, — es sievai teicu.

Bet mēnesis aizritēja, un Antons paziņoja, ka kursi uz divām nedēļām pagarināti. Viņš taču mūs sevišķi neapgrūtinot?

— Nē, protams, ne, — es un sieva laipni apgalvojām. Bet pēc divām nedēļām viņš atnesa mājās šņabi un teica, ka liela esot darīta.

— Mīļie radiņi, man laimējās, — Antons, iedzēris krietnu malku, paskaidroja tuvāk. — Es palieku Rīgā. Strādāšu tckstilkombinātā.

— Kā tad tu tā? — sieva jauno ziņu nevarēja tik ātri aptvert.

— Tā, — Antons pašapzinīgi pameta ar abām rokām. — Saostījos. Tekstilkombināta direktors no Ķūļiem ...

— Jā, cilvēkam laime, — es teicu.

— Ceru, — viņš atbildēja, — jūs taču tagad netrieksiet mani prom. Es meklēšu dzīvokli. Bet pagaidām sievu ar bērneļiem atvedīšu šeit.

— Mēs jau, Anton, neko, — sieva vāri pretojās. — Bet, pats redzi, ar tām telpām — pašvaki.

— Mildiņ, — viņš draudzīgi uzlika roku uz māsas pleca. — Ja grib, tad var visu. Sitās grabažas vienkārši jāizsviež malkas šķūnī un jānopērk dīvāns. Un bez tam, — viņš piebilda,

— mans Jānelis īsts speciālists dārzkopībā. Tev, švāģer, atkritīs rūpes par dārzu ...

Radiem taču jāpalīdz. Notika tā, kā Antons vēlējās. Skapi, etažeri, kumodi un puķu galdiņus sakrāvām malkas šķūnī; komisijas veikalā nopirkām platu dīvānu. Pēc nedēļas atbrauca Rozāle — Antona sieva ar abām atvasēm. Jānelim bija gadu trīspadsmit, Marutai desmit.

Viņiem visiem ļoti patika pie mums. Jānelis, kā jau speciālists dārzkopībā, pāris dienās izravēja no dārza visus burkānus un kopā ar Marutu notiesāja. Tieši tajā laikā pie manis ieradās krāsotāju meistars. Jau pavasarī biju viņu sarunājis, un tagad solījās kādā vaļīgākā brīdī manas istabeles izbalsināt. Te nu iznāca maza nesaprašanās ar Antonu. Es biju iecerējis istabiņas dzeltenos, siltos toņos, viņš tam pretojās, kā mēdz sacīt, rokām un kājām.

— No krāsām, mīļo švāģer, es kaut ko saprotu, — viņš mēģināja mani pārliecināt.

— Ķūļos mani uzskatīja par speciālistu šajos jautājumos. Istabiņām ir jābūt ceriņu krāsā.

Antona viedokli aizstāvēja Rozāle, Jānelis un Maruta. Sieva, radniecisku instinktu vadīta, no sava sprieduma atturējās. Tā es vairākumam piekāpos.

Ritēja dienas. Jau vairākas reizes ievēroju, ka pie vakariņu galda, visiem klātesot, Rozāle smagi nopūšas. Beidzot to pamanīja vai arī šķita pamanām Antons.

— Kaķīt, kas tev? — viņš jautāja.

Es, mīļo Anton, nevaru nedomāt par abiem mūsu vecīšiem Ķūļos .. .

Kļuvu vērīgs. Tikai tagad atcerējos pa ausu galam dzirdēto, ka Antona dzīvoklī palikusi Rozāles māte ar savu brāli — vecu, pirmā pasaules kara invalīdu.

— Jā, žēl, — Antons, maziem malkiem strēbdams karstu tēju, atbildēja. — Bet ko tur var darīt?

— Darīt jau kaut ko var, ja tikai grib. Neaizmirsti, ka viņa ir mana māte.

Antons to nebija aizmirsis. Viņš domīgi pakasīja pakausi un paskatījās uz Mildu, tad mani.

— Ja tā labi apdomā, — Antons sacīja,

— tad kāpēc viņus gan neatvest uz šejieni? Visi, kopā dzīvodami, lētāk iztiksim.

— Mildiņ, ko tu par to saki? — Rozāle prasīja sievai, kas savukārt meklēja padomu manās acīs.

— Lai brauc vien, — es jūsmīgi atbildēju.

— Pašu ļaudis, iztiksim . . .

Tagad mēs ar sievu guļam virtuvē, un es uz cietā sola nevaru aizmigt. Tā man atliek laika visu kārtīgi pārdomāt. Esmu nācis pie slēdziena, ka ar to radu būšanu tomēr nav kaut kas kārtībā.

NOKAVĒTS

Kāpņu laukumiņos brītiņu pastāvēdams un dziļi atvilkdams elpu, uz savu dzīvoklīti piektajā stāvā kāpj dziedāšanas skolotājs Augusts Dalbiņš. Viņš ir gara auguma, drusku salīcis, kārns, rokā nes portfeli un tīkliņu ar iepirkumiem.

— Dzīvoklis jāsamaina, — viņš domā. — Manos gados tik augstu kāpt nozīmē tīšu prātu sirdi bendēt. Protams, vecums pagaidām varbūt vēl nav izšķirošais. Kas tad vīrietim, ja tā padomā, ir piecdesmit deviņi gadi? Nekas! Izšķirošais ir šis nolādētais išiass. Reizēm krustos dedzina kā ar nokaitētu dzelzi. Bez spieķa pat līdz tramvajam grūti . . .

Smejoties garām uz leju aizsteidzas divas pusaudzes. Ek, arī man tādas varēja būt! — viņš pavada meitenes skaudīgiem skatieniem un, pēkšņi apstājies, pieliek roku pie krūtīm. Atkal sirds! Ir tāda sajūta, ka nupat, nupat notiks kaut kas briesmīgs, neglābjams. Viņa mugura mirklī pārklājas baiļu sviedriem. Pārbiedētu seju Augusts klausās savos nemierīgajos sirdspukstos.

— Paldies dievam, šoreiz vēl ne, — viņš atviegloti nopūšas un saņēmies gausiem soļiem

turpina kāpienu. Beidzot Augusts ir savā dzīvoklī. Viņš nosviež uz galda nesamos un atkrīt kā bez spēka uz dīvāna. Vairāk, patiesi vairāk jāievēro ārsta norādījumi. Vairāk uzmanības vitamīniem un mikstūrām. Un tomēr ir kaites, kurām neviens ārsts nevar palīdzēt. Dvēsele ir slima. Vientulība to pamazām saindējusi un padarījusi grūtsirdīgu. Reizēm ir tā, ka pēc darba pat mājās negribas nākt. Derdzas pastāvīgā vientulība, klusums, sarunas pašam ar sevi.

Minūtes desmit pasēdējis, Augusts noģērbj svārkus, iedzer kā parasti organisma stiprināšanai glāzi minerālūdens un sāk izkravāt no tīkliņa iepirkumus. Rīkodamies viņš pamet skatienu ārā pa logu un tūlīt pārtrauc darbu. Pāri pretim uz blakus dzīvokļa loga palodzes stāv divi rozā kreppapīrā ievīstīti podiņi ar ziedošām ģerānijām.

— Ahal — Augusts, lūpas sakniebis, noglauž zodu. Interesanti zināt, kāds tips galu galā tur ievācies? Iepriekšējais kaimiņš — nelaiķis Meirāns — bija vienkāršs cilvēks. Viņi sapratās labi. Dažkārt stundām pie vaļēja loga sarunājās, sprieda par dzīvi un vēroja ielu. Sis, šķiet, smalkāks. Zīda aizkari, puķes . . .

It kā sajūtot dziedāšanas skolotāja ziņkāri, pie pretējā loga pēkšņi parādās dzīvokļa jaunais iemītnieks.

Augusts ir pārsteigts. Viņam prātā nebija ienācis, ka jaunais kaimiņš varētu būt sieviete, pie tam jauna, skaista sieviete. Daudzus gadus

Augusts šajā logā bija paradis redzēt tikai Mci-rāna grumboto vaigu.

Jaunā sieviete noliek ģerānijas kaut kur sev aizmugurē, paver logu un uzcītīgi sāk spodrināt rūtis.

Ilm, — Augusts atkal domīgi noglauž zodu. Glīliņa. Bet kas zin? Varbūt viņai šūpulī jau bērnelis. Varbūt kāds ziķeris jau skolā iet un pēc brītiņa viņai blakus nostāsies vīrišķis. Dzīvē atgadās visādi, un nekad nav par ļaunu zināt, kas tev ir kaimiņš.

Dziedāšanas skolotājs spoguļa priekšā saglauž retos, sirmos matus un sakārto kaklasaiti.

— Labdien! — viņš pēc brītiņa, kā vēdinot istabu, pavēris logu, strupi izmet.

Jaunā sieviete, drusku izbrīnījusies, atņem sveicienu un pārtrauc darbu.

Augustu pārsteidz kaimiņienes ziedošais vaigs un spulgās acis. Jā, tiešām glītiņa. Vairāk par divdesmit pieciem tai nav ...

Atguvies viņš saka:

Būsim pazīstami! Es tepat dzīvoju. Augusts Dalbiņš — dziedāšanas skolotājs.

Jaunā sieviete pasmaida. Velns, kas par smaidu!

— Tātad kaimiņš? — viņa, acīm jautri zibot, atsaucas. — Piedodiet, ka nevaru jums roku pasniegt. Starp mums, kā pats redzat, vesels bezdibenis. Es esmu Lidija Gailīte, un mēs zināmā mērā — vienas profesijas ļaudis.

Augusts aizmirsis kremtošo kāju, sirdslēkmes, vitamīnus un mikstūras. Kā viņa prot smaidīt!

Bet Lidija turpina:

Jā, vienas profesijas. Es pasniedzu fizkultūru, — un, pamanījusi dziedāšanas skolotāja sejā vilšanās ēnu, piebilst:

— Šķiet, jums neimponē sports?

Augusts, labsirdīgi saviebies, pamet ar roku.

Jums patīk jokot. Man jau vairs nav tie gadi. Drīzāk par zārku jādomā.

Lidija viņam padraud ar pirkstu.

Nupat melšat niekus. Pēc skata jums nav vairāk par četrdesmit. Vai varbūt kāda slēpta kaite? Es, piemēram, ja sadomātu precēties, katrā ziņā izvēlētos vīru solīdos gados.

«Vai es sevi varu uzskatīt par vīru solīdos gados?» Augustam iekrīt prātā. Slēpjot mulsumu, viņš sāk stāstīt par Meirānu.

Ko jūs sakāt? — Lidija strauji atskatās savā istabā. — Un tiešām viņš šeit, tepat nomira?

— Nē, slimnīcā, — Augusts mierina. — Bet vispār — Meirāns bija jauks cilvēks. Viņš viens un es viens. Mēs te pie logiem daudz ko pārrunājam, kad apnika — spēlējām uz bārdām.

— Bārdām?

Jā, un nekā dīvaina tur nebija. Redziet, apakšā pa ielu iet un nāk cilvēki. Kurš no mums pirmais ieraudzīja kādu vīru ar kuplu bārdu, tam skaitījās punkts. Par desmit punktiem rēķinājām vienu rubli.

Interesanti, — Lidija pašūpo galvu. — Tiešām interesanti! Bet sakiet, biedri Dal-biņ, vai jūs te visi bez ūdens? Pie manis krānā ne pilītes.

— Ūdens uzkāpj tikai lidz trešajam stāvam, — Augusts paskaidro. — Tāpēc es eju lejā pie Oldermaņa.

— Biedri Dalbiņ! — Lidija lūdzoši saliek plaukstas kopā. — Uznesiet man, teiksim, sālsmaizes vietā spainīti ūdens, jā? — un viņa skatās uz Augustu vārām bērna acīm.

— Khcm, — Augusts ieņurdas, atminoties sirdi, bet tūlīt apraujas.

— Ar lielāko prieku!

Pāris stundas vēlāk, kad ārā jau tumsa, Augusts sakucis sēž istabā pie galda un vēro sev priekšā nošu burtnīcu kaudzīti. Negribas pie tām ķerties. Darbs, kuram viņš dedzis visu mūžu, šobrīd it kā zaudējis krāsas un nozīmi. Ir skumji. Kāpēc tieši šovakar vientulība atkal uzbrūk līdzīgi niknam sunim? Kādreiz Augustam bija piederējušas atslēgas no visām dzīves durvīm, bet viņš kavējās pa kādām ieiet, kaut ko gaidīja. Šodien palikusi vairs tikai nošu atslēga . . .

Bet varbūt vēl nav viss par vēlu? Varbūt viņš tomēr drīkst sevi pieskaitīt cilvēkiem solīdos gados? — Augusts prāto un pēkšņi apraujas. Lidijas logā uz baltā priekškara pazib ēna. Viņš pieceļas un zaglīgiem soļiem pieiet logam. Lidijas ēna tekalē un skraida pa cieši aizvērtajiem aizkariem kā pa ekrānu. Viņa, cik noprotams, kaut ko kārto. Brīžiem skaidri iezīmējas sievietes jaunā auguma kontūras.

Augusts skatās un šobrīd it kā nejūtas tik vecs, kā visu laiku domājis par sevi. Tad Lidijas logā gaisma nodziest, un visu aprij tumsa. Tikai, kad acis pierod, var saskatīt ielas atblāzmu uz nama pretējās sienas un zvaigznes mirgojam debesīs.

— Un ja nu tomēr? — Augusts klusi jautā.

Viņš stāv labu brīdi nepakustējies, tad nodzēš arī savā istabā gaismu un klusi atver logu. Silts, putekļains gaiss strāvo sejā. Augusts lūkojas zvaigznēs un, vēlāk apgūlies, visu nakti neaizver acis.

Kad logā iegailas zilgans rīts, viņš pieceļas un meklē naktsgaldiņa atvilktnē sāpju remdinātājas tabletes. Krustos atkal dedzina kā ar nokaitētu dzelzi.

— Jā, tomēr par vēlu, — Augusts smagi nopūšas.

UN JŪRA TĀLU...

Rieta spuldze apgaismo mazās mājeles, kokus un cilvēkus apkārtējos dārziņos. Kaut kur tālu dun pilsēta un jūra.

Jēkabs — vīrs jau pāri pusmūžam, bet zēnisku augumu — pieceļas no redīsu dobes, noslauka salāpīto bikšu ceļgalus un tāpat smilšainām rokām izvelk no kabatas papirosu.

Jā, — viņš saka, aizsmēķējis un vienai dzīgi paraudzījies debesīs, — lietus nebūs.

Dārziņa vidū uz tukšas makaronu kastes jāteniski uzsēdusies padrukna sieviete bieziem, izspūrušiem matiem. Zilgans, izbalējis galvas lakatiņš tai atrisis un noslīdējis uz pleciem. Viņa skalo redīsus, veikli, ierastām kustībām sasien tos pa septiņiem astoņiem saišķītī un liek sev blakus grozā.

Tā ir Katrīne, Jēkaba sieva.

— Ir vēls, nekūņojies! — viņa, tikko lūpas pavērdama, aizrāda. — Stiep redīsus šurp. Rīt ievāksim pirmos gurķīšus. Tie ir cenā.

Pēdējos vārdus sakot, viņas apaļajā sejā pazib viltīgs smaidiņš.

Jēkabs nosviež pussmēķēto papirosu un ar kailo kāju cieši iebradā zemē. Viņam garām lido noziedējušu pieneņu lidpūkas. Jēkabs tās

pavada ar vienaldzīgu skatienu — it ka klausās, it kā domā. Visapkārt dobēs sīpoli, tomāti, gurķi, burkāni, kāposti. Gaiss ož pēc mitras, treknas zemes un mēsliem.

— Jā, — Jēkabs nosaka vēlreiz, tad paņem grozu ar sarautajiem redīsiem un laipo gar dobes malu pie sievas. Viņam ir kalsnēja, saulē brūni iedegusi seja, īsi apcirptas ūsas un sirma, pinkaina bārdiņa. Jēkabs iet sakucis, smagiem soļiem, it kā uz saviem pleciem nestu māju. Pēkšņi viņš aprauti iekliedzas un steidzīgi noliek grozu.

Kas tev ir? — Kalrinc paceļ galvu.

— Kas ir? — Jēkabs negribīgi atkārto. — Kāju sadūru.

Viņš aizklibo līdz sievai un apsēstas uz makaronu kastes. Kalrinc piecēlusies apskata ievainoto kāju.

Brēciens bija lielāks nekā ta vaina, — viņa sausi iesmejas.

Jēkabs neatbild. Brūce jau varbūt arī nav nekāda lielā, tomēr smeldz. Ja varētu tagad likties gultā, aizmigt, kas zin — no rīta pat neatminētos. Bet kā gulēsi, kad tumsa nāk virsū un pēc stundas jau jābūt darbā. Jēkabs ir sargs laivu piestātnē. Arī no rīta pārnācis, viņš nevarēs krist migā. Jāaizstumj Katei rateļi ar dārzeņiem uz tirgu.

— Ko tu tagad darīsi? — Jēkabu iztraucē sievas balss. Tā ir laipna un tomēr kodīga.

— Kas tad man jādara? Aušos un stūrēšu

prom, — viņš atbild. — Kamēr aizklibošu, tā vien būs.

Katrlnc paberzē zodu. Viņa vienmēr tā, kad ir ar kaut ko neapmierināta. Šoreiz Jēkabs pamana, viņa ļoti enerģiski berzē zodu.

— Draudziņ, mēs neesam tik bagāti, lai dienā slinkotu. Tev atliks vēl laika ir aiziet, ir man palīdzēt. Apsiesim kāju, un tad žigli vien kāp uz istabas augšas.

Jēkabs skatās uz sievu un mirkšķina acis.

— Ko es tur darīšu?

— Pagaidi!

Katrīne pusteciņus aizmetas uz istabu un pēc brītiņa ir atpakaļ ar lupatu un Jēkaba vecajām galošām. Pārsiedama vīram kāju, viņa paskaidro, kas uz istabas augšas darāms.

— Man tur ir vērpjamais ratiņš. Legzdiņiete lūdza uz pāris dienām aizdot. Apsolīja par to vilnu cimdu pārim. Pie tās pašas reizes paskaties — tur vajag būt arī kādam vecam grozam. Salāpīsi un derēs. Lieki naudu netērēsim, jaunu pērkot...

Kāja Jēkabam ir nomazgāta un pārsieta. Viņš uzvelk galošas un, Katrīnes skatiena pavadīts, iet izpildīt uzdevumu.

— Tu tikai, draudziņ, tur nekūņojies, — sieva aizrāda.

Jēkabs pieslien mājas galā trepes un kāpj augšā uz bēniņiem. Atslēdzis durvis, viņš ielien krēslainā un piesmakušā, saules piesildītā telpā. Taustīdamies aiziet līdz saplākšņiem aizklātajam logam un atgrūž to vaļā.

Tālumā, pāri dārziņiem un pļavām var redzēt priedēm apaugušas kāpas un jūru. Gar apvārsni, kas dzidrs un apelsīna krāsā, stiepjas tievs dūmu dzīpars. Tur aiziet kāds kuģis .. .

Jēkabs stāv pie palodzes, it kā aizmirsis, kādēļ uznācis augšā. Jūra vietām ir vara krāsā, reizēm uzzibsnī baltas un zaļganas viļņu strēles.

Vērojumu iztraucē spalgi un ritmiski klaudzieni dārzā. Kate sūknē ūdeni. Klaudzieni Jēkabam atgādina — neķēmojies . . .

Viņš lēni aizgriežas no loga un, zirnekļu tiklus atvairīdams, sāk ložņāt starp noputējušām grabažām. Tur ir logu rāmji, sarūsējusi dzelzs gulta, salauzts gramofons, kaut kādi vīstokļi un kastes. Nejauši Jēkabs uzgrūžas molbertam. Kaut kas nograb un krīt. Pie viņa kājām krāsu kaste, no kuras izbirušas nomelnējušas tūbiņas.

Jēkaba domīgo sejas izteiksmi nomaina kautrs, gandrīz bērnišķīgs smaids. Ja Katrīne redzētu šo smaidu, viņa sāktu berzēt zodu ...

Jēkabs salasa krāsu tūbiņas atpakaļ kastē un atgriežas pie loga. Paņēmis vienu, kas sakaltusi cieta kā kauls, viņš mēģina uz šauras papīra bandrolītes izlasīt krāsas nosaukumu. Tajā pašā mirklī Jēkabs ievēro savas rokas un izbrīnījies savelk uzacis. Vai tiešām šīs brūnās, sarepējušās ķetnas ar aplauztiem nagiem pieder viņam? Vai arī seja tā pārvērtusies?

Nepatīkami pārsteigts, Jēkabs mēģina savu attēlu saskatīt loga rūtī. Viņa acis ierauga savītušu, ilgi neskūtu, kalsnu seju ar nogurušām acīm. Pie lūpu kaktiņiem laiks iegravējis dziļas, grūtsirdīgas rievas. Neviena enerģiska vilciena. Bez Ūsiņām un bārdeles viņš izskatītos kā vecene.

Jēkabs nepatikā novēršas un aizsmēķē papirosu. Bet viņam taču vēl nav piecdesmit četri gadi. Jā, vēl nav. Un tomēr gribas vairs tikai atpūsties, snaust, gribas klusuma. Kur gan palicis nemiers un kvēlas ilgas pēc lielas, skaistas dzīves?

Jēkabs nervozi velk dūmus un domās sevi salīdzina ar ceļotāju, kas iekāpis ne tajā vilcienā, ar kuru bijis jābrauc. Pirms trīsdesmit gadiem viņš satika Kati. un laiks no tā brīža it kā apstājies. Jēkabs gan ir novecojis, bet saviem jaunības nodomiem nav ticis ne par soli tuvāk. Viņš gribēja būt jūrnieks. Redzēt ne tikai apvārsni, bet arī svešas zemes krastus. Laikam šī griba nesniedzās tālāk par klusu vēlēšanos. Vai citādi dzīves labākie gadi būtu pavadīti uz velkonīša, strādājot ar lāpstu un pīķāķi? Jā, Jēkabs jūrā bija iebāzis tikai degunu, pa-slapinājis kāju pēdas. Kādreiz viņš gribēja kļūt arī par gleznotāju. Krāsas un audekls viņu valdzināja, bieži turēja gūstā. Cik gan reižu, draugu mudināts, viņš posās studijām? Un vienmēr kaut kas nodomu izjauca. Kas vainīgs? Vai tikai Kate?

Jēkabs izsmēķēto papirosu izmet pa logu kāpostu dobē un aizdedzina jaunu. Kāpēc viņš atnāca šeit un apprecēja Kati? Mīlestība?

Varbūt ne! Jēkabam tagad, tik daudzus gadus nodzīvojušam, jāatzīst, ka viņš nemaz nezina, kas ir mīlestība. Droši vien arī sieva to nezina. Bet Kate prata savus nodomus piepildīt. Viņa tam kā jaunam, niķīgam zirgam bija vispirms pasniegusi kuli ar auzām, bet pēc tam uzlikusi galvā apaušus un iejūgusi arklā. Arkls saucas — ikdiena, sīki, apnīkstoši darbiņi, sīkas rūpes un sīka pieticība. «Diezgan, draudziņ, tev blēņoties,» viņa Jēkabam skaidri pateica, kad tie bija apprecējušies. «Kas tad kops dārzu, ja lu mētāsies pa jūru?» Kate bija arī tā, kas uznesa uz bēniņiem molbertu un krāsas. Viņa tam atstāja tikai rūpes par sīpoliem, gurķiem, kāpostiem un tomātiem.

Jau sen visa pasaule Jēkaba acīs zaudējusi savas krāsas. Ja Katrīne, nākot no tirgus, kādreiz atnes avīzi, viņa pārskata tikai notikumu kroniku, feļetonus, sēru sludinājumus un dusmojas, pamanīdama, ka Jēkabs, papirosu sūkdams, lasa visu pēc karlas.

— Tu lieki tērē laiku, — viņa aizrāda.

Spriedelēt jau var dažādi, bet to dara tikai muļķi un tie, kam par to maksā. Par savām biksēm, draudziņ, tev pašam jādomā.

Un Jēkabs noliek avīzi.

Par visu to garajā kopdzīves laikā viņš tikai domās ir sievai pateicis skarbākus vārdus. Zirgi nedumpojas.

Tā Katei ir sava un viņam atkal sava pasaule. Bet varbūt šīs viņu pasaules īstenībā ir cietums?

Dienas gaisma lēni dziest. Tālumā mirgo jūra, bet lejā pie mājas aug kāposti. Viņš bija izvēlējies kāpostus ...

— 0, draudziņ! — šajā brīdī atskan no dārza Katrīnes balss.

Viņš saviebjas, it kā otru reizi būtu uzminis naglai. Tajā pašā mirklī krūtīs spēji iesitas dusmu vilnis. Tiešām, kas gan cits, ja ne Kate, ir vainīga pie viņa neizdevušās dzīves! Tikai viņa! Un šajā mirklī Jēkabs varētu sievu nožņaugt.

— Ū, draudziņ! — no apakšas jau skan pavisam tuvu un nepacietīgi.

— Kas ir? — viņš pieklibodams steidzas pie lūkas.

— Nekūņojies! Redīsu grozi jāsaliek ratiņos.

Jēkabs skatās no augšas lejā uz Kati. Seja

viņam dusmās raustās, zods kopā ar bārdeli dreb.

— Velns lai tevi reiz parautu ar visiem taviem nolādētajiem redīsiem! — Jēkabs naida pilnā balsī skaļi sauc, un izskatās, it ka viņš tūlīt no augšas metīsies Katrīnei virsū.

Viņa pārsteigta iekliedzas un, brunčiem plīvojot, aizmetas aiz mājas stūra.

Pēc brīža, ar vērpjamo ratiņu un grozu rokās, Jēkabs kāpj lejā no istabas augšas. Viņš jūtas noguris, drusku vainīgs un domā, cik labi būs vēlāk, kad varēs laivu šķūnī kādu stundiņu nošņāktics.

PIEAUGUŠIE

Ir dienas plaukums. Pilsētā visi trokšņi vēl staigā uz pirkstgaliem. Pie atvērta loga uz palodzes, kas ir gandrīz vienā līmenī ar asfaltēto pagalmu, sēž zēns. Viena kāja tam cieši pārsietā un ieauta galošā. Zēns garlaikodamies lauž sīkos gabaliņos maizes riecienu un met drupatas pie loga salidojušiem baložiem . . .

Pagalmu gandrīz vai no visām pusēm ieslēdz piecstāvu ēka ar caurbraucamiem, tunelim līdzīgiem vārtiem. Tikai vienā vietā tas robežojas ar redeļainu žogu, caur kuru redzams dārzs un kādas mājeles skārda jumts.

Zēns, domās iegrimis, nedzird, ka aizcērtas dārza vārtiņi, tikai baloži, kas, trokšņa iztraucēti, spārniem švīkstot, paceļas gaisā, liek tam atgūties.

— Kas tad tas! — viņš domā. — Strupastis būtu pielavījies? Kaķēna gan nekur neredz.

— O, tēvocis Oskars!

Smaidot, ar paprāvu skārda krūzīti rokā nāk padrukns, gadu trīsdesmit vecs cilvēks, ģērbies rītasvārkos. Piesarkusī seja tam gludi noskūta, mati rūpīgi sasukāti, ar celiņu galvas vidū.

— Labrīt, Jūļuk! Es tev ērkšķogas atnesu, — viņš saka un atsēstas tam blakus uz palodzes.

Zēnam degunā iecērtas odekolona vilnis, bet vaigos — kautrs sārtums.

Labrīt, tēvoc! Jūs jau vakar man devāt, — viņš iebilst, tomēr droši jau stiepj roku krūzītei pretī.

Vakar! Vai šodien ogas pretī turēsies? — par tēvoci nosauktais pavaicā un tad it kā neviļus iemet skatienu krēslainajā istabā.

— Viens esi?

— Viens, tēvoci Oskar! Tētis aizgāja ielu laistīt, bet māsa teicās uz tirgu. Pat Strupastis nez kur paklīdis, — Jūļuks visu skaidri pastāsta un tad nenocieties ieber mutē veselu sauju ērkšķogu.

— Saldas, tēvoc!

— Tad tik sukā vien. Bet kā tev ar kāju? Drīz būsi uz pekām? Jaunnedēļ es savu motociklu atvedīšu. Tad mēs varētu paņemt makšķeri un aizbraukt uz Gauju.

Jūļuks steidzas norīt ogas.

— Jaunnedēļ?! Tad jau es varēšu pat kokos rāpties.

Redzēsim, brālīt, nelielies! — tēvocis Oskars pamāca.

— Es nelielos, goda vārds! Ārsts pats vakar teica, — zēns apgalvo.

— Labi, Jūļuk! Es turēšu īkšķi!

Brīdi vēlāk zēns vēro, kā aiz dārza vārtiņiem nozūd tēvoča padruknā mugura, un klusi nopūšas. Viņš ir atkal viens. Ko lai sadara? Varētu iziet uz ielas, palūkoties, vai Dzidra nenāk. bet ar kāju nav joki. Tikko viņš mēģina uz tās atbalstīties — smeldz. Jā, garlaicīgi. Strupastis pazudis, un tēvocis nevaļīgs. Pie tam, kā jau svētdienā, ari citi mājas bērni kopā ar vecākiem kaut kur izbraukuši.

Tēvocis Oskars dārza mājiņā bija ievācies pirms mēneša. Toreiz, kopā ar citiem zēniem skraidelēdams, Jūļuks viņu neievēroja. Vai tad mazums ļaužu tik milzīgā mājā! Tikai vēlāk, kad notika nelaime ar kāju .. . Tēvocim ik dienas caur pagalmu jāstaigā, bet Jūļuks, ja nevar iet ārā, sēž pie loga. Tā viņi iepazinās. Tagad tēvocis Oskars nāk katru dienu, pie tam bieži pat divas reizes. Viņš atnes Jūļukam ogas, iedod pa konfektei un aprunājas kā īsts draugs. Ir pat grāmatas apsolījis. Viņam tās pagaidām glabājoties jūrmalā. Ja Dzidra mā-jās, arī tā, izdzirdusi tēvoča skanīgo balsi, pienāk logam. Jūļukam tad īsti brīnumi. Māsa, kas parasti lieka vārda nerunā, šķiet tobrīd jaunu mēli aizlienējusi. Ilez kāda pamata viņa smejas gandrīz par katru tēvoča vārdu: lii-hi-hi! Un pēc brītiņa atkal: hi-hi-hi! Un kur šādās reizēs mīlīga! Kā Strupastis pieglaužas: «Jūļukiņ, piesargi kāju!», «Jūļukiņ, vai negribi ēst?» — tā vien tad dzird no viņas. Par resgali brāļuku nemaz vairs nesaukā. Savu grezno vēstuļu bloku atdeva, kad viņš gribēja tēvocim parādīt, ko prot no papīra izlocīt. liet citā reizē — oho! Vienas pašas loksnītes dēļ tā ir Jūļuku krietni vien aiz ausīm raustījusi. Kur te gudrība? — Jūļuks prāto. Un skaitās pieaudzis cilvēks.

Pēc pusdienas, cerēdams sagaidīt tēvoci, viņš atkal novietojas pie loga. Istabā klusi skan radio. Tēvs, atlaidies gultā, lasa avīzi, bet māsa, jau labu brīdi saģērbusies kā uz balli, staigā pa istabu un bieži uzmet skatienu sienas pulkstenim.

— Dzidra! — Jūļuks pievēršas māsai. — Vai Strupastis šorīt tev neizskrēja līdz uz ielas?

— Ko tu teici?

— Vai Strupastis šorīt . ..

— Liec mani mierā ar savu kaķi!

— Ko tu uz to puiku tā rej? — iejaucas tēva baritons.

Dzidra dusmīgi atgrūž kādu krēslu un pieiet spogulim. Jūļuks paslepšus skatās un, pēkšņi nenocieties, iesmejas. Tas ir kā uguns pakulās.

— Par ko tu īsti ņirdz?

— Kāpēc tu pie spoguļa tā vaiksties?

Dzidra neatbild. Uzmetusi brālim iznīcinošu

skatienu, viņa vēlreiz palūkojas uz pulksteni un sparīgiem soļiem, kā rītos, kad aizkavējusies uz darbu, iziet virtuvē. Kaut kas tur grab un skan. Pēc brītiņa noklaudz durvis. Jūļuks pa logu redz: galvu izslējusi, Dzidra tipina sīkiem sīkiem solīšiem pāri pagalmam.

Jocīgi, un par ko gan viņa tā noskaitusies?

Jūļuks ieklausās, kā tēvs gultā iesnaudies skaļi krāc. Būtu nakts, tīri vai bailes samestos. Bet tūlīt viņš troksni aizmirst. Uzmanību saista kaut kas svarīgāks. No dārza iznācis tēvocis Oskars. Viņš saģērbies kā jau pie svētdienas un svārku atloka pogcauruma iespraudis sārtu puķi.

— Nāk pie manis! — Jūļuks priecājas un tūlīt ievēro, ka tēvocis, pamanījis aizejošo Dzidru, apstājas pagalma vidū.

Klip klap! — māsas soļi jau skan vārlu

telpā.

— Ko viņš kavējas? — Jūļuks nepacietīgi paberzē degunu, bet tēvocis strauji pagriež savam mazajam draugam muguru un ātriem soļiem, gandrīz pusskriešus metas Dzidru panākt.

— Redz, kāds! — Jūļuks izbrīnījies un sašutis parausta plecus. Sājā mirklī, kā no zemes izlīdis, tēvoča straujo soļu priekšā pelēks kamoliņš — Strupastis. Jūļuks nojauš briesmas, taču brīdinājuma sauciens neliek pāri lūpām. Jau par vēlu! Kaķēns neganti iebrēcas un atlec sāņus.

Pieri saraucis, Jūļuks skatās uz vārtiem, kur viens pēc otra nozuda abi pieaugušie, līdz, drusku klibodams, pie viņa pienāk Strupastis. Liekas, viņš notikušo aizmirsis. Jūļuks ieceļ kaķēnu klēpī un abām rokām cieši piekļauj sev klāt.

— Strupastīt, manu Strupastīt! — zēns, asaras valdot, čukst kaķēna spalvainajā ausī.

Jūļukam šķiet, ka arī viņam kāds ir iespēris ar kāju.

CILVĒKI UN GARĀMGĀJĒJS

Elektriskā gaisma Igoru nomāca. Likās, ka griestu spuldze jau mirgotu veselu mūžību. Viņš izmeta pa logu nosmēķēto cigaretes galu, sabāza rokas svārku kabatās un sāka gurdeniem soļiem mērot viesistabu. Uzmetis izklaidīgu skatienu apvītušajiem ziediem mala krūka uz galda, Igors, domās nogrimis, te uzgrūdās krēslam, te uzmina izļodzītajam grīdas dēlim. Šķita, nakts klusumā tas sadzirdams viesnīcas vistālākajā nostūrī. Ikreiz pēc tam viņš dziļā nepatikā saviebās.

Negaidot durvis pavēra dežurante — garš meitietis, greznojies ar «zirgastes» frizūru.

Nesapratu, kas te staigā, — viņa nīgrām acīm uzlūkoja Igoru. — Maiņu pieņemot, man teica, jūs tūlīt braucot uz Kīgu.

Aizkavējos, dežurantiņ.

Jau trešo dienu! Un tagad no rīta, ko?

— Laikam gan.

Nenīkstiet, — viņa aizrādīja. — Cikos vajadzīgs, pacelšu .. .

Vēl drusku pakavēšos, — Igors atbildēja.

Šķiet, drīz jāpienāk vilcienam no Jūrkalnes.

— Jūs kādu gaidāt?

— Iespējams, — viņš šoreiz atbildēja nepacietīgi un, paņēmis no galda avīzi, sāka lasīt.

Dežurante aizcirta durvis un tūlīt atkal pavēra.

— E jot uz savu istabu, neaizmirstiet gaismu nodzēst.

Palicis viens, Igors nosvieda avīzi atpakaļ uz galda un piegāja atvērtajam logam. Pusnakts debesis rieta pusē vēl kvēloja gaiša vīna krāsā. Viņš pabīdīja sāņus mežģiņu aizkarus un izliecās pāri palodzei. Ara valdīja dziļš, nomierinošs klusums. Kādas mājas atvērtajā logā sudrabaini atplaiksnījās gaišā debesmala. Stacijas pusē spīguļoja retu uguņu virtene. Nakts elpa bija silta, mitra un oda pēc svaigi darvotiem jumtiem. Pilsētiņas nomale gulēja, iegrimusi sastingušā miglas upē. Zilganajā krēslā no tās pacēlās tikai jumtu kores, skursteņi un koku paugurainās galotnes.

Klusums, kas sākumā Igoru bija nomierinājis kā ūdens malks izslāpušo, pamazām kļuva neciešams. Viņš alka runāt, bet klusums nevarēja atbildēt. Igoram bija vajadzīgs otrs cilvēks, otra cilvēka tuvums. Jau kopš vairākām dienām viņš vēlējās likt skaidrībā ar sevi, juta nepieciešamību būt apsūdzētais un meklēja sev tiesnesi. Šis tiesnesis nedrīkstēja būt tikai garāmgājējs. Igors gribēja tam atklāt savas dvēseles slēptākās dzīles, kur bija nobrieduši sen nojausti, bet tikai tagad īstu jēgu ieguvuši smagi, patiesi vārdi. Tie dedzināja. Šie vārdi glabāja Igora mīlestību un vērtēja viņa godu.

Tajos slēpās arī nožēla, šaubas un spīts. Tikai vienam cilvēkam Igors tos uzticētu, bet šis vienīgais kavējās.

Gaišā vīna krāsa debesu pamalē kļuva zaļ-ganīga un lēnām dzisa, bet ielās sabiezēja krēslas šķidrauts. Kaut kur tālumā iekaucās lokomotīves svilpe, Pēc brītiņa līdz logam atlidoja riteņu klandoņa.

— Jūrkalnietis, — viņš tikko dzirdami norūca. — Vai man iet uz staciju?

— Nē! — Igors papurināja galvu. Cik reizes tumsā viņš kūlies pa smilšaino ceļu līdz stacijai! Cik reizes viens ar savu domu smagumu soļojis atpakaļ! Pareizākais — viņam jau vakar vajadzēja no šejienes aizbraukt.

Pilsētiņai tuvojās autobuss, kas reizēm atveda pasažierus no stacijas. Namu jumtiem pārslīdēja starmeša taustošais pirksts, un krēsla ielās kļuva melna. Autobuss sparkšķē-dams aizripoja garām viesistabas logam un apstājās uz laukuma iepretim viesnīcai.

Igors ar pēkšņi uzliesmojošu cerību vēroja atbraucējus.

No mašīnas izkāpa četri cilvēki. Igors nevienu no tiem nepazina un juta, ka krūtīs no jauna ielija kaut kas ledains. Viņš tiešām šeit veltīgi kavējās. Lieki sevi nomocīja. Trīs atbraucēji nozuda tumsā, bet ceturtais, garš, padrukns, gaišā vasaras mētelī ar čemodānu rokā nāca uz viesnīcu.

Igors, atrāvies no loga, dzirdēja, kā ārpusē pie durvīm divas reizes nošķinda zvans un pēc 1IG tam nodipēja steidzīgi dežurantes soļi. Brītiņu vēlāk gaitenī ielauzās klusināta vīrieša balss.

Vēlīnais viesis pieprasīja sev atsevišķu istabu. Dežurante lūdza atbraucēju brīdi pakavēties viesistabā. Kad nepazīstamā seju apgaismoja griestu spuldze, Igors atžirga.

— Palūk, Tālavs! — viņš iesaucās.

Svešais, uzmetis Igoram skatienu, izbrīnā

pacēla uzacu lokus un nolika čemodānu.

— Tevi pat sapņos necerēju šeit satikt!

Pēc tam viņi sparīgi kratīja viens otram roku.

— Tu nemaz nespēj saprast, kā priecājos par tavu ierašanos, — Igors sacīja. — Es te nīkstu, jūtos vientuļš kā nokaltis koks .. .

Tālavs, drusku sēkdams un tanī pašā laikā smaidīdams, nokratīja mēteli un uzsvieda to uz krēsla atzveltnes.

— Palūk, ko iedomājies! Nokaltis koks! Vajag zaļot! Tevi, cik atminos, norīkoja darbā uz Jūrkalni. Ko tu šeit dari?

— Labāk neprasi, — Igora seja apmācās. — Ne jau viss notiek, kā gribam. Ja tev ir kaut kas smēķējams, velc ārā. Šeit ļoti agri slēdz veikalu.

Viņi aizpīpoja. Gar spuldzi, spārniem švirkstinot, pērās naktstaurenis.

Tālavs iebāza savu cigareti dzintara iemutē, ievilka dūmu un pa otram lāgam, vērīgāk nekā sākumā, paskatījās uz Igoru.

— Vai tu Jūrkalnē vairs nestrādā?

Nē, bet es pašreiz negribu par to runāt.

Vēlāk, — Igors kāri sūca cigareti. — Pastāsti par sevi, Tālav. Ko tu dari šinī pusē?

— Ko es daru? Strādāju. Svīķenes mežrūpniecībā strādāju. Tas ir no šejienes kilometrus trīsdesmit. Rīt priekšpusdienā uz turieni ies autobuss. Tagad no Rīgas.

Igors pelnu traukā samīcīja izsmēķēto cigareti.

— Kas tu mežrūpniecībā esi? Inženieris?

— Jā, kamēr vecais pa sanatoriju. Atbrauc paciemojies. Man pašam ir dzīvoklītis, bise. Ja vajadzīgs, var dabūt arī laivu ...

— Nevaru, kādu citu reizi. Kādu citu reizi labprāt. Patlaban jūtos kā velna rīklē. Jā, nesmīni un nejautā. Es negribu par to nedz runāt, nedz domāt. Vislabāk būtu gulēt, bet miegs bēg .. .

— Ilm, — Tālavs noņurdēja. — Ko lai ar tevi iesāk? Man koferī ir «Rīgasbalzams». Vedu kādam jubilāram, bet gan jau sameklēšu kaut ko turpat uz vietas. Iedzersim lāsīti?

— Velc ārā, — Igors drūmi teica.

Pavērtajās viesistabas durvīs parādījās dežurante.

— Variet nākt, — viņa uzrunāja Tālavu. — Tikai pasīti atstājiet.

— Iesim pie manis, — Tālavs ierosināja.

Viņi apmetās uz gultas malas, pievilka galdu

un rekvizēja ūdens karafei blakus noliktās glāzes. Klusēdami iedzēra. Igora nogurusī seja kļuva tvirtāka, skatiens možāks.

Nu, kā ir? — Tālavs prasīja, kabatas la-katiņā susinādams lūpas. Un, atbildi negaidījis, turpināja. — Jā, es jau redzu. Tev nepieciešams izklaidēties. Pie manis to var bez garām ceremonijām . . .

Tu nesaproti. Cilvēks pats no sevis nevar izbēgt.

— Ko tad, velns lai parauj, tu esi izdarījis?

Igors aizdedzināja jaunu cigareti.

— Ko? Viss sākās pamazām, nemanot. Man šķita, ka vietā, kur nepieciešams esmu es, — sēž cili.

— 11m, un saskrējies ar priekšniecību, ko?

Igors nopūtās.

— Iznāca citādi, iznāca riebīgi un zemiski. Šodien vairs nesaprotu, kā tas varēja notikt,— Igors nervozi pameta ar rokām. — Tiešām nesaprotu. Ja tev ir laiks, es izstāstīšu, kā bija. Kādam cilvēkam jāsaprot ...

Tālavs pastūma draugam no jauna pielieto glāzi.

— Tu mazliet esi psihopāts, es jau to tiku novērojis universitātē. Droši vien daudzas parādības un notikumi dzīvo tikai tavās iedomās. Hei labāk iedzer un stāsii.

Igors saglauda izspūrušos matus un pusbalsī iesāka.

— Jūrkalnē iebraucu rītausmā. Ar interesi vēroju cilvēkus jau stacijā un vēlāk uz ielas, māju arhitektūru, veikalu izkārtnes, vārdu sakot, visu to, kas jebkurai vietai piešķir un iezīmē raksturīgāko. Šeit bija mans jaunais kontinents. Šeit mani gaidīja, un šeit es biju vajadzīgs. Te atradās kāpnes, pa kurām vajadzēja ielauzties panākumu debesīs.

Metalapstrādāšanas kombināts, uz kuru man bija ceļazīme, atradās garā trīsstāvu ēkā ar vairākām piebūvēm pagalmā. Pirmie cilvēki, ar kuriem te iepazinos, bija direktors un viņa sekretāre. Viņš — valdonīgs, tomēr lietišķs un laipns. Viņa man šķita augstprātīgs stādiņš priekšnieka aizvēnī. Atbildot direktoram, ši mazā, gaišmatainā sieviete staroja ka lustra, bet telefona klausulē, es pats tiku dzirdējis, viņas vārdi krita kā mazi ledus gabaliņi ...

Direktors norādīja man iepazīties ar galda piederumu ražošanas tehnoloģiju. «Dārgmetāls» bija mums pasūtījis apsudrabotas alpaka karotes vairāku miljonu rubļu vērtībā.

— Vai jums, biedri Silav, ir kaut kāda jēga par alpaka karotēm, par apsudrabošanu? — viņš jautāja, vērdamies pāri biezajiem briļļu stikliem.

Teorētiski es šo to zināju. Direktors, tomēr manu atbildi negaidījis, spēji izlēma.

— Galvenais inženieris Jarušs pašreiz ir atvaļinājumā. Nosūtīšu jūs pie Zilbera. Tas mums ir īsts burvju mākslinieks šajās lietās.

Viņš piezvanīja uz cehu, un pēc dažām minūtēm kabinetā ienāca gadus piecdesmit vecs, kalsnējs tumšmatis ar ādas skoteli priekšā. Uzmetis man īsu skatienu, viņš pievērsās direktoram.

Te, Zilber, ir mūsu jaunais inženieris. Iepazīstieties! Parādi viņam visu, ko mēs te darām, un paskaidro. Biedrs Silavs strādās vecā Legzdiņa vietā.

Biju cerējis kaut ko labāku. Bet gan jau, — klusībā nolēmu. Vispirms jāsagaida no atvaļinājuma galvenais inženieris Jaruss. Jāredz, kas tas ir par cilvēku.

Vienojāmies, ka jau otrā rītā stāšos darbā. Vēl vajadzēja noformēties. Sekretārei apjautājos, kur atrodas kadru daļa. Viņa mani apskatīja rūpīgi kā slaists skatlogā izliktu manekenu. Iekšēji sarku, bālēju un jutos pazemots sava vienkāršā «Pepitas» drānas uzvalka un lēto kurpju dēļ. Man šķita, ceļā sagumzījies, drīzāk izskatos pēc ratiņstūmēja, nevis jauna inženiera. Un, kaut pats sev iestāstīju, ka man vienalga, ko šī lellīte domā, nolēmu kļūt tik taupīgs, lai jau tuvākajos mēnešos varētu iegādāties labu, glītu uzvalku un kurpes.

īstenībā sekretāres augstprātība bija tikai maska, bet es to sapratu daudz vēlāk.

Kadru daļas vadītāja Baltiņa saņēma mani laipni, izturējās iejūtīgi, tomēr runāja kā skolotāja ar savu audzēkni. Vismaz man tā šķita. Viņai varēja būt trīsdesmit, trīsdesmit pieci gadi. Baltiņa visai sīki izprašņāja mani par pēdējiem valsts eksāmeniem, pārlēca uz dažiem tobrīd svarīgiem ārpolitikas jautājumiem, tad pievērsās darbam kombinātā un beidzot apvaicājās par maniem nākotnes plāniem. Viņai esot aizdomas, ka augstskolu beidzis jaunietis diezin vai atradīšot kombinātā tās plašās iespējas, par kurām droši vien visu laiku cerējis un sapņojis.

Atbildēju, ka arī šeit, jādomā, darbs būs interesants un es to iemīlēšu. Vēlāk uzzināju, ka Baltiņa ir arī mūsu partijas pirmorganizācijas sekretāre.

Pilsētā ieturējis pusdienas, devos atpakaļ pie Zilbera. Vispārējos iespaidus par gaidāmo darbu vēlējos iegūt tūlīt, lai nākošajā dienā nejustos kombinātā kā ekskursants.

Cehos, kaut gan sparīgi mala ventilatori, vai dija tveice. Visapkārt rībēja un švirkstēja. Strādnieki pie slīpripām, štances un darbgaldiem mani pat nepamanīja.

Zilberu sameklēju trešajā stāvā. Mani ieraudzījis, viņš panāca pretim un ieveda galvanizācijas nodaļā.

— Redziet, biedri Silav (es klusībā pabrīnījos, kā meistars iegaumējis manu vārdu), visa uzrikte pie mums nav nekāda smalkā. Strādājam gandrīz ar mājamatnieciskiem paņēmieniem. Nav šeit tādu ierīču kā, teiksim, Kijevā vai Ļeņingradā. Un tomēr, — Zilbers teica ar uzsvaru, — kvalitātes ziņā mēs Savienībā neesam pēdējie ...

Galvanizācijas nodaļā bija klusāk, ausis uztvēra tikai elektromotora dūkoņu un klusu skalošanos sudrabošanas vannā. Pie sienas atradās dažādi mērinstrumenti, skalas, plauktos burkas un pudelītes ar ķimikālijām.

Maiņas beigās kopīgi izgājām no kombināta.

— Bcl kā tad ar dzīvošanu? Vai jums ir kur apmesties? — meistars pēkšņi prasīja.

Atbildēju, ka direktors solījās šinī ziņā kaut ko padomāt. Pagaidām būs jāpamētājas pa viesnīcu.

Zilbers pagrozīja galvu un teica, ka tas nekur nederot.

— Ja jums nav pārāk lielas prasības, — viņš ieskatījās man sejā, — tādu mazu ūķīti varētu piedāvāt.

Izrādījās, ka meistaram ezera krastā ir pašu celta ģimenes mājiņa un tajā neapdzīvota jumta istabiņa. Ko gan vairāk vēlēties? Gāju tūlīt līdzi istabiņu apskatīt. Zilbers, kaut arī pēc sejas, kā man likās, vientiesīgs, var iepatikties. Simpātiska izrādījās ar» meistara sieva. Tikko jaušams smaids, runājot vai kādu darbu veicot, rotāja Lizas seju. Viņa man šķita lēnprātības iemiesojums, mazliet smagnēja, dzidrām acīm. Ar vīru, kuram šad tad paspruka nervozi izlēcieni sadzīves sīkumos, Līza apgājās kā ar izlutinātu bērnu.

Istabiņa man patika. Pa vienīgo logu pāri ģimenes dārziņiem varēja redzēt ezera zilo spoguli.

Tanī pašā vakara trijatā izvācām no istabeles šādas tādas grabažas, un Līza tur sāka visu berzt un spodrināt. Nākošajā dienā, kad ierados ar savām pekelēm, jutos priecīgi pārsteigts. Viņi bija sameklējuši man arī gultu, pāris krēslus un galdu. Pie atvērtā loga plīvoja balts aizkariņš, Zilberu sirsnība man ietaupīja daudz pūļu. Raizējos vienīgi, ka iepriekš netiku norunājis par īres maksu. Gribēju taupīt, bet privātie nameļnieki, kā biju dzirdējis, plēsa no īrniekiem divas ādas. Tomēr, kad es ieminējos par maksu Lizai, viņa smējās. Ja vien es šajā ūķītī nedomājot apmesties uz visu mūžu, būšot viņiem ciemiņš.

Visu mūžu! Nē, to es tiešām .nedomāju. Tā, nu tas bija nodarīts.

Iekārtojies, salicis plauktā līdzatnestās grāmatas un vēl šo to, kas nepieciešams ikdienas ērtībām, gāju lejā ar pilsētā nopirktu vīna pudeli pie Zilberiem.

— Jāpierakstās, — es teicu, likdams savu dzērienu galdā.

Runājām par visu, kas vien iekrita prātā. Uzzināju, ka mājastēvs retajos brīvajos brīžos labprāt jož ar makšķeri uz ezeru, bet Līza, kopš slimības dēļ pametusi darbu poliklīnikas reģistratūrā, visu enerģiju ziedo dārza iekop-šanai.

Vēlāk ierunājāmies par grāmatām. Lizai palika lasīt, tāpat apmeklēt kino. Tomēr viņa šo tieksmi uzskatīja par bīstamu kaislību.

— Šodienas cilvēki ar to pārāk aizraujas, — viņa teica. — Ir jau smuki redzēt, kā citi cietuši, mīlējuši un cīnījušies, bet, ja par to vien sāk domāt, pašam savai dzīvei pietrūkst laika . . .

Neņemos apgalvot, vai tā bija Līzas nopietnība. Pats Zilbers smējās:

— Ģimenes dārziņa filozofija ...

Tā es iesāku pie viņiem dzīvot.

Kombinātā manos pienākumos ietilpa uzraudzīt sagatavošanas ceha brigādes darbu. Visu. ko tur vajadzēja zināt, apguvu dažās nedēļās. Un tomēr strādnieki un strādnieces man diez ka neuzticējās. Pat gluži vienkāršos gadījumos viņi skrēja prasīt padomu Zilberam. Mani tas aizskāra. Neapmierināja ari būtībā mazsvarīgie uzdevumi. Darbam, ko es veicu, nevajadzēja augstāko izglītību. Reizēm iekrita prātā, ka pie mana necilā stāvokļa vainojama Zilbera popularitāte. Es biju tikko šeit apsildījis degunu, bet meistars jau nostrādājis turpat trīsdesmit gadu. Par viņa darbu un racionalizācijas priekšlikumiem runāja, rakstīja rajona avīzīte. Sanāksmēs Zilberu godināja un izvēlēja prezidijā. Ko es varēju tam likt pretim? Tikai savu diplomu. Citādi man nebija iespējas sevi parādīt.

Un tomēr es mēģināju. Atminos, aiznesu galvenajam inženierim Jarušam vakaros uzmestu ceha rekonstrukcijas projektu.

— Vai zināt, lieliski! — viņš, pāršķirstījis aprasētās vatmaņa lapas, iesaucās. — Šodien pat iepazīstināšu šefiņu ar šo ideju. Šodien pat.

Bet pēc nedēļas Jarušs man projektu atdeva atpakaļ gluži vienaldzīgs.

— Žēl, nekas tur neiznāks, — viņš paziņoja. — Mums pagaidām trūkst līdzekļu tādam ka-pitāldarbam. Vismaz šefiņš tā domā.

Ir visādi cilvēki. Varbūt par rekonstrukcijas projektu vajadzēja ar Jarušu ieprieKŠ aprunātie.s. — man iekrita prata. Vēlāk pārliecinājos — inženieris nebija patmīlis. Katru sīkumu saskaņodams ar direktoru, visos gadījumos pakļaudamies tā gribai un slēdzieniem, Jamss vairījās no personīgas atbildības.

Šī atziņa mani nomāca. Trūka sabiedrotā, ar kuru kopā gribētos cīnīties, paveikt kaut ko ievērojamu, jaunu. Viens jutos nevarīgs, pat lieks. Reizēm pārdzīvoju kaut ko līdzīgu garīgai depresijai. Tad biju gatavs visu pamest un braukt atpakaļ uz Rīgu. Zilbcrs bija biedrisks, laipns, tomēr dzīve ārpus galvanizācijas ceha viņam tikpat kā neeksistēja. Meistars likās radīts kā svece vienam uzdevumam. Arī gadu starpība mums liedza dziļāk sadraudzēties.

Sekretāre! Pirmajās dienās viņa man likās uzpūtīga vīzdegune. Vēlāk, kad jau biju apradis ar apstākļiem kombinātā, atzinu', ka šāds spriedums ir netaisns un pārsteidzīgs. Sekretāre Elga Ābele vienkārši bija nervoza un kaut kāda iemesla dēļ sevī noslēgusies. Viss pārējais — manas aizvainotās patmīlības sacerēts.

Kādā dienā mūsu štancētājam Biseniekam palika sešdesmit gadu, un pusdienas pārtraukumā mēs jubilāru apsveicām. Pāris iedzertās glāzītes manī pamodināja dīvainu iedomu. Kad cehā atsākās darbs, devos pie direktora, gan labi zinādams, ka kombinātā viņa pašreiz nav.

Sekretāre sēdēja pie rakstāmgalda ar biezā šallē ievīstītu kaklu un spēja runāt tikai ar grūtībām, reizēm čukstēja. Šis apstāklis radīja mūsu sarunā kaut ko līdzīgu draudzīgai atmosfērai.

— Nē, direktora šodien vairs nebūs, — viņa paskaidroja.

Žēl, — es teicu. — Šovakar godināsim Biscnieku un katrā ziņā gribējām . . .

Direktoram tajā laikā jābūt partijas birojā, — viņa mani pārtrauca. — Cik zinu, jubilāru apsveiks biedrs Jarušs ...

— Un jūs — paliksiet?

Es? — viņa paskatījās platām acīm.

Mana vieta būs gultā. Tik tikko turos uz kājām.

— Tas ir redzams. Brīnos, kāpēc direktors no rīta neaizdzina jūs mājās.

— Viņam šodien svarīgākas darīšanas.

— Un jūs pati nezināt, kur atrodas poliklīnika?

— Gan jau būs labi tāpat.

Viņa bija pietvīkusi, pieri klāja sīkas sviedru pērlītes.

— Nevērība nevietā, — es lietišķi uzstāju. — Jums ir pieklājīga temperatūra. Visdrošākais — taisnā ceļā uz māju.

— Kas tad paliks manā vietā?

— Grāmatvedībā kāds brīvāks cilvēks atradīsies. Es tūlīt parunāšu ar galveno inženieri.

— Ko nu jūs! Vai tad es esmu bērns? — viņa pretojās jau saskaitusies. — Cik tālu vairs līdz vakaram?

Neklausījies sameklēju Jarušu un visu izstāstīju viņam.

Rezultātā mūsu pusotrlonnīgais gaziks aizveda Ābeli mājās. Pa tālruni izsaucām poliklīnikas ārstu.

Arī es nepaliku uz Bisenieka godināšanu mūsu klubā. Bet tas nenotika Ābeles dēļ. Man negribējās parādīties strādnieku vidū ģērbtam sliktāk par viņiem.

Vakarā gulēju atvērtām acīm un domāju par sekretāri. Viņa ir diezgan glīta, bet reizēm acīs pavīd tāds dzestrums kā saldētai zivij. Jādomā, pasaulē taču ir kāds cilvēks, kuram viņa velta arī siltākus skatienus. Katrā ziņā! Tagad viņa ir saslimusi, droši vien saaukstējusies, rij tabletes, dzer tēju un sviedrējas zem segas. Vai mans pienākums būtu apciemot? Es parūpējos, lai viņa varētu veseļoties, un jau pati slimība tam ir pietiekams iegansts. Bet vai tā ir? Mēs pārāk maz esam pazīstami. Un varbūt tur ir arī vecāki, brālis un māsa. Protams, šie cilvēki man nekodīs. Adresi es zinu. Un tomēr smieklīgi. Kāpēc es par šo sievieti tik daudz domāju? Ir daudzas skaistākas par viņu, interesantākas, pretim nā košākas.

Apraku galvu zem spilvena un centos nedomāt.

Bet varbūt man tiešām Elgu Ābeli apciemot?

No rīta uzzināju, ka atbrīvojas ceha priekšnieka vieta. Kumpelis pēc pāris mēnešiem aiziešot darbā uz elektrostaciju. Tātad kāds ieņems viņa līdzšinējo posteni. Kurš tas būs? Ceha priekšnieks jau bija cilvēks, ar kuru ik-

viens rēķinājās. Vai direktors man uzticētu šo vietu?

Pusdienas pārtraukumā uzzināju otru jaunumu. Parastos apstākļos tam nepievērstu uzmanību, tagad, sakarā ar Kumpeli, bija citādi. Baltiņa rekomendēja Zilboru uzņemšanai partijā. Kāpēc tieši tagad? — es sev jautāju. Viss, kas par šo cilvēku bija zināms, liecināja, ka meistaram jau sen vajadzēja būt partijas rindās. Tātad — te slēpās īpaši nolūki, un man likās, ka esmu tos uzminējis. Zilbēm izraudzīja ceha priekšnieka amatam. Kauns atzīties, bet tas koda kaulā un varbūt nozīmēja, ka tuvākajos gados man nav ko domāt par avansēša-nos. Te nepieciešama pretpote, — ātri izlēmu. Galvanizācijas cehā šad tad biju pamanījis atlasītas karotes ar izplūdušu gravējumu. Ieminējos par to Jarušam.

— Jādomā, pieļaujamais brāķa procents, — inženieris mierīgi noteica.

— Manuprāt, iespējams to samazināt, — es ncatlaidos.

Jarušs paraustīja plecus.

— Vai ar Zilberu par to esat runājis?

— Neērti, saprotiet pats. Viņa acīs esmu iesācējs.

— Ilm, jā, — inženieris noklakšķināja ar mēli. — Zilbcrs te ir labākais sudrabošanas speciālists.

— Nenoliedzami, bet, starp mums runājot, šķiet, šī pārliecīgā slavināšana viņam drusku sakāpusi galvā. Zilbers savus uzdevumus pilda paviršāk. Derētu sagatavot arī cilus cilvēkus šim darbam.

Jarušs vērīgi uz mani paskatījās.

— Labi, es par to padomāšu ...

Sapratu, ka ir pēdējais laiks sevi parādīt. Turpmākajās dienās rūpīgāk nekā parasti kontrolēju strādnieču darbu pie slīpripām. Ar štancētājiem iznāca pat salēkšanās. Viņiem bija aizkavējusies materiālu piegāde, un puse brigādes slaistījās. Ieteicu sakārtot cehu, jo pie mums izskatījās kā grabažu noliktavā. Štancētāji domāja, ka viņiem, kvalificētiem darbiniekiem, tas neesot jādara. Tādēļ esot palīgstrādnieki.

Kad es nepiekāpos, Bisenieks, tas pats, kuru pirms dažām dienām godinājām, aizskrēja sūdzēties Jarušam. Galvenais inženieris ieradās, skābi smaidīdams.

— Kas te par kariem, biedri Silav?

Arī es biju noskaities.

— Karu nav, ir tikai slinkums. Drīz vien nevarēsim cehā soli paspert. Lūžņu visos stūros vairāk nekā saprašanas.

Man bija taisnība .. . Pašam Biseniekam iznāca dumpīgos vīrus izrīkot pie negribētā darba. Atzinu, ka arī turpmāk jārīkojas ar stingrāku roku.

Elga jau veselu nedēļu nebija darbā. Bieži notvēru sevi nomās par šo sievieti. Bet aiziet pie viņas joprojām nevarēju saņemties.

Ceļā no darba uz māju katru dienu gāju garām arteļa šūšanas darbnīcai, kas lepni saucās

Jurkalnes modes atelje». Ik reizes ar skatienu pakavējos pie skatloga izliktajiem modeļiem. Kāda vakara sadomāju ieiet iekša un aplūkot uzvalku drānas. Piegriezējs, ar skatienu nomērījis manu augumu, vēlīgi teica:

Mums šeit ir divi neizpirkti uzvalki. Viens no tiem jums būs ka uzliets. Pielaikosim, ko?

Uzvalks man patika. Tas bija tumši pelēks ar mazliet gaišākam svītrām, labas drānas. Diemžēl, vajadzēja atzīties, ka man nav tik daudz naudas klāt.

Ja iemaksājat, mēs varam pagaidīt, -viņš mani kārdināja.

Jaunajā uzvalkā jutos pavisam cits cilvēks. Tādā izskatā es nekautrēdamies varēju piedalīties kombināta sabiedriskajā dzīvē un — man pietiktu drosmes apmeklēt ari saslimušo sekretāri. Bet tik daudz es vēl nebiju ietaupījis. Kur ņemt naudu? Tuvu paziņu man vēl Jurkalne nebija. No Zilbera? Tam katrā ziņā kāds žūksnītis turējās, bet neērti, pat nožēlojami lūgt, — es prātoju.

Un tomēr pārvarēju nepatiku. Tajā pašā diena, stundu vēlāk, aizņēmos no Lizas.

Nekautrējieties, — viņa, mani vērodama, pamācīja. — Cilvēkam ir jāizpalīdz. Mums pašreiz kurpe ta nespiež . . .

Liza iedeva vairāk nekā prasīju. Man pietika uzvalkam un atlika kurpēm, kādas biju iecerējis. Beidzot esmu vīrā. Jau krēsloja, kad, nopircis kilogramu mandarīnu, devos pie Elgas Ābeles.

Pirmajā brīdī sekretāre mani nepazina, atskārtusi, kas esmu, pietvīka.

— Jūs, pie manis?

— Jā, ja vien drīkstu.

Viņas mājoklis bija iekārtots gaužām vienkārši un atstāja pat trūcīgu iespaidu. Manu uz-manību saistīja vienīgi neliels jauna vīrieša portrets ar enerģisku uzrakstu «Elgai». Paraksts un datums bija noslēpies zem rāmīša malas.

«Kāda nozīme šim cilvēkam viņas dzīvē?» man uz mirkli iešāvās prātā. Un tūlīt es sajutu asu nepatiku pret šo portretu.

— Jūs atsūtīja direktors? — viņa prasīja, apsēžoties man pretī pie galdiņa.

— Nē, es pats esmu šīs idejas autors. Kā jums ar veselību?

— Pateicos, jūs esat ļoti laipns un — izšķērdīgs, — viņa, kā man likās, ar vieglu ironiju paskatījās uz mandarīniem celofāna maisiņā.

Mani apvainoja šāds dzestrums. Sava budžeta robežās tiešām biju rīkojies izšķērdīgi. Naudas, ko biju izdevis par mandarīniem, man pieliktu dienas uzturam. Es, protams, to neteicu. Stāstīju par Kumpeļa paredzamo aiziešanu citā darbā.

— Vai jūs arī Bisenieku apciemotu mājās, ja viņš saslimtu? — sekretāre mani pārtrauca.

Palūk, par ko viņa domāja!

— Nē, — es paskarbi atbildēju. — Mēs pārāk maz esam pazīstami.

Mani kaitināja, ka viņa tik vienkārši, nemēģinot to pat slēpt, visu uzminējusi. Skaidrs, esmu tai absolūti vienaldzīgs. Un kāpēc lai būtu citādi? — domās sev atbildēju. Kāds cilvēks viņai bija dāvinājis savu portretu, un Ābele to turēja istabā pie sienas. Tāpēc jaunajam uzvalkam, ar kuru tā lepojos, sekretāre veltīja tikai skatiena ceturtdaļu.

— Nevajag dusmoties, — viņa pēkšņi sacīja, — es jūs saprotu.

Ko viņa saprata? Zināju, ka manu apmeklējumu varēja iztulkot aplam. Ja šī sieviete ir pietiekami nopietna un uzskata, ka esmu centies sev atrast tikai izklaidēšanos, tad maz izredžu iegūt viņas draudzību. Bet tieši tāpēc es biju atnācis. Vai tiešām manas acis tai noslēpa šo patiesību?

— Visas šīs dienas, kopš neesat darbā, daudz domāju par jums, — vaļsirdīgi atzinos. — Gribēju atnākt, uzzināt, kā jūtaties, bet man vienmēr pietrūka drosmes.

Viņas acīs pašķīlās gluži sievišķīga ziņkāres dzirksteli te.

— Vai drīkstu zināt, kur šodien jums radās drosme?

— Pacietības mērs bija pilns.

Koķetais smaids viņas seja nozuda. Nojautu, ka Ābele man drusku sāka ticēt.

— Parīt atkal būšu darbā. Un man tas gauži nepatīk, — viņa atzinās. — Ko jūs tagad teiksiet?

— Ar direktoru, jādomā, nav viegli.

Kāpēc? Nē! Es to teicu ne tādēļ, viņa nopūtās.

Iedrošināts no sievietes pēkšņās atklātības, atvadoties sacīju:

Elga. es būšu ļoli priecīgs jūs redzēt atkal katru dienu.

Tikai neiemīlieties, viņa pasmīnējusi brīdināja. — Un par Elgu pagaidām neatļauju sevi uzrunāt. Mēs tomēr esam pārak maz pazīstami.

Zilbers vēl nebija ieradies, kad es pārnācu mājās. I.īzu satiku pie ārdurvīm.

Vai manējo nemanījāt nākam uz šito

pusi?

Tiešām ne, — spraucos viņai garām.

— Pēdējā laikā Reinis tāds nevaļīgs,— Liza nopūtās. — Vai jums kombinātā tik daudz darba saskrējis?

Biju spiests apstāties.

— Ir jau šis tas, — izvairīgi atbildēju.

— Un aizkavēties jau var ne tikai darbā vien, — intriģējoši piebildu.

Pirmajā brīdī viņa nesaprata šos vārdus, atskārtusi, ka aiz tiem kaut kas slēpjas, un cerodama uzzināt vairāk, aicināja mani istabā.

Ienāciet uz brītiņu. Pacienāšu ar burkānu pankūkām.

Gaismā viņa tūlīt pamanīja manu jauno uzvalku.

— Ak tad nu esat sācis meitenēm sagrozīt galvas?

Bet varbūt viņas man, pasmējos.

Līza, nolikusi manā priekšā cienājumu, apsēdās pretī. Es slavēju cepumu, saprazdams, ka viņa šoreiz gaidīja no manis citus vārdus. Nenocietusies Līza beidzot prasīja:

Es gan nejaucos Reiņa lietās, bet vai viņam varētu būt vēl kādas darīšanas ārpus darba?

Pietvīkums Lizas vaigos liecināja, cik grūti viņai bija man to prasīt.

— Vai zināt, ka jūsu virs nodomājis iestādes partijā? — es jautāju.

— Ka lai es to nezinātu!

Lūk, manuprāt, tas arī viss. Pēc darba viņš dažkart iegriežas pie mūsu pirmorganizācijas sekretāres. Jādomā, konsultēties. Jūsu virs alkst zināšanu, bet Baltiņa ir izglītota sieviete. Skaidrs, ka sarunu viņiem netrūkst.

Līza pārdomāja manus vārdus.

— Par Baltiņu šad tad esmu dzirdējusi, viņa beidzot teica. — Tikai redzēt nav gadījies. Pastāstiet man par šo sievieti.

Grūts uzdevums, — bezpalīdzīgi iepletu rokas. — Pārāk maz Baltiņu pazīstu. Viņa . . . viņa man šķiet ļoti enerģiska.

Lizu mana atbilde neapmierināja.

Vai Baltiņas vīrs ari kādreiz parādas kombinātā?

— Virs? Nē! Cik zinu, viņš kritis karā . . .

Tā, — Līza domīgi novilka. — No tā

laika pagājis tik daudz gadu.

Tad, paskatījusies uz mani, viņa viegli pie tvīka.

Mēs, sievietes, esam ziņkārīgi radījumi. Sakiet, — vai šī Baltiņa ir skaista?

Pārāk labi sapratu, ko nozīmēja šis jautājums.

— Ka teikt? Izskatīga, katra ziņā.

Vēlāk sava istaba iedomājos, ka esmu pamodinājis Zilbera sievā nekrietnas aizdomas. Ka pēc tā biju rīkojies? Abi šie cilvēki deva man pajumti un izturējās draudzīgi. Kas man lika uzsākt šo intrigu? Vai tiešām nenovīdība pret Zilberu? Es negribēju to atzīt, bet ari cita izskaidrojuma neatradu. Vēlāk, jau atrazdamies gulta, sameklēju ieganstu savai rīcībai. Dzīve ir cīņa, — es sev teicu, un man ir tiesības izvēlēties ieročus. Pretinieks jāsit no visām pusēm. Ceha priekšnieka amats nozīmē pirmo soli uz kāpnēm, kas ved panākumu debesīs. No savu interešu viedokļa es rīkojos taisnīgi. Arī valsts iegūs, ja Kumpeļa postenī būs enerģisks cilvēks ar zināšanām, plašu vērienu un degsmi.

Pēkšņi man ienāca prātā, ka varbūt arī Zil-bers apsvēra katru soli. Otram iekšā nevar ielīst. Iespējams, ka viņš jau daudz agrāk saodis par Kumpeļa aiziešanu un tagad dzenas pēc šis vietas. Arī večukam tas droši vien liekas trekns kumosiņš. Tāpēc viņš pasācis rauties pa cehu melnās miesās. Ticami, ka šī paša iemesla dēļ meistars sadomājis arī iestāties partijā. Droši vien tā būs, — savās aizdomās iekaisu aizvien vairāk. Es te visādi gudroju, bet meistars ar savu šķietamo vienkāršību mani un ari citus apveda ap stūri. Labi, ka es to

I6r>

hiikā atskārtu. Jādara viss, lai viņa nolūkus atmaskotu. Pagaidām neuzkrītoši jābrldina Baltiņa. Viņa būs pateicīga, ja atvēršu tai acis. Slīpēts, nudien slīpēts šis vīrs.

«Tagad tikai neturēt rokas klēpī,» rīta pusē, laizdamies miegā, atkārtoti nolēmu.

Visiem spēkiem iejaucos kombināta dzīvē, ieslīgu tajā līdz kaklam. Ja arī pie kāda pasākuma mani vispirms saistīja apsvērums, tad bieži vien, ar to iepazinies, aizrāvos ar visu sirdi. Es rakstīju sienas avīzei par nepieciešamību celt strādnieku kvalifikāciju, rakstīju par piecgades uzdevumiem un darba ražības palielināšanu kombinātā. Mani ievēlēja par kultūras komisijas priekšsēdētāju. Sāku pulcināt dalībniekus mākslinieciskajai pašdarbībai. Zilberu mazajā jumta istabiņā gaisma bieži nodzisa tikai rīta pusē. Līza mani brīdināja nepārpūlēties. Nebija laika viņas labos padomus uzklausīt. Sabiedriskie pienākumi izauga ap mani kā mežs. Cilvēkiem vajadzēja redzēt, ko esmu vērts. Arī Elgai to vajadzēja redzēt . . . Turklāt iemanījos sanāksmēs delikāti pakriti-zēt direktoru.

Brīvā brīdī iegriezos pie Baltiņas, lai aprunātos par svinību programu Oktobra svētkiem. Vismaz tāds bija iegansts. Viņa visai atzinīgi izteicās par manu sabiedrisko rosmi, deva dažus padomus. Sarunas beigās it kā starp citu ievaicājos, kādi viņai ieskati par Zilberu.

— Meistars ir lielisks un vienreizējs. Es bieži esnni domājusi, no kurienes viņam rodas šī milzīga enerģija.

Brītiņu klusēju, it ka nopietni Baltiņas vaidus pārdomādams.

— Ta tas tiešam ir, bet vai jums neliekas, ka Zilbers grib iestāties partijā zināmu apsvērumu dēļ?

— Kādu apsvērumu?

Varbūt es maldos, — atstaju sev atkāpšanās ceļu, — bet meistaru, šķiet, sagrābusi godkāre. Cildinājumi tā pa druskai vien tam sakāpuši galvā. Viņš, liekas, tīko ceha priekšnieka vietu un droši vien domā, ka partijas biedram zināmas priekšrocības.

Baltiņa paskatijas uz mani, reizē pārsteigta un izbrīnījusies.

Blēņas! Tam nu gan es neticu.

Jūsu personīgā lieta. Uzskatīju, ka mans pienākums savas aizdomas pateikt . . .

Jaunība ir strauja, paldies, — viņa pa smīnēja, pa jokam piebilstot: Bet vai tikai

jus pats šo vietu netīkojat?

Valdīju mulsumu. Baltiņa nenojauta, cik tuvu bija manām visslēptākajam domām.

Nē, man vēl par agru domāt, — neuzkn toši pasmējos.

Tā viens no maniem plāniem izgāzās.

Elga jau sen bija atkal darbā. Viņa nelikās pārmainījusies, tikai sasveicinoties skatienā reizēm paplaiksnijās kaut kas silts. Tuvāk parunāties mums trūka iespēju. Gandrīz vienmēr viņas tuvumā atradās cilvēki, kas gaidīja savu kārtu pie direktora. Un ari es pats, ja negribēju kļūt smieklīgs, nedrīkstēju katru stundu skriet kantori.

Beidzot iekārtoju, ka mēs satikāmies pēc darba pilsētas parkā, labi patālu no kombināta.

Ilgi šaubījos, vai nākt, — viņa atzinās. — Un, tikai negribēdama lauzt steigā doto vardu, esmu šeit.

Elga! Vai tiešām mani satikt jums ir tik ļoti nepatīkami?

Viņa neapmierināti sarauca pieri.

Man nepatīk aizmāršīgi cilvēki. Es jums aizliedzu saukt sevi vārdā. Un kurp novedīs ši satikšanās? Ko mēs no tas iegūsim? Neesmu sešpadsmitgadīga meitene, lai dzīvotu ilūzijas.

Viņas lietišķais dzestrums mani pārsteidza. Elgas balsi saklausīju pat kaut ko naidīgu. Bet viņa, paskatījusies uz mani. nežēlīgi turpināja:

Es zinu, ka patīku jums. Es daudziem patīku. Tikpat labi saprotu jusu vēlēšanos nodibināt ar mani draudzīgas attiecības. Ir cil vēki. kas vientulību nepanes. Arī jūs esat viens no tiem. Pēc tam pienāks laiks un mēs viens otram pagriezīsim muguru. Jums dzīve taču ir tikko plaukumā. Galva pilna nākotnes nodomiem. Kas tad notiks? Viens no mums jutīsies pazemots. Visbiežāk tā ir sieviete. Kāpēc tas vajadzīgs?

Man nebija viegli uzklausīt šos cietsirdīgos vārdus no sievietes, kura man domās jau bija kļuvusi dārga.

— Mīlestība nevaicā, kāpēc tas ir vajadzīgs! — sašutis iesaucos.

Elga man uzmeta ātru skatienu.

— No jūsu viedokļa tas visu attaisno?

— Protams.

Tie ir meli. Nevajag pašiem sevi krāpt. Lielas, patiesas jutās prasa nopietnību. Kā jūs, mani nepazīstot, varat iemīlēt? Kā varat iemīlēt, nezinot, ko es par jums domāju?

Un, redzēdama, ka gribu dedzīgi iebilst, viņa ar ironisku pieskaņu turpināja:

— Vai jums zināms, ka esmu precējusies un skaitos cietumnieka sieva? Nezināt? Bet tā ir. Jau trešo gadu mans vīrs atrodas ieslodzījumā. Atbraucu šeit strādāt, lai mani nepazītu. Redzat, — viņa dziļi atvilka elpu, — es tikpat kā izģērbjos jūsu priekšā, neko neslēpju.

Tā nevar būt patiesība! Samulsis un pārsteigts domās iesaucos. Viņa, šī sieviete, mani ar nolūku biedē, grib redzēt, ka es izturēšos. Bet ja nu tiešām tā ir patiesība?

Elga mani uzlūkoja viegli piemiegtām acīm, dīvaini smīnēdama.

— Tā nevar būt patiesība, — atguvies izdabūju.

— Un tomēr ir. Nākošajā gadā mans cienījamais virs atgriezīsies dzīvē.

— Jūs viņu gaidāt?

— Šķiet, tas ir sievas pienākums. Ko jūs tagad teiksiet, mans dedzīgais Romeo?

Mēģināju sakopot domas un pieņemt kādu izšķirošu lēmumu, bet viss, kas iekrita prātā, likās maznozīmīgs. Vēl pirms dažām minūtēm ši jaunā sieviete man bija visdārgākais cilvēks. Kas kļuvis citāds? Elga nebija mainījusies, citādas tikai kļuvušas manas domas. Es nezināju, ko viņas vīrs ir noziedzies, man nebija arī nekādas tiesības par to jautāt, bet Elga šo cilvēku gaidīja. Vai tas neizteica visu? Es biju lieks un nevarēju viņai par to pārmest ne vārda. Elga necentās mani ievilināt savos tīklos ne ar skatienu, drīzāk es tas biju. Un tomēr jutos nekaunīgi izjokots. Kāds viņas nolūks, atklājot man savu traģēdiju? — centos uzminēt. Galīgi atraidīt vai tikai pārliecināties, cik savās jūtās esmu patiess? Atraidīt mani viņa varēja, arī neatklājot savu noslēpumu. Tātad palika otrais variants. Bet, ja tā, tad Elgai es nevarēju būt gluži vienaldzīgs. Sis loģiskais secinājums iesvieda manās krūtīs īstu prieka vētru.

- Tu, Elga, es sacīju, strauji paņemdams viņas roku, — dzīvē esi pieredzējusi ļoti daudz ciešanu. Es zinu, tas sāp un to ir grūti aizmirst. Bet cilvēkam tomēr vajag ticēt. Es būšu paliess. Tu man patiki. Bet tagad es tevi mīlu.

Viņa nobāla un baiļu pilnām acīm paskatījās man sejā.

— Nē, nē! — Elga čukstoši iesaucās, atraudama roku. — Es nezinu, es tam nevaru ticēt . . .

Viņas dvēselē notika cīņa.

Nemanot bijām izgājuši no parka un atradāmies blakus zvejnieku ostai. Rietēja saule.

Osta šķita pielieta ar kausētu varu, tikai pie laivām un mola viļņoja zaļganas ēnas. Zeltains mirdzums dega ari Elgas acis. Mēs gājām klu sēdami līdz pat viņas namdurvīm.

— Elga? — es klusi jautāju, tvīkdams viņas tuvuma.

Mums garam steidzās cilvēki. Viņa noraidoši papurināja gaiši cirtaino galvu un čukstēja:

Gribu pašreiz būt viena. Es pateikšu, kad tu ... varēsi nākt . . .

Jutos ka kokam atraisījusies lapa vēju šūpolēs. Manas krūtis brazmoja un šalca prieks. Skrandainim, kas diedelēja uz ielas kapeikas, iedevu desmit rubļus. Visi cilvēki savā dziļa kājā būtībā man tobrīd likās labi . . . Zvaigznes tuvu .. .

Pārnācis mājās, satiku Lizu. Viņa dārziņa uzraka dobes.

— Labvakar, — es teicu. — Kāpēc neņemat pašu saimnieku talkā?

Kur nu! — viņa atsaucas, pārtraukusi darbu. — Aizskrēja atpakaļ uz darbu ... Tur viņam tā vienīgā laime.

Sapratu, pašreiz uzdīga tas, ko es biju iesējis.

— Liza, neņemiet to pie sirds. Vai tad trīsdesmit gados vēl neesat pieradusi?

Viņa sausi pasmējās un pēkšņi jautāja:

— Jūs tiešām domājat, Reinis ir tur — kom binātā?

Bet kur gan citur? — izbrīnījies iesaucos. Un tas viss, kas vēl pirms brīža pār mani bija plīvojis ka gaišs, cildens karogs, pēkšņi zaudēja savu spožumu. Jutu sevī pamostamies otru cilvēku. Un šim otrajam pašreiz šķita svarīgāk turpināt pasākto spēli.

Jā, kur gan citur naktī viņš ietu? — ar nolūku drusku vilcinājies, prasīju.

— Arī es tā domāju, — Liza sadrūmusi izdabūja. — Ja vien, ja vien, — viņa, spēji pietvīkdama, iesaucās. — šis nav pasācis skriet pie tās mātītes.

Tik krasu notikumu attīstību negaidīju. Neizlikos. Tiešām biju pārsteigts.

Ko jūs, Liza! — uzliku roku viņas plecam. — Vai patiesi jums šķiet, ka viņš varētu iet pie . . . pie citas? Es tam neticu. Vai ko tamlīdzīgu viņš jums izteicies?

Līza nopūtās.

— Tik muļķis jau vīrietis nav . .. Ja tikai uz to pusi ieminos vien, Reinis aizsvilstas dusmās.

Es noteikti zināju, ka Zilbers strādā. Jau vairākas dienas viņš projektēja iekārtot sudra-bošanas vannu apsildīšanu ar gāzi. Šo pasākumu realizēt varēja tikai naktī, kad darbs pārtraukts. Mēs strādājām divās maiņās, no septiņiem rītā līdz pusnaktij.

Bet Lizai es par to neteicu ne vārda. Jau gribēju doties uz savu istabiņu, kad viņa mani aizturēja.

— Vai jūs, biedri Silav, nevarētu aiziet līdz kombinātam? Paraudzīties, vai Reinis tur ir.

Es tūlīt apsolījos. Tā bija reta izdevība Līzas aizdomas vēl pastiprināt. Ja viņa sarīkos skandālu, tad visa rezultātā Zilbers, pēc mana aprēķina, noteikti paliks pie savām karotēm.

Manu nodomu piepildīšanos tajā vakarā sekmēja arī nejaušība. Pie kombināta vārtiem pamanīju tuvojamies it kā pazīstamus cilvēkus. Paslēpos tuvējo liepu ēnā, gaidīju. Nāca Zil-bers un Baltiņa. Viņi sarunājās. No dzirdētā izlobīju, ka mūsu čugunlietuvē, kas atradās citā vietā, tikko apdzēsts ugunsgrēks. Tā kā direktors un galvenais inženieris atradās Rīgā, dežurants sameklējis Zilberu, bet meistars savukārt piezvanījis Baltiņai, un viņi kopīgi devušies uz nolikuma vietu ...

Man ar to pietika. Pusstundu vēlāk stāstīju Līzai, ka viņas vīrs kombinātā, diemžēl, neatradās. Vilcinādamies piebildu, ka redzēju meistaru uz ielas pastaigājoties ar Baltiņu.

Līza kļuva balta kā palags. Atguvusies gribēja skriet abus meklēt. Ar pūlēm atrunāju sievieti no šī soļa, ilgi mierināju.

— Tas vēl neko nepierāda, — centos viņai iegalvot.

Tajā naktī bieži pamodos. Sudrabošanas meistars nepārnāca. Gaisma no apakšējiem logiem krita dārzā līdz rītausmai.

Ar Zilberu satikos nākošajā rītā. Tūlīt redzēju: naktī viņš nav gulējis ne brīdi. Bija notriepies, sagumzis, piesarkušiem plakstiņiem.

— Iznāca labāk, nekā es domāju, — mani ieraudzījis, viņš teica. — Nāciet un sakiet savu vārdu!

Es rūpīgi apskatīju un uzslavēju meistara darbu, bet pēc tam pasniedzu viņa sievas līdz-dotās brokastis.

— Mans Līžuks! — meistars pasmaidīja.

— Taisni brīnums! Vienmēr visu atminas.

— Šķiet, viņa jūs gaidīja visu nakti, — es piezīmēju.

— Kā bērns! — meistars pagrozīja galvu.

— Un tagad droši vien noskaitusies? — Ēdot Zilbers man pastāstīja par naktī notikušo ugunsgrēku, čugunlietuvē nevērīgi izgāztu izdedžu dēļ bija nosvilis šķūnelis.

īsi pirms pusdienas mani un Zilberu aicināja pie nulc kā atbraukušā direktora. Kaut darbā nebiju pielaidis kļūdas, jutos drusku nemierīgs. Ieejot kabinetā, ar Elgu iznāca apmainīties tikai īsiem skatieniem, bet arī tas iepriecināja. Biju jau iemācījies viņas acīs daudz ko izlasīt .. .

Direktors nervozs, pietvīcis, sarauktām uzacīm stāvēja ieplēties aiz rakstāmgalda. Liekas, viņi gaidīja vairs tikai mūs, jo kabinetā jau atradās visi pārējie lielie un mazie priekšnieki.

Un tad pār mūsu galvām, nežēlodama nevienu, nobira īsta vārdu krusa. Pirmo reizi redzēju direktoru tik saniknotu un neapvaldītu. Un šo dusmu cēlonis izrādījās brāķis. Mēs bijām saražojuši brāķi. «Dārgmetāls» tikko bija atsūtījis atpakaļ lielāku daudzumu sudraboto alpaka karošu.

Skatieties, meistari! — direktors, ironiski iesaucies, izrāva no rakstamgalda oriģināliesai nojuma kasti ar karotēm un, mums visiem redzot, to attaisīja.

Spraucāmies tuvāk. Kastē uz balti popētā zīda gulēja nevis sudrabaini mirdzošas, bet pilnīgi nomelnējušas karotes.

Mēs nebūtu vairāk pārsteigti, ieraudzījuši direktora rokās čūsku.

Ievēroju kastītes numuru. «17743». Kaut kas auksts un nepatīkams man sakāpa krūtīs. Sīs karotes izgatavoja Zilbera atvaļinājuma laika manā uzraudzībā.

Oksidējušās!? — meistars neticīgi iesaucās. Neesmu redzējis dzīvē otru tik pārsteigtu seju. Zilbera vaibsti vienā mirkli bija kļuvuši pavisam svešādi. Vai meistars ievērojis ari sērijas numuru? Ja šo lietu piesies man, — zibeņ-ātri aptvēru, — tad par avansēšanos uz augšu tuvākā laikā nav ko domāt.

— Vēlos zināt, kāpēc šīs karotes, — direktors ar pirkstu badīja rakstāmgaldu. — veikalu vitrīnās kļuvušas melnas? Kurš man to pateiks?

Jarušs autoritatīvi krekšķināja. Ceha priekšnieks Kumpelis sadudzis ieplēta rokas un paraustīja plecus.

Vienreizējs gadījums. Vienreizējs, — viņš atkārtoja. — Un visiem zināms, par šito produkciju galvenokārt atbild Zilbers.

— Alpaka kausējumam te nevar būt nozīmes? — direktors sausi ieprasījās.

Jarušs purināja galvu.

Izslēgts. Kausējums liek pārbaudīts manā klātbūtnē. Ticamāk, lai gan es to neapgalvoju, karotes aizspraukušās garām kādai no apstrādes pēdējām operācijām.

Es tūlīt sapratu, no kurienes inženierim ši ideja radusies.

— Nē! — Zilbers, no pārsteiguma vēl neat-guvies, protestēja.

Bet es tikai domāju par liktenīgo sērijas numuru un iekšēji drebēju bailēs.

Meistars runāja lietišķi, nepieskaroties sīkumiem.

— Arī es cehā nemēdzu gulēt, — viņš teica.

Te ir kaut kas cits. Diemžēl, bez rūpīgas

analīzes, kas prasa laiku, es to nevaru pateikt.

Direktora acis meta zibeņus.

Velns lai parauj! Nevaram ne no šā, ne no tā pārtraukt ražot šīs nolādētās karotes, viņš ar plaukstu uzplāja pa rakstāmgaldu.

Būs jādod paskaidrojumi, jāiesaldē ražoša nas līdzekļi . . .

Direktors uzskatīja Zilberu par galveno vai nīgo brāķa ražošanā. Iekaisis viņš tam pārmeta nolaidību, ignorēdams visus meistara agrākos nopelnus, pat iepriekšējās nakts pašaizliedzīgo darbu. Varbūt tā vajadzēja? Neviens direktoram neiebilda. Šinī brīdī man Zilbera bija paliesi žēl. Uzskatīju, ka viņam nodara netaisnību. Tomēr arī es neiebildu ne vārda.

Vai mēs nebijām pārāk bargi? — vēlāk gaitenī ieminējos Jamsam.

— Šeit taču nav bērnudārzs, — inženieris strupi atbildēja. — Vēl pats brīdinājāt, un tad — brāķis visu pierāda. Kāpēc agrāk tā negadījās? Ražošanas tehnoloģijā nekas nav mainīts.

Jarušs sprieda loģiski. Tiesa, apsudrabošanu tanī laikā, kad radās brāķis, veica manā vadībā, bet mēs strādājām pēc Zilbera norādījumiem.

— Man šķiet, — atbildēju inženierim, — izgudrošanas kaislība jauc meistaram prātu.

Tanī brīdī pamanīju Zilberu. Smagiem soļiem, it kā viņa apaviem būtu svina pazoles, tas pagāja mums garām. Vai meistars bija dzirdējis manus vārdus? Viņa sadrūmušais skatiens neko neizteica. Galu galā šīsdienas trieciens nebija manis inscenēts. Kā saka, mazgāju rokas nevainībā.

— Ja Zilbers būtu ceha priekšnieks, diez vai mēs neieripotu vēl dziļākā grāvī, — turpinādams sarunu, piesardzīgi ieminējos.

— Kā jūs to domājat?

Jarušs man pieliecās tik tuvu, ka sajutu odekolona saldeno smaržu viņa matos.

Jums šķiet, Zilbers ceha priekšnieka amatam īstenais kandidāts?

— Es gan neesmu dzirdējis, — viņš novilka un pēkšņi cieši paskatījās uz mani.

Vai šefiņš kaut ko tādu izteicies?

— Nē, dzirdēju tikai pa ausu galam cehā,— izvairīgi atbildēju.

Pagalmā devāmies katrs uz savu pusi. Ceha logā redzēju, ka Jarušs uz mani domīgi atskatījās. Kāpēc? Vai galvenais inženieris kaut ko nojauta? Protams, man neko nevarēja pārmest attiecībā uz Zilberu. Katram drīkst būt savi ieskati par otru cilvēku. Nepatīkami, ja atklātos, ka šie ieskati man kalpojuši ne visai cildenam nolūkam. Tad jāšaubās, vai es tiklu savam mērķim tuvāk. Tenkas skrien septiņjūdžu zābakiem, un aizdomas mirst lēnām.

Nemiera un savādas ziņkāres dzīts, uzgāju pie Zilbera. Viņš nekustīgi sēdēja pie pilna galda ar izbrāķētām karotēm. Turpat atradās milzīgs pelnu trauks ar jūklī samestiem pus-smēķētiem papirosiem.

— Draņķīga lieta, — sacīju un apsēdos viņam blakus.

Nepaskatījies uz mani, it kā runātu kāds nieka puiķelis, Zilbers tikai pameta ar roku.

Kas noticis, — domās jautāju pats sev. — Vai tiešām viņš pamanījis sērijas numuru, kas norāda, ka atbildība par brāķi šinī gadījumā gulstas uz mani? Kā uzzināt, kas norisa Zilbera prātā?

— Nedomāju, ka jūs esat vainojams, — draudzīgi sacīju. — Te droši vien iejaukusies nejaušība.

Un tad Zilbers paskatījās uz mani bezgala nogurušām, īgnām un tanī pašā laikā pārmetumā pilnām acīm. Es nekad nebūtu ticējis, ka skatiens tik skaidri, nepārprotami var atklāt otra cilvēka iekšējo pasauli.

— Ek, ari jūs! — viņš nervozi izgrūda, paņemdams drebošiem pirkstiem vienu no pus-smēķētajiem papirosiem. — Vai arī jums liekas, ka svarīgākais te atrast vainīgo? Vai par to ir jālauza galva? Brāķis te svarīgākais! Brāķis un nekas cits! Sabotieru pie mums nav, tātad ir kļūda. Un šī kļūda jāatrod. Lūk, par ko visiem vajadzētu domāt!

Jutu, ka vaigos iešalca sārtums. Meistars pat nenojauta, kā viņa vārdi mani pazemoja. Es visu laiku drebēju tikai par savu ādu. Kauns par brāķi mani tikpat kā neskāra. Uztvēru to kā nepatīkamu starpgadījumu, ne vairāk. Bet Zilbers patiešām jutās slims. Es to redzēju.

Ko gan varēju meistaram atbildēt? Kā izpļaukāts piecēlos un izgāju ārā.

Atlikušo dienas daļu jutos nožēlojami, dziļā nemierā ar sevi. Nomāca apziņa, ka šeit, kombinātā, visumā tomēr jūtos garāmgājējs, nevis saimnieks. Kāpēc mani dziļi un patiesi nesarūgtināja šī neveiksme? Vai tiešām biju tik pārpilns egoisma, ka nekam citam krūtīs vairs nepalika vietas? Nē, tā nevarēja, tā nedrīkstēja būt! Kur tad palikuši visi žilbinošie sapņi, kuros man vienmēr piekrita veikt ievērojamus, diža cilvēka cienīgus darbus? Es vienkārši sevi nesapratu. Noguris alku otra cilvēka atbalstu. Sis otrais varēja būt tikai Elga. Pretēji mūsu norunai nolēmu viņu sagaidīt kaut kur uz ielas. Viens es netiku ar sevi galā.

Gaidot apsvēru, vai man visu neizstāstīt Elgai. Tūlīt arī atskārtu, ka to nedarīšu. Tik daudz spēka sevī nejutu. Ko ši sieviete par mani tad domās? Kādu cilu reizi. Kādu citu reizi, kad viņa būs mani jau iepazinusi tuvāk.

Es gaidīju. Mani ieraudzījusi, Elga spēji apstājās, it kā apsvērdama, vai labāk neiegriezties šķērsieliņā, bet viņa bija man jau tik tuvu, ka dzirdēju iečaukstamies sievietes aveņkrāsas zīda mēteli.

Viņa bija drusku sabozusies, steidzīga, ar kaut ko nemierā.

— Elga, — sacīju, piegājis tai klāt.

— Es nojautu, ka tu gribēsi satikties, — viņa vairījās mana skatiena, — bet šādā ziņa esmu kokaina rakstura. Neprotu otru mierināt. Jocīgi, vai ne?

Un, pamanījusi izbrīnu man seja, piebilda: — Es taču zinu par tām karotēm. Varu iedomāties, kā tev ap sirdi . . .

Dīvaini, — man iekrita prātā. — Vai Elga uzskata, ka esmu par brāķi dziļi sarūgtināts? Nē, jādomā, viņa to uztvēra citādi. Droši vien ir pārliecināta, ka tas man sagādājis lielas nepatikšanas. Mīļā meitene! Tātad viņa juta līdzi, domāja par mani.

Pateicībā satvēru Elgas roku. Alku runāt, bet iela bija pilna cilvēkiem. Iegājām tuvējā ēdnīcā, l’ie vakariņām palūdzu pudeli sarkanā vīna. Mazliet iedzērām.

Mana Elga! Negribēju, ka viņa šīs lietas dēļ skumtu.

— Stāvu no šīs jezgas diezgan patālu, — es atzinos. — Atbildību piesēja Zilberam. Mūsu krietnajam meistaram šī putra jāizstrebj.

Elga paskatījās uz mani izbrīnījusies, pārsteigta.

— Savādi, — viņa sacīja. — Un tevi šī lieta neskar?

Apvaldīju uzplūdušo nepatiku.

— Elga, runāsim par ko citu.

Savādi, — viņa atkārtoja, mani vērodama. — Tu gandrīz esi tāds pats ka ...

— Aha! — sadusmojies pārtraucu. — Kā tas tips, kura portrets grezno tavas istabas sienu, jā?

Elgai viegli iedrebējās uzacis.

— Par šo cilvēku man tev atskaite nav jā-dod. Un starp citu — tas ir, pareizāk sakot, bija mans vīrs. Ja gribi zināt, es ar viņu vairs neredzēšos.

— Atvaino, Elga.

Reibuma piliens smadzenēs pēkšņi izgaisa. Atstūmu pusizdzerto glāzi.

— Ir lietas, par kurām tev derētu nedomāt, — samierinoši sacīju. — Tā ir vīru darīšana.

Elgas skatienā pazibēja pazīstamā ironiskā dzirkstelīte.

— Cik zinu, vīri lieto atklātu valodu, bet tu negribi man kaut ko teikt.

Ko Elga vēlējās sacīt? Vai kļuvis kaut kas zināms par manu intrigu un akmens sācis vel ties? Tas bulu šausmīgi. Es drebēju pie šim domām. Jā, Tālav! Baidījos Elgu zaudēt. Skaidri apzinājos, ka viņa manā dzīvē nav garāmgājēja. Naktīs bieži domāju, vai nepierunāt Elgu pamest Jūrkalni un mums abiem neaizbraukt prom. Dienā sapratu, cik tas viss pagaidām būtu sarežģīti.

— Elga, tev . .. tev šoreiz grūti spriest, — es kaismīgi iebildu. — Tas ir pavisam citādi, nekā tev šķiet. Pavisam citādi.

Mans skatiens un balss intonācija laikam pārliecināja vairāk nekā vārdi.

— Varbūt es tiešām kaut ko nesaprotu, — viņa beidzot teica.

Atvieglots nopūtos. Elga nezināja it neko. Biedēja paša iedomas. Akmens šoreiz aizdrāza garam, pasargādams manu mīlestību un godu. Iekšējo pārdzīvojumu tomēr nepratu noslēpt Elgas acīm.

— Igor, — viņa cieši paskatījās man sejā. — Un tomēr tu no manis kaut ko slej).

— Nē, — es svēti apliecināju, — varbūt vienīgi savas caurās zeķes.

— Un tā ir taisnība?

— Katrā ziņā.

— Saki to vēlreiz, — viņa lūdza.

Kvēliem vārdiem es to apliecināju no jauna. Visa šī lieta ar Zilberu man pēkšņi likās nogrimusi aiz trejdeviņām zemēm.

— Paldies, Igor, es tik ļoti gribu ticēt cilvēkam. Ticēt un nepievilties. Mm-m, — Elga paīss māja ar galvu. — visu no gala . . .

Tad bulu vērts vēlreiz saki

Vai tu vari saprast, ko man nozīmēja šie vārdi? Tas jau bija solījums. Pilns apvaldīta prieka gribēju pieliet mūsu glāzes. Viņa atturēja man roku.

— Nav labi vienā reizē izdzert visu . ..

Pēc brīža mēs jau atradāmies uz ielas. Laiks bija pārmainījies, kļuvis vējains, un sijāja lietus. Izdobtajos trotuāra ķieģeļos krājās peļķes. Salīkuši zem lietussargiem, steidzās cilvēki.

Un ja mēs tagad aizietu uz kino? — Elga sacīja, pievērsdama man nolāsoto seju.

Daudz patīkamāk man ar tevi pastaigāt, — es atzinos. — Esmu izslāpis runāt.

Viņa dīvaini uz mani paskatījās un iesmējās.

Igor, vai tu nejūti, lietus līst! Vēlāk aiziesim pie manis. Un tad es klausīšos tavas slāpes .. .

Nākošajā rīta darba ierados stundu vēlāk. Kombinātā, pirms vēl paguvu pārģērbties, mani ieraudzīja Jarušs.

— Silav, uzgaidiet! — viņš sauca, panākdams mani kāpnēs.

— Kas noticis? — sausi uzprasīju.

— Uzvara! Darbs galvanizācijas ceha nebūs jānārtrauc.

Kļuvu vērīgs.

Kā tad tā?

Jarušs piebāza man pavisam tuvu savus sasmaržotos matus.

INI

— Padomājiet likai — mušu Zilbers! Oksidēšanās noslēpums ir atklāts.

Tas tiešām bija pārsteigums.

Inženieri kāds pasauca pie tālruņa, un es devos pārģērbties. Gandrīz neticami, ka meistars to paveicis vienā naktī. Apsvēru dzirdēto. Negulējis, durnu galvu, sarūgtināts. Ko Liza pārdzīvojusi, viņu gaidīdama? Varbūt meistars paziņojis sievai? Lai nu kā, — es beidzot atzinu, — Zilbers tomēr savu ir panācis. Nepatīkami, ka es šajā darbā nebiju pirkstu pakustinājis. Meistars varēja mani brīdināt, ko naktī nodomājis darīt. Un tūlīt atzinu, ka savos prātojumos mīņājos uz vietas. Zilbers jau teica, ka visiem par to vajag domāt. Ko vēl vairāk? Un tagad gribot negribot man jāiet pie viņa iepazīties ar padarīto.

Divās dienās meistars bija kļuvis kalsnāks, runāja piesmakušā balsī. Mani ieraudzījis, palūdza smēķi un tūlīt aprauti sāka stāstīt.

Godīgi sakot, es necerēju, ka tikšu šai vainai tik ātri uz pēdām, bet likties gultā neļāva sirdsapziņa. Zināju, tāpat lieki valstīšos un neaizmigšu. Paliku ceha un sāku eksperimentēt. Vēlāk pie manis uzkāpa Jarušs, un tad mēs par abiem. Nu ko, tagad viss ir skaidrs. Atklāju uz karotēm ķimikāliju paliekas. Niecīgas, un tomēr . . . Te tad nu viss noslēpums, — Zilbers ieplēta rokas. — Turpmāk karotes pirms kontroles vēlreiz elektrolītiski notīrīsim.

Viņš to pastāstīja vienkārši, nedižojoties, neizceļot savus nopelnus. Un tomēr bija padarīts ievērības cienīgs darbs. Es meistaram to pateicu un neapdomājis piebildu:

— Tagad mēs jūs izvirzīsim par ceha priekšnieku.

Smalki! — viņš sausi iesmējās. — Arī inženieris Jarušs te kaut ko tādu ieminējās. Kāpēc man neprasa, vai es to gribu?

Vai tad paaugstinājumu var negribēt?

Man šķita, ka meistara skatienā uzliesmoja un nodzisa nicīga uguntiņa . ..

— Var gan, — viņš noteikti atbildēja. — Es piederu šim te darbam, — Zilbers uzlika roku sudrabošanas vannai. — Te ir mans prieks un mana maize. Vai jūs gribat man atņemt šo prieku ?

Nezināju, ko atbildēt. Noraidoši papurināju galvu. Kāds grūti izprotams cilvēks! Un, jūtot, ka vaigos kapa nodevīgs sārtums, piegāju atvērtajam logam. Kauns! Mani dedzināja kauns. Sis cilvēks netīkoja godu un pat nenojauta, kādas nekrietnības es te biju perinājis. Viņam neatlika laika tādiem sīkumiem. Meistaram tie bija tikai sīkumi. Es tagad to sapratu visā pilnībā. Ko man atlika darīt? Kā atšķetināt intrigu mudžekli, kuru sapinusi mana godkāre un egoisms? Varbūt vēl nebija par vēlu to darīt?

Un tomēr. Paskatījies pagalmā, jutu, kā pagura sirds. Lejā, svētdienīgi saģērbusies, stāvēja Līza un sarunājās ar kādu strādnieku.

Biju pārliecināts, ka viņa atnākusi satikties ar Baltiņu. Zilbers naktī taču atkal nebija mājās.

Kā bērns vēlējos, lai viss pašreiz notiekošais būtu tikai sapnis. Man dega pazoles. Zilbers nezināja, ka kuru katru brīdi šeit varēja parādīties Līza, varbūt kopā ar Baltiņu, un pienaglot mani kauna stabam.

Nedrīkstēju šeit kavēties. Drāzu leja. Līdz pagalmam netiku. Līza, mazu groziņu rokā, nāca pa kāpnēm man pretī.

Sasveicinājāmies.

— Arī jūs esat kļuvis neuzticīgs, — viņa pa jokam norādīja uz manu prombūtni naktī. — Nesu Reinim brokastis. Būs izkāmējis kā vilks. Kas zin, — vēl dusmīgs?

Skatījos Lizas seja un neko nesapratu. Meistara sieva izturējās tā, it kā nevis es, bet viņa par kaut ko būtu vainojama.

— Biedrs Zilbers naktī paveica ievērojamu darbu.

Līza pasmaidīja, it ka viņai pienāktos šī uzslava.

— Jā, es jau zinu. man stāstīja.

Un, pārliecinājusies, ka neviena cita tuvumā nav, piebilda klusākā, sirsnīgākā balsī:

— Redzat, kāda es esmu! Neuzticējos cilvēkam, sadomāju visādas blēņas. Kauns tagad pašai par sevi. Vēl jums pilnu galvu ar savām muļķībām . . .

Igors apklusis mehāniski ielēja sev pusi glāzes «Rīgas balzama» un iedzēra. Aiz loga cauri

miglas strēlēm ja» zilgoja rīts. Kaut kur uz nekaltiem akmeņiem bruģētās ielas iegrābājās rati.

Stāsts ir galā, un tagad esmu šeit, — Igors paskatījās uz draugu iegrimušām, dziļu skumju pilnām, nogurušām acīm.

— Zilberi vēl šobrīd par manām intrigām neko nezina. Un tomēr es vairs nevaru šiem cilvēkiem raudzīties acīs. Elgai atstāju vēstuli. Visu izklāstīju. Vēlāk no šejienes telegrafēju. Klusībā cerēju, atbrauks. Man ir svarīgs viņas spriedums un .. . cik tad te tālu? Gaidīju, vismaz atbildēs. Nē! Elga neatbild, klusē. Tas ir šausmīgi! Saki tu, — ko man darīt?

Tālavs piecēlies brīdi domīgiem soļiem mēroja istabu.

— Ko? Pietiek būt garāmgājējam! Akmens, par kuru minēji, tev jāveļ atpakaļ kalnā. Ko gan citu? Varbūt tad arī Elga tevi sapratīs . . .

— Atgriezties ir pāri maniem spēkiem, — Igors čukstēja.

Pieklauvējusi durvis pavēra dežurante.

— Te es jūs sameklēju! — viņa žirgti iesau cās. — Manis dēļ jūs šorīt Rīgu nenogulēsiet.

Igors mirkšķināja piesarkušās acis.

— Rīgu?

— Mīļais dievs! Hei jūs taču visu laiku uz turieni tiecāties braukt.

Tālumā kauca lokomotīve. Spalgais, metāliskais brēciens pamodināja Igorā vēlēšanos kaut ko darīt.

— Es braukšu uz Jūrkalni, — viņš gurdi teica.

Dežurante noskaitusies izsprāga pa durvīm, bet tūlīt pabāza galvu atpakaļ.

— Tas ir tikai četrdesmit minūtes vēlāk.

— Es tevi pavadīšu, — Tālavs draudzīgi uzlika roku Igora plecam.

Brīdi vēlāk pa ceļu, kas pāri ielejai aizvijās uz staciju, miglas upē iebrida divi vīri.

.

SATURS

Vecā laiva.....

Ilūzijas......

Citroni......

«Patriots» piedzimis

Mīļie radiņi.....

Nokavēts.....

Un jūra tālu ....

Pieaugušie.....

Cilvēki un garāmgājējs

Валдис Кливере ЛЮДИ И ПРОХОДИМЦЫ

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Valdis Klivers (Voldemārs Luste) CILVĒKI UN GARĀMGĀJĒJI

Redaktore I. Bčrzkalne Māksi, redaktors A. Jēgers Tehn. redaktore V. Odre Korektore V. Kapteine Nodota salikšanai 1960 g. I. novembri Parakstīta iespiešanai 1961. g. 14. janvārī Papīra formāts 70X92'/32- 6.0 fiz. Iespiedi. 7,02 uzsk iespiedi.; 6,36 izdevn. 1 Me tiens 30 000 eks. JT 14820. Maksā 29 kap Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Pa domju bulv. 24. Izdevn. Nr. 13790-D1940 Iespiesta Latvijas PSR Kultūras minis trijās Poligrāfiskās rūpniecības pārval des 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57 Pasūt. Nr. 3648.

L2

Content

Klīvers Valdis Cilvēki un garāmgājēji

PATIESĪBAS PĀRSTEIGTAIS

UPE MEKLË CEĻU

TRĪS ZAĻAS LAPIŅAS

MEITĒNS LILIТЕ

AUGSTIENES MEKLĒJOT

VECĀ LAIVA

ILŪZIJAS

CITRONI

PATRIOTS PIEDZIMIS

MĪĻIE RADIŅI

NOKAVĒTS

UN JŪRA TĀLU...

PIEAUGUŠIE

CILVĒKI UN GARĀMGĀJĒJS

SATURS