Trats Matss

Dancis ap tvaikakatlu

Matss Trats

Dancis ap tvaikakatlu

',

7-3-3 1972

PIRMAIS DANCIS

Pienācis laiks atkal vīriem pārvest dampi. Neviens pie šā darba nav norīkojis, un viņi varētu itin labi to nedarīt. Nekas daudz tad vis nemainītos, varbūt vienīgi — ja ne viņi, atrastos citi vedēji. Bez tvaikakatla ne domas — tam pārāk diža loma viņu dzīvē. Bet, ja paraugās tā no malas, — vai nu sutukatla pārvešanai vajadzīga nez kāda pasaullielā prašana. Zirgi saspriegtām dzenaukšām, sakām čīkstot, velk, cik spēka, viru sejas možas, līksmas, kā jau apkūlību gaidās spirgtiem ļaudīm piederas. Par laiku ari nav ko sūdzēties, un tas ir gaužām svarīgi. Dod dieviņ, ka viss ritētu tā, kā domāts.

Dampim līdzās soļo divi vīri pakulu autiem un pastalām kājās, un viens no viņiem, jaunākais un plecīgākais, ir Aiastu saimnieka dēls. Varzamežam izbeidzoties, tur, kur cejš sāk sliekties lejup uz strauta pusi, puisis uzraušas uz dampja. Skurstenis vedot nolaists, un Juris, turot grožus rokās, apsēžas uz tā atveres. Vārds šim vīram gluži parasts, nevis

tāds kā daždien modīgie Rinaldo, Augustīns, Fridrihs, kādu tolaik bija saradies ne mazums un kas mutē savēlās vienā kumšķī — akurāt kā stūrainā divpūru labības maisa gals ne- I prašas aizsējēja rokās. Vienkāršais vārds atvieglo arī saskari ar šo puisi.

Tātad viņam ir parasts, kārtīgs vārds un viņš ir zemnieka dēls — gara auguma, gandrīz kalsns, pagauss, ar ne visai jautru iedabu. Vārdu sakot, jau no bērna kājas viņam paticis kvernēt pie aizkurtas plīts un vērot, kā mitrajām priedes pagalēm, labu brīdi karstumā čūkstot, no gala burbuļiem vien spiežas laukā ūdens lāses, iekāms uguns pagales pārņem visgarām; tādās reizēs puisis daudz ko izprātojies un licis aiz auss; jādomā — vairāk, nekā pagastskolā kaļot bībeles gabalus un ķeizara himnu. Viņa barība — spēcinošais zemnieku ēdiens ar skābpiena pie-strebām. Vājpienu baudījis maz — kur nu to! Tas tiek likts lietā kalpu un cūku — dažviet arī otrādi — cūku un kalpu vajadzībām, īpaši tajās sētās, kur saimnieka ģimene un kalpi ēd katrs par sevi. To noteic saimnieka lielmanības pakāpe. Aiastos šādu kungu ieražu pagaidām nav.

Otrs tvaikakatla vedējs ir kalps, nav svarīgi, kas viņam vārdā, kaut arī viņš soļo līdzās zirgiem, ar smalku bērza rīksti tos paskubinot. Uz mata šepat, mežmales pēdējo egļu vidū, pašā ziemas sākumā pirms pāris gadiem aplaupīja līdz kreklam kādu sarkanbārdi saru uzpircēju. Dievs vien zina, kuram bija savajadzējies viņa adatu un diegu, katūna lakatiņu, prievīšu un šādu tādu sīku krāmu. Vienā kreklā, vaimanādams un elsdams pūzdams vēlā vakarā pauninieks atkūlās Aiastos lūgt naktsmājas, un, kad saimnieks atjāva pārgulēt saimes istabā, krieviņš nespēja vien patencināt par šomāju Jaužu viesmīlību, nokausējot visus tādā mērā, ka saimnieks metās pagalmā — teicās ejam vēlreiz zirgus apraudzīt.

Taču visādu sīkumu dēļ nepiemirsīsim pašu dampi. Tas ir mūsu galvenais varonis un tieši patlaban izbrauc no sila. Visupirms starp kokiem, kur saulē mirguļo salnas tīmekji, parādās trauksmainie bēri. Nekā īpaša tajos nav. Pavisam parasti dūkanie — pat par ciltskoku nekas noteikts nav zināms. No Tori tīršķirnes cēlušies tie nekādā ziņā nav — no purna vien tas noprotams. Iespējams, ka pakaļējai labējai ķēvei piemīt šis tas no ardenietēm, bet, tā kā lopiņš aiz pārējiem zirgiem un sutukatla tikpat kā nav saredzams, ar spriedumu pārāk nav ko steigties. Visi šie ir smagnēji, spēcīgi Tartu novada zemnieku zirgi, un, kurš to apšauba, lai paliek vien pie savām domām — tāpēc jau dampi nepametīs pusceļā. Tikai šiem vārdos skopajiem vīriem savus atšķirīgos ieskatus par viņu rumakiem gan nemēģiniet izklāstīt. Viņiem — arī kalpam ar patuklo seju — viņu dūkanbēri gandrīz tikpat svēti kā indiešiem govis. Ja kāds slamsts uzdrīkstētos bilst jel vienu zākājošu vārdu par šo četrjūgu, tam varētu iziet gaužām plāni. Mēroties spēkiem iznāktu visādā ziņā, un nav izslēgts, ka par katru dūkano tiktu ietriekts rīklē pa zobam un iedragāts pa ribu kaulam, īpaši, ja niknums pārņemtu gaišmati saimniekdēlu un viņš nolēktu zemē no dampja.

Zirgi jau tikuši ārā no meža, un top redzama arī pati lokomobile — kā milzu tūļa ar drebelīgu rumpi. Lai kā saimniektēvi pa krogiem un gada tirgos dižā jās ar savu turību — vienai sētai nav pa spēkam iegādāties šitādu milzeni. Protams, šādā reizē tika tērēta mašīnu koplietošanas biedrības nauda.. Kad Tuhakopli gruntnieki pirms trim gadiem iegādājās šo tvaikakatlu, par to, starp citu,, rakstīja pat avīze «Postimees» — kā par «zemkopju kultūras sekmības» ielīksminošu panākumu. Kurš grib uzzināt, kāda firma to ražojusi, lai uzmanīgāk papēta spožo vara plāksni uz dampja sāna. Uz tā angļu valodā sniegtas nemaldīgas ziņas. Tikai kurš še apkārtnē prastu tādus vārdus kaut pareizi izrunāt! Pat Esneru Adu, pagasta ziņnesis, kas atgriezies no krievu-japāņu kara un vajadzības reizē zina pasacīt turpat veselus desmit vārdus ķīniešu mēlē — par piedauzīgiem japāņu teicieniem i nerunājot, — pat viņš pie šās plāksnītes sastomās un, lai noslēptu savu nezināšanu, kārtējo reizi jo cītīgi sāk klāstīt, kā japāņi šiem Mandžūrijā brukuši virsū, skaļi brēkdami: pauli nost! Tak jau gribējuši saukt «pauri nost!», bet kā to lai izdara, ja viņu valodā pietrūkst «r» burta! Kāpēc šie nav klieguši «galvu nost», to, protams, Adu nemāk paskaidrot, taču arī tas nav diez kāds brīnums, jo vai tad izsenis nav zināms, ka japāņi putro igauņu valodu tāpat kā setu^1 novadnieki — tikai tērgāšana šiem rit labu tiesu knašāk un acis iešķības. Japāņu pusē karojis kāds ģenerālis, vārdā Ojamā, — igauņu puisis, Hellenurmes muižkunga audžudēls, kurš bijis Usūrijas ģenerālgubernatora dienestā, bet, sastrīdējies ar veco kungu, kādā jaukā dienā pacēlis cepuri un — prom pie japāņiem, kur šis ticis iecelts karavadoņa godā.

Bet ko līdz šādi mēļot, ja nekādi nelaimējas uzzināt, kādas markas īsti ir šis noslēpumainais dampis. Dažu labu ar dzīvāku iztēli apveltītu cilvēku divi vārdi nosaukumā var rosināt uz ērmotām domām: Liverpoolun 1 i m i t e d, .pie tam pēdējais no tiem skan tikpat kā «līmēts», kaut gan uz dampja sāna nav nekas cits saredzams kā vien kniedes. Malku gan tam jāšķūrē iekšā bez kautrēšanās, taču par darbu, tiesa, gausties nenākas. Nokvēpušais skārda skurstenis, gluži kā melna Jērikas ba'zūne, atgūlies starp spara ratu un rīku kasti. Pienākuma labad Juris laiku pa laikam paskubina zirgus un uzsvilpo; ne jau melodiju — tādu dotību puisim nepiemīt, bet tāpat vien — lai priecīgāks prāts. Dampja vedējam garastāvoklis turas možs. Uz smilšainā, no vakardienas lietus gāzmas vēl mitrā ceļa dampis atstāj it glītus rakstus, pat mazrunīgais kalps to pamana. Viņi aizsnieguši krustceles, kur ceļš nogriežas uz zemnieka sētu. Še sākas mālainā uz-kalne, un zirgi sagausina soli — sutukatls tomēr nav kaut kāda ķerra, turklāt gandrīz vai asi garais saimniekdēls arī nav nieka svarā. Juris zina, kas jādara, sirds vīram krūtīs īstajā vietā. Viņš nolec zemē, taču bērie gaitu nepaātrina. Pievērsiet uzmanību — laba tiesa vainas pakaļējai labējai ķēvei: locekļi tai aizvien saspringti, un no izskata varētu domāt, ka lopiņš pūlas visiem spēkiem, bet — kur nu! Ja ieskatās vērīgāk — dzeņaukstes tai atslābušas kā nevīžam ganu zēnam pastalu auklas. Šī apšaubāmā ardenu cilmes ķēve lāpa slinkumu — kaut velns to rāvis! Zināms, pie labas gribas nav grūti izprast tādu izdarību. Kas šai, svešzemniecei, tādas igauņu zemnieku apkūlības: varat vest savu katlamaitu, bet varat arī gāzt šo dzelzs grabažu, ja labpatikas, ceļmalas grāvī! Kāda jēga galēt tālab sevi nost; lai jau vienkāršākas izcelsmes ciltsmāsas, astes sacēlušas un tā tālāk, raujas melnās miesās.

Arī kalps beidzot paver muti, un viņa balss nepavisam neskan draudzīgi. Vīrs, galu galā pamanījis ķēves stiķus, nošvīkstina garo, smalko bērza stibu un draudoši izdveš:

«Es tevi, sātana praulu, tā noslānīšu, ka putekļi pajuks! Vai sāksi vilkt, kā nākas, vai ne?»

Un patiešām — no ķēves ādas nokūp putekļu aumaļi, kad pāri citu mugurām ar rīkstēm tiek uzskaitīta sava tiesa. Nabaga lopiņš sāk sprauslāt, it kā putekļi no paša skausta liktu iekņudēties nāsīm.

«Pakavu arī nav,» Juris saniknojies nomurmina, lai gan šoreiz tā ir paša vaina. Tēvs pirms pāra dienām piesacīja aiziet līdz kalējam un apkalt zirgus, iekāms pienāk ku-ļamreize.

Gausi, it kā negribot dampis virzas uz

priekšu. Kas šo žēlos — lai mirdzošās vara plāksnītes vietā uz sāna ar smalkām skrūvītēm piestiprina kaut Mozus baušļu galdiņus. No malas vērojot, cilvēkam ar vājākiem nerviem var uzmākties bailes: ja nu pēkšņi dampis salauž iejūgu un, zirgus un vīrus dragājot, sāk ripot no kalna lejā?

«Visur tik vien kā tā pliena zeme,» Juris norūc un savicina virs galvas grožus.

Kā gan citādi — tas nav nekas jauns. Kas lai zina, kāpēc viņš tā saka. Melnzeme šeit nekad nav bijusi un nebūs. Tālab ej nu izdibini, kāpēc Jurim no sirds dziļumiem izlauzušies tieši šie vārdi. Gados tik jaunam vīra cilvēkam piederētos jautrākas runas, bet kas to deva. Viņam prātā mālainā zeme, ar kuru viņa tēvs visai mainīgiem panākumiem nocīnījies cauru mūžu, un no šās spēkošanās nebūs glābiņa arī viņam, līdzko pats kļūs par saimnieku. Kā šobrīd, tā arī nākamībā plien-zeme ir viņa ienaidnieks numurs viens, un tā, starp citu, ir krietni viltīgāks pretinieks nekā purvaine, kas šaipusē sastopama retāk. Mālzemi nemūžam nepieveiks — ne lietavas, ne sauspūtis.

Sutukatls pamazām virzās kalnā — uz kārtējo zemnieku sētu, kur tam jāpadara savs ikgada darbs. Pa abpus iežogotu ceļu, kas Aiastu ļaudīm noder arī par gatvi, nolīdzinādams govju un aitu iemītās pēdas, dzelzu milzenis tuvojas mājām, un tā ir savā ziņā iespaidīga aina tiem, kas šeit dzīvo. No vecajiem Sērmūkšiem iztrūcinātas gaisā uz-spurdz vārnas un pārbiedētas laižas pāri ceļmalas rudzu statiem. Dampi pārvedam tās nav ieradušas vērot un laikam ari neieradīs. Pienākusi veco sievu vasara — tas skaidri samanāms. Arī dzērves vēlos novakaros jau lidojušas pāri. Cilvēki un suņi katrs savādākā noskaņā lūkojušies tiem nopakaļ un atskārtuši — drīz pienāks ziema, kad stings mēness dzeltenējā vienaldzībā veras lejup uz Varzameža eglieni un žoga vabās cērt lausks. Reizē ar dzērvēm no šejienes allaž mēdz izzust arī pa mazumiņam gaišo sapņu, daža laba trausla dvēseļu kanneles skaņa un slēpa vēlēšanās, kas mūžam nepiepildās. Neviens no viņiem nemācētu izskaidrot, kas tās par izjūtām, jo īpaši suņi ne. Un tomēr tie pagalmā ar skatieniem aizvada nemiera pārņemtos putnus, kas pagaist tumsā dienvidrietumu debesīs. Tad, vakara dzestrumā pleciem sadrebot, ļaudis attopas, taču īsti vēl neatskārst, pie kāda darba ķerties; savādas skumjas tā sagrābušas savā varā, ka visiem šās-zemes darbiem un pūliņiem uz brīdi zudusi jēga. Ļaudis jūtas tā, it kā šovakar būtu tapuši spodrāki un labāki, it kā tieši trauksmainais dzērvju kāsis būtu pieņēmis viņus pie vēl nepieredzēta dievgalda. Pelēkos vamžos tērpušies, noslēgtām un domīgām sejām viņi ieiet namā un nosēžas plīts priekšā, kamēr vārās kartupeļi. Suņi apgulstas zem galda, galvu uz ķepām nolikuši, un, klausoties tikko dzirdēto skumji līksmo dzērvju atvadu saucienu atbalsī, gaida, līdz būs gatava maltīte.

Bet pašlaik ir diena, un dampis kā pats liktenis smagi raušas kalnā, rumpim rudens saulē biedinoši melnējot. Šaipus pagalma

žoga, zem tēva stādītās liepas rugājos, uz spieķa atbalstījies, nostājies pats saimnieks — vecais Mats Aniluiks, galvā pelēka padilusi platmale, grumbainajā sejā — svi-nīga godbijība. Atkal pienācis apkūlību laiks, drīz sāks dūkt kuļmašīnas un labība — somā ju svētība un bagātība — šalkdama sālīs lielajos svītrainajos maisos, kā tas arvien bijis daudzus jo daudzus gadus un kā tas būs arī turpmāk. Un vecais vīrs klusībā pateicas visvarenajam, ka tas piešķīris dzīves dienas, lai viņš pieredzētu vēl ,vienu rudeni. Nu vecais saimnieks varēs nostāties līdzās šalkojošai labībai, paturēt saujās jaunās labības pirmos graudus, skatīt vēlreiz apkūlības, darba līksmē saskurbušos ļaudis, rijas putekļus un garo godagaldu, kura galā viņš ēdienreizēs nosēžas, nepiemirstot uz brīdi sakļaut rokas lūgšanā.

Saimnieks stāv, atspiedies uz nelīdzenās kadiķu kūjas, un vēro, kā vīri ved kalnā dampi; viņš ieklausās, kā bēri sper soļus pa mālaino ceļu un riteņu izcilnīši čirkstot iegriežas zemē. Tajā zemē, ko viņš izpircis, cauru mūžu vaiga sviedros strādādams, naktīs ar bezmiegu kaudamies un lūgdams visvareno, lai tas nenovērš savu gaišo vaigu arī no šīs liesās zemītes. Šo zemi kopjot, viņš reizē bijis tiklab brīvnieks, kā vergs. Ik pavasari un rudeni viņa sirds bijusi laimes un godbijības pārpilna. Zelmenim plaukstot, rudziem vārpojot, klēts apcirkņiem pildoties, — visur viņš saredzējis mērķtiecību, izbaudījis prieku par katru veikumu. Šejieniešus atkal un atkal glābis darbs, cik cilvēks vispār ir glābjams, — darbs un darba prieks, un, kas to noliedz vai liek apsmieklam, tas zāģē nost zaru, uz kura pats sēž, un uzlūkojams par aplamu vieglprāti.

Labības kulšana zemnieku sētā — no laika gala nozīmīgs darbs, diža svētku diena. Ja tolaik tautai būtu bijis savs karogs, tas droši vien plīvotu istabas galā. Pacilātas noskaņas un darbošanās pietiek veselai nedēļai — ja ne ilgāk. Tādās reizēs īpaši daudz darāmā virtuvē un klētī. Saimnieka dēli ņemas tīrīt un slaucīt klēti, ar cirvi un zāģi pielabo apcirkņus, kur sabērt jauno ražu. Visur jāvalda kārtībai, jo šodien pat jāķeras pie kulšanas.

Vecais vīrs aizkustināts ar skatienu seko dampim, kas pamazām kāpj pāri piekalnei. Patiesi viņam nav jaukākas dienas par šo — ko tur liegties. Kuļmašīna jau atrodas savā vietā. Lepna un varena tā nostājusies kūts-galā, it kā vēlēdamās sacīt: ko jūs, rupuči, bez manis iesāktu — nepiemirstiet, ka es esmu tā, kas katru mīļu rudeni atjauno jūsu padilušo pašapziņu!

Lūka nogaidoši stāv pusatviru, krēslainā kūtsaugša kārot kāro saņemt zeltotos rudzu salmu klēpjus. Bēniņu lūkas priekšā nometusies uz ceļiem kuļmašīna — it kā no koka un dzelzs veidots sabiedrības lauva. Šāds neparasts salīdzinājums ir vietā, jo mašīnai dīstele noņemta un nonesta sānis sētmalē, lai pa dampēšanas laiku nemētājas pa kājām.

Pie liepas sutukatls nogriežas uz kūts pusi. Viens žoga posms izcelts un atsliets netālu pie kūts sienas, lai dampis varētu iebraukt pagalmā. Uz kumelītēm, mārsiliem un dadžiem sētmalē riteņu izciļņi atstāj savas zīmes — nevērīga, dzelžiem kalta iekarotāja pēdas. Pusardenietei palaimējas — tā paliek loka iekšpusē un šoreiz gluži mierīgi savus pārdesmit soļus var atslābināt dzeņaukstes. Neviens to i nepamana un neņem ļaunā, jo Juris nodarbināts, vadot zirgus, un kalps pārlieku nodeldēto stibu jau aizmetis žogmalē.

Tagad visa kulšanai nepieciešamā iekārta ir uz vietas.

Paraudzīsimies uz saimnieku — šo norūpējušos sirmgalvi, kurš cildeni — kā gleznains tēls stāv zem liepas: sudrabotā bārda līdz krūtīm, galvā vecākā dēla apnēsātā platmale. Kas šādā jaukā rudens dienā varētu atgadīties Matam Aniluikam? Nekādā ziņā nekas ļauns — tiktāl jau netiktu pieļauts. Bet kas cits tāds īpašs varētu notikt? Vēja gandrīz nemana, dūmi no mūžā daudz pieredzējušā dzīvojamās mājas skursteņa kāpj tieši gaisā. Ugunsgrēks tā kā nedraud. Arī lietus mākoņus nemana klaiņojam pie apvāršņa; un kam to arī vajag? Un cik īsti sanāk šajā pasaulē to Jaunumu — ugunsnelaime, mēris, karš un nāve. Reti atgadās, ka šie visi uzklūp vienā reizē. Šo ļaužu sirdsapziņa ir tīra — nogalēt vai zagt tiem, zināms, ne prātā nav nācis, taču pārējos baušļus pa reizei gadījies pārkāpt. Klusi un mierīgi aizrit viņu dienas, par daudzām pasaules būšanām viņiem trūkst pat skaidra priekšstata. Un vai viņiem tā vajag? Nemieragaru, skraidoņu laiks vēl nav pienācis.

Nu labi, bet kas tad īsti šis Aiastu saimnieks ir par vīru? Aušīgu, pat asprātīgu atbildi varētu sagudrot vienā rāvienā, taču tā patiešām tiktu nodarīta pārestība. Par Matu Aniluiku varētu šo to uzzināt ari pagastmājā vai tiesā. Bet skrīverim tik daudz noņemšanās ar alu, sieviešiem un kāršu spēli, ka tā būtu gluži aplama laika šķiešana. Ar tiesu sanāk mazliet savādāk. Bez šaubām, Aiastu saimnieks nav nekāds no debesīm nokāpis eņģelis — uz tiesu tam nācies aizstaigāt, kaut arī tikai vienu reizi un pie tam par liecinieku. Tas notika sen, pirms daudziem gadiem, kad rudenī Nūstaku gada tirgū divi kaimiņi ne no šā, ne no tā sagāja ragos un viens otram ieblieza ar pudeli pa galvu, ka norībēja vien. Galva, dabiski, izrādījās cietāka nekā A. Le Koka alus pudele, un no tā visa izcēlās pamatīgas nepatikšanas. Būtu bijusi galva ne tik stipra — stāsts beigtos daudz vienkāršāk. Strīda iemesls visai parasts, un varbūt te arī slēpās visa nelaime.

Sirgastu Martinsons un Keo Paulis alus bodē sadomājuši spēkoties. Kad Martinsonam sācis iet plāni, šis ar negantu smīnu, it kā starp citu ievaicājies par bērnu, ko Paulis Keo māju vasaras meitai Līzai, Lēnai vai Ma-rei (vai arī visām trim!) pagādājis. Paulis, vārdos paskops un prātā pagauss vīrs, labu brīdi klusējis, tad paķēris no galda tukšu alus pudeli un ar to gāzis pretī sēdošajam Sirgastu saimniekam pa galvu. Martinsonu Ādams sabrucis ar seju uz galda, viņa izspūrusī popa bārda samirkusi alus paltī, un pārējie vīri, kas nupat viņa vārdiem atsaukušies ar skaļiem smiekliem, tūdaļ tapuši tik klusi, ka skaidri varējis sadzirdēt tērgājam divus zirgu kupčus uz ielas. Kad parādījies uradņiks, Paulim aiz bailēm vējš biksēs pasprucis un viņš bijis ar mieru nolūgties Ādamu un atzīt par saviem kaut vai visus pagasta bandubērnus. Bet tad Paulis nomanījis, ka Sirgastu vecim nekas ļauns nav noticis, un pārbīlis pagaisis. Pamazītēm atžilbis, Ādams sacījis: ja Paulis, klātesošiem dzirdot, atzīšot, ka šis Līzai, Lēnai vai Marei (vai ari visām trim!) no tiesas pagādājis bērnu, viņš, Ādams, varot arī piedot. Taču Paulim vīra dūša bijusi atkal krūtīs, un tas atbildes vietā tikai draudīgi nošņācies, kad uradņiks to vedis ietupināt aiz atslēgām.

Ko lai teic aculiecinieks, kam nācās iet uz tiesu, kavēt dienu, nīkt uz sola, skatīties tiesas vīru un pārējo ļaužu ģīmjos, skaidrā un skaņā balsī atbildēt jā vai nē.

Tikko esam paguvuši kādu cilvēku iepazīt maķenīt tuvāk, kad jauns notikums, jauns laika sprīdis to parāda jaunā — gluži pretējā gaismā nekā iepriekš. Un kur nu vēl mūžsenā, nepielūdzamā dienu skrēja, kas mācās cilvēkam virsū akurāt kā vācietis krievam Prūsijā. Tikai sapņi par labāku, pilnvērtīgāku dzīvi līdzīgi zelta piecrubļu gabalam atviz cauri gadu desmitiem ilgajai ikdienībai. Un tos pievārēt nespēj ne peles, nedz uguns, pat ne kroņa amatvīrs ar spožajām pogām. Un šajā ziņā arī Aiastu ļaudis nav nekāds izņēmums.

Saimnieks nedrošiem veca cilvēka soļiem pienāk pie zirgiem, paplikšķina niķīgo ķēvi, ar kuru ceļā krietni vien iznāca noņemties, un norūpējies uzmana, kā dēls sakopj zirglietas.

Kalps ar kādu uzdevumu jau iesūtīts istabā. Kālab gan šim vārgajam, allaž it kā snaudā iegrimušajam vīram būtu jākvern te, pagalmā?

«Atkal esi ļāvis nobrūžļāt zirgam kaklu,» saimnieks pārmet dēlam. Viņa balsī izskan rūgts pārmetums, gandrīz apvainojums. «Vai neteicu — paliec sakām apakšā filcu ...»

Juris vienaldzīgi loka kopā izplūksnātos grožus. No viņa iegarenās, gaišās sejas neko noteiktu nolasīt nevar. Tā nav pirmā reize, kad jāuzklausa tēva pamācības. Vecāku vārdi tik vien vērti, lai tos palaistu gar ausīm, — tā, liekas, viņš domā. Kas zina, var jau būt, ka puisis, kā par brīnumu, tā vairs nedomā, jo viņamJ tomēr ir nopietnāka un prātīgāka seja nekā vienam otram šejienes saimniekdēlam, un to nevajadzētu piemirst. Kas par to, ka šī seja dzīvē nav tam pavērusi diez kādus labumus. Savas noslēgtās, paskarbās dabas dēļ viņš arī pie meitenēm nav guvis nekādus panākumus, kam šajā vecumā liela nozīme. Var jau būt, ka maigajam dzimumam viņš netīk tāpēc, ka nav apveltīts ar muļķīgu bezkauņas ģīmi. Bet kurš lai skaidri atminas, kādi viņi īsti bija tur Aias-tos — košajā zemnieksētā kalna paugurā, kur atradās vecs ābeļdārzs un kupli auga rudzi.

Saule apspīd dieva pasauli, zirnekļu tīmek-līši mirguļo meža smalcē, rudzu statiņi aiz-sapņojušies laukā, un no dzīvojamās istabas atskan sieviešu balsis. Vecais saimnieks joprojām stāv pagalma vidū un saka dēlam tos pašus vārdus, ko vakar, aizvakar, pirms gada. Vārdi krīt vienmuļi kā raupjas lietus lāses labības gubā. Gadu desmitiem, gadu simtiem vieni un tie paši vārdi, ak dievs, kas tu visu dzirdi un redzi! Tā, bezgala atkārtojot, saimnieks jau iemantojis kumpu muguru un bārda tam tapusi sirma, bet viss sakāmais joprojām palicis nemainīgs kā gadskārtu mijas, un vēl trakāk, ka tie, kuriem šie vārdi domāti, acumirklī tos aizmirsuši. Neviens neliekas zinis gar viņa pamācībām. It kā tajās slēpta nevis dzīves pieredze, bet gan kāda zobgaļa izdomājumi, vai arī it kā viņš runātu kādā moru vai pagānu zemes izloksnē. Nekādā gadījumā ne krievu vai vācu valodās, no kurām šis tas pa druskai saprotams. Var jau būt, ka vecais vīrs patiešām jaunākajiem Aiastu ļaudīm šķiet tāds kā dīvains moru zemes iemītnieks, savāda saucēja balss tuksnesī.

Un arī lauku mājās, kur viņš ieguldījis vislabāko, kas vien tam bijis, viņš ir moris — kā ikviena aizejoša paaudze iepretī nākamajai, un te nenieka nav ko brīnīties. Nedod aukstu akas ūdeni slapji nodzītam zirgam, saudzē zirgus, govis, putnus un augus, nevienam nedari nepelnīti pāri. Esi rūpīgs, gādīgs, strādīgs, taupīgs, prātīgs un tā tālāk, un tā tālāk. Vecajam slimajam vīram, kurš ar savu darbu šo sētu izpircis no muižas, brīvu izkarojis ar saviem desmit pirkstiem, ar akmens laužamo sviru, ar veselo praktisko zemnieku saprātu, — viņam atkal kārtējo reizi jānotur kalna sprediķis savam vidējam dēlam — šim gaišmatainajam lempim, kurš gluži kā palēninātā gaitā loka kopā vecos nodilušos grožus, ko īstenībā sen vajadzēja aizmest prom vai izlietot par auklu kādai citai spiedošai vajadzībai. Jā, bet kur lai rodas pārticība un turība un jauni groži, ja dēls tēvam galu galā pagalam pikti saka: «Tavi pātari man apnikuši...» To teicis, viņš pārmet grožu saišķi pār plecu, gar veco, savārgušo tēvu neliekas vairs zinis — tikpat kā vepris par žagaru cērtamo kluci — un satver aiz iemauktiem jaukteni ķēvi, ko jau iepriekš pieminējām. Saderīgs pāris, nudien. Ne vienam, ne otram nebūtu nekas pretī saņemt vilka pasi, bet kas tad lauzīs darbus uzplauka? Ne jau Kārlis, kurš te mēdz ierasties vasaras vidū, lai pāris nedēļu pastaigātos ar baltu apkaklīti un spieķi rokā. Viņš laipni un draudzīgi mēdz aprunāties ar visiem, nešķirodams ļaudis; arī darbu nenoniecina — labprāt papļauj zāli rīta agrumā, taču tēvs viņu no tā attur, jo to pārņēmušas dīvainas bailes, ka viņa vecākajam dēlam ir pārāk vāja veselība, lai viņu, tāpat kā pārējos, apkrautu ar darbiem. Tā ir cieņas parādīšana, ko Juris nekādi nespēj saprast, vai •arī, ja saprot, tas vieš viņā tādu rūgtumu, kas pret brāli neļauj izturēties pilnīgi brīvi, it kā abi nebūtu kopā uzauguši un ganos gājuši, un dunduriem siena stiebriņus astes vietā piemeistarojuši. Jurim šķiet, ka brālis tikai aiz žēlastības, vakaros uz sliekšņa sēdēdams, sarunājas ar viņu par pasaules lietām, par kurām pat tēvs īsti nav ticis skaidrībā; brāļa izturēšanās tam liekas svešāda un puiciska. Protams, Kārlis nav nekāds auša, bet šeit, lauku ļaužu vidū, kuriem jāstrādā tā, ka pirksii asiņo, nedaudz dīvainu iespaidu viņš atstāj gan. Viņš te neiederas, un Jura mazvērtības sajūta tādās reizēs gūst jaunu ēsmu. Dieva ceļi ir neizdibināmi, un jo vairāk tādi ir to cilvēku ceļi, kurus tēvi ir nolēmuši izglītot tikai tāpēc, ka vienam no Aiastu saimnieka, dēliem jānes šīm mājām gods un slava, kas pa spēkam tikai skolotam vīram. Tātad kas darīs darbus, ja šo niķīgo pusardenieti pārdos vai ļaus nozagt un garģīmi Juri ar visu iesvētības apliecību krūšukabatā samusinās pamest mājas?

Pēc jaunekļa domām, zirgs soļo pārāk lēni, un saērcinātais Juris to negrib ciest, kaut gan viņam nekur nav jāsteidzas — māte un kalpone rosās gar ēdieniem, apcirkņi sakārtoti jaunās ražas saņemšanai, ļaudis pie kuļmašīnas saaicināti, dakšu kāti un grābekļu zari sagatavoti.

«Nū, maita, nū!» Juris sauc izaicinoši, vismaz skaļāk nekā nepieciešams. Viņš jau iepriekš zina, ka tēvs sāks ar jaunu sparu rāties, jo zirgs viņa izpratnē saudzējams vairāk nekā cilvēks — lopiņš taču nespēj žēloties.

«Nerausti tā! Gan ies pats ...» kurn saimnieks. Bet dēls Juris noskaišas ne pa jokam, un viņa neapmierinātība pārsviežas uz visu viņa dzīves apstākļu jomu.

«Katrs kalps saņem algu, bet ko es? Pat lāga drēbju man nav. Jāstaigā pašaustos svārkos akurāt kā pirtnieka dēlam. Uz biedrības namu kauns iet — skuķi izsmej ...»

Tātad arī te meitenēm sava loma: tieši vai netieši, bet viņas diemžēl iejauktas it visur,

un tur neko nevar līdzēt, it īpaši tad, ja, ejot uz sarīkojumu, mugurā uzģērbts vecākā brāļa uz skolas sola līdz spīdumam nodeldētais svārks.

«Gan šām smiekli pāries,» bilst tēvs.

Juris i nedomā noskaidrot, kā galu galā ar meiteņu smiekliem paliek.

«Skolā arī netiku sūtīts,» viņš pārmet.

«Sakāmvārds māca: liec mēslus uz tā kāposta saknēm, kas aug.»

Dēls nikni nospļaujas uz mauriņa. Kuram gan patīk būt nīkulīga kāpoststāda lomā — pameklē nu tādu!

«Un es lai tikmēr vergoju par vēdera tiesu, kamēr kundziņam augstskola būs iz-študierēta.»

Kas par daudz — tas par daudz. Kurš šeit runā par vergošanu? Runa ir bijusi tikai par izglītību un laimīgu, cildenu dzīvi lauku sētā!

Tikām mašīnists, sātīgi paēdis, iznācis laukā un kopā ar kalpu un visjaunāko Ani-luiku novietojuši tvaikakatlu, kur nākas, ar dzensiksnas palīdzību savienojuši ar kuļmašīnu un uzstādījuši skursteni. Viņu dēļ kulšanu var sākt kaut tūlīt — ko tur vilkt garumā!

Te būtu īsti vietā bilst kādu vārdu par mašīnistu. Tik ievērojama persona kā Aiastu saimnieks viņš nav, taču šis tas interesants piemīt arī viņam. Vispirmām kārtām jānorāda,"'ka šis klusais, izdarīgais vīrs ir atturībnieks, kurš pat mēģinājis nodibināt atturībnieku biedrību, kas gan mums nav būtiski svarīgi. Viņš ir kuļmašīnas un dampja mašīnists, un tas vien jau izraisa cieņu. Pēc šo abu kulšanas ierīču savienošanas darba kārtībā viņš lūko atvilkt elpu, un uz to šim brašajam vīram ir tiesības. Rīku kaste ar sarūsējušām eņģēm noder par sēdekli, un viņam vārdā ir Jākobs, Jākobs Luzikseps. Izvilcis no kabatas pīpi ar līku kātu un kārtīgu aizvāžamu vāku, piebāzis galviņu ar smalki sagrieztām tabakas lapām, ko izņēmis no cū-kaspūšļa tabakmaka, vīrs iesprauž pīpi zobos. Pēc tam pamet skatienu uz katla kurtuvi — varbūt tur var aizpīpēt. Bet liesmu vēl nemana. Izņēmis no padilušās, nevīžīgi aizlāpītās kabatas sērkociņu kastīti, mašīnists uzvelk sērkociņu un pēc brīža pakšķinādams tīksmi aizkūpina pīpi. Kaut Jākobs ir atturībnieks, labu dūmu viņš uzvelk labprāt. Pēc viņa domām, kādam prieciņam cilvēka dzīvē jābūt, un šo cilvēcisko vājību viņam pārmest nav mūsu ziņā. Jākobs sēž ar muguru uz mūsu pusi, galvā tam notraipīta žokejcepure, zem spēcīgā, taisnā deguna tumšas, sirmot aizsākušas, kārtīgi apcirptas ūsas. Nekāds jaunais Jākobs vairs nav, bet kas par to. Uz rīku kastes sēžot, vīram nemierīga sirds — kā arvien pirms mašīnas iedarbināšanas. Vai viss beigsies laimīgi, vai arī draud kāda ķibele? Viņam rūp pat tas, lai laiks būtu jauks, — tādas nu reiz ir viņa pārdomas. Viņš taču ir cilvēks, nevis satrupējusi apses pagale, ko visjaunākais no mums zināmajiem Aniluikiem, vārdā Tāvets, izstīdzējis pusaudzis, tieši tobrīd bāž prāvajā katla mutē. Pēc ilgām pūlēm Tāvetam tomēr izdevies pakurt uguni. Liesmas atspīdums blāzmojas caur apakšējo čuguna durtiņu izgriezumiem, un puiša seja ir līksma. Darbs rit pārdomāti, lietišķi. Pienākuma apziņa mīt cilvēkos kā uzdīgt spējīgs kodols riekstā.

Skaļa pakšķināšana nelīdz, ja ir darīšana ar tādu stūrgalvīgu pīpes strupuli, kāds ir Jākobam. Mašīnists meklē notraipīto svārku kabatā īlenu; ahā, rokā ir šis no tievas vara drāts sameistarotais rīks ar uzliektu galu. Un kālab gan šis daikts uz mirkli nevarētu iezibēties saules staros, ja katla vara krāni un ventiļi laistās tik lepni, ka nenāc i tuvumā. Visam mašīnu koplietošanas kooperatīvam ar vadību priekšgalā derētu šo jauko skatu redzēt, tikai jāšaubās, vai šie lietišķie zemnieki prastu šo jaukumu pienācīgi novērtēt.

No staļļa puses savā gāzelīgā gaitā slāj Juris Aniluiks — saimnieka vidējais dēls, kurš savā mūžā tālāk par Tartu tirgu nav aizticis. Viņam azotē ellesmašīna. Ai, piedodiet šo kļūdīšanos, zemnieks ar šitādu vieglprātīgu ierikti nenoņemas. Kam te vajadzīgs tik sarežģīts mehānisms — mēmā izkapts sieva strādā daudz lētāk un drošāk, ja petroleja cilvēka dzīves lampā izsīkusi. Pasteidzinājis soli, šis lamzaks no puiša tuvojas, un iesākumā viss šķiet kārtībā. Tam krūšu kabatā žūksnis avīžu —\ «Postimees». Kurš šai pusē gan lasa citu avīzi. No viena gala līdz otram to izpētīt laika atliek tikai mašīnistam, kad dampis strādā bez traucējumiem un nav jānoņemas ar kuļmašīnas sietu kasti. Tuhakopli apkaimē ir vēl kāds vīrs, kas lasa avīzes un pat aršīnu garos turku ģenerāļu vārdus var paturēt prātā, kuri tur, Balkānos, sacēluši jezgu. Šis vīrs, protams, ir klibkājis

Esners — pagaidām pagasta ziņnesis; kādā darbā viņš vēlāk tiks iesaistīts — pagaidām nav zināms.

Pa to bridi Juris paguvis pieiet pie dampja un klāj laukā avīžu paku. Nav ko slēpt — «Postimees» iespiesta gotu rakstā un tīkami smaržo pēc drukas krāsas. Jākobs ar acīm redzamu satraukumu aplūko avīzi, kaut gan viņš nav diez cik liels patriots. Krievu un vācu ķeizaru karš viņu gauži maz interesētu, ja vien karalaukā neatrastos viņa dēls. Dienēja tepat Ukrainā, kā nu to pilsētu sauca —- Potska, Plotska vai pat Plutska, — un tūdaļ, karam sākoties, tika nosūtīts uz fronti. Mašīnists ieliek pīpi un īlenu rīku kastē un noslauka lūpas, it kā grasītos iecerētai dot mutes.

«Vai vēstuli man neatnesi?» viņš pēc brīža prasa.

«No Elmāra, vai?» Juris atvaicā.

«Nu ka no viņa. Sievieši ne reizi mūžā man nav rakstījuši.. . Pat jaunās dienās ne.»

Juris saprotoši smaida, arī viņam meitenes nesūta vēstules. Ko domā — liela vajadzība! Sirdslietas var nokārtot tāpat bez papīra smērēšanas — biedrības nīājā svētku reizēs, talkās vai kūtsaugšā. Tomēr šoreiz patiešām ir vēstule Jākobam. Mašīnists nobažījies ziņkāri un uzmanīgi apskata pelēko aploksni bez markas, atver to, izņem ar zīmuli cieši norakstīto papīra lapu, un viņa dzīslainās rokas viegli dreb.

Arī Tāvets uzosta, kas te notiek. Nepacietīgi pavirzās tuvāk un paliek stāvam, noslēpies mašīnistam aiz muguras. Jākobs, pamanījis viņu piezogamies, ar tīšu bargumu vaicā:

«Ko tu špacierē? Vai tvaiks uzdzīts?»

Tāvetam šķiet prātīgāk palikt atbildi parādā. Ja viņš būtu zirgs, tad laikam vienaldzīgi atkārtu apakšlūpu, bet tagad — tikai nokar galvu.

«Drīz kūlēji būs klāt. Ja tvaika nebūs, kūliens tev kā likts.» Atbalstīdamies uz spieķa, no staļļa tuvojas saimnieks. Ziņa par vēstuli aizsniegusi arī viņu.

«Vai tu re, varbūt dēls tev jau ieticis ģenerāļos? Vienā jaukā dienā pārradīsies mājās, uz krietna baltiņa drasēdams, akurāt kā Skobeļevs bildē ...»

Jākobam prāts uz jokiem šobrīd nenesas. Viņš žigli pārlaiž acis pār nelīdzenām rindām izraibināto lapu. Vietām zīmuļa raksts izplūdis, tapis neskaidrs, taču mašīnists šimbrīžam tās izlaiž; viņam svarīgi iegūt kopiespaidu.

«Lasi balsī, lai dzirdam, kas jauns karā,» saka saimnieks. Lasīt priekšā citiem savas vēstules nav pieņemts, bet Mats Aniluiks nekādi nespēj savu ziņkāri noslēpt. Un vispār — iemeslu bažām netrūkst. No kara nekas labs nav gaidāms.

Mašīnists pagriež lapu un, nedrošības sajūtu gainījot, noglauž ūsas, kaut gan tur nekas nekņud. Tad negribīgi gausā, gandrīz vai svinīgā balsī sāk lasīt:

«Dārgais tēvs un māte!

Sveicinu Jūs no Austriešu zemes robežām, kur mūsu karaspēks stāv jau otro nedēļu.

Tīrās šausmas ir tāds karš. Visu laiku zem šrapneļu uguns jālien rāpus — tā nav bērnu spēle un tā saēd nervus, ka viens te pie mums sajuka prātā un metās virsū poruči-kam. Brīnums, ka vēl līdz šim esmu pie dzīvības un gandrīz bez ievainojumiem. Šodien maršēsim pāri Sanas upei.

Dārgie māj nieki, dzīvošana mums šeit dikti bēdīga. Divas nedēļas nekādi nav bijis iespējams gulēt bez virsdrānām. Tikai divas naktis iznāca pārlaist zem jumta — pārējās arvien pa ierakumiem un visbiežāk zem lodēm. Kā tagad gribētos nopērties pirtī, bet še mūs dzen vienā dzīšanā: uz priekšu, tikai uz priekšu!

Reizēm naktīs, sēžot ierakumos, nāk prata mūsu vecais, tagad pusaklais ganu suns Duk-sis, senāk es arvien to raidīju pa naktīm laukā, tolaik nebija ne prātā, ka pašam reiz nāksies pārlaist naktis ārā — lietū un aukstumā.

Igauņu mūsu pulkā nav mazums, sanāk turpat ceturtā daļa, ap 700—800 vīru.

Rakstu šo vēstuli uz mucas.

Vislabākos sveicienus no tālā karalauka stūra.

Jūsu dēls Elmārs.»

Nopūties mašīnists saloka vēstuli. Karš vienā rāvienā ielauzies viņu dzīvē, pareizāk — Jākoba Luziksepa dzīvē, bet tas ir tikai sākums. Mašīnists, laikam jau savas drūmās domas gainīdams, skaļāk, nekā nepieciešams, pāri plecam uzsauc:

«Tāvet, nospied svilpi!»

Kaut gan Tāvets nav nekāds māceklis, tomēr cītīgi izdara, kā pavēlēts. Tvaiks sīk-dams skrej laukā no dampja versmainā, melnā rumpja un aicina cilvēkus pie darba. Visiem, kas solījušies, jānāk, vienalga, vai vēlas vai ne, gar to nevienam nav daļas. Dampis pa vairākiem kopā nopirkts, cik grūtību nav pieredzēts, līdz sameklēja mašīnistu un izsprieda, kādā kārtībā kulšanas darbiem jānotiek. Un tagad pienācis brīdis, kad su-tumašīna no savas kūpošās rīkles pilnā sparā raida rēcienus un pavēloši izrīko cilvēkus, likdama dažam labam saimniekam un kalpam žiglāk iejūgt zirgu, paķert svārkus no vadža un doties ceļā. Tvaikakatls Aiastos jau svelpj — tātad nav ko kavēties. Dižais mašīnu laikmets ir sācies, un kurš uzdrīkstētos tam stāties ceļā. Visa ierīce strādā neatkarīgi no mašīnista, kas tikmēr mēdz sēdēt uz rīku kastes un lasīt avīzes, kaut vai pasaule ietu bojā un uznāktu ūdensplūdi. Ja tikai ūdens nesniegs katla kurtuvi, Jākobs joprojām lasīs; un ko gan citu lai viņš dara, ja kulšanas ierīces strādā kā pulkstenis. Saimnieks ieklausās, bet varbūt stāv tāpat. Prātīgāk būtu, ja viņš ļautos pārdomām, jo kam gan citam noder šī cildenā baltā bārda, dzīves pieredze, pagausā gaita un arī kadiķu nūja. Viņa rokas cēlušas visas ēkas, kas redzamas sētā — klēti, kūti, pagrabu, ratnīcu un ķemertiņu (agrāk vajadzības kārtoja aiz kūts); tikai dzīvojamo māju uzcēlis viņa tēvs. Viena cilvēka mūžā nevar visu iespēt. Kas viņam sacīs paldies; pati dzīve sniedz pateicību, un ar to galvenais ir pasacīts. Varbūt vecais vīrs to noprot; var jau būt, ka viņš par to ir pat domājis, kaut gan bībeles gudrībās nav diez cik stiprs. Arī rēķinos vk ņam nav nez kāda gaišā galva, tas jau pagastskolā bija redzams, un tomēr māju īstais pamatlicējs ir viņš. Viņš iedvesis dzīvību šiem pauguriem, cītīgi strādājis un cēlis, dzēsis parādus un reizēm atkal no jauna aizņēmies. Un turpat jau savus pārdesmit gadus viņš jūtas drošs — kā izpirktu māju saimnieks. Nē, cepuri viņa priekšā neviens neceļ, arī viņš nedara to citu priekšā; tas laiks pagājis, kad, baronu ieraugot, lauku cilvēks gāja ar cepuri saujā, sāniski sagriezies, baronam ceļgalus glaudīt. Tagad cepures cieši uzmauktas galvā, mājas iepirktas par dzimtu un sirdī mājo miers. Un pagājība izraisa tikai smaidu.

Bet tagad arī Aiastu saimnieks nosēžas uz melnās, pabalojušās rīku kastes — lai tā būtu angļu, zviedru vai ķīniešu sameistarota — un atbalsta galvu uz sakrustotām rokām virs nūjas.

«Lasi skaļi,» viņš tikai nosaka, jo viņa acu gaišums sācis dzist — tur nav nekādu šaubu. Jākobs lasa, — kāpēc gan ne? Paldies dievam, ka tie tur, Tartu pilsētā, atvēl iznākt avīzei igauņu valodā, vāciešiem esot jau aizliegta. Vai tie bezbārdainie činavnieki maz prot izšķirt, kas ir zemnieku un kas vācu valoda. Jebkurš ar latīņu burtiem drukāts raksts tiem šķiet nicināms un tēvijai naidīgs «ņemecki», ej un pamēģini šiem izskaidrot, ka tas ne tuvu neatbilst patiesībai. Arī mašīnistam uz brīdi tas viss iešaujas prātā, un viņš iesmejas. Var jau būt, ka nekas līdzīgs nenotika, taču smieties gan viņš iesmējās — to es zinu droši: viņš ir sirsnīgs cilvēks, un pagaidām viņa dēls ir dzīvs. Mašīnists uzlūkojams par sava laika tehniskās inteliģences pārstāvi savā apkaimē, ja tā var sacīt. Ne jau velti viņam dibenkambarī tiek klāts galds ar galdautu. Saimnieces godbijīgi sarunājas ar viņu, un kur nu vēl saimnieki — tiem mašīnista domas par kulšanu un graudu birumu liekas svarīgākas nekā dvēseles glābšana. īsuma labad jāatzīmē (patiesi viss ir tik tālu), ka uz angļu firmas rīku kastes sēž divi šās puses svarīgākie un cienījamākie vīri. Vienam ir mājas, otram — dampis, kaut arī tas nav viņa īpašums. Divi spēkavīri sēž uz kastes, un viens no viņiem miermīlīgi lasa otram priekšā avīzi, kurā iespiestas ziņas par Tartu apriņķi, ka tur šogad rudzi vāji padevušies — stiebri gari, bet graudi sausuma dēļ sīki.

«To es pats zinu,» saimnieks nepacietīgi pārtrauca Jākobu. «Palasi labāk, kā šogad ar vilnas cenām. Kas tur ir?» iesānis viņš piedur pirkstu kādai slejai.

«Franču un vācu rakstnieki saķildojušies ...» lasa Jākobs.

«Vai tu re, arī šie sagājuši matos. Ej nu sazini, kāda tēvzeme tādiem badmirām jādala » saimnieks prāto, un, drošs paliek drošs, atgādināsim, ka viņa vārds ir Mats Aniluiks.

Jākobs paliek atbildi parādā. Kā lai viņš zina, kas tiem tur dalāms. Varbūt rupuci un sālītu reņģi, ja rakstnieku kungi tik prastu ēdamo vispār lieto.

«Divi ievērojami rakstnieki, francūzis Romēns Rolāns (lasi Romengs Rolangs) un vācietis Gerhards Hauptmans ir avīzēs publicējuši atklātas vēstules, kur abu tautu ieskati par karu top skaidri redzami. Pirmais uzstājies Rolāns Šveices laikrakstā «N o u v e ll e s d e Geneve»...»

Saimnieks nemierīgi sakustas — viņu interesē nevis karš, bet gan labības cenas; mazliet ieinteresējis arī Hauptmans.

«Kazi, vai tas Auptmans tik nebūs muižas pārvaldnieka Auptmaņa radagabals, vai,» viņš pārtrauc mašīnistu. «Vācieši savā starpā visi ir radu radi. Auptmanim bija angļu zor-tes sugas ērzelis. Kādureiz aizvedām savu jauno ķēvi pie šā uz muižu. Pārvaldnieks noplēsa trīs rubļus, bet no ērzeļa jēgas nekādas. Pēcāk ķēve meklējās atkal, bija jāved otrreiz. Atkal noprasa rubli, ērzelis arī neko teikt — dara, ko māk, bet labuma kā nav, tā nav. Pēcāk lietu nokārtoja Keo māju ērzelis.»

Jākobs pāršķir jaunu lappusi. No avīzes izkrīt vēstule — tā, kā redzams no steigā uzrakstītās adreses, sūtīta saimniekam. Aploksnei labāks papīrs nekā Jākoba vēstulei — to der iegaumēt. Bet, vai šajā vēstulē ir labāki jaunumi nekā pirmajā, — tas vēl nav zināms. Saimnieks ar dalītām jūtām aplūko ieskāņa piena krāsas aploksni un pasauc vidējo dēlu, kurš bija iegriezies stallī. Tāvetu, acīm redzot, viņš neatzīst par cienīgu uzplēst tik svarīgu vēstuli. Juris, kā vienmēr, tuvojas gausā gaitā.

«Kas ir?»

Tēvs sniedz viņam vēstuli. Juris atver aploksni un izņem čaukstošo vēstuli ārā. Tēvs nepacietīgi sakustina spieķi.

«Ko študentš raksta?»

Jura vaigs samācies, kā parasts, muskuļu puni atkal draudoši sakustas, it kā zem ādas mājotu nezvērs, kurš nespēj rast izeju.

Vecais Aniluiks dēlu pazīst un manāmi nobažījies prasa:

«Kas tur stāv rakstīts?»

«Vecā dziesma. Kārlim atkal nauda cauri. Raksta, ka tuvākajās dienās jānokārto nez kāds goda parāds.»

Saimnieka sirmā galva sāk trīcēt: kaut ko līdzīgu viņš bija gaidījis. Izglītība prasa naudu, un tie dzērieni, ko dēls draugu pulkā iztempj, arī kaut ko maksā. Tēvam nudien no tā vieglāk nekļūst, ja nākamais advokāta kungs nevēlas bojāt savu veselību ar lēto monopolšņabi.

«Cik sen kā nosūtīju naudu,» saimnieks bezpalīdzīgi skaidro.

Juri sanikno tēva apjukums — tāpat kā šī vēstule, sutukatls un pat rudens diena. Viss viņu satrauc un bezgala sanikno. Nekad nav jautāts, ko domā viņš, it kā viņš, Juris, te būtu gluži svešs cilvēks, kāds gājējs, klaidonis vai pat paunenieks, ko Varza-mežā aplaupīja.

«Man nu vienreiz līdz kaklam vergot, tā študenta labā,» viņš eksplodē. «Visu pie velna — un prom no Aiastiem! Kas man nekaitētu kaut kur bodē vai darbnīcā — nostrādā savas stundas un pēc tam esi brīvs kā kungs, ej, kur gribi. Bet šite tik vien zini kā melnās miesās plēsties tēva un brāļa labēj, velns parāvis!»

Saimnieks uzklausa to ar ierastu mieru. Viņa sejā nepakustas ne vaibsts. Juris arī agrāk cēlis traci un draudējis aiziet, bet viss palicis pa vecam. Diez kur ir tā vieta, kur šo gaida atplestām rokām? Ko viņš pieprot — tik vien kā zirgu aizjūgt un mēslus mēst. Pat kanneli nemāk spēlēt, par vienu, otru smalkāku izdarību nemaz nerunājot. Un kurš lai būtu viņam to mācījis? Bet saimniekam šobrīd nav prātā Juris. Viņu nomāc raizes par vecākā dēla goda parādu. Neko citu — tikai vēstules ar lūgumu sūtīt naudu viņš saņem no dēla. Tikai šādas vēstules un reizēm arī ziņu, lai atsūta uz staciju pretī zirgu,» jo viņš sadomājis atbraukt paciemoties. Naudu, vienīgi naudu, it kā uz Aiastu ceļa augtu nevis sarkanogu pīlādži, bet gan zelta naudas koks — atliek tikai sapurināt un piebirs sieks pilns ar kaudzi. Bet naudu var dabūt tikai par labību, taču šoruden avīzē nekas nav rakstīts par labības cenām, un arī raža nav nekāda labā. Vasara padevusies pārāk karsta, un piedevām vēl karš. Dievs vien zina, kas no visa tā sanāks. Nav brīnums, ka tik tveicīgā vasarā izcēlies karš — lielas uguns nelaimes allaž nāk līdz ar sausu bula vasaru.

Pie dampja valda klusums, tikai kurtuvē rūkdama deg uguns. Mašīnists pēta ziņojumus par pirkšanu un pārdošanu. Viņa dēls gan atrodas tālajā Austrijas zemē un naktīs, palicis mantu maišeli pagalvī, guļ aizsarggrāvjos, taču nauda tēvam nav jāsarūpē.

Vismaz šajā ziņā Jākobs šobrīd ir pārāks par Aiastu saimnieku. Tas dara Matu Aniluiku nedaudz skaudīgu.

No istabas iznāk Tāvets, sparīgi krimz- ' dams kaut ko saujā noslēptu. Jākobs itin kā pamostas no dīvaina stinguma, nočaukstina 1 avīžu lapas un zīmīgi novelk:

«Njā...»

Var redzēt, kā no lielceļa uz Aiastiem no- j griežas kāda kūlēja pajūgs. Tāvets gremo maizi un vēro braucēju. Var sadzirdēt ratu graboņu, taču zirgs un rati atrodas vēl pārāk tālu, lai pasacītu, kas ir braucējs. Tagad tas aizticis līdz akmeņu kaudzei, pie kuras reiz ļ Aniluiks abi ar līgavu apgāzās, atgriežoties no laulībām. Ragavas jaunuves pusē bija sasvērušās uz sāniem, un tas nozīmē, ka saimnieci pirms saimnieka iznesīs ar kājām pa priekšu no šīm mājām. Taču tas šobrīd nav svarīgi — nāks laiks, nāks padoms.

Braucējs mudina zirgu, sparīgi vicinot grožus, laikam baidās, ka nenokavē. Lieka cen- j tība — Aiastos vēl nav ieradies neviens kū-lējs.

«Vai katls pilns ar ūdeni?» mašīnists prasa Tāvetam. Lai puisis gremo ko gremodams, bet nu vajadzēs atbildēt. Nevienam nav atļauts būt nogurušam, ja rit dancis ap tvaika-katlu. «Jā,» atbild visjaunākais Aniluiks un pabeidz notiesāt riku. Rati un zirgs paguvuši tikt labu tiesu tuvāk, tagad tie nonākuši līdz pirmajiem pīlādžiem, tur, kur pērn govs naglu ierija. Ratiem uzlikts plētenis, un netrūkst, protams, arī virves un bomja. Uz rāmja malas sēž Keo Paulis, vīrs ar spēcīgu, sarkanu seju, viņu reizēm dēvē par Keo Bulli, jo viņa mājās mūždien visādas ķibeles ar kalponēm. Viņu iesauca karadienestā, bet puisis prata izkulties. Runā, ka te ari cūkai esot savi nopelni. Karalietu komisijā aiz galda sēdošajiem vīriem vēders nav kroņa-manta, kaut ari viņi ir krievi, kas šejieniešu valodu neprot, un piestūķēti ar uzticību ķeizaram līdz pat formas cepures kokardei. Bet, līdzko ierauga cūkas miesu, ikvienam kapteinim uzrodas zemnieku valodas saprašana, laipns smaids uz lūpām, un ķeizars, ticība un tēvija acumirklī aizslīd dibenplānā. Cūka izglābj cilvēku, un tas nav nekas jauns.

«Liec aiz auss, ja tavas vainas dēj biedrības katls paliks sauss un piedegs, likšu tēvam tavu sēžamvietu tā izraibināt...» mašīnists no jauna ierunājas un pārlaiž ašu skatienu saimniekam. Vecais Aniluiks neliekas ne zinis, viņu nodarbina paša domas, jo naudu sadabūt nav nekāds joks. Jā, pat līdz domāšanas zinību doktoram var tā aizdomāties, iekāms no šās ligas tiks vaļā.

Pa to laiku Paulis iebraucis sētā. Mugurā pelēki svārki, galvā pelēka žokejcepure, tikai zirgs ilksīs nav pelēks un neiederas ansamblī. Pie kūts stūra viņš apstādina bēri, nolec no ratiem un noliek lopiņam priekšā nešļavu āboliņa. Zirgs arvien pirmā vietā — tā tas ir.

«Labu veiksmi!» viņš sauc pa gabalu, un tas nav slikts vēlējums.

«Paldies,» vecie vīri rāmi atņem. Un tūdaļ Jākobs balsī sāk lasīt avīzi, kaut neviens nav lūdzis to darīt.

«Divdesmit otrās mēneša dienas vakarā

Rīgā pienāca trešais vilciens ar karā ievainotajiem no Augustovas kaujaslauka. To vidū trīsdesmit smagi ievainotie. Viņu garastāvoklis bija lielisks. Kāds smagi ievainots latviešu zaldāts uzsauca apkārtējiem: «Varat būt droši, vāciešiem Krievijā vairs neiekļūt! Ļaudis ziedoja ievainoto labā naudu, gardumus, ābolus un puķes ...»

Mašīnists atvelk elpu. Pārējie tomēr nebilst ne vārda, bet, kad klusums draud ieilgt, Paulis novelk «mhm» un notrauš no sava pelēkā svārka siena gruzi. Kā redzams, neviens no viņiem nav necik valodīgs.

«Tāvet!» pēkšņi uzsauc tēvs, kurš paguvis ko svarīgu izdomāt. «Ejiet un abi ar Juri nokaujiet aunu — to ar melno galvu. Vakar šis darbs palika nedarīts; citādi nebūs ko kūlējiem likt galdā.» Viņš pamāj ar galvu, norādot uz ganāmpulku, kas atgriežas mājās. Patiešām — desmit, divpadsmit govis un prāvs pulciņš aitu ienāk pagalmā. Ganu meitene gariem vaska krāsas matiem cilpo lopiem nopakaļ. Tā ir Roze, un ar viņu mēs vēl tiksimies.

Tāvets un Juris veic sagatavošanās darbus, lai atņemtu aunam dzīvību. Juris sadabū pieliekamā kambarī spraugā iebāzto tuteni, ko neparedzētiem gadījumiem glabā arvien asu; duncis esot no labā zviedru tērauda. Ja kāds tā vērīgāk palūkotos visapkārt, tam atklātos, ka šeit papilnam gan zviedru, gan vācu darinājumu, tikai krietni pamaz igauņu pašu, arī ķeizars ne, kuram vismaz uz bildēm ir mīkstsirdīgas ģimenes cilvēka acis un kurš aiz gara laika beigu beigās sācis ka-

rot ar saviem vācu izcelsmes radiem. Ari tā var raudzīties uz lietām, kaut gan gaidāmās auna bēres tas ietekmē gaužām maz. Tautas nav aitas, un ķeizars nav auns — dievs pa-sarg no tādām blēņu domām, — kas tad par to, ka ari ķeizara dziesma drīz būs nodziedāta. Aiastos katram sen skaidrs, kas ir varas autoritāte, tāpēc te nekādas divdomības netiek pieļautas.

Cik ilgi galu galā tas vilksies: Jākobs tik lasa un lasa avīzi savā čērkstošajā večuka balsī un Mats Aniluiks noņēmies klausās viņā. «Postimees» raksta, ka Rīgā igauņu korporācijā «Vironija» nolemts sarūpēt ka-kavlriem papirosus, ko studenti paši pagatavojuši. Līdz šim esot nosūtīti septiņi tūkstoši papirosu. Arī tas noder — kā jaunākās ziņas, kamēr Aiastu puiši tiks galā ar savu darāmo un varēs ķerties pie kārtīga darba. Ganāmpulks dodas kūtī; govīm piešķirti glīti tautiski vārdi — Zemene, Zvaigznīte, Ābolainā; kas par to, ka govju ciskas aplipušas mēslu penguļiem, kas ejot tinkšķ, itin kā tām būtu piestiprinātas medaļas. Kūts priekšā dubļi; Roze, lēkādama no akmens uz akmens, dodas piesiet govis. No kūts atskan ganu meitas niknā balss un ķēdes žvadzoņa. Aitas ieiet kūtī pēdējās, un tām pa pēdām seko saim-niekdēli, neizlaižot no acīm melngalvaino aunu, kura Miķeļdiena nu pienākusi. Nākotnes vārdā tam šodien jāziedo sava pieticīgā lopa dzīvīte, un neviens gailis pakaļ vairs nedziedās. Kūlēji pie pusdienu galda stiprināsies ar viņa gaļu, noslaucīs taukaino muti un atgriezīsies pie darba; tā kā zemesrūķiem

gremošana darbojas teicami, vēlāk pie reizes noies krūmos vai uz ķemertiņu, un dabas riņķojums arī šoreiz ir spēkā. Vai vērts tik daudz prātot, ja darbs gaida darītāju, labība kūlējus. Cits var pagaidīt, bet, ja nepaaug labība, visiem deguni nokārti un zarna zarnu rij. Labība — dievs visaugstākais, kura dēļ šeit raujas melnās miesās, cilvēkus un lopus nežēlojot, ceļas pulksten trijos un iet gulēt pusnaktī.

Tad nu tā, melngalvi aun, tu bokseri, zi-ķeri, mātes piesmējēj, pietiks tev blēņoties. Vēl pirms saule pakāpsies dienas vidū un ielūkosies pa mušu noķēpāto šauro rūti kūtī, tava āda, stingri nostiepta, jau karāsies uz latas šķūnī. Kā pati dzīve — tā cietsirdīgie puiši slēpu zogas tev pa pēdām; Juris mēģina ar Rozi, kura beigusi piesiet govis, pārmīt kādu vārdu. Jo ilgāk viņi sarunājas, jo labāk tev, nabaga pinkaini, kas, ļauna nenojauzdams, grūsties pārējo pulkā tur aizgalda stūrī. Bet Roze aizjož prom, un tas vairs nav uz labu. Ja sievieši sāk nozust, tad kaut kas nav kārtībā.

Puiši iespraucas aizgaldā, saķer aunu un stiepj to laukā. Dzīvnieks turas pretī, cik spēka; tā ir bezjēdzīga, nožēlojama un nevarīga rīcība. Bet otrā kūts galā Luziksepu Jā-kobs joprojām lasa laikrakstu un Mats Ani-luiks uzmanīgi klausās.

«Valdošās aprindas, kā paredzams, drīzumā izdošot pavēli, ka visu Baltijas zemju vietējo iedzīvotāju biedrību lietvedībā un sanāksmēs drīkst lietot tikai krievu valodu,

lai varasvīriem atvieglotu biedrību darbību pārlūkošanu ...»

Saimnieka dēli vilkšus izvelk aunu no kūts, kurš pretojas cik spēdams. Jurim uz akmens paslīd labā kāja, un viņš iestieg vircā, atskan lāsti. Ganu meitene teciņiem steidz no istabas, tai rokā liela māla bļoda — asinstrauks.

Viss sagatavots auna bērēm.

Aunu aizstiepj aiz kūts, uzceļ uz apgāztas cūku kaujamās muldas un stingri nosien ar sedulkas siksnu tam kājas. Lopiņš rausta kājas, mētā asti, birdina melnas pupas un žēlā balsī blēj vienā laidā. Roze notupstas pie auna kakla un paliek zem tā bļodu, lai neviena vērtīgā lāse asinsrausim neietu zudumā.

Melngalvi, palūkojies vēl pēdējo reizi ar savām no izbailēm trulajām acīm šajā zeltītajā rudens pasaulē, putnos, laukos un cilvēkos, kuri sāk pulcēties pie sutukatla, ģērbušies tīrākās drānās nekā parasti, jo labības kulšana — tie ir viņu svētki. Tavai pēdējai domai būs būt — dzīve ir skaista, varena un brīnumaina. Paveries vēlreiz visapkārt, un tad — lai dievs tev žēlīgs.

Keo Paulis sēž uz ratu malas un, laiku kavēdams, ēd ābolu. Vēl arvien dzirdama Jā-koba balss:

«Ja tas tiesa, tad nāksies visas igauņu biedrības slēgt, jo biedru skaitu sastāda deviņdesmit deviņi procenti cilvēku, kuri tik maz pieprot valsts valodu, ka nespēs turēt runas krievu valodā. Tomēr ceram, ka val-

dlšana šo jautājumu izpratīs un šādu tautisku dzīvi ierobežojošu lēmumu nepieņems.»

No kakla izšļācas tumšas asinis un līst bļodā ar zaļajām glazūras svītrām. Roze žigli maisa ar menti, lai asinis nesarec kunkuļos. Lopiņš uz mirkli saspringst, tad viscaur nodreb un tūdaļ arī pilnīgi atslābst — auna gars aizsteidzies radītāja ganāmpulkos.

«Rīki uz goda un slakteri tāpat,» parupji joko Tāvets. «Atņemt dzīvību — tas ir tikpat kā uzcept rausi.»

Juris ņemas dīrāt aunu. Viņš jokus neprot — tāds nu reiz viņa raksturs. Jaunākajam brālim tagad pavaļa; dīriķa pienākumus viņam neuztic — tas ir pieaugušu vīru darbs. Tāvets vēro, kā Roze, turot bļodu izstieptās rokās, lēnām slienas kājās, it kā izdarot kādu vingrinājumu. Puisis ņemas kutināt Rozi, i nedomājot, ka pašlaik tādām palaidnībām nav īstā reize. Ganu meitene spiedz, un tā tik skaties, ka neizlaiž asinsbļodu no rokām. Tāvets ķircina Rozi, viņam tikai septiņpadsmit gadu un patīk jārēties.

«Ko tu zviedz vienā gabalā!» rājas Juris. «Atņirdzis zobus kā lapsas maita.»

Kailajām paceles bedrītēm nozibot, Roze dodas uz istabu. Stalta meitene glītu seju un nepavisam nav slinka. Derētu par saimnieci. Diemžēl viņa ir tikai ganu meitene ar gariem, gaišiem matiem un sirdzēju māti Keo pirtskambarī. Tāvets tomēr nespēj rimties, viņš paskrienas meitenei nopakaļ un pakutina to vēlreiz. Roze smejas, ļaunā neņem. Puisis ir kā jauns, nevaldāms kucēns, kurš tiecas iecirst zobus lopiem, kur tik gadās piekļūt. Beidzot blēņdaris uzvelk savu žokejcepuri dziļi uz acīm: viņš taču nevienu nav aizskāris. Abi jaunieši nozūd mājā ar apsūnojušo jumtu, un, kas tur notiek tālāk, pagaidām nav mūsu daļa.

Pa to laiku pagalms sanācis ļaužu pilns. Saimniekam laiks stāties pie darba, jānorīko cilvēki. Taču viņš nesteidzas: laiks ir jauks, lietus nedraud, un Aiastos kūlējus mēdz vispirms aicināt pie galda. Neko darīt — tāda ir šo māju tradīcija. Un kuram te būtu кая iebilstams; varbūt vienīgi Keo Paulim, kuram šajā svarīgajā jautājumā savas īpašas domas. Pie sveša galda ēst viņš uzskata par kaunu. Ejot kult, Paulis arvien paņem līdzi no mājām ēdamo un, kaut kur uz ratu malas vai aiz salmu gubas piemeties, gremo to, kamēr pārējie sēž pie galda. Kui viņš šitādu nemodi rāvis, neviens nezina: vecajam Keo saimniekam nekādu dīvainību ēšanas ziņā nemanīja. Ja Paulim kāds prasa, kāpēc viņš tā dara, tas saņem atbildi: baidoties no lipīgām slimībām. It kā te, nomaļā vietā, nemitīgi draudētu uzklupt melnais mēris vai holera. Visvairāk Paulis baidās no ātrā diloņa un nez kāpēc domā, ka tieši šī kaite kādreiz kļūs viņam liktenīga. Arī šodien, kad Mats Aniluiks aicina kūlējus pie galda, Keo jaunais saimnieks, nomurminādams pieklājības pēc kādu iebildi, nemanot atšķiras no pārējiem, lai, siena stiebriņu košļādams, aizvadītu ēdamlaiku. Vecā saimniece, apsējusi pelēku priekšautu ar dzelteniem rakstiem, sagaida talciniekus. Darba cilvēkiem te nedraud nekas ļauns — viņi nonākuši labās rokās. Bet zināmā mērā idilliska šāda ēšanas reize ir. Mats Aniluiks apsēžas saimes istabā uzklātā gara galda galā un saliek kopā savas varen dzīslotās rokas, lai noskaitītu tēvreizi. Godbijīgām sejām, acis nodūruši, ļaudis klusē. Tā darīt liek ieradums, un kas tur ļauns, ja cilvēks uz mirkli iedomā debesu spēkus, kas dažkārt ir pārāki par viņu pašu. Pēc tam visi ķeras pie maizes, uzsmērē sviestu un sāk ēst. Arī piena un medus netrūkst uz šā glīti ar lauku puķēm izrotātā galda, kaut gan šis ir Tartu novads, nevis mūžam ziedošā Kanaanas zeme. Ēd pamaz, vairāk paražas pēc, jo tā piedien. Uzteic šāgada medus devīgo vasaru, jauko laiku un ar mēru triec jokus. Kad runas pievēršas karam, vīru sejas top skarbas un sievas nopūšas. Pats galvenais, lai kararati neatveltos līdz šejienei. Lai abi ķeizaru buļļi badās tālajā Prūšu zemē vai Polijā tā, ka vai dubļi šķīst, un sadala savā starpā šīs nelaimīgās zemes, ja citādi tās nevar piesavināties. Nospriež, ka abi ir stipri; Krievija gan dabūja no Japānas pa ādu, bet, kas zina, varbūt tagad maķenīt atžilbusi un varēs atkal griezt ragus pretī.

Bet Jākobs tikmēr pagalmā izmēģina kuļmašīnu tukšgaitā. Un tad notiek kļūme, kas viņu pagalam sarūgtina, — vienā rāvienā savienojuma vietā pārtrūkst siksna, it kā mašīnā uzreiz būtu ielaista krietna nešļava smagas vai mitras labības un trumulis aizrijies. Vecais vīrs izgrūž caur zobiem: «Jupis viņu rāvis!» — atver melno rīku kasti, izņem no turienes pamatīgu stūrainu adatu un gabalu ādas, no kuras nogriež pagaru sloksni. Kad talcinieki, ieturējuši otro rltišķi, atgriežas, bojājums vēl nav salabots, un Mats Aniluiks, kurš nepacietībā pirmais bija piecēlies no galda, tādējādi paskubinot arī pārējos, saīdzis pasper pāris soļu ātrāk, nekā paradis, un novicina pat ar kadiķa spieķi, kas itin nemaz nav viņam parasts. Viņš vērīgi uzmana, kā Jākobs savieno siksnu galus, un klusē — kuļmašīna un visi šie rīki allaž tam iedvesuši dziļu bijāšanu. Pārāk labi atmiņā saglabājies, kā vecos laikos riju kūla un cik sūrs darbs tas bija.

Istabas galā mauriņā zem ābeles sasēduši daži vecāki ļaudis, un divas saimnieces — it kā pret savu gribu — rāmi tērzē. Runas ris par audumu balināšanu. Viena, ceļgalus rokām apskāvusi, ik pēc brītiņa māj ar galvu, it kā tai uzmāktos miegs, un žēlojas, ka sniegs šopavasar nokusis tik gaužām agri, ka tā neesot paguvusi izklāt norā audeklus. Žirgtāka sieva ar vīra vecajiem svārkiem mugurā sēž tai līdzās un mazliet zobgalīgi pasmaida, laikam gribēdama iebilst, sak, tev nenāktu par ļaunu būt čaklākai; kas cits vainīgs, ja pirms Marijas pasludināšanas dienas neesi paguvusi izņemt audeklu no stellēm. Tomēr viņa nesaka ne vārda — vecākā sieviete ir lielāku un varenāku māju saimniece. O, jā, jaunākā atrod pat attaisnojumu un saudzīgi ieminas, ka bērniem kreklus varot pašūt arī no nebalināta audekla, tā kā tā mazie ātri izaug. Par atbildi vecākā sieviete no jauna māj ar galvu un izgudrēm nopūšas — šās bērni tādi izlepoņas, ka pašaustu

kreklu vis neģērbs mugurā, viss jāšuj tikai no veikalā pirktās drēbes.

Arī Juris atgūlies zālē, rokas sakrustojis zem pakauša, un vēro, kā rāmi peld baltās mākoņu gabanas. Viņam ne prātā nenāk pielīdzināt tās kuģim, zirgam vai pat kuļmašīnai. Nē, sapņotājs Juris nav, un gaisīgas domas ir svešas viņa dabai. Sejā puisim iegūlusi gražīga izteiksme — gluži kā aizvainotam bērnam, kad viņš tur, maurā atlaidies, guļ, rokas un kājas izpletis. Varētu sacīt — kā šļaugans zarnu kudums. Abu saimnieču balsis aizsniedz viņa ausis apslāpētas, it kā no aizsienas nākdamas.

Pagalmā pie akas valda rosība, tur sanākuši vienuviet jaunieši. Puiši, sadabūjuši ūdens spaini, dzenas pakaļ meitenēm, kas spiegdamas pūlas aizmukt. Šie jaunie ļaudis atgādina telēnus, kas, pavasarī izsprukuši laukā no tumšās kūts, pārpilni kustību līksmes, ņemas spriņģot, te priekškājas, te pakaļkājas mētādami un neprātīgi maurodami. Šie jaunieši ir uz mata šādā telēnu vecumā, un nelaimīgi ir tie, kas šos priekus nav izbaudījuši. No spaiņa, krūzes, smeļamā kausa — visur šļācas ūdens, un jaunļaudis — kaut caurcaurēm slapji — jūtas laimīgi. Dažai labai vēlākai slepenai nopūtai sākumi rodami te, bet mēs to neliksimies redzam. Laiks pieturas silts — veco sievu vasara, un vēl var trokšņot un draiskuļot. Bet vakara vēsumā ar ūdeni laistīties nav brīv — tā domā saimniece. Vecākā sieva nopūšas atkal un, zīmīgi ierunādamās, lūko turpināt pārtrūkušo sarunu:

«Vēl meitās esot, man pieteica, ka vienā-cliņ paši grūtākie darbi ir uzdabūt rudzu kūļus rijā uz ārdiem, bērnu dibentiņus aptīrīt un aitu pakakles apcirpt...»

Tas tiesa, tā jau ir. Bet kāda daļa gar visu to jauniešiem, kuri brāžas pa sētu, tā ka zeme rīb, un cits citu aplej ar ūdeni. Tur ar ūdensstopu rokā cilpo visjaunākais Aniluiks, seju saviebis kā pagasta nabags, kurš ten-terē no mājas uz māju un nemitīgi murmina: «Kliņģeris un debess vara! Kliņģeris un debess vara!» Viņam pa priekšu spiegdama, matiem plīvojot, jož ganu meitene. Kā nodzenāts rikšotājs viņa aizskrien ābeles paēnā pie saimnieces un Jura un aizelsusies paliek stāvam, cerēdama, ka Tāvets vismaz šeit to nenorumulēs. Bet ņemiet vērā — tā ir veltīga cerība! Tāvets, tikko šopavasar iesvētīts, vēl jūtas kā kumeļš. Visiem tiek valgmes — arī saimniecēm. Vecākā, tā, kura klana galvu, nobubina: skat, kāds nekauņa; jaunākā tik iespiedzas vien, bet tūdaļ arī sakaunas, ka izturējusies tik jaunavīgi. Roze ir slapja caur un cauri, brunči piekļāvušies viņas slaidajam augumam, un tāda viņa ir vēl glītāka.

Pēkšņās dusmās Juris pielec kājās — viņa mērs ir pilns. Acu priekšā lēkā sarkani apļi, viņš trīc aiz niknuma. Tā ar Aniluikām mēdz būt. Tik lēti aizkaitināmi viņi nav, bet, ja reiz dusmu vadzis lūst, nekas tos nespēj aizturēt, kaut pretī nāktu vesels ganāmpulks degunradžu. Juris vairs nevalda pār sevi, viņš iezveļ Tāvetam ar dūri pa krūtīm. Brālim spožais stops izkrīt no rokām un, nejauki grabot, aizripo sētmalē. Puiša sejā pagaist

smaidi, viņš atstreipuļo pāris soļu un droši vien nokristu atmuguriski zemē, ja priekšā nebūtu sēta. Tā draudoši nokrakšķ — stabi nav vairs gluži jaunie, jo žogs darināts pagājušā gadsimta beigās, tovasar, kad pie Pūkām notika tā lielā dzelzceļa nelaime. Tā-vets pagūst ar roku atbalstīties pret žogu un neizpratnē raugās uz brāli. No deguna puisim sāk tecēt asinis, un tas nav patīkami. Juris ielūkojas brāļa izbiedētajās acīs, un viņam pēkšņi kļūst slikti. Ar nokārtu galvu viņš slāj uz istabu — un ar to vajadzētu pietikt. Sievietes, arī nobālusī Roze, klusēdamas nolūkojas Jurim nopakaļ. Tāvets, ar kreiso roku aizturēdams degunu, paceļ stopu, mehāniski aplūko to no visām pusēm, neuzdrošinādamies pacelt acis uz meiteni.

Galu galā mašīnas ir kārtībā. Kalps pievedis miežu vezumu pie kuļmašīnas platformas. Jo saimnieks nolēmis sākumam izlaist cauri nedaudz agro miežu, un kurš spētu viņam to liegt. Roze paņem salmu deķi un dodas nest pelavas.

Te nu tā ir — šī jaukā un veselīgā lauku dzīve! Visi strādā sviedriem vaigā, tikai nevis tā kunga vīna kalnā, bet gan lai apklusinātu rūcošo vēderu. Par bērzu birztalu un ezermalu, ko apspīd košā tēvzemes saule, viņi nedomā pat atpūtas brīžos, jo arī tad jūtas un prāti piesaistīti ikdienišķām lietām.

Tikai viens vīrs nestājas pie darba. Sadrūmušu seju viņš stāv Aiastu māju dibenskam-barī, kur pa kulšanas laiku no saimes istabas sanestas gultas, un lauza galvu. Beidzot izlēmis, viņš sāk kravāt savu nelielo mantību.

Tās ir briesmīgi maz — daži drēbju gabali, smēķu piederumi un mutes ermoņikas, ko viņam dzimšanas dienā uzdāvāja brālis students, kurš dzīvo Tartu. Juris toreiz šo dāvanu uzlūkoja kā izsmieklu un brālim tik tikko pateica paldies. Ar šitādiem pigoriem grib uzpirkt vergotāju — tā viņš bija nodomājis. Šobrīd Juris vēl nezina, ko lai iesāk ar šo rīku, jo spēlēt nav iemācījies. Bet, tā kā piederēt viņam pieder tik sasodīti maz, tad pēc nelielām šaubām arī ermoņikas tiek ieliktas starp pakulu krekliem. Gandrīz viss sagatavots promiešanai. Situsi atmaksas stunda, — lai dara šeit velns zina ko, lai skolo, ko grib, un par saimnieku lai atstāj kaut vai raibo bulli. Juris atminas, ka tēvam nav neviena, ko kopā ar kalpu sūtīt kuļam-reizēs uz citām mājām. Nu lai, viņš šeit vairs nekustinās ne pirksta, nekad, nemūžam, tā ja. Tagad nu vienreiz pietiek. Var jau būt, ka reiz pa gadu viņš atbrauks Aiastos, tēva mājās, paciemoties, palūkoties uz ganu dienu vietām, pašam būs iestīvināta apkakle un kājās nospodrināti zābaki. Ja labi paveiksies, netrūks arī spieķa ar liektu galu vienā rokā un brangas, sārtu seju kundzenes zem otras rokas. Kas vainas šādām iztēles ainām, ja vien puisim piepeši tik asi un sāpīgi neataustu doma: nav taču kurp iet. Saskumdinā-jies viņš vientuļi stāv — šo gultu un vecāku laulību bildes ar apsūbējušo rāmi ielenkts. Uz kurieni? Šobrīd viņš jūtas kā bēglis, gandrīz kā ļaundaris, kad laukā dūc kuļmašīna un gaisā lidinās pelavas un putekļi — tie paši, kas kopš mazotnes likuši viņa sirdij sa-

traukumā straujāk iepukstēties. Viņam nav kur iet, tas ir skaidrs. Un, ja arī būtu vieta zināma, galu galā tomēr izrādītos, ka viņš nevienam nav vajadzīgs. Jo neko īpašu viņš neprot — tikai lauku darbus. Par kalpu iet arī negribas — kur nu to, par spīti visam, viņš taču ir saimnieka dēls, un rudenī turklāt nav kalpu līgšanas laiks. Par bodeszelli neņems; viņš nezina citvalodas un neprot arī veikli rēķināt. Varbūt par mērnieka palīgu vai strādnieku uz dzelzceļa? Vienalga kurp, tikai prom no šejienes, kur nav cilvēka cienīga dzīve. Šis diez kur saklausītais vārds viņa ausīs skanējis ilgi kā jauka mūzika. Droši vien šo vārdu viņš būs izlasījis avīzē vai dzirdējis kādā no skolotāja runām sarīkojumos biedrības mājā.

Virtuvē klindz trauki, tur saimniece un kalpone, padrukna, neizteiksmīga izskata meitene, cītīgi gatavo pusdienas. Viņas nenojauš nekā par Jura promiešanas nodomu, un puisis nolemj, ka nav vērts sākt to klāstīt. Vislabāk, ja izdotos izkļūt no mājas nekavējoties, tad atmaksa ķers visus kā zibens no skaidrām debesīm — kam te vairs velti mute jāvirina. Caur virtuvi viņš neies — kam nu to. Labāk jau pazust caur logu. Kulšanas reizēs pagalms arvien pilns ļaužu — kurš viņu pamanīs, pauna arī gluži maza. Ja nokļūs aiz piedarba ķiršu koku paēnā, viņš būs glābts. Virtuvē ienāk Mats ar jaunajiem miežiem saujā; viņš gribējis saimniecei parādīt graudus, kas šoruden nav īsti padevušies. Sausā vasara nav ļāvusi miežiem paaugt. Uz pļaujas laiku starp zemes kukuržņiem bija ma-

nāmas tik tikko pirksta garuma vārpas. Saprotams, sieviešiem laika maz, plītī kuras uguns. Saimnieks uz brīdi ieiet dibenskam-barī un ierauga Juri ar pauniņu rokā istabas vidū stāvam. Pār vecā vīra grumbaino, skarbo seju pārslīd izbrīns, nekas vairāk.

«Kas notiks ar māti un mani?» viņš iztrūcies saka. «Abi esam veci ... Kas mums palīdzēs? Ja dēli aiziet pasaulē.»

«Tāvets paliek mājās.»

«Vīru vajag. Tāvetam vēl kumeļa prāts.»

«Kas man daļas.»

Strīds sasniedzis izšķirīgu pakāpi. Liekas, šoreiz puisis patiesi izlēmis aiziet. Šoreiz vienam jāpiekāpjas. Un labāk, ja to dara vecais Aniluiks, citādi viņš nudien paliks savā sētā viens ar sievu un kalpu. Par mājām un to nākotni saimnieks domājis daudz, tāpat arī par mantojuma lietām. Kālab Juris domā, ka mājas tiks atstātas Kārlim? Mats nospriedis, ka katram dēlam jādabū sava tiesa, neviens nedrīkst palikt tukšā. Ne jau velti viņš cēlis akmeņus un celmus lāukā no zemes un ierīkojis jaunus tīrumus. Advokāts dabūs izglītību, pārējiem — mājas. Aiastus sadalīt nesadalīs, jo kam to būdeļnieku zemes pleķu vajag.

Bet Juri māc bailes, kaut gan tēvs nekā nemana. Pārāk steidzīgi, pa kaklu pa galvu šoreiz pieņemts lēmums. Vispirms derēja kaut drusku šur tur apklaušināties. Stāvoklis visādā ziņā ir muļķīgs. Kā lai pasaka tēvam, ka nav kurp iet. Bet, ja paliks te, atsāksies tā pati vecā vergošana un viņš no dienas dienā jutīsies arvien vairāk pazemots, kaut

arī tieši nespēj pasacīt, kāpēc. Pazemots un aptraipīts, it kā būtu iekritis vircas bedrē. Tā Juris juties, jā, un to par nebijušu nevar padarīt. Jāpiebilst — viņš ir spītīgs un lepns puisis. Bet ko lai dara, ka tāda ir viņa iedaba.

«Ej iejūdz zirgu!» tēvs strupi saka dēlam.

-

«Uz staciju es aiziešu kājām,» Juris atbild, neskatīdamies uz tēvu. Uz brīdi Jurim same tas neērti, it kā viņš būtu pieķerts nelāgā nodarījumā.

«Ej iejūdz zirgu!» tēvs stingri atkārto. «Gribu norakstīt mājas uz tava vārda.»

Juris vēl arvien stāv kā stabs. Tēva vārdi viņu pārsteidz: tik pēkšņi grūti aptvert to jēgu. Sapratis viņš secina, ka prom vairs neaizies, un top smieklīgs tēva un galvenēm kārtām pats savās acīs, un tas ir vēl ļaunāk. Nozīmīgie vārdi par cilvēka cienīgo dzīvi tagad tam šķiet svešādi. Un šie paši vārdi dara skarbu viņa seju, kad viņš saka:

«Domāju, ka mājas tiks atdotas Kārlim. Viņš ir pirmdzimtais ...»

«Tā nu ir mana darīšana, kuram norakstu mājas ...» tēvs atbild. Viņš nav mazāk stūrgalvīgs kā dēls, kurš gatavojas no šejienes aizmukt ar pauniņu rokās. Viņi visi šeit ir vienādi — šie Aniluikas, un, ja kāds domā, ka viņi joko, tas gauži maldās. Cēlsirdīgā stūrgalvībā tēvs pašlaik pārtrumpojis dēlu, un Juris to saprot, kaut gan smaida ar pusi, nē, pareizāk — ar ceturtdaļu sejas. Smaids nodziest, īstenībā tas tiek apspiests; puiša seja atkal ir domīga un skarba, tā nepauž nekādas skaidri nolasāmas jūtas. Tā šeit arvien ir dzīvojuši — jūtām jātop apslēptām kā zel-

tam, tās nav domātas katram pretimnācējam, lai mīdītu kājām.

«Vait' akurāt pa kulšanas laiku jābrauc taisīt testamentu?» prasa Juris, tāpat kā iepriekš pagriezis tēvam muguru, lai vecais neredzētu viņa seju — tur uzplaucis kaut kas līdzīgs nelielam priekam vai apmierinātībai, ko puisis nekādi nespēj aizgainīt.

«Labāk nodarīt visu, kā nākas. Ar veselību man vairs nav lāgā, to tu zini, mīļais dēls ...»

Ko tur daudz piebilst, viss svarīgākais ir pasacīts. Kuram gan, gadiem skrienot, veselība uzlabojas? Šādās runās par sirgšanu Juris klausījies no bērna kājas — neko darīt. Būs vien jājūdz zirgs, jo šodien uz viņa pleciem taps uzvelta jauna — neierasta nasta. Viņš nokaunējies zagšus, it kā garām ejot, noliek savu nastiņu gultā un iziet pagalmā, kur kūp putekļi, jo tur, kā zinām, noris labības kulšana, nevis līksmošanās.

Drīz vien zirgs iejūgts, pie tam ar Sangas-tes gada tirgū pirkto dzelteno un misiņa riņķiem rotāto loku, ko lieto visai reti — tikai precībās vai baznīcā braucot. Nūjā, šo darbu Juris prot, te nav iemesla būt nemierā. Istabā saimniece palīdz uzģērbt sadugušajam vecajam saimniekam jaunos pašaustos vilnas svārkus un apsiet lakatiņu ap kaklu, iepriekš dvielī rokas noslaucījusi, jo tieši tobrīd viņa tīrījusi piedarbā auna zarnas, kad vīriešiem uzkritusi testamenta liga. Kārtīgam saimniekam gan derētu palikt pie kulšanas un uzraudzīt klēti, bet, tā kā pašlaik paredzama tik atbildīga darbošanās, ar viņa pienākumiem tiks galā kalps. Patiesi, kamēr saim-

nieki pilsētā pie notāra nodara savas mantojuma lietas, labības pūrus var saskaitīt arī šis pagausais, mazrunīgais vīrs.

Un tad viņi brauc pa nokalnu lejup, ratiem līksmi čīkstot, abi sasēduši cieši līdzās uz sienamaisa, un vecajam saimniekam pat pīpe zobos; no viņa kuplās bārdas kā no pelēkiem brikšņiem paceļas dūmi. Abi svinīgi klusē, aizmugurē dūc kuļmašīna un pukšķina dampis. Visai neparasta ir diena, kad Aiasti likumīgā kārtā iemanto jaunu saimnieku, taču ko tur var līdzēt. Saule rudenīgi zeltī laukus, ganības un egļu čiekurus Var-zamežā. Pats svarīgākais tomēr ir vīru oma, ar kādu viņi brauc izlemt māju turpmāko likteni. Papīrus kārtos citi, un par tik saistošu nodarbību to nevarētu uzlūkot, lai to jo gari un plaši attēlotu. Aiastu vīri izjūt pret šiem papīriem zināmā mērā godbijību, kad beidzot viņiem jāparakstās, — stūrainiem burtiem, toties ar jo lielu centību tas tiek paveikts. Šo zemnieku sejās tieši līdzās godbijībai iegravēta svinīga nopietnība, kad viss nodarīts un ierēdnis, pieklājīgi smaidīdams, paspiež viņu sarepējušās rokas, lai tūdaļ pēc tam atkal sēstos aiz sava rakstāmgalda. Zirgs pa to laiku nedaudz stiprinājies ar āboliņu, kas tam bija nolikts priekšā; atlikušais siens tiek savākts un salikts ratos. Vīri sakārto maisu, kur sēdēt, un uzsāk atpakaļceļu. Mats Aniluiks sadabūjis no pazīstama tirgoņa mēriņu brandvīna, un, ratiem vienmuļajā ceļā grabot un ķēvei sparīgi soļojot, viņi to iztukšo, pēc tam vecais saimnieks paslēpj izdzerto pudeli zem sēdekļa — mājās var noderēt. Kaitīgs saimnieks neaizmet vieglprātīgi krūmos neko, tā drīzāk mēdz rīkoties pilsētas vējagrābšļi. Cilvēka cienīga dzīve — jaunajam saimniekam no jauna iešaujas atmiņā vārdi, kas neiziet no prāta, un viņš tos skaļi atkārto šeit, meža vidū, gandrīz tajā pašā vietā, kur reiz tika aplaupīts pauninieks. Tēvs izbrīnījies no sāniem viņu uzlūko, neattapis, ko dēls gribējis sacīt ar šiem savādajiem vārdiem, kuru laikam nav pat bībelē. Bet iztaujāt, ko Juris ar to domājis, viņš nemēģina. Ek, ko tur, labāk jau paskubināt zirgu, lai lopiņš rikšotu žiglāk, jo mājās pie labības pūru skaitīšanas un darbu kārtošanas saimnieku tomēr aizstāj tikai kalps. Un viņam top skumji, atminoties, ka viņš vairs nav nekāds saimnieks. Bet vismaz šoruden pie kuļmašīnas un klētī viņš grib justies kā darbavīrs. Tik piepeši — vienas dienas laikā viņš nespētu atsacīties no labības biruma pārlūkošanas.

«Vispirmām kārtām būs jāceļ jauna dzīvojamā māja,» pēkšņi Juris ierunājas. «Vecā lai paliek jums abiem ar māti. Dzīvojiet tur līdz mūža galam.»

Tā jau ir īsta vīra valoda, — neko teikt. Vecais saimnieks nebilst ne vārda; tas ir dabiski, ka bērni gādā par vecākiem. Viņam vedas domāt gluži kas cits.

«Tev derētu pārvest mājās kādu turīgāku . saimniekmeitu. Tādai pūrā prāva naudas kule un dažs labs kustonis arīdzan,» viņš praktiski gudro. Nāk prātā, kā pats sievu apņēmis. Patiesībā darītājs bija tēvs, nevis viņš. Reiz sestdienas vakarā, žirgtāks un jautrāks nekā parasti pārbraucis no muižas degvīna šķūtīm, tēvs sameklēja dēlu, kurš tobrīd cirta pagalmā žagarus. «Sasukā žigli matus un uzvelc jaunās ūzas, braucam precībās,» tēvs pateica dēlam. «Ar Kadaja Mihkelu man viss sarunāts.» Un, kad puisis izbijies saģērbās — galva tā arī palika pusizsukāta, •— viņu iestūma kamanās, un zirgam pātaga netika žēlota, lai vēl ar gaismu nokļūtu Kadaju mājās, jo bija jau vēls. Precības tika norunātas vienā rāvienā, un tad viņam parādīja arī meiteni. Skuķis — tā nekas, ir seja, ir augums bez vainas, par saimnieci der.

«Saimniekmeitas ir laiskas un tūļīgas,» Juris nepatikā iebilst. «Tādas negribu ...»

«Sliktu neņem,» pasmīn tēvs. «Ņem ņipru un čaklu. Tādas arī var uziet.»

«Saimniece man jau noskatīta,» negaidīti sparīgi Juris saka.

«Ak šitā,» Mats Aniluiks jūtas pārsteigts. «Diez kas tā varētu būt?»

«Tā ir Roze.»

Vecais saimnieks uzlūko dēlu ar savādu skatienu: vai tik puisis nav sajucis prātā? Protams, Mats nespēj īsti noticēt savām ausīm un nedroši pārvaicā:

«Ganu skuķe, vai? Mūsu Sāls Roze?»

«Citas Rozes mums nav.»

Tas tiesa. Mats Aniluiks patiesi nav dzirdējis, ka visā ciemā būtu vēl kāda cita Roze. Pat Keo mājās ne, kaut gan tur ik mēnesi uzrodas pa jaunai kalponei. Vecā saimnieka seja top barga. Šī ganu skuķe ir viņa dēlu, lamzaku tādu, apbūrusi! Tālab jau Juris nebiedrojas ar citiem jauniešiem, tikai domā vienā domāšanā, atlaidies zālītē. Jā, labi nav — no tāda cilvēka īsts saimnieks neiznāks. Mats pavisam sadrūvējas, kad gara acīm skata vidējo dēlu par saimnieku un Rozi par saimnieci. Meitēns ir diezgan čakls un izveicīgs, bet ko tas līdz, ja tas pliks kā baznīcas žurka. Kā lai to Jurim ieskaidro, apmātais puisis jau nesapratīs. Tēvs nolemj dēlam neko nepārmest — tas jau arī nelīdzētu. Reiz viņš, jauns precēts vīrs būdams, ar zirgu bija braucis uz Rīgu un palicis pārnakšņot viņpus Valgas kādā krogā. Krodziniekam bija gaužām jauka meita, žigla kā cielaviņa un laipna, visādā ziņā izveicīga, un, kad Mats Aniluiks kroga istabā uz sava kažoka uz grīdas nolikās gulēt, viņam neizgāja no prāta latviešu kroģera smukā meita. No rīta viņš dzirdēja, kā meitene dziedāja, un ari tas bija varen jauki, kaut gan viņš saprata tikai vienu vārdu, un tas bija «dzirgs» — tas nozīmē bēris. Un tad viņu pārņēma nožēlas, ka toreiz bija pārāk steidzies piekrist tēvam un braucis uz Kadajām. Vēl ilgi, ilgi šī meitene mita vīra atmiņā. Ak jā, tāds muļķis viņš nebūs, ka Juri viņa sirdslietu dēļ sāks stiept uz līstes, prātīgāk ir citādi rīkoties. Ne vārda neteicis, viņš sāk griezt zirgu apkārt, it kā nekas īpašs nebūtu noticis.

«Kurt' nu tēv?» dēls satrūcies jautā.

«Mājas jāpārraksta atpakaļ uz mana vārda ...»

«Kālab tā?»

«Ar saviem sviedriem un mokām sarūpētu

māju ganu skuķim vis neatstāšu. Kālab pieļāvies, lai tev galvu sagroza.»

«Ļāvos gan, tas tiesa,» dēls no liras sirds apliecina, tādējādi gluži atbruņodams tēvu. «Kālab tad šodien tā steidzies pārrakstīt mājas uz mana vārda, ja tagad atkal gribi braukt atpakaļ? Tas gan no tevis nav labi, tēv.»

Juris satver grožu vienu pusi un lūko pagriezt zirgu uz mājām.

«Vai tik nebūsi šai bērnu pagādājis, ko?» vecais saimnieks, izmisīgi grožus raustīdams, aizsmacis prasa.

Juris neatbild. Oficiāli saimnieks ir viņš, un tik viegli no savas varas vis neatteiksies. Tā nu abi tur stīvējas — un sīksti vīri ir kā viens, tā otrs, līdz gluži līdzās atskan sēcoša balss:

«Kas ta nu par spēkošanos?»

«Bija šis tas kārtojams,» vecais vīrs īgni atrūc. Tpū, nu vēl arī pagasta kazaks Ēsners noglūnējis, kā viņi abi ar dēlu ceļvidū grūstās kā skolas puikas.

«Labi gan, ka pēdīgi sadabūju Juri rokā. Man vēl pamatīgs loks jānocilpo,» ziņnesis tūliņ uzņem lietišķu valodu. Izvilcis no azotes sarkanu papīru žūksnīti, tas vienu lapu pasniedz Jurim. Vaigu muskuļiem zem ādas nemierīgi sakustoties, jaunais saimnieks pēta rakstu. Tēvs neziņā nogaida.

«Pavēste,» pārvērstā balsī paziņo Juris.

«Nemūžam labu ziņu no tevis nav ko gaidīt,» vecais saimnieks pārmet ziņnesim.

«Ko pagastmājā iedod, to i nesu,» parausta

plecus klibkājis — Mandžūrijas kara invalīds.

«Kas nekaitētu tevi pašu aizsūtīt uz kara-lauku,» domā Mats. «Savu māju tev tak nav. Tālab alga viena, kur tu esi vai paliec.»

«Mana tiesa tika piešķirta, āre, tur Man-džūrijā,» paskaidro Ēsners. «Gana ar to. Pienākusi reize arī citiem pašaudīt pulveri ķeizara, ticības un tēvijas labad.»

Un no pašiem sirds dziļumiem izlaužas nopūta šim vecajam vīram, kurš šo to jau pieredzējis tālās zemēs, kur tika sagandēta viņa kāja un kuram nāksies pieredzēt ne mazumu arī dzimtenē, iekāms pēdīgi iegūs mieru egļu dēļu mūža mājā.

«Ne ķeizars, ne ticība un tēvija — neviens nav mūsu,» nospriež Juris, arvien vēl pētīdams pavēsti.

«Kas to tev prasīs, dārgais Aiastu jaunais saimniek, velc tik šineli mugurā un prom uz karalauku ...»

Ar to šajā reizē viņu saruna ir galā. Esners sarosās tālākceļam; lai iznēsātu šo Ijāba vēsti, viņam jāpatērē daudz laika. Kad vēl pagūs izklumburot pa atlikušajām astoņām lauku sētām, no kurienes tiek paņemti jaunie vīrieši lielgabalgaļai! Kroplis padod ziņu citiem, lai arī šie vīri ietu un ļautos sevi sakropļot. Tā diemžēl ir īstenība, un tas turpināsies no gada gadā — tāpat kā vārnu ķērkšana Varzameža eglainē vai auzu mokpilnā skarošana smagajās mālzemes cilās. Taču mēs nedrīkstam piemirst, ka bez šiem trim pieaugušajiem nopietnajiem vīriem šeit līdzi darbojas vēl sīks puisēns saskrambātiem stil-

biem — vecā Esnera vēlīnā atvase. Kad tēvs no jauna dodas ceļā, viņš, izspraucies no krūmu pudura un par Aiastu saimniekiem nelikdamies ne zinis, skaņā bērna balstiņā tam uzsauc:

«Tēt, re, es mežā uzgāju lapsas alu, nāc un paraugies tu ar.»

«Uz manas zemes tev nav brīv aiztikt neko, lai arī alā būtu iemitinājies pats nelabais,» Mats Aniluiks stingri nosaka. «Citādi taisnā ceļā uz tiesu — nosūdzēšu.»

Zēns nopietni, neizpratnes pilnām acīm veras zemniekā un izbailēs iegrūž savu pirkstiņu mutē. Ziņnesis strauji pagriežas, lai dotos tālāk, un uzsauc dēlēnam, lai nekavējas un seko viņam. Drīz vien Esners klibodams nozūd skatienam aiz eglītēm ceļa līkumā un dēls līdz ar viņu.

Un veco Ēsneru mēs vairs nesastapsim.

Bet sešus gadus veco puisēnu paturēsim prātā — šo nabaga ļaužu bērnu, kuru saista lapsu un āpšu alas. Pienāks laiks, kad viņu sāks interesēt cilvēku mītnes. Un viņš kā vien prazdams nopūlēsies, lai no tām izkūpinātu vecos ieradumus un tajās iepotētu jaunu dzīvi. Katrā ziņā ar šo sīciņo zēnu vēl tiksimies. Kad viņš būs pastiepies un izaudzis par slaidu vīru un mutē bāzīs nevis pirkstu, bet paštaisītu smēķi.

Galu galā Aiastu vīri tomēr saderīgi turpina atceļu uz mājām. Arī šos abus saimniekus mēs turpmāk vairs nesastapsim, — kas gan par to, ka laiks šobrīd pieturas sauss un zirgam, ratiem un cilvēkiem ir it skaidras aprisēs. Izkļuvuši no meža, viņi pārbrauc pāri strautam un, ratiem rībot uz caurtekas, nogriežas uz ceļa, kas ved kalnā. Abi draudzīgi uz sienamaišeļa līdzās sasēduši, un zirgu rotā no Sangastes gada tirgus pārvestais loks. Jau saklausāma netāla kuļmašīnas dūkšana — šī zemnieka sirdij tik dārgā rudens mūzika. Arvien mazāki sarūk abu augumi, arvien vairāk attālinās vīru muguras, pamazām pieklust ratu rīboņa, līdz beidzot gluži kā mēmas ēnas tie ieslīd sētā — savā vecajā ligzdā, no kuras tik vien saredzams kā dūmojošais dampja skurstenis.

Un tomēr mēs vairs viņus nesastapsim. Nokļuvuši kalnā, viņi pagaist kā nebijuši — līdzīgi vējam vai pērnajam sniegam. Pāri paliek tikai druva un labības skumji saldā viļņošana vējā. Šajās lauku mājās viņi aizvadījuši savas dzīves dienas — reizē kā brīvkungi un zemes gūstekņi, un tieši tāpēc viņi neizgaisīs no ļaužu miņas.

OTRAIS DANCIS

Jau dažu labu gadu Tāvets ir Aiastu saimnieks. Daudzējādā ziņā viņš šķiet pavisam citāds vīrs nekā vecais Aniluiks, kuram pirms Jurģu dienas apritēja sestā gadskārta Otepes vecajā kapsētā. Ne vairs Aiastos senākās stingrības, nopietnības un atturības, nekā, — tā domā viens otrs gados vecāks lauku sētas saimnieks — tādi kā Sirgastu Martinsons, kura kuplā bārda nobildēta pat avīzēs. Vecais Aniluiks nevienas biedrības vadībā nesastāvēja — velti laiku viņš nešķieda, tāpat arī viskarstākajā darba cēlienā ar bazūni padusē uz biedrības māju necilpoja. Tas vēl vispār jautājums, vai Mats Aniluiks jelkad savā mūžā spēris kāju šajā ar dēļiem apdarinātajā namā pie krustcelēm. Jā, tas tik bija saimnieks, kādu var pameklēt tuvu un tālu, — tādās domās vēl arvien ir tie, kuri savā laikā, pavasara lietutiņam līņājot, godbijībā aizmiglotiem skatieniem aiz viņa šķirsta iesoļoja pa kapsētas vārtiem.

Pagaidām Tāvetu neko pārāk daudzināt nav iemesla — cilvēks vienkārši vada dzīvi, plaukst. Bargāko kaimiņu acīs nekāds dižais nopelns nav arī tas, ka Tāvets ņēmis dalību karā par Igaunijas valsti. Vecsaimniekus tāda patstāvība tā vis nesajūsmina kā jaunos. Šie karotāji, lūk, zelta rubli sagandējuši — zelta rubli, prāvās gaļas un labības cenas, kādas bija pirms kara Rīgā un Pēterburgā. Viņu izpratnē brīvība vispirmām kārtām ir lauku sētu labklāšanās — un nekas cits.

Tāvets jau kopš bērna kājas ciema ļaudīm šķitis vieglprātīgs. Tā skrūve, kas pārējiem kārtībā, viņam, Tiekas, nav pievilkta, kā nākas, — tā viņi spriež. Un daudzi nemaina savas domas līdz pat nāves stundai, kaut gan neviens neņemas apgalvot — un ar dieva vārdu apzvērēt jau pavisam ne, — ka Tāve-tam piemistu kaut kas no vientieša vai kā citādi šis būtu prātā pavājš. To patiesi ne, dievs pasarg, bet labāk būtu bijis, ja Aiastos par saimnieku paliktu Mata dēls Juris. Tas, kurš nepārnāca no pasaules kara. Ja šis nopietnais vīrs vēl būtu pie dzīvības, tad gan

Aiastos dzīve ritētu pavisam citas sliedēs. Droši vien tad par saimnieci tiktu pārvesta kāda turīgāka gruntnieku atvase, nevis Sāls Lēnas meita, kurai tik vien piederēja kā cauri katūna brunči, ar ko plikumu piesegt, kad Tāvets šo par sievu apņēma. Velns viņu zina, ko Tāvets šajā kalsnajā skuķī, plikā kā zutī, īsti atradis. Nekādu īpašu vainu šai jau nu nebija, bet ar smukumu vien vēderu nepiepildīsi. Diez vai Mats dēlam būtu atvēlējis spert tik vieglprātīgu soli, ja tolaik vēl atrastos dzīvajo vidū. Ar šīm pārsteidzīgajām precībām Tāvets kaimiņu acīs bija uzlicis kroni savai vieglprātībai.

Bet Roze izturējās pret gājējiem vēl šerpāk un prasīgāk nekā vecā saimniece, kura drīz vien pēc vīra nāves bija tam sekojusi. Patiesi, grožus viņa savilka stingri, to pamanīja arī kaimiņu saimnieces — šīs skaudību ķērnes, kas arvien vēl skatījās greizi uz Rozi — šo uzmākuli. Rozes lietišķo rakstura īpašību atzinīgs vērtējums vēl nenozīmē samierināšanos ar to, o nē! Sāls Lēnas bandubērns ielavījies Aiastos par saimnieci — kurš lai spētu to izlaist no prāta? Roze bija kā baltā vārna, bet šāds neparasts putns nekādi neiederējās šo laiku Jaužu vienmuļajā pasaules ainā. Turklāt kāds taču vajadzīgs, ko varētu knābāt un aprunāt.

Laiks rit savu gaitu, bet šeit to it kā nemana. Jādomā, ka tas virzās pa lielceļu kaut kur uz Sangastes, Tartu vai Veru pusi. Šejieniešiem laika skaitīšana sākās vienlaik ar māju iepirkšanu par dzimtu. Un vēl šobrīd ļaudis te dzīvo kā noslēgtā pasaulē mežu un druvu vidū, purmalēs, pakalnos — visur, kur vien tie savas ēkas uzcēluši. Un šajās mājās netrūkst arī sava tiesa ienaida, šaubu un pa druskai mīlestības, kas līdzīgi zelta graudiņam mundri spīguļo vienmuļajā mālā, draudot pagaist darba steigā pavisam no acīm.

Vai tā nebija arī ar Tāveta mīlestību, ja vien to jūtu mazumiņu, ko viņš samana pret Rozi, tik smalkā vārdā vispār drīkst nosaukt. Šī ganu meitene bija paņemta, lai tā taptu par bezalgas vergotāju, nevis lai varētu vērpt jaukus domu pavedienus, atbalstot zodu rokās, un pa kambara logu nolūkoties dzeltensārtā saules rietā. Taču aizlaist mūžu gluži bez jušanām viņiem vis nenācās; katrā ziņā, ņemot talkā cītību un mīlestību, dēlu viņi sev sarūpēja, un, ja viss ritēs gludi, tam jākļūst par šo māju mantinieku. Aiastos arvien sievietes palikušas dēliešu ēnā, cirpušas aitas, lobījušas pupas un klusēdamas devušās aizsaulē. Tāds liktenis gaida arī Rozi, kaut arī viņa cītīgi lasa lauku saimnieču žurnālu un apmeklē rokdarbu kursus biedrības mājā. Viņa ir jauna, izskatīga saimniece, savu spēju un iespēju kalngalā.

Pirms pāris gadiem Tāvetam pat nācās savu valodīgo kalpu, kādu kirepiešu puisi, bez garām runām atlaist no darba un samaksāt tam divu nedēļu algu uz priekšu. Viņš bija sācis aplidot Rozi — tā vismaz Tāvetam šķita. Nekas nopietnāks, protams, starp abiem nebija noticis. Roze pārāk mīlēja savu vīru, kā pati izteicās, lai kaut ko tādu atļautos. īstenībā tas, ko viņa izjuta pret Tāvetu,

drīzāk līdzinājās pateicībai, ka saimniekdēls tik negaidīti bija izpestījis viņu no gājēju kārtas, taču galu galā mums tas vienalga. Kalpa puisis svilpodams sasaiņoja savas drānas nastiņā, cenzdamies rādīt seju, ka darba uzteikšana tādam vīram kā viņš ir tikpat kā pīlei ūdens, nekas vairāk. Roze, Tāvetam neredzot, iedeva no pieliekamā pamatīgu šķiņķa gabalu līdzi un novēlēja laimīgu ceļu. Tur krēslā uz pieliekamā kambara sliekšņa puisim netiktu liegta arī mute atvadām, ja vien viņš pats būtu kaut cik izdarīgāks.

Arī Tāvetā mājoja dzīves prieks, un prāts viņam nestin nesās uz jokiem. Glīti saģērbies, apsējis kaklasaiti, uzlicis galvā pelēku velūra platmali, viņš izskatījās gandrīz kā džentlmenis, kādu gadās redzēt uz ekrāna Tartu ķi-nītī. Reizēm Rozei uzmācās šaubas, vai tik viņas vīram nav uzradusies sānsieva — pārāk lepni viņš mēdza saģērbties, kad ar savu tauri devās uz biedrības māju vai citur go-dībās. «Kādam taču tā buļļa balss sabiedrībai par prieku jātaisa,» Tāvets labsirdīgi mēdza sacīt. Roze turēja aizdomās glīto skolotāju, kura pavasarī skolēnu sarīkojumā dejoja ar Tāvetu un, pēc Rozes domām, pārlieku tiecās kļauties viņa rokās. Protams, Roze vīram neko nepārmeta, jo īsta iemesla nebija. Toreiz pēc dejas viņa tikai mazliet uzmeta lūpu, taču Tāvets, bufetē nopircis kūkas, ar tām vērsa visu uz labu. Dusmoties uz vīru viņa nespēja, — un tur nekas nebija līdzams. Neko lielu Roze nemācēja, bet patikt savam vīram — to varēja un arī centās darīt cik vien spēdama.

6i

Taču šodien Rozes sirdij nevajadzētu sāpēt, ka viņas otrā puse noņemas ar citām. No krejotavas cementkāpnēm viņš ieceļ ratos siltās vājpiena kannas. Sviesta pakas jau iepriekš sabāztas zem siena. Satvēris grožus no zirga muguras, viņš pārlaiž skatienu pār snaudā iegrimušo miestiņu, it kā cenzdamies atsaukt atmiņā kaut ko tīkamu, kas izkūpējis no prāta. Tad iemetas ratos, nosēžas uz siena-maišeļa un skubina bēri atceļam. Šodien jāsteidzas — mājās gaidāmas apkūlības, un pirms tam šis tas vēl kārtojams. Aizsniedzis ar zviedru tumšsarkano krāsu nokrāsoto biedrības namu, Tāvets atminas, ka izbeigušies papirosi. Svārstīdamies viņš pagriež zirgu, lai piestātu pie ciema restorāna. Tas vēl slēgts, jo parasti ver durvis dienas vidū, bet Tāvets cer iekļūt pa sētas pusi.

Viņš piesien zirgu pie kaupraini apkrimstās slitas zara vietā, kuru gara laika māktie zirgi laikam nebija spējuši pievārēt. Izbrīnījies Tāvets pamana, ka Keo Pauļa baltiņš arī kvern turpat ar jumstiņu kravu vezumā. Kārtības labad Aiastu saimnieks notrauš no svārkiem siena gružus un pamet acis arī uz zābakiem. Neko sacīt — viņš jūtas īsti savā elementā.

Luziksepu Elmārs, sutukatla mašīnists, tikko pieslējis savu divriteni pie veikala sienas un lūko savest kārtībā bikšu staru, kas, braucot lejup no Sannaku pakalna iestrēgusi ķēdē. Velns parāvis, Elmārs šķendējas. Tāvets brīdi vēro puisi — tā kā derētu ar viņu aprunāties, taču nekādi nevedas izdomāt, kā uzsākt valodas, un atliek savu sa-

kārno uz rītdienu. Jo vairāk tāpēc, ka jautājumā, par ko viņam jārunā, steiga neder.

Ar piespraudēm pie sienas piestiprināta kāda lapa. Tāvets ieinteresēts pieiet tuvāk. Lasot šo paziņojumu, Tāvetam karsts vien noskrien pa muguru. Nekā iepriecinoša — kur nu! Līdzenā, kārtīgā rokrakstā tiek darīts zināms, ka šodien Aiastu sētā notiks ūtrupe. Šī ziņa saimnieku pārāk nesatriec — pirms pāra nedēļām jau bija ieradies tiesas izpildītājs, lai aprakstītu mantību; taču nopūta Tāvetam izlaužas. Jā, tik tālu nu šoreiz ir! Zināms, mājas pārdot nenāksies — kur nu to! Tik ļauni vēl nav, bet aitu ganāmpulku un zemkopības inventāru sarucinās. Kauna lieta tāda ūtrupe — ko tur liegties. Kaimiņiem atkal labu laiku būs ko ļaunā priekā berzēt rokas un saukāt ak un vai. Tāvets domās vaino brāli — izglītotu cilvēku, ka tas viņu toreiz nav pratis (vai arī nav gribējis) atturēt no iekulšanās galviniekos. Turpretī tagad viņš, lauķis, pamests likteņa ziņā — tiec pats galā, kā zini! Var jau būt, ka Kārlim licies — šāds nieka vekselis tādas pamatīgas lauku mājas kā Aiasti izputināt neizputinās.

Mašīnists gar Tāveta ķibelēm neliekas zinis. Paziņojumu lasīt viņam nav gadījies, un, ja arī zinātu tā saturu, tas neatstātu uz viņu nekādu iespaidu. Šis kalsenais, necilā izskata vīrs, kas pieprot arī atslēdznieka amatu, lodē spaiņus un jumj jumtus, arvien būs noderīgs, kaut vai visas apkārtnes mājas nonāktu zem āmura. Ar kuļmašīnu un dampi viņš dodas no sētas uz sētu, izkuļ labību, ko daba piešķī-

rūsi, un gar citu viņam maza bēda. Elmārs iet sava tēva pēdās, kura mute jau sen piebirusi smiltīm. Šeit nebūtu lieki piezīmēt, ka Tuhakopli notikusi arī paaudžu nomaiņa. Tā noritējusi mierīgi — bez sadauzītiem logu stikliem un izlietām asinīm. Gluži vienkārši vienai audzei izbeidzies ziedēšanas laiks, un tā pārvērtusies par pīšļiem, un nākamā paaudze nemanāmi ieņēmusi tās vietu. Kā zāle palieņu pļavās — tā sacītu dažs labs liriski noskaņots runātājs.

Ja jau bērni, valstis un planētas pieskaitāmi gadījuma augļiem, kāpēc gan, pateicoties gadījumam, divi kaimiņi nevarētu sastapties ciematā. Pa abiem izdzertu pudeli alus — kāpēc gan ne? Pat pa mazam šņabja mēriņam derētu iztukšot, kaut gan laiks ir jauks un nav vaļas. Elmārs smaida — viņam izdevies izķibināt savu nelaimīgo bikšu staru no divriteņa ķēdes. Uzmetot skatienu Aiastu saimniekam, viņš atceras vakar vakaru, kad Keo mājās bija beidzis kult rudzus. Kūlēji jau sēdēja kambarī pie galda, un mašīnists viens pagalmā tina kopā kuļamgarnitūras siksnu. Paulis, iznācis no istabas, noprasīja, vai mašīnu apvienības kvīts par kulšanu šim esot aizpildīta. Nē, Elmārs gausi atteica, viņš tikko bija gribējis ar saimnieku par to runāt; diez vai cipars nesanākšot pārāk liels — Keo mājās rudzi labi padevušies. Pauļa seja liesmoja, no mutes plūda degvīna dvaka — pa to starpu viņš bija paguvis dibenskambarī iekampt krietnu malku sīvā. Vai Elmārs nebūšot tik labs un nepiesviedīšot vēl rudzu ražai uz kvīts piecdesmit pūrus klāt. Piecdesmit pūru — klusībā pabrīni jās mašīnists, vai tu re, cik traki, tā jau sanāk mazāku māju vesela gada raža. Pavisam kopa tātad simt divdesmit, vai? Viņš noprasīja ar vienaldzīgu seju. Paulim, kas visu mūžu bijis samērā vājš rēķinātājs, nācās mazliet padomāt. Labu brīdi viņš sasprindzināja savas kājminamās smadzenes, pirms uzdrošinājās sacīt, ka laikam sanākot pārāk maz, jo šogad daudziem vareni rudzi. Lai Elmārs piemetot savus divdesmit pūrus vēl klāt. Mašīnists, sakopis' siksnu, to rūpīgi ielika rīku kastē. Tad kopā sanākot simt četrdesmit pūru, un Paulim kulšana varot izmaksāt dažu labu kronu dārgāk. Keo saimnieks kļuva nikns — tas viņam mēdza uznākt ar joni — un uzkliedza, ka naudas maksāšana lai paliekot viņa ziņā. Bet par klusuciešanu viņš došot divus trīsceturtdaļlitrus piedevām. Vai mašīnists esot mierā ar šādu darījumu? Viņš nepacietīgi prasa. Elmārs atturībniekos nav domājis iestāties — tā kā viņa nelaiķa tēvs — un, ne vārda neteicis, izvilka no krūšu kabatas tīru blanku, un, uz tvaikakatla spara rata uzlicis, aizpildīja to ar tinteszīmuli. Nu tā, tagad tev no visiem kaimiņiem lielākā rudzu raža nodrošināta, vari lēkt gaisā aiz prieka, mašīnists sacīja un joka pēc sataisīja bēdīgu seju, — tikai Aniluiku Tāvets var tevi pārspēt, kā redzams, viņa rugāte gluži pieblīvēta ar statiņiem.

Elmārs zināja, ka šādas valodas Paulim nepatīk. Keo un Aiastu sētas kopš seniem laikiem sacentās, ikviena no tām tiecās otru pārtrumpot. Jo īpaši šos centienus varēja

samanīt pēc tam, kad Tāvets tapa par saimnieku. Paulis uz brīdi iegrima domās, tad iznesa no istabas solīto maksu un pasniedza Elmāram. Mašīnists pasvārstīja rokās spožās degvīna pudeles. Jā, viss maksā, arī gods un slava, viņš smaidīdams domāja. Kur lai noslēpj pudeles, lai māceklis tās neuzošņā un kopā ar pārējiem tādiem pašiem ziķeriem neiztukšo? Rīku kastē nekādā gadījumā ne; ja nu varbūt kurtuvē pelnos.

Šai Tāveta un Elmāra sastapšanās reizei diez kādas nozīmes nav. Paldies dievam, viņi redzējušies vai cikkārt un redzēsies arī turpmāk. Nevienam no viņiem nav arī diez cik ievērojamu jaunumu, ko otram pastāstīt, taču uz īsu brītiņu ieiet restorānā var. Laiks arī tveicīgs, ko te ārā sadarīs.

Tāvets tūdaļ pamana Pauli, kas sēž pie loga ar alus pudeli uz galda. Aniluikam pārskrien ēna pār seju. Nē, tagad viņš labprāt atgrieztos pagalmā. Ne vairs krogs patīk, nekā. Bet atkāpties par vēlu — jo vairāk tāpēc, ka Paulis abus vīrus pamanījis un aicina nākt tuvāk. Keo saimnieka seja, protams, sarkana kā arvien, — var jau būt, ka tas vīram no pašas dzimšanas. Dīvaini, ka tik karstā darbalaikā viņš sēž krogā. Nekāds krogusbrālis Paulis nav, bet reizēm pamatīgu dūšu uztaisīt mēdz gan. Vairākas dienas pēc kārtas nolīksmojis, dzer, līdz mērs pilns. Ir bijušas reizes, kad saimniece, iejūgusi zirgu, brauc meklēt vīru — uz Otepē, Puķu vai vēl tālāk. Parasti viņa atrod Pauli kādā dzērāju kompānijā, kur netrūkst ari vieglas uzvedības sieviešu. Keo brīvkunga seja tad ir trula un acis aizpampušas, zirgs ne ēdis, ne dzēris stāv pamests kaut kur aiz šķūņa. Un tādās reizēs viņš ir nejutīgs un lempīgs kā nīlzirgs un rūc vien, kad sieva to, paņēmusi pie rokas, ved uz ragavām vai ratiem. Viņš nav radis ēst no svešu ļaužu šķīvja vai dzert ūdeni no citu akas, bet, sēžot pie pudeles, visi šie principi pagaist no prāta.

Paulis ar viņsētnieku grib pārmīt kādu vārdu. Ne jau par Kereveres tiltu, kas, tikko uzcelts, tūdaļ sagāzies, nedz arī par pasaules politiku, nedz par lietusgāzi, kas dažam labam pirtniekam aizskalojusi siena kaudzes Korvas palienēs. Ar tiltiem Igaunijā šad tad bijušas nepatikšanas, un, ja pāris vai arī divdesmit no tiem sagāztos, tam Pauļa acīs diez cik liela nozīme nebūtu. Viņa neiztrūkstošais sarunu temats ir vīra spēks un māju varenība. Šī ir vienīgā tēma, par ko viņš spēj nenoguris dūkt kā lapsene ap medus burku. Jāns Jāgo ir viņa ideāltēls, un tas nav nekāds joks. Ja šim spēkamitriķim vēl piederētu kārtīgas lauku mājas, tad Paulis būtu ar mieru šim vīram kaut sēžamvietu nomutēt, — tā reiz saviem galdabiedriem viņš bija izteicies. Spēks un varenība, jā, nevis reizesrēķins, ar ko viņš, nabaga vīrs, senāk pagastskolā tā nomocījās, ka uz pieres sviedru lāses par va-rēm spiedās laukā, kad skolotājs viņam to atprasīja. Paulis arvien mēdz uzmest skatienu kaklam. Ja tas, pēc viņa domām, atbilst kārtīga vīra apmēriem, tad ir vērts ielaisties kādās darīšanās. Ja ne, tad šādam skangalam drīz vien nākas uzklausīt no Pauļa kaut ko aplam nievīgu — kā Aiastu jaunajam saim-

5*

67

niekam, kas Pauļa acīs ir tikai nožēlojams vējagrābslis, taures pūtējs, ampelmanis. Ļau-nestību viņu attieksmēs nav mazums — kurš to nezina. Paulis lielākoties tomēr paliek Vecā Ragaiņa lomā, kuram arvien noiet greizi un kurš pēcgalā vēl dabū no sievas sukas. Taču Tāvets ne vienmēr ir Gudrais Ansis, arī viņu piemeklējušas neveiksmes. Bet abi ir un paliek, kādi viņi ir, un Tuha-kopli ļaudīm vajadzētu būt pateicīgiem, ka šie abi ar savām izdarībām neda/udz atdzīvina vienmuļo ikdienu ritumu. Diemžēl uz pieminekli abiem maz izredžu, jo buļļu biedrība, kurā viņi iestājušies, diez vai sāks tērēt tik daudz naudas šo vīru dēļ. Bet ej nu sazini, laiki un paradumi mainās ātri, drīz vien var atklāties, ka tieši viņi ir ja ne visas igauņu tautas, tad vismaz dzimtenes buļļu turēšanas mākas glābēji.

Beidzot visi trīs sasēduši ap galdu, un nekas satriecošs te nenotiks. Tāvets lūko savu sapīkumu pārvarēt un cītīgi pēta galdu, kamēr degvīns sakāpj galvā. Kad prāts kaut cik iesilis, viņš sāk justies tīri vai apmierināts ar sevi.

«Paulis šodien tik devīgs,» viņš izdabū pa lūpu kaktu.

Pauļa šļauganais vecas sievas zods sadreb smieklos.

«Esmu dzirdējis, ka Aiastos sākšot izpārdot krāmus,» viņš saka. «Iedzeram šo lāsīti uz to ubaga tarbu, ko šie tev drīzumā uzkārs kaklā.»

Tas nu gan pārspīlēti sacīts. Tāveta vaigs sadrūmst, kaut iecirtīgā kaimiņa runas veids

sen vairs nav nekāds jaunums. Paulis un Elmārs iztukšo savas glāzītes. Tāvets nedzer. Viņš lūko sadomāt trāpīgu atbildi, kas derētu Paulim tā kā kulaks acī, bet neatrod.

Paulim mājās ir vientiese meita. Staigā pa sētu, deguns nenoslaucīts, lūpa atkārusies kā snaudošam zirgam. Tāvets varētu palaist par viņu dzēlīgu joku, gan tas Keo saimnieku tūdaļ padarītu rāmu. Bet ko tur. Tā būtu pārāk nežēlīga atriebība pat tādā reizē, kad Paulis tikko viņu smagi apvainojis. Kāda nozīme kaut kādai sīkai ūtrupei salīdzinājumā ar tādu nelaimi — uz mūžu palikt muļķa prātā, viņš domā. Paulis pamana viņa samulsumu un prasa:

«Vai viņsētnieks baidās iemest šņabi, ka nepaliek pilnā un atkal neuzšņāp parakstu, kur nevajag?» Viņa balsī nav ļaunuma pieskaņas, arī sejā ne, taču šoreiz Tāvetam sirds kāpj pa muti laukā. Kālab Paulim vajadzēja aizskart tik vārīgu vietu kā to ķezu ar vekseli!

Pērn, agrā pavasarī, Tāvets bija aizbraucis uz Tartu sēklu labības kooperatīvu darīšanās. Vakarā devās pie brāļa, lai tur pārnakšņotu. Kārlis tobrīd vēl bija puiša cilvēks; kur viņš īsti strādāja, to Tāvets lāgā neizprata. Brālis tā kā kaunējās stāstīt, ka studēšana paputējusi, un Aiastu saimnieks atturējās brāli izprašņāt. Kārlis lika noprast, ka viņi varētu doties uz kādu vietu, kur ir daiļas dāmas vai kas tamlīdzīgs, Tāvets iededzies piekrita, jo tiecās daudzināto lielpilsētas naktsdzīvi pats izbaudīt. Nonākuši līdz kādai divstāvu koka mājai Kastāņu ielā, viņi uzkāpa pa trepēm

augšā — kaut kur pažobelē. Tāvets tumsā‘ sadauzīja galvu pret zemo jumta spāri tār ka zvaigznes pašķīda acu priekšā. Velns parāvis, dāmas mitinājās paspārnē kā baloži, viņš saskaities domāja, ar roku pulsējošo pieri satvēris. Kārlis pieklauvēja pēc ceptiem sīpoliem smaržojošajā priekšnamā pie kādām viņam jau zināmām durvīm, acīm redzot, viņš te nebija pirmo reizi. Un dāmas bija tā nekas, kaut gan jaunākā, kura iepazīstoties nosauca sevi par Hertu, bija gara un tieva kā pīpes tīrāmais iesms un, pēc Tāveta domām, diloņslima, taču tas šoreiz nebija svarīgi. Visi sasēdās ap steigā uzklāto galdu, uz kura atradās ceptas cūkgaļas šķēles; diez no kurienes uzradās trīsceturtdaļlitra degvīna pudele. Tāveta svešatnības sajūta pagaisa, — vai pilsētā nedzīvo tādi paši cilvēki kā visur citur. Pēc neilga laika Herta iesēdās viņam klēpī, maigi apskāva viņa kaklu un mīlīgā balsī čivināja vienā laidā. Aiastu saimniekam pēkšņi iešāvās prātā laikrakstos lasītie nostāsti par zagļu midzeņiem un apšaubāmām sievietēm, kas aplaupa vientiesīgos lauciniekus. Viņš zagšus aptaustīja krūšu kabatu, vai naudas maks vēl turpat. Bija gan; viņš nomierinājās tādā mērā, ka pamodās tieksme noskaidrot, vai Hertas jaunkundzei kājās īstas zīda zeķes vai ne. Herta sacīja, ka zeķēm vēl laika diezgan, lai taču Aniluika kungs nav tik nepacietīgs. Tikām degvīna pudele bija iztukšota un visi atradās pašā īstākajā skurbulī. Herta bija vismazāk iereibusi, viņa izteica priekšlikumu doties uz kādu piemērotāku vietu, piemēram, restorānu. Nebija vēl pārāk vēls, un, ja uz ielas stūra iesēstos ormanī, ātri vien nokļūtu galā. Visi bija ar mieru. Kārlis pavērās brālī, it kā palīdzību meklēdams. Tāvets, kurš reibumā tapa karaliski devīgs, mīkstu mēli paziņoja, ka viņš samaksās šāvakara tēriņu, visi var justies bez bēdu. Restorānā pie viņu galda uzradās vēl divi jautri vīrieši, kuri teicās esam Kārļa skolasbiedri. Nu izlauzās īsti jūtu uzplūdi, cieņas apliecinājumu un arī tubrālības sadzeršanu netrūka. Turpat tad arī Aiastu saimnieks parakstījās kādā vekselī par galvinieku. Un kāpēc gan lai viņš to nedarītu, ja Kārļa draugi pagaidām bija iestiguši naudas grūtībās — Fortūna šos vienkārši bija maķenīt piemirsusi. Kā viņi nokļuva atpakaļ jumtistabā, to Tāvets neatceras, kaut gan visā nopietnībā bija mēģinājis Hertas zeķu lietu tuvāk papētīt. No rīta viņš pamodās gultā aiz aizslietņa, istabā viss bija nekārtīgi izsvaidīts, Hertas jaunkundze gulēja kaila viņam līdzās un krāca kā pagalam noguris siena vedējs. Tāvetam galva plīsa vai pušu aiz sāpēm, ap dūšu šķebīgi, un jaunkundze viņu vairs neinteresēja ne ar zeķēm, nedz bez tām. Viņš devās meklēt ateju, bet, pirms šajā svešajā namā to uzgāja, iekšas sarāva krampji un bija jālaiž pār mēli tepat cauri koridora logam laukā sniegā. Naudas maks vēl atradās kabatā, taču iztukšots.

Pie galda klusi sēdošais mašīnists pēkšņi skaļi iesmejas.

«Kas tev lēcies?» Paulis pavēlnieciski noprasa. Viņš necieš, ja pie viņa galda notiek kas tāds, kam iemeslus viņš nezina. Paulis jūtas saērcināts, ja nav skaidrības.

«Nekas,» Elmārs satrūcies nobubina. Tiešām — kam vajadzīgi nabaga cilvēka smiekli? Jo vairāk tāpēc, ka Paulim ar smiekliem saistītas kādas nomācošas atmiņas, kas vēl tagad, pēc vairākiem gadiem, uzdzen drebuļus. Deviņpadsmitajā gadā, kalpojot armijā par apgādnieku, viņam gadījās redzēt, kā igauņu kareivji Veru apriņķī nošāva kādu muižas deputātnieku, jo viņa smiekli tiem briesmīgi krita uz nerviem. Kad viņi izstiepa to laukā no šķūņa, vīrs negaidot sāka skaļi smiet. Tas bija tik nedabiski un baismīgi, ka tirpas skrēja caur kauliem, kad šis cilvēks saplēstajās drānās un sarecējušām asinīm sejā tur saulrietā tik nevaldāmi smējās, it kā vienā vakarā vajadzētu atbrīvoties no visā savā grūtajā mūžā uzkrātajiem smiekliem. Nervu nomierināšanas labad viņiem nācās to nošaut. Par sarkano spiegu to uzlūkoja tā kā tā, tas bija vairāk nekā skaidrs, kaut gan, šķūnī spīdzināts, tas neizpauda pat savu vārdu. Kad lodes aprāva smieklus un vīrs mēmi, kā sapnī skatīts ēnu tēls sabruka zemē, kļuva vēl drausmīgāk. Līķis gulēja muižas parkā zem liepas, visapkārt valdīja nāves klusums, un aiz pakalniem kvēloja silts, tīrs pavasara riets. Rotas komandieris, teoloģijas students, aizvēra nogalinātajam acis un nomurmināja lūgsnu. Paulim bija sākuši drebēt ceļgali. Nē, smiekli viņam netīk, ja nav zināmi iemesli. Viņš uzmet Luziksepam pārmetošu skatienu un nesaka ne vārda, taču ikvienam pašam jāsaprot, kas kurā brīdī iederas. Viņa skatiens pats par sevi jau runā skaidru valodu — tāda vīra skatiens, kuram

pieder apkārtnē lepnākās mājas, velna milti! Paulis lēnām slienas kājās aiz galda.

«Laiks braukt uz mājām. Erberģim jāklāj virsū jauns jumts.»

«Kas tev lubiņas saēvelēja, vecais Esners, vai?» ieinteresējas Elmārs, kurš pats daudzkārt citiem juma jumtus.

«Kur nu ar lubiņām!» smejas Paulis, sejai kvēlojot. «Lai būdeļnieki un pirtnieki tup zem lubu jumta. Kārtīgam igauņu saimniekam i runas nevar būt par kādu vēl sliktāku nekā šindeļu j.umts.»

Tas Tāvetu sāpīgi aizskar. Ne vārda neteicis, viņš paņem no galda stūra žokejcepuri, un restorāna saimnieks izlaiž viņu pa galvenajām durvīm. Sienot vaļā zirgu no slitas, Tāvets atminas, ka papirosi palikuši nenopirkti. Viņš steidzīgi dodas atpakaļ, kur restorāna turētājs, labsirdīgs resnītis, kā cukura galva stāv telpas vidū un sarunājas ar sievu. Nepieciešams viņš mums nav, bet, kamēr Tāvets salūko kabatā naudu, varētu piezīmēt, ka šo resnīti visvairāk interesē noziegumu hronika, kaut arī viņa iestādē ielauzties nevienam nav vajadzības. Tavets pērk tikai papirosus «Mareta», norūpējušos seju viņš sabāž kārbiņas kabatā un tūdaļ dodas ceļā — kā jau īstens lauksaimnieks, nevis dienaszaglis. Paulis ar savu šindeļu vezumu bija paguvis aizbraukt labu gabalu tālāk. Tāvets pārlūko sienā nobāztās sviesta pakas, iesēžas ratos un skubina zirgu rikšot. Nekāda prieka šādā dzīvē, viņš sarūgtināts domā. Izsmiekls, nevis dzīve. Bet var jau būt, ka viņš tā arī nedomā.

Uz savas zemes nokļuvis, Tāvets piebrauc ar piena kannām tieši pie lauka. Kalps rugātē pašlaik ar dakšām nes auzu paliekas pie zārda un krauj kaudzē. Tas ir Esneru Ēdis, tas pats Mandžūrijas kara invalīda dēls ar skaidro seju, kurš pasaules kara pirmajā rudenī Aiastu mežā lapsas alu uzgāja. Pa šo laiku viņš izvērties par plecīgu jaunieti, pat sava laiku paguvis nodienēt. Ar darbu puisim visai lāgā neveicas, bet arī kurnēt nav pamata.

Laukmalā Tāvets apņēmīgi aptur zirgu.

«Nāc sēdies iekšā!» viņš strupi uzsauca kalpam, it kā mājās būtu izcēlies ugunsgrēks. Kad puisis vēl kavējas pie zārda, neizpratis, kas īsti noticis, saimnieks tīri saniknots uzsauc no jauna.

«Sēdies, ka tev saka, ko tu vēl gaidi!»

«Jocīgs cilvēks gan tas Aiastu saimnieks,» domā Ēdis un ar dakšām pār plecu slāj pie ratiem. «Garastāvoklis viņam mainās akurāt kā krītamā kaitē periodi. Bet kāda man daļa, galvenais, ja algu izmaksā kārtīgi. Lai liek kaut mēnesi nodarvot, esmu ar visu mierā.»

Ar skubu abi iebrauc sētā, pie cūkkūts noceļ traukus ar sūkalām, no krūšu kabatas izņemto piena grāmatiņu Tāvets ar blīkšķi nomet uz kannas vāka. Šai reizei piena vedums nokārtots. Kalps paklausīgi gaida rīkojumus. Ja tādā steigā ticis atsaukts no lauka, tad jābūt kaut kam ārkārtīgi steidzamam.

Tāvets nolēmis sākt darboties.

«Ej iznes no šķūņa lāpstu,» viņš strupi pavēl.

Kad kalps atgriežas ar lāpstu, viņš saņem gluži neparastu rīkojumu — esot jāiet un

jāsāk plēst nost jumts. Esneru Ēdis nezina, ko iesākt.

«Tikko šopavasar uzsita jaunu jumtu,» viņš beidzot šaubīdamies izdabū.

«Tā nav tava darīšana: uzsita vai neuzsita... Paņem trepes un sāc strādāt!» pavēl Tāvets. «Nav ko laiku tērēt. Pievakarē aizej uz Sannaku mājām un pārved kuļmašīnu.»

Kalps nesaka ne vārda, viņa pienākums — klusēt. Trepes drīz vien uzslietas, un jauneklis, šķēršiem knakšķot, dodas augšā uz jumta, taču kāpņu galā uz brīdi paliek sēžam — saulītē ausis pasildīt. Neba dievs steigu radījis!

Saimnieks iznes no virtuves klēts atslēgu. Jābrīnās, ka viņš tur nav sastapis Rozi. Tāvets žigli iznāk pagalmā, pieved zirgu pie klēts durvīm, neveikli uzskrien pa klēts pakāpieniem un ar lielo aprūsējušo atslēgu atver durvis. Atslēgas čīkstoņa dzirdama pa visu sētu, slēdzene gadiem nav eļļota. Kas to lai būtu darījis, ja saimnieks dzīvo tik spraigu sabiedrisko dzīvi un kalps savukārt lūko, kā diena ātrāk tiek pie vakara.

Tāvets iznāk no klēts ar vilnas maišeļiem padusē, steigā saliek tos pā vienam ratos, pats nevērīgi uzsēžas virsū un, zirgu skubinādams, izbrauc pa vārtiem. «Gan tu dabūtu sutu, ja Roze redzētu,» kalps tīksmi nodomā. Galu galā viņš aizkļuvis līdz jumta korei un ar lāpstu sāk ārdīt nost pirmās lubiņas.

Beidzot parādās arī Roze. Viņa bija devusies uz mežu, lai sagādātu žagarus slotām, kas gan nav sieviešu darbs, bet klēts — pa-sarg dievs — taču nevar palikt neizmēzta!

75

Protams, viņa satrūkstas, ieraugot kalpu plēšam jumtu.

«Edi, ko tu dari?» viņa sauc. «Tūliņ kāp zemē!»

«Saimnieks lika,» kalps mierīgi atbild un ar delnu notrauš sviedrus no pieres.

Tālāk runāt ar kalpu nav nozīmes. Šis puisis šeit klausa tikai Tāvetam, tas jau sen zināms, nav ko velti muti dzisināt. Vienādi stūrgalvji ir abi. Rozei nav laimējies tikt ar viņiem galā. Bet ārdīt nost jumtu tas ir par traku! Kurp tāda saimniekošana galu galā novedīs? On pievakarē arī kuļmašīna būs klāt. Var jau būt, ka Tāvets devies pēc tās, tvaikakatlu saskaņā ar paradumu atvedīs paši kūlēji. Saimniece nezina, vai smieties vai raudāt, un nav arī neviena, kam prasīt padoma. Joku āderes tai trūkst — kā jau vairākumam sieviešu, un ko tas arī līdzētu, ja kalps tik plēš un plēš jumtu tā, ka visa māja dreb . . . Rozes dzīvē jau dažs labs iecerēts nodoms izkūpējis vējā. Un ne reizi vien virtuvē vai dārzā ar priekšauta stūri nācies slaucīt asaras — laimīgā ģimenes dzīve bija viņu tiktāl novedusi. Skumju pārņemta viņa stāv sava pagalma vidū ar nodzeltējušajiem bērzu zariem rokā un domā, kur gan Tāvets varējis nozust. Piena trauki salikti pie cūkkūts; uz. sūkalu kannas vāka dzelto saburzītā piena grāmatiņa kartona vākos, uz kuras ar tintes-zīmuli steigā uzrakstīts: Aiasti.

Viss noris tā, kā dievs nolicis. Kad atvedīs kuļmašīnu, būs ko noņemties. Roze pagalam necieš sava vīra laiskumu, vienaldzību, nevērību. Pie tam viņš dzīvo pārliecībā, ka

rīkojas pareizi, būdams bezrūpīgs. Gan jau paspēs — ir viens no viņa iemīļotajiem izteicieniem. Sarūgtināta Roze dodas pāri pagalmam uz istabu. Kaut nu Ēdis vismaz pārtrauktu to muļķīgo jumta ārdīšanu.

Bet kas kalpam daļas gar saimnieces gaušanos. Jaunais Esners darināts no cita koka nekā kirepiešu puisis, kam viņa šķita esam kaut kas līdzīgs dievišķai būtnei, kura nokāpusi zemes virsū. Laikam jau tāpēc, ka Ēdis nav tik jūtīgs, pat seja viņam raupjāka, brutālāka. Reibumā taisīts, maita, — tā savas domas izteica Keo Paulis pavasarī mēslu vešanas talkā, kad Aiastu kalps palaidņojoties bija notašķījis Sannaku māju meitai lindraku malu ar vircu. Pret lopiem Ēdis izturas nevērīgi un cietsirdīgi, to Roze bija novērojusi. Un nu ņemas plēst Aiastu vecas dzīvojamās mājas jauno jumtu akurāt kā mašīna — lubiņas vien lido pa gaisu. Roze salej! cūkām ēdienu, rīkojas pa virtuvi, bet troksnis uz jumta nedod miera.

Piedevām drīz sāk līt arī lietus. Tagad kalps pat nelūgts nokāpj no jumta, viņa dēļ lai viss kaut saskābst — par to algas mazumiņu viņš neies izmirkt līdz kaulam. Smaidīdams viņš dodas uz virtuvi un apsēžas plīts priekšā uz kluča, tur lietus pagaidām neaizsniedz. Saimniece nesaka viņam ne laba, nedz ļauna.

Kad pagalmā iebrauc Tāvets kopā ar diviem svešiem vīriem un jumta skārdu ratos, te neviena nav. Daļa jumta noplēsta, kailas jumta latas skumji balto: lietū — gluži kā koka zirga ribas. Tāvets piebrauc kastrēto ērzeli tieši pie istabas loga, zirga nagi grab pa izmētātajām lubiņām. Vīri iztraušas no ratiem, svārki tiem viscaur slapji, un vecākajam no sēdēšanas kājas gluži pamirušas. Stenēdams tas lēkā pa kumelītēm uz vienas kājas kā stārķis un masē otras kājas ikrus. Jaunākais — puisis ar apaļu seju un pamatīgu krieva degunu tikai smaida, viņš ir krietni iereibis. Tāvets šos abus slaistus bija uzgājis Otepē tirgus laukuma krogā un nolīdzis par lētu maksu darbā; vecākais teicās pieprotam skārdnieka amatu.

Dibenskambari kalps sēkdams palīdz aizbīdīt saimniecei mēbeles nostāk, lai tās nesālītu. Diez kāda lepnā iekārta te vis nav, taču spogulis, dažas fotogrāfijas brūnos rāmjos, pāris krēslu pat viena dīvānam līdzīga mēbele. Saimniece un kalpapuisis pašlaik mēģina izkustināt kumodi, kad Tāvets abu dar-bavīru pavadībā parādās durvīs. Visi trīs kā vienā mutē novēl spēku darbā, un kalps laipni atņem: paldies. Roze par atnācējiem neliekas zinis, viņa uz laiku zaudējusi runas-spējas, un Tāvets zina, ka vēlāk viņu gaida kaut kas vēl labāks.

«Nu, vīri, žigli uz jumta!» viņš norīko.

«Šitādā mirkoņā kārtīgs saimnieks pat suni nedzen laukā,» brīnās jaunākais vīrs, iesācējs žūpu Bērtulis, skatīdamies laukā pa logu. Sakņu dārzs vizmo lietū, melnē bišu stropi. Jura stādītais plūmju koks aug netālu no loga, pat dažas plūmes manāmas tā zaros.

«Tieši tādā lietū, jā gan,» Tāvets strupi saka. «Nebaidieties, ne jau meitas spaidīt esmu atvedis jūs šurp.»

«Skaidrāks par skaidru,» piekrītoši apstiprina vecākais vīrs. Kaut kur padzirdējis šādu literāro izteicienu, viņš bez kavēšanās iekjā-vis to savā vārdu krājumā. Brakšķēdama kumode izkustas no vietas, pie tam nolūst satrunējušās kājas. Roze nolūzušos klučus mēģina pabīdīt ar kāju, kur nākas, taču tas neizdodas. Viņa uzmet niknu skatienu uz durvju ailē stāvošajiem vīriem.

«Ko jūs tur stāvat kā Būdas statuja, nāciet palīgā, vai neredzat — kumodei kājas nolūzušas,» Roze sparīgi izrīko.

«Pareizi gan, zelta saimniecīt,» apstiprina vecākais vīrs un pieliek arī savu roku.

Kad kumode novietota sausākā vietā, Tā-vets saka:

«Edi, ej arī tu vīriem palīgā, palīdzi izkraut jumta skārdu no ratiem laukā un tad dodies pēc kujmašīnas. Ap šo laiku būdeļnieku labībai vajadzētu būt izkultai.»

«Vai nu šie tādā lietū varēja kult?» domā kalps.

«Kad braucām garām, pašlaik beidza pē-' dējo vezumu. Jādomā, ka tika galā, pirms sāka līt.»

Ēdis ar plaukstu noglauž gaišos matus, uzbāž žokejcepuri galvā un seko vīriem pagalmā, lietū.

«Kas tev ienācis prātā, ka liki jumtu jaukt nost,» pārmet Roze asarām acīs, kad abi ar vīru palikuši divatā.

«Uztaisīšu tādu jumtu kā nevienam no kaimiņiem,» Tāvets pašapzinīgi pavēsta.

«Ko tu lēkā, ja tev nav spēka ... Paskaties, kas no tā iznācis,» Roze norāda uz

griestiem, no kurienes pil ūdens. «Viss satrunēs, beidzot iebruks arī griesti.»

«Nu tik traki vēl nav,» Tāvets mierina sievu.

«Kā tad nav,» viņa elso.

Saimnieks, gaisīgs kā arvien, apskauj, nomutē sievu un noglāsta viņas mīkstos matus. Tik sen no viņa nav pieredzēts tāds maigums. Šķiet, ka šoreiz Aiastos krīze pāri.

«Tev arvien prātā visdīvainākās izdarības,» sieva smaida caur asarām. «Raudi vai smejies, nekad iepriekš nevar zināt, ko tu atkal izstrādāsi.»

«Tev taisnība,» apliecina Tāvets no tīras sirds un nopūšas ar liekuļotām skumjām. «Ko lai daru, ja vīra prāts negrib un negrib iemājot manī.»

Roze no kakta aiz kumodes izceļ aprasojušo tauri.

«Še tava bazūne, noliec kaut to sausākā vietā,» viņa saka, nu jau priecīgi smaidīdama. Ļaunu prātu uz vīru Roze nespēj ilgi turēt — tāda viņai daba.

Tāvets paceļ tauri pie mutes. Protams, nekāds virtuozs viņš nav, bet šo to nospēlēt prot. «Dzimto zemi» katrā ziņā, himnu un tāpat arī bēru dziesmas. Arī šādā dienā Aiastu dibenistabai nākas paklausīties saimnieka bazūni. Kas par to, ka mājas jumts pa pusei noārdīts, lietus līst aumaļām un vēl daža laba liksta gaida turpmāk. Šeit kā vietējā Jērikas bazūne savām raizēm galu skaļi pasludina trīsdesmit divus gadus vecais lauku māju saimnieks. Pamazām mākoņi aizklīst uz dienvidiem, un tālumā virs Varzameža iezilgojas

tīras debesis. Bāls rudenīgās saules stariņš atrod ceļu uz šomāju dibenskambari un uz mirkli iezibas virs vara taures, uz kuru vecais Mats Aniluiks līdz savai nāves stundai raudzījās greizi. Tāvets, sašķobījis seju, maza zēna balsī ierunājas.

«Mūzika palīdz vienmēr . . . vai gribi, nospēlēšu tev kādu jauku gabalu, manu mīļo, dārgo rožu pumpuriņ!»

Saimniece neviļus pasmaida. Tāds vīrs viņai arvien paticis, lai runā kaimiņi, ko grib. To īso brīdi, kamēr Roze, nostājusies pie sa-milrušās, ķirmju sagrauztās kumodes, klausās vīra muzicēšanā, viņa jūtas laimīga. Roze pati arī dzied biedrības nama korī; pēc skolotāja — kora diriģenta domām, viņai ir reti sastopams mecosoprāns. Un izskatīga arī viņa ir, tērpusies savā zilajā kleitā, — to var samanīt vīriešu skatienos. Roze — mūsu biedrības nama jaukākā pērle, mēdz sacīt mežsargs, kas dzīvē pieredzējis labākas dienas un ēdis pat austeres. Ja mēs vēl izķepurotos no vekseļa parāda, tad varētu dzīvot, domā Roze un dodas uz virtuvi — darbi gaida.

Tāvets vēl mazliet papūš taūri un tad aizbāž to aiz dīvāna pie siltummūrīša. Viņš palūkojas, vai tēva un mātes kāzu uzņēmums palicis sauss. Paldies dievam, šajā vietā griestiem nav lijis cauri — te bēniņos stāv lāde ar vecām drānām. Vecāki fotogrāfijā redzami krampjaini sastingušām, pašapzinīgām, svētulīgām maskām uz sejas. It kā viņi būtu pus-pravieši, nevis zemnieki, kuri pavisam nesen kā izkļuvuši brīvībā no barona verdzības. Šī fotogrāfija aizvien padara Tāvetu skumju, un prieks muzicēt pāriet. Viņa vecāku acis viss, kas še notiek, ir niekošanās un ākstība, zemē nomests darbs. Tēvs, protams, sēž, viņš bija stalts, liela auguma vīrs un citādi laikam neietilptu uzņēmumā; māte stāv tam līdzās, rokā viņai dziesmugrāmata biezos vākos. Tā nav gluži īsta kāzu bilde — pagatavota Tartu pēc kāzām. Jā, pārmetoši viņi raugās — šie viņpasaules rēgi, kuri vienprātībā un uzticībā atpūšas viens otram līdzās miera vietā, gluži kā gribētu būt kopā mūžībā, tāpat kā dzīves laikā pie ēdamgalda, kartupeļus un speķa mērci ēdot.

Pa to laiku kalps ar zirgiem aizkļuvis San-naku mājās.

Ari Keo Paulis, augstprātīgais vīrs, ar saviem zirgiem jau klāt. Aiastu un Keo mājas jau izsenis kopīgi vedušas kuļmašīnu. Pašu līgumu kādā jaukā vēlīnā rudens dienā uz abu māju tīrumu robežas noslēdza vecie saimnieki, un jaunie neuzdrošinājās to grozīt, lai arī laiku pa laikam abi bija par šo vai to sanīdušies. Ik rudeni krietni nācās noņem*-ties un liet sviedrus, pirms kulšanas agregāts pilnā sastāvā tika atvests galā. Ceļi ir glīz-daini un pielijuši, šajos pauguros kuļmašīna ātri vien var apgāzties.

Tā kuļmašīna atkal dodas ceļā, un ir labāk, ja tai nemaisās pa kājām. Kā milzīgs, pašapzinīgs biedēklis sešiem zirgiem priekšā tā ripo pa ceļu. Vīri baidījās — diez vai ar četriem lopiņiem to Aiastu uzkalnā varēs uzdabūt. Nav nekā šausmīgāka, ja kuļmašīna apstājas nogāzē un neviens nezina, ko iesākt. Akmens vai bomis zem mašīnas riteņiem — tas ir vienīgais līdzeklis, šādas likstas, tiesa, nemēdz bieži atgadīties. Saprātīgie zemnieki visas briesmas paredzējuši; viņiem viss dzīvē tiek paredzēts uz priekšu. Tikai kari, ugunsgrēki, varas maiņa un tai sekojošā naudas kursa krišanās izsit viņus no sliedēm. Tad viņi kļūst bezpalīdzīgi un kusli kā bērni, un tikai tad noskaidrojas, ka visa viņu dzīves gudrība un tālredzība bijis tikai instinkts un ieradums. Rūpes par zirgiem, atsperu ratiem un robežstrīdiem aizpilda dzīves dienas, un alkas pēc īpašuma ir vienīgais dzenulis. Viņus izskaistināt nav nepieciešami, jo izskaistināti cilvēki nevēlas un nespēj atvest šo smago kuļmašīnu, šo sirdij tik dārgo briesmoni, bez kura viņu dzīve nav domājama un viņi paši pārvēršas par nullēm. Un ražas mo-lohs prasa upurus — gan tuvākā, gan tālākā apkaimē dažs labs iekšā laidējs ievēlies rūcošajā trumulī, un mašīna šo nelaimīgo bik-šustarus vai svārka piedurknes izspļāvusi laukā līdz ar salmu atgriezumiem. Sevī saglabāt tā nemēdz neko — kā to dara jūra; tā ar vienlīdz lielu niknumu visu samaļ murskulī. Šajā ziņā tai ir vairāki saskares punkti ar totālo sabiedrību; un gudrākas galvas, ja vien šajā pusē laimētos tādas uziet, še varētu smelties vielu pārdomām. Apgalvot, ka ar prātošanas darbu šajā pauguriem bagātajā apvidū viss būtu kārtībā, diez vai varētu. Šejieniešiem drīzāk prātā stāv apģērbs, uzturs, dzimtas turpināšana un vēl šis tas. Bet, ja laiku virpuļi liek nedaudz pakustināt smadzenes un pieņemt izšķirīgus lēmumus, — tik sarežģītas izdarības viņi mēdz uzvelt uz citu

kamiešiem. Bet kuļmašīna arī tādās reizēs ne^ pārstāj darboties, un, kurš to piemirst, tam drīz vien ūdens smeļas mutē. Ta tas ir.

Kuļmašīnas riteņi pamet piemirkušajā ceļā dziļas, platas pēdas — tāpat kā allaž. Ar pūlēm tā virzās uz priekšu. Lolot rožainas cerības, ka reiz pienāks laiks, kad šis darbs taps atvieglots, diez vai vērts. Šoreiz aizjūgā seši zirgi, bet, tavu brīnumu, tieši tagad kuļmašīna draud apstāties. Vai ar gadiem tā būtu tapusi smagāka, sākusi ierūsēt vai arī uzkalna nogāze vērtusies stāvāka?

Beidzot zirgi, pleciem drebot, apstājas pavisam.

«Nū, nū!» uzkliedz Ēsneru Ēdis un izmisīgi vicina grožus. «Krietns, lokans zveļamais te derētu, ar ko šiem kleperiem nomietēt ādu,» viņš lietišķi domā. Tikai bailes, ka pats nedabū no Pauļa kāvienu, aizkavē nolauzt Var-zamežā pamatīgu sitamo.

«Ko tu bauro,» Paulis dusmojas. «Ne jau tavi bļāvieni te var līdzēt, ja zirgiem spēki galā. Labāk paskaties, kur tu tos esi ievedis.»

Pakaļējais kuļmašīnas ritenis iestrēdzis dziļi zemē. Zirgi novirzījušies kādu sprīdi no ceļa — īstenībā te palikusi bedre, kur Roze pērn sagrāba spaini, pilnu ar māliem, lai salabotu plīti. Kalps satrūcies blenž uz mīkstajā mālzemē iegrimušo riteni un nezina, ko iesākt.

«Ja esi nepraša, taisies, ka tiec,» dusmojas Paulis. «Gatavais ganu puika!»

«Nū! Nū!» kalps drošības labad paceļ balsi.

«Tavs nū te vairs neko nelīdz . ..»

«Tu pats arī dzini zirgus. Ne jau es viens vainīgs,» kalps taisnojas.

«Kālab vārstīt muti pa tukšo! Vai gribi redzēt, kā es viens pats izcelšu laukā mašīnu?»

Kalps aizvainojies uzlūko Keo saimnieku. Bet ari viņam paveras iespēja uzmīt Paulim uz varžacīm.

«Diez kur tu tādus spēkavīrus izrausi. Vai kapu kalniņā, vai?» viņš zobgalīgi ierunājās. Ari viņam nav noslēpums Keo saimnieka dižošanās ar savu spēku. Pirms vairākiem gadiem, kad Paulis vēl bijis jaunāks, viņš saderējis kroga uz kurvi alus, ka uz pleciem aiznesīs savu baltiņu līdz letei. Sacīts — darīts. Paulis devies laukā, izjūdzis zirgu, uzcēlis baltiņa priekškājas sev uz kamiešiem, ienācis pa kroga durvīm iekšā un nolicis zirga kājas uz letes, ka noskan vien, tā ka krodzinieks aiz satraukuma tapis sejā gandrīz tikpat balts kā Keo saimnieka zirgs.

«Ak tad tu, slaist, man netici vis?» Paulis lielīgi noprasa.

«Ja parādīsi — ticēšu!»

«Uzskrien kalnā un paaicini Tāvetu, tad rādīšu. Bez publikas nav ko sākt.»

Kalpam neatliek nekas cits kā stampāt uz Aiastiem. Tur svešie vīri, gausi pārmīdami pa vārdam, griež skārdu. Dzīve rit savu gaitu. Tāvets iznāk no klēts un soļo kalpam līdzi uz gatvi.

«Nu, ja publika sanākusi, sākam,» Paulis uzmeta Tāvetam nevērīgu skatienu. «Tik pieraugiet, lai zirgi nepaliek zem riteņiem, kad es tā sparīgāk grūdīšu no mugurpuses.»

Viņš noģērbj svārkus, uzrotī krekla piedurknes, salūko ar kājām, kur drošāk atsperties. Pēc tam cik spēdams ievelk krūtīs gaisu — tā, pēc viņa domām, rīkojies arī Jāns Jāgo, pirms sācis lauzties ar kādu turku vai somu, — un cieši abām rokām satver riteņa spieķus.

«Nū! Nū!» sakliedz kalps un atkal izmisīgi vicina grožus.

Un patiešām — ritenis dubļos sakustas. Ēdis parūpējas, lai zirgi neslinkotu, un kuļmašīna laimīgi izripo no māla bedres.

«Izdari tu tāpat vai maksā ragā,» Paulis elsdams pūzdams dižojas.

Tāvets nenovīdīgi klusē. Kaimiņa spēkam viņam nekā nav ko likt pretī.

Paulis parauj uz augšu nobrukušās bikses — saspringuma brīdī siksna pārtrūkusi.

«Vai skrejamais piemeties, vai?» Tāvets zobodamies jautā.

«Riktīgam vīram šitāda mašīna nespēj neko nodarīt,» Paulis augstprātīgi smejas.

«Un kāda tad ir tā, kas spēj?»

To Paulis nezina. Krietni prāvākai un varenākai tai jābūt noteikti. Drīzumā tādas arī te var parādīties, to neviens nenoliedz, bet pašlaik vēl nav. Ja mašīnu kooperatīvs neno-bankrotēs, tad varēs nopirkt kā traktoru, tā arī jaunu kuļmašīnu. Tvaikakatls vairs nav modē, un tā spēks par mazu — labība te paaug vareni. Tāvets smaida un nesaka ne vārda. Daudzi uzlūko šādu viņa grimasi par pārākuma izpausmi, kas viņus sirds dziļumos no tiesas aizkaitina. Bet Paulim tik smalki dvēseles stīgojumi bijuši nebijuši, viņu dzīvē saista daudz rupjāki audi.

Tvaikakatlu bez kādiem starpgadījumiem atved Sannaku saimnieks.

Kūlēji aicināti ierasties uz pēcpusdienu. Ļaudis ir neizpratnē — nākt vai nenākt. Neziņā vainojams lietus, kaut gan tikko nolijušai gāzmai kulšanas dienu izjaukt nevajadzētu. Aiastos taču vairākums rudzu ievesti rijā un darba līdz vakaram pietiktu, ja neuz-kluptu jauns slapjums un mašīnas siksna izturētu.

Ļaudis pamazām sāk pulcēties. Pareizāk — vairāki paliek stāvam, lai pavērtos savdabīgajā ainā, ko sniedz pusē apdarinātais jumts. Kailo latu vidū kā dzeguzes satupuši divi Nūstaku vīri un ar koka āmuru klaudzina pa skārdu. Vai tad Aiastos arī tik tālu aiztikuši, ka veco dzīvojamo māju apjumj ar cinka skārdu, — nodomā dažs turīgāks saimnieks. Tādu luksusu šaipusē sev nav varējis atļauties neviens. Zeme neatvēl, pavisam kas cits ir Sangastes vai Rongu apkārtnē, kur zeme līdzenāka un lielāka pārticība. Laikam šoreiz tā vairāk tāda lepnība vien būs; ja nu māja vēl kāda jaunā — tad derētu, bet šitādam praulam gan nav vērts . .. Tie, kas bija dzirdējuši par paredzēto ūtrupi, neizpratnē tikai galvu vien nogroza. Kas cits — kārtējā Tāveta vieglprātība!

Spēcīgā dampja svilpe noslāpē visas pārējās skaņas.

Kad svilpe noklust, no istabas puses atskan taures skaņas. Saimnieks tur izkliedē savu slikto garastāvokli. Patiesi dīvains vīrs ir šis Aiastu Tāvets, ja tik karstā darba laikā noņemas ar tauri, taču gan jau viņš pats labāk zina. Sievieši smejas un saka — mūzikas pavadībā sanāktu branga kulšana. Bet Sirgastu vecsaimnieks no tiesas saerrojas. Akurāt kā sektantu lūgšanu namā, viņš pārmetoši domā, uz labības vadamā rāmja malas ratos sēdēdams un uzmanības cienīgo bārdu pašūpodams. Nikns viņš ir arī tāpēc, ka Tāvets, sūtīdams ziņu, nav pieteicis, vai ierasties ar zirgu vai bez tā. Ja nu sāk kult no rijas, tad zirgam līdz vakaram jāstāv dīkā ar siena klēpi priekšā. Kam tas vajadzīgs, lopiņš varētu atpūsties labāk mājā, stallī. Vecais zemkopis še visur saskata nevīžību un bezmēr-ķību, un viņš īgni klusē.

Beigu beigās arī šoruden nonāk tik tālu, ka kuļmašīna var ķerties pie darba. Pa to laiku Tāvetam spēles prieks pārgājis, un viņš rosīgi un lietišķi sūta ļaudis pie darba, dod rīkojumus un pavēles — kā jau saimniekam piederas.

Elmārs minstinās — uzlikt katla skurstenim dzirksteļu uztvērēju vai ne. Tas viņam ir svarīgs jautājums, svarīgāks par visu citu. Diez vai šādā mitra laikā varētu gaidīt nelaimi, taču — ej nu sazini. Laikrakstā tikko — pagājušā nedēļā bija ziņa par milzīgu ugunsgrēku aiz Tartu, kura vaininieks — caurs katla dzirksteļu uztvērējs. Aiastu ēkas pret uguni apdrošinātas, «Oma» skārda plāksnīte uz dzīvojamās mājas stūra piestiprināta jau vecā saimnieka laikā, bet, ja izceltos nelaime apcietināts tiktu mašīnists — tas ir vairāk nekā droši. Elmārs norūpējies vēro skursteni. Jā, ugunīgās dzirksteles nudien var uzlidot uz jumta vai kūtsaugšas, un pamēģini tad tās

saķert. Mašīnists errojas par savu nolaidību: kālab piemirsis uzlikt sietu skursteņa galā. Ar joni mācas virsū bailes, kad viņš tur stāv un aplūko dampi. Iztēlē šim klusajam un nedrošajam vīrelim, kāds viņš īstenībā ir, parādās, kā Aiastu šķūnis spēcīgi uzliesmo, kā sabrūk jumts un rudzu kūļus pārņem liesmas, ugunsmēles sāk laizīt arī kuļmašīnas koka daļas. Kamēr viņš domās pārliek, ko iesākt, skurstenis, protams, paguvis sakarst un nu drāšu pinuma uzlikšana ir pārlieku sarežģīta.

Tomēr ne šajā reizē, nedz arī citkārt Aias-tos nekādas nepatikšanas kulšanas laikā ar uguni neatgadās. Ai nē, šitādas ķibeles izceļas citur, nevis šeit. Un kāpēc gan sarkanajam gailim savs baigais dancis būtu jādanco tieši kulšanas laikā, ja ir arī garās vējainās rudens naktis un pavasara viesuļvētras, kad koks mēdz aizdegties kā biszāles. Visam — kā piedienas — jānoris savā vietā un savā laikā. Un kuram gan šobrīd te vajadzība pēc ugunsgrēka — cilvēki visi labā omā, tērpušies glītākās drānās nekā parasti. Un saimnieka daudz pārcietušajā sirdī, redzot jauno ražu, iemājo cerība uz gaišāku nākotni.

Šķūni pilda putekļi, salmu jūklis un rūkoņa. Pat mazrunīgajam vienaldzīgajam kalpam beidzot radusies dzīvība kaulos. Uzmaucis dziļi uz pieres pelēko žokejcepuri ar sabojājušos spiedpogu, atrotījis krekla piedurknes, viņš, dakšas kātam knakšķot, krauj salmus strēķī. Darbs puisim sokas. Var jau būt, ka derētu palikt pie tā visu mūžu, jo tā viņš spētu sniegt labāko, kas viņā mīt, taču darbs nesagādā prieku — tā tik tāda vergošana

svešu labā. Šoreiz iemesls kalpa čaklumam acīm saskatāms. Padrukna meiča vāc kopā pelavas. Pārāk čakla viņa nav un ņem rokā grābekli tikai tad, kad zem kuļmašīnas sakrājusies prāva kaudze un ilgāk kavēties nedrīkst. Šai skuķei snauduļas iedaba, taču seja bez vainas — radītājs, to darinot, labu tiesu nopūlējies. Kalps ir pacilātā garastāvoklī, viņa neizteiksmīgās acis saviļņojumā iemirdzas, kad iznāk paraudzīties uz meiteni. Ēdis ir spēcīgs, veselīgs puisis, un Eross nedod miera — ko tur slēpt. Viņa jauneklīgajā, spēcīgajā ķermenī šalko asinis kā straume Palu dzirnās, un te nav nekā nosodāma. Nejaušā acu uzmetienā aizsākums arī viņa mīlestībai, kam tāpat gadījuma raksturs kā visam cilvēku savstarpējās attieksmēs. Kaut tikai Keo saimnieks ar savu zvēra spēku nelaistu iekšā kūļus tik strauji — ne elpu nepagūst atvilkt. Paulis strādā ielīksmots, ar negantu spīvumu, it kā kāds vēl neticētu, ka viņš spēj veikt nopietnu spēkavīra darbu. Kalps domās viņu nosunī, jo pašam atļauties tādu spēku šķiešanu — tas nekur neder. Pat tik jaunam cilvēkam kā viņš darbs nesagādā prieku, ja tas jāveic piespiedu kārtā. Tikai meitenes tuvums skubina puisi kustēt veicīgāk, lai pārējiem tādiem pašiem darba vergiem parādītu sevi nedaudz labākā gaismā.

Kuļmašīnai nomūk siksna. Pieslējis dakšas pie salmu grēdas, kalpa puisis piezogas Mai-mai, kura grābj kopā pelavas, un apskauj to. Draiskojot Ēdis nekādu lielo izveicību vis neizrāda, galvenais — nogrūst spiedzošo meiteni zemē salmos, viņu sakutināt un cik

iespējams ļaut vaļu rokām. Maima iemet puisim sejā abas saujas pelavu. Kalps noslauka savu sviedru svītrām izvagoto seju, izspļauj rudzu plēksnes un no jauna tik,sparīgi uzklūp Maimai, ka tai zaļā katūna kleita azotē pārplīst. Pie apkaimes meitenēm Ēdis nav diez cik lielā vērtē — viņa cieto roku dēļ un arī tālab, ka viņš nezina mēra un nodara sāpes. Maima spārdās un spalgi spiedz, viņas migules seja dusmās saviebta. Krēslainajā šķūnī saceļas tik neganti putekļu mākuļi, ka jaunie ļaudis salmu gubā nav vairs saskatāmi. Pelus sūrst zem apģērba, jaunajās miesās strāvo versme, abi aizelsušies, rokas un kājas — juku jukām.

«Bučo tik nost — nestiep garumā,» augšā no salmu blāķa ņemas mācīt Sirgastu vasaras kalpone — īstena vecmeita. Pati viņa vīriešus ne acu galā neierauga, bez žēlastības saskrāpē katru, kurš sadomā tai piedurt roku, bet citiem padomu devēja labu labā. Var jau būt, ka daļēji tāpēc arī viņu mēdz saukāt par Kaķu Māli. Nošļūkusi no strēķa lejā, viņa dodas pie akas padzerties, kamēr kuļmašīna nestrādā.

Maimai izdevies atbrīvoties un nogrūst savukārt salmos Edi, tagad viņa, ceļgalu uz kalpa puiša krūtīm uzspiedusi, svin uzvaru. Ēdis sasarkušu seju pūš un elš. Pagalam sakaunējies — meitene izrādījusies stiprāka, nekā viņš bija domājis.

«Tik nenodari, Maima, tādam smukam puisim gauži. Tak jau vīra cilvēks — vārgs radījums,» piekodina Mālē attālinādamās.

Meitene lokās smieklos un jokodamās

rausta puisi aiz ausīm; viss īgnums tai pārgājis. Ēdis, saķēris Maimas rokas, strauji sakustas. Meitene noslīd no viņa krūtīm, bet puisis nosēdies ņemas mutēt, ko māk, pelavu nesējas noputējušās lūpas. Maimai laimējas atbrīvoties, un viņa pamet žiglu skatienu visapkārt. Par laimi, tuvumā neviena nav — arī šeit par visu svarīgākas ir laužu domas.

«Tā, nu viss nodarīts, kā Mālē pamācīja,» puisis joko.

«Ak tavu negantnieku,» smejas Maima.

Ēdis kļūst lietišķāks. «Atstāj naktī kūtsaugšā lūku neaizkrampētu!»

«Nez kāda tev daļa gar citu lūkām?»

«Tā kā būtu,» apgalvo puisis.

«Kāda tad īsti?» prašņā Maima smiedamās.

«Tā kā būtu, ja būtu, vai kā . ..» murmina Ēdis.

Meitene nolemj nākt puisim talkā, jo šķiet, ka paies vēl sava ceturtdaļstunda, iekāms viņš novirzīs runu uz īsto taku. Turklāt drīz var atsākt kulšanu.

«Es neguļu kūtsaugšā,» viņa vienkārši nosaka. «Naktis tagad vēsas.»

«Nu tad atstāj vaļā klēts durvis.»

Meitene iesānis uzmet puisim zibeņātru skatienu.

«Es guļu dibenistabā. Pie tēva un mātes — kā padēklītis.»

«Ko tad lai daru,» kalps nezina padoma.

«Kālab tev jādara, ja nezini?»

«Tavs tēvs sašķaidīs manu galvu, ja notvers,» Ēdis nelaimīgs nosaka.

«Tad esi izveicīgāks, neļaujies noķerties,» pamāca meitene tūļīgo jaunekli.

«Ko tu teici?»

«Papūt pilīti. Kas tu esi par vīru, ja baidies kā zaķapastala.»

Tāds apvainojums Ēsnera dēlam, protams, nepatīk. Viņa sejā atkal iegulst drūma izteiksme. Meitene pamana, kādu iespaidu atstājuši viņas vārdi, un šķelmīgi pasmaida. Negaidot viņai sametas žēl, ka šim patīkamajam puisim tā sacījusi, un viņa, it kā garām ejot, vieglītēm noglāsta kalpapuiša roku.

«Šovakar pat aiziešu tevi apraudzīt,» puisis sola, atmaigušu skatienu uzlūkodams Maimu.

«Labi. Ieslēgšu suni rijā,» meitene klusu un nopietni saka. «Pienāc pie loga, kas dārza pusē. Mūsmājās esi bijis, gan zināsi, kurš logs ir manējais.»

Ēdis pamāj. Meitene saņem viņa spēcīgo, sasprēgājušo roku, brīdi aplūko un tad to izplestiem pirkstiem iegrūž salmos.

«Akurāt kā trijzaru sākumi,» viņa maigi saka.

Laikam kuļmašīnai siksna uzlikta. Tāvets pagalmā sauc:

«Ēdi, eū! Ēdi!»

«Saimnieks ta ka mazais bērns — bez tevis ne soļa,» Maima pikti izteic savas domas.

Ēdis, nebildis ne vārda, pieceļas un izsteidzas laukā.

Izmanīgais Tāvets pa to laiku dabūjis gatavu īpašu stiķi. Siksnu uzstādot, viņš pusvārdiem vien paslavējis Keo Pauļa māku sakārtot klēti.

Kurš tad nezina, ka Paulis uzslavas deļ gatavs kaut uz galvas lēkt verdošā elles katlā.

Aizgrābtībā viņš apsola pārlūkot arī Aiastu apcirkņus. Labāk vēlu nekā nekad, viņš kai miņam saka, nozīmīgi to uzlūkodams. Tāvets iekšēji līksmo — šoreiz viņš ir uzvarētājs.

«Edi, ej tu tagad par iekšālaidēju,» labā omā viņš norīko kalpu.

«Bet kurš dakšos salmus?» kalps vilcinādamies prasa.

«Atsūtīšu pāris sieviešu. Pēcāk, kad Paulis atgriezīsies, varēsi ķerties atkal pats pie salmiem.»

Ēdis negribīgi raušas uz kuļmašīnas.

No Varzameža izbrauc laukā kāds pavecāks vīrietis ar «Husquarnas» firmas divriteni — gausi, cienīgā mierā, it kā ikviens pedāļa apgrieziens tam sagādātu neiedomājamu baudu. Viņa platās, plandošās bikšu staras saspraustas ar spožām, saulē vizošām skavām, un uz divriteņa rāmja kuļājas stūros padilis nenoteiktas krāsas portfelis. Citādi šajā vīrā nav nekā neparasta. Eglaines malā, pie caurtekas, viņš nokāpj no divriteņa un, turēdams aiz rokturiem, sāk stumt to kalnup. Aiastu sēta atrodas jaukā dabas nostūrī, klajā vietā, kā ērgļu ligzda klintīs. Lepna stāv māja — tālu pāri siliem un laukiem saredzama. Še, no mežmalas raugoties, pārējās ēkas lielākoties paliek aiz kalna kupra, redzamas tikai liepas pagalmā un pelavnīca. Kas šādās mājās, tālu no cilvēkiem un pasaules trokšņa, nekaitētu aizvadīt vecumdienas, — tā svešais prāto.

Kalnā sadzirdama kuļmašīnas mājīgā dūkšana un dampja vienmērīgā pukšķēšana. Jauki ir soļot šo skaņu pavadībā. Nācējs negribot atceras savus kalpapuiša gadus, kad kuļmašīna bija liels retums. Kad to laida vaļā, barons ar meitām pat nāca skatīties, kā tā strādā. Kaut kas silts, pusē aizmirsts pēkšņi iešalkojas ierēdņa krūtīs, viņa stingrie sejas vaibsti atmaigst, un acīs pavīd prieka dzirkstis. Viņš ir jūtīgs cilvēks — jo vecāks top, jo vairāk sirdi aizkustina nobriedušās druvas un apkūlības, kad rudeņos iznāk izbraukt pie dabas krūts.

Viņš paguvis paiet garām pirmajiem pīlādžiem un akmeņu kaudzei ceļmalā, kad pēkšņi kalnā visdīvainākā kārtā viss noklust. Nācēja ausīs šis klusums atbalsojas kaut kā neparasti. Mājās neskan nedz cilvēka, nedz kustoņa balss. Jau skaidrāk var saredzēt ēkas un to, ka dzīvojamai mājai liek jaunu jumtu un pie rijas vārtiem nedzirdami kūp tvaikakatla skurstenis. Gluži kā mēmā filmā, domā ierēdnis, kļūdams nemierīgs. Vai tik piepeši neesmu kurls palicis, viņš izbīstas. Taču nē — nupat no pīlādža čivinot paceļas iztraucēts melno strazdu pāris. Laikam taču būs izbeigusies labība, ierēdnis nomierinājies prāto un sparīgi soļo tālāk.

Aiastos viņa acīm paveras šāda aina.

Kūlēji kā mēmi sastājušies bariņā pie šķūņa sliekšņa — godbijīgām un raudulīgi bēdīgām sejām, sastingušiem augumiem, it kā skatītos kādu bēdu gabalu, uzvedumu par lēnprātīgo Ģenovevu. Laikam notur lūgšanu, pasmaida ierēdnis, kaut gan viņš nav dzirdējis, ka Tuhakopli pusē būtu uzradušies bap

tisti. Kas zina, kādu priecas mācību tur labības šķūnī tik karstā darba laikā sludina; varbūt pēkšņi jauna buļļu ticība nākusi modē, —1 arī tas nav nekas neiespējams, domā amata-vīrs, piesliedams divriteni pie kūts sienas. Nesen vēl avīzē bija rakstīts — kāda Virumā sieva sagājusi ar mācītāju ragos: nav gribējusi nomaksāt baznīcai nodokļus un aizdrāzusies uz Narvu, kur kā pirmā igauniete iestājusies muhamedāņu ticībā. Jā, kaut kam svarīgam šajā šķūnī vajag būt notikušam, ka pat svešo vīru ar portfeli nepamana atnākam.

Amatavīrs pieiet tuvāk un visai izbrīnījies pamana, ka dažām sievietēm, kas sasēdušas uz salmiem, sejas krīta baltumā, un tās izbiedētas šņukst vienā gabalā. Citas drebošiem ceļgaliem stāv, turēdamās pie durvju stenderes. Bet īpaši nomākta ir kāda padrukna meitene iesarkaniem vaigiem, nometusies uz mutes salmos, viņa raud pavisam nevaldāmi.

Visa sēta iegrimusi vārdos neizsakāmā nomāktībā. Gaisā vēl jūtami labības putekļi, un laiku pa laikam noklaudz stienis, atsizdamies pret mašīnas griestu metālu — tur vīri lūko ar lauzni kaut ko izcelt. Kāds zemnieks ar garu bārdu atved zirgu pie šķūņa un, stingajai kājai steigā aizķeroties aiz grožiem, nokrīt garšļaukus uz slidenā, salmiem piebirušā zālāja. Protams, smieties nesmejas neviens, tikai katla skurstenis turpat netālu joprojām kūp savā nodabā. Ratos bagātīgi ieklāj svaigus, čaukstošus salmus, sievietes klusēdamas sakārto ratu priekšdaļu galvgalim. Pie tam izceļas neliels apjukums: daļa sieviešu domā, ka tā ievietot ratos cietušo

neklājas, jo zirgs, vēcinot ar asti, varētu aizsniegt viņa seju. Bet, ja prāto likt cietušā galvu ratu otrā galā, tad saklausāma kurnēšana pusbalsī: pasarg dievs, viņš taču nav vēl izdzisis, ka tādējādi — ar kājām pa priekšu jānogulda ratos ... Beidzot praktiskie apsvērumi gūst virsroku un galvgalis paliek ratu pakaļgalā.

Vispārējā nomāktība pārņem arī atnācēju. Viņš ziņkāri un vērīgi noraugās visā, kas še notiek, un labprāt uzklausītu tuvākus paskaidrojums, bet nezina, kā sarunu sākt. Izliekoties kaut ko darām, viņš sāk rosīties ap savu bikšu starām — noņem skavas. Beidzot svešais pamana aiz citu mugurām dūšīgu, pašapzinīga izskata lauku saimnieku, kurš stāv, rokas krampjaini sabāzis pelēko svārku kabatās, sarkanā seja vienos sviedros. Svešinieks nolemj viņu uzrunāt.

Keo Paulis atturīgi atņem tiesas izpildītāja labdienu un ar augstprātīgu skatienu nopēta kalsno amatavīru.

«Kas te notiek?» svešais uzdrošinās piesardzīgi pajautāt.

«Kalps ievēlās trumulī,» Paulis drūmi paziņo.

«Ak tad tik traki gan — kalps trumulī,» svešais neliekuļoti brīnās. «Nudien bēdīgs nolikums, atkal viens jauns vīrietis uz mūžu paliks kroplis.» Viņš līdzjūtīgi nogroza galvu.

Bet Pauli šis vīrs ar savu smalko rakstu valodu kaitina. Viņš apmēram nojauš, kas šis tāds varētu būt, tomēr neliekas daudz zinis gar to. Vai tu re, darbonis atbraucis, sāks te visur bāzt savu degunu, — viņš īgni domā.

Paulis pat sev negrib atzīties, ka aiz citu mugurām stāv tāpēc, ka nespēj skatīt asinis. Viņam šķebina dūšu, un kājas tapušas pagalam nespēcīgas — kā toreiz, kad karakalpi smieklu lēkmes pārmāktā muižas strādnieka dvēseli aizraidīja tā kunga ganāmpulkos. Paulis stāv nekustīgi kā stabs un ar liekuļotu vienaldzību ietiepīgi nomurkšķ:

«Kas tur, sūds, par bēdu. Vait’ reņģe kādai zivs, vai kalps — cilvēks?»

Amatavīrs izbijies palūkojas uz Pauli — uz tik šaušalīgiem jokiem viņa prāts gan šobrīd nav noskaņots.

Pa to laiku nelaimīgais Ēdis izdabūts no trumuļa laukā. Aiz liela asins zuduma nobālušo kalpapuisi uzmanīgi noceļ no kuļmašīnas platformas un nogulda ratos uz salmiem — asiņainu un, šķiet, bez dzīvības.

«Žigli padod kādu sedulkas siksnu,» Elmārs pavēl. «Ko vairs citu — roka pie elkoņa stingri jānosien. Citādi, iekams tiks pilsētā,! noplūdīs visas asinis!»

Siksnu sadabū. Kūlēji šausminoties vēro, kā mašīnists noplēš puiša krekla piedurknes driskainās paliekas un nosien roku zem elkoņa ar dzeltenu sedulkas siksnu. Viņam, kā ‘ jau pasaules kara sanitāram, tas izdodas veikli. Uz sakropļoto roku vairās paskatīties — metas slikti ap sirdi. Labās rokas plaukstas vietā nokarājas kaut kāds samai-dzīts kumšķis. Tik vien palicis pāri no darba-vīra rokas.

«Vai ieradāties noturēt ūtrupi, vai?» klusumam valdot, Paulis amatvīram noprasa.

«Diemžēl tā ir, ko vairs citu,» svešais laipni atbild.

Piegājis tuvāk Tāvetam, kas darbojas ap kalpapuisi, svešais stādās priekšā:

«Petajs. Tiesas izpildītājs.»

Aiastu saimnieks draudzīgi satver sveicienam izstiepto roku.

«Kurš vedīs uz pilsētu?» mašīnists, ar galvu pamādams uz ratiem, jautā Tāvetam.

«Mans puisis Edi aizvedīs,» Sirgastu saimnieks lēnām nosaka un pamet ar acīm vīru barā stāvošajam pusaudzim. Patiesībā nāktos braukt viņam pašam, bet priekšā stāvošā vairāksolīšana to liedz — varbūt kaut kas krišus iekrīt klēpī tikpat kā par baltu velti. Tā ja — kalps lai ved kalpu, un viss labākajā kārtībā, nekādu lieku runāšanu — ne tagad, ne vēlāk.

«Atpakaļ braucot, netrenc zirgu, tad laika diezgan,» bārdainis piekodina puisim.

Drīz pa Aiastu vārtiem izripo laukā rati, kur viens kalps noguldīts visā garumā redeļu vidū, un dzīvība tam karājas tikpat kā mata galā, bet otrs sēž uz ratu rāmja, kājas pār malu nokāris, un skubina zirgu.

Tāveta pavadībā Petajs dodas apskatīt vairāksolīšanā izpārdodamo mantību. Tiesas izpildītājs ir draudzīgs un laipns cilvēks. Aplokā, kur tiek aplūkotas aitas, viņš skaidri Jauj noprast — ja Tāvets vēlas, varētu izlīdzēties pat ar šādu spēli: saimnieks nav sastapts mājās, tāpēc vairāksolīšana tiek

atlikta. No Petaja puses tā ir ārkārtīgi liela pretimnākšana, jo notiek apkūlības un acu apkārt, cik nevajag, — var sanākt nepatikšanas, un amats tiktu apdraudēts; pēcāk saimnieks sadabūtu naudu, un viss atkal būtu kārtībā.

Bet Tāvets nekādus pagarinājumus un atlikšanu nevēlas. Viņš var būt vieglprātīgs — lai jau Jaudis par viņu tā domā, bet taisns vīrs ir katrā ziņā, to lai iegaumē! Apmēram tā viņš saka arī Petajam, vārdi izskan mazliet iecirtīgi un paasi, bet tas ir tieši Aniluiku garā. Tiesas izpildītājs noprot, ka viņa laipnību neprot vajadzīgā mērā novērtēt, un saīdzis apklust. Ja dzīvojamai ēkai jaunu skārdu jumtu klāj virsū, tad taču naudai vajadzētu būt, pamezdams skatienu pār kalna pauguru un sētu, viņš uzņem citu valodu. Tāvets noraidoši pakrata galvu.

Viņam sametas kauns, ka te kopā ar svešo vīru jāklaiņā pa ganībām un pagalmu un jāizrāda savs kustamais īpašums, kad kūlēji, no tikko skatītās drausmu ainas atžilbuši, no jauna ķērušies pie darba. Divsimt piecdesmit kronu — tā vēl nav dievs zina kāda milzu nauda, bet ko tu padarīsi — bēda aizdzen kaunu! Pēdējos gados viņu tiešām piemeklējušas likstas — kartupeļu puve nostrādāja tīru darbu, ar lopiem arī nelaimējās. Un vispār Aiastos pēc vecā saimnieka nāves šis tas nogājis ačgārni. Reizumis Tāvets domā, ka viņam nepavisam nav saimnieka dotību. Jā, saskumis un domīgs ir šodien parasti tik jautrais un bezbēdīgais vīrs, kad viņš pagalma stūrī, dadžos iebridis, stāv pie zirgu grābekļa un tiesas izpildītājs izdara atzīmes savā grāmatiņā.

Dīvainā kārtā Aiastos apkūlību dienās arvien kaut kas atgadās. It kā tāda būtu šo māju tradīcija. Šoreiz kuļmašīnas trumulī iekritis cilvēks, un kā visu nelaimju vainagojums — arī ūtrupe. Ko sacītu vecais Ani-luiks, ja to uzzinātu? Droši vien, egļu dē]iem noknakšķot, apsviestos zārkā uz otriem sāniem. Tāvets atceras tēva bargo skatienu, kad viņš bērnībā to 'uzlūkoja pāri ēdiengal-dam. Zēniem tēvs neveltīja itin neviena maigāka vārda, tikai iedunkāt un zoboties viņš prata. Un deldēt koka karoti, ar ko mēdza strēbt pupu zupu un iebelzt pa galvu bērniem. kuri, nenoskaitījuši lūgšanu, sniedzās pēc karotes vai maizes šķēles. Tā ar atturību un bardzību, viņš cerēja no šiem knēveļiem izaudzināt nelokāmus vīrus. Bet kur gan atrodas šobrīd šie igauņu darboņi tautas druvā? Viens, nebeidzis studijas, kļuvis par kaktu advokātu, ko sabeigušas sievietes un dzeršanas kāre, otrs, varbūt pats prātīgākais un izdarīgākais, atdusas svešas zemes smiltainē, trešais, nokaunējies kā vista, kas met spalvas, malas pa savu dzimto pagalmu un lūko sameklēt dēlu galus, ko uzsegt tvaikakatla ūdens tvertnei, lai tiesas izpildītājs tepat laukā varētu sākt izpārdot viņa mantību. Vai tikai Mats Aniluiks savā laikā nav bijis pārāk maigs? Vai viņam nederēja ar savu koka karoti vēl biežāk un neatlaidīgāk zvetēt pa pieri nejēgām dēliem, lai viņu saprāta mazumiņš uz visiem laikiem no sēžamgala pārvietotos uz galvgaļu, Tāvets izmisis domā. Lai

nolādēta tā marta diena, kad viņš aizgāja brālim līdzi uz to pažobeles baložu būdu!

Mašīnas siksnas aizsegdēlis uzlikts uz ūdensmucas. Petajs apsēžas aiz tās uz rīku kastes un patlaban uzliek brilles. Viss ūtrupei sagatavots; laiku kavējot, viņš vēro, kā zemā saule sārto vakara mākoņus virs pakalniem. Kuļmašīna tiek apstādināta, ļaudis lēnām tuvojas, daži atturīgi paliek stāvam, viens otrs apsēžas tukšajos ratos, rokas salicis kā lūgšanā. Pāris sievietēm joprojām dreb kājas pēc nesenās nelaimes. Lauku māju saimnieki līdzjūtīgi klusē: kas zina, varbūt viņiem var uzklupt tāda pati ūtrupes ķeza — neviens un nekad nespēj justies drošs. Lai nu kāda Tāveta iedaba, taču viņš ir un paliek tuvs kaimiņš, un nauda labprāt tam tiktu aizdota, ja vien tās būtu bijis. Laiki grūti, par labību nekas vēl nav saņemts. Tāvets pats arī nav bez vainas — kālab necentās aizņemties; iebildīgs vīrs, nedz galvu klana, ne lūgties māk.

Petajs izskata pēc pačabina papīrus uz savas ūdensmucas; viņš mazliet atgādina misionāru, kura uzdevums sludināt kristīgās prie-cas mācību šiem darbā sakarsušajiem kuļmašīnas nēģeriem ar svītrainajām sejām. Ja Igaunijai Āfrikā piederētu kolonija kaut kā-postdārza lielumā, Petajs, šķiet, būtu īstais vīrs, kuru varētu nosūtīt uz turieni atgriezt pagānus. Petajs uzskata, ka pašreizējais amats nav viņam īsti piemērots. Diemžēl viņš cēlies nabaga ļaužu ģimenē, citādi jaunībā būtu devies uz Tartu studēt teoloģiju. Citus mierināt viņam vedas, arī balss tāda maiga, aizkustinoša

un vienmuļa, taču ūtrupēs tam nav nekādas nozīmes. Petajs pagaida, kamēr visi sanāk tvai-kakatla tuvumā, tad stingrības labad ar tumš-dzelteno «Fābera» firmas tinteszīmuli paklau-dzina pa dēli. Baltiem matiem puisēns, iebāzis mutē pirkstiņu, ar lauku bērnam neparastu drošprātību stāv pie viņa galda kā māceklis vai asistents un ar skaidru skatienu vēro visu, vienā laidā lūkojoties ļaudīm acīs kā pati sirdsapziņa. Tas ir Tāveta vienīgais dēls — Aiastu nākamais mantinieks, ja vien arī tas nemēģinās tapt par kādu advokātu vai inženieri. Lai zēns jau no bērna kājas iepazīst dančus, kas ap šo nabaga katlu virpuļos arī nākamībā. Vēl nav zināms, kādus pārsteigumus nesīs līdzi laiks, jaunā diena, kas lielākoties dzimst aiz Varzameža, kur aust saule.

Pienāk brīdis, kad Petajs izsludina ūtrupi par atklātu. No viņa mutes plūst laucinieka ausīm vien nelaimi vēstījoši vārdi — tādi kā Tartu Namīpašnieku banka, Tartu — Veru miertiesa un vairāksolīšanā piederošais kustamais īpašums. Ļaudis uzklausa Petaju klusēdami un vērīgi; tikai kāds pienapuika, Jolu māju saimniekdēls, šķiet, notvēris īsto mirkli, lai iekniebtu Maimai, bet pretī saņem no meitenes sāpīgu pļauku pa vaigu, pārējie iztrūcināti atskatās, un puisis top atkal rāms.

«Pārdošanā divsimt piecdesmit kronu vērtībā iekļauta šāda kustamā manta: viens zirga grābeklis . . . Tur!» tiesas izpildītājs norāda ar roku pāri pagalmam uz staļļa pusi. «Un aitas.» Ļaudis nogaidoši skatās uz Petaju. «Aitas patlaban ganībās. Ceru, ka ik-

viens no klātesošajiem tās ir redzējis un zina, kas tie par lopiņiem,» viņš piebilst, un pāri viņa gaišajai, grumbainajai sejai pārslīd smaids.

Arī viens otrs kūlējs sevī pasmaida. Dikti jauks cilvēks tas tiesas vīrs, viņi domā un vēro, kas notiks tālāk.

Petajs vēlreiz pieklaudzina ar zīmuli pa dēli. Puisēns aizpūš tur sabirušās labības spilvas. Laikam jau uzdvesis pārāk stipri — kopā ar pelavām gaisā uzplīvo kāds no Pe-taja papīriem. Pēdējā mirklī viņš pagūst uzlikt sarakstam savu vājo, dzīslaino roku un nikni uzlūko zēnu, taču, redzot, cik mazais iztrūcies, piepeši labsirdīgi iesmejas. Diena iet uz vakaru — laiks sākt.

«Pirmām kārtām vairāksolīšanā tiek pārdotas aitas,» viņš paziņo. «Kopsummā par simt septiņdesmit kronām. Kurš sola vairāk?»

Ļaudis klusē. Tā ir pamatīga kaudze naudas. Un kuram šo aitu lēveni īsti vajag, ja mājās pašiem to diezgan. Ja nu jāpērk, tad tikai Aiastu saimnieka glābiņa labad.

«Simt septiņdesmit viena krona,» Sirgastu bārdainis pēc pārdomu brīža gausi novelk.

«Simt septiņdesmit viena krona pirmo reizi. Kas sola vairāk?» noklaudzina Petajs.

Visi sēž vai stāv kā pārakmeņojušies. Sirgastu Martinsons, atlaidies uz labības maisiem, uztraukumā aiztur elpu.

«Simt septiņdesmit viena krona otru reizi!» tiesu izpildītājs vienaldzīgā balsī paziņo.

«Simt septiņdesmit piecas,» pēkšņi skaļi iesaucas Keo Paulis.

Visi pagriež galvu uz Paula pusi. Keo Lomps sēž uz ratu malas un neliekas manam vispārējo uzmanību. Tas ir vīrs, kurš zina, ko dara.

Piedāvājumu vairs nerodas. Simt septiņdesmit piecas kronas par šo aitu varzu — tā ir krietna cena.

«Pārdots,» Petajs paklaudzina ar zīmuli pa galdu. Sirgastu bārdainis gluži priecīgs — viņam, kā jau sācējam, nevajadzēja palikt ķezā. Viņš nolemj turpmāk rīkoties uzmanīgāk, citādi par prāvu naudu uzgrūdīs dievs zina kādus krāmus uz kakla. Lielas cerības licis uz ūtrupi, bet tagad jūtas vīlies. Kad tiek pārdots zirgu grābeklis, viņš stāv rāms, košļā salmiņu un noraugās visā no malas. Vienīgais solītājs ir atkal Paulis. Grābekli viņš nopērk par septiņdesmit piecām kronām, !un līdz ar to Petajs beidz ūtrupi — vajadzīgā summa sadabūta. Sirgastu Martinsons nomet salmiņu un notraušas no labības vezuma. Viņam ienāk prātā kautiņš ar Pauli Nūstaku krogā cara laikos, un šobrīd viņš jūtas visai apmierināts, ka šomāju krāmus Paulis uzkrāvis sev uz kakla.

Petajs noceļ brilles no deguna, iebāž tās noplukušā papes ietvarā, savāc kopā savus papīrus un skaļi aizcērt portfeli. Viss sokas gludi, šīsdienas darījums laimīgi galā. Tiesas izpildītājs var justies gluži apmierināts ar sevi.

Kaut gan saule tikko nogrimst aiz Keo māju vītoliem, iedarbināt kuļmašīnu vairs nav vērts. Rīt tik un tā Aiastos iznāks kult pusi dienas, daļa statiņu, kas nesagāja piedarbā, arī vēl uz lauka.

«Aitas varu tev atdāvināt un zirgu grābekli piedevām,» pēkšņi Paulis skaļi ierunājas, lai kūlēji dzirdētu. «Citādi tu, nabadziņš, esi galīgi uz sēkļa.»

Tāvets nodreb. Viņa nogurusī seja pamazām piesarkst. Tad tāpēc Paulis tik cītīgi pārsolīja, lai pēc tam, kā parasts, izspēlētu savus stiķus. Bet lai necer, ka tas tik viegli viņam izdosies!

«Aiastos nepārtiek no žēlastības dāvanām,» Tāvets, ik vārdu uzsvērdams, skaidri noskalda.

Kūlēji ar interesi seko viņu kārtējam ķīviņam. Redzēs, redzēs, kas tur sanāks! Akurāt kā saērcināti gaiļi domā Luziksepu Elmārs, tinot kopā mašīnas siksnu.

Tāvets pieiet pie zirga ar labības maisiem vezumā un, sievām sačukstoties un vīriem smaidot, izjūdz to no ilksīm, pēc tam, nesdams loku rokā, ved bēri pāri pagalmam uz turieni, kur dadžos zviln sarūsējis zirga grābeklis. Tāpēc jau Aiasti nepaliks nabagāki, ja šī vēl cara laikā tēva pirktā grabaža tiek pārdota! Tāvetam aiz kūts stāv vēl otrs — jaunāks un izskatīgāks grābeklis! Lai Keo Lomps nedomā plātīties.

Viņš iejūdz zirgu grābējam priekšā, nosēžas uz bukas un uzsauc Paulim pie dampja:

«Nāc piemeties uz malas, aizvedīšu tevi mājās. Tā kā tā kopā ar mums neēdīsi — tu baidies, ka tevi nenoģiptē!»

Paulis atgaiņādamies novicina ar roku,

Tādu gājienu viņš nav paredzējis un pēkšņi nezina, ko sacīt. Tāvets, sacēlis grābēja zarus, izbrauc pa vārtiem, un kūlēji redz, ka pie pelavnieka viņš pagriežas pa kreisi — uz Keo mājām.

Kad Tāvets jāšus atgriežas, ļaudis jau sasēduši vakariņot. Arī Petaju aicina pie cienasta — dibensistabā, protams, kur Roze uzklājusi viņam, mašīnistam un saimniekam atsevišķu nelielu, ar zajrūtainu galdautu pār-segtu galdu. Tāvets izņem no skapja degvīna pudeli un glāzītes: vai nu pilsētnieks no šāda malciņa akurāt atsacītos. Tā viņi trijatā sēž un sarunājas par šo un to; Elmāru māc rūpes par kalpapuiša likteni. Tagad šis nelaimīgais droši vien jau ārstu rokās, un tie paveiks pie viņa simtiem brīnumu — ja ne vairāk. Darba darītājs puisis vairs nebūs — tas ir skaidrs. Vajadzēs palikt par sludinātāju vai politiķi, tur roka nav nepieciešama, domā mašīnists. Pārējie tikai nopūšas, un Tāvets salej glāzēs no lielās pudeles degvīnu. «Bet ļa nu pēkšņi nospriež, lai es maksāju Esneru Ēdim mūža pensiju,» iešaujas viņam prātā, bet pārējiem nebilst ne pušplēsta vārda.

Tiesas izpildītājs drīz vien pošas atceļam. Vīram mēle tapusi gluži mīksta, tomēr uz savas «Husquarnas» uzsēžas stingri. Uz Valku šovakar vairs nepagūs aizbraukt, bet pie tuvumā dzīvojošās māsasmeitas pārnakšņot aizkļūs, kaut gan itin labi varēja palikt pa nakti arī Aiastos.

Elmārs brīdi uzkavējas — viņš dzīvo tepat tuvumā; tak jau pašu cilvēks, tam laika diezgan. Saimnieks labprāt ar viņu vēl pārmītu kādu vārdu, bet nezina, kā sākt. Elmārs, izdzēris vēl pa glāzei degvīna, izplūst žēlabās un piemin atkal Edi, kura dzīve ņēmusi tik nelāgu virzienu. Viņam žēl puiša. IJn kā vēl! Nabaga cilvēka dzīve — pagalam bezcerīga. Pats trakākais, ka šito klipu var piesiet viņam — mašīnistam. Tā ka gaidi tik ierodamies policistu.

Kad mašīnists, nosēdies pie galda, noreibušām acīm šādi ņemas gausties, Tāvetam zūd visniecīgākā vēlēšanās uzsākt sarunu, un viņš atliek to uz rītu. Kad pēdējais kūlis būs nozudis dūcošajā kuļmašīnas rumpī, pēdējie graudi ieslīdējuši maisā, tikai tad viņš ar Elmāru mazdrusciņ aprunāsies — ne ātrāk. Tāvets, lūk, iekārojis vispārāko ražu no visiem šejieniešiem, un Luzikseps, ja vien grib, ar savu tinteszīmuli te maķenīt var līdzēt. Un kāpēc lai viņš to nedarītu, ja saņems pretī rudzalu. Ja uz spēles likts gods, Tāvets nemēdz skopoties, lai arī kādas grūtības viņu pašu šobrīd spaidītu.

Tāvets izvada nevarīgu tapušo mašīnistu ceļā uz mājām un pagalmā brīdi nogaida, kamēr tas uz sava čīkstošā divriteņa nozūd tumsā. Rīt no rīta viņš liks ganu zēnam pārdotās aitas aizdzīt uz Keo ganāmpulku. Nevienam nav tiesību domāt, ka Paulis spēj likt apsmieklā Aniluiku, noturēdams to par ubagu. Nē, še vēl mīt patstāvīgi vīri, un savas tiesas lepnuma arī tiem netrūkst.

Tā rudens novakara krēslā, istabā ieejot, domā Tāvets, un kurš var aizliegt šim vīram būt tādam, kāds viņš patiešām ir.

TREŠAIS dancis

Jānuss — mašīnista Luziksepa jaunākais dēts ar krāsns kruķi rūpīgi rušina Aiastu krēslainajā kaltē graudus. Viņš ir slaids jauneklis ar platu pieri, lielām tumšzilām acīm un atšķiras no sava tēva — vārga vīra ar apaļu seju kā diena no nakts; laikam puisis iedzimis kādā tālākā sencī vai arī vectēvā Jākobā, kas jau sen satrūdējis, kaut gan pat miris bija tik smags, ka viņa šķirstu līdz kapam vajadzēja nest sešiem spēcīgiem vīriem, it kā vienkāršajā egļu dēļu kastē atrastos akmeņi, nevis pēc divu gadu ilgas sirgšanas slimības gultā sažuvušas veca vīra miesas. Ja-nusa sejā laiku pa laikam (protams, dienasgaismā, nevis šeit pakrēslī) iezibas mazdrusciņ vairāk izpratnes, jūtu un drosmes nekā viņa tēva un vectēva skatienā šādā vecumā, bet var jau būt, ka tas tā šķiet tikai tagad, kad viņš ir jauns, vesels un dzīves skrūvspīles vēl nav paguvušas viņu tā pamatīgāk sažmiegt. Viņš atgādina kumeļu, bullēnu vai kucēnu, kas, būdami mazi, ir tik mīļi un jauki, bet pieaugot savu pievilcību, vingru mu un spēku zaudē, kļūdami par lācīgām, neizteiksmīgām būtnēm. Puiša iegarenā seja ar izvērstiem vaigu kauliem rudens novakares krēslas pielijušajā telpā nav īsti saredzama. Uz nelielās, putekļiem un dubļiem noblāvotās logu rūts fona viņš drīzāk atgādina kādu biedīgu tēlu no Kreicvalda pasakām, nevis lēnprātīgo Aiastu māju kalpu, kurš savu jauno gadu dēļ vēl nav paguvis kļūt par īgņu.

Visā apkaimē tāds darba roku trūkums, ka ļaudis tīri vai ar uguni jāmeklē, pienākumi cits citu dzen, pavēles par normu paaugstināšanu no pagastmājas nāk vienā nākšanā, tālab pat vasaraudžiem jāstrādā vīru darbi; pie tam arī šejienes meitenes, kurām iemīļotie ir mobilizēti Sarkanajā Armijā vai nozuduši bez pēdām kara vērpetēs, vai arī bēguļo patālāk no dzimtās puses kādā svešā meža biežņā, — arī tās šo jauniņo puišu dēļ sarīko turpat vai medības.

Uz skārda šalko graudi, gaiss putekļains, versmīgs. Jānuss stāv, kailās kājas līdz potītēm iegremdējis labībā; kad viņš sper soļus, graudi gurkst zem pēdām. Puiša augums kails līdz jostasvietai, iedegušo muguru un rokas ar vingrajiem muskuļiem klāj sausa, pelēka putekļu kārta. Netīrais krekls uzkārts uz naglas līdzās durvīm, acīs netīkami sūrst sviedri, kas lāso pār seju un tad kā sāļi rasas pilieni ierit graudos. Tā ir saimnieka labība, ko Jā-nuss uzrauga; ražu, ko iegūst no viņu — bū-deļnieku zemes, vispār nav vērts vest kaltēt uz citurieni — pašu pirtiņā ar to viegli tiek galā.

Vel joprojām Elmārām iznāk braukat ar dampi un kult labību. Vecā, panīkušā, sagrabējušā dampja akcijas kara laikā negaidīti cēlušās. Tā kļuvusi par neaizstājamu mašīnu, jo patlaban ar buržuāziskā laika beigās iegādāto Keo Pauļa traktoru nav ko iesākt, jo, lai kabata vai plīstu no preču taloniem un ostmarkām, tomēr petroleju nav iespējams dabūt nekur, turpretim malka ikvienā sētā papilnam. Iznāk, ka tvaikakatls

no

un Elmārs Luzikseps, kura veselība pēdējā laikā sākusi streikot tāpat kā viņa pussarūsē-jušais dampis, abi patiesi izvirzījušies priekš* galā un tiem jāveic savs mūžsenais, nolemtais un neizbēgamais darbs, kamēr vien ventiļi un virzuļi nelaiž cauri tvaiku un nāve nav paguvusi satvert savās dzelzs knaiblēs vecā vīra sirdi.

Jānusam nav prātā nedz tēvs, nedz tvai-kakatls; krāsns kruķis viņa tvirtajās, bet neievingrinātajās rokās noknakšķ un piepeši pierimst, itin kā no netveramiem, neizprotamiem tālumiem, pelēcīgās pakrēslas tiktu raidīta kāda zīme — laiks izbeigt rušināties pa graudiem. Puisis pagriež — vismaz tā šķiet, raugoties no malas, — ar milzīgu piepūli galvu, atslien krāsns kruķi līdzās savam nosmulētajam kreklam un vilcinādamies dodas pie pazemajām sāndurvīm, no kurienes atskanējis klauvējiens — tik maigs un kluss, it kā tām būtu pieskāries pulksteņa tīrāmais zoss spārns. Jānuss labu brīdi taustās gar saplaisājušajām durvīm, nespēdams tās atvērt; tad puisis izbrīnījies pamana, ka durvis aizkrampētas. Viņš nespēj atcerēties, kāpēc to būtu darījis, droši vien kāda neizskaidrojama zemapziņas dzinuļa vai stinguma iespaidā, par ko viņš nekad nedomāja, bet kas dzīvoja viņā bez viņa ziņas kā klusums naktī. Viņš paceļ krampi, vērīgi ielūkojas tumsā — mutei izkalstot un sirdij strauji pukstot: viņš zina, kas ir nācējs. Jānuss nepacietīgi glaidī-jis šo brīdi, šo tikšanos, pēdējo dzidrāko gaismas stariņu, kas šoruden dzimtajā pusē viņam varētu pavīdēt; bet, kad beidzot tā pieri!

nākusi, puisis paliek stāvam ka stabs uz siltā ļ kaltes skārda un klusēdams vērīgi aplūko apaļīgo seju, kas balto durvju ailē - nekustīga, dziļdomīga un tikla kā madonnas glezna ebenkoka rāmī. Tā ir Vilma, Sannaku būdej-nieka meita, slaida auguma, pelēkām acīm, j cēlusies tik nabadzīgā ģimenē, ka pat maize tur tiek sadalīta uz galviņām. Bez šaubām, j Jānusu varētu nākt apraudzīt arī daža laba saimniekmeita, īpaši tādā laikā kā tagad, kad vīriešu trūkst un mašīnista dēls nav nekāds izdzimtenis, taču šodien ieradās Vilma, un ar to viss izlemts.

Labu brīdi abi stāv viens otram pretī kā dažādu sugu putni, kuri vēl nezina, kādas skaņas balsij jāizdod, lai saprastos; šī valoda viņiem vēl jāmācās, ja grib saieties, jo jauno augumu pirmatnējai nojausmai, tās balsīm un pulsējumiem vien nevar uzticēties, tie ir mānīgi un pretrunīgi — kā dzērāju valoda.

Beidzot Vilma pustumsā ierunājas:

«Laikam negaidīji?»

«Kā redzi,» atbild puisis, nekādi nespēdams piespiest paklausīt savu runas aparātu, lai pasacītu kaut ko prātīgāku, ko viņš tik ļoti vēlētos.

«Nekā es te neredzu. Te ir tumšs kā akā, iekšā ienākt arī neaicina; cik nu lepni kavalieri palikuši.»

«Nāc iekšā, te gaišāks, ko stāvi tumsā,» pēc garākas domāšanas — tāds jau viņš ir — Januss saka. Bet meitene joprojām stāv tumsā — tīkama, nekustīga, nogaidoša, un zem viņas tukšas, šauras trepītes, pa kurām viņa uzkāpusi šeit, augšā, un rudens nova

kara drēgna elpa. Beidzot puisis attopas pasniegt Vilmai roku, lai palīdzētu ietikt pāri augstajam slieksnim kaltē. Meitenes roka ir karsta un sausa, darbā kļuvusi raupja — maza, bet stingra, un Jānusam tas patīk, l īkai tagad viņš pamana, ka meitenei otrā rokā lakatiņā kas iesiets.

«Tu izskaties akurāt kā kara laika bēgle,» viņš secina.

«Kur tad tu tos bēgļus tā esi redzējis?»

Jānuss paņem no meitenes pauniņu. «Četrdesmitajā gadā avīzē bija nodrukāta kara laika bēgļu bilde. Izskatījās tieši tādi kā tu.»

«Atnesu tev ābolus.»

«Kāpēc?»

Meitene neizpratnē viņu uzlūko. Vēl jāpaskaidro, kā pēcpusdien, mātei neredzot, viņa uzlavījās bēniņos, sienā salūkoja lielākos un labākos ābolus un tos iesēja lakatiņā?

«Kaut kas taču bija jāatnes.»

«Kāpēc?» Jānuss stingu mēli atkal prasa. Šis nejēdzīgais jautājums kā dadzis pielipis mēles galā — ne norīt, nedz izspļaut to var un kaut ko citu atrast tā vietā jau ne tik.

«Domāju, ka mēs varētu lejā krāsnī tos izcept.»

Jānuss noliek pauniņu ar āboliem uz noputējušās palodzes un nostājas telpas vidū. Krēsla nāk talkā — palīdz noslēpt mulsu. Viņš nedroši satver meitenes rokas. Abi klusībā smaida.

«Es pat necerēju, ka tu atnāksi,» Jānuss aizkustināts saka.

«Vakar taču solījos, ka nākšu tevi apraudzīt. Vai esi piemirsis? Kāds tu aizmārša .. .»

«Daudz ko esi solījusies . . .»

Jānuss apklust. Jūtu uzplūdumā viņš vēlē-ļ tos no visas sirds pasacīt kaut ko neparasti maigu un reizē vērienīgu, taču neprot, ne-j spēj tikt galā ar vārdiem, kaut gan vēl tic vārdu visu uzvarošai, neizmērojamai vis-ļ spēcībai. Vārdi izklīst stūrgalvīgi kā kumeļi,I un puisis nespēj tos sapulcināt vienuviet kā glumie zuši pakrēslī tie aizlavās prom.] Puisim izlaužas nopūta — tikko sadzirdama, no pašiem sirds dziļumiem; viņš cenšas to tūdaļ apslāpēt ar klepu, lai meitene nedomātu, ka paliesi būtu varējis nopūsties. Jānuss pārāk maz lasījis grāmatas, lai no turienes paturētu prātā vienu otru skaistāku, izsmalcinātāku un skanīgāku vārdu un savas jūtas citu domās mācētu iemest kā makšķeri un tad tās pašpaļāvīgi izvilkt laukā. Puisis jūtas gaužām nelaimīgs. Viņš vēlas runāt par mīlestību, laika tik vien atlicis kā šis vakars un varbūt arī vēl nakts, ja meitene būs ar mieru palikt, bet īstos vārdus nespēj uziet, tajos, šķiet, ielavījusies kāda kļūme, bojājums, sastingums; kur lai rod vārdus, ar kuriem šajā tumšajā naktī un Vilmas sirdī iz~ cirst gaišu, saules pilnu taciņu, kas tam šobrīd daudz nozīmīgāka nekā viss pārējais smidzīgajā lietus plīvurā slēptajā krēslainajā Tuhakopli apkaimē. Ja viņš tā turpinās, var gadīties, ka šī novājējusī meitene, kas nokārtu galvu stāv viņa priekšā un gaida brīnumus, galu galā nekā neuzzina, viņas dvēsele ilgās novīst kā nopļauta dumbra zāle saulē un viņa naktī lietus raudulīgo skaņu pavadībā pakaras Varzamežā nosūnojušo egļu zarā, un tad vainīgais būs Jānuss, kurš būs

tapis par cilvēka slepkavu, pirms vēl ticis aiztrenkts uz fronti.

Pēkšņi kaktā graudos sīkā, žēlabainā balsī iepīkstas pele. Tas sagādā lielu jautrību, un piepeši abi it kā pēc pavēles no visas sirds skali iesmejas. Mājīgās skaņas negaidot kā ķīlis saskalda saspriegto klusumu, stingā sve-šatnība izzūd, un ir tik labi pēkšņi apzināties, ka esi cilvēks un vari dzīvot cilvēcisku dzīvi, ka stāvi neizmērojami augstāk par šo peli, ka esi jauns un pagaidām ne no kā nav jābaidās. Sī apziņa vairo viņu drosmi un dabiskumu, un tas nepavisam nav maz, īpaši tagad, kad Jānuss apvij rokas ap meitenes slaido vidukli un krēslā skūpsta lūpas, kam piena un rudens vēju smarža. Ari meiteni pārņem maigums, un viņa cieši piekļaujas puisim.

No pagalma var dzirdēt, kā Tāvets pie žagaru kaudzes skalda malku maizes krāsnij rītdienas vajadzībām. Kārtējais pussatrupē-jušais klucis rībēdams iet pušu, un, kad pagales klaudzot nokrīt kaudzē, vakara nokrēslī vēl paliek vibrējam dunoša skaņa, kas, pamazām izplēnot, izgaist mijkrēslī — tikpat kā vircas apļi ap zaļajā dzelmē grimstošu akmeni. Šī dziestošā skaņa rod ausī mājvietu, atmodina visā ķermenī atmiņas, pat tādas, kas vēl nav pārdzīvotas un ko labākajā gadījumā izjutušas iepriekšējās paaudzes. Jānu-sam noreibusi galva, kad viņš atbrīvo meiteni no apskāviena un brīdi aizdomājies stāv — tāds liels un neveikls, aizsegdams gaismu logā; pēc tam, nebildis ne vārda, kāpj pār kaltes slieksni un taustīdamies dodas pa

I

šaurajām koka trepītēm lejup. Tikai tad Vilma attopas noņemt lakatiņu no galvas un noģērbt mēteli, savu nobalojušo, aveņsārto lakatiņu viņa uzkar uz naglas virs puiša krekla un, tos aplūkojot, pasmaida; skatiens vērsts sevī.

Drīz atgriežas Jānuss, nesdams padusē pasmagu ceļa kažoku ar padilušu virsdrēbi. Uz tā naktīs, maisot labību un kurinot krāsni,! viņš mēdza atgulties, galvu noliekot uz savēlušās aitas vilnas. Jānuss paklāj kažoku kaktā uz kaltes skārda, iepriekš attīrījis to no graudiem, sakārto kažoka piedurkni pagal-ļ vim un, asinīm deniņos it dzirdami pulsējot, ; ar jautājošu skatienu uzlūkodams Vilmu, pa-ļ liek stāvam. Beidzot puisis apskauj meiteni, pie tam tik nevaldāmi, ka aizraujas elpa un viņa aiz sāpēm saviebj seju. Pat apmīļot ne- ] māk, satvēris mani, it kā es kāds vilnas maiss, I Vilma līksmi domā, ja vien šobrīd viņa vis-J pār vairs domā.

Un, skūpstu un apskāvienu joņiem mijo- ļ ties, Jānuss iečukst meitenei ausī, ka to mīl. ļ Beidzot ir pasacīts šis brīnumvārds, kas iz- ] gaismo dzīvi, bet spēj nodarīt arī daudz ļ^1 ļauna. Pēc tam puisi pārņem sajūta, it kā viņš I būtu aplaupīts; mīlestības atklāšana pēkšņi ļ šķiet kā sevis paša nožēlojamības, bezspēcī- ļ bas un bezpalīdzības apliecinājums, it kā 1 nāktos aizdot prom atpakaļ neatgūstamo. Lī- 1 dzīga sajūta bija pārņēmusi kādreiz skolas 1 gados, kad viņš maijā jaunajā zālītē Varza- j meža malā ar Sannaku puiku cīkstējās un vi- I ņam vajadzēja padoties un beigu beigās sev par lielu kaunu skaļā balsī apliecināt, ka pa- 1

liesi otrs piespiedis viņa plecus pie zemes. Citādi nebija ļauts piecelties — Alfrēds kā kalns uzgūlies uz krūtīm. Var jau būt, ka Jā-nusa jutekliskās jūsmas pārņemtajā smadzeņu kaktiņā pazib nojauta, ka arī mīlestība ir nebeidzama cīņa, kurā cilvēks tiek piespiests pavisam pie zemes, kaut gan runā gluži ko citu. Bet šobrīd iedziļināties šādos jautājumos nav viņa spēkos. Jānusam ir astoņpadsmit gadu un jāseko asiņu balsij.

Meitene strauji atstumj puiša rokas. It kā Jānusa Luziksepa pirksti būtu dedzinoši, nokaitēta dzelzs krāsns, nevis tie piederētu blondam ziemeļniekam ar pagausu asinsriti — šejienes puisim.

«Sadošu tev pa ausīm, kā nākas, ja nemetīsi mieru,» viņa saka. «Tā tu vari pasacīt jebkurai meitenei.»

«Ko tu — kāpēc jebkurai?» brīnās puisis.

Uz to Vilma patiesi nekā nezina atbildēt. Kā lai viņa nojauš — kurai. Pat ne ar pus-ausi nav dzirdējusi, ka Luzikseps ietu meitās, tomēr prātīgāk, ja tur aizdomās.

«Nu, kurai?»

«Kā lai es zinu ...»

«Neesmu tādus vārdus vēl nevienai teicis,» puisis pēkšņi pasaka tik vaļsirdīgi, ka meitenei viss piktums saplok.

«Tu arī man esi mīļš,» viņa, nodurdama acis, godbijīgi atbild.

Jānusam tas ir liels jaunatklājums. Maigi satvēris meitenes plecus, viņš pagriež mīļo seju uz savu pusi.

Bet pagalmā arvien vēl dzirdamas ritmiskās skaņas — tur skalda malku. Ar dobju rībienu klucī ietriecas cirvis, ar knakšķi Tā-vets to izceļ laukā, pēc nākamā zvēliena pagale noplinkšķot pāršķeļas. Ar šo malku rit jācep ceļamaize saimnieka dēlam, kad viņš dosies uz Tartu pie kara komandanta.

Jānuss pamāj ar galvu, norādīdams uz kaktā paklāto kažoku. Vilma pūlas saskatīt viņa seju cauri sabiezējušai krēslai, nemeklējot tur nekā neparasta; gribas tikai skatīties puisī, it kā nebūtu bijis laika veselas sešas ziemas, kad abi sēdēja vienā klasē, to pietiekami aplūkot.

«Bet varbūt pēcāk tu palaidīsi pa ciemu valodas, ka Nurmes Vilma ir tāda un šitāda, pati nāca klātgulēt. Celt neslavu — to puiši māk,» viņa pārmetoši saka.

«Ne pušplēsta vārda nevienam neteikšu ...» apliecina Jānuss. Meitene ieklausās, kā laukā cērt malku, pašlaik saskaldītās pagales tiek samestas kaudzē pie pārējām. Tas, šķiet, Vilmu mazliet nomierina, viņa piesardzīgi atguļas uz kažoka — kā izbijies strazdulēns, gatavs jebkuru acumirkli pacelties spārnos.

«Es baidos,» čukst meitene.

«Vai tu domā, ka es nebaidos,» Jānuss nopietni saka. «Baidīsimies abi kopā.»

Viņš glāsta meitenes kuplos, pelnu pelēkos matus un satraukumā un negaidīti uzvilnījušā ļaunā nojautā, balsij aizķeroties, piebilst:

«Varbūt vairs i neredzēsimies ...»

Meitene zina, ka parīt vairākiem Tuhakopli apkaimes puišiem jādodas pie kara koman- : danta, ikvienā lauku mājā par to vien tiek ru-

Māts. Visi tie ir divdesmit piektajā gadā dzimušie, kuru mierīgās darba dienas izbeigušās un kurus jau gaida cirvji, lai pārskaldītu viņu dzīvības koka saknes. Vilmas sirds sažņaudzas, šķiršanās tuvums apēno izjūtas un izraisa skumjas pārdomas. Viņa nespēj iedomāties, kas notiks, ja šis būtībā maigais puisis, kurš šeit, siltās kaltes kaktā, kārto pagalvi, aizies karā; viņa negrib un arī nespēj to iedomāties — tik pretdabiski tas viss šķiet. Bet sirds nodreb, pat ja garām ejot par to iedomā; maiguma uzbrāzmojumā viņa apskauj puisi.

Tveicīgajā, krēslainajā telpā, kur smaržo pēc sausās labības, pelēm, rudens un sviedriem, viņi guļ nomodā un nekādi nespēj atraisīties no apskāvieniem, viņu kailie, tvirtie un sakarsušie ķermeņi ir tik nepieredzējuši — viņiem paveras nepazīta pasaule, kuras esamību līdz šim tikai savos jauneklīgajos sapņos noģiduši un kura ir gluži citādāka, nekā sapņos šķita. Tā atgādina ziedu drudžaino, pašaizliedzīgo plauksmi, pirms tos nokož salna, vai arī mūžīgo asnu, kuram nekad nav lemts izriest vārpu, it kā viņu uzplaukušie augumi instinktīvi nojaustu drīzo bojā eju, kas uzglūn tiem ar alkatīgu, ļaunu un nenovīdīgu skatienu no nākotnes sliekšņa, kuru nāksies pārkāpt pēc šīs mājīgās mijkrēšļa pusstundas. Jānusam tā ir pirmā un pēdējā mīlestība — kara dzelžainā roka nošķirs viņus vienu no otra, likteņa viesulis viņu kā pusgatavu augli nopurinās no koka, līdz ar to pārraujot arī gaistošās atmiņas par šo vakaru, kad mieži izplāti kaltē un laukā, cilvēku un lopu kāju izdangātajā dubļainajā pagalmā,

vienmuļā cītibā tiek skaldīta malka. Vēl atlikuši daži svētku mirkļi, un tad nenovēršami, uz visiem laikiem, uz mūžiem viss būs galā, kaut gan viņi ir tik jauni un nespēj izdarīt salīdzinājumus, tatad — arī pārāk ņemt pie sirds. Jaunība iespēj izturēt karu un šķiršanos, jo nežēlība un nejēdzības tai vēl svešas; acis nav paguvušas atvērties — kā kaķēniem trešajā dienā, un viņi nesaredz bezdibeni, tāpēc jūtas laimīgi tā, kā prot.

Laukā nožļakst dubļi, pēc tam saklausāmi vieglāki soļi — laikam nācējs izkļuva sausākā vietā, un tad rupjā, čērkstošā balsī tiek padots labvakars. Tas izskan kā pliekans starpsauciens jauka, emocionāla lugā; neredzama, mīlestībai naidīga balss, ārpus laika un telpas eksistējoša lipīga balss nežēlīgi ielaužas kaltē jauno ļaužu noskaņojumā un attiecībās. Un turpmāk to atvairīt viņi vairs nespēj, tapdami par laukā notiekošās sarunas netīšiem lieciniekiem un līdzdalībniekiem. Viņi dzird, kā saimnieks, strupi atņēmis sveicienu, tūdaļ ar skaļu rībienu pāršķeļ pagali. Tātad, arī svešajam pienākot, Tāvets nepārtrauc darbu. Logu aizklāj sabiezējusi krēsla, Vilmas augums tik tikko saskatāms, tā aprises izplūdušas kā nārai miglainā liekņā. Jānuss iztraucēts pagriežas augšpēdus, ar sānu skardams meitenes spriego vēderu un vingrās krūtis, un, vērdamies tumsā, pierimis klausās.

Kaltē saimnieku balsis saklausāmas apslāpētas, taču pietiekami skaidras.

«Vai jau jāšus esi sācis dzīties pa ciemu apkārt? Akurāt kā muižas pārvaldnieks Aupt-manis cara laikos,» Tāveta balss skan draudzīgi, kaut gan tajā netrūkst krietna tiesa

zobgalības.

«Esmu pagalam slims, no caurvēja laikam, bet, āre, nedod miera, no pagastnama atkal pienāca pavēle ...»

«Nu nū . . .»

«Vāciešu varasvīri un pavēlniecība izcels kaut vai mironi no gultas. Žēlastības nav ko gaidīt. . .»

Tāvets neliekas zinis par Pauļa žēlabām. «Dažu izceļ, bet dažs pats mudīgs gājējs un piedevām vēl sasit papēžus, ka noskan.»

«Lielvācija, vai zini, ir stipra valsts, tā savu panāks,» Paulis izteic savas domas.

«Kas velns zina to viņas stiprumu . . . Re, kādu sutu pie Staļingradas dabūja, nu jātērpjas par vari sērās. Ar Itāliju šovasar ari nogāja greizi. . .»

Paulis kādu brīdi nesaka ne vārda, acīm redzot, viņam šādas valodas nav pa prātam.

«Nieki vien. Vācu ieroči ir neuzvarami.»

Jānuss pieceļas no guļvietas, pieiet pie loga un caur nespodro lodziņu vakara no-krēslī mēģina saskatīt runātājus, kuri gluži kā tumsas veidoli, no pašas nakts dzīles ieradušies un tajā izgaistošie radījumi, ar saviem pasaulīgajiem rūpestiem un pasākumiem piesūkušies kā satrupējuši celmi. Keo Paulis, kā jau pagastvecis, stulmeņos apāvies, sēž, kājas iecirtis kāpšļos, zirga mugurā kā bruņinieks. Lopiņš gan neliekas esam pārāk aprūpēts jājamzirgs — parasts kravas vilcējs, taču, neraugoties uz visu, Tāvets ar savu cirvi līdzās Paulim atgādina nabadzīgu malkas cirtēju, rentnieku vai dienas algādzi. Viņu

Sejas nav samanāmas — tās aizklājis krēslas plīvurs.

«Vācu kopā vīrus. Atnācu, lai tev darītu zināmu tvarstīšanas pavēli. Jāsaķer čigāns.»

«Ak tad nu reize pienākusi čigāniem,» Tā-vets brīnās, rokas bikšu kabatās sabāzis. «Cik tad par galvu maksā?»

«Negvelz niekus. No pagastnama saņemta pavēle, un viņš jāsaņem ciet.»

«Koki mežā tev jau nocirsti, vai?»

«Kur nu, bet pavēle paliek pavēle . . .» Paulis savā apzinīgumā izskatās visai nelaimīgs.

«Derētu vīram atļaut, lai vispirms nogāž tavus kokus, un tad kampt ciet.»

«Uzģērb ko mugurā un nāc līdzi!»

«Diez kas man par to tiks,» Tāvets smejas. «Vai ko stiprāku ar izmaksāsiet? ... Manis dēļ lai mežs kaut čum un mudž no čigāniem, tos tvarstīt nenāk ne prātā.» Tāvets tīši sāk skaļi un izmisīgi klepot. «Are, kāda kaite man piemetusies.»

«Kā aizsargam pavēlu, un tev jāiet.»

«Vai vējš pūš vai ubags velk meldiņu — man vienalga.» Tāvets izceļ no kluča cirvi un iet uz istabu klusēdams un stūrgalvīgs.

Januss atkal noguļas līdzās Vilmai un viegli noglāsta meiteni.

«Kas tur bija?» Vilma, muti pavērusi, jautā.

«Ak, nekas sevišķs. Kas tur lai būtu!» Jā-nuss vienaldzīgi atbild. «Dzenā rokā čigānu, laikam to pašu, kas apmeties Sirgastu būdā. Lompu Paulis vāc kopā ķērējus. Bet kāda mums tur daļa.»

Taču nez kāpēc šī ziņa Vilmu satrauc.

«Ko viņi teica par čigānu?» meitene negaidīti sāk taujāt.

«Iešot šo tvarstīt.»

«Rīt, vai?»

«Nē, tūlīt — šodien.»

«Tumsa jau klāt, ko šie vairs saredzēs.»

«Ej nu sazini, kas lieliem kungiem prātā! Varbūt cer, ka tumsā vieglāk dabūs rokā.»

«Ko viņš ļauna nodarījis?»

«Nezinu,» lēni atsaka Jānuss un cenšas no jauna meiteni apskaut. Taču Vilmai mīlināties vairs netīk. Ziņa par čigānu viņu stipri satraukusi.

«Čigāns bija pie mums, piepalīdzēja tēvam. Nevienam nekā ļauna viņš nav nodarījis.»

«Kurš? Vai čigāns?» vaicā Jānuss uz labu laimi. Viņš bija paguvis dzirdēto piemirst.

«Nu ka čigāns. Vai tu guli, vai?»

«Nē — neguļu.»

«Ko viņi grib, vai apcietināt?»

«Laikam šis būs tev iepaticies, ja tik daudz tagad prašņā?»

Vilma apskauj puisi. «Glupiķīt!»

«Apvelc mudīgi drēbes un skrej aiznes ziņu. Gan zināsi, kur viņš paslēpies.»

«Vai esmu tev apnikusi, ka dzen mani prom,» Vilma baras.

Jānuss atstāj bez ievērības Vilmas gaušanos.

«Paulim paies labs laiciņš, iekāms pagūs sapulcināt vīrus. Tikmēr tu vēl paspēsi brīdināt Villemu.»

«Ej pats!»

«Tu labāk pazīsti apkārtni.»

«Man negribas,» atkal gaužas meitene. «Tik maz varu pabūt ar tevi kopā.»

«Bet vilcināties nedrīkst. Ģērbies, žigli! Iedomājies, kas notiks, ja uzies Villemu tava tēva šķūnī — tad tēvam klāsies bēdīgi. Uz viņu šie sen griež zobus.»

Vilma, izdzirdusi par briesmām, kas draud viņas tēvam, steidzīgi sāk ģērbties; atmiņā no jauna sāpīgi ataust kādreiz pārdzīvotās šausmas. Toreiz — četrdesmit pirmajā gadā, kad krievi bija aizgājuši un vācieši vēl nebija ieradušies, kad vīri ar baltajām lentēm sāka spriest tiesu un ieviest kārtību pēc saviem ieskatiem, toreiz, kad plosījās patvaļa un ar jaunu sparu atklājās milzu bezdibenis, kas šķir cilvēkus, un pamazām dvēselē krājies spīvais naids meklēja izeju neiecietībā un zemiskā personiskā atriebībā — kā duļķaina purva tērce, jā, toreiz apcietināja arī viņas tēvu — jauno zemes ieguvēju. To izdarīja šie paštaisītie kārtības ievedēji, kas dižojās ar brīvību, ko ieviesa pēc sava ģīmja un līdzības, — par laimi, saimnieks, no kura āboli-ņāja pērnruden trīs hektāri tika pievienoti viņas tēva zemītei, bija miermīlīgākas dabas cilvēks nekā daudz citi un nealka tūlītējas tiesas izspriešanas, nedz arī apsūdzēja savu jauno zemes ieguvēju; tēvs pēc dažām dienām tika atbrīvots, bet viņam piedraudēts, lai nebāž vairs savu degunu, kur nevajag, citādi tam klāšoties plāni. Tiešām tēvam palaimējās, pat ļoti, — šim no posta dzīves pagurušajam, sakumpušajam daudzbērnu būdeļ-niekam, sanīkušam vīrelim, kurš pārradās mājās kādā tveicīgā dienvidū govju slaucamā

laikā pagalam nerunīgs, pārbiedēts un nomākts; Vilmai uz mūžu atmiņā paliks smel-dzam šīs dzīvnieciskās bailes, stindzinoši baigā izjūta, kas viņus pārņēma toreiz — siena mēneša vakarā, kad viņi vieglā mijkrēsli sēdēja pie vakariņu galda un pēkšņi apbruņojušies vīri nepieklauvējuši, ne vārda noteikdami, kāpa pāri slieksnim kā mēnessērdzīgie, kā nāve.

Vilma piesardzīgi rāpjas pa trepītēm lejā, lai tumsā nepakluptu; Jānuss no jauna ķeras pie krāsns kruķa — kā Kentukijas Lauva — un nevērīgi sāk maisīt graudus, taču drīz, it kā no miega pamodies, atvaira domas, sameklē kabatā sērkociņus un aizdedzina uz naglas pakārto lukturi, lai aplūkotu labību. To visu viņš dara drīzāk aiz paraduma, satraukuma tirdīts, kas liek viņam darboties, kustēties. Labība ir sausa, laiks to saliekšķe-rēt maisos un sabērt klēts apcirkņos.

Nav miera šodien Aiastu kaltē. Pēc brīža Luziksepa dēls dzird, ka atkal kāds grabinās aizdurvē. Šoreiz nācējs ir Edgars — Tāveta vienīgā atvase. Jānuss nezina, kas Edgaram šeit meklējams tik vēlā stundā. Viņš gaida, lai Edgars pats uzsāk sarunu un atklāj sava nāciena iemeslu. Taču saimnieka dēlam nav jāsteidzas. Viņš nostājies pie durvīm un vēro, kā Jānuss rušina graudus, milzīgām ēnām dejojot uz sienām.

Saviem gadiem Edgars ir nopietns un saprātīgs puisis. Viņā atdzimis vectēva Mata saprāts un atturība.

Jānuss pagriež augstāk luktura degli. «Vai atnāci pārlūkot, kā žāvēju jūsu labību,» viņš

bilst it kā jokojot. «Vai sametās bail, ka neno čiepju kādu maisu?»

«Ko vēl ne — tā kā tā viss jāaizdod prom normā ... Atnācu parunāt.»

Edgars izņem no krūšu kabatas pašbrūvētt pudeli, un pamatīga sviestpapīrā ietīta maizes rika ar gaļu arī viņam līdzi. Jānuss top vēlīgāks — diez kāds sīvā cienītājs viņš nav, bet no laba malka arī neatsakās. Vēl tikai mazliet jāsakārto lukturis, jāpagriež deglis. Vismaz gaismai te jābūt šajā pažobelē, kad uzsāk valodas! Pēc tam nosēžas kaktā uz kažoka. Edgars novietojas tieši uz siltās labības un ar paukšķi izvelk no pudeles kakla pagaru pirmskara laika aizbāzni, ar plaukstu notīra pudeles kaklu un sniedz dzeramo Jānusam. Šo vakaru var aizvadīt mājās, vēl viņi nav piesieti pie kara ratiem kā teļi, ko ved uz tirgu. Taču šis brīdis tuvojas, lai kā viņi spārdītos un locītos valga galā, — miesnieka pletne savu tiesu nomērīs un ratus iegāzt grāvī nepieļaus.

Pašbrūvētais ātri sakāpj galvā un dara mēli stīvu. Saruna tik raiti vairs nevedas, un, jo tālāk, jo grūtāk nākas virzīt domas.

Jānuss pūlas gremdēties atcerē par sevi un dzimteni. Gājis ganos pie saimniekiem, pēc dažiem gadiem sācis strādāt par puisi; tikt par saimnieku nav nekādu cerību, tāpat ari dabūt pašam savu jumtu virs galvas (ja nu vienīgi ietu iegātņos pie kādas pagalam gaudenas saimniekmeitas!). No sirds vēl labu Igaunijai, kura ir tikpat nelaimīga un kurai tikpat maz izredžu kā viņam. Viņš mīl savu dzimto zemi nesavtīgi, neliekuļoti — kā akmens laik-

meta cilvēks savu alu. Dzimtene viņam šķiet kā tuvs un dārgs cilvēks, kura priekus un nelaimes pārdzīvo kā pats savas. Šeit aizvien valdījusi varmācība un valda arī tagad, un tie, kas sāpes cer dzēst, nodarot jaunas sāpes, nekad nespēs taisnības svarus līdzsvarot.

«Igaunijai jakļūst patstāvīgai,» viņš saka. «Es sadalītu zemi visiem vienlīdzīgās dalās, ikvienam dotu gabalu, lai dara tur, ko grib. Ikvienam jādod iespēja dzīvot savu dzīvi. Par ļaunu nenāktu arī neliels siltuma mūrītis, kur lietainā laikā izžaut kājautus.»

«Zemē metama doma tā nav,» Edgars nožāvājas un, ar rokām atbalstot vaigus, ērtāk ierīkojas uz graudiem. «Bet pašlaik tā ir utopija. Kas vilkam mutē, tas arī vilkam rīklē.»

Jānuss nopūšas.

«Jā, mums klājas bēdīgi,» turpina saimnieka dēls. «Ja tagad neierodamies iesaukšanas punktā, mūs apcietinās — un beigta balle. Bet, ja krievi atkal atnāks uz šejieni, mums nāksies braukt uz Sibīriju.»

«Diez vai?»

«Tas ir vairāk nekā droši. Glābiņa nav nekur, mūsu dzīve — kā peldētājam jūra bez krastiem. Visa tauta tiks izrauta no dzimtās zemes pliena un aizvesta svešumā.»

Jānuss izdzer malku no pudeles.

«Mans tēvs saka — bagātajiem izputēšana vēl nedraudēja, kad šos četrdesmit pirmajā gadā mazliet patricināja. Gruntnieki sāka justies pārāk vareni. . .»

«Cik daudz to stāvus bagāto mums bija . .. Bet ko, piemēram, bija noziedzies skolotājs Pedaks, kuru aizveda?»

«Gan jau bija, ja aizveda.»

«Tik vienkārši viss nav, ka tu iedomājies Skaidrs, ka tas bija sākums igauņu tautas plānveidīgai iznīcināšanai,» Edgars sadrūmis skaidro.

Jānuss nokož krietnu ņuku no papīrā ietītās maizes ar gaļu, ar roku noslauka muti un skarbāk, nekā paradis, saka:

«Tu labāk paskaties, ko aizsardzībnieki pastrādājuši. Vai viņu upurus esi saskaitījis? Tikai mūsu pusē vien seši cilvēki nošauti vai apcietināti. Šodien pat tikko te bija Keo Paulis — atkal ar vīriem sāks tvarstīt cilvēku.»

«Upurus saskaitīsim pēc kara, ja vien paši būsim dzīvi. Tad sanāks skaidrāks rēķins . . .» Edgars smagi pagriežas uz otriem sāniem. «Mūsu latīņu valodas skolotājs pērn gandrīz katru stundu atkārtoja vienu un to pašu: praeterita rneminisse juvctbit.»

«Ko tas nozīmē mūsu valoda?»

«Grūtos laikus atceroties, pašreizējās likstas vieglāk pārlaist.»

«Diez vai maz kādreiz pienāks labāki laiki?»

«Nezinu, Jānus, nezinu . . .» Edgars svārsta rokās pudeli. «Lai notiktu kas notikdams, mēs tā kā tā nespējam neko grozīt. Nemūžam neviens mums nejautās, ko mēs gribam vai kas mēs esam. Savās mājās saimnieki vairs neesam. Bet īstenībā neder kalpot nevienam — nedz fašistiem, nedz komunistiem. Mūs audzināja mērenā nacionālā garā, ar patstāvības ideāliem. Tas mājo mūsos kā saules gaisma, kā skaista teiksma, kas mūžam nezudīs. Vai nav tā?»

«Kalpa maize ta ka nebūtu vis teiksmai līdzīga.»

«Dārgais draugs, nekad neatnāks tādi laiki, kad visi jutīsies apmierināti. Itin nekad — paturi to prātā. Visi tiecas sasniegt labo, bet to satvert nespēj neviens.»

«Kāda jēga tad vispār ķepuroties?» šaubās Jānuss. «Lai viss iet, kā gājis.»

Edgars arī nezina — kāda jēga ir ķepuroties; dziļdomīgiem secinājumiem viņš nav nobriedis. Edgars līdz šim vadījis savu parasto skolnieka dzīvīti — šo to lasījis, vienu otru meiteni nomutējis, ēdis sausu uzturu, uzdzēris virsū ar saharīnu pasaldinātu tējūdeni un gājis slēpot. Un nu situsi viņa stunda — tāpat kā visam viņa gadagājumam, kas saņēmis mobilizācijas pavēli. Labība un asinis — tie nostājušies līdzās kā divi nemirstīgi simboli. Asinis apmēslo labību un labība — asinis; asinssaite sien tautu plecu pie pleca ar šiem purviem un pauguriem. Bet no jauna pienākusi Miķeļdiena, un šoreiz aunu vietā jāstājas jaunekļiem.

Edgars griež sarunu uz citu pusi, lai rūpju domas rastu mierinājumu vienkāršajā ikdienā.

«Šie mieži auguši tai tīrumā aiz birzītes,» viņš ieteicas. «Vai atceries, toreiz bija karsta jūnija diena, kad tur, zem bērziem, mēs pirmo reizi redzējāmies. Lopiņi ganījās Jāņu papuvē, man rokās alkšņu mizas taure. Atceries?»

Jānuss satver pasniegto pudeli. «Kā nu ne.»

«Un tev no auklas taisīta linga.»

«Jā, laikam gan.»

129

9 -- 1809

«Ātri vien sadraudzējāmies un sadzinām lopus vienuviet. Dāvids un Goliāts,» Edgars smejas. ^

Savā laikā pat skolā viņus dēvēja par Dāvidu un Goliātu. Goliāts, protams, bija Jānuss, jo viņš bija spēcīgāks un prāvākiem kauliem, par viņu stiprāks bija vienīgi Sirgastu būdeļ-nieka atraitnes dēls — puika ar grūtu galvu, kas piektajā klasē pēc Lieldienām vairs neatgriezās skolā. Spēkiem mērojušies gan viņi netika, Kērutu Alfrēds bija labu tiesu vecāks — jau sešpadsmit pilni, viņš uzlūkoja Jā-nusu par knausli, ar kuru nav vērts uzsākt nopietnāku cīkstēšanos. Edgars bija Dāvids, viņš prata spēlēt arī mūzikas instrumentu — šo talantu mantojis no sava tēva. Viņš ne-strinkšķināja kokli kā bībeles Dāvids, bet toties, vēl zēns būdams, gāja uz biedrības māju pūtēju orķestrī spēlēt klarneti, un valsts proklamēšanas gadadienā viņu varēja skatīt himnas atskaņotāju barā. Tikai vienā ziņā viņi nelīdzinājās bībeles stāstu spēkavīriem —' viņi nekad nestrīdējās. Tieši otrādi — arvien un visur bija vienis pratis, par ko ļaudis nereti brīnījās, jo Edgars bija palutināts, ietiepīgs puika, piedevām vēl saimniekdēls. Jānu-sam ar mācībām gāja sliktāk, un Edgaram laiku pa laikam vienā otrā vietā nācās piepalīdzēt.

«Es tikai atminos, kā mēs mežmalā mācījāmies staigāt uz rokām,» Jānuss piemetināja. «Tev allaž padevās labāk nekā man.»

Edgars iegremdē plaukstu dziļi siltajā, šalkojošajā labībā, izceļ sauju graudu un ļauj, lai tie līst caur pirkstiem koniskā kaudzītē. Šī

rotaļa aizrauj, un viņš top līksms kā bērns. Kas cits kā dažā ziņā bērni vien vēl viņi ir. Taču iesvētības mācību ir izgājuši. Šis laiks un Vilma — tie līdz šim brīdim Jānusam ir visjaukākie pārdzīvojumi. Kā viņš varēja tagad, skurbā galvā, piemirst Vilmu? Šeit, kaktā uz kažoka, Vilma bija gulējusi viņa rokās, un tas arī kaut ko nozīmē. Viņas galva atradās sienmali, kur vēl samanāms iedobums uz kažoka piedurknes. Pašbrūvētais, siltums un mīlestība jūtami aizkustina Jānusu. Viņš košļā cepto cūkgaļu un maizi, lai aizdzītu no mutes sīvo paštecinātā dvaku. Kas zina, varbūt Vilma, kā solījusies, vēl atgriežas? Jānuss katrā ziņā viņu gaidīs.

Bez šaubām, viņš jūtas priecīgs, ka Edgars atnācis ciemos. Kaut arī, kopš saimnieka dēls aizgāja mācīties ģimnāzijā, viņi nedaudz atsvešinājušies. Edgars, pārbraucis mājās, arvien sameklē Jānusu, nav kļuvis lepns, bet sarunas nevedas, nav vairs garu garās pārspriešanas — viens palicis darba cilvēks, otrs tapis par ģimnāzistu. Jānuss kā izslāpis klausījies saimniekdēla vārdos, bet nav uzdrīkstējies kaut ko piebilst, baiļodamies, ka tā vienkāršā dzīvīte, kādu vada viņš, varbūt necik nespēs saistīt pilsētnieka uzmanību. Tikai atmiņas par ganu dienām un skolas gadiem viņus tuvina kā senāk, jo vēlāko gadu rūgtā pieredze tās nespēj aptumšot un viņi joprojām var justies brīvi, nepiespiesti.

Pašbrūvētais paguvis sakāpt puišiem galvā, un tērzēts arī gana. Laukā pa to laiku kļuvis pilnīgi tumšs — neskanīgs, nedzīvs rudens vakars pārmāc visu. Ēku puduri slīgst mitrā,

gurdā tumsā kā maza sala jūras dibenā. Kailie koki pagalmā pieklusuši, kūtī kūtri iebubinās zirgi, un zem kāda mājnieka kājām, kurš dodas uz kūti, stalli vai dzīvojamo ēku, šļakst dub]i. Bet cik vairs dvēseļu šajās mājās atlicis? Roze, Tāveta klusais zieds, jau kur tie gadi kā mirusi ar krūšu vēzi un aizvesta no Aiastiem, kā visus no šejienes pēcgalā aizved. Viņas vietā ieradusies kāda jestra kalpone — vecmeita, vārdā Mīle, un saimnieko pa virtuvi un kūti. Aiastos viņa rosās jau diezgan ilgi, un daudzi — varbūt arī Tāvets — tur viņu par saimnieci.

Žāvādamies Jānuss pieceļas; graudi ir sausi, pienācis laiks tos bērt maisos. Ko vairs gaidīt — maisi kaudzē kaktā un maisa turētājs tepat pie rokas. Un abi puiši ķeras pie darba. Jānuss sparīgi ar koka lāpstu ber graudus maisā. Edgars — kā pats velna kalps — stāv ar muguru pret lukturi un reizēm pacilā tēva lielos, stūrainos divpūru maisus. Labības putekļi sūrst rīklē, liesmiņa lukturī dreb un kvēpinās — petrolejas pamaz.

Pēkšņi Jānusam neparasti skaidri ataust atmiņā brālis, kuru četrdesmit pirmajā gadā mobilizēja Sarkanajā Armijā. Brāļa drēbes arvien smaržoja pēc sveķiem, viņa plaukstas meža darbos bija tapušas melnas kā izmiecē-tas. Jānuss atcerējās, kā brālis, pirms devās uz sarīkojumu, pagalmā kumelīšu mauriņā ar sīcošu, gaisu caurlaidošu sūkni mēdza piepumpēt divriteņa riepu. Viņš atminas brāļa paradumu sarunājoties piešķiebt galvu, it kā līdzjūtīgi ieklausītos kaut kādā netveramā, tikai viņam vienīgajam saprotamā balsī. Pat

brāļa savādo paradumu — sākumā apēst sausu putraimu biezputru un tikai pēc tam vienā rāvienā uzdzert krūzi piena — ari to Jānuss atceras.

Visas šīs ainas cita pēc citas nozib viņam gar acīm. Un dīvaini — kad viņš reizēm vakaros aplūko laikraksta «Postimees» neskaidros uzņēmumus, kur redzami vācu tālšāvēji lielgabali savā nāves pļaujā un lasa ziņojumus no karalauka par «niknajām cīņām ar boļševikiem», viņš nekad nedomā par brāli, pret kuru šie stobri pavērsti kaut kur Krievzemes brikšņos. Vienīgi strādājot viņš to atceras, jā, tikai tad.

«Ko tu, Jānus, darītu, ja tev frontē pēkšņi pretī nostātos Endels?» Edgars negaidīti jautā.

Jānuss satrūkstas. «Tieši par savu brāli tikko domāju,» viņš atzīstas. «Savādi, ka mēs abi reizē ... Tu gribi zināt, ko es darītu. Visupirms sasveicinātos.»

«Vai tu karotu ar viņu?»

«Neba jau frontinieks esmu,» Jānuss atrunājas.

«Frontinieks,» saimniekdēls aizsvilies mēdās. «Kad nokļūsi tur, visam jābūt skaidram. Tad ilgi domāt neviens vairs neļaus.»

Jānuss bez steigas pa zemi līdz sienmalei aizvelk pilno graudu maisu.

«Viens otru nogalēt gan nesāksim — to lai necer,» viņš lēni nosaka.

«Tev liekas — tas ir tik vienkārši...»

«Par slepkavniekiem jau nepaliksim.»

Edgars pētoši uzlūko mašīnista dēlu.

«Esam viena tēva bērni, nekāda tēvzeme mums nav dalāma.» Jānuss piebilst, ar lāpstu

sarausdams kopā graudus uz skārda. «Ļauna viens otram arī netikām nodarījuši.»

«Tas tiesa, bet jums jākaro par pretējām idejām.»

Jānuss klusē. Idejas, viņš sarūgtināts domā, tātad ideju dēļ, mums jāmirst viena vienīga skaista vārda dēļ, kas gandrīz tikpat skaists kā vārds «mīlestība». Un Jānuss vairs nespēj atvairīt domas par Vilmu, viņas matiem, skūpstiem, augumu, kura siltumu viņa augums vēl nav piemirsis. Pa šo laiku Vilma droši vien būs sameklējusi čigānu un brīdinājusi to. Bet, ja viņai nelaimēsies to dabūt rokā, tad nekas nav līdzams. Ir darīts viss, kas viņu spēkos, un viņu sirdsapziņa šajā reizē ir tīra kā tikko ar suku uzposts lampas cilindrs.

«Jānus, vai tev kādreiz bijušas priekšnojautas, kas vēlāk piepildījušās?» Edgars, saturēdams maisa augšmalu, jautā.

Jānuss tūdaļ neatbild, grābjot kārtējo graudu liekšķeri, viņš pūlas sakopot domas.

«Jā gan,» viņš beidzot atbild.

Redzams, ka Edgars meklē vārdus, laikam jau ir kaut kas tāds, ko tik viegli nevar izklāstīt.

«Nezinu, vai vērts par to runāt,» viņš nedroši iesāk. «No komisijas parītdien mums glābiņa nav tā kā tā, un, ja nenoslēpjamies mežā vai nemūkam uz Somiju, nonāksim frontē, kā likts.»

«Tas tiesa,» piekrīt Jānuss. «Ja vien ne-iešļircinām sev kājās petroleju.»

«To es nedarīšu, tīšuprāt savu veselību bojāt negribu.»

«Mans tēvs saka: jāiet vien irf kas būs —

būs; cik ilgi iespējams izvairīties no kroņa pavēles pildīšanas. Rocība mums maza, ir ceļa-kulei nepietiks. Ar tevi ir citādi, tēvs varēs tev arī mežā piegādāt ēdamo — tak jau triju zirgu zeme.»

«Redzēs, kas un kā,» Edgars, sevī noslēdzies, atsaka. Mājās vēl nav galīgi izlēmuši — Tāvets ir svārstīgas dabas, un viņa nenoteiktība pielipusi arī dēlam. «Man tāda nojauta, ka šis ir pēdējais rudens, ko es aizvadu mūsmājās.»

Drauga atzīšanās Jānusu gluži iztrūcina. Lai saimniekdēla vārdu draudīgo pieskaņu kaut nedaudz mīkstinātu, viņš uz labu laimi saka:

«Pēc kara atkal atgriezīsimies.»

Edgars skumji pasmaida un vēro savu spokaino ēnu uz kaltes sienas. Viņiem ir trīs ceļi — vai nu uz mežu, vai Somiju vai vācu armijā. Somija ir tālu, ceļš uz turieni saistīts ar briesmām, un ej nu sazini, kas viņus tur sagaida. Varzamežs sākas tepat aiz māju robežām; nekāds dižvēris tas nav, taču kādu nekādu patvērumu var dot. Tikai viens apstāklis sagādā galvassāpes — kur lai glābjas un no kā lai pārtiek sala laikā — grauz nu koka mizu kā zaķi. Bez tam te tikpat kā frontes aizmugure, visās malās čum un mudž no karavīriem, viegli var iekrist, un ūdens atkal smelsies mutē — vai nu gūsts, vai fronte nodrošināta.

Graudi šalkdami līst maisā. Jānuss sakroko un aizsien ar auklu maisa augšmalu, pēc tam no kaudzes paņem nākamo svītraino maisu un atver to — tas ir tumšs un nenosakāms kā

liktenis, un tam jātop piepildītam ar cilvēku dzīvībām, ar graudiem no cilvēku ģints.

Viņu izvēli kavē morālas dabas šķēršļi. Ieaudzinātā dzelžainā bezierunu pakļaušanās. Karot zemniekam ir tāds pats pienākums kā viņa senčiem doties muižas klaušās. Kaklakungi — gandrīz vieni un tie paši: to baronu mazdēli, kuri muižas staļļos pēra viņu vectēvus. Vēsture nogājusi apli, kas gan ne tuvu nav noslēgts aplis, bet ko tas vairs spētu līdzēt. Gadsimtu gaitā ieaudzināts, ka pavēles jāizpilda, un tas šķiet vienvienīgais drošais spēks, uz kuru paļaujas un cer pavēļu devēji un to izpildītāji laikā, kad visas jūtas un vērtīgākais cilvēkā bezcerīgi pārvērsts par samazgām. Un savos aprēķinos viņi nemaldās.

Kad Jānusa un Edgara vectēvi pie jaunā tvaikakatla ar visiem tā mirdzošajiem vara krāniem lasīja avīzi un prieks mājoja viņu sirdīs par jauko rudens dienu, tiem netrūka savas tiesas cerību un skaidras sirds, brīnišķīgas, pilnvērtīgas dzīves ideāls kā laimeszeme Kungla mita viņu zemapziņā. Vai tik te neslēpjas atslēga arī tagadējās paaudzes zelta laikiem, zaudētajai ētiskajai paradīzei, ko nav iespējams atjaunot kā zināmu periodu cilvēka dzīvē? Jo vēlāk sekoja sapņu piepildījums, mamona dancis, dancis ap tvaikakatlu un klātiem galdiem, dižošanās un plātīšanās, kam cauri vīdēja draudīgais beigu sākums — saimnieciskais briedums. Un mirdzošais tvaika-katls neglābjami tika nolemts rūsas varai — tāpat kā nabadzīgo un bagāto ļaužu draudzība.

Ir pienācis asins un melu laiks; tas mudina 136

ari viņus uz ļaunu. Krāpšana, varasdarbi un pērkamība it visur rod mājvietu, ikviens par katru cenu grib saglabāt savu dzīvību, raib-raibo principu plakātu aizsegā plaukst sīkumaina personiska atriebība, un asinis aizmiglo taisnības dievietes acis. Viss uzticamais un tikumīgais sabrūk, ik solī uzglūn briesmas.

Arī šie abi jaunekļi ir kā peles pirms iekrišanas lamatās, un viņi nojauš, ka no lamatām nevarēs izbēgt, vienalga, kuru no trim pieminētajiem ceļiem izvēlētos. Veselību bojāt neatvēl viņu dabiskā lauku cilvēka dzīves gudrība; atliek tikai bojā eja, jo asais cirvis jau gaida, lai apcirstu viņu dzīvības koka saknes.

Nākotne ir tikpat tumša kā šis prāvais, tukšais maiss. Tāvets ir visādi izdomājies, pat aizbraucis pie sava brāļa — advokāta uz Tartu, lai tas palīdzētu izprātot kaut kādu likumīgu izeju. Taču pret mobilizāciju arī advokāts nezina glābiņa. To Tāvets noprata tūdaļ, tikko bija pārmijis ar brāli pāris vārdu. Un viņam kļuva pat neērti par savu vientiesību.

Milzu kuļmašīna iedarbināta, un to apturēt nespēj neviens, un laukā no tās nāks tikai jūklis. Āmen.

Uzmanīgi tiek pavērtas kaltes durvis. Pirmajā mirklī nācējs nokrēslī nav saredzams. Jānuss nodreb, domādams, ka tā varbūt ir Vilma, kura beidzot paguvusi atgriezties, un prieka vilnis uzbango viņa sirdi. Bet liels ir puiša pārsteigums, kad viņš pamana durvju ailē svešu vīru, kurā, vērīgāk aplūkojot, var pazīt čigānu. Cilvēks pārbijies trīc, kaut gan

pūlas visiem spēkiem nomākt drebuļus. Ar izmisuma pilnu skatienu viņš uzlūko Jānusu un klusē.

«Nāc vien iekšā, ja reiz esi šurp atkūlies,» Jānuss beidzot draudzīgi ierunājas.

Čigāns vilcinādamies iznāk luktura gaismā. Viņa vājā seja apaugusi ar bārdu, mugurā sadriskāts apģērbs — kā saulesbrālim, galvā dievs zina kur sadabūta veca, sagumzīta mežsarga formas cepure.

Ikviens Tuhakopli apkaimē viņu pazīst. Viņš paklusām mitinājās Sirgastu būdeļnieka namiņā, no kurienes Kērutu Milda pērngad rudenī pēc kartupeļu noņemšanas pārvācās uz citu pagastu pie radiem. Par savu pagātni neko noteiktu viņš nestāsta. No viņa var izdabūt tikai nenoteiktas, nenozīmīgas ziņas, ja kāds mēģina iztaujāt par viņa līdzšinējo dzīvi. Šādās reizēs čigāns izturas, kā ūdeni mutē ieņēmis. Visai iespējams, ka viņš jau ticis citur tirdīts un viņu stindzina bailes. Vīrs centies dzīvot savā mājelē tik klusu un nemanāmi kā pele un gatavs pie ikviena aizdomīga troksnīša vai skaļākas čaboņas dot kājām ziņu. Pat gaišā dienas laikā uguni iekurt tas neuzdrīkstas — ka tikai kāds pēc dūmiem nenoprastu, ka šeit uzturas cilvēks. Arī no ciema uz ciemu viņš neiedrošinās iet pa taku, bet līdzīgi zaķim cilpo pa mežu, lai jauktu pēdas. Čigāns dzīvojis vienās bailēs, it īpaši pavasarī, kad ieradās šaipusē un svaigās pēdas to draudēja nodot. Viņš tic sapņiem un pēc tiem pūlas paredzēt savu nākotni, bet sapņi lielākoties ir neskaidri, vienveidīgi, un tajos ir maz simboliskā, kas atvieglotu izdarīt tālejo-

sus secinājumus. Viņš strādā pie saimniekiem par dienas algādzi, lai kaut kā izdzīvotu, un izgudrēm izvairās, ja taujā pēc viņa dzīvesvietas. Drīz vien, protams, apkārtējiem ļaudīm top skaidrs, kur viņš apmeties, — šādas lietas necik ilgi noslēpt neizdodas, un pēdu slēpšana zaudē jebkuru jēgu, taču tagad tas tiek darīts jau aiz ieraduma un sevis nomierināšanas labad. Mazliet piesardzības, kaut arī tikai šķietamas, tomēr der saglabāt.

Apkārtējie ļaudis jūt viņam līdzi, kaut arī — ne pārāk, un, kad viņš palīdz saimniekiem pārvest sienu, cirst kokus mežā vai kaut cūkas, viņam parasti līdzi dod drāniņā iesietu ēdamo (šai vajadzībai čigāns kabatā nēsā pa-dilušu katūna lakatiņu). Šis klusais, raižu māktais vīrelis ne tuvu neatgādina čigānu, arī dziedāt un vijoli spēlēt viņš neprot. Ja reizēm meitenes lūdz, lai tām no rokas izzīlē nākotni, viņš tikai skumji pakrata galvu un saka, ka šī māka sen piemirsušies, par ko visi ir ļoti izbrīnījušies. Piesardzīgi, atturīgi, izvairoties no ļaudīm, — tā viņš lūko pārlaist grūtos laikus un saglabāt dzīvību. Tikai savā pajumtē, uz kluča sēdēdams, kad grāpī vārās kartupeļi, viņš domā par savas tautas bēdīgo likteni, nesaprazdams, kāpēc tā izsludināta ārpus likuma. Tiesa, nievāti un trenkāti arvien viņi gana — te par zirgu zagšanu, te tāpat — vienkārši aizsprieduma pēc, bet itin nekad šie aizspriedumi nav guvuši tik nežēlīgu spēku kā pašlaik.

Arī Keo mājās viņš palīdzēja nokopt sienu un vasarāju, bet rudenī zāģēja kokus. Cūku bēru reizē pielikt savu roku Villems nepavi-

sam nebija laisks, tāpat kā sadzert ar saimnieku pašbrūvēto. Kas gan par to, ka Paulis iecelts aizsargiem par nodaļas vecāko — viņš taču iepriekšējā karā kā nekā bijis pārtikas apgādnieks un pašās beigās pat neilgu laiku štāba ziņnesis, un tāpēc radusies pārliecība, ka šādam vīram nav svešas arī militārās zināšanas un komandēšanas māka. Par čigāna arestu pavēle vēl nav izdota, un Paulis taisa tādu seju, it kā tas viņu neinteresē. Viņš cenšas sadzīvot ar Villemu kā pašu cilvēku, cik vien ilgi iespējams. Bet šiem neparastiem apstākļiem nav lemts pastāvēt mūžīgi. Ar laiku pagastnamā ieklīst valodas, ka viens apšaubāms nepierakstījies tips dzīvojot Sirgastu būdeļnieka namiņā un par vēdera tiesu ejot strādāt pie saimniekiem. Pauli nostrostē par pasivitāti, un viņš saņem stingru pavēli apcietināt šo vīru. Brālīgām attiecībām un kopdarbībai pienācis gals; tagad arī Paulim top itin skaidrs, kādu šausmīgu kļūdu pieļāvis, ka plecu pie pleca ar šitādu salašņu gāzis kokus. Kā jau apzinīgs pilsonis, viņš visā nopietnībā nolemj ķerties pie šā uzdevuma izpildes un darīt visu, lai priekšniecība būtu ar viņu mierā.

Un pārbiedētais čigāns šobrīd stāv Aiastu graudu kaltē un nezina, kāds liktenis viņu gaida posta pilnajā vajāta cilvēka dzīve. Tagad, kad viņš tiek gūstīts, neviens vairs nevēlas nonākt saskarē ar viņu, lai veltīgi neiekultos nepatikšanās. Vienā rāvienā cilvēks ir nostādīts ārpus likuma un sabiedrības, pat ārpus jebkuras cilvēku kopas, jo šajā pusē viņš ir svešinieks, kurš ieradies nesen, viņam

nav ne radinieku un paziņu, nedz iesvētību biedru, vārdu sakot, šim vīram trūkst savas vēstures. Svešatnība un vientulība nospiež kā jauna, grūta nasta. Sājā vēlīnā rudens novakarē, drebot no bailēm, drēgnā laika un mazvērtības apziņas, viņam gluži vienam jāstāv pret visu pasauli, lai bezjēdzīgajās cilvēku medībās saglabātu savu dzīvību. Sirds šausmās vai stājās, kad Vilma viņu uzgāja šķūnī, kur, ieracies dziji sienā, viņš pusmiegā snauda.

Edgars nomana čigāna nespēku, paņem no kakta kandžas pudeli un sniedz viņam. Bēglis izdzer pāris malku. Vajātā cilvēka ķermenis šausmu pārņemtajā skrējienā jau pietiekami sakarsis; nevis degvīns, bet cerība viņam nepieciešama. Klusēdams stāv krēslainajā telpā šis par rēgu pārvērstais radījums, kuram nav pa spēkam būt pat rēgam. Jo cilvēku mednieki ir kājās. Iztapīgie saimnieki, vecās un jaunās kārtības balsti, vecām šautenēm pār plecu, izbalējušām aizsargu cepurēm galvā, brien, dubļiem šļakstot, no sētas uz sētu, līdzīgi sumpurņiem dzenot viņa pēdas un klusībā gānoties par šo jezgu. Diemžēl nevis līdzcietība, bet pienākuma apziņa un trula vienaldzība tos pazudina, verdziska, pārlieku cītīga pavēļu pildīšana top viņiem liktenīga, un, ja vēlāk, paši nokļuvuši sprukās, viņi apliecinās, ka tā nav gribējuši, ka bijis jārīkojas spaidu kārtā, ka viņi ne drusku nav vainīgi, tad sava tiesa taisnības te slēpjas. Bet tad būs par vēlu, pārāk vēlu nomazgāt no sevis cilvēku ķērāja neslavu.

«Šis laikam ir tas pats, ko Paulis ar vīriem

devās meklēt,» saimniekdēls bez vajadzības paskaidro Jānusam.

Jānuss klusē, čigāns ari. Kāpēc gan viņam bija jānāk uz graudu kalti? Šeit viņu iespējams notvert daudz vieglāk nekā laukā. Domas galvā stingst, locekļi kā svina pielieti, un negantās bailes dara viņu mēmu un vienaldzīgu. Bēguļošana un slēpšanās viru nogurdinājušas līdz nāvei, ilgāk izturēt vairs nav spēka — ik bridi tas draud izsīkt pavisam, un tad — lai dara ar viņu, ko grib.

Kā par spīti, necik tālu var saklausīt balsis, kas nepārprotami un nežēlīgi tuvojas. Visi trīs saspringti klausās — katrs ar savādāku sejas izteiksmi. Čigāns dreb kā ievainots briedis, Edgars neziņā, ko iesākt, tikai Jānuss, šķiet, kaut ko pārdomā. Viss liekas neloģisks, ačgārns, svešāds — kā sapnī skatits. Kāpēc šiem pēdudzinējiem savā starpā būtu tik skaļi jāsarunājas? Vai tas tiek darīts aiz paviršības vai ar nolūku? Iespējams ari, ka šie ieradušies pie Tāveta, lai, garām ejot, uzpīpotu, padzertos aukstu ūdeni no spaiņa un papūti-nātu kājas — neko vairāk.

Jānuss, kā jau visdarbīgākais, attopas pirmais. Viņš sarausta stingrāk uz augšu bikses un pamāj ar galvu durvju virzienā. Čigāns, liekas, sapratis viņa norādījumu. Jānuss saliecies izlien pirmais laukā pa sāndurvīm. Šo tumsā iegrimušo ēku viņš pazīst kā savus piecus pirkstus. Čigāns kā miegā soļo viņam nopakaļ.

Ir arī pats pēdējais laiks nozust. Tikko abi prom, lejā pie ārdurvīm atskan soļi un skaļas balsis. Tā patiešām ir ķērāju komanda. Tumsā

grūstīdamies, bars aizsargu ar Pauli priekšgalā iespraucas iekšā. Un paliek stāvam uz kaltes skārda, kur graudi nogrābti, — uz labības, pat šādu uzdevumu pildot, ar dubļainām kājām, protams, neviens no viņiem nekāps. Tā nu pirmo reizi šomāju vēsturē vīri ar šautenēm pārkāpuši kaltes slieksni.

Paulis bez kavēšanās ķeras pie lietas.

«Vai čigānu esi redzējis?»

«Vispār, vai?»

«Kas velns par — vispār!» Paulis errojas. «Šodien! Pašlaik!»

«Nevienu šeit neesmu redzējis — ne žīdu, ne čigānu, ne amerikāni...» jaunais Aniluiks izvairās.

«Uz šo pusi viņš esot skrējis. Varzamežā uz ceļa nāca pretī vecais Nurmu saimnieks, kaut mēle tam jau mīksta, tomēr teicās redzējis, kā čigāns nesies uz Aiastiem — papēži vien nozibējuši ...»

Paulim aptrūkst padoma. Viņa plāns bijis visai vienkāršs. Ja jau čigāns skrējis uz šejieni, tad tik nosalušam un izsalkušam vīram noteikti jālūko ietikt kaltē. Vai tad tāds čigāna cilvēks nav kā pele — iemetas svešu ļaužu labības apcirkņos un tik ņemas pīkstēt, kā jau dieviņš nolicis, Paulis sevī nospriedis.

«Varbūt nav paspējis attikt līdz šejienei. Varbūt, tumsā nepamanījuši, aizdrāzāties ar joni tam garām — čigāns jau ari tāds patumšs. Ko pavēlēsiet pasacīt, ja viņš ierodas?»

Daži vīri smaida par Edgara vārdiem.

«Šovakar viņš jānčtver par katru cenu,» Paulis, bises laidi žņaudzīdams, apgalvo. «Vienalga — dzīvs vai miris.»

«Ko tad šis tādu nodarījis?» Edgars ziņkāri prasa. «Zirgu nozadzis vai māju aizdedzinājis?»

«Ko tu gvelz kā bērna prātā,» Paulis skaišas. «Visi čigāni pakļauti likvidācijai.»

«Kāpēc tā?» Edgars smaida. Redzēs, kā viņ-sētas saimnieks attaisnos savas cilvēku medības. Bet Paulis nav tas vīrs, kurš pūlēsies kaut ko nopamatot. «Tā nav mana daļa,» viņš parausta plecus. «No pagasta pavēle saņemta — un beigta balle.»

«Vai savas galvas uz pleciem tev nav?»

Vīri smīn, Pauļa seja metas sarkana.

«Laukā stāv sargi. Kad saķersim čigānu, gan tad tev parādīšu.»

«Man — kāpēc?»

«Gan zināsim — kāpēc .. .» Paulis mīklaini piedraud.

Edgars pret viņsaimnieku nekādu lielo godbijību nejūt. Un spītīgi atcērt:

«Šodien tu trenc čigānu, rit krievi lenks tevi pašu.»

«Ja lenks, tad lenks, neko darīt. Ja gadījumā šie atgriezīsies, tā kā tā visi tiksim aiztriekti uz Sibīriju! Ko citu šie māk.»

«Vai tālab jums jānotver čigāns?»

«Čigānam, nabagam, nāks tikai par labu, ja tiks cietumā pie miltūdeņa. Pavecs vīrs, neviena savējā ...»

Te piepeši top dzirdams, kā vīri, bļaustīdamies un brēku saceldami, kāpj augšup. Atskan atsevišķas balsis:

«Ak tu, cūkas dzimums, domā pretoties, še tev!...»

«Gan tu vēl velnu redzēsi!»

Edgars nobāl.

Aizsargi aizelsušies stiepj pie priekšnieka uz kalti notverto bēgli, kurš visiem spēkiem turas pretī.

«Noķērām čigānu,» ziņo garš, kārns vīrs, kādreizējais piena pārraugs.

Taču Paulim pamostas šaubas — sagūstītais šķiet pārāk zaļoksns priekš čigāna. Viņš piestumj aizturēto tuvāk luktura gaismai.

«Kas tie par kumēdiņiem?» viņš pēkšņi uzbrēc. «Vai šis, pēc jūsu domām, atgādina čigānu, ko?»

Cilvēku mednieki aplūko notverto eksemplāru rūpīgāk. Iztrūkušies arī viņi pamana, ka saķertais ir nevis kaut kāds čigāns, bet mašīnista Luziksepa jaunākais dēls.

«Āre, viens necik sen kā mierīgi izgāja laukā, domājām — kaltes krāsnkuris iet uz mājām,» taisnojās kārnais vīrs. «Zem tā sasodītā bleķa galīgi tumšs, šito izvilkām no turienes ...»

Jānuss pasmīn.

«Ak domājāt!» mēdās Paulis. «Kur jums acis bija? Tejienieti vairs nepazīstat!»

Vīri vainas apziņā klusē.

«Zem bleķa tumšs kā ķeselē, ko tur var saredzēt vai ko,» kārnais vīrs nedroši bilst.

«Gan jums acu caurumus ietaisīs,» Paulis piedraud. «Allaž šiem atgadās visādi brīnumi — te neredz, te atkal nedzird. Pērn ar izpletņu lēcēju akurāt tāpat — aizlaiž prom, pēcāk Tartu tuvumā citi šo notvēruši... Uz vienu roku, kā gan citādi...»

«Ar ko, pēc tavām domām, mēs šoreiz būtu

sazvērējušies?» Sirgastu bārdainis īdzīgi prasa.

«Komunistu stabulē pūšat — kā citādi.»

Sirgastu vecsaimniekam izlaužas nopūta. Ziemā tā noderētu kāds, kas stallī sienas aizdrīvētu, bet kur lai šo ņem. Ja šīs medības izpaliktu, varētu ataicināt čigānu.

«Tagad, kad bēglis notverts, mierīgu prātu varat atgriezties mājās un likties cisās,» Edgars zobojas. «Tā tik skaties, ka nepiešķir vēl dzelzs krustu, lai.»

«Tu, zeņķi, labāk pievaldi muti!»

Paulis sakārto plecā šauteni un pavēl vīriem:

«Marš laukā! Čigānam pa pēdām. Man tas plukata jādabū rokā. Vienalga — dzīvs vai miris!»

Cilvēku medības toruden nerimstas, un, tā kā tās tapušas par modes lietu, tad uz labu laiku nav vairs iespējams tās apstādināt. Naida un atmaksas mašinērija strādā rūkdama, . un nevienam nav pa spēkam remdināt tās neganto niknumu, kur nu vēl novērst, — cilvēkos un viņu savstarpējās attieksmēs atklājies baismīgs bezdibenis.

Puiši, tāpat kā iepriekš, ber graudus lielajos, dziļajos maisos, un uz naglas pakārtajā lukturī deg nespodra, vārga liesmiņa. Liesmas mēlīte aiz nokvēpušā stikla, šķiet, tiektin tiecas augšup, lai darītu zināmu savu eksistenci, taču neiespēj to. Abi puiši strādā, un pie šā noderīgā darba viņiem arī derētu palikt. Taču malka maizes krāsnij saskaldīta, un virēja rīta agrumā iekurs uguni, lai maizes kule

būtu sagatavota īsti laikā. Parīt viņiem jādodas karā un jāsāk svešāda, cilvēka dabai nepiedienīga dzīve.

Un nekad mēs viņus vairs neredzēsim, pat sapnī ne.

CETURTAIS DANCIS

Ir mākoņains un nemīlīgs oktobra rīts. Var-zamežs paceļas miglā kā tumšs, draudīgs mūris, egļu vidū iemaldījušos bērzu un apšu zaros šur tur vēl dreb pa miklai, blāvdzeltenai lapai. Tikai traktors ar savu spēcīgo dārdoņu sašķeļ pelēksirmo, noslēpumaino meža klusumu. Draudīgi rēcot un kāpurķēdēm žvadzot, tas aizlīgo miglā kā biedīgs milzu nezvērs, vezdams aiz sevis veco tvaikakatlu. Uguns un ūdens ar savu posta darbu to nav taupījuši — vairākās vietās uz rumpja redzami ielāpi, arī rūsa nav žēlojusi, taču, neraugoties uz visu, no jauna tas ticis sameklēts nojumē un likts lietā, jo Keo Pauļa «Ford-sonu» pēc mašīnu kooperatīva likvidēšanas nodeva traktoru stacijai, bet labība arī šoruden gaidīt gaida kūlējus. Vecais dampis tapis par tādu kā perpetuum mobile, kuram kā dzelzs Ahasvēram jākuļas no pakalna uz pakalnu, jākumuro no sētas uz sētu, aizgūtnēm tempjot ūdeni un aprijot malkas šķilas, un bez mitas nenogurstoši jāstrādā. Svilpe — kur tas laiks kā sabojājusies, arī daudz kas cits pagalam nolaists, taču kāda tam pašlaik nozīme? Nevienam pat prātā nenāk pārmest dampim pūtiena trūkumu, un mašīnists, kurš tvaika-

katlu pazīst kā savus piecus pirkstus, zina arī bez meniska, cik katlā vēl ūdens.

Aiz dampja soļo divi vīri — gluži kā kalpi sava kunga pēdās. Gados vecākais ir Luzikļ sepu Elmārs, ilggadīgais mašīnists, domīgs, sakumpušu muguru, viņš ved pie rokas divriteni — sava karā kritušā dēla atstāto mantojumu. Otrs, spēcīgs lauku puisis, ir Arvo Sāre-megi, kas pavasarī — galvenām kārtām pēc sieviešu iniciatīvas — ievēlēts par kolhoza priekšsēdētāju. Viņš radis ejot turēt galvu nokārtu, tāpēc rodas iespaids, ka viņam aiz- ļ vien nelāga oma.

Visa šī braucēju virkne virzās uz Aias-1 tiem. Kolhoza centrs gan ierīkots Keo mājās,« bet telītes iemitinātas agrākā Aniluiku kūtī, | un tām ziemu nepieciešami salmi, tāpēc tvai-kakatlu ved uz šejieni.

Vīri katrs aizņemts ar savām domām, īpaši priekšsēdētājs, kurš pat šimbrīžam nav ticis skaidrībā, kā lai izpilda savus amata pienā- 1 kumus un visu izkārto tā, ka pats un ļaudis : būtu apmierināti. Neviens viņu neprot pamā- 1 cīt, varbūt vienīgi pagasta partordze, uzņē- | mīga sieviete, kas balstās uz Krievzemes kol- | hozu pieredzes, ko labi iepazinusi. Bet ari tas j ir pārāk maz, un vairums norādījumu turklāt netiek likti lietā, jo apstākļi visai atšķirīgi. Tāpēc nav nekāds brīnums, ka Arvo Sāre-megi jūtas velnišķīgi vientuļš — jo īpaši šādā miglā tītā ceļā mežvidū un īpaši šādā rītā, kad skaidri zina — drīz atkal būs jādod enerģiski un precīzi norādījumi, jāizrīko darbos. Roka nepacietīgi tausta planšeti, kas tam kuļājas gar sāniem, — tajā atrodas tintes zīmulis,

u

kolhoza paraugstatūti un glītrakstīšanas burtnīca ar slīpām līnijām, no kuras viņš mēdz izraut pa lapai — vienai otrai neatliekamai izziņai vai apliecībai.

«Oktobris jau klāt, bet ar darbiem necik tālu vis neesam tikuši,» ieminas priekšsēdētājs vairāk sev nekā mašīnistam, kas soļo līdzās.

«Cik vien varu atminēties — nekad vēl labība nav palikusi nekulta,» Elmārs kā nu prazdams viņu mierina. «Un nepaliks arī šogad.»

«Tas tiesa — nav gan, bet...» priekšsēdētājs apraujas pusvārdā, jo arī pats nezina, ko gribējis sacīt: vai to, ka laiks pieturas grozīgs un uz jaukām dienām nav ko cerēt, vai varbūt to, ka labība — ja darbi ievilksies garumā — patiesi paliks nekulta, zem sniega. Kā viena, tā otra rūpē dara puisi nemierīgu. Darba laikā slaistīties viņš nav radis, un tas viņu nomoka; tāpat nav ērti vadīt apstākļos, kad nevienam nav īstas no jēgas par visu, kas darāms, pie tam daudzi arī neko prātīgu no tā negaida. Daudz vieglāku sirdi viņš uzņemtos jebkuru citu pienākumu un no malas pavērotu, kā tad īsti jāsaimnieko tādā kolhozā; taču — neko darīt — sava loma jāspēlē līdz galam.

«Kad tiksim Aiastos, tvaikakatlā ar steigu jāpakur uguns,» viņš pamāca Elmāru, it kā tas pats nezinātu.

«Ļaudis jau nav ko gaidīt, iekāms tiem nebūs piekopts mājas solis,» Elmārs izsaka savas domas un, rokas pūtinot, paiet otrpus velosipēda.

«Rīkojums tika dots, ka jāierodas savlaicīgi,» priekšsēdētājs skaidro.

«Rīkojums paliek rīkojums, bet katram ari sava dzīve,» Elmārs domīgi piebilst.

«Vienalga, bet uguns jāpakur tūliņ.»

Elmārs pamet savādu skatienu uz priekšsēdētāju.

«Ar ko?»

«Kā tā — ar ko?» Sāremegi brīnās.

«Kur tad malka, mīļais cilvēk?»

«Kāda malka?»

«Nu — kurināmais. Neba sutukatls kāds traktors, ka strādās bešā.»

Priekšsēdētājam top neērti, ka bijis tāds nejēga. Lai slēptu apjukumu, viņš ņemas stāstīt, ka labāk būtu bijis kult ar traktoru, bet stacijā traktoru pamaz; uz vairākiem kolhoziem piešķirts tikai viens traktors un arī tikai rudens aršanai, nevis citiem darbiem.

Elmārs klausās un māj ar galvu. «Tev, nabagam, ari nav diez cik salda dzīve,» viņš līdzjūtīgi piemetina.

Sāremegi vēsi parausta plecus — līdzjūtības apliecinājumus viņš necieš.

«Pamēģināšu kaut kur sameklēt kurināmo,» viņš īsi nosaka un pagriežas, lai dotos uz Var-zameža silavu. Šeit, gar mežmalu, var nokļūt līdz lielceļam, kas ved uz skolasnamu un veikalu. Mētelim grabot un planšetei kūļājoties gar sāniem, priekšsēdētājs, ar domām kaudamies, nozūd miglā. Arvien kā pa celmiem, rocība vēl pārāk šaura — to var manīt ik uz soja. Visa saimniecība — kā bedre bez dibena, ko aizpildīt nav iespējams. Kur tagad uz ātru roku lai izrauj malku? Jau viņdien tās

tik tikko pietika līdz vakaram, tomēr kā nekā tika galā. Diez cik apsviedīgs savās izdarībās Sāremegi nav, drīzāk gan pagauss, un reizēm viņam liekas, vai tik ļaudis pēcāk aiz muguras nesmejas par viņa tūļību.

Kāpurķēžu traktora kabīnē sēž jauns samiegojies traktorists — vakarnakt gājis meitās — un ēd iemīļotās līdzdoto Suislepa šķirnes ābolu. Saīgušu, nicīgu sejas izteiksmi viņš palūkojas laukā pa kabīnes logu — jāpārliecinās, vai milzonīgais dzelžu grausts, kurš darbojās jau tolaik pilnā sparā, kad viņš vēl nebija nācis pasaulē, pēkšņi nav atkabinājies un nozudis kaut kur aizmugurē. Ceļš sāk slieties pa nogāzi kalnā. Tas ir garš brauciens, gandrīz bezgalīgs. Nelaiķis Mats Aniluiks, Tā-veta tēvs, kurš gadu desmitiem jau atdusas zem melna dzelzs krusta Otepē kapsētā, reiz jokojot izteicies, ka, braucot no caurtekas līdz Aiastu sētai, varot iemācīties no galvas visu dziesmu grāmatu — tik gauss un apnicīgs ir ceļš kalnup. Savādi gan, ka cauri gadu desmitiem tieši šie vārdi saglabājušies ļaužu prātos, turpetī pārējos šā godājamā sirmgalvja izteicienus un darbus vairs neatceras neviens. Pat par Juri, visiecirtīgāko no Aniluikiem, īstenībā zina varbūt vienīgi to, ka, jā, patiešām vecā Aniluika vidējais dēls kritis pasaules karā — tā kā pie Jelgavas vai Rīgas. Laiks izvējo no atmiņas it visu, ko būtu vērts atcerēties, tikai pāris nenozīmīgu sīkumu vai nejaušs spilgts acumirklis iztur laika pārbaudi.

Ko, piemēram, vēl atceras Luziksepu Elmārs par saviem karabiedriem —'tiem, ar kuriem kopā cīnījies Karpatos, kur uz pašām

kara beigām bija ieticis sanitāros. Viņa gara acu priekšā paceļas atsevišķi pelēki stāvi ar sviedru klātām sejām, kad prātā ataust kara-gaitas. Nez kāpēc atmiņā visai skaidri saglabājusies kāda tveicīga bezmākoņu vasaras diena tūkstoš deviņi simti sešpadsmitajā gadā, kad viņi kārtējo reizi atkāpās, — aiz pakalna dārdēja lielgabali, sanitāri jāšus uz zirgiem tuvojās pa nokalni ar ievainoto nestuvēs, kas piestiprinātas abiem zirgiem pie segliem, vīriem pa seju aumaļām plūst sviedri un mēle piekaltusi pie aukslējām. Beidzot, aizsnieguši kādu ciematu, apmetas atpūtā, zaldāta katliņā izvāra laukā sadabūtās pusgatavās kukurūzas vālītes un pēc tam apšķin ķiršu dārzu ceļmalā, piedraudot saimniekam — ukrainim ar nokarenām ūsām, kad tas atskrējis biedināja ar izkapti, — aizraidīt to uz viņsauli.

Migla izklīst — koku, pauguru un mākoņu aprises top skaidrāk saredzamas. Aiastu mājas pamazītēm izšķiļas no pelēkās, vatei līdzīgās miglas blīvas — kā spirgts cālēns no olas.

Traktors ticis kalnā.

Mājas stipri noplukušas. Neviens gan neapšauba, ka tās reiz būtu bijušas arī jaunas, katrā ziņā ne sliktākas par pārējo zemnieku ligzdām šaipusē, tikai Aiastos laika zobam talkā nākusi nolaidība un īstas saimnieka galvas trūkums. Uz dzīvojamās mājas cinkotā skārda jumta, ko Tāvets kādreiz bija uzlicis, lai pārtrumpotu Lompu Pauli, acīs duras nejauki, brūngani rūsas plankumi, dzeltenais sienu apšuvums izbalojis un vietām sariezies, vecajā augļu dārzā sakuplojušas nātres. Protams, tās ir Aiastu mājas, tas tiesa, taču ne

ī

vairs tā mītne, kāda bija senāk. Un kurš lai te būtu ieviesis kārtību un rūpējies, ja saimnieks pats prom. Skumji, kā aizmirstībā nogrimuši rīta gaismā atvīd dzīvojamās mājas logi, un raiba vista, kaklu izstiepusi, no pumpja siles dzer ūdeni, it kā tai pēc pamatīgas svī-ķošanas sviltu iekšas. No kūts atskan teļu īdēšana, vēstot par tāluma ilgām.

Traktorists apstādina mašīnu pie kūts stūra, izraušas no kabīnes, tīksmi izstaipās un tad īsi apspriežas ar mašīnistu, kur novietot tvai-kakatlu. Kad tas, pēc abu domām, atrodas ar kuļmašīnu vienā līnijā (vajadzīgā attālumā tas jau atrodas tā kā tā, jo tā riteņi guļ tieši tajos pašos iedobumos, kur iepriekšējos gados), puisis, ne vārda neteicis, atkabina traktoru un, nospiezdams gāzes pedāli līdz galam, ar vislielāko ātrumu brauc pa gatvi no kalna lejup, it kā to vajātu bailes no mēra, kas šeit varētu apdraudēt.

Kuļmašīna atvesta šurp jau vakardien. Šai-pusē parasts, ka to atgādā saimnieks, kuram jāsāk kult, bet tvaikakatlu atved tas, kurš beidzis kult. Bet, ej nu sazini, kurš tagad sācējs, kurš beidzējs, ja visi viena kolhoza piederīgie. Un tādā reizē, ja vairums labības vēl stāv nekulta, nelīdz pat vecu paražu ievērošana.

Mīle, pavecāka sieviete, Tāveta senākā saimniece, saģērbusies iznāk uz lieveņa, lai dotos ganos. Pavasarī, kad apvienotos telēnus (papīros rakstīts — jaunlopi) sadzina Aiastu kūtī, tie palika viņas ziņā un kopšanā, ko viņa veic ar lielu rūpību un mīlestību. Un kas cits viņai atliek, šajās mājās viņa taču dzīvo gluži viena — un aprūpēt lopiņus ir viņas vienī-

gais prieks. Tagad, vecumdienās, Mīle var uzlūkot sevi par Aiastu likumīgo saimnieci, to neviens viņai nevar liegt, kaut gan tagadējos laikos šis tituls nav ne graša vērts.

Mīle izlaiž teļus no kūts. Pa nakti lopiņiem vēders patukšojies, un tie lēkšiem vien saklūp visapkārt tvaikakatlam un kuļmašīnai. Apkūlības pat telītēm sagādā maķenīt pārmaiņu, neparastu skatu visādā ziņā. Tās svaida gaisā i pakaļkājas kā pavasarī, kad tika izlaistas ganībās. Pat Mīlei, noraugoties lopiņu priekos, top .jautrāks prāts.

«Nez kas tām šodien lēcies, ka tā spriņģo,» viņa, stibu vicinādama, ieminas.

«Kas šām cits atliek, brīvā maizē dzīvojot,» Elmārs smaida.

Viņš atver katla kurtuves durtiņas un ielūkojas tajā. Uz restēm pelnu nav. Mašīnists pieliecas, lai paraudzītos tuvāk, un pamana dziļumā kaut ko melnojam. Uzmanīgi pabāzis kurtuvē roku gandrīz līdz elkonim, viņš izvelk no turienes revolveri. Izbrīnījies pasvārsta ieroci plaukstā, aplūko no visām pusēm un samulsis nomurmina:

«Kā tas te nokļuvis?»

Elmārs pagroza revolvera veltni un paskatās, vai tajā nav lode. Nav gan, turklāt tas arī ieplaisājis. Kurš būtu noslēpis šo šaujamo krāmu viņa sutukatlā un kādā nolūkā? Varbūt kāds mežabrālis, bet varbūt arī skolas zeņķis? No ieročiem te baidās — pieredzēta ne viena vien ķeza, un, ja milicim nejauši nāk ausīs, ka mājās ir ierocis, var ietikt aiz restēm. Dažs labs vīrs vēlāk rūgti nožēlojis, ka

mežā uzieto veco šauteni vai automātu pārnesis uz mājām. Elmārs gluži kā bez padoma — nezina, ko lai sadara ar neparasto atradumu. Viņš nolemj, ka prātīgāk turēties no tā sasodītā daikta pa gabalu.

Kāda drošprāte tele paļāvīgi tuvojas. Elmārs joka pēc piegrūž tai revolvera stobru, lai paosta. Lopiņš vīlies sarauc purnu — tas bija cerējis dabūt pavisam ko citu, kaut maizes garoziņu, ar ko Mīle to mēdza palutināt. Telēns brīdi ausās, taču nākamā mirklī apņēmīgi papurina galvu un iejūk pārējo pulkā. Mašīnists paceļ pelnu režģi — te pilns līdz malām. Divi gadi jau pagājuši, kopš viņš nav strādājis ar tvaikakatlu; pērnruden savainotās kājas dēļ nācās nogulēt slimnīcā un Aias-tos labību kūla ar mašīnu kooperatīvā traktoru, Keo Pauļa sarkano «Fordsonu».

Elmārs skatās visapkārt, kur sadabūt kādu priekšmetu, lai varētu izgrābt pelnus, taču neatrod — sētsvidus kā pēc ugunsgrēka, pat žagaru kaudze nozudusi. Uzrotījis svārku piedurkni, viņš tāpat ar rokām sāk grābt laukā saķepējušos pelnus. Pie tam drīzāk atgādina gar lopu darbojošos veterināru, nevis šejienes vienīgo vīru, kurš pazīst dampi kā savus piecus pirkstus.

Pienācis laiks aizkurt uguni. Senāk tas bija mācekļa vai palīga pienākums, bet kur tagad ņemsi zelli, ja kolhozā tik maz ļaužu, ka bailes metas, ja sāk domāt, kā ar visu šo darbu lēveni tiks galā. Vismaz puse no Tuhakopli mājām stāv tukšā vai arī tur vēl dvašo pa kādai večiņai. Bet dzīve iet savu gaitu; darbi jāapdara, un gaušanās te nelīdz.

Nekas kurināšanai noderīgs nekrīt acīs. Patiesībā degoša materiāla šeit, cik uziet, taču pagaidām, lai izkultu labību^tomēr lāgā neder nodedzināt ēkas, kaut arī te būtu bijusi ligzda nicināmam tautas ienaidniekam, kuram piederējuši trīs zirgi, atsperu rati un dēls apmeklējis Tartu ģimnāziju.

Mašīnists dodas pie divriteņa žogmalē un, no tārbas izņēmis pusdienām domāto maizes donu, noplēš krietnu strēmeli tai apliktās avīzes «Talurahvaleht». Tā — vismaz aizkurs ir. Galvenais — iedegt uguni, gan tad redzēs, ko darīt tālāk. Neziņā, ko iesākt, Elmārs raugās visapkārt. Pagalmā žogs — vējā un saulē izkaltis, tas degtu kā pulveris. Bet sirdsapziņa liedz bez jēgas izpostīt otra cilvēka pūliņus. Un, ja nu Tāvets piepeši atgrieztos — ko var zināt: visādi var sanākt, tad viņš, Elmārs, nokļūs muļķīgā stāvoklī.

Mašīnists saīdzis apsēžas uz rīku kastes. Tā nav viņa vaina, ja, ļaudīm ierodoties, tvaiks vēl nebūs uzdzīts. Kur lai viņš uz ātru roku

sadabū kurināmo? Kolhozs tikko nodibināts, jākuļas kā pa celmiem, darbi netiek apdarīti laikā, arī īstu rūpju diez ko nemana, jo — kuram tad te kas pieder? Vai senāk ko tādu pieredzēja, ka rudzu statiņi tiktu pamesti zem-sniega kupenām?

Cits nekas neatliek — jāmet kauns pie malas un jāplēš nost citu ļaužu pagalmā žogs — jāpaliek par bezgodi, kurš ne par matu neciena sava kaimiņa pūles. Priekšsēdētājs, prom ejot, kaut ko nobubināja par malkas lūkošanu, bet tiec nu gudrs, ko šis īsti gribēja sacīt, ko ne — tāds vietsēdis vien tik ir.

Elmārs, sevi pārlikdams un vilcinādamies, it kā būtu jābaidās no saimnieka acs, dodas pie žoga. Jā, tā rīkoties viņam dzīvē nākas pirmo reizi. Sirdsapziņa mašīnistam vēl moža, kaut veselība sen nīkuļo.

Vēlreiz zagšus palūkojies visapkārt, Elmārs ķeras pie pirmās sētas latas. Viņš sadabū pilnu klēpi kurināmā, un tā nav viņa vaina. Šo sētu Tāvets uzcēla pirms pārdesmit gadiem, jā, laikam tajā norudenē, kad sagāzās jaunceltais Kereveres tilts. Tolaik Tāvets vēl bija enerģijas pārpilns saimnieks un centās visiem spēkiem šajās mājās ieviest jauninājumus, pārbūves. O, jā, šim vīram bija daudz kas ieplānots, viņš sapņoja par meliorāciju, jaunu, plašu ābeļdārzu, dzīvojamo ēku ar mansardu un daudz ko citu. Laba tiesa šo nodomu tā arī palika tikai sapņi — kā dzīvē palaikam mēdz būt. Un tad — sievas nāve, kas pārvilka svītru ne vienam vien nodomam. Nudien vējā un saulē izkaltušas žoga latiņas deg, ka prieks, — ar tīkamu, gaišu liesmu.

No tvaikakatla skursteņa sāk celties dūmi, piešķirot apkārtnei kādu nieku mājīguma īdzīgajā rudens rītā.

Ar sākumiem pār plecu ierodas pirmais kūlējs — Nurmu Vilma, kas tukšajā sētsvidū paliek stāvam un pārmetoši aplūko agregātu. Elmārs nācēju nepamana — viņš aizņemts, kārtojot sietus.

«Kāds te klusums — akurāt kā atpūtas namā,» meitene zobgalīgi ierunājas.

«Ko lai dara — darbs dzen darbu,» Elmārs nevaļīgi atsaka. Sarunājoties ar Vilmu, viņam grūti atrast īsto toni, tāpēc arvien vārdi iznāk

asāki un strupāki, nekā vajadzētu. Pēc mašīnista domām, meitene ir pārāk vīzdegunīga, un viņš pats arī nenociešas, to nenorājis un nepamācījis, kas vienmēr sanāk diezgan muļķīgi. Savas pāris reizes viņš bija iztēlojies Vilmu par savu vedeklu, taču atzinis to par pārāk nevīžīgu. Elmāram pa prātam būtu bijusi vedekla ar klusāku un miermīlīgāku iedabu, protams, tajā gadījumā, ja dēli būtu pārnākuši no kara. Tagad tās tikai tādas iedomas, nekas vairāk.

«Darbs dzen darbu,» Vilma mēdās. «Tu dziedi savu veco dziesmu — tāpat kā tavs dampis. Tā nu gan ir strādāšana, ja kartupeļu rakšanas laikā vēl rudzi nenokulti.»

«Ko tur daudz sacīt,» spriež Elmārs. «Novēlots — tas tiesa, bet ko tu, cilvēks, padarīsi... Aniluiku Tāvets būtu derējis par priekšsēdētāju, viņam tās organizēšanas mākas bija pa-vairāk.»

«Pašreizējam priekšsēdētājam arī nekas nekaiš,» atcērt Vilma, un saruna ar to ir galā.

Elmārs klusēdams kārto kuļmašīnas sietu kasti. Vilma sildās pie uguns, laiku pa laikam iemet pa žoga latiņai kurtuvē un vēro, kā liesmu mēles laiza sauso koku. Meitene atnākusi par agru, un nu viņai kaut kā jānosit laiks. Gandrīz jāsmejas par veco Luziksepu, viņa nopietnību un svarīguma apziņu. «Darbs dzen darbu,» meitene domās viņu mēda.

Migla jau pilnīgi izklīdusi, laiks ir nemīlīgs, sadudzis — diez vai šodien maz labu darba dienu sagaidīs. Laika maiņu nespēj sagādāt ari jaunais priekšsēdētājs, kas patlaban izbrauc no meža un dodas kalnā. Puisis sēž uz

ratos sakrautajām malkas pagalēm, un planšete, tam kaklā pakārta, kūļājas kā klaušinieka maizes kule. Pie zemes vaiga pārveidošanas stājusies jauna paaudze ar savām tiesībām un pienākumiem. Kas zina pasacīt, vai arī viņu centieni Vairums nepaliks tikai jauki sapņi smadzeņu krokās, kuras pamazām uzveiks vecums. Cik daudz viņi pagūs iedēstīt kokus, nosist odzes un izaudzināt dēlus — to redzēs vēlāk. Pagaidām Arvo Sāre-megi gan nav neko uzcēlis vai iestādījis, nedz dēlus sarūpējis. Sasprindzinājis visus spēkus, viņš cītīgi vada kolhozu, kuram nav nedz sava zīmoga, nedz arī brigadiera. Pavasarī brigadieris gan bija, bet pirms Jāņiem vīrelim apslima plaušas, un tagad priekšsēdētājam pašam jāizpilda viņa vieta, jo kuru no tiem večukiem lai liek šajā amatā.

Arvo aptur zirgu pie dampja, sadrūmis nolec no vezuma un, uz ratiem norādīdams, paskaidro:

«Skolas malka ... Kur citur tik ātri lai sadabū .. . Ziemā cirtīsim kokus, atdosim.»

Elmārs vērtējoši aplūko malkas vezumu.

«Mitra apse . ..» viņš kurn. «Nekas prātīgs no tās nebūs. Aniluiku žogs kuras krietni labāk.»

«Nieki. Nepļāpā tukšu,» Vilma sirdīgi aizstāv kurināmā kvalitāti un pie reizes — arī priekšsēdētāju. «Kas zina, kādus praulus tu mājās bāz plītī.»

Mašīnists sapīcis apklust un palīdz jaunajiem izkraut malku.

Vēl pāris kolhoznieku pajūgu sparīgi rāpjas kalnā — ļaudis sasēduši uz virvēm, dak-

šām, bomjiem. Viņi ierodas darbā, un tādu nav pārāk daudz. Nepieciešamo kūlēju skaitu grūti sadabūt.

Un tālab — vai tas kas ļauns, — kamēr uz lauka sakrauj vezumu vai no kuļmašīnas aizgādā nostāk smalkos salmus, — var apstādināt kuļmašīnu un ļaut, lai vecais tvaikakatls uzkrāj pilnu jaudu.

Beidzot trīs vezumi ar rudzu kūļiem stāv rindā pie kuļmašīnas. Pie pirmajiem ratiem miesās pakupla saimniece raisa vaļā vezuma virvi. Kalsns večuks ar nosmulētu platmali galvā gatavojas kuļmašīnas priekšgalā savākt graudus. Viņš paņem no ratiem labības mai- ' sus un piestiprina tos kuļmašīnas galā. Tagad redzam, cik atšķirīgas ir drānas, no kā tie šūdināti, un cik dažāda lieluma tie ir. Pēc maisiem var spriest par to kādreizējo saimnieku pārticību, rūpīgumu un daiļuma izjūtu. Apvienotajiem maisiem ātrumā ar sarkanu okeru nelīdzeni uzšņāpts — «Prožektors». Šur tur zem kolhoza nosaukuma samanāmi arī veco saimnieku uzvārdi: Kuslaps, Lomps, Edela . . .

Nurmu Vilma ar pakausī sasietu lakatiņu galvā un līku nazi rokā nostājusies uz kuļmašīnas; vajadzības gadījuma viņa varētu noderēt par vietējo ražas dievieti, bet, tā kā šie prozaiskie ļautiņi, kuriem trūkst visniecīgākās poēzijas dzirksts, nezina un nekā negrib zināt par dievībām, tad nav vērts par to daudz vārdu tērēt. Viņu uztverē Vilma vienkārši ir izskatīga, mazliet vīzdegunīga meiča, kura kultūras namā sarīkojumos dejo uz skatuves un dzīvo — kā jau visas pārējās

meitenes, kurām sirdslietās nav lāgā paveicies.

Elmārs iedarbina kuļmašīnu. Siksna plak-šķēdama uzsāk gaitu, trumulis — apgriezienus. Kuļmašīna alkatīgi sadrebinās un, rupjiem un smalkiem sietiem, salmu izpūtējam klaudzot un rībot, stājas pie darba. Keo saimniece piesardzīgi nostājas augšā uz vezuma, uz slidenajiem kūļiem, ar divzaru dakšām paceļ pirmo kūli un padod to uz kuļmašīnas platformas. Vilma ar nazi pārgriež kūlim saišķi un grib padot tālāk, bet neziņā apstājas.

Tagad, kad novēlojušās rudzu apkūlības tomēr uzsāktas, izrādās, ka trūkst iekšālai-dēja — viņa vieta ir tukša. Ļaudis rimti nogaida.

«Priekšsēdētāj, beidz tur pie katla pautus sildīt un ķeries pie darba!» uzsauc Kaķu Mālē no sava vezuma.

Kolhoznieki smejas. Visi uzjautrināti veras savā jaunajā priekšsēdētājā, kuru kādā aprīļa novakarē Keo māju zālē paši ievēlēja par savu vadītāju. Arvo piesarkst — ir neērti, ka Vilmas klātbūtnē viņam saka tādus nešpetnus vārdus. No vispārējas uzmanības pagalam apmulsis, viņš uzmet planšeti un mēteli uz žoga un no Keo Lindas vezuma uzrāpjas uz kuļmašīnas.

Arvo satver rudzu kūli, papleš to un pamazām ielaiž dūcošajā trumulī. Mašīna rūkdama aprij kūli pēc kūļa. Vilma, vēlīgi smaidot, pārgriež saišķi nākamam kūlim un dod tālāk. Priekšsēdētājs piesarcis pasniedzas pretī, it kā būtu jāsaņem nevis kolhoza tīrumos jau [2]

saasnot paguvusi labība, bet vērtīga dāvana. Sl meitene arvien viņu mulsina, puisis jūt, ka viņas tuvumā tam stingst rokas un kājas, mēle kā sapīta un skatiens kā apskurbušam. Viss, ko viņš, Vilmai redzot, dara vai runā, iznāk neveikli, aplami, muļķīgi. Vienalga, vai jāved siena norma uz dzelzceļa staciju, jāpiedalās valdes sēdē vai jāsaliek rudzu statiņiem cepures — visur viņš juties tik aplam laimīgs — kā ķestera teļš zvaniķa kāpost-dārzā.

Galu galā rudzu apkūlības pirmajā kolhoza rudenī ir uzsāktas.

Keo Lindas vezums drīz vien ir izkults. Ratos atlikuši vairs tikai pāris kūļu, kad viņai iekrīt gruzis acī. Linda samiedz plakstiņus, uz " brīdi ar rokām aizsedz acis, tad no jauna tās ^tver un pūlas skatīties, bet sāpes nerimstas.

«Ak tu pagāns!» viņa murmina.

Mālei, tupot uz sava vezuma, sametas auksti. Un viņa noskaitusies uzsauc:

«Vācies nost no ceļa ar savu kleperi, nekavē pagastu! Noņemties ar aci vēlāk būs laika diezgan!»

Linda, izberzusi gruzi, sakārto uz pieres noslīdējušo lakatiņu.

«Pati tu esi gatavā kleperiene!» viņa atcērt. Par Mālēs vārdiem Keo saimniece jūtas nopietni aizskarta — tieši šodien, kā par spīti, ratos iejūgts viņu vecais laucis.

«Vācies prom, ka tev saka! Vai neredzi, ka no Sirgastu puses nāk virsū lietus!»

«Nekāda pavēlniece tu man neesi,» Linda noskaišas ne pa jokam. «Ej labāk izrīko mājās savu ganu kranci.»

«Ej tu pali,» Mālē eksplodē. «Tik vien kā suns tev atlicis ko komandēt. Tie laiki pagājuši, kad drīkstēji izkalpināt darba cilvēku. Vēl tagad skaidri atminos, kā Paulis man algu aizmaksāja ar sapelējušiem rudzu miltiem. Pat cūka tādus neēstu — gatavie mēsli. Tagad saņēmāt pēc nopelniem — vai, kā derēja jums visiem. Saimniekam tik prātābijakā žūpot pa miestu un kalpiem un dieniniekiem likt galdā zilu vājpienu. Lai nu Paulis tagad Sibīrijas mežos gāž kokus, tā ka galva kūp, lai pa īstam izbauda, kas ir dzīve.»

Māli grūti apturēt, kalpones gaitas to padarījušas niknu un kareivīgu, gadu gaitā nodarītās pārestības kā pazemes ūdeņi sakrājušies dvēselē un meklē izeju.

Priekšsēdētājs kā uz karstām oglēm mīņājas pie iekšālaidēja pults. Viņš tāpat cēlies no nabadzīgas ģimenes, un viss, ko Mālē saka, satrauc arī viņu. Bet darba laikā trokšņot un lamāties — to nedrīkst. Galu galā tomēr būs jāiejaucas, un Arvo pārmetoši noskalda:

«Savus rēķinus varat nokārtot pēc darba. Tagad jāstrādā.»

Priekšsēdētāja vārdi ir kā eļļa ugunī.

«Vai dzirdi, ko tavs vagars saka,» uzvaras priekā Linda norāda Mālei uz Sāremegi. «Redzēs, kādu pienu un medu viņš tev izsniegs par izstrādes dienām. Skaties tik, ka pēkšņi tos pašus sapelējušos miltus nedabū vairs ne paostīt...»

Kūlēji sāk uzmanīgāk ieklausīties. Sis jautājums kā nekā interesē viņus visus, savā starpā ne reizi vien pārrunāts, kādu samaksu

saņems par darbu. Ja tāpat ies ari turpmāk, kā noprotams no līdzšinējās darba gaitas, tad gan šoziem būs jākar zobi vadzī. Neviens neatceras, ka* kādreiz senāk šaipusē rudzi tiktu kulti tik vēlu. Oktobra vidū, Nūstaku gada tirgus laikā, ikvienā kaut cik kārtīgā saimniecībā visi rudens darbi bija pabeigti, jo tad drīzumā varēja sagaidīt uzkrītam sniegu. Bet šoreiz, kad līdz tirgus dienai atlikušas nepilnas pāris nedēļas, tikai pirmie rudzi tiek pildīti maisos. Un kas gan tie vairs par rudziem, ja statiņiem rugainē uzaugusi zaļa velēna.

Bet skaļi par to neviens nerunā, un vēl mazāk viņiem prāts nesas uz jokiem. Jautājums ir nopietns, un vējagrābšļu viņu vidū nav. Dažiem vēl prātā Esneru Eda vārdi, kurš pavasari runāja par kuplām druvām, mašīnām un pārticību. Tā ir tīrā propaganda — tā domāja toreiz un domā arī tagad, tikai sacīt nesaka ne vārda. Un šobrīd, kad tiek kulti pirmie kopgraudi, virs galvas drūmi lietus mākoņi un garastāvoklis nospiests.

Priekšsēdētājs saīgst. Linda trāpījusi tieši naglai uz galvas. Neviens gan nav nopēlis tieši Sāremegi, taču viņš jūtas vainīgs. Un pats nesaprot — kāpēc. Varbūt sakaunējies par savu sparīgumu un paļāvību toreiz pavasarī? Sāremegi šadrūvējies raugās riņķojošā trumulī, it kā gaidīdams atbildi no turienes.

Vilma aši pārgriež saišķus un kūli pēc kūļa nodod tālāk Arvo rokās, priekšsēdētāja nelāgā oma cik necik uzlabojas, noraugoties, kā meitene strādā. Viņam ir deviņpadsmit gadu un šis darbs sniedz nesalīdzināmi vairāk prieka nekā vadīšanas pienākumi.

Draudoši lietus mākoņi samilzuši virs Var-zameža, saule nozudusi. Vējš purina puskailos pīlādžus Aiastu gatvē, kolhoznieki pieved labības vezumus pie kuļmašīnas. Skumja ir šāda rudenīga pasaule, sirdi iezogas smeldze, uzlūkojot salnas skarto — pelēkdzelteno ainavu. Šādā nemīlīgā dienā pat apkūlības šķiet zaudējušas savu dziļi cilvēcisko nozīmi. Cik labi tagad uzturēties kvēlošās dampja kurtuves tuvumā, meklēt pie uguns mierinājumu un siltumu. Nenogurdināms savā sil-tumatdevē, kā gādīga māmuļa vecais, panīkušais tvaikakatls uzcītīgi pūlas sasildīt pagalmu visapkārt un arī šo dienu.

Elmārs nedomā nedz par dampi, nedz sauli, kas nozudusi_ aiz mākoņiem. Viņam prātā Mārtinsonu Ādams, kurš vakar pievakarē bija ieradies pie viņa. Sirgastu saimnieks ar kuplo, pinkaino bārdu — Tuhakopli apkaimē pēdējais viensētnieks — visiem spēkiem cenšas būt brīvs un par vari paturēt savas mājas un zemi arī tad, ja viņam nāktos samaksāt prāvo lauksaimniecības nodokli; vīrs cer, ka viņa meitas, kas strādā Tartu par grāmatvedēm un saņem algu, viņam palīdzēs. Pirms pāris nedēļām kaimiņu kolhozā Ādamam palaimējās izkult savus rudzus, kā arī lielāko tiesu miežu. Tikai viens zārds auzu palicis nekults, tādēļ viņš ari ieradās pie Elmāra. Mašīnists mēģināja atrunāties, jo domāja, ka par to derētu vienoties ar priekšsēdētāju, taču noteikti atsacīties nespēja. Bija tā kā neērti — tie pāris klēpju auzu tik tāds nieks vien ir. Pamirkšķinājis ar aci, Ādams nosolījās ar Sāremegi pats visu nokārtot. Un

šodien ap pusdienlaiku viņam bija jāierodas ar savu vežmeli pie kuļmašīnas.

Divas sievietes, kas nostrādājušās vaiga sviedros, lai uzdabūtu salmu blāķus kūtsaugšā, ietriec sakumu zarus zemē. Vilma un priekšsēdētājs žigli nokāpj no kuļmašīnas. Kūlējiem sākas pusdienlaiks.

Elmārs salūko rīku kastē tavota spiedni un dodas ieziest kuļmašīnu. Citkārt šis darbs tiek uzticēts palīgam, bet tas bija vēl tolaik, kad pats nelabais bija knēveļa gados, kā viņi te mēdz sacīt. Protams, Elmārs kurnēt nekurn, jo par nez kādu izsmalcinātu mašīnistu nekad sevi nav uzlūkojis.

Sāremegi, rokas sakrustojis uz muguras, gluži kā virspavēlnieks bez armijas — soļo šurpu turpu pa pagalmu. Velns parāvis visas govis un sivēnus — ļaudis atkal aizklīdīs kur kurais, viņš domā. Ko tādējādi iespējams sasniegt! Viņš noslauka no sejas labības putekļus, izberž sūrstošās acis un beidzot veselīgi nošķaudās.

Mitra, saaugusi labība — tā kā sūna, bet, skat, kā put!

Mašīnists ievieto spiednes galu eļļošanas atverē.

«Ja tu ļaudīm nepievilksi grožus, ātri noiesi dibenā,» viņš pēkšņi ierunājas.

«Kā tā — dibenā?» kā no miega pamodies, Sāremegi iztrūkstas. Dīvaini, bet tieši tādas pašas domas patlaban nodarbināja viņa prātus.

«Kālab palaidi šitos tik agri prom? Tikko paguvām iesākt, un te — jau pusdienlaiks

klāt. Rudens diena īsa, drīz sāks krēslot, tad neatliek nekas cits kā apstādināt visu verķi.»

Nu, protams, Elmāram ir taisnība. Jo vairāk tālab, ka pēc pusdienām parasti pāris cilvēku neatgriezās — gan jau kādu ieganstu prata izdomāt. Bet gluži bez pusdienlaika taču nevar — kas tad mājās izslauks govi un pabaros cūku. Un tomēr mašīnista pamācīgie vārdi Sāremegi nepatika, velns lai parauj, viņš taču vairs nav nekāds skolaspuika!-

«Tā nav tava bēda!» viņš strupi atcērt.

Elmārs visai norūpējies par Martinsona auzām. Ja ļaudis aizgājuši, kas viņiem palīdzēs kult. Viņš taču nedomā plēsties pušu šā ciemnieka auzu skumšķa dēļ.

Paskat, kur jau Martinsons brauc — pie tam ar diviem zirgiem, pats uzgūlies uz pirmā vezuma, otru — rāmāku zirgu tur aiz pavadas. Varēja vismaz sievu paņemt līdzi, mašīnists domās spriež, laikam bija cerējis, ka gan jau kolhoznieki izkuls ari viņam, bet kas to deva! Sirgastu saimnieks sēkdams notraušas no vezuma un tikpat nemanāmi, kā bija ieradies pagalmā, pieiet pie mašīnista. Viņa izturēšanās vispār tāda kā glūnīgam lūsim. Tāds viņš bijis mūždien, arī tad, kad jaunībā abi ar Keo Pauli Nūstaku aftis bodē sagāja matos. Sīvo viņš iemet ari tagad, pie tam diezgan bieži. Sadzēries viņš lād visu pasauli, līdzko atceras, ka viņa saimniecība iespiesta starp kolhozu un valsts mežu un ka viņš atgādina blakti, kuru nepārtraukti apdraud briesmas tikt nospiestai, un tādās reizēs viņam sametas sevis tik gaužām žēl, ka viņš pieraud savu krāšņo, kuplo bārdu slapju.

if>7

16i

Tādās reizēs Martinsons uzmetas ar seju uz galda vai ratos uz siena maisa un vairs ne-sunī pat kaimiņus, kuri pirms gada gānījās tāpat kā viņš, bet patlaban pierimuši, jo gaušanās tiem šobrīd liekas pazemojoša, — viņi taču tagad ir kolhoznieki, kam netrūkst sava pašlepnuma. Ādams reibumā arī Elmāru noķengājis par sarkano roklaižu, bet tagadīt tuvojas ar medainu smaidu, jo — vajadzība spiež atmest kaunu.

Elmārs jautājoši paskatās uz priekšsēdētāju, bet tas iegrimis domās dievs zina par ko.

«Man norunāts. ..» Adams piesardzīgi ieminas.

«Ar ko?» pēkšņi sarunā iejaucas priekšsēdētājs.

«Bija tāda runa ...» Ādams nedroši nomurmina. «Ar Elmāru...»

«Viensētniekiem labību kult mēs nevaram.»

«Es izmaksāšu, esi tak cilvēks, jauno saimniek; kālab jācel spuras gaisā?»

«Varbūt izlaižam cauri, nav jau šim diez cik liels tas vezums,» Elmārs samierinoši ierunājas.

«Es šņabi nedzeru.» Un Sāremegi atkal sāk soļot šurpu turpu, rokas uz muguras salicis, — tā viņš izskatās vecāks.

«Gan atradīsies, kas dzers,» domā Adams un paved zirgu zem kuļmašīnas platformas, viņš uzskata, ka jautājums nokārtots. Un patiešām — priekšsēdētājam neērti skaidri un gaiši atsacīt. Kas tur liels — pāris dakšas grābienu labības, taču principā šādu kulšanas veidu viņš nevar atzīt par labu. Kad par to uzzinās ciema padomē, būs jādzird pārme-

tumi. Kaut ko neskaidri norūcis, viņš pagriež abj.em muguru.

Ādams sāk kraut čabošās auzas uz kuļmašīnas platformas. Pēc tam uzrāpjas augšā arī pats un sāk laist kūļus trumulī. Viņš darbojas straujām kustībām, sakniebis lūpas un saviebis niknu seju, it kā lidz sirds dziļumiem būtu aizvainots, it kā strādātu par labu kādam gluži svešam cilvēkam, no kura atlīdzību velti gaidīt.

Bet aiz kūts, zem jumta pārkares, uz pamestām, vecām pussatrupējušām ragavām sēž Vilma un bez steigas attin papīrā ievīstīto sviestmaizi ar olu. Uz mājām viņai nav jāsteidzas — gan māte izslauks govi un arī cūkai kaut ko ēdamu ielies; māte vēl tīri žirgta sieva. Ādams Vilmu talkā neaicina, un kālab meitēnam pašam par vari jālaužas palīgos, ja Ādamu viņa lāgā pat neierauga.

Tur jau nāk Arvo Sāremegi — rokas kabatās un, kā parasti, galva nokārta. Uz rudenīgās zemes zem kājām nekas īpašs nav atrodams, un, taisnību sakot, tur i ne acu nebūtu vērts uzmest. Taču arī rudenīgie dzimtenes padebeši, kas blīvējas virs galvas, sevišķu interesi neizraisa, — ja nu vienīgi viņš spētu iedomāt sevi zem svešām — dižmanīgākām un līksmākām debesīm, kur dzīvesprieks krūtīs sāktu vēcināt ļipu kā jēriņš, kurš zīž pienu. Un, kad pretīgais drēgnums pār mēru apriebies, vismaz domās derētu pakavēties pie kaut kā ugunīga, pavasarīga — pie mīļotās roku siltuma. Iespējams, ka puisis patiešām kavējas šādās pārdomās, jo Vilmu vēl nav pamanījis. Katrā ziņā tā šķiet Vilmai, kura ar acu kak-

I6<)

tipu to vēro. Bet iespējams arī, ka puisis tikai izliekas — tiec nu gudrs. Kāda daļa viņai, Vilmai, vai ir pamanīta vai ne, meitene sēž kā sēdējusi un gatavojas notiesāt līdzpaņemtās maizes rikas. Bet to, ka Sāremegi uz rudens pusi kļuvis gauži domīgs, viņa gan nomanījusi.

«Kas priekšsēdētājam par vainu, ka šodien tāds norūpējies izskats,» it kā tāpat vien Vilma ieminas.

Sāremegi atrauj skatienu no pussatrūdēju-šām liepu lapām.

«Nieki», viņš atbild. 7

«Vai priekšsēdētājs negribētu apsēsties un nogaršot ierindas kolhoznieces sviestmaizi?» Vilma pamet ar galvu, norādot uz vietu sev līdzās.

«Man ēst negribas,» priekšsēdētājs pieklājības pēc atvairās.

«Nu tad pasēdi tāpat. Pusdienlaikā jāatpūšas, viens visus kolhoza darbus tā kā tā neaplauzīsi, uz to i neceri.»

«Es arī necenšos to darīt,» Sāremegi taisnojas.

«Un kā vēl! Tā laiž kūļus trumulī kā dažkārt īstens saimnieks. Tik tikko pagūst saišķus pārgriezt.»

Vilma ar cieņu noraugās priekšsēdētājā.

Galu galā jauneklis sakautrējies apsēžas uz agavu malas — pēc iespējas patālāk no mei-enes un ar pārlieki saspriegtu uzmanību eklausās, kā dūc kuļmašīna, it kā šajās rit-niskajās skaņās būtu atklājis kaut ko vēl iedzirdētu. Tas tālab, ka puisi no jauna sa-

grābj dīvains stingums — ar-Nurmu meiteni viņš nekādi nespēj uzsākt runas, jo domā, ka ar viņu jātērzē kādā citā valodā, nevis tajā, kurā viņš runā par rudzu sēju vai govju slaukšanu. Vilma viņam pirmām kārtām ir augstākas klases būtne — pusdieviete, jo meitene viņam patīk, un te nelīdz pat jaunā saprāta nekautrīgā iejaukšanās: sak, Vilma taču par tevi vecāka, un tas viss tikai muļķības vien ir. Bet saprāts ar savu palīgā saucienu paliek gluži viens vēsajā galvaskausa kambarī, dzīvības mūžsenie instinkti prasa savu, un puisis jūtas pilnīgi apmāts, nodots un atstumts, kad viņš tur sēž un aiz pieklājības klausās kuļmašīnas dūkoņā. Arvo apskauž savus vienaudžus, kuriem mēle mutē šaudās kā atspole un kuriem tīrais nieks paķircināt vai nomutēt meitenes. Viņš jūtas kā ieslodzīts savā stinguma čaulā un neparko nerod vārdus, lauza galvā domas kā sētas mietus un mokās. Sājā ziņā viņš atgādina Lu-ziksepu Jānusu, Vilmas pirmo mīlestību, kurš pazuda četrdesmit ceturtajā gadā. Tikai augumā Arvo vairāk padevies un iet, galvu nodūris, ko Jānuss nedarīja.

No papīra vīstokļa Vilma izceļ apsmērēto maizes riku un sniedz to priekšsēdētājam.

«Ed, tad oma uzlabosies. Man māte saka: vīrieši arvien esot nikni, kad vēders tukšs...»

Priekšsēdētājs samulsis pieņem cienastu, ar rokām un galvu izdarot vairākas pārlieku neveiklas kustības. Viņš nikni — kā ienaidniekam — dodas uzbrukumā maizes šķēlei, domādams, par ko runāt, lai neliktos stulbs vai augstprātīgs. Meitenes domas šobrīd viņam gaužām nozīmīgas.

Bet, kamēr Sāremegi, kaudamies ar savām domām, gremo maizi, divi vīri kuļ labību, un nevar sacīt, ka viņi netiktu ar darbu galā. Ādams nerunīgs pūlas vaiga sviedros, klusībā lādot visu pasauli. «Sarkano līdzskrējēji tādi,» kuļmašīnai skaļi dūcot, viņš šņāc. «Būtu nu kāds, velns, nācis palīgā . ..» Galu galā niknums viņu tā nokausējis, ka, beidzis kult, viņš izklāj ratos salmus un, Elmāram piepalīdzot, krauj vezumu jau krietni vien rāmāks.

Pēc tam kad vezumi sakrauti, abi nosēžas uz labības maisa un Ādams svārku krūšu kar batā salūko veikalā pirkto puslitru degvīna. Vīri piekož Elmāra pusdienmaizi, un kurš var sacīt, ka viņi — vismaz šobrīd — nebūtu ar sevi apmierināti. Drīz vien abu acis sāk dzirkstīt. Ādams ar plaukstu nobrauka savu vareno bārdu un ņemas sevi slavēt; pēc viņa vārdiem — viņš ir pats gudrākais, tālredzīgākais un drosmīgākais cilvēks Igaunijā, ja ne visā Eiropā. Jā gan, tas nav nekas neparasts, tā ir viņa vecu vecā dziesma, kam lieku reizi jāpierāda, cik nelokāms un lepns cauru mūžu bijis Sirgastu saimnieks, kurš viens kā mūris stāv pretī Tuhakopli kolhozam un, mutē atlikušos zobus sakodis, maksā lielos lauksaimniecības nodokļus. Jā, jā, brīvkungs viņš ir un paliek, lai to liek aiz auss visi, kas grib ielaisties ar viņu jelkādās darīšanās. Gar acīm sametas gluži raibs — vīrs nepanes degvīna. Ar jaunu sparu sāk šļākties kolhozam adresēti ķengu vārdi, bet, kad vecais nomana — Elmārs viņā klausās aiz tīrās pieklājības, tas apklust. Pēkšņi Ādamu pārmāc sāpīgs žēlums — viņa dzīve pagājusi kā lietusmākonis drūmā rudens dienā, un acis sariešas slapjums.

Sāk sijāties lietus.

Elmārs pieceļas un noģērbj savu lietusmēteli.

«Atlikušo izdzer pats,» viņš saka Sirgastu saimniekam un rūpīgi nosedz kolhoza labības maisus, lai nesālīsi.

Ādams izdzer pudeli tukšu un noglabā to kabatā. Lietus pieņemas, zirga mugura sla-poņā metas tumšāka. Debess viscaur klāta mākoņiem, diez vai šodien vairs iznāks kult.

Bet aiz kūts, kur kādreiz Juris un Tāvets nokāva aunu, tiek risinātas gluži citādas valodas. Kas viņiem tāda Ādama gaudas un lamas — jaunajai paaudzei citi ieskati un pašiem savas rūpes.

«Kur tu vakar biedrības namā tā nozudi?» meitene pārmetoši jautā. «Cerēju, ka pēc dejām pavadīsi mani uz mājām, kā jau kārtīgam kavalierim pieklājas. Caur mežu vienai bail. Pēc pēdējā valša skatos — Arvo jau pazudis, aizmucis bailēs, ka es šo pēkšņi neapēdu, ko tad papus un mamma iesāks...» Meitene skumji smaida. «Priekšsēdētāja būšana, vai nu tam klājas iet kopā ar vienkāršu lauk-strādnieci.»

Priekšsēdētājs izēd muti tukšu, norij kumosu.

«Tev pavadoņu, cik uziet. Jaukties pa vidu negribu,» pēc brīža atskan Arvo atbilde.

«Kur tu to rāvi?» Vilma brīnās. «Kas tie par pavadoņiem! No tiem vīriem vēl neviens nav izaudzis garāks par metru.»

Priekšsēdētājs cītīgi pēta pelēkās necaurredzamās debesis.

«Vai tu piektdien uz kino iesi?» Vilma vaicā. «Šoreiz būšot jauka filma par mīlestību, citādi tik par karu vien rāda, līdz apnikumam . .. Tikai nosaukums bija tāds neparasts: ceļš uz dejas grīdu vai slepkavību, vai kas tamlīdzīgs ...»

«Ceļš uz ešafotu,» precizē priekšsēdētājs.

«Vai tu arī nāksi?»

Priekšsēdētājs noraidoši pagroza galvu.

«Nāc gan. Ko tu tur mājās vari sadarīt?»

«Nekur vairs neiešu,» Arvo saka.

«Kas tev liedz — sievu taču vēl neesi apņēmis,» meitene smejas. «Varbūt kāda visu-mīļā jau nolūkota? Ko tur var zināt — klusie ūdeņi dziļi.»

«Mani iesauc karadienestā. Ceturtdien jāierodas. Pavēste saņemta.»

«Karadienestā?» brīnās meitene. Šī ziņa nudien ir nepatīkama — par iesaukšanu karadienestā viņai sāpīgas atmiņas. Toreiz Jānuss arī tā aizgāja — un pazuda kā ūdenī iekritis. Vai patiesi nekad nebūs gala šīm iesaukšanām, meitene ar nožēlām domā.

«Par to tu neesi neko stāstījis,» viņa samulsusi saka.

«Nav ko daudz skandināt,» Arvo atbild. «Kaut nostātos pie veikala krustcelēs un izkliegtu visiem, ka man jāiet, — neko tas nelīdzētu. Vajadzēs vien doties prom, ko citu.»

«Tu.esi kolhoza priekšsēdētājs, varbūt tevi neņems.»

Nu ir puiša reize pasmaidīt.

«Kāda nozīme tam, kas es esmu.»

Meitene pati zina, ka tas neko nelīdz, tomēr saka. Kas cits viņai atliek! Kādai cerībai taču jābūt, nedrīkst cilvēkam laupīt visu, pie tam vēl meitenei.

Šķiet, ka šādā dienā te nekas ievērības cienīgs vairs nevarētu notikt. Līņā lietus, kuļmašīna apklususi. Mīle virtuvē vāra sev pusdienas, dzīvojamās mājas un tvaikakatla skursteņi kūp sacenzdamies.

Bet šis tas tomēr atgadās.

Cauri lietum Aiastos ieslīd vilītis un pie dampja sāniemno tumši nolijušās mašīnas izraušas laukā Esners ar pelēku, lietus izraibinātu brezenta mēteli mugurā un tādu pašu kapuci galvā. Kā piemiņu atgadījumam, kas šeit norisa pirms divdesmit gadiem, viņš nēsā labo roku ar mākslīgu plaukstu dziji kabatā iebāztu — it kā būtu noskaities uz kādu.

Šoferis, jauns puisis ar augstprātīgu seju, paliek mašīnā.

Sirgastu Martinsons pašlaik beidz nosiet ar virvi savu salmu vezumu un pamet neuztici--bas pilnu skatienu uz sagādes pilnvaroto. Arī kolhoznieki pamazām pārrodas no pusdienām. Laiks ir pavisam nelāgs — tas visiem redzams, taču pienākuma apziņa liek no jauna nākt šurpu. Esners ar bargu skatienu vēro ļaudis, it kā tieši viņi vainojami, ka līst lietus.

Viņš sparīgi sasveicinās ar mašīnistu. El-,mēram galva dūc, taču viņš cenšas savu rei-buli noslēpt ar uzsvērti staltu stāju.

«Mans tēvs caralaika Krievijā arī bijis tvai-kaktla mašlnmeistars,» Ēsners biedriski saka.

«Pa kuru laiku? Cik es zinu, viņš strādāja pie mums par pagasta ziņnesi un pēcāk darināja lubiņas.»

«Ar tvaikakatlu viņš darbojies pirms tam kādā muižā Krievijā.»

«Cik zināms, tad jūsu tēvs piedalījies japāņu karā un no turienes pārnāca ar kleinu kāju. Ka viņš ar dampi būtu strādājis — to nu gan dzirdu pirmoreiz.»

Ēsners paliek atbildi parādā. Kālab tik plaši jāapgaismo sava tēva dzīves gājums: viņš braucis uz šejieni nevis patriekties, bet labības sagādes uzdevumā.

Jā, bija reiz laiks, kad viņš apkūlībās šepat, salmu blāķī mīcīja Maimu, kad viņam prāts nesās uz jokiem un locekļi bija veseli. Un vīram atmiņā ataust dažs labs atgadījums, kad viņš dodas aiz kūts meklēt priekšsēdētāju.

Kāda sāpīga un skaudības apdvesta dzirksts izskrien viņam caur sirdi, kad pamana aiz salmu kaudzes meitenes apskāvienos jauno Sāremegi. Saprotams, viņš izliekas, it kā neko nebūtu pamanījis.

Priekšsēdētājs izbijies uzlec kājās. Ēsners sniedz abiem pa kārtai roku un uzrunā Arvo Sāremegi, tik tikko pasmaidīdams:

«Man tev kas sakāms.»

Priekšsēdētājs nostājies sagādnieka priekšā kā nabaga grēcinieks.

«Biju iegājis tavā kantorī,» Ēsners paļāvīgi iesāk. «Un ko es redzu, — lozungi izbalo-17f> juši un sienas avīze galīgi veca, no pavasara sējas dienām. Rakstos neviena fakta materiāla no vietējās dzīves.» Viņš pazemina balsi gandrīz līdz noslēpumainam čukstam. «No kritikas vairīties — tas nekur neder, padomju vara ir pietiekami spēcīga, lai godīgi raudzītos kļūdām acīs. Tā ir, vai ne?»

Priekšsēdētājs sagrozās, it kā tam nedotu miera blusas. Atrasties ar priekšniecību tik ciešā saskarē viņš nav radis. Samulsis Arvo domā, cik labprāt viņš padotu ar dakšām labību vai saņemtu graudus. Beidzot ataust glābēja doma.

«Man jāsteidzas parakstīt pavadzīmes,» viņš saka. «Labības vedējs jau atgriezies no pusdienām.»

«Ļoti jauki, ka sanākuši ļaudis,» Bsners pasmaida. «Tāpēc arī ierados, lai noskaidrotu, kāpēc jums ar labības sagādi neveicas. Apspriedīsimies visi kopā, kāpēc «Prožektorā» aizkavējas rudens darbi. Tā ilgāk turpināties nedrīkst.»

Vairākums kūlēju no pusdienām atgriezušies. «Notiks sapulce,» priekšsēdētājs viņiem drūmi pavēsta. «Visi uz sapulci.»

Cilvēki nesaprot, kas lēcies, tomēr klusēdami pulcējas pie labības maisiem. Ēsners nostājas uz svariem un ar nogaidošu skatienu noraugās šejieniešos. Kad visi sanākuši, viņš uzsāk — kā jau daždien pieredzējis runātājs.

«Biedri! Kolhozu iekārta ir vienīgais pareizais ceļš. Pēc pašreizējiem datiem kolhozos iestājušies jau septiņdesmit divi procenti igauņu darba zemniecības. Budži kā šķira ir

ekspropriēta. Tuhakopli ir izskausta iespēja cilvēkam ekspluatēt cilvēku un ieviestas jaunas — sociālistiskās ražošanas attiecības. Mēs droši soļojam uz komunismu, visas cilvēces gaišo nākotni.» Ēsners noslauka ar rūtainu lakatiņu lūpas un klusu, it kā lūgsnu nobeidzot, piebilst:

«Ja kādam kāds jautājums — lūdzu!»

Kolhoznieki stāv klusēdami, skaidri sadzirdams, kā no kuļmašīnas platformas pil lietus lāses un vēja brāzma gar kūts galu ieklūp tukšajā šķūnī. Viņi nezina, ko jautāt, patiesību sakot, visa šī sapulces rīkošana šķiet neizprotama. Beidzot izdēdējušais labības svērējs, mazs un necils no skata vīrelis, ierunājas:

«Esi tik labs un pasaki, kālab mūsu kooperatīvā kopš pavasara vairs nav dabūjamas maisu sienamās auklas. Jāstiepj no mājām sievas zeķu saites — savādāk nav, ar ko aizsiet labības maisus. Karš jau vairāk gadu kā beidzies, nu derētu vismaz auklas sagādāt tik daudz, cik nepieciešams.»

Esners instinktīvi nojauš, ka šie Tuhakopli ļaudis, kas mitinās zem lubiņu jumtiem, ko kādreiz uzsitis viņa tēvs, uzlūko viņu par atbildīgu it visos jautājumos. Tas dara nedrošu un liek būt piesardzīgākam. Strādāt ar cilvēkiem, būt iejūtīgam Esners lāgā neprot, tādēļ visur mēdz vainot neprasmi, paviršību un nepieredzēto šķiru cīņu. Galu galā viņam zūd precīzs priekšstats par īstenajiem apstākļiem, visur spokojas ienaidnieki un slaisti, sabotieri un budžu dienderi, un viņš pasācis mētāt vārdus pa labi un kreisi — kā vējenes savus spār-

nus — un arvien skaidrāk izjūt, ka kaut kas būtisks, netverams sāk slīdēt laukā no rokām.

«Biedri,» muti čāpstinādams, viņš nedroši atsāk. «Grieķijas kalnos un Indonēzijas džungļos notiek tautas atbrīvošanās cīņas, kapitālistisko haizivju peļņas labad tiek izlietas darbaļaužu asinis. Mums jāsolidarizējas ar šiem cīnītājiem — tas ir mūsu internacionālais pienākums ... Nieka maisu auklu dēļ nedrīkst nozaudēt no redzes loka pašu galveno ...»

Esners pārmetoši uzlūko labības svērēju. Viņš noprot — atbilde padevusies tik izsmeļoša, ka pēc tās vēl ko jautāt nav iespējams. Tā arī notiek.

Vienīgais cilvēks, kurš neliekas zinis gar Ēsneru un viņa runu, ir Sirgastu Martinsons. Netraucēts viņš ieceļ savu auzu maisu ratos un pats uzsēžas tam virsū,

Ēsnera skatiens apstājas pie viensētnieka.

«Kurp tu, Sirgastu saimniek, vedīsi šo labību?»

Ādams neliekas dzirdam sagādnieka jautājumu.

«Kāpēc tu neatbildi?» Esners nepacietībā pat nokāpj no svariem.

«Es esmu brīvkungs un runāju tad, ka pats to vēlos,» Ādams kareivīgi atcērt. «Gar jūsu kolhozu man nav nekādas daļas, kaut iesāliet to, man vienalga.»

«Biedri Sāremegi, ko tas nozīmē?» Esners saniknojas. «Kā tu varēji pieļaut, ka vien-sētnieks kuļ savu labību, kad kolhoza sagādes plāns vēl nav izpildīts?»

«Labība paliek labība,» nomurkšķ priekš-

sēdētājs, tādējādi ieliedams vēl vairāk eļļu uguni.

«Kā tad tā — labība paliek labība,» uzbrēc Esners. «Kas tās par runām? Vai tev nav zināms, kāda atšķirība ir starp kooperatīvu un privātīpašumu?»

Kūlēji ar pieaugošu interesi ieklausās sarunā, kaut gan visiem spēkiem pūlas izrādīt, ka tā viņus pagalam neinteresē. Tāda nu reiz ir viņu ētika — nejaukties priekšniecības ķīviņos.

Pēkšņi Kaķu Mālē sāk klāstīt:

«Kārtības še nav un nav — tā ir tīrā patiesība. Katrs dara, kā iešaujas prātā, trūkst īstas saimnieka galvas. Esmu nabaga cilvēks, cauru mūžu pie saimniekiem nokalpoju, bet šitādu nekārtību kā patlaban gan nekur netiku redzējusi. Pat kurināmo priekš sutakatla nevar noorganizēt — jāsadedzina Aniluiku pagalma žogs. Plēst nost — to māk visi, bet, kolīdz kas jāuzceļ, tad iet, degunu nodūruši ...»

Sāremegi, galvu nokāris, klausās un sēc kā aramvērsis.

«Kādu žogu? Kur? Ko tas nozīmē?» Esners aizsvilstas. «Tūdaļ iedarbiniet no jauna kuļmašīnu!»

Kolhoznieki izbrīnā izbijušies viņu uzlūko. Neviens nekust no vietas. Vai tad amatvīram pašam acu nav, ka labība lietū savil-gusi un tikai galīgi paviegls cilvēks šādā laikā sāktu kult. Bet Esneram iešāvies prātā, kāpēc viņš īsti uz šejieni braucis. Sagādes plāns pat naktīs neļauj aizmigt — tas kā

Damokla zobens karājas virs viņa — vecpuiša guļvietas.

«Nekavējoties iedarbiniet kuļmašīnu vai ari.. .» viņš sauc. «Kur mašīnists? Kāpēc neizpilda pavēli?»

Elmārs, kājas pārkāris, sēž uz ratu malas, un gar acīm tam gluži raibs — reibulis, ko tas iemantojis pēc Martinsona auzu kulšanas, vēl nav pārgājis, kaut gan no tālienes to nevar samanīt. Atbildot Esnera vārdiem, viņš tikai norāda ar roku uz lietus mākoņiem debesis.

Sagādnieku pārņem nepacietība. Viņš ir cilvēks, kurš zina, ko grib, un viņam jāpanāk, lai kuļmašīna tiktu palaista; jābauda uzvaras saldme, kaut arī šādā lietū varbūt patiešām nav vērts uzsākt kulšanu. Viņš pamāj priekšsēdētājam, un Sāremegi sadrūmis pienāk klāt. Tad abi strauji metas pie tvaikakatla, un, pēc visa spriežot, Esners pats grasās iedarbināt agregātu.

Mašīnists vēro abus aizejam, un viņa apaļīgā, krunkainā seja iedegas dusmās.

«Ķepas nost!» viņš pēkšņi uzsauc. «Neskaries klāt!»

Vīri jau aizkļuvuši līdz dampim, un mašīnistam iztālēm šķiet, ka Sāremegi iedarbina to. Elmārā uzliesmo pēkšņs niknums. Ko tas velna zaļknābis īsti iedomājas, ka uzdrīkstas likt nagus klāt mašīnai! Lai gramstās gar skuķiem! Trīsdesmit astoņus gadus viņš strādājis ar šo tvaikakatlu, un neviens svešs nav ticis tam tuvumā. Ko vēl ne! Viņš negaidīti jauneklīgi nolec no vezuma, paķer sētmalē lāpstu un jož pie katla. Esners, kuram no

savam kalpa gaitām šis tas palicis prātā par katla iekārtojumu, paguvis to iedarbināt. Rībēdams tukšais agregāts stājas darbā.

Pārskaities mašīnists pieskrien pie Arvo un, pagriezis lāpstu plakaniski, iesit viņanļ pa galvu. Priekšsēdētājs saļimst kā maiss ar seju slapjajā zemē, un pelēkā žokejcepure noveļas zemē. Tas viss norisinās tik ātri, ka ļaudis neattopas nedz iejaukties, nedz ko citu uzsākt. Vilma metas pie katla, satver grābekli un raudādama, gauzdamās un lādēdama sāk sist Elmāru. Esners nobālis stāv, it kā vainīgais būtu viņš. Mašīnistam sāk drebēt kājas, acumirklī prāts kļuvis skaidrs. Viņš notupjas līdzās puisim, lūko uzlikt tam galvā cepuri, taču, sajūtot uz savām rokām . priekšsēdētāja slābo, asiņaino galvu, kļūst sejā balts kā krīts un bezsamaņā esošajam puisim murmina:

«Vai tu esi pagalam? Saki — vai tu jau esi beigts?»

Vilma sit un sit viņu ar grābekli, tā ka zari < nolūst cits pēc cita, taču meitene ir kā sāju- J kusi un nemet mieru.

Elmārs lūko saklausīt Sāremegi sirdi — tā pukst. Vilma pārlauzusi jau otru grābekli, sitot pa vecā vīra galvvidu, bet viņš nejūt sāpju.

Pirmais attopas Ēsners — vīrs, kuram šis belziens bijis domāts. Šajās mājās viņam kādreiz bija jāzaudē roka, un tagad gandrīz nācās zaudēt arī dzīvību, taču, par laimi, šis sitiens pagāja secen. Kuļmašīna tukšgaitā nejauki klab, tvaikakatls strādā pilnā sparā šobrīd tas darbojas tikpat vareni ka savas jaunās dienās. Un kuļmašīna ir gatava ar vienlīdz lielu cītību samalt driskās visu, ko tikai trumulī iemestu, — auzas, zirņus, ādas, cilvēkus vai zirgu pases. Agregāta vienmuļā, nepārtrauktā dūkoņa vēl vairāk padziļina nomācošo sajūtu, bet nevienam neiešaujas ne prātā to nostādīt uz mazākiem apgriezieniem.

«Palīdziet aiznest Sāremegi uz automašīnu» Esners saka šoferim.

Bezsamaņā esošo priekšsēdētāju piesardzīgi novieto vilīša pakaļējā sēdeklī. Esners pavēl sēsties mašīnā arī Elmāram, nepaskaidrojot, kāpēc, taču noģist to var.

Vilma tikmēr drusku nomierinājusies. Viņa elso un laiku pa laikam ar jakas piedurkni noslauka savu sviedros un asarās saraibināto seju. Neveicas viņai dzīvē — tas tiesa. Visus puišus, uz kuriem viņa metusi acis, piemeklē nelaime, un Vilma jūtas kā nolādēta. No dzīves neko vairāk nav gaidījusi kā vien mīlestību, taču pat to nevar iegūt. Ciems kā izmiris, puiši nozuduši, nav neviena, ko varētu mīlēt. Patiesībā viņai vajadzētu braukt līdzi Arvo un pašai aizvest puisi slimnīcā, bet viņa neuzdrīkstas Esneram par to ne ieminēties, un diez vai tas arī ko līdzētu: tā kā tā viņai neļaus uzturēties Arvo tuvumā, kamēr viņš atgūs samaņu vai — nedod dieviņ, meiču sagrābj jauns raudu vilnis — vai arī būs pagalam. Arī tas ir iespējams, jo puiša galva ir stipri cietusi. Bet ko tad, ja viņš uz mūžu paliek muļķa prātā, — arī tas ir pietiekami ļauni. Noņēmusi no galvas lakatiņu, Vilma pārsien Arvo ievainojumu. Asinis gandrīz

pārstājušas tecēt, toties tās ir biezas un tumšas kā cukurbiešu sīrups.

Kņadai aprimstot, no mājas iznāk Mīle, pavēro, kā ļaudis rosās ap priekšsēdētāju, ar līdzjūtīgu sejas izteiksmi brīdi pastāv un tad sāk laist laukā teļus. Lai apdullina kaut desmit priekšsēdētājus, dzīve rit savu ierasto gaitu. Teļi iznāk no kūts daudz negribīgāk nekā no rīta — tiem netīk aukstais lietus, taču — kam tas rūp? Lopiņi izklīst visapkārt dūcošajai kuļmašīnai, un daži no tiem ziņkāri aplūko, kā plīkšķēdamas riņķo žiglās siksnas.

«Sēdies taču, aizvedīsim priekšsēdētāju uz slimnīcu,» Ēsners saguris norāda mašīnistam.

Elmārs izturas kā vista bez galvas, bailes tam laupījušas spēkus. Viņš kaut ko kārto pie velosipēda, knibinās gar riku somiņu, bet, ko īsti meklē, to, liekas, nezina ari pats.

Esmers noraugās uz viņa kūkumaino muguru un sviedros izmirkušo žokejnīcu, kas atgrūsta pakausī, un tam sametas žēl vecā Luziksepa. Bet neierastās izjūtas acumirklī tiek nobīdītas sāņus, un viņš skarbi uzsauc:

«Kusties žiglāk!»

«Atslēga pazudusi,» Elmārs bēdājas. «Gribēju aizslēgt rīku somiņu.»

«Lai tik stāv, kas šo aiztiks.»

Beidzot Elmāram laimējas sameklēt mazītiņu slēdzeni un aizslēgt to.

«Tik daudz no dēla palicis piemiņai kā šis divritenis . ._.» viņš murmina.

Gan jau Ēsners zina arī to. Viņš zina visu, kas ar Tuhakopli ļaudīm ir noticis, kur kurais palicis un kur dažs labs vēl var nozust. Ari Luziksepu Endelu viņš atceras gluži labi.

Viņam vēl prātā, kā Endels bērnībā nāca tēvam līdzi uz Aiastiem pie tvaikakatla, ēda zirņus no saujas un apmētāja ar tiem zirgus, tā ka Tāvets reiz bija spiests it bargi apsaukt puiku. Esneram nav palicis nezināms arī tas, ka šis mazrunīgais gara auguma puisis labu laiku pirms došanās uz fronti Urālos dabūja galu miegā, kad zemnīcā bija izcēlies ugunsgrēks. Nelaimes gadījums — tā saka aculiecinieki. Nekādas varonības — nekā, visparastākā uguns nelaime ar pārogļotiem līķiem. Nē, ko nu par šo dēlu runāt — te, kā saka, nav vārdam vietas. Bet par otro, kurš dienējis vācu armijā, par to gan.

Dīvainas mājas ir šie Aiasti. Arvien tieši šeit un tieši apkūlību laikā jānotiek kaut kam neparastam. Kāds atgadījums pārrauj mierīgo darba ritumu, un dzīve uz bridi zaudē savu ierasto saprātīgo gaitu.

Auto brauc lejup pa gatvi.

Vilma — reizē skumja un sarūgtināta — brīdi noraugās tam nopakaļ un tad sāk kraut kurtuvē mitrās apšu pagales, jo kulšanas darbi jāturpina, kamēr vien ilgst dzīve. Tvaikakatls izmisīgi kūp, un kuļmašīna dūc pilnā sparā.

PIEKTAIS DANCIS

Automašīnā divi vīri. Jaunajam šoferim ar laipno seju līdzās sēž Tāvets Aniluiks un saspringti vēro ik sīkumu tik pazīstamajā ceļā. Uz pakaļējā sēdekļa zvāļājas visa viņa laicīgā manta — koferis un mugursoma. Pelēkzilajā brezenta mētelī un gumijas zābakos viņš stipri atgādina sezonas strādnieku vai melioratoru, tikai nobalojusī žokejcepure ar pogu galvvidū apliecina, ka šis vīrs tomēr nav pieskaitāms tiem daudzajiem nemiera gariem, kas, dzīdamies pēc lielā rubļa vai mukdami no grīstē sagājušas ģimenes dzīves, nemitīgi klimst pa dzimto zemi, mainīdami darba vietas kā vecas gumijas izavas; viņš ir viens no tiem, kurš atgriežas no tāluma un kuram ir visai sarežģīta pagātne. Visā savā mūžā vecais Aniluiks ar nicināšanu raudzījies uz dažādiem bezpajumtniekiem, pat tādu domu nepieļaudams, ka pats reiz kļūs par bēguli; bet tā nav viņa vaina, ka laikmeta strāvas bijušas stiprākas par viņu un ar visām saknēm viņš ticis izrauts no dzimtās augsnes un uz prāvāku laika sprīdi aizraidīts svešumā.

Bet tagad pienākusi sengaidītā diena — Tāvets tomēr atkal brauc uz mājām.

Taksometrs trauc pa lielceļu, kas nobērts ar granti un ko automašīnas notriekušas gluži krumuļainu. Vietām uzsākti darbi, lai ceļu savestu kārtībā, septembra — veco sievu vasaras saule silti glāsta izklaidos kombaina salmu tupešus. Dzidrajās debesīs virs Varza-meža kā senlaicīga lauku māju zīme dzeltē saules ripa sinepju krāsā. Tāvets atspiež galvu pret taksometra pusnolaisto durvju stiklu un, atkalredzēšanās jūtu saviļņots, pēc ilgāka laika ļauj, lai vaigu glauž dzimtenes saulstari.

Pēdējo reizi šo ceļu viņš bija mērojis saullēktā pirms astoņiem gadiem — tikai pretējā

virzienā un ar brezenta jumtu pārsegtā armijas mašīnas kravas nodalījumā. Kā bīstamu noziedznieku tvarstot, tonakt' uz rīta pusi ieradās pie viņa. Virtuvē ar drebošiem pirkstiem aizdegtā vējluktura gaismā kapteinis izņēma no krūšu kabatas četrkārt salocītu sarakstu, atvēra draudīgi čaukstošo papīra lapu un, bīdot pa to smēķējamā tabakā no-brūnētu pirkstu, sameklēja vajadzīgo rindu, divas reizes izlasīja svešādo vārdu, it kā līdz litam tas noteikti būtu jāiegaumē, tad ar spēju, karavīram raksturīgu kustību salocīja papīru, uzmeta paviršu skatienu Tāvetam, kurš stāvēja, steigā garo aitādas kažoku uzvilcis tieši uz apakšveļas, — noņēma savu auseni ar sarkano zvaigzni un, ar galvas mājienu norādīdams uz istabu, neskanīgā balsī negribīgi un strupi pateica, lai saimnieks salūko, ko ņemt līdzi. Tāvets, pazoles šļūkājot, devās uz istabu, kur samiegojusies Mīle izbailēs pagalam pamirušām kājām sēdēja uz gultas malas un neapjēdza, ko iesākt. Uz sliekšņa sardzē nostājās kareivis ar uzrauto degunu. Tāvets nejuta nedz pārāk lielu izbrīnu, nedz bailes.

Rozes māsasmeita, pagasta izpildkomitejas sekretāre, vienvakar bija atsteigusies, lai pavēstītu, ka Tāvets ievietots izsūtāmo sarakstā. Partorgs, sieviete pusmūža gados, kura savā laikā bija ņēmusi dalību kolhozu izveidē Omskā, izlemjot Aniluika likteni, lika priekšā viņu neizsūtīt — vīram mājas samērā nolaistas un par diez kādiem kulakiem viņš ar savu virēju arī nav uzlūkojami, taču par abiem ar darbiem cik necik galā tiek; bez tam jāievēro, ka pa kara laiku puse zemes tā kā tā palikusi atmatā, taču komisijas priekšsēdētājs Ēsners bijis pretī kā klints: nē, Tāvets Aniluiks katrā ziņā jāiekļauj sarakstā, gan jau viņš, Ēsners, zina, kas tas tāds par putnu — dēls dienējis vācu armijā, brālis aizbēdzis uz Zviedriju. Meitene lūgtin lūdza savu krustmātes vīru, lai viņš lūko noslēpties, kamēr viss norimst. Tāvets izbrīnījies vērās meitenē, it kā viņas vārdi attiecināmi uz kādu citu — svešu ārpagasta vīru, un viņa, domādama, ka radinieks teikto nav sapratis, atkārtoja savu sakāmo vēlreiz. Galu galā meitene pagalam apjukusi tovakar marta nokrēslī atgriezās mājup — uz Keo Pauļa sētu, kur viņa bija pārgājusi dzīvot no būd-nieka mājeles pēc tam, kad Paulis tika apcietināts savu grēku dēļ aizssargu rindās. Tāvets, pēc tam apkopjot zirgus, domās pārlika, kas īsti būtu darāms. Taču pēdīgi izlēma ari priekšdienās palikt tepat un nogaidīt notikumu tālāko gaitu savas mājas vecajās, bet drošajās sienās. Kļūt par bēguli Tāvets nevēlējās, tas nesaderējās ar viņa dzīves izpratni — slapstīties jāslapstās tikai zagļiem, slepkavām un pārējām ļaužu ģints pabirām, kas nemitīgi top svaidīti pa dzīves viļņiem, nevis likumīgam vecsaimniecības īpašniekam. Nekādas vainas viņš neapzinājās, un tīrā sirdsapziņa piešķīra drosmi, pat spēju jokot, kad pirmās izbailes pārgāja. Vai tad šie tur pagastmājā patiesi būs nosprieduši, ka es, vientuļš, vecs vīrs, ar fuksīti rokā taisos zāģēt pušu milzīgās valsts griestu sijas, viņš domāja, ar tukšo auzu garnicu padusē iedams

no staļļa uz istabu. Viņa domu gājums bija panaivs, nenoteikts, — bet ko lai dara, ka viss mūžs aizvadīts šeit un viņš nespēja, negribēja bēguļot pat dažas dienas un pamest Mīles ziņā māju un kūti; un ne jau tāpēc, ka apzinīgais sievišķis neapdarītu visu, kā nākas, bet gan aiz sava ieraduma un iecirtības.

So savu piecdesmit septiņu hektāru lielo pļavu, meža, krūmāju, linu mārka (kas labi sen vairs netika lietots) un lauku dēļ, no kuriem prāva tiesa stāvēja atmatā, tagad lēnam kā jēram viņam ņr drānā iesietajiem bārdas dzenamiem rīkiem un kādu mazumu ēdamā uz ceļgaliem — kā dienas algādzim bija jāsēstas automašīnā un jākratās, tai drāžot pa sasalušām zemesceļa grambām. Arvien vairāk un vairāk viņam nācās attālināties no sava vīnakalna, no kura bez žēlastības ticis izravēts kā nātre, kā dižpērkone, kā cilvēk-usne, jo šeit nolemts celt jaunu dzīvi un viņš ar savu balto aitādas kažoku, stīvo sprandu un nodzeltējušo avīzes «Postimees» žūksni uz plaukta istabas kaktā aizšķērsoja tam visam ceļu.

«Kā jums tur klājās?» jautā šoferis, pārslēgdams ātrumu, uzbraucot uz mežu ieskauta smilšu ceļa. Viņš neapzināti nojautis, no kurienes pasažieris pārradies un ar ko viņam darīšana, kaut gan viņi pārmijuši tikai pāris nenozīmīgu vārdu stacijas laukumā, kur Tā-vets iesēdās mašīnā.

«Kā nu klājās? Darbs visur gaida darītāju,» Tāvets īsi atbild.

«Tas tiesa,» šoferis mudīgi piekrīt.

Sarunas Tāvetu pārāk neinteresē, viņš labāk aplūko, kādas .pārmaiņas pa šo laiku te īsti notikušas. Drīzāk gribas nokļūt mājās — gana mētājies pa pasauli.

«Es vairākus gadus sabiju jūras flotē, Klusajā okeānā,» šoferis žāvādamies stāsta. «Atvaļinājumā nelaida ... Kad pēdīgi pār-kļuvu mājās un izkāpu Tartu no vilciena, igauņu valodu vairs lāgā nemācēju. Vārdi mutē akurāt kā eži saslietām adatām. Pēcāk pārgāja, bet iesākumā gan bija savāda sajūta ...»

Automašīna tuvojas mežmalai. Netālu, kur beidzas skrajie koki, pavīd strauts. Pāri tam paceļas jauns tilts, kas Tāvetam nepaliek nepamanīts.

«Vai re kā — uzcēluši pilnīgi jaunu,» viņš priecīgi ierunājās, kad saskata saulē balsnī-jam tilta dēļus. «Laikam ar kombainu vairs nevarēja tikt pāri, citādi jau nebūtu ķērušies klāt. .. Atminos, kā šepat pie strauta reiz iestrēdza kuļmašīna. Vīriem un zirgiem nācās pamatīgi rauties, iekāms tika laukā no dubļainās glīzdas. Tolaik biju vēl pavisam pusauģis, tas varēja būt tā īsi priekš pirmā pasaules kara, ne vēlāk.»

Šoferim, kā jau pilsētniekam, šis senais atgadījums ar kuļmašīnu neko neizsaka; kulšanu viņš redzējis tikai iztālēm, braucot garām pa šoseju, un šis nejaukais putekļainais darbs nevilina pat apstādināt mašīnu, kur nu vēl darboties līdzi.

Aiz pieklājības un gara laika viņš sarunu turpina. «Nu kā jūtaties, kad mājas tuvu?» viņš jautā. Tāvets paliek atbildi parādā, un šoferis klāj vaļā savas atmiņas: «Es gan, kad atgriezos, dzīvoju vienos priekos. Pāris mēnešus noklaiņāju, iedzēru, dzinu velnu ar sieviešiem, vārdu sakot, baudīju dzīvi. Tad mūžīgie svētki man apnika un es stājos darbā — remontkantorī.»

«Pieturiet šepat!» mežmalā Tāvets negaidot saka un, kad auto apstājas, žigli izkāpj un no sēdēšanas un vecuma stīvām kājām dodas pāri ceļmalas grāvim uz eglaini. Nosūnojušo koku vidū soļodams, viņš ar skatienu lūko sameklēt sev vien zināmo egli; aiz krūmu saknēm un kritalām nemitīgi ķeras kājas, bet Tāvets to pat nemana. Arī šoferis beidzot izkāpj no mašīnas un, rokas sabāzis ar ādu apdarināto bikšu kabatās, laisku skatienu vēro pasažiera meklējumus. Tāvets apstājas pie kādas aprepējušas egles, kuras stumbrā jaušams kādreiz iedarināts, ar sveķiem aizaudzis krusts. Griezt koka mizā krustu šaipusē nebija parasts, taču Tāvets vēlējās iedzīvināt šo, pēc viņa domām, jauko ieražu toreiz, kad viņi tajā vēla rudens pēcpusdienā šeit garām veda Rozi uz kapsētu. Krusts ir sens, pat tuvumā nav diez cik skaidri saskatāms, tomēr saglabājies, un šobrīd tas ir pats svarīgākais. To uzlūkojot, Tāvets patiesi izjūt, ka nokļuvis atkal mājās, gaišas atmiņas pilda sirdi ar godbijību — viņš noceļ cepuri un kādu brīdi neveikli patur to rokās, stāvēdams ar noliektu galvu. Kas zina, varbūt tieši šeit, Varzameža malā, arī ir viņa vismīļākā vieta, jo te uzvēdī liegas atmiņas par sen mirušo sievu un laiku, ko, atskatoties pagātnē, var uzlūkot par laimīgu. Jo tur tālāk, kalnā, ir tikai sāpīgu atmiņu mājoklis, un, šķiet, ir pat labāk, ja viņš tur pārāk nesteigtos atgriezties.

Tāveta skatieni kavējas pie egles, šoferis, nostājies uz ceļa, mīņājās no vienas kājas uz otru, nenoprazdams vecā vīra dīvainā gājiena nolūku. Kaut steigties nav iemesla, jo skaitītājs nenorimis tikšķ, vēders pilns un saulīte silda, — taču gaidīšana tomēr viņu nogurdinājusi. Šoferis ir pārāk jauns, lai izprastu sava pasažiera saviļņojumu; garlaikodamies viņš iesēžas mašīnā un, atbalstījis elkoni uz nolaistā durvju stikla, snauduļo, pagūdams pat uz ātru roku redzēt sapni par lāci un nepazīstamu sievieti. Atvēris acis, viņš pamana, ka Tāvets pārlec pāri grāvim un tuvojas mašīnai. Šoferis jautājoši veras pasažierī un žāvājas.

«Sieva ...» Tāvets īsi nosaka un apsēžas savā vietā. Šoferis pasmaida, pats neizprazdams, kāpēc, un nospiež starteri.

Nu jau var saskatīt arī mājas. Pārnācējam no tālienes šis ir svinīgs brīdis, kurš gan to nesaprot. Gatves pīlādži novecojuši, no tiem īstenībā pāri palikuši tikai nožēlojami stumbeņi — laiks un mājlopi arī te paveikuši savu tiesu. Koki šķiet tik vārgulīgi — kā veci, pamesti cilvēki, tomēr galotnē sārtojas pa augļu čemam. Taksometram tuvojoties, no kokiem čivinot uzspurdz gaisā putni — tie nepavisam nav raduši redzēt šādu mašīnu. Ceļš vietām noaudzis ar zāli, acīm redzot, zirgi ar ratiem te nemēdz iegriezties pārāk bieži. Visapkārt jaušama tāda kā pamestība.

Taksometrs pabrauc garām vecajai pelav-nīcai, kas stāv nedaudz atstatu no pārējām ēkām.

Pagalma žogs pusē noplēsts, un prāvajā sakņu dārzā, kur senāk netrūka kāpostu, burkānu un saldo zirņu, zaļo tikai pāris dobīšu, kas nožogotas ar nemākulīgi sameistarotiem dēļu galiem un drātīm. Vientuļa saulespuķe, cēli izslējusi mēļdzelteno galvu, nostājusies dobju vidū kā aizkustinoša jautājuma zīme.

«Apstādiniet pie tā vārtu staba,» Tāvets pusčukstā norāda.

Mundri kā jauneklis viņš izkrauj savu mugursomu un koferi uz mauriņa, izņem no krūšu kabatas padilušu naudas maku un pasniedz šoferim caur loga spraugu dažas papīrnaudas zīmes.

«Dzīvojiet vesels!»

Šoferis grib atdot atlikumu, bet Tāvets ar rokas mājienu to attur.

«Galvu augšā, pārnācēj!» uzsauc šoferis atvadām un griež mašīnu atceļam.

Ar savu necilo mantību rokās Tāvets dodas pāri zālainajam pagalmam uz istabu. Namdurvīm priekšā masīva piekaramā atslēga. Tāvets nekādi nespēj atcerēties, ka viņa durvīm Aiastos jelkad būtu bijusi šāda ne mazumu pieredzējusi milzu apmēra atslēga ar dzinteli, kas, acīm redzot, kad slēdzene nozaudēta, ne reizi vien ar lauzni celta laukā un atkal no jauna dzīta stenderē. Senāk arvien kāds no pašu ļaudīm bija mājās un bez tam par tādiem uzklīdoņām, no kuriem nepieciešams sargāt savas grabažas, nekad netika dzirdēts. Bet Tāvetam jāatzīst — mainās laiki, mainās laužu tikumi. īstenībā viņam jau nācies to izbaudīt arī uz savas ādas.

Pie sienas zem virtuves loga saglabājies pazīstamais sols, kur parasti žaudējās slaukšanas piederumi. Kādreiz uz divcollu dēlu sola no vienas vietas rindojās slaucenes un kās-tuves; patlaban tur, liekas, baigo viens vienīgs spainis ar rūsas plankumiem nosētu dibenu. Tāvēts novieto koferi un mugursomu uz sola un apsēžas turpat līdzās atpūtināt kājas. Bet pēc brīža no jauna trūkstas augšā un klumsā uz dārzu: jāredz, ko gadi un cilvēki, kamēr viņš bijis prom, paspējuši izdarīt ar ābelēm. Iebraucot sētā, ābeļdārzs nav redzams — tas atrodas aiz mājas.

Saviļņots viņš staigā pa dārzu, uz brīdi apstājoties pie katra koka un krūma, it kā vēlētos tiem sacīt: labdien, esmu atgriezies. Norāvis no kokiem pa ābolam, viņš mēģina nogaršot, bet ar zobiem pēdējā laikā vairs nav lāgā — tikai dažus mīkstākos izdodas pieveikt. Jā, ilgi viņš nav šeit bijis, nedz šīs zemes augļus baudījis. Šis ir vēl jauns augļu dārzs, Aiastos šajā gadsimtā jau otrais; kopā ar Edgaru viņš te stādījis un potējis kociņus. Un nu jau arī tie tapuši veci — vecas ābeles vecā dārzā, kam laba tiesa žoga sadedzināta tvaikakatla kurtuvē, bet daļa sagāzusies zemē vai aizceļojusi uz plīti un istabas krāsni. Un tur, žogmalē pie kūtsgala, līdzās kombaina atstātajām salmu čupām kvern vecais dampis, riteņi iegūluši iedobuļos, kurtuves durtiņas pusviru, kā tas kādreiz sen apkūlībās pamests stāvam. Tam kaut kāda līdzība ar nodzītu, pārmocītu zirgu, kurš pēdīgi klusuciezdams

Jāvies nespēkam un, kādā pārlieku smagā baļķu kravā iejūgts, priekškājām trīsot un sakām aizžņaudzot elpu, apakšlūpu atkāris, saļimst uz atkalas ceļa. Laiks dampi pārklājis ar rūsu, laba tiesa detaļu — īpaši krāni un caurules — aizvākti, vienā otrā vietā pat ar lauzni atrauti; saplosīts un aplaupīts tas dirn te saulītē kā tāds dīvains ērms — novecojis, nevienam nevajadzīgs dzelzs krāms.

Šī mašīna, visus savus spēkus apkūlībās izšķiedusi, novecojusi godam. Vairums to vīru un sievu, kuras tas savās jaunās dienās ar mundru svilpienu aicinājis pie darba, sen atdusas kapā — cits šepat dzimtenē, cits svešumā, un pat visa Tuhakopli apkaime, kur senāk bija ļaužu, ka biezs, tagad liekas kā izmirusi — laika kuļmašīna darbojusies bez žēlastības. Sen jau garu izlaidusi kā mašīnu koplietotāju biedrība, tā arī tie vīri, kas, to Virkhauza preču pagalmā Tartu nopirkuši, ar garām pātagām rokās devušies augšup pa Rīgas ielas uzkalnu cauri pilsētai, dīkdieņu bariņam gar ietvēm ņirdzot par laucinieku pašaustajām drānām un noputējušajiem dzeltenajiem stulmeņiem. Un kā šie paši zemnieki, līksmodami, ka viņu smagais darbs tiks krietni vien atvieglots, Baltajā krogā, zirgus paēdinājuši, sadzēra līkopus un tad no jauna cītīgi turpināja ceļu, jo tas bija garš un laiku velti tērēt šie vīri nemēdza; kā viņi Kintsli krogā palika pārnakšņot un pa otram lāgam sadzēra līkopus, kā nākamajā rītā ap brokastlaiku pārradās mājās un ar skubu sāka taujāt pēc piemērota mašīnista. Šie vīri pagaisuši no ļaužu atmiņas, neviens neatceras viņu vārdus, un tvaikakatls, uz ko viņi lika visas cerības, ir savu laiku nokalpojis un apbrīnu vairs nespēj izraisīt. Ko nu par katlu runāt, ja pat atombumba šodien nevienu nepārsteidz, kaut gan no tās uzbūves vairums laužu tāpat neko nesajēdz. Nav zināms, vai šie tagad jau mirušie vīri tolaik visā pilnībā maz izprata dampja darbības principus, tomēr kulšana ar tvaikakatlu tiem bija ārkārtīgs jaunievedums, — tas nekādi nav noliedzams.

Saimnieks, ēzdams ābolu, apiet tvaikakat-lam visapkārt. Vai arī viņš, Tāvets, nav tāds pats novecojis un nevienam nederīgs krāms kā šis dampis, kura fabrikas zīmi neviens pat lāgā nezina. Sava mūža otrajā pusē viņam nācies iekļūt tādā vērpetē, no kuras, laukā tikušam, vēl tagad galva reibuļo un locekli tik šļaugani kā pēc tvanainas pirts. Viņš saņēmis tik pamatīgu sutu, ka šobrīd, pārrodoties mājās, izjūt drīzāk savādu izbrīnu nekā patiesu kūsājošu prieku. Viņu vēl it kā māc šaubas, jauktas ar bailēm, vai tik Aiastu mājas, šo veco omulīgo ligzdu, kurā ilgojies atgriezties un par kuru tik daudz ticis sapņots, viņš skata īstenībā jeb vai redz mirāžu, krāsainus iedomu tēlus. Tāvets neuzdrīkstas vēl īsti noticēt, ka atrodas Aiastos — viņa līdzšinējo jaukāko sapni no īstenības atšķēlusi kaut kāda ērmota saspīlēta svešatnība. Tā-vēts jūtas kā ienācējs — vismaz sākumā; to paveikuši prombūtnē aizvadītie gadi, un no tiem atbrīvoties nav iespējams.

Kad Tāvets tā aplūko savu veco, pa pusei aizaugušo augjudārzu un aiz tā netālo zilgmo meža strēķi, viņš mierina sevi ar domām, ka šis dzīvās zīmes pastāvēs un ļaužu atcere mājos ilgāk nekā cilvēks. Sirds iesilst, kaut gan viņš neprastu sev izskaidrot, kas te tik iepriecinošs, ja koki un mežs arvien paliek savā vietā, radot priekšstatu, ka pasaulē nekas nav mainījies. Viņš novecojis reizē ar kokiem, taču jau kopš bērnu dienām tie sastāda daļu no viņa pasaules ainas, tāpēc tie šķiet mūžīgi. Tas piešķir sirdsmieru un, vecumdienām tuvojoties, remdē sāpes.

Kādreiz viņa dzīves mērķis bija pārvērst labā, auglīgā zemē paugurainās, līkumotās glīzdāres, kas no visām pusēm ieskauj Aiastu ēkas, un aizvadīt dzīvi tā, lai uzcītīga darbošanās un rūpestība piešķirtu dienām jēgu un naktīm miegu. Nu vairs pulksten trijos naktī necelsies ne viņš pats, nedz rīkos kalpu saimi uz siena pļavu. Taču tagad trūkst arī paša pienākuma, mērķtiecības, turpmākās mūža dienas jāaizvada tāpat — tikai dzīvošanas dēļ vien. Uzturēties Aiastos bez raizēm un rūpēm Tāvets nebija radis, tāpēc arī šī svešādā ciemvīra izjūta.

Patlaban no tāla ceļa pārnākušais vīrs jūtas vienkārši paguris. Paņēmis laukmalē pilnu klēpi čaganu miežu salmu un nolicis tos pie sutukatla pakaļējiem riteņiem, viņš atgulstas piesaulītē un grasās uz brīdi pievērt acis, kamēr Mīle pārnāks no darba vai ganiem un ielaidīs viņu mājā ar piekaramo atslēgu. Bet līdz tam vēl laika diezgan, un mājas viņam nekur nezudīs — tagad vairs ne.

No tālienes liekas — pie tvaikakatla iegrimis diendusas snaudā piekusušais mašīnists

Luziksepu Elmārs, kura zaļoksnie rudeņi aiztecējuši, ceļojot ar dampi no sētas uz sētu, un kurš tagad, līdzko veselība cik necik atļauj, savā vecajā mājelē ņemas pīt kolhozam kartupeļu grozus. Kādreiz abi bija vīri kā ozoli — kas gan varētu apgalvot pretējo, — par labu joku prata pasmieties, taču arī strādāt strādāja čakli, pie tam bija pa pusei atturībnieki. Bet kā gan viņi lai iespētu stāties pretī nežēlīgajam, vienmuļajam, neapturamajam laika ritumam; ari šos vīrus, tāpat kā dampi, sāka pārklāt rūsa un dzīve aizšalkoja garām kā vēja brāzma alkšņu lapotnē. Par to, ko viņi šajā pasaulē vērtīgu atstās, nemēdza prātot ne viens, ne otrs. Ja piemirstu lieliskos, sevis mierināšanai domātos vārdus (ko viņi, starp citu, pat neprata!) un gribētu būt godīgi un iedziļināties visā jo pamatīgāk, tad iznākums diezgan bēdīgs. Viņu atstātajā mantojumā velti meklēt ko ievērības cienīgu, viņi var interesēt tikai tālab, ka bija cilvēki, kuri dzīvoja, izpildot, tā sakot, cilvēka pienākumu, ar ko viņi bija ieradušies pasaulē. Vēl pāris paaudžu kā pa miglu atcerēsies viņu vārdus un zinās pēc nostāstiem — atmiņu prizmā gan sagrozījuši vienu vai otru sīkumu — pāris ievērojamākos darbus, ko paveikuši šie vīri, vai arī, kas pastrādāts ar viņiem. Par laimi, viņi nepavisam nav nedz godkāri, nedz tīko pēc nemirstības, kas nespēj sagādāt nekādu iepriecinājumu, abi ir pārāk dabiski, lai tiektos dabu — kaut vai domās — pārtrumpot.

īpaši niecīgas izredzes Tuhakopli apkaimē par savu uzturēšanos šajā pasaulē atstāt nākamām paaudzēm kādu zīmi ir mašīnistam, jo līdz ar viņu izmirs Luziksepu cilts — vismaz šaipusē; viņa tēvs bija ieceļojis no Veru apkārtnes — kā tur sastāv ar radiem, tas nav zināms. Tātad par viņu vislabākās atmiņas tālāk nodos tikai sutukatls, bezveida lūžņu čupa, vienaldzīgs mehānisks darbonis, kuram nemūžam nav bijusi nekāda daļa gar visu to, kas tik ļoti satrauc cilvēkus — labības cenām, savas kārtas lepnību, bagātību un nabadzību, laikmetu griežiem sabiedriskajā dzīvē. Un kas zina — varbūt tvaikakatls pavisam aizēnos ļaužu atmiņā šo slimo, vārgo večuku, kurš tagad noder vairs tikai kurvju pīšanai vai grābekļa kātu drāšanai kolhoza vajadzībām.

Raibs ganu šunelis izplestām kājām nostājies saridāto salmu čupu vidū kā mazs, bet uzbāzīgs sātans un aprej katlu. Viņš nav radis, ka pie šā nejaukā milzeņa, kas smaržo pēc rūsas un ejļas, uzturas kāda dzīva dvēsele. Izdzirdīs suni vaukšķam, Tāvets paceļ galvu un ar neziņas pilnu, miegainu skatienu paraugās visapkārt. Ko gan nozīmē šāds troksnis klusā, kārtīgā sētā tik jaukā rudens laikā, pašā dienvidū? Suņuks iztrūkstas un smilkstēdams aizcilpo — tas vēl ir jauns dumiķis.

Pāri tīrumam, rugājiem čabot, žigli tuvojas vatniekā tērpusies sieviete ar rīksti vienā un grozu ar adīkli otrā rokā. Nu arī krancis atguvis drosmi un, braši vēcinot asti, cilpo līdzās saimniecei.

Pārsteigtā Mīle pazīst Tāvetu, pēc tam, piegājusi viņam klāt, apmulsumā noslauka gluži tīro roku savā vatniekā. Tāvets uzraušas kājās, izberž miegu no acīm un savukārt sniedz roku sveicienam. Mīle aizkustināta priecīgi skaidro:

«Domāju, ko tas Duksis tik sirdīgi ņemas riet... Pati biju pie aitām mežmalā, sēdēju un adīju. Šodien atkal jauks laiks, vairākas dienas tā lija, ka plīkšķ vien ... Nu re, pat sagaidīt nemācējām...»

«Dabūju drusku nosnaust,» Tāvets tīksmīgi nosaka. «Vagonā bija šauri un karsti, nakts pagāja, ka ne aci aizvērt.»

«Vai nu ceļā kāda gulēšana,» piekrīt Mīle. «Ejam, ielaidīšu tevi istabā.»

«Pat sapni paspēju nosapņot,» Tāvets paļāvīgi māj ar galvu, norādot uz tvaikakatlu. «Dampja kurtuvē tā kā liesmotu pamatīga uguns. Te uzreiz šis sāk kustēt, ripot no kalna lejā. Jo tālāk ticis, jo uguns mēles plešas plašumā. Līdz beidzot nozuda skatienam Varzamežā-.. .»

«Ko nu citu —. laiks taps dzestrāks. Uguns arvien nozīmē aukstumu,» domā Mīle.

Tā viņi tur sarunājas, divi veci cilvēki, kuri ilgi nav viens otru redzējuši, un suņuks apšņukurē Tāveta kājas.

Tad abi iet uz istabu. Mīle salūko vateņa kabatās cauruļatslēgu un labu brīdi grabinās gar slēdzeni. Kā par spīti, šajā svarīgajā dienā viņai neizdodas atslēgt durvis, uztraukumā pirksti neklausa. Tāvēts nāk talkā, un vīrieša rokās šī vēl neredzētā atslēga patiešām sprāgtin atsprāgst va|ā. Ienesis iekšā savu mantību, viņš novieto līdzās krāsnij uz grīdas koferi un tam virsū uzliek mugursomu, kaut gan istabā vietas, cik uziet.

«Mīle, varbūt tagad pieņemsi mani sev par kalpu?» viņš rūgti joko.

Mīle, pametusi savu adīkli virtuvē uz ķeblīša, žigli tekalē no pieliekamā uz istabu un atpakaļ, lai saimniekam pēc garā ceļa sarūpētu cienastu.

«Laikam jau atraidīsi?» Tāvets smiedamies turpina. «Kas no paveca vīra vairs par kalpu, tikai maizi velti noēd.»

«Telpu un ēdiena man pietiek. Vīrieša cilvēks reizēm tīri labi noderētu mājās . .. Vienai dzīvot te tā kā bail, visapkārt kaimiņsētās nevienas dvēseles. Pie tam drīz atkal sāksies garas, tumšas naktis, prātā var nojukt... Nāc nu, ieēd ...»

Saimnieks, brīdi vilcinājies, nosēžas galda galā — savā senajā vietā un ar karoti ceļ laukā no bļodas aukstu kartupeļu biezputru un liek uz šķīvja.

«Nez kāpēc galds palicis zemāks nekā agrāk,» viņš saka.

«Tavs paša vecaīs ēdamgalds. Kājas īsākas zāģējusi šim neesmu,» Mīle, ar piena kannu ienākdama, apgalvo.

«To jau es nesaku,» Tāvets samulsis nomurmina un ķeras pie biezputras.

Pēc pusdienām Tāvets sāk kravāt laukā no mugursomas darba drēbes, veļu un vēl šādu tādu mantību. Uz krēsla sarodas vesela kaudze. Pēc tam pienāk kārta daudz pieredzējušajam finiera koferim. Visbeidzot no turienes tiek izņemts visai raibs Goda raksts, un Tāvets ar acīm lūko uziet vietu, kur šo svarīgo papīru varētu piekārt. Galu gala viņš dodas dibenskambarī uz savu iemīļoto stūrīti aiz drēbju skapja. Tur viss pa vecam, gandrīz tāpat kā tajā marta mēneša rītausmā, tikai gulta tagad uzklāta. Pat vecā, brūnā sega dzeltenām joslām ir saglabājusies.

«Par manu gultu tu arī esi parūpējusies,» Mīle, priekšistabā novākdama pusdiengaldu, dzird Tāvetu sakām.

Nostājusies durvīs, viņa paskaidro:

«Kad šie tevi aizveda, pagasta izpildkomiteja tavu iedzīvi izpārdeva. Par lētu cenu sapirku visu atpakaļ. Tikai veco galda lampu tautas nama vadītājs paturēja sev. Nospriedu — lai jau ņem, ko tu ar tādu iesāksi, ja degli tā kā tā nekur nevar dabūt. Un tavā gultā es netiku gulējusi. Pāris reižu svētdienās līdz pusdienām — pēc rītišķa atlaidos. Nav jau laika gulšņāt. Arvien darbs darbu dzenā. Necik sen teļi bija jāapkopj, tagad manā ziņā aitas ...»

«Tātad gaidīji mani pārnākam?» Tāvets izbrīnījies vaicā.

«Ko es zināju gaidīt, ko ne. Vēstules tak nerakstīji. Pērn nejauši dabūju zināt no kāda nepazīstama vīra, kurš bija pārradies, ka tu esi sveiks un vesels. Pie mums bija iegriezies kāds no Veski pagasta iepirkt aitādas, šis pateica. Esot savukārt uzdzirdējis no sava paziņas.»

«Tik labas jaunas vēsts man nebija, kuras dēļ būtu vērts smērēt papīru,» Tāvets mēļo.

«Ja manā vietā te būtu palikusi sieva, tad gan tu zinātu atrast jaunumus,» Mīle skumji nosaka.

Tāvets klusēdams apsver, kur pakārt savu Goda rakstu.

«Ņem un guli pats savā gultā. Man priekšistabā arī labi.. . Esmu pieradusi,» Mīle griež valodu uz citu pusi.

«Kas nekaiš tā dzīvot. Pārnāc mājās akurāt kā kungs pie visa gatava,» Tāvets joko un dodas uz pieliekamo kambari sameklēt āmuru.

Kad Goda raksts pienaglots pie sienas, saimnieks vērtējoši aplūko savu rokudarbu. Pakrēslā aiz skapja papīrs ar sarkanajiem burtiem un zilajiem zīmogiem šķiet visai iespaidīgs. Arī Mīle pieliecas paraudzīties, kas tur rakstīts.

«Nekā nesaprotu,» viņa saka.

«Goda raksts izsniegts sovhoza «Zarja» pirmrindas laukkopim Dāvidam Matvejevi-čam Aniluikam par izciliem darba sasniegumiem sociālistiskajā sacensībā, ražas novākšanas laikā,» pārtulko Tāvets un viņa balsī jaušams lepnums.

Mīle jautājoši paveras Tāvetā.

«Nu jā, mans vārds ir maķenīt pārtaisīts,» paskaidro saimnieks.

«Tādu pašu Goda rakstu viņi būtu varējuši tev iedot šepat. Vai tā vešana to gaisa gabalu prom tevi padarījusi vērtīgāku? Tikai valstij lieki izdevumi...»

«Ir jau labi,» samierinoši saka Tāvets. «Darba cilvēks visur tiks uz pekām, lai ved kaut uz Ziemeļpolu.»

«Ja jau darbs tev sokas tāpat kā senāk,» Mīle domā, «kam vēl papīrs vajadzīgs?»

«Lai nu būtu,» Tāvets sevi aizstāv. «Strādāts tur tik pamatīgi, ka vai acis zaļas paliek.

Nav par ļaunu, ja kaut kas paliek arī piemiņai.»

«Man šitādu slavas rakstu pilna vesela kumodes atvilktne, bet es gan netaisos visiem tos izrādīt...»

«Tie ir Goda raksti gotiņām un aitiņām, bet manējais piešķirts man pašam — par labības pļauju. Tā pavisam cita dziesma,» Tāvets nedroši dižojas. «Vēl tik atliek apņemt jaunu sievu, un bijušais pagastveča palīgs atkal vīrā.»

Iecirtīgās runas par nodomu apsievoties ir vecuvecais trumpis Tāveta rokās. Šķiet, tādas valodas viņš aizsāka jau vairākus gadus pirms kara, pēc tam kad Roze bija apglabāta un Mīle ieradās Aiastos par saimniecības vadītāju. Šādas runas allaž iedarbojās uz Mīles sirdi kā sāls uz svaigas rētas, jo viņa bija stipri pieķērusies saimniekam, un Tāvets to zināja.

Bet šoreiz Mīle ar šādu melšanu neļauj sabojāt savu labo omu un viņa atjoko:

«Domāju, ka pārnāksi no Krievijas kopā ar jaunu sievu kā sārtu ābolu.»

«Tik jaunas, kādu es gribētu, negadījās pa rokai. Vecavu pārvest arī nav nekādas jēgas, tādu tepat diezgan.»

«Vai dieniņ, pie mums ir jaunās atrodamas, kas nav izgājušas pie vīra. Ņēmēju pamaz.»

«Nu ko tad citu — izgludini tik manu kreklu. Pie vakara sākšu pa ciemiem raudzīt,» Tāvets atjoko. «Tāpat kā senāk.»

Savā laikā ar tādu gvelšanu viņš Mīli pastāvīgi tirdīja, taču kopš tā laika daudz kas pārvērties: cik var nomanīt, Mīle vairs nereaģē tik jūtīgi kā agrāk.

«Nav jau nekādi vecie laiki, kad Mīlei varēja uzsaukt: sameklē šlipsi, kungs brauc uz pagastmāju. Tagad es tas saimnieks un manā ziņā komandēt,» viņa valodīgi atbild un smaida labsajūtā.

Sasējusi ciešāk zem zoda lakata mezglu, Mīle pasauc Dūksi — aitas palikušas ganāmies savā vajā.

«Par saimnieku kļūt arī jāmācās un jau no bērna kājas, tā mēdza teikt mans tēvs.»

«Skat, kur mākslu atradis,» Mīle nicinoši nosaka.

Tāvets pamētā saujā āmuru.

«Esmu atkal savās mājās, un no šejienes vairs mani laukā neizkūpinās.»

«Negavilē, pirms vakars nav pienācis,» domā Mīle un, paņēmusi virtuvē groziņu ar pus-adīto zeķi, iziet laukā.

Ari Tāvets salūko grozu, lai dotos uz dārzu. Mīle gana aitas papuvē aiz tvaikakatla. Aitas ganās pa lauku gleznainā klaidā un atgādina pelēkus laukakmeņus. Aveni badās vai dzenās pakaļ aitām. Raibais krancis žāvādamies tup pie saimnieces kājām, kura, uz salmu gubiņas nosēdusies, ada zeķei papēdi.

Tāvets staigā starp ābelēm un uzlasa nokritušos ābolus baltskalu ogu grozā.

Šāda idille Aiastos sen nav redzēta.

Vecais auns ar gredzenotiem ragiem, ganāmpulka patriarhs, nodzeltējušos zāļu skum-šķus plūkdams, ienāk dārzā. Kas viņa — lopiņa prātu satraucis, nav zināms, bet piepeši, paslējis galvu augšup, tas paliek stāvam.

Droši vien to iztraucēja saimnieka so|i ābeļ-koku paēnā. Draudošā izskatā auns tuvojas Tāvetam. Aizņemts ar ābolu uzlasīšanu, viņš sākumā to pat nepamana.

Šis teķis cēlies no tās pašas aunu sugas, kuras pārstāvjiem šajās mājās bez mitas — ik rudeni tika apgriezts kakls, no viņu asinīm cepti rauši un gaļas — vārītas zupas. Pēdīgi šajā padevīgajā nejaudnieku ciltī uzradies kāds bezbailīgs tēvainis, kas nekautrējas izaicinoši iedrāzt ar galvu pa saimnieka ābol-grozu, it kā gribētu izsaukt Tāvetu uz atklātu spēkošanos.

Pēc blieziena saimnieks pagriežas, pagalam pārsteigts par šādu auna izturēšanos. Viņš pabaida pretiniekam ar grozu, taču tas neliekas ne zinis, un — gluži otrādi — šķiet, top vēl sirdīgāks, domādams, ka viņu kaitina. Arī Mīle, pamanījusi, kā auns sevi sadūšo, no tālienes pamāca:

«Paņem rīksti, citādi viņš neklausīs. Šefi šo sanerrojuši, vasarā siena laikā nāca un bikstīja vienā gabalā ...»

Pa to brīdi auns, kājas izpletis un galvu noliecis, paguvis sagatavoties uzbrukumam. Šajās mājās nav nekas neparasts, ka joki ņem nopietnu pavērsienu, un arī lopiņi, redzams, šeit neprot jokus — kas tad par to, ka tagad tie kolhoza īpašums.

Tāvets redz, ka stāvoklis patiesi kļūst bīstams, un pagriežas, bet auns pāris soļu atkāpjas, strauji atvēzējas un spēcīgi iezveļ saimniekam pa gurnu. Tāvets nokrīt uz vēdera zālē zem ābelēm, kurvis izšļūk no rokām, un āboli aizripo kur kurais. Auns paošņā kādu plankumainu balto dzidro, klīrīgi sarauc degunu, sataisa svarīgu ģīmi, savicina asti un ļeko pie Mīles taisnību un aizstāvību meklēt. Lopiņa glupais aunaģīmis pauž pat zināmu lepnumu, ka tieši viņam, kolhoza «Prožektors» parastam aunam, laimējies nogāzt gar zemi bijušo pagasta vecākā palīgu.

Mīle nevis palīdz Tāvetam piecelties, bet glauda kustoņa kaklu un modes pēc to strostē:

«Kas tev, tekul, šodien lēcies, ka esi tik nelāgā omā?»

«Mē-mē,» auns uzvaras priekā atbild.

Tāvets stenēdams uztraušas kājās un ņemas trīt ar roku savu pēcpusi. Atgadījums sanikno viņu visaugstākā mērā, viņš jūtas sašutis un apkaunots. Nekad vēl mūžā ar viņu nekas tamlīdzīgs nav noticis.

«Tas maitasgabals no auna gribēja mani vēl pirms nāves nobendēt,» Tāvets vārgā balsī skaidro. «Akurāt pa īsto vietu trāpīja.»

Mīle pārtrauc adīt zeķi un nāk uz dārzu, uzticīgais Krancis seko tai pa pēdām. Auns paliek laukmalē sabozies stāvam.

«Vai tu domā, ka tā vieta tev vēl noderēs,» saimniecības vadītāja izsaka savas domas.

«Ak tu, pagāna sievišķi, ar savu melšanu,» Tāvets smiedamies pārmet. «Vecām meitām tik vien prātā kā .. . Auns trāpīja tieši tur, kur pēc kara mani savainoja. Vai atceries, kad trīs vīri ieradās mūs aplaupīt un iztukšoja drēbju skapi.»

«Kā nu ne — tas bija toreiz, kad tu skrēji pie kaimiņiem pēc palīdzības un šie ar pistoli šāva nopakaļ,» atceras Mīle.

«Nūjā, toreiz jā .. .»

Gadu vai divus pēc kara patiešām Aiastos ieradās laupītāji. Kādā rudens vakarā, kad Mīle apkopa kūtī lopiņus un Tāvets dibens-istabā lampas gaismā smalcināja tabaku, ienāca trīs karavīru formā ģērbušies vīri. Visiem maskas uz sejas, vienam rokā revolveris. Likās, viņiem te viss bija zināms un darbības plāns iepriekš rūpīgi izdomāts. Divi klusēdami devās pie skapja un sāka bāzt apģērba gabalus līdzpaņemtajā labības maisā. Trešais, garš vīrs straujākām kustībām, pavēlēja Tāvetam pacelt rokas. Tie, kuri darbojās pie skapja, sūdzējās par gaismas trūkumu; garais, paņēmis no galda lampu, ar vienu roku sāk rādīt šiem gaismu, ar otru nenolaiž no Tāveta pistoles stobru. Kad Mīle, cūkēdiena spaiņiem grabot, ienāca virtuvē, vīrs, nojautis briesmas, kļuva nemierīgs, viņš atvēra durvis, lai paskatītos, kas tur nāk, atstājot uz mirkli saimnieku bez uzraudzības. Tāvetam iešāvās prātā: kā būtu, ja uzkluptu laupītājam no mugurpuses un atņemtu ieroci. Vai arī — lai notiek kas notikdams — izlēktu pa logu, kaut priekš-logi jau ielikti. Taču tik pēkšņām izdarībām viņš bija par vecu un neveiklu. Arī Mīlei pavēlēja nākt un nostāties istabā pie lampas, un Tāvets izdzirda, ka svešais runā labā igauņu mēlē. Kad vīri bija iztukšojuši skapi, viņi sāka interesēties par vilnu. Garais norīkoja, lai sameklē to ar labu un dod šurp, citādi var iziet nelāgi. Abi, Tāvets un Mīle, ar skubu metās pildīt pavēli un uz virtuves sliekšņa saskrējās ar galvām kopā, tā ka Mīlei zvaigznītes sāka lēkāt gar acīm.

20a

Virtuves pustumsā Tāvets tomēr uzdrošinājās izmantot gadījumu un deva kājām vaļu, lai skrietu pēc palīgiem. Toreiz tad arī garais, izskrējis sētsvidū, uz labu laimi šāva nopakaļ. Lode skāra Tāveta cisku, taču, neraugoties uz to, viņš drāzās uz priekšu, lai izpestītu savu sētu un mantību no laupītāju nagiem. Tajā reizē par partorgu pagastā bija demobilizējies karavīrs, kurš kliboja ar kreiso kāju, bet kuram enerģijas netrūka. To pašu vakaru, sapulcinājis vīrus, viņš devās tvarstīt laupītājus. Nekur tālu šie nebija paguvuši tikt, viņpagasta sila vidū tos aizturēja, Tāvets atdabūja divus prāvus labības maisus ar apģērbu gabaliem un vilnu. Laupītāji bija divi kaimiņpagasta saimniek-dēli un no darba atlaistais pašu pagasta milicis, tas pats, kuram bija revolveris. Protams, ka vīrus nekas labs negaidīja un šie bija gatavi lūgties piedošanu, taču par vēlu, jāizcieš vairāku gadu cietumsods, jo noskaidrojās, ka šis laupītājgājiens viņiem nebija pirmais. Tāvets dziedināja savu savainoto cisku kā nu prazdams; par laimi, kauls bija palicis vesels.

«Ak tu nabadziņš,» Mīle sāka smiet.

«Astoņus gadus domāju par to, kā es pārnākšu mājās un beidzot tikšu pie miera. Bet še tev — atkal jauns jandāls priekšā. Par mantu nav liela bēda, tā nāk un iet — kā vēja pūsma. Tikai cilvēkam jābūt kādai vietai, kur rast mieru. . .» Tāvets sarūgtināts saka. Viņš savāc ābolus grozā, iet uz istabu un atguļas gultā, lai brīdi nodotos pārdomām.

14 — 1809

20'J

Bet kas viņam īsti vēl jaapsver: garajās Sibīrijas naktis, kad nenāca miegs, simtiem reižu izdomātas garu garās domas. Mūžs iesniedzies norietā, pārdomas un atmiņas palikušas vienīgās saites, kas to vieno ar pasauli. Tā ir neizsīkstoša bagātība, kapitāls, kas paņemams līdzi it visur. Var jau būt, ka netrūka arī tādu ļaužu, kas būtu gribējuši izraut ar saknēm no viņa apziņas pat atmiņas, taču tas nebija viņu varā, jo cilvēk-miņu nav iespējams iznīdēt. Un tagad piedevām vēl šis velnaģīmis! Aizvainojums liedz baudīt sirdsmieru. Tad tāda tā ilgi gaidītā atkalredzēšanās — kolhoza auns, briesmonis, ņem un nogāž viņu no kājām kā kuslu bērnu! Visu mūžu, ej, kurp iedams, kāds tumšs bezprāta spēks stājas ceļā, un tu, cilvēks, pat nezini nosaukt to vārdā. Tas sākas bērnībā, un, jo tālāk, jo aug augumā. Vai tā būtu dzīves pretestība vai spēks, kuram nav vārda? Visdižākie sapņi sarūk šajā krēslainajā pasaulē, kur ikviens par katru cenu cenšas rast gaismu un skaidrību. Vai viņš, Tāvets Aniluiks, nebija vislaimīgākais cilvēks tad, kad Nūstaku pilsētā nopirka sev pirmo elsiņu, vai tajā rimtajā jūlijā novakarā, kad, jaunajam sienam līdz neprātam smaržojot un sirdij strauji pukstot, viņš pirmo reizi kāpa uz kūtsaugšas pie Rozes? Tad viss vēl dvašoja nebijušu, nesagandētu, tīru elpu. Var jau būt, ka tieši tajos gados slēpjas dzīves avots, un viss, kas sekojis pēc tam, bijusi tikai nenovēršama attālināšanās no tā. Bet viņš nevaino nevienu, jo tad būtu jā vaino visa dzīve, un tā tomēr būtu bez-

jēdzība; viņa saprāts saskarē ar dabu veidojies pietiekami ass, lai neļautu viņam vis caur piesūkties ar svina smagu bezmērķa niknumu. Viņš zina — dzīve sastāv no sapņiem un no gribas, un abi dara vienlīdz nelaimīgu, pieprasot pārvērtību vai sabrukumu. Viņš nespētu savas domas precīzi ietērpt vārdos, viņš nav prātnieks, un viņam nav nepieciešamas nekādas kategorijas, jo tur, kur sākas filozofija, dzīve ir mirusi un, sakrustojusi rokas uz krūtīm, atdusas spriedelēšanas stindzinošajā zārkā. Viņš aizvadījis dzīvi līdzīgi kokam — kā vīrs, kuram nav nekā cita ko zaudēt kā vien pašcieņa, kas visus šos gadus to saturējusi — tāpat kā bomis un striķis miežu vezumu.

Tikai pret aunu viņā nav ne kripatas siltu jūtu. Iespējams, ka naidā, kas pamodies pret šo eksemplāru, meklē izeju nepatika pret visiem tam līdzīgajiem, kurus Tāvetam nācies dzīvē sastapt, un iespējams, ka šajā kustonī, kas viņu šodien nogāza gar zemi, iemitinājies itin kā tāds kopauns — stulbuma un bezjēdzības iemiesojums. Ja tā, tad, protams, nav viņa spēkos kaut ko uzsākt, lai uzlabotu savu garastāvokli.

Vērdamies griestos, Tāvets domā par avotu Varzameža nogāzes eglainē. Pēdējā laikā bieži viņam nācās domāt par šo avotiņu, tajā ir kaut kas tāds, kas jo dienas, jo vairāk saista. Avots esot izcēlies vectēva laikā, kādā pavasarī, un, kad Tāvets domā par to, viņam gribot negribot ataust atmiņā arī vectēvs. Ar viņu iesākās it kā jauna laika skaitīšana, jo tolaik iedibināja šo

Aiastu pasauli, kas jau no mazotnes apņēma viņu. Ja kāds sacītu Tāvetam, ka vectēvs radījis arī avotiņu, viņš droši vien noticētu, kaut gan vectēvam nav piemitušas nekādas burvju spējas. Tāvetam pašam pienākuši īstenie vectēva gadi, taču nav neviena — un arī nekad nebūs, — kurš godbijīgi glabātu atmiņā viņa tēlu tikpat gaišu kā viņš — Tāvets savu vectēvu, un viņam tur gultā aiz skapja sametas gaužām skumji.

Viņš dzird pārnākam aitas no ganībām un to, kā Mīle apsauc suni, kurš sētsvidū traucas izrādīt savu rosību. Pienācis vakars, svētlaimīgais brīdis, kas arvien solīja atpūtu un mieru, svētlaimīgs ar savu cerību, ka rīt būs atkal jauka darba diena. Bet ko var cerēt Tāvets, vecais sakārnis? Viņš cenšas būt noderīgs virtuvē un pakurt plītī uguni.

Aitas sadzītas kūtī, un saules sārtais kamols nozudis aiz mežu galiem. Raibais krancis, nonomidzī reizēm ierūkdamies, snauduļo virtuves kaktā līdzās kombaina akumulatoram zem sola ar ūdensspaiņiem. Mīle rosās pie plīts, Tāvets, nosēdies uz žagaru cērtamā kluča, veras ugunī.

«Atcerējos savu nelaiķa tēvu .. .» ierunājas Tāvets. «Kad abi stādījām jauno ābeļdārzu, viņš teica: dari, Tāvet, ko darīdams, bet par visām lietām saudzē saknes. Kas galu galā ir cilvēks, ja ne tāds koks, kas, savā zemē ielikts, pastāvēs tur tik ilgi, kamēr vien turas spēki.. . Šodien ābeļdārzā domāju par to, ka mana dzīve drīz būs galā, bet manā kokā augļu neredz. Izmirst Ani-luiku cilts...»

Mīle klusē, un viņai mazliet skauž, pie labākās gribas viņa nespētu sacīt, ka viņas tēvs, muižas deputātnieks, būtu varējis jebkad stādīt pats savu dārzu, un šobrīd padzīvojušo sievieti talab pārņem dīvains žēlums.

It kā apstiprinot savus vārdus, Tāvets sabāž plītī žagaru sauju.

«Pietiek, vairāk pakūra nevajag, citādi piedegs,» Mīle liedz.

«Kā toreiz dēls aizgāja uz Tartu, tā nodomāju: diez vai manas acis viņu vairs redzēs. Tā arī notika ...» Tāvets paklusām atceras. «Kas vilkam rīklē, tas vilkam vēderā. Vajadzēja bēgt uz mežu, varbūt paliktu dzīvs, ēdamā pietiktu ...»

«Kas zina — varbūt pēkšņi vēl pārrodas mājās,» Mīle mierina saimnieku.

«Kur nu vairs. Tik daudz gadu ne mazākās dzīvības zīmes .. . Diez kurā pasaules malā atdusas viņa kauliņi.»

Plītī mājīgi sprēgā uguns — liesmas ar mieru sniegt atbildi ikvienam.

«Nez ko lai šeit, mājās, iesāku,» Tāvets prāto. «Smaga darba darītājs vairs neesmu, veselība klibo .. . Derētu īstenībā iet pensijā, bet kas kolhozniekam to dos.»

«Vajadzētu aprunāties ar priekšsēdētāju. Kazi, ieliek kaltē par rijkuri. Vienvakar brigadieris žēlojās, ka neesot kur ņemt.. .»

«Kaltē es varbūt vēl noderētu .. .» Tāvets noskumis domā.

Tā šīs valodas pagaidām pieklust.

Bet no rīta, kad Mīle ģērbjas, lai dotos uz ganībām un Tāvets priekšistabā pie loga beidz skūt bārdu, sākas gluži citāda saruna.

«Mīle, kā tad paliek ar to aunu?» Tāvets negaidīti noprasa.

«Ar kādu aunu?» Mīle nesaprot.

«Nu ar to pašu, kas vakar skrēja boksēties. Kā nu neatceries? Lai tas sprāgoņa pazūd no šejienes!»

«Ko tu to lopiņu tā neieraugi? Padraiskoties sagribēja, vairāk nekā,» Mīle aizstāv aunu. «Diez ko viņš tev tā apskādējis, ka nu neparko nevari aizmirst.»

«Visam sava robeža,» tiepjas Tāvets. «Manās mājās tādam briesmonim nav vietas.»

«Ar to savu māju tik dikti nemaz nelielies,» Mīle apskaišas. «Ko domā, kādu ērbeģi atradis — satrupējis grausts.»

«Viens no diviem — vai nu es, vai auns. Izvēlies. Divi saimnieki vienās mājās neder.»

«Tu, mīļais cilvēk, esi tikai kalps,» Mīle lūko vērst sarunu jokā.

Tāvets, par kaut ko izšķīries, aizvāž bār-dasnazi, i nepamanījis, ka ziepju putas nav noslaucītas. īgni sēkdams, viņš no jauna atver nazi un noslauka to dvielī.

«Ej parunā ar priekšsēdētāju,» viņš saka.

«Viegli pasacīt: ej. Bet ko lai es viņam stāstu,» pretojas Mīle. «Vai to, ka bijušais pagastveča palīgs pārradies mājās, nobijies no kolhoza auna un no bailēm gatavs vai bikses pietaisīt.»

Mīle pasmejas un dodas prom. Saule jau augstu, un aitas gaida, kad tiks laukā.

Tā vētu sagrābj dusmas. Ak tā gan! Tad tāda ir atgriešanās mīļotajās tēvamājās. Ņem par labu — pat aunam šeit tiek piešķirtas visādas tiesības! Bet tā tas nepaliks! Viņš salūko aiz skapja koferi, noliek to uz krēsla un atver. Velti vakar steidzās izkravāt to tukšu, — derēja vispirms drusku palūkoties, apklausīties, kā te dzīvo un kāds te gaiss. Brīdi padomājis, ar ko sākt, Tāvets atnes no rīku kastes pieliekamajā knaibles un ķeras pie darba — vispirms jānoņem no sienas Goda raksts. Apzīmogotais papīrs grabēdams nokrīt uz grīdas.

«Pagāns,» Tāvets klusītēm sodās. Viņš nevar aizsniegt savu uzslavas rakstu citādi, kā vien pabīdot gultu laukā no kakta. Jānopūlas ne pa jokam, taču rosmes alkstošo saimnieku tas neatbaida. Satvēris galvgali, viņš velk savu guļvietu labu gabalu pa grīdu, pie tam kāda no gultas kājām draudoši no-knakšķ. Beidzot Goda raksts rokā un tiek noglabāts pašā apakšā koferī; atvēris skapja durvis, Tāvets noņem no drēbju uzkaramā tumšzilo uzvalku, savāc veļu, kas vēl pirms atceļa tika iegādāta Sibīrijā rajona centra veikalā, un sakravā visu rūpīgi koferī. Skapja dibenā viņš uziet tauri — savu veco, jauko draugu un domās pārliek, kur to īsti lai liek.

Noklaudz ārdurvis, priekšistabā atskan Mīles soļi. Drīz jau lādzīgā sieviete parādās uz sliekšņa — draudzīgā noskaņā, rokā grozs ar adīkli.

«Piemirsu zeķi,» viņa kā atvainodamās bilst. «Šodien ārā zelta laiciņš, ļaudīm priecīgs prāts pie darba. Varbūt līdz pusdienlaikam pabeigšu i savu adāmo.»

«Nu jā,» Tāvets nenoteikti nomurmina

Mīles skatiens atduras pret sienu, kur nesen bija Goda raksts. Arī koferis ar drēbēm tai nepaliek nepamanīts.

«Ak tu mūžs — uz kurieni tad tu taisies braukt?» viņa brīnās. «Kam tās drānas esi izkravājis .. . Vai uz pilsētu, vai?»

Tāvets neliekas ne dzirdis, joprojām ietiepīgi kārto koferi. Uzvalka stūris spraucas laukā, un Tāvets pūlas saspiest visu ciešāk kopā, lai aizvērtu vāku.

«Ko tu savu labāko drēbju kārtu tā gumzi. Saburnīsi, un pēcāk man būs atkal jāgludina, neba še kāds cits to izdarīs.»

«Man viss skaidrs — tu aizstāvi aunu un atzīsti viņa taisnību,» Tāvets stūrgalvīgi paliek pie sava.

«Kāda te taisnība vai kas ...»

«Neko darīt — ja aunu neaizgādāsi prom, braucu uz pilsētu pie brāļameitas.»

«Un es domāju, ka tu pa jokam. Ko tas lopiņš tev tik gauži nodarījis? Vai tu re, kāda liela muiža!»

«Šajās mājās — kur tie gadu desmiti — vairs joki nav cieņā.»

«Ko lai es tagad daru?» Mīle patiesi sāk bēdāties. Tāveta nodoms viņai nepavisam nepatīk. Tikko atgriezies un atkal jau gatavojas ceļam — tas padara Mīli gluži bēdīgu.

«Vai nu es, vai tas sātana auns,» Tāvets spītīgi atkārto.

«Tātad tu vai auns?»

«Jā.»

«Labi,» Mīle izlemj. «Tikai izbeidz tos promiešanas kumēdiņus. Gan tad redzēsim ...»

Mīle dodas laukā, Tāvets tai seko līdz ārdurvīm, acīm redzot, sirds vēl nav īsti miera.

«Pasaki priekšsēdētājam, ka ragainis palicis sirdīgs ... un tu vairs neuzdrīksties iet ganos — lops metas virsū ... Lai aizved to nezvēru no Aiastiem, lai noēd paši vai izēdina šefiem.»

«Gan jau zināšu, ko teikt,» saka Mīle. «Izlaid aitas no kūts un tikmēr pagani. Nav jau diez cik uzraugāmas, tikai lāgiem jāuzmet acis.»

Mīle aiziet prom pa gatvi.

Tāvets atver kūtsdurvis un paiet sāņus, lai aitas var iznākt ārā. No krēslainās kūts zibens ātrumā izšaujas auns, it kā tas tieši aizdurvē būtu gaidījis pienākam saimnieku, varbūt pa dēļu spraugu pat noskatījis īsto brīdi. Uzvaras priekā un bez kādas cieņas tas metas triecienā pret bijušā saimnieka vēderu. Tāvets pārsteigumā apjūk, tad instinktīvi atkāpjas un ar savām vecajām kājām drāž prom. Par laimi, auns viņam neseko, bet paliek stāvam un lūkojas saulē, it kā vēlētos izpētīt, kāds būs laiks.

Tāvets pārskaities uz kustoni ne pa jokam. Gan es tevi, velnaģīmi, izmācīšu, viņš domā un slāj uz pūni. No turienes atgriežas ar vecu arāja pātagu un apņēmīgi nostājas pretī aunam, lai tam nomērītu pelnīto tiesu.

Ak šis vērsies saulītē, Tāvets saniknots domā. Un stājas pie tiesātāja pienākumu izpildīšanas, vairākkārt iebliezdams bezkauņam. Bet auns joprojām paliek stūrgalvīgs, auklas pātaga nenodara sāpes, tikai saērcina — muguru sedz bieza vilnas kārta. Zaudējis interesi par sauli, auns nolemj ar godu pieņemt jauno kauju un atkāpjas, lai sakopotu spēkus uzbrukumam, — citādi tas nav radis rīkoties. Un tad Tāvetam Aniluikam, dzīvē pieredzējušam vīram, nākas pieredzēt, ka ari pātaga nepalīdz. Auns kā traks brāžas viņam virsū, un te nu nelīdz vairs nekas.

«Dūksi, se, se, Dūksi!» Tāvetam tādā posta brīdī atliek tik uzsaukt.

Krancis tobrīd sētsvidū mauriņā bija nolicies uz auss. Kaut gan pārāk cītīgs gans tas nebija, šoreiz tomēr pielec kājās un pagūst vēl pēdējā mirklī sakampt auna pakaļkāju. Auns aizkavēts pagriežas pret jauno ienaidnieku un sāk gaiņāt to ar ragiem, taču Duk-sis pārspēj pats sevi, bezbailīgi tvarstot ar zobiem auna purnu. Ragainis, bezkauņa, šoreiz kauju zaudējis un aizjož aitu baram nopakaļ.

«Esiet sveicināts!» pēkšņi aizmugurē atskan kāda balss. Tāvets pagriež galvu un redz, ka cauri ābeļdārzam uz pagalmu nāk pajauns vīrietis. Iztrūcies Tāvets mēģina noslēpt pātagu aiz muguras. Viņam top neērti — varbūt svešais pamanījis, kā viņš pārmācīja aunu.

«Labdien!» viņš dzedri atņem.

Nācējs laipni smaida. Tas ir spēcīgs, liela auguma vīrs ar eļļu notraipītu vamzi mugurā un kirzas zābakiem kājās, iet galvu nodūris, it kā būtu par kaut ko apbēdināts. Pienācējs draudzīgi sniedz Tāvetam roku.

«Skatiet tik pats saimnieks atgriezies ...»

«Jā, tautas universitāte šoreiz pabeigta. Nu jāgana te avis kā bībeles Jēkabam.»

«Kas darbam vainas,» bilst pienācējs.

Tāvets paspiež svešā vira raupjo roku, ziņkāri un vērīgi viņu aplūko, tomēr nepazīst.

«No kuras puses esat?» beidzot Tāvets prasa.

«Mani sauc Sāremegi,» virs smaida.

«Ahā, Sāremegi Augusta dēls. Kas to būtu domājis.»

«Kā nu ne — prāvs laiciņš pagājis. Vai saimnieks nebūtu tik laipns un neielaistu mani virtuvē, tur man akumulators nolikts.»

Tāvets labi noprotamu iemeslu dēļ pamet skatienu uz aunu un pamāj ar galvu.

Kombainieris, izņēmis no sola apakšas akumulatoru, pasit to padusē kā melni nopulētu sivēnu, un Tāvets no jauna aizslēdz namdurvis, kaut gan nav domājis nekur tālu iet. Viņš labprāt patriektos ar pirmo vīra cilvēku no šejieniešiem, kas nokļuvis viņa redzes laukā, taču kombainieris izturas visai lietišķi, acīm redzot, nav vaļas — laiks ir jauks.

Pie dārza vārtiņiem Sāremegi apstājas, iegroza ērtāk akumulatoru un it kā pārrunu kārtībā ieteicas:

«Vai saimnieks negrib ķerties pie darba? Man vajadzīgs palīgs. Bija viens — skolnieks, bet ar pirmo septembri šim sākās mācības.»

«Neko noteiktu nezinu solīties,» Tāvets šaubās. Šis priekšlikums nāk pārāk negaidīti.

«Kaulus šis darbs nelauž, un kolhozs piešķir arī labību.»

Tāvets dzen aitas uz lauka. Kombainieris, akumulatoru rokās turēdams, kā laikmetīgs vadonis soļo ganāmpulka priekšgalā. Saimnieks klusē, pret darbu viņš neiebilst, tomēr tūdaļ sacīt jā, liekas, tam nepiedien. Sāre-megi par darbu vairs nemin ne vārda, laikam uzskata, ka viss jau izlemts.

Viņi nokļuvuši pie vecā dampja.

«Derētu šo veco katla krāmu aizgādāt utilam,» Arvo saka. «Kad jāstrādā vienlaida gabalā, šis te traucē dzīt taisnu vagu un ar kombainu arī jālaiž apkārt.»

«Kā Elmāram ar veselību?»

«Nav jau lāgā. Pa māju vēl kust. Reizēm atnāk šurp apraudzīt dampi, pasēž kādu brīdi, uzpīpo un saka: ar savu veco draugu gribot atkal aprunāties. Zināms, kā vecam vīram klājas — lāgiem sanāk garš laiks, un cik daudz tos kurvjus var nopīt.»

Aitas izklīst pa atmatu, draiskojas, plūc zāli — vada savu dzīvi. Tāvets vēro, kā kombainieris novieto, kur nākas, akumulatoru. Bet, pirms viņš pagūst iedarbināt motoru, Varzameža malā parādās kāds savāds vīrs, kas sparīgiem soļiem sāk kāpt kalnā. Viņam mugurā pelēks mētelis, viena roka iestūķēta kabatā, otrā — resnvēderains portfelis.

Sāremegi seja apmācas.

«Ēsneru Ēdis slāj šurp,» viņš saīdzis saka. «Nez, ko šim atkal vajag!»

Pienācis gandrīz līdz pīlādžiem, Ēsners jau pa gabalu abiem uzsauc skaļu labdienu.

Laukkopji visai atturīgi atņem sveicienu.

«Nācu apdrošināt jūsu dzīvības,» Esners tūdaļ ķeras vērsim pie ragiem, atver uz ceļgala atbalstīto portfeli un izmakšķerē no turienes pāris papīra lapu. ««Dzīves liesma mirgo kā saule dzidrajās debesīs» — tā saka dziesminieks. Tāpēc jau arī apstaigāju visus, lai jūsu dzīves liesmu saglabātu, nevis Jautu tai apdzist. Jums var uzglūnēt daždažādas nelaimes: varat nokļūt starp zobratiem, zirgs var sākt trakot un jums iegrūst sakumu zarus sānos .. . Tāpat vispārējas darba nespējas gadījumos iespējams noslēgt līgumu . ..»

«Jaunā darbā esi pārgājis, vai?» kombai-nieris, pārtraukdams vīra runas plūdus, jautā.

««Viss rit, viss mainās,» teicis .kāds prātnieks.»

«Tātad tagad esi kļuvis-par apdrošināšanas aģentu?»

«Kā redzi,» atbild Esners un raiti turpina: «Jauktos dzīvības apdrošināšanas līgumus noslēdz ar visiem Padomju Savienības pilsoņiem, sākot no sešpadsmit gadu vecuma līdz sešdesmit piektajam dzīvības gadam. Starp citu,» viņš pievēršas Tāvetam, «mums ir kāds ļoti izdevīgs punkts, kas paredz dzīvības apdrošināšanu apgādnieka zaudējuma gadījumā. Tas būtu pilnā mērā attiecināms uz tevi, Aiastu saimniek.»

«Tencinu! Gan iztikšu bez apdrošināšanas,» Tāvets, sevī noslēdzies, viņu atvaira.

«Polisi tomēr varēji paņemt, tā nepavisam nav dārga, un tūlīt vienā reizē viss arī nav

jānomaksā,» Esners skaidro. «Naudu var pārskaitīt, tikai tad jāizraksta iesniegums.»

«Nē, man tavu polišu nevajag,» Tāvets noskalda tik asi, ka Esners uz mirkli iztrūcies apklust. Taču viņš ātri attopas — ne tādi vien sastapti.

«Kā pats redzi. Bet tev gan, Sāremegi, derētu apdrošināties. Tu esi jauns vīrietis, un kas zina, kas ar tevi var atgadīties — visa dzīve priekšā. Ja ar tevi notiek kas Jauns, Vilma saņems krietnu summiņu naudas. Sievai apgādnieka zaudējuma gadījumā mēs izmaksājam visu apdrošināšanas summu. Noteikumi ir ļoti izdevīgi.»

«Apdrošini labāk pats savu dzīvību, — ja nu piepeši no kāda stūra tev nejauši uzkrīt ķieģelis uz galvas, ko tad,» kombainieris saniknots atbild.

«Ko tāda runašana līdzībās nozīmē?» apdrošināšanas aģents saausās.

«To, ka nelaime nenāk brēkdama,» kom-j bainieris sadrūmis ierāpjas mašīnā un iedarbina motoru. Viņam neatliek laika noņemties ar visādiem slaistiem — saule jau augstu un rasa nožuvusi.

Esners noprot, ka šodien ar dzīvības apdrošināšanu te nekas nesanāks, aizvāž brūno portfeli un nolemj doties prom.

Bet te gluži negaidot no sāniem viņam uzklūp auns.

Aģentam izkrīt no rokām portfelis, un, kad viņš pieliecas, lai to paceltu, auns tik spēcīgi ietriecas vīram sānos, ka tas pat ievaidas. Tad, kājas iepletis, lopiņš nostājas līdzās

Esneram un aplūko to ar savu glupo auna ģīmi.

Un tas ir pats pēdējais dancis ap novecojušo tvaikakatlu.

Kombains miežu laukā uzņem gaitu, atstādams aiz sevis gaišas salmu strīpas. Rudens priekšpusdienas gaisā lidinās tīkami labības putekļi un ritmiski ducina kuļmašīna. No šiem laukiem tik lēti neizzudīs zemnieka sirdij tik dārgā apkūlību mūzika.

Tāvets un Sāremegi pat nav pamanījuši Esnera cīniņu ar aunu, — un tas viņiem nav arī vajadzīgs. Šo vīru dzīvei sava jēga un savs uzdevums, un, kas to izlaiž no prāta, tas uzspļauj cilvēkam. Tādi kā viņi darīs savu darāmo, neraugoties nedz uz kariem, nedz ugunsgrēkiem un posta dienām, neraugoties uz visu, kas var apdraudēt zemi.

Būs jāpaiet prāvākam laikam sprīdim, varbūt jāizaug veselai paaudzei, iekāms jaunā sēkla sniegs bagātīgus augļus, vecie rūpesti un ciešanas sairs irdenā augsnē un cauri laikiem kā dzidram strauta ūdenim, kur mirguļo arvien saglabājies, taču citāds tapis skaistums, ar atjaunotu skatienu iemācīsies saredzēt pašus īstenākos dzīves pamatus.

Cildena ir ražas novākšanas diena, un labība nobriest gadu no gada. Lai svētīta šī diena, un slavēsim to, kamēr vien mute spēj runāt, sirds just un spožā saulesripa virs Varzameža nav izdzisusi.

Maskavā 1969

М. Траат

ТАНЕЦ ВОКРУГ ПАРОВОГО КОТЛА

Издательство «Лиесма»

Рига 1972

На латышском языке Художник Э. Спурис Переводчик Т. Вилсоие

Matss Trāts

DANCIS AP TVAIKA KATLU

Redaktore I. Bērzkalnē. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore I. Solde. Korektore A. Gipttre.

Nodota salikšanai 1972. g. 19. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1972. g. 23. oktobrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70 x 90/32 . 7,18 fiz. iespiedi.; 8,44 tizsk. iespiedi.; 8.60 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 27 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 25396D-399. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsis izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Sovttskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu iela 57. Pasūt. Nr. 1809.

1

Setu — Pečoru apvidus iedzīvotāji. (Tulk.)

2

— 1809

Content

Trats Matss Dancis ap tvaikakatlu

PIRMAIS DANCIS

OTRAIS DANCIS

TREŠAIS dancis

CETURTAIS DANCIS

PIEKTAIS DANCIS

1