Stīla Daniela

Dārgakmeņi

Daniela Stila

Dārgakmeņi

ISBN 9984-519-31-7

.

Popejam

Visā dzīvē ir tikai viena īsta mīlestība, tikai viena, kam ir nozīme, kas aug un kas ilgst mūžīgi... dzīvē... nāvē.. . kopā kā viens cilvēks... mīļais mans, tu esi mana mīlestība. Mana vienīgā mīlestība... mūžīgi.

No visas sirds -Olīva

Pirmā nodaļa

Mirdzošajā vasaras saulē gaiss bija tik rāms, ka varēja dzirdēt putnus un katru skaņu no jūdzēm tālas apkārtnes. Sāra mierīgi sēdēja un lūkojās ārā pa logu. Apkārtne bija brīnišķīgi iekārtota, nevainojami kopta, un dārzu bija plānojuši tie paši arhitekti, kas izplānoja Versalu, koki kā zaļas teltis ieskāva Delamēzas pils parku. Pati pils bija četrsimt gadus veca, un Sāra, Vitfildas hercogiene, bija nodzīvojusi tajā nu jau vairāk nekā piecdesmit divus gadus. Šurp viņa bija atbraukusi kopā ar Viljamu, kad pati bija gandrīz vēl meitene, un Sāra pasmaidīja par šīm atmiņām, vērojot, kā tālumā abi dārznieka suņi dzenas pakaļ viens otram. Viņa pasmaidīja vēl sirsnīgāk, iedomājoties par to, cik ļoti Maksim patiks abi jaunie aitusuņi.

Sēžot šeit un lūkojoties uz apkārtni, kuru viņi ar tādām pūlēm bija iekārtojuši, Sāra vienmēr i/jula lielu mieru. Bija viegli atgriezties atmiņās pie izmisuma pilnajiem kara gadiem, izsalkuma, pie laukiem, kam bija nolaupīts viss, ko tie varētu dot cilvēkiem. Toreiz bija tik grūti. .. tik atšķirīgi...

un dīvainu kai la tas nemaz nelikās tik sen... piecdesmit gadi.,.. puse gadsimta. Sara pavērās lejup uz savām rokām, uz abiem milzīgajiem, precīzajiem kvadrātveida smaragda gredzeniem, kurus viņa valkāja gandrīz visu laiku, un joprojām bija pārsteigta, ieraugot vecas sievietes rokas. Tās joprojām bija skaistas, graciozas rokas, paldies Dievam, noderīgas rokas, tomēr tās bija septiņdesmit piecus gadus vecas sievietes rokas. Viņa bija nodzīvojusi skaistu dzīvi, reizēm likās, pat pārāk ilgu... pārāk ilgu dzīvi bez Viljama... un tomēr vienmēr atradās vel kas, ko darīt, ko redzēt, par ko domāt, ko plānot, ko pārdzīvot kopā ar saviem bērniem. Viņa bija pateicīga par nodzīvotajiem gadiem, un pat tagad viņai vēl nebija sajūtas, ka kaut kas ir beidzies vai pabeigts. Vienmēr nāca kāds pārsteigums, kāds notikums, ko nevarēja paredzēt un kas prasīja viņas uzmanību. Savādi, bērniem viņa vel bija vajadzīga — mazāk, nekā viņi paši domāja, tomēr viņi pietiekami bieži vērsās pie viņas pēc padoma, lai viņa justos bērniem nepieciešama, noderīga. Un bija ari bērnubērni. Sara smaidot domāja par viņiem un piecēlās, lai sagaidītu viņus pie loga. No šejienes viņa varēja redzēt visus ierodamies... redzēt viņu smaidīgās sejas vai arī neapmierinātību tajās, kad viņi izkāpa no savām mašīnām un gaidpilni pacēla acis pret viņas logiem. It kā viņi vienmēr zinātu, ka viņa tur būs, gaidīs viņus pie loga. Lai arī ko viņa darītu, tajā pēcpusdienā, kad bija jāierodas bērniem, viņa vienmēr atrada kādu nodarbošanos savā elegantajā otrā stāva istabā un gaidīja. Un pat pēc tik daudziem gadiem, kad visi viņi bija jau pieauguši, vienmēr bija saviļņojoši redzēt šīs sejas, dzirdēt, kas viņiem stāstāms, kādas ir viņu rūpes. Sara mīlēja viņus, uztraucās par viņiem tieši tāpat kā vienmēr, un savā veidā katrs no viņiem atspoguļoja daļiņu no viņas un Viljama visaptverošās mīlestības. Cik vienreizējs vīrietis viņš bija, neaptveramāks par jebkuru fantāziju vai sapni! Pat pēc kara viņam piemita spēks, ar kuru visi rēķinājās, viņš bija cilvēks, kuru nevarēja aizmirst neviens, kas viņu pazina.

Sara lēni atgāja no loga, garām balta marmora kamīnam, pie kura viņa bieži aukstos ziemas vakaros sēdēja - domādama, rakstīdama piezīmes vai vēstules bērniem. Viņa bieži runāja ar tiem pa telefonu - gan Parīzē, Londonā, Romā, gan Minhenē un Madridē, tomēr viņai ārkārtīgi patika rakstīt.

Viņa apstājās un paskatījās uz galdu, kura virsmu klāja sens, pabālējis brokāts. Tas bija brīnišķīgs seno meistaru darbs, kuru viņa pirms gadiem bija uzgājusi Venēcijā. Viņa maigi pieskārās fotogrāfijām uz galda, paceldama vienu vai otru tuvāk pie acīm, un skatoties bija tik viegli atcerēties tieši to bridi, viņu kāzu dienu... Viljams smejas par kāda izteiktu joku, un viņa, kautrīgi smaidot, skatās Viljamā. Te strāvoja tik daudz laimes un prieka, tik daudz, ka savā kāzu dienā viņai bija licies - sirds vai plīsīs. Viņai toreiz mugurā bija smilškrāsas atlasa kleita ar mežģīnēm, ļoti moderna smilškrāsas cepurīte ar mazu plīvuriņu, un rokās viņai bija milzīgs orhideju pušķis tējas krāsā. Viņi laulājās viņas vecāku mājās, ceremonija bija neliela, tikai daži vecāku labākie draugi bija līdzās. Pieņemšanā pēc tam bija ieradušies gandrīz simts cilvēku. Toreiz nebija līgavas māsu un līgavaiņa draugu, nekādas grandiozas svinības, nekādas jaunības pārmērības, viņai blakus stāvēja tikai viņas māsa skaisti rotātā zila atlasa kleitā un cepurē, kuru īpaši viņai bija modelējusi Lilī Dašē. Viņu māte bija tērpusies īsā, smaragdzaļā kleitā. Sara pasmaidīja... gandrīz tādā pašā krāsā kā viņas tagadējie abi īpašie smaragdi. Cik gan priecīga būtu viņas māte, ja varētu redzēt, kādu dzīvi Sūra nodzīvojusi!

Bija arī citas fotogrāfijas, bērni, kad viņi vēl bija mazi... Džulians ar savu pirmo suni... un Filips, kas izskatījās tik pieaudzis, lai gan bija tikai astoņus vai deviņus gadus vecs, kad pirmoreiz devās uz īlonu. Un Izabella kaut kur Francijas dienvidos padsmit gadu vecumā... un katrs no viņiem Sāras rokās, kad viņi tikko bija piedzimusi. Viljams pats vienmēr fotografēja šos skatus, izlikdamies, it kā viņa acis ncbulu asaru, skatoties uz Saru un katru mazo bērninu. Un arī Elizabete... tik niecīga... viņa slāv blakus Filipam tādā nodzeltējušā fotouzņēmumā, ka tur ar pūlēm kaut ko varēja saskatīt. Bet, kā vienmēr, skatoties uz to, Sūrai atceroties acīs sakāpa asaras. Viņas dzīve bijusi laba un pilnvērtīga, bet tā ne vienmēr bijusi viegla.

Viņa ilgi lūkojās fotogrāfijās, domādama par katru no šiem brīžiem, maigi pārcilādama atmiņas un cenzdamās neiegrimt tajās, kuras bija pārāk sāpīgas. Viņa nopūtās un devās atkal pie augstajiem logiem gaidīt.

Sara bija gracioza, slaida, viņas mugura bija taisna, galvu viņa turēja ar dejotājas eleganci un lepnumu. Viņas mati bija sniegbalti, lai gan kādreiz mirdzēja kā melnkoks; viņas milzīgās, zaļās acis bija tādā pašā dzelmainā krāsā kā smaragdi. Tikai Izabellai vēl bija lādas acis, bet pat viņai nebija tik tumšas kā Sūrai. Taču nevienam no viņas bērniem nebija tāds spēks un personība, Sāras mērķtiecība, tāds dzīves spars, kas ļāva viņai pārciest visus triecienus. Bērnu dzīve bija vieglāka, un tādēļ dažā ziņā viņa bija pateicīga par to liktenim. Citkārt viņa prātoja, vai viņas nepārtrauktās rūpes nav darījušas viņus vārgākus, vai viņa nav bērnus izlutinājusi un tādējādi darījusi nespēcīgākus. Lai gan neviens nevarētu nosaukt Filipu purvāju cilvēku... vai Džulianu... vai Ksavjē... vai pat Izabellu... tomēr Sānu piemita kas tāds, kā nebija nevienai viņas atvasei, - dvēseles spēks, kas izstaroja no viņas un bija skaidri sajūtams katram, kurš lūkojās uz viņu. Kaut kāda vara, kas ietvēra Saru, kur vien viņa parādījās, vai nu

tas cilvēkam patika, vai nc, izraisīja cieņu. Tāds bija bijis ari Viljams, lai gan netveramāks, viņš acīm redzami priecājās par dzīvi, izrādīja savu labestību. Sara vienmēr bija vairāk apvaldīta, bet ne tad, kad bija kopā ar Viljamu. Viņš mācēja atraisīt Sarā labāko. Viņš bija devis Sūrai visu, tā viņa bieži teica, visu, ko viņa jebkad mīlējusi vai kas viņai bijis patiesi vajadzīgs. Sara smaidīdama skatījās pāri zaļajam mauriņam, atcerēdamās, ka tas viss bija iesācies. Likās, pagājušas tikai dažas stundas... dienas... kopš paša sākuma. Neiespējami noticēt, ka rīt būs viņas septiņdesmit piektā dzimšanas diena. Viņas bērni un mazbērni ieradīsies to nosvinēt kopā ar viņu, un vēl pēc dienas būs klāt simtiem ievērojamu un slavenu cilvēku. Lielās svinības viņai joprojām likās muļķīgas, bet bērni bija nelokāmi tās pieprasījuši. Visu organizēja Džulians, un pat Filips kādas desmit reizes bija zvanījis no Londonas, lai pārliecinātos, ka viss norit gludi. Un Ksavjē bija apzvērējis, ka viņš, lai kur ari atrastos, Botsvānā vai Brazīlijā, atlidos šurp. Tagad viņa, tos gaidīdama, stāvēja pie loga, sajūtot vieglu satraukumu, gandrīz aizturot elpu. Viņa bija tērpusies vecā, bet skaisti pašūtā, melnā Šaneles kleitā, aplikusi lielo, nevainojamo pērļu kaklarotu, kuru valkāja gandrīz vienmēr un kura lika cilvēkiem, kas šis pērles ieraudzīja pirmo reizi, pārsteigumā noelsties. Šis pērles viņai piederēja kopš kara laikiem, un šodien tās noteikti maksātu vairāk nekā divus miljonus dolāru. Bet par to Sara nekad nedomāja; viņai vienkārši bija tuvas šīs pērles, jo tās bija viņas pērles - Viljams bija pierunājis, lai viņa tās patur. “Vitfīldas hercogienei jāpieder tādām pērlēm, mīļā,” viņš bija teicis un ķircinājis Sāru, kad viņa pirmo reizi tās uzlika virs Viljama vecā svītera, ar kuru viņa mēdza strādāt dārzā. “Kauns, ka manas mātes pērles salīdzinājumā ar šīm bija tik neievērojamas,” viņš teica, un viņa bija smējusies, un viņš bija cieši piespiedis

Saru sev klāt un skūpstījis. Sārai Vitfildai piederēja skaistas lietas, viņai bija bijusi brīnišķīgā dzīve. Un viņa patiešām bija neparasta personība.

Sara gandrīz jau atgāja nost no loga savā nepacietībā, te pēkšņi izdzirdēja pirmo mašīnu pagriežamies piebraucamā ceļa beidzamajā līkumā. Tas bija bezgala garš rolsroiss ar tik tumšiem logiem, ka neviens nevarēja saskatīt mašīnā sēdošos. Tikai viņa zināja, viņa tos ļoti labi pazina. Viņa smaidīdama vēroja. Mašīna apstājās tieši pretī galvenajai ieejai, gandrīz tieši zem viņas loga, un, kad izkāpa šoferis un steidzās atvērt durvis mašīnai otrā pusē, Sara uzjautrināta purināja galvu. Viņas vecākais dēls izskatījās ārkārtīgi cels, kā vienmēr, un ļoti, ļoti anglisks, pie tam mēģināja noslēpt savu atkarību no sievietes, kas izkāpa no limuzīna tūlīt pēc viņa. Sieviete bija tērpusies baltā zīda kleitā un Sancles kurpēs, viņas mati bija ļoti īsi un moderni apgriezti, briljanti mirdzēja it visās vietiņās, kur vien viņa bija varējusi tos uzdabūt. Sāra atkal klusībā pasmaidīja, novērsdamās no loga. Tas bija tikai sākums... dažām trakām, interesantām dienām... Grūti noticēt... viņai bija jādomā, ko gan Viljams teiktu par visu šo kņadu ap viņas septiņdesmit piekto dzimšanas dienu. Tik daudz, tik ātri... Likās, tikai daži mirkļi pagājuši...

Otra nodala

*>

■Sūra Tomsonc bija dzimusi Ņujorkā 1916. gadā. Viņa bija jaunākā meita ģimenē un māsīca gan Esloriem, gan Bidliem, nedaudz mazāk bagāta, tomēr ļoti pārtikusi un visu cienīta Viņas māsa Džeina deviņpadsmit gadu vecumā apprecējās ar Vanderbiltu ģimenes pārstāvi. Un Sūra saderinājās ar Frediju Vandīringu tieši pēc diviem gadiem Pateicības dienā. Tobrīd viņai jau bija deviņpadsmit, un Džeinai un Pīleram jau bija piedzimis viņu pirmais bērns, burvīgs puisītis, vārdā Džeimss, blondi cirtains.

Ģimenei Sūras saderināšanās ar Frediju nebija nekāds pārsteigums, jo viņi pazina Vandīringus gadiem ilgi; un, lai gan Frediju viņi pazina mazāk, jo viņš tik ilgi bija prom dažādās skolās, visi pietiekami bieži bija redzējuši viņu Ņujorkā, kamēr viņš studēja Prinstona. Viņš bija beidzis augstskolu jūnijā, tajā pašā gadā, kad viņi saderinājās, un kopš tā brīža Fredijs bija īpaši laba garastāvoklī, atrazdams laiku aplidot Sūru Viņš bija asprātīgs, možs jauneklis, vienmēr izstrādāja kādu joku ar draugiem, vienmēr rūpējās

par to, lai visi būtu labā noskaņojumā, lai kur ari atrastos, it īpaši Sara. Viņš reti bija nopietns, allaž jokoja. Saru aizkustināja tas, cik uzmanīgs Fredijs bija pret viņu, patika arī viņa vienmēr labais garastāvoklis. Ar viņu bija viegli būt kopā un sarunāties, un viņa labais garastāvoklis likās pic-līpam, tāpat kā viņa smiekli. Fredijs patika visiem, un, ja ari viņam pietrūka godkāres darījumu lietās, neviens tam nepievērsa pārāk lielu uzmanību, varbūt vienīgi Sāras tēvs. Bet visi labi zināja arī to, ka Fredijs, pat ja nekad nestrādās, varēja loti pārticīgi dzīvot. Tik un tā Sāras tēvs uzskatīja, ka jaunam cilvēkam ir svarīgi piedalīties kādā uzņēmumā, lai cik liela būtu viņa bagātība un lai ari kas būtu viņa vecāki. Sāras tēvam pašam piederēja banka, un laiciņu pirms saderināšanās viņš pārrunāja ar Frediju lā plānus Fredijs galvoja tēvam, ka cieši nolēmis kaut kur iesaistīties. Viņam jau esot piedāvāta laba viela bankā “Morgans un kompānija”, kā arīdzan vēl lieliskāka izdevība Jaunanglijas bankā Bostonā. Un pēc Jaunā gada Fredijs pieņemšot vienu no šiem piedāvājumiem. Tas bezgala iepriecināja Tomsona kungu, un viņš ļāva jaunajam pārim saderināties.

Togad svētku brīvdienas Sārai bija ļoti jautras. Viņiem par godu tika rīkotas bezgala daudzas viesības, katru vakaru viņi kaut kur gāja, priecājās un dejoja līdz rīta gaismai. Bija viesības uz slidām Centrālajā parkā, brokastis un pusdienas, un neskaitāmas balles ar dejām. Sara ievēroja, ka Fredijs daudz dzer, bet, lai cik viņš izdzertu, vienmēr palika saprātīgs, pieklājīgs un ārkārtīgi pievilcīgs. Visa Ņujorka dievināja Frediju Vandīringu.

Kāzas bija ieplānotas jūnijā, un pavasarī Sara jau bija pārgurusi no dāvanām, kāzu tērpa pielaikošanām un vel daudzajām viesībām, kuras rīkoja neskaitāmie draugi. Viņa gandrīz nebija divatā ar Frediju visu šo laiku, likās, viņi satic-kas tikai viesībās. Visu pārējo laiku viņš pavadīja kopā ar saviem draugiem, kas “sagatavoja” viņu lielajam lēcienam Nopietnajā Precēta Vīra Dzīvē.

prieku, bet patiesībā, kā viņa beidzot maijā atzinās māsai Džeinai, viņa nebija līksma. Pārāk drudžaini viss ritēja, nekontrolējami, un viņa bi ja tik nogurusi. Beidzot kādu pēcpusdienu viņa apraudājās, kad bija pēdējo reizi pielaikojusi kāzu tērpu, un Džeina mierīgi iedeva viņai savu kabatlakatiņu, maigi glāstot māsas garos, melnos matus.

- Būs labi. Visas pirms kāzām jūtas tieši tāpat. Citiem liekas, ka tas ir brīnišķīgs laiks, bet īstenībā tas ir grūts Tik daudz kas notiek vienlaicīgi, un tev nav ne brītiņa miera, lai varētu apsēsties un vienatnē visu pārdomāt.. Pirms mūsu kāzām es jutos šausmīgi,

- Tu? - Sara ar savām lielajām, zaļajām acīm palūkojās vecākajā māsā, kurai nupat bija palicis divdesmit viens gads un kura likās Sārni pats gudrības iemiesojums. Bija milzīgs atvieglojums uzzināt , ka arī viņa pirms kāzām jutusies tikpat samulsusi un pārmocīta.

Vienīgais, par ko Sāra nešaubījās, bija Fredija pieķeršanās viņai. Arī par to, cik viņš bija labsirdīgs, un par to, cik laimīgi viņi abi būs pēc kāzām. Sārai tikai šķita, ka apkārt ir pārāk daudz jautrības un kņadas, un jucekļa. Likās, Fredijs visu laiku domā tikai par to, kā jautri pavadīt laiku. Mēnešiem ilgi viņi nebija parunājuši nopietni. Un viņš joprojām nebija pastāstījis viņai par plāniem sakarā ar darbu. Viņš tikai atkārtoja, lai viņa neuztraucoties. Viņš neesot iestājies darbā bankā tāpēc, ka pirms kāzām esot tik daudz jānokārto un darbs būtu šķērslis, Edvardam Tomsonam ap to laiku jau bija izveidojies padrūms priekšstats, kādi ir Fredija uzskati par strādāšanu, bet savai meitai viņš neko neteica. Viņš to

apsprieda ar savu sievu Viktoriju Tomsoni, un viņa bija pārliecināta, ka pēc kāzām Fredijs aprimšot. Galu galā, viņš bija beidzis Prinslonu.

Pienāca viņu kāzu diena. Ilgā gatavošanās bija tās vērta. Tās bija brīnišķīgas laulības Sv. Tomasa baznīcā Piektajā avēnijā, un pieņemšana pēc tam notika “Saini Regis” zālē. Tur bija četri simti viesu un brīnišķīga mūzika, kas spēlēja visu pēcpusdienu, izmeklēti ēdieni un četrpadsmit līgavas māsas, kuras izskatījās dievišķīgi savās firziķu krāsas organdija kleitās. Pati Sara bija tērpusies neticami skaistā baltu mežģīņu un organdija tērpā ar divdesmit pēdu garu velci, viņas balto mežģīņu plīvurs bija mantojums no vecvec-mātes. Sara izskatījās brīnišķīgi. Saule spīdēja spoži visu dienu. Un Fredijs izskatījās pats simpātiskākais no visiem. Ja vien tādas iespējamas, tad šīs bija perfektas kāzas.

Un arī gandrīz perfekts medusmēnesis. Fredijs bija aizņēmies no kāda drauga nelielu jahtu un māju Koda ragā, un viņi veselu mēnesi pavadīja divi vien. Sara sākumā mazliet kautrējās no Frcdija, bet viņš bija tik maigs un laipns, un vienmēr jautrs. Kad viņš atļāvās būt nopietns, bet tas bija reti, Fredijs bija inteliģents sarunu biedrs. Viņš bija nepārspējams burātājs. Sara ar atvieglojumu pamanīja, ka viņš dzer daudz mazāk nekā iepriekš. Dzeršana jau bija sākusi viņu uztraukt Lieši pirms kāzām Bet viņš teica Sārai, ka tas piederoties pie jautras dzīves.

Medusmēnesis bija tik labs, ka viņai negribējās jūlijā braukt atpakaļ uz Ņujorku, bet Frcdija draugi atgriezās no Eiropas uz savām mājām. Sāra un Fredijs zināja, ka viņiem būs jāiekārtojas pašiem savā dzīvoklī, Tas atradās Apcrīst-saidā, Ņujorkā. Bet vasaru viņi bija nolēmuši pavadīt kopā ar Sāras vecākiem Sauthemptonā, kamēr mākslinieki iekārtos viņu dzīvokli.

Taču toruden pēc Strādnieku dienas* Fredijs atkal bija pārāk aizņemts, lai domātu par iestāšanos darbā. Patiesību sakot, viņš bija pārāk aizņemts ar draugiem, lai darītu ko citu. Un, kā likās, viņš ļoti daudz dzēra. Saulhcmptonā Sara bija ievērojusi, ka ikreiz, kad Fredijs atgriezās no pilsētas, viņš bija dzēris. Un, kad viņi apmetās jaunajā dzīvoklī, kļuva neiespējami neievērot šo dzeršanu. Mājās viņš atgriezās vēlu un piedzēries. Reizēm viņš neuzradās līdz vēlai naktij. Dažreiz viņš arī Saru paņēma līdzi uz kādu balli, un tad viņš vienmēr bija sabiedrības dvēsele. Viņš bija labākais draugs gandrīz katram, un visi zināja, ka kopā ar Frediju Vandtringu viņiem vienmēr būs jautri. Visi, tikai ne Sāra, kura jau pirms Ziemassvētkiem sāka izskatīties izmisīgi nelaimīga. Neviens vairs nepieminēja Fredija iespējamo strādāšanu, un viņš atvairīja Sāras biklos mēģinājumus skart šo tēmu. Šķita, ka viņam nav nekādu plānu, vienīgi uzdzīve.

Janvāra sākumā Sāra izskatījās tik bāla, ka Džeina uzaicināja viņu kopā padzert tēju, lai izdibinātu, kas noticis.

- Ar mani viss ir kārtībā, - Sāra mēģināja izlikties uzjautrināta par māsas rūpēm, bet, kad lika pasniegta tēja, Sāra nobālēja vēl vairāk un nespēja norīt ne malku.

- Mīļā, kas noticis? Lūdzu, pastāsti man, tev tas jādara! - Jau kopš Ziemassvētkiem Džeina raizējās par Sāru, kura likās pārāk klusa svinīgajās pusdienās viņu vecāku mājās. Fredijs bija visus apbūris, nolasīdams pantos sacerētu apsveikumu visai ģimenei, kalpus ieskaitot, neaizmirstot ari Jupiteru, Tomsonu suni, kas rēja ritmā, kamēr visi aplaudēja. Šis Fredija izcilais dzejolis bija paticis visiem, un tas, ka Fredijs bija krietni iereibis, palika nepamanīts.

- Nē, patiešām, viss kārtībā, - Sāra neatlaidīgi apgalvoja, līdz beigās šņukstēdama ieslīga māsas apkampienos

♦Parasti septembra pirmā pirmdiena, valsts svētki lielākajā daļā ASV štatos.

un atzinās, ka nekas nav kārtībā. Viņa jūtoties nožēlojami. Frcdijs nekad nebija mājās, viņš cauras naktis pavadīja kopā ar draugiem, bet Sara neizteica Džeinai savas aizdomas, ka ne visi draugi ir vīrieši. Sara mēģināja piespiest Frediju pavadīt vairāk laika kopā ar viņu, bet likās, ka Fredijs to nevēlas. Un viņa dzeršana kļuva trakāka nekā jebkad. Katru dienu viņš iedzēra pirmo glāzi jau priekšpusdienā, reizēm tūlīt pēc pamošanās, un viņš apgalvoja Sārai, ka tā nav nekāda problēma. Viņš sauca Saru par savu “paraugmeiteni” un arjoku atvairījās no visām viņas izteiktajām bažām. Un turklāt vēl viņa nupat bija uzzinājusi, ka ir stāvoklī.

- Bet tas taču ir brīnišķīgi! - Džeina izsaucās, izskatīdamās iepriecināta. - Es arī.! - viņa piemetināja, un Sara caur asarām uzsmaidīja savai vecākajai māsai, nespēdama pa skaidrot viņai, cik nelaimīga jūtas

Džeinas dzīve bija pavisam citāda. Viņa bija precējusies ar nopietnu, uzticamu vīru, kurš par viņu interesējās, bet Fredijs Vandīrings nebūt neinteresējās par savu sievu. Viņš bija gan uzjautrinošs, gan pievilcīgs, gan asprātīgs, taču atbildības sajūta viņam bija kā sveša, nepazīstama valoda Un Sārai bija aizdomas, ka viņš nekad nekļūs nopietns. Viņš mūžīgi rotaļāsies kā bērns. Tādas pašas aizdomas bija ari Sarus tēvam, bet Džeina bija pārliecināta, ka viss nokārtosies laimīgi, it īpaši pēc bērna piedzimšanas. Abas sievietes konstatēja, ka viņu bērniem jādzimst gandrīz vienā laikā, un tas mazliet uzmundrināja Sūru, pirms viņa atgriezās savā tukšajā dzīvoklī.

Frcdija tur, kā vienmēr, nebija, un tonakt viņš vispār nepārnāca mājās. Nākamajā dienā viņš atgriezās ap pusdienas laiku un paskaidroja, ka līdz četriem naktī spolējis bridžu, pēc tam palicis pie draugiem pa nakti, jo nav gribējis modināt Sūru ar savu pārnākšanu.

- Vai tas ir vienīgais, ko tu esi spējīgs darīt? - Sara pirmo reizi vērsās pie viņa dusmās, un Frediju Sāras tonis likās izbiedējam. Līdz šim viņa vienmēr bija izturējusies ļoti pieļāvīgi, bet šoreiz viņa acīmredzot bija nikna.

- Ko tu ar to gribi teikt? - viņš prasīja, Sāras jautājuma pārsteigts. Viņa nevainīgi zilās acis bija plati ieplestas, un smilškrāsas mali darīja viņu līdzīgu Tomam Sojeram.

- Es gribu zināt, ko tieši tu dari, kad paliec ārpus mājām līdz vieniem naktī? - viņas balsī skanēja dusmas, sāpes un vilšanās.

Frcdijs zēniski pasmaidīja, pārliecināts, ka vienmēr spēs viņai pūst miglu acīs. - Reizēm es iedzeru mazliet par daudz. Tas ir viss. Tad liekas vienkāršāk palikt tur, kur esmu, nevis nākt rnājās, kad tu jau esi aizmigusi. Es negribu sagādāt tev neērtības, Sāra.

- Redzi, tu man tās sagādā. Tevis nekad nav mājās. Tu vienmēr esi pie draugiem un vienmēr nāc mājās piedzēries. Tā nerīkojas precēti cilvēki. - Viņa runājot iekarsa.

- Nerīkojas? Vai tu ar precētiem cilvēkiem saproti savu svaini vai arī normālus cilvēkus, kam ir mazliet vairāk dzīvesprieka un spara? Piedod, mīļā, bet cs neesmu Piters!

- Es neprasu, lai tu tas būtu. Bet kas tu īsti esi? Ar ko cs esmu apprecējusies? Es tevi redzu tikai viesībās, un arī tad tu spēlē kārtis un dzer vai stāsti anekdotes, pēc tam tu atkal pazudi diezin kur, - viņa skumji sacīja.

- Vai tev labāk patiktu, ja es sēdētu mājās kopā ar tevi? - Fredijs likās uzjautrināts, un pirmo reizi viņa pamanīja Frcdija acīs ļaunu dzirksti, kaut ko zemisku, bet viņa taču meta izaicinājumu visam Frcdija dzīves stilam. Viņa iedzina viņam bailes, apdraudēja viņa vēlmi dzert.

-Jā, es labprāt gribētu, lai tu paliec mājās kopā ar mani. Vai tas ir tik satriecoši?

- Nē, tikai muļķīgi. Tu taču apprecējies ar mani tāpēc, ka ar mani kopā ir tik jautri, vai ne? Ja tu būtu gribējusi tādu garlaicīgu vīru kā Džeinai, tu droši vien būtu lādu atradusi, bet tu negribēji. Tu gribēji mani. Un tagad vēlies padarīt mani līdzīgu viņam. Nu, mīļā, es tev apsolu, ka tas nenotiks.

- Kas tad notiks? Vai tu iesi strādāt? Tu pagājušo gadu apsolīji tēvam, ka iesi, bet neesi šo solījumu pildījis.

- Man nevajag strādāt, Sāra. Tu mani garlaiko līdz asarām. Tev būtu jājūtas laimīgai, ka man nav jāraujas kā lādam muļķim nezin kādā briesmīgā darbā, lai sagādātu sev iztiku.

- Tēvs domā, ka tas tev nāktu par labu. Un es arī. - Tic bija drosmīgākie vārdi, kādus viņa līdz šim bija atļāvusies pateikt, bet visu iepriekšējo nakti Sāra bija domājusi par to, ko teiks Fredijam. Viņa vēlējās labāku dzīvi, īstu vīru pirms tam, kad piedzims bērns.

- Tavs tēvs pieder pie citas paaudzes, - Fredijs teica, un viņa acis uzzibsnīja, - un tu esi stulbene. - Bet, kad viņš to pateica, Sāra saprata to, ko viņai būtu vajadzējis redzēt jau tad, kad viņš pārnāca. Fredijs bija dzēris. Bija tikai pusdienas laiks, bet viņš jau bija piedzēries, un Sūra skatījās viņā ar paliesu nepatiku.

- Varbūt mums labāk parunāt par to citreiz?

- Manuprāt, tā ir laba doma.

Pēc tam Fredijs atkal devās prom, bet tovakar atgriezās paagri, un nākamajā rītā viņš papūlējās piecelties daudzmaz normālā laikā.. Tad viņš arī saprata, cik viņai nelabi. Viņš bija izbijies, kad pie brokastgalda izjautāja Sāru par šo nelabumu. Viņiem bija kalpone, kura katru ritu nāca uzkopt telpas, gludināt veļu un pasniegt ēdienus. Parasti Sārai pašai patika gatavot ēdienu, bet beidzamajā mēnesi viņa nespēja ieiet virtuvē, taču Fredijs nebija mājās pietiekoši bieži, lai būtu varējis to ievērot.

- Vai kaut kas nav kārtībā? Vai tu esi slima? Vai tev nevajadzētu aiziet pie ārsta? - Viņš izskatījās norūpējies, lūkodamies Sārā pāri rīta laikrakstam. Viņš bija dzirdējis, kā viņa pēc brokastīm visu izvemj, un nodomājis, ka ēdiens bijis slikts.

- Esmu jau bijusi pie ārsta, - viņa mierīgi teica, lūkojoties uz Frediju, bet viņai vajadzēja ilgi gaidīt, līdz Frcdijs paskatījās uz viņu, gandrīz paspējis aizmirst pats savu jautājumu.

- Ko? A... jā... labi. Un ko viņš teica? Gripa? Tagad ir ļoti jāuzmanās, saproti, daudzi slimo. Toma Pārķēra māte pagājušajā nedēļā gandrīz nomira no gripas.

- Man šķiet, no šīs slimības nemirst. — Sara pasmaidīja, un viņš atkal pievērsās laikrakstam. Iestājās ilgs klusums, līdz beidzot Fredijs vēlreiz paskatījās uz Sāru, pilnīgi aizmirsis iesākto sarunu.

- Anglijā baigais skandāls, jo Edvards Astotais ir atteicies no troņa, lai bulu kopā ar to sievieti Simsoni. Viņa nav vienkārša sieviete, ja piedabūjusi viņu izdarīt ko tamlīdzīgu.

- Manuprāt, tas ir skumji, - Sara nopietni teica. - Nabaga cilvēks, tik daudz pārcietis, - kā gan viņa varēja tā izpostīt Edvarda dzīvi? Kā gan viņi spēs dzīvot kopā pēc visa tā?

- Droši vien diezgan interesanti! - Frcdijs uzsmaidīja Sārai, viņai par nepatiku, izskatīdamies pievilcīgāks nekā jebkad. Viņai vairs nebija pārliecības, vai viņa Frediju mīl vai arī nīst, viņu kopdzīve bija tāds murgs. Bet varbūt Džeinai taisnība un viss pagriezīsies uz labo pusi pēc bērniņa piedzimšanas?

- Man būs bērns, - viņa gandrīz čukstēja, un kādu bridi likās, ka Frcdijs nav sadzirdējis. Tad viņš piecēlās, un šķita, viņš cer, ka tas bijis joks.

- Vai tu nopietni?

Sara pamāja ar galvu, nespēdama vairs neko pateikt, jo acis pieplūda ar asarām. Savā ziņā tas bija atvieglojums -beidzot pateikt to viņam. Sara to zināja jau kopš Ziemassvētkiem, bet viņai trūka drosmes pateikt. Sara gribēja, lai Frcdijs rūpējas par viņu, vēlējās kopā piedzīvot kādu mierīgas laimes mirkli, bet kopš paša medusmēneša Koda ragā tādu brīžu vairs nebija bijis.

- Jā, nopietni. - Viņas acis to apstiprināja.

- Slikti. Vai tev neliekas, ka tas nāca pārāk ātri? Es domāju, ka mēs diezgan piesargājāmies. - Viņš izskatījās neapmierināts, un Sārai kaklā auga kamols, bet viņa centās vira acu priekšā neuzvesties muļķīgi.

- Es ari tā domāju - Viņa pacēla asaru pilnās acis pret vīru, un viņš paspēra soli tuvāk un sabužināja viņas matus, it kā Sara būtu viņa jaunākā māsa.

- Neuztraucies par to, viss bus kārtībā. Kad gaidāms?

- Augustā. - Sara centās neraudāt, bet tas bija pārāk grūti. Viņš vismaz nebija dusmīgs, taču neapmierināts gan.. Sara arī nejutās iepriecināta, kad viņa uzzināja šos jaunumus. Pagaidām starp viņiem bija noticis tik maz. Tik maz kopā pavadīta laika, tik maz siltuma un saskarsmes. - Pīleram un Džeinai arī būs mazulis ap to laiku.

- Kāda veiksme! - viņš sarkastiski teica, domādams par to, kas gan viņam tagad būtu jādara. Laulības dzīve, kā izrādījās, bija lielāks apgrūtinājums, nekā viņš domāja. Likās, viņa visu laiku sēž mājās un gaida, kad varēs vīru sagūstīt. Un tagad Sara šķita vel bēdīgāka, būdama topošā māmiņa.

- Tomēr mums tā nav veiksme, vai ne? - Viņa nespēja aizturēt divas asaras, kas noritēja pār viņas vaigiem.

- Laiks nav piemērots. Bet droši vien uz to vienmēr nevar paļauties, vai tā nav?

Viņa papurināja galvu, un Fredijs izgāja no istabas.. Pēc pusstundas viņš gāja uz lenču ar draugiem, un viņš nezināja, kad atgriezīsies. Viņš nekad to nezināja. Viņa tonakt raudāja, līdz aizmiga, un Fredijs pārnāca tikai astoņos no rīta. Un pārnācis viņš vel bija tik pilnā, ka nespēja aizvilkties tālāk par kušeti viesistabā. Sara dzirdēja, kā viņš pārnāca, bet viņš bija jau aizmidzis, kad Sara iznāca pie viņa.

Nākamajā mēnesī kļuva redzams, cik ļoti viņu satriecis Sāras pazini unis par bērnu Precēšanās jau bija pietiekami biedējoša, bet doma par bērnu radīja Frcdijā paniku. Pīters mēģināja to paskaidrot Sārai kādu vakaru, kad viņa pusdienoja pie māsas. Ap to laiku viņas nelaimīgā laulības dzīve Džeinai un Pīteram vairs nebija noslēpums. Neviens cits to nedrīkstēja zināt, bet viņiem Sara bija atzinusies.

- Dažus vīriešus šī atbildība vienkārši šausmina. Tas nozīmē, ka viņiem pašiem nākas kļūt pieaugušiem. Man jāatzīstas, ka pirmajā reizē arī es biju nobijies. - Pīters ar mīlestību paskatījās uzDžeinu, tad nopietni - uz viņas māsu. -Un Fredijs nav no tiem, kas spēj kļūt nopietns. Bet varbūt tad, kad būs ieraudzījis bērnu, viņš sapratīs, ka tas nav tik briesmīgi draudīgs, kā viņam licies. Bēbīši ir ļoti nevainīgi, kad tie ir maziņi. Bet līdz bērna dzimšanai var gadīties, ka tev nāksies daudz ko izturēt - Pīters juta viņai līdzi vairāk nekā izrādīja.

Viņš bieži bija teicis Džeinai, ka uzskataFrediju par īstu nelieti. Bet viņš negribēja to teikt Sārai. Labak tad uzmundrināt viņu ar domām par bērnu.

Taču Sāras garastāvoklis neuzlabojās, un Frcdija dzeršana kļuva arvien neciešamāka. Džeinai nācās pielikt visas pūles, lai kaut uz brīdi izdabūtu Sūru ārā no mājām. Beidzot viņas abas gatavojās iet iepirkties. Viņas devās uz “Bonvit

Ieliet” veikalu Piektajā avēnijā, te piepeši Sara kļuva ļoti bāla un paklupa, akli tverdama māsas roku.

- Kas tev notika? - Džcina bija pārbijusies.

- Viss ir kārtībā... Nezinu, kas ar mani notika. - Sūra bija sajutusi briesmīgas sāpes, bet tās ilga tikai brīdi.

- Apsēdīsimies! - Džcina ātri pamāja, lai kāds atnes krēslu un glāzi ūdens. Tad Sāra atkal satvēra viņas roku. Uz viņas pieres bija izspiedušās sviedru lāses, seja bija pelēka.

- Piedod, Džeina... nejūtos labi... - viņa teica un paģība. Gandrīz tūlīt atbrauca “Ātrā palīdzība”, un Sāru uz nestuvēm iznesa no veikala. Tad jau viņa bija atguvusi samaņu, un Džeina, kas pusskriešus sekoja nestuvēm, likās pārbijusies. Viņi ļāva, lai Džeina brauc līdzi Sūrai uz slimnīcu, un veikalā Džeina bija palūgusi, lai kāds piezvana Pīteram uz darbu un viņu mātei uz mājām. Abi ieradās slimnīcā drīz pēc Sāras un Džeinas. Pīters visvairāk bija noraizējies par pašu Džeinu, viņa raudādama kļāvās tam klāt, kamēr māte iegāja apraudzīt Sāru. Viņa bija palātā ļoti ilgi, un, kad iznāca un palūkojās uz Džeinu, viņas acīs bija asaras.

- Vai ar viņu viss kārtībā? - Džeina, rūpju pilna, jautāja. Māte lēni pamāja ar galvu un apsēdās. Viņa bija laba māte abām meitenēm, Mierīga, nepretencioza, ar labu gaumi un saprātīgu domāšanu, ar tādu vērtību sistēmu, kas abām meitām bija nākusi par labu, lai gan saprātīgums nevarēja daudz palīdzēt Sārai kopdzīvē ar Frcdiju.

- Viņai viss būs labi, - sacīja Viktorija Tomsonc, pasniedzoties ar savu plaukstu pie Džeinas un Pītera kopā saņemtajām rokām. - Viņa zaudēja bērnu... bet viņa vēl ir ļoti jauna. - Ari Viktorija Tomsonc bija zaudējusi bērniņu, vienīgo dēlu, pirms viņai piedzima Džeina un Sāra, bet savās bēdās viņa hdz šim nebija dalījusies ne ar vienu no meitām. Tagad viņa bija pastāstījusi to Sārai, cerēdama tādējādi Sāru mierināt un viņai palīdzēt. - Kādreiz viņai atkal būs bērns, -Viktorija skumji teica, bet visvairāk viņu uztrauca tas, ko Sara bija negribot izstāstījusi par savu kopdzīvi ar Frediju. Sara bija nevaldāmi raudājusi un uzstājusi, ka viņas vainas dēļ bērniņš gājis bojā. Viņa iepriekšējā vakarā bija pati pārvietojusi dažas mēbeles, bet Fredijs jau nekad nebija mājās, lai viņai palīdzētu. Un tad stomīgi tika izstāstīts viss - par viņa dzeršanu, par to, cik nelaimīga Sara jutās sakarā ar grūtniecību.

Tikai pēc vairākām stundām ārsti atļāva viņu atkal apmeklēt. Pīters jau bija aizgājis atpakaļ uz darbu, likdams Džeinai apsolīt, ka pēcpusdienā viņa ies mājās un atpūtīsies. Galu galā, viņa arī bija stāvoklī Un jau viens spontānais aborts bija pietiekoši slikti.

Viņi bija mēģinājuši piezvanīt arī Fredijam, bet viņš, kā vienmēr, bija izgājis, un neviens nezināja, ne kurp, ne arī to, kad viņš būs atpakaļ. Kalponei bija ļoti žēl, ka Vandīringa kundzei noticis “nelaimes gadījums”, un viņa apsolīja, ka aizsūtīs Vandīringa kungu uz slimnīcu, ja viņš pārradīsies vai piezvanīs, bet visi klusībā nodomāja, ka tas diezin vai notiks.

- Tā ir tikai mana vaina... - Sāra šņukstēja, kad viņi atkal to ieraudzīja. - Es viņu negribēju tik ļoti, cik vajadzēja... es uztraucos tāpēc, ka Fredijs bija tik neapmierināts, un tagad... - Sāra kaut ko nesakarīgi čukstēja, un māte apskāva Saru un mēģināja pārtraukt. Visas trīs sievietes tobrīd jau raudāja, un beidzot ārstiem nācās iedot Sārai miegazāles, lai viņu nomierinātu. Slimnīcā viņai būšot jāpaliek dažas dienas, un Viktorija pieteicās palikt pa nakti pie savas meitas. Viņa aizsūtīja Džeinu mājās taksometrā, pēc tam pati no vestibila ilgi runāja pa telefonu ar savu vīru.

Kad Fredijs tonakt atgriezās mājās, viņš viesistabā ieraudzīja savu sievastēvu. Paldies Dievam, Fredijs bija dzēris mazāk nekā parasti un bija pārsteidzoši skaidrā, ņemot vērā to, ka bija pāri pusnaktij. Vakars bija bijis garlaicīgs, un viņš bija nolēmis atgriezties mājās paagrāk.

- Dievs augstais, ser, kojās šeit darāt? - Fredijs nosarka un tad uzsmaidīja sievastēvam savu plato, zēnisko smaidu. Un tad viņš saprata, ka noticis kaut kas ļoti nelāgs, ja jau Edvards Tomsons gaida viņu tik vēlu viņa mājās. - Vai ar Sūru viss kārtībā?

-Nē, nav! - Edvards Tomsons uz brīdi novērsa acis un tad atkal paskatījās Fredijā. Savu sakāmo viņš nevarēja pateikt maigāk. - Viņa... hm... šorīt zaudēja bērnu un pašlaik atrodas Lenokshilas slimnīcā. Viņas māte ir pie viņas.

- Zaudēja? - Fredijs izskatījās pārsteigts, bet jutās atvieglots un cerēja, ka nav pārāk piedzēries, lai spētu noslēpt atvieglojumu. - Man žēl to dzirdēt, - viņš teica tā, it kā runa būtu par kāda cita vīrieša sievu un cita bērnu. - Vai ar viņu pašu viss kārtībā?

- Domāju, ka viņa varēs vēl dzemdēt bērnus. Taču tas, kas nav kārtībā, ir tas, ko mana sieva man pastāstīja, ka jūsu kopdzīve nebūt nav ideāla. Normālos apstākļos es nekad neiejauktos savas meitas personiskajā dzīvē, tomēr šis ir īpašs gadījums... Sāra ir tik slima... ka man liekas, pienācis laiks parunāt ar jums. Sieva man stāstīja, ka Sāra visu pēcpusdienu bijusi histērijā, Frederik, un man tas liekas zīmīgi, ka kopš paša rīta neviens nevarēja jūs atrast. Tā nevar būt laimīga dzīve nedz viņai, nedz jums. Vai jums ir ko man pateikt tagad, vai arī jūs varēsiet turpināt precēta cilvēka dzīvi piedienīgākā veidā?

- Es... es... protams... vai jūs nevēlētos iedzert, Tomsona kungs? - Fredijs ātri piegāja pie bāriņa un ielēja sev krietnu porciju viskija un ļoti maz sodasūdens.

- Nē, - sacīja Edvards Tomsons, ar nepatiku vērodams sava znotu, un Fredijs neapšaubāmi nojauta, ka vecais vīrs gaida atbildi. - Vai pastāv kāda problēma, kas jums traucē uzvesties tā, kā pieklājas laulātajam draugam?

-Es ... nu... ser, tā bērna būšana nāca diezgan negaidīta.

- To es saprotu, Frederik. Bērni bieži nāk negaidīti. Vai jums tr kādas nopietnas nesaprašanās ar manu meitu, par kurām man būtu jāzina?

- Nepavisam ne! Viņa ir brīnišķīga. Es..,, es.....man ..

tikai vajadzēja laiku, lai pierastu pie precēta vīra stāvokļa.

- Un droši vien arī pie domas par strādāšanu. - Edvards Tomsons zīmīgi paskatījās Fredijā, kurš jau nojauta, kas tagad sekos.

- Jā, jā, protams! Es domāju, ka darīšu to pēc bērna piedzimšanas.

- Taču tagad jūs to varēsiet izdarīt agrāk, vai ne?

- Protams, ser!

Edvards Tomsons piecēlās, un viņš izskatījās kā pats cienīguma iemiesojums, ņemot vērā Fredija diezgan nožēlojamo stāvokli - Esmu pārliecināts, ka jūs rit no rīta pēc iespējas agrāk apmeklēsiet Saru, vai ne tā, Frederik?

- Pilnīgi noteikti, ser. - Viņš pavadīja sievastēvu līdz ārdurvīm, izmisīgi vēlēdamies, kaut paliktu viens.

- Es iegriezīšos slimnīcā pēc savas sievas desmitos no rīta. Esmu pārliecināts, ka mēs tad satiksimies.

- Pilnīgi noteikti, ser.

- Ļoti labi, Frederik. - Tomsons uz sliekšņa vēl pēdējo reizi pagriezās pret znotu. - Vai mēs viens otru sapratām? -Pateikts bija ļoti maz, bet starp viņiem daudz kas bija noticis.

- Es domāju gan, ser.

- Paldies, Frederik! Arlabunakti! Līdz ritam.

Aizvērdams durvis, Fredijs atviegloti nopūtās un devās

ieliet sev vēl vienu glāzi viskija pirms došanās gultā apdomāt, kas ir noticis ar Saru un bērnu. Viņš prātoja, kāda sajūta ir tad, kad zaudē bērnu, bet negribēja uzdot sev pārāk daudz jautājumu. Viņš par šādām lietām ļoti maz ko zināja un arī nevēlējās zināt vairāk. Viņam bija žēl Sūras, jo viņa noteikti briesmīgi cieta, bet dīvaini, cik maz viņš juta sakarā ar bērnu. Beigu beigās - arī pret Sāru. Viņam bija licies, ka būs tik interesanti apprecēties, nemitīgas svinības un vienmēr blakus kāds, ar ko uz tām aiziet. Viņam nekad nebija ienācis prātā, cik iegrožots viņš jutīsies pēc apprecēšanās, cik garlaicīgi viņam būs, cik tas būs nomācoši. Nē, viņam nekas nepatika laulības dzīvē, pat ne Sūra. Viņa bija skaista un kādam citam būtu lieliska sieva. Viņa labi vadīja saimniecību un vārīja ēst, prata izturēties sabiedrībā, bija inteliģenta un patīkama, sākumā viņu pat fiziski pievilka. Bet tagad Fredijs negribēja par viņu pat domāt. Nē, viņš negribēja būt precēts cilvēks. Un viņš jutās atvieglots, ka bērna nebūs. Tas bālu bi jis pēdējais piliens indes traukā.

Nākamajā rītā viņš ieradās slimnīcā tieši pirms pulksten desmitiem, lai Tomsona kungs viņu atrastu jau priekšā. Fredijs izskatījās nopietns savā tumšajā uzvalkā un ar tumšo kaklasaiti, bet patiesībā viņam bija briesmīgas paģiras. Viņš bija atnesis Sūrai ziedus, bet likās, ka Sāru tie neinteresē; viņa skatījās ārā pa logu. Fredijam ienākot, Sara turēja mātes roku, un kādu mirkli viņam bija sievas žēl. Sūra klusēdama paskatījās uz Frediju, pār viņas vaigiem ritēja asaras. Matē izgāja no palātas, paspiedusi meitai roku un noglāstījusi znotam plecu.

- Man žēl, Fredij, - viņa noteica izejot, bet no Fredija sejas izteiksmes Viktorija jau noprata, ka viņam nebija žēl.

- Vai tu dusmojies uz mani? - Sara vaicāja caur asarām. Viņa pat nemēģināja pacelties gultā sēdus, vienkārši gulēja.

Un viņa izskatījās briesmīgi. Viņas garie, melnie mati bija savēlušies, un viņas seja bija tādā pašā krāsā kā palagi, lūpas bija gandrīz zilas. Viņa bija zaudējusi daudz asiņu, un viņa bija pārāk vārga, lai pieceltos. Bet tagad viņa tikai aizgrieza prom seju, un Fredijs nezināja, ko viņai teikt.

- Protams, ne! Kādēļ man vajadzētu dusmoties uz tevi? - Viņš pievirzījās mazliet tuvāk un pagrieza viņas zodu, lai ieskatītos sejā, bet sāpes viņas acīs bija tik lielas, ka viņš nespēja to izturēt. Viņš nebija spējīgs neko darīt, un Sāra to zināja.

-Tā bija mana vaina... Es pārbīdīju tovakar stulbo bufeti mūsu istabā un... nezinu.... dakteris saka, tādas lietas vienkārši notiek, tāpēc ka tām jānotiek.

- Klau! - Fredijs pamīņājās no vienas kājas uz otru un vēroja, kā Sāra saņem kopā rokas, bet viņš nepieskārās viņai. - Redzi... tā ir labāk, vienalga. Man ir divdesmit četri gadi, tev tikai divdesmit, mēs vēl neesam gatavi bērnam.

Ilgu laiku viņa klusēja un tad paskatījās vīrā tā, it kā redzētu viņu pirmo reizi. -Tu taču esi priecīgs, ka bērna nebūs. - Viņas skatiens ieurbās Fredija acīs, līdz viņam tas kļuva sāpīgi, jo visu laiku viņš centās cīnīties arī ar savām galvassāpēm.

- To es neteicu .

- Tev nemaz nebija jāsaka. Tev taču nav žēl, vai ne?

- Man ir žēl tevis. - Tā bija patiesība. Viņa tiešām izskatījās briesmīgi.

- Tu nekad neesi gribējis šo bērnu.

-Nē, negribēju.- Viņš atbildēja godīgi, jo juta, ka vismaz to viņa ir pelnījusi.

- Nu, tevis dēļ es arī viņu negribēju, un varbūt tādēļ ar mani tas notika.

Viņš nezināja, ko lai atbild, un pēc brīža palātā ienāca Džeina ar tēvu, un Tomsona kundze kaut ko runāja ar māsiņām. Sārai bija jāpaliek slimnīcā vēl dažas dienas, un tad viņa dosies padzīvot pie saviem vecākiem. Un tikai tad, kad būs atguvusi spēkus, Sara atgriezīsies pie Fredija viņu dzīvokli.

- Jūs varat dzīvot pie mums, protams! - Viktorija Tomsone viesmīlīgi pasmaidīja, bet Sāru laist uz viņas un Fredija dzīvokli māte nebija ar mieru. Viņa gribēja uzmanīt meitu, un Fredijs bija acīm redzami apmierināts, ka viņam nebūs jākopj sieva.

Nākamajā dienā viņš aizsūtīja uz slimnīcu sarkanas rozes un apmeklēja viņu vēlreiz. Tajā nedēļā, kad viņa dzīvoja pie vecākiem, Fredijs apmeklēja Sāru katru dienu.

Viņš nekad nepieminēja bērnu. Viņam pašam bija brīnums, cik samulsis viņš jutās sievas klātbūtnē. It kā vienas nakts laikā viņi būtu kļuvuši svešinieki. Bet patiesībā viņi vienmēr tādi bija. Tikai tagad to bija grūtāk neievērot. Viņš nebēdājās kopā ar Sāru. Viņš apmeklēja viņu tikai tāpēc, ka juta - tas ir viņa pienākums. Un viņš zināja, ka Sūras tēvs nogalinātu viņu, ja viņš nepapūlētos apmeklēt viņus.

Fredijs ieradās pie Tomsoniem katru dienu pusdienas laikā, vienu stundu pavadīja kopā ar Sāru un pēc tam gāja uz lenču kopā ar saviem draugiem. Un viņš nekad neiegriezās pie sievas vakaros. Tad viņš nebija īsti laba formā, un viņam pielika prāta nepieļaut, lai viņu tādu redz Sara vai viņas vecāki. Viņam tiešām bija žēl, ka Sūra it tik nelaimīga un joprojām slikti izskatās. Bet viņš nespēja pat domāt par to, ko Sara varētu gaidīt no viņa emocionālā ziņā vai - vēl ļaunāk - ka varētu rasties vē! kāds bērns. Tas lika viņam dzert arvien vairāk un arvien vairāk bēgt no ģimenes. Un tad, kari Sara varēja pārcelties atpakaļ uz viņu dzīvokli, Fredijs jau bija nostājies

uz lejupslīdes ceļa, no kura neviens nespēja viņu izglābt. Viņa dzeršana bija kļuvusi tik nekontrolējama, ka par to sāka uztraukties pat daži viņa piedzīvojumu biedri.

Tomēr viņš ieradās pie Tomsoniem, tai aizvestu Saru mājās. Viss tur bija tīrs un kārtīgs, lai gan pēkšņi Sara sajutās savā dzīvoklī kā sveša persona. Likās, tā ir kādu citu māja.

Ari Fredijs bija šeit svešinieks. Viņš bija te iegriezies tikai pārģērbties. Katru nakti viņš uzdzīvoja, izmantodams to, ka Sāras nav mājās. Un tagad šķita dīvaini un apgrūtinoši, ka vīna te atkal ir.

Pēcpusdienu viņš pavadīja kopā ar sievu, bet pēc tam pateica, ka viņam jāpusdieno kopā ar kādu senu draugu; viņi runāšot par darbu, tas esot ļoti svarīgi. Fredijs zināja, ka tādā gadījumā Sara neiebildis. Un viņa neiebilda, lai gan bija vīlusies, ka vīrs nepavadīs pirmo nakti kopā ar viņu. Taču viņai bija ļoti lieli iebildumi pret to stāvokli, kādā Fredijs pārradās divos naktī. Šveicaram vajadzēja palīdzēt Fredijam iekļūt dzīvoklī, un viņa bija satriekta, kad pie durvīm atskanēja zvans. Fredijs smagi balstījās pret šveicaru un gandrīz nepazina Sūru, mēģinādams koncentrēt savu skatienu uz viņu, kamēr šveicars aizdabūja Frediju līdz guļamistabas krēslam. Fredijs iedeva viņam simtsdolāru naudaszīmi un gari pateicās par draudzības pierādījumu, Sara ar šausmām skatījās, kā Fredijs iekrīt gultā un zaudē samaņu. Viņa ilgi stāvēja un raudzījās uz vīru ar asarām acīs, tad devās gulēt Otrā guļamistabā. Aizejot viņa juta sirdī sāpi par zaudēto bērnu, par viru, kura viņai nekad nav bijis un tagad vairs arī nebūs. Beigu beigās viņa bija sapratusi, ka viņas laulības ar Frediju Van-dīringu nekad nebūs kas vairāk par tukšu čaulu, izlikšanos un nepārtrauktu bēdu avotu. Tā bija drūma nākotnes aina, bet no patiesības nevarēja noslēpties. Viņš nekad nemainīsies, Un vissliktākais bija tas, ka viņa nespēja pieļaut domu par šķiršanos. Sara nevarēja iedomāties, ka drīkstētu tā apkaunot sevi un savus vecākus.

Guļot tonakt otrā guļamistabā, viņa domāja par garo un vientuļo ceļu, kas viņai ejams. Visa dzīve vientulībā - ar Frediju.

Trešā nodala

Sārajau nedēļu bija atpakaļ mājās, viņa tagad izskatījās vesela un atkopusies. Kādu dienu viņa ieturēja lenču kopā ar māsu un māti, un abām likās, ka Sara tomēr ir pārāk klusa.

Viņas ciemojās pie Džcinas, un mamma mēģināja it kā starp cilu apjautāties par Frediju. Viņa joprojām bija ļoti noraizējusies par to, ko Sara pastāstīja viņai pēc nelaimīgā atgadījuma.

- Ar Frediju viss ir kārtībā, - teica Sāra un novērsās. Kā vienmēr, viņa nepieminēja vientuļās naktis un to, kāds Fredijs atgriezās no l itiem. Īstenībā viņa gandrīz nemaz nerunāja ar Frediju. Viņa bija samierinājusies ar likteni, nolēmusi nešķirties no vīra. Tas būtu pārāk pazemojoši, nemaz nepieminot citus apsvērumus.

Arī Fredijs nojauta kādu pārmaiņu Sarā, zināmu samierināšanos ar viņa drausmīgo uzvedību. It kā līdz ar bērnu būtu gājis bojā arī kaut kas Sārā pašā. Bet Fredijs nedomāja par to, viņš vienkārši pilnībā izmantoja jaunās iespējas, kuras it kā pavēra Sāras noskaņojums. Viņš nāca un gāja, kad vien pats to gribēja, ļoti reti ņēma sievu sev līdzi, neslēpa ari, ka satiekas ar citam sievietēm, dzēra no paša rīta līdz brīdim, kad iegrima miegā vai nu viņu guļamistabā, vai kādā citā.

Sārai tas bija ārkārtīgi nelaimīgs laika posms, bet viņa bija pilna apņēmības izturēt. Mēnešiem ilgi viņa paturēja visas bēdas pie se vis, nevienam neko nesakot. Bet katru reizi, kad Džema satikās ar māsu, Džeina arvien vairāk : . mās. Tā rezultātā Sara arvien mazāk vēlējās redzēt masu. Tagad Sāru ietvēra tāds ka stingums, tukšums, viņas acīs bija klusas ciešanas. Kopš bērna zaudēšanas viņa bija novājējusi, un ari tas satrauca Džeinu, bet viņa juta, ka Sara no viņas visādi izvairās.

- Kas ar tevi notiek? - Džeina beidzot jautāja kādā maija dienā. Tagad viņa bija septītajā mēnesi un gandrīz nemaz nebija satikusī masu pēdējā laikā, jo Sara nespēja skatīties uz grūtnieci.

-Nekas. Viss kārtībā.

- Nestāsti, Sārai Tu izskaties kā transā iegrimusi. Ko viņš dara ar tevi? Kas noliek? - Džema drudžaini prasīja. Viņa redzēja, cik samulsusi Sara bija viņas klātbūtnē, tādēļ nebija viņai uzņlijusies. Taču tagad to tā vairs nevarēja atstāt. Džeina bažījās par Sāras saprātu, par viņas dzīvību. Kādam 1as bija jāizbeidz.

- Nemuļķojies, man viss kārtībā!

- Vai tev klājas labāk, nekā bija?

- Droši vien, - Sarā ar nodomu izteicās neskaidri, un māsa to saprata.

Sara bija vājāka un bālāka nekā tad, kad nelaime bija tikko notikusi. Viņai bija depresija, un to neviens nezināja Viņa visiem apgalvoja, ka viņai klājas labi un Fredijs uzvedas, kā pieklājas. Viņa pat bija teikusi vecākiem, ka viņš meklē darbu. Novecojušas muļķības, kam neviens vairs neticēja.

Un viņu laulības gadadienā vecāki taktiski norunāja turpināt farsu, atzīmējot pirmo gadskārtu laulībā ar mazām viesībām viņu Sauthemptonas mājās.

Sākumā Sara mēģināja vecākus atrunāt, bet beigās viņai šķita vienkāršāk jaut viņiem rīkoties. Fredijs bija apsolījis, ka ieradīsies. Patiesībā viņam likās, ka tā ir laba doma. Viņš gribēja aizbraukt uz Sauthemptonu ar bariņu drau u uz visu nedēļas nogali. Māja bija pietiekami liela, un Sā; • pajautāja mātei, vai tā varot, un mamma uzreiz atbildēja, ka Fredija draugi ir vienmēr gaidīti. Bet Sara brīdināja, ka viņiem jāuzvedas pieklājīgi, viņa nevēlējās, lai draugi nepatīkami pārsteigtu vecākus.

- Kādas muļķības tu runā, Sara! - Fredijs bārās. Beidzamajā laikā viņš bija kļuvis ļauns. Viņa nevarēja saprast, vai tas ir alkohola iespaidā vai arī Fredijs patiešām sācis viņu ienīst. - Tu taču ienīsti mani.

-Neesi smieklīgs! Es tikai negribu, lai tavi draugi kļūst nevaldāmi manu vecāku mājās.

- Ak tu, priekšzīmīgā, cimperlīgā madāmiņa! Nabadzīte, viņa baidās, ka mēs nemācēsim uzvesties pie viņas vecākiem.

Sara gribēja viņam pateikt, ka viņi nemāk uzvesties nekur, bet atturējās. Viņa bija sākusi pamazām atjēgties un uzņemties savu nastu, zinādama, ka mūždien jutīsies nožēlojami kopā ar Frediju. Iespējams, ka viņai vairs nebūs bērnu, bet pat tas vairs nespēja viņu uztraukt. Nekas nespēja. Viņa tikai dzīvoja dienu pēc dienas, un kādu dienu viņa nomirs, un visam būs beigas. Doma par šķiršanos vairs nenāca viņai prātā, varbūt vienīgi kā garāmslīdošs mirklis. Viņas ģimenē nekad neviens nebija šķīries, un pat domās viņa nepieļāva iespēju, ka viņa būtu pirmā šķirtene. Tādu kaunu viņa nepārciestu. Viņas vecāki arī ne.

- Neuztraucies, Sara, mēs uzvedīsimies rātni. Tikai nerādi maniem draugiem to garo, bēdīgo ģīmi! Paskatoties vien u/. tevi, var zust viss dzīvesprieks.

Tikai kops apprecēšanās un bērna zaudēšanas viņa bija zaudējusi visu jautrību, dzīvīgumu un prieku. Līdz tam viņa vienmēr bija bijusi jautra un laimīga un tagad likās sev kā mirusi. Par to vienmēr uztraucās Džeina, bet Pītcrs un vecāki sacīja, lai viņa neuztraucoties, Sārai viss nokārtošoties, un Džeina vēlējās tam ticēt.

Divas dienas pirms Tomsonu svinībām Vindzoras hercogs apprecējās ar Valisu Simsoni. Viņi laulājās Francijā, Kan-dē pilī, un viņiem bija pievērsta visas pasaules žurnālistu uzmanība, Sārai tas likās bezgaumīgi un netīkami. Viņa nodevās domām par jubilejas svinībām un tūlīt ari aizmirsa Vindzo-rus.

Pīters, Džeina un Džeimss arī bija nodomājuši pavadīt nedēļas nogali Sauthemptonā. Māja izskatījās brīnišķīgi, tā bijarotāta ziediem, un pār mauriņu stiepās nojume, no turienes varēja redzēt okeānu. Tomsoni bija ieplānojuši burvīgas, Sārai un Fredijam veltītas viesības. Piektdienas vakarā visi jaunieši devās uz Kanocpleisas krodziņu, kur dejoja un smējās, un runājās. Pat Džeina devās uz turieni un Sūra art, juzdamās tā, it kā gadiem ilgi nebūtu smaidījusi. Fredijs pat padejoja ar viņu, un uz mirkli šķita, ka viņš tūlīt noskūpstīs Sāru. Beidzot Pīters, Džeina, Sāra un vēl daži devās atpakaļ uz Tomsonu māju, bet Fredijs ar draugiem palika uzdzīvot. Tad Sāra atkal ierāvās sevī, visu atpakaļceļu nesakot ne vārda. Džeina un Pīters bija tik labā garastāvoklī, ka likās neievērojam Sāras klusēšanu.

Nākamā diena atausa saulaina un skaista, un vēlāk saulriets pār Longailendas līci bija brīnišķīgs. Tad sāka spēlēt orķestris, un Tomsoni sagaidīja viesus, kas ieradās sveikt Sāru un Frecliju. Sara izskatījās brīnumjauka mirdzošā, baltā tērpā, kas ciešs apkļāva viņas augumu un darīja Sāru līdzīgu jaunavīgai dievietei. Viņas tumšie mali bija sasukāti augstā frizūrā, un viņa virzījās cauri pūlim ar mierīgu grāciju, sveikdama savus draugus un vecāku viesus, un visi izteica pārsteigumu par to, kā viņa pārvērtusies šī gada laikā un cik daudzkārt skaistāka un pieaugusi viņa izskatās tagad. Viņa ļoti kontrastēja ar silti apaļīgo māsu . Džeina izskatījās aizkustinoša savā tirkīzkrāsas zīda kleitā, un viņa labsirdīgi uztvēra pati savu kuplumu.

- Māte gan teica, ka es varētu ietērpties teltī, bet šī krāsa man palika labāk, - viņa jokodama teica kādai senai draudzenei, un Sara pasmaidīja, iedama viņai garām. Sara tagad šķita laimīgāka, bet tik un tā Džeina vēl raizējās par

viņu.

?

- Sara ir tā novājējusi!

- Viņa... viņa šogad slimoja. - Džeina nojauta, ka Sara vēl mokās ar vainas apziņu pret bērniņu, lai gan Sara to viņai nebija teikusi.

- Vai mantinieki vēl nav gaidāmi? - cilvēki jautāja atkal un atkal, - Nu, jums jāpacenšas un jāsāk par to domāt. - Vai jābeidz, domāja Sara, uzsmaidīdama visiem. Tikai pēc stundas viņa apjauta, ka jau kopš viesību sākuma nav redzējusi Frediju. Pirms tam viņš kopā ar draugiem uzturējās bāra tuvumā, un tad viņa līdz ar savu tēvu bija gājusi sasveicināties ar viesiem. Beidzot viņa pajautāja virssulainim, un viņš paziņoja, ka Vandīringa kungs ar dažiem draugiem pirms brīža aizbraucis mašīnā Sauthemptonas pilsētas virzienā.

- Varbūt viņi aizbrauca, lai kaut ko iegādātos, Sāras kundze, - viņš teica, laipni lūkodamies viņā.

- Pateicos, Čārlz! - Viņš jau daudzus gadus bija Tom-sonu virssulainis, un viņš palika mājā pa ziemu, kad ģimene atgriezās pilsētā. Sara kopš bērnības viņu pazina un patiesi mīlēja.

Viņu sāka uztraukt tas, ko gan dara Fredijs. Varbūt viņi visi aizgājuši uz kādu vietējo bāru, lai iedzertu pāris stipru malku pirms atgriešanās viņas vecāku rīkotajās svinībās, kas alkohola ziņā bija maigākas. Bet Sārai bija jādomā par to, cik piedzērušies viņi būs, kad atgriezīsies, un vai viņu prombūtni kāds nepamanīs.

- Kur ir jūsu simpātiskais vīrs? - jautāja kāda sena mātes draudzene, un Sara apgalvoja, ka viņš uzgājis augšā un tūlīt atnāks. Viņš atnesīšot viņai siltu šalli, un mātes draudzene bilda, ka šāda gādība ir aizkustinoša.

- Vai kaut kas nav kārtībā? - Džeina pieslīdēja pie viņas. Pēdējās pusstundas laikā viņa bija cieši vērojusi māsu un pazina viņu pārāk labi, lai noticētu Sānis Smaidam.

- Ne, kāpēc tu jautā?

- Tu izskaties tā, it kā nupat tavā somiņā būtu ielikta

čūska.

Sara negribot iesmējās par šo salīdzinājumu. Uz brīdi tas viņai atsauca atmiņā kopīgi pavadīto bērnību, Sara gandrīz piedeva māsai viņas grūtniecību. Vienkārši bija tik grūti skatīties uz. Džemu, zinot, ka pašai varbūt nekad nebūs bērnu. Kopš spontānā aborta viņa un Fredijs vairs ne reizi nebija gulējuši kopā.

- Tātad - kur ir čūska? - jautāja Džeina.

- Patiesībā prom ir. - Par Sāras atbildi abas iesmējās, ko nebija darījušas tik sen.

-Es tā nebiju domājusi... bet īstenībai tas atbilst. Ar ko viņš ir kopā?

- Nezinu Bet Čārlzs teica, ka viņi aizbrauca pirms pusstundas uz pilsētas pusi.

- Ko tas varētu nozīmēt?

Džcina šķita norūpējusies. Cik gan daudz galvassāpju šis vīrietis Sārai sagādā, ja nespēj pat vienu nedēļas nogali uzvesties kārtīgi*

- Iespējams, ka nepatikšanas. Katrā ziņā dzeršanu. Pārāk daudz. Ja palaimēsies, viņš to izturēs tīri labi... kādu

laiku.

- Tas nu gan mammai patiks! - Džeina pasmaidīja.

Vērojot apkārtējos, likās, ka tie jauki pavada laiku un

priecājas. Tomēr labums, pat ja Sārai tas bija liegts.

-Tētim tas paliks vēl vairāk... - Un viņas atkal iesmējās. Sāra dziļi ievilka elpu, paskatījusies uz māsu. - Piedod, ka beidzamajos mēnešos es tik briesmīgi izturējos pret tevi. Es

tikai.....nezinu., man grūti domāt par bērniņu... - Viņas acīs

bija asaras, un viņa novērsās, bet vecākā māsa aplika roku Sārai ap vidu.

- Zinu. Un tu neesi izdarījusi neko briesmīgu, tikai likusi man raizēties līdz nāvei. Kaut es varētu izdarīt kaut ko, lai padarītu tevi laimīgu!

- Ar mani viss ir kārtībā.

-Tavs deguns no melošanas stiepjas garumā, Pinokio!

- Ak, aizveries! - Sāra atkal uzsmaidīja māsai, un viņas drīz iejuka viesu pulkā.

Visiem vajadzēja jau sēsties pie galda, bet Fredijs vēl nebija atgriezies. Viņa un dažu draugu prombūtne tika tūlīt pamanīta, tiklīdz visi sasēdās pie galda zem nojumes uz mauriņa. Fredija godavieta pa labi no sievasmātes bija uzkrītoši tukša. Bet, pirms kāds vēl paspēja kaut ko pateikt, atskanēja traka signalizēšana, un Fredijs un četri viņa draugi savā pakardā kliegdami un mādami brauca šurp taisni pāri zālienam. Viņi piebrauca tieši pie galda, visiem viesiem redzot, izkāpa no mašīnas kopā ar trim vietējām meičām, no kurām viena bija apķērusi Frediju. Kad visi ieskatījās ciešāk, varēja redzēt, ka tās bija nevis vienkārši vietējās meičas, bet gan sievietes, kurām samaksāts par viena vakara pakalpojumiem.

Pieci jaunekļi bija pilnīgi piedzērušies, un likās, viņi savu izlēcienu uzskata par lielāko joku dzīvē. Bet jaunās sievietes satraucās, ieraugot tik labi audzinātus un acīm redzami šokētus cilvēkus ap sevi. Meiča, kas bija kopa ar Frediju, centās pierunāt viņu braukt atpakaļ uz pilsētu, bet tad jau ap viņiem sacēlās vētra. Viesmīļi mēģināja dabūt prom mašīnu, Čārlzs mēģināja dabūt prom meitenes, un Fredijs un viņa draugi klupdami krizdami klīda staip viesiem. Fredijs neatlaida meiteni, kuru bija atvedis līdzi. Un Sāra ar asarām acīs stāvēja un skatījās uz viņu, atceroties savas kāzas tikai pirms gada, visas cerības, kuras toreiz bija lolojusi, kā arī murgus, par ko viss izvērties. Meiča bija tikai pārciestā simbols, un pēkšņi viss kļuva nereāls, viņai tā stāvot un ar sāpēm visu vērojot. Kā skatoties šausmu filmu.. Ļaunākais bija tas, ka viņa tajā piedalījās.

- Kas par lietu, maziņā? - Fredijs uzsauca viņai pāri galdam. - Vai negribi iepazīties ar manu sirdspuķīti? - Viņš smējās par Sāras sejas izteiksmi, un Viktorija Tomsone ātri devās pāri zālienam pie savas jaunākās meitas, kas izskatījās kā sasalusi. - Šeila, - turpināja klaigāt Fredijs, - tā ir mana sieva, un tie ir viņas vecāki! - Viņš ar plašu žestu pamāja, un viesi pārsteigti skatījās. Bet tad sāka rīkoties Edvards Tomsons. Kopā ar diviem sulaiņiem viņš, cik vien ātri varēja, aizveda Frediju un meiču, un vesels kalpotāju bars dabūja prom arī pārējos jaunos cilvēkus.

Fredijs nedaudz atjēdzas, kad sievastēvs aizveda viņu nelielajā mājiņā pie liedaga, kur viņi parasti pārģērbās pirms peldēšanās.

- Kas noticis, Tomsona kungs? Vai tad šī balle nebija lomāla man?

- Ne Tai nemaz nevajadzēja notikt. Mums vajadzēja |us padzīt jau pirms pāris mēnešiem. Bet tagad varat būt pārliecināts, Frederik, ka mēs par to parūpēsimies. Jūs tūlīt i )rauksiet no šejienes prom, nākamnedēļ mēs aizsūtīsim jums jūsu mantas, un pirmdien no rīta jūs saņemsiet paziņojumu no mūsu juristiem. Jūs vairs nemocīsiet manu meitu. Lūdzu, neejiet vairs uz dzīvokli! Vai skaidrs? - Edvarda Tomsona balss pieskandināja mazo būdiņu. Bet Fredijs bija pārāk piedzēries, lai nobītos.

- Ak, ak... izklausās, it kā papucītis mazliet dusmotos. Tikai nesakiet man, ka pats šad un tad nepalaižat sānsoli. Nu, ser, šo meitenīti es jums varu aizdot. - Viņš atvēra durvis, un abi ieraudzīja, ka vietējā meiča slāv tur un gaida Frediju.

Edvai'ds Tomsons, dusmās trīcēdams, saķēra Frediju aiz žaketes atlokiem un gandrīz pacēla gaisā. - Ja es vēl vienu reizi tevi ieraudzīšu, tu, mēsls, tad nogalināšu tevi! Tagad lasies un turies no Sūras pa gabalu! - viņš rēca, un ielenci aizrāvās elpa, skatoties uz viņiem.

- Jā, ser! - Fredijs ķēmīgi paklanījās, iedeva prostitūtai savu elkoni un aizgāja, tāpat kā bija nozuduši viņa draugi ar savām meičām.

Arī Sūra bija aizgājusi no viesībām. Viņa šņukstēdama sēdēja savā guļamistabā kopā ar Džeinu, kas centās pārliecināt Sāru, ka tā ir labāk, ka jau pašā sākumā nekas nav bijis glābjams. Sara apgalvoja, ka tā esot viņas vaina, ja viņiem būtu bērns, Fredijs varbūt kļūtu citāds. Daži izteikumi bija prātīgi, daži - nesaprātīgi, un viss uzpeldēja no pašiem dvēseles dziļumiem abu māsu apskāvienā. Uz īsu brīdi māte ienāca apraudzīt Sāru, bet viņai bija jāatgriežas pie viesiem, un viņa bija apmierināta, ka Sāra ir Džeinas rokās.

Viņiem visiem šī bija gara nakts. Viesi paēda, cik vien ātri varēja, daži drosmīgie nedaudz padejoja, visi ļoti pieklājīgi centās nerunāt par notikušo un agri devās prom. Desmitos ciemiņi jau bija aizgājuši, bet Sara savā guļamistabā joprojām raudāja.

Nākamajā rītā visa ģimene sapulcējās kopā, un Edvards Tomsons pateica Sārai, ko Fredijam naktī sacījis, un viņš ļoti cieši paskatījās uz meitu.

- Jāizlemj tev, Sāra, - viņš teica, izskatīdamies nelaimīgs. - Bet es vēlētos, lai tu šķiries no viņa.

- Tēt... es nevaru... tas būtu briesmīgi visiem... - Sāra apjukusi paskatījās apkārt, baidīdamās par kaunu, kuru viņa var sagādāt ģimenei.

- Būtu daudz sliktāk atgriezties pie viņa. Tikai tagad es saprotu, ko tu esi pārcietusi. - Doma par to lika Sāras tēvam justies gandrīz atvieglotam, ka Sāra zaudējusi bērnu. Tad viņš skumji paskatījās uz meitu. -- Sāra, vai tu mīli viņu?

Viņa ilgi vilcinājās, tad papurināja galvu, raudzīdamās pati savās cieši sažņaugtajās rokās, un nočukstēja: - Es pat nezinu, kāpēc es ar viņu apprecējos. - Viņa palūkojās tēvā. - Agrāk es domāju, ka mīlu viņu, bet es Frediju pat nepazinu.

- Tu esi briesmīgi kļūdījusies. Viņš tevi apmāja, Sāra. Tā var gadīties jebkuram. Tagad mums viss jāatrisina tavā vietā. Gribu, lai tu man ļauj to darīt. -- Edvarda apņēmība bija cieša, un pārejie piekrītoši pamāja.

- Kā? -- Sāra prasīja, jūtoties atkal kā maza meitene, viņai neizgāja no prāta visi tie cilvēki, kas iepriekšējā vakarā bija liecinieki viņas pazemojumam. Tas bija gandrīz neaptverami. Tas varēja iedzīt kapā... atvest prostitūtas uz viņas vecāku namu... Viņa bija raudājusi visu nakti, un viņa baidījās no tā, ko cilvēki runās, un domāja par drausmīgo pazemojumu viņas vecākiem.

- Včlos, lai tu ļauj man rīkoties. - Un tad viņam ienāca prātā vēl kas. - Vai tev vajadzīgs tas Ņujorkas dzīvoklis?

Sara palūkojās tēvā un papurināja galvu.

- Nekas man nav vajadzīgs. Gribu atgriezties pie tevis un mammas. - Viņas acis pildījās asarām, un māte maigi noglāstīja viņas plecu,

- Labi, tu jau esi at i,, usics, - tēvs silti teica, un viņa sieva izslaucīja asaras no Sāras acīm. Pīters un Džema bija cieši sadevušies rokās. Tas viss bija dziļi aizskāris katru ģimenes locekli, bet tagad viņi jutās atviegloti Sāras dēļ.

- Kā būs ar tevi un mammu?

- Kas tad ar mums?

- Vai jums nebūs kauns par to, ka es būšu šķirtene? Es jūtos kā briesmīgā Simsone - visi par mani runās un pārjums arī, - Sara no jauna apraudājās un aizsedza seju ar plaukstām. Viņa joprojām bija ļoti jauniņa, un pēdējo mēnešu drausmīgie pārdzīvojumi bija, pāri viņas spēkiem.

Māte ātri apskāva viņu, lai nomierinātu. - Ko tad cilvēki tādu teiks, Sara? To, ka viņš bija briesmīgs vīrs un tu biji ļoti nelaimīga? Ko tu esi darījusi nepareizi? Pilnīgi neko Tev tam jāpiekrīt. Tu neesi izdarījusi neko sliktu Frederikam būtu jākaunas, nevis tev, - Un atkal visa ģimene piekrītoši pamāja.

- Bet visi būs sašutuši. Neviens mūsu ģimenē nekad

nav šķīries..

•>

- Nu un tad? Es labāk redzu tevi laimīgu nekā dzīvojam

ar Frediju tādos murgos. - Viktorija jutās vainīga, ka nav

agrāk sapratusi meitas sāpes. Tikai Džeinai bija aizdomas

par patieso stāvokli, bei neviens cits nebija sīkāk iedziļinājies.

Viņi bija domājuši, ka Sara ir nelaimīga bērna zaudēšanas

dčl.

»

Sāra joprojām izskatījās sagrauzta, kad Pīters un Džeina devās atpakaļ uz Ņujorku, un ari nākamajā rītā, kad tēvs aizbrauca tikties ar juristiem. Māte bija izlēmusi palikt pie Sāras Sauthemptonā, un Sara nepavisam nevēlējās atgriezties Ņujorkā. Viņa vēlējās te noslēpties uz mūžu, un vairāk par visu viņa nevēlējās redzēt Frediju. Viņa bija piekritusi šķirties, bet viņu šausmināja viss ar šo procesu saistītais. Viņa bija laikrakstos lasījusi par šķiršanās prāvām, un tas vienmēr likās ļoti sarežģīti un nepatīkami. Viņa domāja, ka Fredijs būs dusmīgs, bet viņu pārsteidza tas, ka Fredijs piezvanīja pirmdienas pēcpusdienā tūlīt pēc satikšanās ar tēva advokātu.

- Viss kārtībā, Sara. Manuprāt, tas ir tas labākais. Mums abiem. Mēs gluži vienkārši nebijām nobrieduši.

Mēs? Sara nespēja noticēt, ka to teicis viņš. Viņš pat nevainoja sevi, viņš bija vienkārši priecīgs, ka atbrīvojies no viņas un no atbildības, kuru tik un tā nekad netika uzņēmies, kaut vai, piemēram, bērnu.

- Tu nedusmojies? - Sāra jautāja, viņa bija pārsteigta un aizskarta.

- Nepavisam, maziņā!

Sekoja ilgs klusuma bridis.

- Vai tu esi priecīgs?

Vēl viens klusuma bridis.

- Tev nu gan patīk uzdot jautājumus, Sāra. Kāda starpība, kā es jūtos? Mēs kļūdījāmies, un tavs tēvs palīdz mums šo kļūdu labot. Viņš ir jauks cilvēks, un, manuprāt, mēs rīkojamies pareizi, Ja es tev esmu kaut kā nodarījis pāri, piedod... - It kā runa būtu par nepatīkami pavadītu nedēļas nogali vai sabojātu vakaru. Viņam nebija ne jausmas par to, ko šis gads nozīmējis Sārai. Nevienam nebija ne jausmas. Fredijs bija laimīgs, ka tiek no tā visa vaļā, tik daudz nu viņai bija skaidrs.

- Ko tu tagad darīsi? - Viņa pati to vēl nezināja. Viss

1 as pārāk sarežģīti un neskaidri. Viņa saprata tikai to, ka vdas atgriezties Ņujorkā vai tikties ar kādu, kam nāktos . skaidrot, kāpēc izjukusi viņas laulība ar Frediju Vandīringu,

- Droši vien pavadīšu pāris mēnešu Palmspringsā. Vai arbūt došos uz Eiropu, - viņš prātoja, apsvērdams to visu

vienlaicīgi.

- Izklausās jautri - Sara runāja ar viņu kā ar svešinieku, >!!') tas bija skumji Viņi nekad nebija pazinuši viens otru, tā visa ir bijusi spēle, un viņa bija tajā zaudējusi. Abi bija zaudējuši. Tikai viņam tas bija vienalga.

- Parūpējies par sevi ! - viņš teica kā vecam draugam vai skolasbiedram, kuru neredzēs kādu laiku. Nevis nekad.

- Paldies! - viņa teica un blenza uz telefonu.

- Tagad man jābeidz, Sara. - Viņa klusēdama pamāja. - Sara?

- Piedod.....paldies, ka piezvanīji!

Paldies tev par šausmīgu gadu, Vandīringa kungs... Paldies par to, ka salauzi man sirdi... Sara gribēja pajautāt ITedijam, vai tas viņu jelkad ir mīlējis, bet nedarīja to. Sara domāja, ka zina atbildi. Acīmredzot nebija. Viņš nemīlēja nevienu, pat ne pats sevi, un Saru nekādā ziņā ne.

Nākamajā mēnesī māte vēroja, kā Sara skumst, arī augusta un septembrī. Vienīgais, kas jūlijā saistīja Sūras uzmanību, bija Amēlijas Ērhartas pazušana un japāņu iebrukums Ķīnā. Bet galvenokārt viņa domāja tikai par šķiršanos, par savu kaunu un vainu. Vēl sliktāk kļuva tad, kad Džeinai piedzima meitenīte, taču Sara kopā ar māti aizbrauca uz Ņujorku, lai apmeklētu Džeinu slimnīcā, pēc tam Sara uzstāja, ka viena pati brauks atpakaļ uz Sauthemptonu, Bērniņš bija ļoti jauks, un viņu nosauca par Mārdžoriju. Bet Sara gribēja paliki vienatnē. Visu laiku viņa domās atgriezās pie pagātnes un centās noskaidrot, kas īsti ar viņu noticis. Faktiski viss bija daudz vienkāršāk, nekā Sūrai likās. Viņa bija apprecējusies ar cilvēku, kuru nepazina, uri izrādījās, ka viņš nav piemērots vīrs. Beigas. Tomēr viņa pamanījās vainot pati sevi, un viņai radās pārliecība, ka cilvēki aizmirsīs viņas eksistenci, ja viņa nerādīsies tiem acīs. Tad tie nesodīs viņas vecākus par viņas grēkiem. Tādēļ - vecāku dēļ un sevis pašas dēļ - viņa gribēja nozust no zemesvirsas.

-Tu nevari slēpties visu atlikušo dzīvi, - tēvs teica Sūrai pēc Strādnieku dienas, kad viņi visi devās pavadīt ziemu Ņujorkā. Tiesas process virzījās uz priekšu. Fredijs bija aizbraucis uz Eiropu, bet viņa advokāts kārtoja visu un labi sadarbojās ar Tomsoniem. Sēde bija paredzēta novembrī, un šķiršanās stāsies spēkā gandrīz gadu pēc tās. -Tevjāatgriežas Ņujorkā, - mudināja tēvs. Viņi negribēja atstāt meitu šeit kā pamestu radinieci, par kuru jākaunas. Bet, lai cik tas būtu nenormāli, Sara pati sevi par lādu uzskatīja un atteicās braukt pat tad, kad Džeina ar mazuli oktobrī ieradās Longailendā un lūdza Sāru atgriezties.

-Es negribu braukt uz Ņujorku, Džeina. Esmu Šeit patiešām laimīga.

- Kopā ar Čārlzu un trim veciem kalpiem tu salsi te, Longailendā, visu ziemu? Sara, neesi nu muļķe! Nāc mājas! Tev ir divdesmit viens gads. Tu nevari tā atteikties no dzīves. Tev jāsāk no jauna.

-Es negribu, - Sāra mierīgi atbildēja, pie tam nepievērsdama nekādu uzmanību māsasbērnam.

-Neesi tik neprātīga! - Džeinu tracināja māsas stūrgalvība.

- Ko tu saproti, pie velna! Tev ir mīlošs virs un divi bērni. Tu nekad nevienam neesi bijusi par apgrūtinājumu vai kauna traipu. Tu esi nevainojama sieva, meita, māsa, māte.

!: o tu vispār zini par manu dzīvi? Pilnīgi neko! — Sāra izska-' (jās saniknota un tāda arī bija, bet ne jau uz māsu, un Džeina to zināja.. Sūra bija nikna uz sevi un uz likteni... un Frcdiju. Un tad Sara momentā nožēloja, ko pateikusi, un skumji paskatījās uz Džeinu. - Piedod! Es gluži vienkārši gribu būt šeit viena. - Viņa nespēja to izskaidrot.

- Kāpēc? - Džeina nesaprata. Sara bija jauna un skaista, un viņa nebija vienīgā, kas ir šķīrusies, bet Sāra izturējās tā, it kā būtu notiesāta par slepkavību.

- Es negribu nevienu redzēt. Vai tu nespēj to saprast?

- Cik ilgi?

- Varbūt uz visiem laikiem. Saprotams? Vai tas ir pietiekami ilgi? Vai tagad tev skaidrs? - Sārai nepatika atbildēt uz māsas jautājumiem.

- Sāra Tomsone, tu esi traka! - Tēvs bija parūpējies par to, lai viņai pēc šķiršanās atkal būtu vecais uzvārds.

- Man ir tiesības pašai noteikt savu dzīvi. Ja cs gribu, es varu kļūt par mūķeni, - Sāra stūrgalvīgi teica.

- Tad tev vispirms jāpieņem katoļticība! - Džeina pasmīnēja, bet Sārai tas nelikās smieklīgi. Kopš dzimšanas viņas piederēja pie episkopāļu draudzes. Un Džeina tiešām sāka domāt, ka māsa nedaudz sajukusi. Varbūt pēc laika viņai tas pāries. To cerēja visa ģimene, bet tagad tas vairs nelikās tik neapšaubāmi.

Sāra cieši pastāvēja uz savu, viņa atteicās atgriezties Ņujorkā. Māte jau sen bija izvākusi no Sāras un Fredija dzīvokļa visas viņas mantas, bet Sāra tās pat redzēt negribēja. Uz savu šķiršanās prāvu viņa devās melnā kleitā un tādu sejas izteiksmi, it kā ietu uz bērēm. Viņa izskatījās skaista un nobijusies, un stoiskā mierā nosēdēja līdz beigām Tikko viss bija galā, viņa viena atkal atgriezās Longailendā.

Katru dienu viņa devās garās pastaigās pa krastmalu, pat visaukstākajā laikā, kad vējš tā pātagoja seju, ka likās, tā tūlīt sāks asiņot Viņa bezgala daudz lasīja, kā ari rakstīja savai mātei, Džcinai un dažām draudzenēm vēstules, bet viņai nebija nekādas vēlēšanās ar tām sastapties.

Ziemassvētkus viņi visi svinēja Sauthemptonā, un Sara gandrīz nc ar vienu nerunāja, Vienīgā roze, kad viņa pieminēja savu šķiršanos, bija sarunā ar māti, kad viņas radio izdzirdēja jaunumus par Vindzoras hercogu un hercogieni. Sara juta nelaimīgu sakarību starp sevi un Valisu Simsoni. Bet māte atkārtoja, ka viņai nav nekā kopīga ar šo siev ieti Sim-soni.

Pavasarī viņa beidzot atkal izskatījās labāk - atpūtusies, veselīga, atguvusi nedaudz no sava svara, - un viņas acis bija dzīvākās. Ap to laiku viņa sāka runāt par kādas lauku mājas pirkšanu Longailendā, attālākā nostūrī. Vai varbūt viņa to īrēšot.

- Tas ir smieklīgi, - rūca tēvs, kad viņa par to ieminējās. - Es ļoti labi varu saprast, ka tu jūties nelaimīga pēc visa notikušā, ka tev vajadzēja šeit kādu laiku atgūties, bet es neļaušu tev aprakt sevi Longailendā visu atlikušo dzīvi kā vientuļniecci. Tu vari šeit palikt līdz vasarai, un jūlijā mēs ar māli vedīsim tevi uz Eiropu. - Viņš to bija nolēmis pirms nedēļas, un viņa sievai tas patika, un arī Džeinauzskatīja, ka tā ir ļoti laba doma, tieši piemērota Sārai.

- Es nebraukšu! - Sara stūrgalvīgi skatījās tēvā, bet izskatījās veselīga, spēkus atguvusi, skaistāka nekā agrāk. Vai nu viņa to zināja, vai ne, bet viņai bija pienācis laiks atkal doties pasaulē. Un, ja viņa neizies pati, ģimene bija gatava piespiest viņu to darīt.

- Tu brauksi gan, ja mēs tā teiksim.

- Negribu sastapties ar Frediju, - viņa vārgi atbildēja.

- Pa ziemu viņš bija Palmbīčā.

- Kā jūs to zināt? - Sara brīnījās

- Esmu runājis ar viņa advokātu.

- Tik un tā cs negribu braukt uz Eiropu.

- Cik neveiksmīgi! Jo braukt, vienalga, tev nāksies.

Sārajau bija piecēlusies no galda. Viņa devās garā pastaigā pa krastmalu, bet, kad atgriezās, tēvs ārā gaidīja Saru. Pagājušais gads bija gandrīz salauzis tēva sirdi, kad viņam nācās būt par liecinieku Sāras bēdām un sarūgtinājumam. Un Sara bija pārsteigta, ieraugot tēvu tur slāvam, kamēr viņa brida pa garo kāpu zāli.

- Es tevi mīlu, Sara! - Tā bija pirmā reize, kad tēvs viņai to teica, un tas iedūrās viņai sirdī kā bulta, kas noziesta ar dziedējošu balzamu. - Tava māte un es - mēs ļoti mīlam tevi . Varbūt mēs nezinām, kā tev palīdzēt, kā vērst par labu visu notikušo, bet mēs gribam mēģināt... lūdzu, ļauj mums to!

Sāras acīs saskrēja asaras, un tēvs pievilka viņu sev klāt un ļāva viņai izraudāties uz sava pleca.

- Es arī tevi mīlu, tēt, ari mīlu tevi... man tik loti žēl.....

- Nav nozīmes, Sara.... tikai esi laimīga... esi tā pati meitene, kāda tu biji agrāk.

- Es pacentīšos! - Viņa atraisījās no tēva skavām, lai paskatītos uz viņu Sara redzēja, ka arī tēvs raudājis. - Piedod, ka sagādāju tev tik daudz raižu!

- Tieši tā, - viņš cauri asarām pasmaidīja. - Tā jābūt.

Viņi abi iesmējās un tad lēni roku rokā aizgāja līdz

mājai, un tēvs klusībā lūdza Dievu, kaut viņi visi varētu aizbraukt uz Eiropu.

Ceturtā nodala

“Queen Mary” lepni stāvēja Hudzonas upē savā piestātne nr. 90. Visapkārt izskatījās kā svētkos Pa trapu vči tika nesti milzīgi, eleganti čemodāni, lieli puķu pušķi, un visās pirmās klases kajītēs tika lielā daudzumā pasniegts šampanietis. Tumsoni ar savu rokasbagāžu nokļuva pašā šajā burzmā. Čemodāni bija nosūtīti uz kuģi jau iepriekš. Viktorijai Torn-sonei mugurā bija brīnišķīgs, balts Kiēras Makardelas kostīms. Tam nevainojami piestāvēja lielā salmu cepure, un viņa izskatījās laimīga un jaunāka par saviem gadiem, kad kāpa uz trapa. Bija paredzams interesants ceļojums. Tomsonu pāris vairākus gadus nebija apmeklējis Eiropu, un viņi, priecīgi satraukti, gaidīja tikšanos ar saviem draugiem Francijas dienvidos un Anglijā.

Sara gandrīz līdz pēdējam mirklim bija pilnīgi atteikusies viņiem pievienoties. Beigās visu izšķīra Džema. Viņa bija sarīkojusi īstu skandālu, nosaukusi Saru par gļēvuli, kliegusi, ka vecāku mūžu izpostīs nevis Saras šķiršanās, bet gan viņas atteikšanās atkal uzsākt normālu dzīvi, ka tas viss

Džeinai esot līdz kaklam un ka Sārai jāsaņemoties, pie tam labi žigii. Uzbrukuma iemesli Sārai nebija īsti skaidri, bet dusmu izvirdums šķietami darīja labu.

- Labi, labi! - Sara savukārt kliedza Džeinai, vēlēdamās sviest viņai ar vāzi. - Es došos tajā nolāpītajā ceļojumā, ja. tu uzskati, ka tas viņiem ir tik svarīgi. Bet neviens nojums nevar dzīvot manu dzīvi manā vietā. Un, kad es atgriezīšos, es uz visiem laikiem pārcelšos uz Longailendu, un es vairs necietīšu nekādu iejaukšanos un žēlošanos par to, ko tas nodara pārējiem. Tā ir mana dzīve, un es to dzīvošu tā, kā, pie joda, vēlos pati! - Viņas melnie mati plīvoja ap seju kā kraukļa spārni un zaļās acis meta dusmīgus zibšņus. - Kādas tiesības jums izlemt, kas man ir labi un kas ne? - viņa jautāja. - Ko jūs zināt par manu dzīvi?

- Es zinu to, ka tu to aizsvied prom! - Džeina neatkāpās ne par matu. - Tu šo gadu esi pavadījusi slēptuvē kā simt gadu veca vientuļniecē un māti un tēvu novedusi līdz izmisumam ar savu drūmo ģīmi. Neviens nevar paciest to, ko tu dari ar sevi. Tev nav pat divdesmit divi, bet tu uzvedies kā divsimtgadīga!

- Pateicos, ka atgādināji! Un, ja jums tik sāpīgi uz mani skatīties, tad es vēl jo ātrāk aizvākšos no jūsu acīm, kad atgriezīsimies. Es tik un tā gribu atrast pati sev māju. To es teicu tēvam jau pirms vairākiem mēnešiem.

- Jā, kā tad, kādu sabrūkošu šķūni Vērmonlā vai vecu fermu Longailendā... Vai nav vēl kāds cits sods, kuram tu varētu sevi nolemt? Kā būtu ar maisaudeklu un pelnu kaisīšanu uz galvas? Vai tu par to esi padomājusi? Vai varbūt tas tev šķiet pārāk maigs? Tev drīzāk gribas kaut ko grandiozi nožēlojamu, māju ar cauru jumtu un bez apkures, lai māte katru gadu uztrauktos, vai tu nedabūsi plaušu karsoni. Jāpiekrīt, tas atstās iespaidu. Sara, tu man riebies! - Džeina trakoja, un Sara bija izskrējusi no istabas, aizcērtot aiz sevis durvis tik spēcīgi, ka no tām nobira dažas krāsas plāksnītes.

- Izlutināta sīkaļa! - Džeina pēc tam bija paziņojusi vecākiem, joprojām niknodamās. - Nezinu, kāpēc jūs viņai padodaties. Kāpēc nepiespiežat viņu braukt atpakaļ uz Ņujorku un dzīvot, kā cilvēkam pieklājas? - Džeina bija zaudējusi pacietību. Bija pietiekoši ciests, un Džeinai likās, ka Sāras pienākums ir vismaz censties saņemt sevi rokās. Viņas pus-šķirtais vīrs bija acīm redzami atguvies. Maijā “New York Times’'’ bija izsludināta Fredija saderināšanās ar Emīliju Es tori. - Ļoti labi, - Džeina bija sarkastiski teikusi, bet Sara nebilda ne vārda, lai gan viņas ģimene zināja, ka tas viņu dziļi aizskāris. Emīlija bija viena no Sāras senākajām draudzenēm, pat attāla radiniece.

- Kā tu domā, kas man jādara, lai liktu viņai dzīvot, “kā cilvēkam pieklājas”? -jautāja tēvs. - Pārdot māju? Atvest viņu uz Ņujorku sasaistītu? Piesiet pie mašīnas bagāžnieka? Džeina, Sāra ir pieaugusi sieviete, un mēs nevaram viņu kontrolēt ārpus zināmām robežām.

- Viņai veicies, ka jūs ar to samierināties. Manuprāt, viņai laiks beidzot saņemties.

- Jābūt pacietīgai, - māte mierīgi teica, un tajā pēcpusdienā Džeina bija aizbraukusi atpakaļ uz Ņujorku, vairs neredzējusi Saru. Sāra bija aizgāj usi garā pastaigā pa kr astmalu un pēc tam izbraukusi ar- veco fordu, kuru tēvs turēja Long-ailendā virssulaiņa Čārlza vajadzībām.

Bet, par spīti savai apņēmībai atrauties no sabiedrības, Saru tomēr bija ietekmējuši Džcinas vārdi. Jūnijā viņa piekrita doties kopā ar saviem vecākiem uz Eiropu. To viņa pateica kādu vakaru pie galda - it kā starp citu, bet māte pārsteigta palūkojās Sāra. Un tēvs sasita plaukstas. Viņš jau grasījās atsaukt rezervētās vietas, ja Sāra nebrauks kopā ar viņiem, Viņš bija nolēmis, ja vadās Saru pa Eiropu kā cietumnieci, tas nebūs nekāds prieks nevienam, katrā ziņā Sārai jau nu ne .

Tēvs neuzdrošinājās pajautāt, kas, galu galā, licis meitai izšķirties par braucienu. Viņi visi apsveica Džeinu ar panākumiem, bet Sārai neko neteica. Kad Sāra todien izkāpa piestātnē no automašīnas, slaida, ļoti nopietna, melnā, vienkāršā kleitā un melnā cepurē, kas reiz bija piederējusi mātei, viņa izskatījās skaista, bet auksta, bālu seju, milzīgām acīm, ar ciešā mezglā savītiem, melniem matiem, uz sejas nebija nekādas kosmētikas. Cilvēki vēroja Sāni un viņas nopietno izskatu, domādami, ka viņa ir pārsteidzoši jauna un skaista atraitne.

- Vai tu nevarēji uzvilkt kaut ko drusku jautrāku, mīlulīt? - apjautājās māte, kad viņas izgāja no mājām, bet Sāra tikai paraustīja plecus. Viņa bija piekritusi brauki līdzi, viņiem par prieku, bet neviens nevarēja viņu piespiest izlikties, ka viņa par to priecājas.

Pirms aizbraukšanas Sara bija atradusi Longailendā sev piemērotu māju-vecu, pameslu fermu ar desmit neapstrādātas zemes akriem pie tās, okeāna tuvumā. Viņa bija pārdevusi savu laulības gredzenu, lai izdarītu pirmo iemaksu, un viņa gatavojās pēc atgriešanās parunāt ar tēvu par šis fermas nopirkšanu. Viņa zināja, ka nekad vairs neprecēsies, viņai bija vajadzīga vieta, kur dzīvot, un Glāsholovas ferma tam derēja.

Torit viņi bija braukuši uz deviņdesmito piestātni klusēdami. Sāra domāja pārceļojumu, nevarēdama saprast, kādēļ piekritusi tam. Bet, ja došanās ceļojumā nozīmēja, ka viņa vismaz mēģinājusi saņemties, tad varbūt pēc atgriešanās tēvs nebūs tik ļoti noskaņots pret domu par fermu. Tādā gadījumā tas bijāto vērts. Sārai patika domāt par to, kā viņa izremontēs veco māju, un viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs sākt.

-Mīļā, tu esi ļoti klusa, - māte automašīnā sacīja, maigi glāstīdama meitas roku. Viņi bija tik priecīgi, ka Sāra piekritusi ceļojumam.. Tas bija devis visai ģimenei cerības, bet viņi jau nezināja, cik apņēmības pilna Sāra bija atsākt savu vientuļo dzīvi tūlīt pēc atgriešanās. Ja viņi to būtu zinājuši, tas viņus ļoti apbēdinātu.

- Es vienkārši domāju par ceļojumu.

Tēvs pasmaidīja un klusi runājās ar māti par telegrammām, kuras bija aizsūtījis saviem draugiem. Viņiem bija paredzēts pavadīt divus mēnešus Kannās, Monako, Parīzē, Romā un, protams, Londonā.

Kāpjot augšā pa trapu, māte stāstīja Sārai par viņu senajiem draugiem, par kuriem Sāra neko nezināja, un vairāki cilvēki pagriezās, lai nolūkotos uz viņām.

Sāra izskatījās pārsteidzoša, iedama gājiena priekšgalā, melnā cepurīte noslēpumaini sedza vienu aci, otra lūkojās no plīvurā aizsega, un viņas seja bija tik jauna un tik nopietna. Viņa atgādināja princesi. Pārējie pasažieri prātoja, kas gan viņa īstenībā ir. Kāda sieviete izteicās, ka viņa noteikti esot kinozvaigzne. Ja Sāra būtu to dzirdējusi, tas viņu uzjautrinātu. Sāra nepievērsa uzmanību cilvēkiem, kuriem gāja garām, elegantajiem apģērbiem, rūpīgajām matu sasukām, dārgakmeņiem, skaistajām sievietēm un pievilcīgajiem vīriešiem. Viņu interesēja tikai tas, kā ātrāk atrast savu kajīti. Un, kad viņa to atrada, Pīters un Džeina jau bija priekšā ar Mārdžori-ju un Džeimsu, kurs skraidīja apkārt pa klāju. Divarpus gadu vecumā viņš bija kļuvis par mazu šausmoni. Mārdžorija pirms dažām dienām bija paspērusi pirmo soli un tagad nedroši tenterēja pa kajīti. Sāra priecājās, ieraugot viņus, jo sevišķi Džemu. Viņas dusmas bija rimušas jau pirms vairākām nedēļām, un māsas atkal bija draudzīgā noskaņā, it sevišķi pēc tam, kad Sāra paziņoja, ka dosies ceļojumā.

Viņiem līdzi bija divas pudeles šampanieša, un stjuarts atnesa vēl vienu, kamēr viņi stāvēja pie Sāras kajītes durvīm un pļāpāja. Sāras kajīti ar viņas vecāku kajīti savienoja dzīvojamā istaba, kas bija pietiekami liela, lai tajā ievietotos klavieres, kuras pēc pāris mirkļiem atklāja Džcimss un priecīgi sāka pa tām bungot, līdz viņa māte lūdzās, lai nedarot tā,

- Kā tev šķiet, vai mums nevajadzētu ārpusē izlikt zīmīti, ka Džcimss nebrauks līdzi, lai cilvēki nebaidītos? - jautāja Pīters, šaubīgi vērodams zēnu.

- Tas palīdz attīstīties muzikālajām spējām, - smaidīdams teica zēna vecaistēvs. - Bez tam mums prātā paliks kārtīgā, skaļa pavadīšana, kuru varēsim atcerēties divus prombūtnes mēnešus.

Džeina ievēroja, cik atturīgi bija tērpusies māsa, bet viņai bija jāatzīst, ka Sara tik un tā izskatījās skaista. Sara vienmēr bija bijusi i/cilākā no abām, viņā bija apvienojušās abu vecāku labās īpašības. Džeinai bija mātes maigais blondīnes skaistums. Tēvam bija tumšais, īriem raksturīgais izskats, kuru bi ja mantojusi Sara un vēl to uzlabojusi.

- Ceru, ka jūs labi pavadīsiet laiku, - Džeina teica ar mierīgu smaidu, juzdamās atvieglota, ka Sara tiešām brauc līdzi. Viņi gribēja, lai Sara iegūst jaunus draugus, iepazīst kaut ko neredzētu un tad atgriežas un satiekas ar saviem vecajiem draugiem. Pēdējā gada laikā viņas dzīve bija tik vientuļa, tik tukša un auksta! Tā vismaz likās Džeinai. Viņa pati nespēja iedomāties, ka varētu dzīvot tā, kā Sara to darījusi. Bet, no otras puses, viņa nespēja iedomāties dzīvi bez Pītera.

Viņa ar ģimeni atstāja kuģa klāju, kad sāka svilpt sirēna un dūmeņi kūpēt, un stjuarti ar zvaniņiem rokās apstaigāt klājus un mudināt ļaudis kāpt krastā, ja tie nedodas līdzi Visur skanēja cilvēku saucieni, varēja redzēt visus apkampjamies un saskūpstāmies, pēdējie šampanieša malki, asaras - un tad jau pēdējais pavadītājs bija nokāpis no trapa. Tomsoni stāvēja uz klaja un māja atvadas Pīleram un Džcinai, Džeimss spirinājās tēvam uz rokām, ari Mārdžorija māja, Džeinai piepalīdzot , Viktorijas Tomsones acīs bija asaras. Divi mēnesi ir ilgs laiks, bet viņa labprāt nesa šo upuri, ja tas varētu palīdzēt Sārai.

- Labi, - Edvārds Tomsons sacīja apmierināts.. Viņam likās, ka viss pagaidām norit, ka viņš bija plānojis. Viņi bija ceļā. Viņi patiešām veda Saru uz Eiropu. - Ko mēs tagad darīsim? Pastaigāsimies pa klāju? Apmeklēsim kuģa veikaliņus? - Viņš ar prieku domāja par ceļojumu un par gaidāmo tikšanos ar vecajiem draugiem. Un viņš bija sajūsmināts par to, ka pierunājis Saru braukt. Bija īstais laiks. Politiskais stāvoklis Eiropā beidzamajā laikā bija saspringts. Kā lai zina, kas vēl var notikt.. Ja pēc gada vai diviem sāksies karš, tad šī varbūt ir pēdējā izdevība tikt uz Eiropu.

- Es izsaiņošu mantas, - Sara klusi teica.

- To var izdarīt stjuarte, - māte skaidroja, bet Sara neklausījās.

- Es labāk izdarīšu to pati, - viņa sacīja. Par spīti visapkārt valdošajai svētku noskaņai, viņa izskatījās kā nosalusi. Visur vēl lidoja baloni un serpentīns, un konfeti.

- Vai tiksimies ēdamzālē pie lenča?

- Varbūt es nosnaudīšos... - Sara mēģināja pasmaidīt, bet domāja par to, cik grūti būs izturēt šos divus mēnešus kopā ar vecākiem. Viņajau bija pieradusi pie savu ievainojumu dziedēšanas vienatnē, un, lai gan brūces jau bija aizdzijušās, rētas bija palikušas, un Sara negribēja tās nevienam radīt Viņa nespēja iedomāties, ka varēs dzīvot nakti un dienu kopā ar viņiem, pastāvīgi paciešot vecāku pūles viņu uzjautrināt,. Viņai nemaz negribējās, lai viņu kāds cenšas uzjautrināt. Viņai bija iepatikusies vientuļā dzīve, drūmās domas. Sara vairs nebija agrākā meitene, viņa bija tā, ko no viņas bija izveidojusi dzīve kopā ar Frediju Vandīnngu.

- Vai tev nebūtu labāk paelpot svaigu gaisu? - uzstāja māte. - Ja tu pavadīsi pārāk daudz laika kajītē, tev vai uzbrukt jūras slimība.

-Tad es iziešu un pastaigāšos. Neuztraucies, rnamm! Man ir labi. - Bet vecāki nemaz nebija par to pārliecināti, kad viņa iegāja savā kajītē

- Ko lai mēs ar viņu iesākam, Edvard? - nomākta jautāja Sāras māte, pastaigādamās ar vīni pa klāju, vērodama pārējos pasažierus un jūru un domādama par Saru,

- Viegli nebūs, - sacīja vīrs. - Par to es galvoju. Man vēl nav skaidrs, vai viņa tiešām ir tik nelaimīga vai varbūt vienkārši iztēlojas sevi par kādu romantiska tēlu. - Viņš vairs nebija pārliecināts, ka saprot savu meitu, ka jebkad ir viņu izpratis. Reizēm abas viņa meitas bija viņam kā noslēpums.

- Dažbrīd šķiet, ka justies nožēlojami tagad ir mode un ka tas viņai kļuvis par ieradumu, - sacīja Viktorija. - Sākumā viņa patiešām bija satriekta un sāpināta, un vīlusies, un viņa apjuka no Fredija izraisītā skandāla. Bet saproti, beidzamajos mēnešos man ir tāda sajūta, ka viņai patīk šāda dzīve. Viņai patīk būt vientuļai. Nezinu, kāpēc, bet patīk. Kad viņa bija jaunāka, viņa vienmēr bija dzīvespriecīga, vēl palaidnīgāka par Džeinu. Bet tagad viņa to it kā aizmirsusi un kļuvusi pavisam cits cilvēks.

- Katrā ziņā būtu labāk, ja viņa drīzāk atkal kļūtu par iepriekšējo Sāru. Šī vientuļnicciba gluži vienkārši ir neveselīga. - Tomsona kungs piekrita sievas domām. Ari viņam bija radusies sajūta, ka beidzamajos mēnešos Sara sākusi pierast pie tādas dzīves. Viņa bija daudz mierīgāka, vairāk nobriedusi, bet nekādā ziņā nebija laimīga.

Pēc tam, ejot uz lenču, viņi ieraudzīja Sāru sēžam kopējā kajītē un rakstām vēstuli Džeinai. Viņa negāja uz lenču. Parasti viņa lenča laikā bija gājusi pastaigāties pa liedagu, tāpēc arī viņa bija tik tieva. Bet viņai negribējās ēst.

Pēc lenča vecāki apraudzīja Sāru un redzēja, ka viņa atlaidusies gultā tajā pašā melnajā kleitā, tikai novilkusi kurpes. Viņas acis bija ciet, un viņa nekustējās, bet mātei bija aizdomas, ka patiesībā Sara neguļ. Viņi aizgāja un pēc stundas atnāca vēlreiz. Tagad Sūra bija ietērpusies pelēkā svīteri un biksēs un sēdēja ērtā krēslā, lasīdama grāmatu un nepievērsdama nekādu uzmanību tam, kas notiek apkārt.

- Sara? Kā būtu ar pastaigu? Veikaliņi ir pasakaini! -Viktorija Tomsonc bija nolēmusi būt neatlaidīga.

- Varbūt vēlāk, - Sara teica, neatraudamās no grāmatas, un, izdzirdējusi durvis aizveramies, nodomāja, ka māte izgājusi no kajītes. Viņa nopūtusies pacēla acis un ieraudzīja tieši sev priekšā mammu. - Ak... es domāju, ka tu aizgāji.

-Zinu. Sara, es gribu, lai tu iznāc un pastaigājies kopā ar mani. Es negrasos visu brauciena laiku pavadīt, lūdzoties tevi. Ja nu tu esi šeit, tad proties un drusku piepūlies, vai arī tu visu sabojāsi, it īpaši tavam tēvam.

Sāru vienmēr uzjautrināja tas, kā viņas vecāki rūpējas viens par otru, bet pašlaik viņai tas nepatika.

- Kāpēc? Kāpēc man jābūt ar jums katru mīļu brīdi? Man patīk būt vienai. Kāpēc tas visus tā uztrauc?

- Tāpēc, ka tas nav normāli. Nav veselīgi tava vecuma meitenei visu laiku pavadīt vienatnē. Tev vajadzīgi cilvēki un rosme, un dzīvība.

- Kāpēc? Kurš to ir izlēmis manā vietā? Kurš ir teicis, ka divdesmit divu gadu vecumā noteikti būtu vajadzīga rosība? Man tā nav nepieciešama. Man jau reiz bija rosība, un es to vairs nekad negribēšu. Kāpēc jūs visi nespējat to saprast?

- Es saprotu, mīļā. Bet tas, kas tev bija, tā nebija “rosība”, tā bija vilšanās un visu tavas dzīves pamatu graušana. Tas ir bijis briesmīgs pārdzīvojums, un mēs negribam, lai tas jelkad atkārtotos. Neviens to tev nenovēl, Bet tev jāiet pasaulē. Tev noteikti tas jādara, citādi tu nokaltīsi un nomirsi - iekšēji, - tas ir pats svarīgākais.

- Kā tu to zini? - Sūra izskatījās satraukta par to, ko sacīja māte.

- Es redzu to tavās acīs, - Viktorija gudri teica. - Es redzu, kā tur, iekšpusē, kāds mirst, kāds vientuļš un skumjš. Kāda dvēsele, kas sauc pēc palīdzības, bet tu to nelaid ārā, kur tā varētu gūt šo palīdzību. - To klausoties. Sūrai acīs saskrēja asaras, un māte maigi viņu apskāva. - Es tevi ļoti mīlu, Sara, lūdzu, pamēģini... pamēģini izrauties pati no sevis. Uzticies mums! Mēs vairs neļausim nevienam tevi sāpināt.

- Bet tu nevari iedomāties, kā tas bija. - Sara sāka šņukstēt kā bērns, kaunēdamās par savām jūtām un savu nespēju tās kontrolēt. - Tas bija tik briesmīgi... un tik nepareizi... Viņš nekad nebija pie manis un, kad bija, tad. . - Viņa vairs nespēja turpināt, viņai trūka vārdu, bet māte tikai glāstīja viņas zīdainos matus

- Zinu, dārgā, zinu... zinu, ka es varu to tikai iedomāties. Zinu, ka tas droši vien bija drausmīgi. Bet tas ir beidzies. Taču ar tevi nekas nav beidzies. Tava dzīve tikai sākas. Nepadodies pirms laika! Paskaties apkārt, sajūti jūras brīzi, pasmaržo ziedus, sajūti, ka esi dzīva! Lūdzu...

Sara piespiedās mātei klāt un klausījās, un beigās pastāstīja viņai, kājotas. -• Es vairs nevaru... es pārāk baidos...

- Es esmu kopā ar tevi. - Bet. līdz šim ģimene taču nebija spējusi viņai palīdzēt. Līdz pašām beigām, kad bija izdabūjuši Saru ārā no murga. Bet viņi nespēja likt Fredijam uzvesties pieklājīgi, nākt naktīs mājās, atteikties no saviem draugiem un prostitūtām, un viņi nebija varējuši izglābt bērnu. Sara bija uzzinājusi, ka ir tādi brīži, kad neviens nevar palīdzēt, pat ne pašas vecāki.

- Tev jāmēģina vēlreiz, mīļumiņ! Pa mazam solītim. Mēs ar tēti būsim tev blakus. - Tad māte atvirzījās nostāk un ieskatījās meitai acīs. - Mēs tevi tiešām ļoti mīlam un negribam, lai tev vēlreiz tiktu nodarīts pāri.

Sāra aizvēra acis un dziļi ieelpoja.

-Es mēģināšu. -Tad viņa atkal atvēra acis un paskatījās mātē. - Es tiešām centīšos. - Un tad viņai kļuva bail - Bet ko tad, ja nevarēšu?

- Ko nevarēsi? - Viktorija pasmaidīja. - Nevarēsi pastaigāties kopā ar mani un tēvu? Nevarēsi kopā doties pusdienās? Nevarēsi iepazīties ar dažiem mūsu draugiem? Manuprāt, tu to vari. Mēs taču neprasām daudz, un, ja tas tiešām būs pāri taviem spēkiem, tad tu mums pateiksi. - Bija tā, it kā Sāra būtu kļuvusi par kropli, un savā ziņā tā bija tiesa. Fredijs bija viņu sakropļojis, un viņa to zināja. Jautājums bija - vai viņu var izdziedināt, vai viņai vai' palīdzēt, vai viņa atveseļosies? Māte nespēja paciest domu, ka tas var arī nenotikt. - Vai pastaigāsimies?

- Es briesmīgi izskatos. Droši vien man piepampušas acis. Un deguns, kad cs raudu, man vienmēr kļūst sarkans. -Sāra iesmējās caur asarām, kad māte savilka seju jocīgā grimasē.

-Tas ir vismuļķīgākais, ko jebkad esmu dzirdējusi. Tev nav sarkans deguns. - Sāra pietrūkās no krēsla, lai palūkotos spogulī, un nepatikā nosēcās.

- Ir gan! Paskaties, tas izskatās pēc sarkana kartupeļa.

- Ļauj palūkoties,.. - Viktorija samiedza acis un, galvu purinādama, blenza uz Sāras degunu. - Tam jābūt ļoti, ļoti mazam kartupelītim. Es domāju, neviens neko neievēros, ja tu apslacīsi seju ar aukstu ūdeni un sasukāsi matus, varbūt pat nedaudz uzkrāsosi lūpas. - Sara mēnešiem nebija lietojusi kosmētiku, un viņai tas bija vienaldzīgi, līdz šim Viktorija arī nebija uzstājusi.

- Man nav līdzi lūpukrāsas, - Sara tēlotā izklaidībā atteica. Viņa pati nezināja, vai vēlas pamēģināt, bet viņu bija aizkustinājuši mātes vārdi, un viņa negribēja būt pilnīgi neatsaucīga.. Pat ja tas nozīmētu krāsot lūpas.

- Es tev iedošu kādu no savām. Tev palaimējies, ka tu arī bez tās izskaties pieliekami labi. Es bez kosmētikas izskatos kā balta papīra lapa.

- Neizskaties gan! - Sara nokliedza mātei pakaļ, kad Viktorija devās pāri kopkajītei uz savu istabu, lai atnestu meitai lūpukrāsu. Pēc brīža viņa atgriezās un sniedza to Sūrai, un Sara paklausīgi apslacīja seju ar aukstu ūdeni un sasukāja matus. Svīterī un biksēs, ar garajiem, pār pleciem izlaistajiem matiem, viņa izskatījās atkal pēc jaunas meitenes, un, rokrokā ar Sūru izejot no kajītes, viņas māte smaidīja, ar acīm meklējot savu vīru.

Tēvs uz pastaigu klāja bija ērti iekārtojies izlaižamajā krēslā, bet viņa tuvumā divi pievilcīgi jauni vīrieši spēlēja šaflbordu^1. Viņš ar noļuku bija izvēlējies abiem vistuvāko krēslu, cerot, ka drīz parādīsies Viktorija un Sara.

- Un ko jūs abas grasāties darīt? Iepirkties?

-Vēl ne. - Viktorija izskatījās apmierināta, un Sara pasmaidīja, nepavisam nemanīdama abus vīriešus, kurus bija ievērojis viņas tēvs. - Mēs izdomājām, ka vispirms pastaigāsimies un pēc tam kopā ar tevi padzersim tēju, un tikai tad uzbruksim veikaliem un iztērēsim visu tavu naudu.

- Man būs jāmetas pār bortu, ja jūs mani izputināsiet.

Abas sievietes iesmejas, un jaunie vīrieši uzmeta skatienu Sūrai, viens no viņiem likās ļoti ieinteresējamies. Bet viņa pagriezās un devās pa pastaigu klāju prom kopā ar tēvu. Runājot ar meitu, Edvards Tomsons pārsteigts atklāja, cik daudz viņa zina par politiku. Beidzamajā laikā viņa acīmredzot bija lasījusi laikrakstus un žurnālus, tādējādi uzzinādama visu iespējamo par stāvokli Eiropā. Viņš atkal atklāja, cik inteliģenta un gudra ir viņa meita. Viņa nebija zaudējusi laiku, kamēr uzturējās savā paslēptuvē. Viņa runāja par pilsoņu karu Spānijā, par Austrijas aneksiju martā un par tās sekām, kā ari par Hitlera rīcību pirms diviem gadiem Rcin-zemē.

- Kā tu visu to zini? -jautāja tēvs, kuru meitas teiktais bija ļoti iespaidojis. Bija interesanti ar viņu runāt.

- Es daudz lasu, - viņa kautrīgi atteica. - Redzi, man jau nav nekā cita, ko darīt. - Viņi viens otram silti uzsmaidīja. - Un mani tas interesē. Kā tu domā, kas notiks, tēt? Vai Hitlers pieteiks karu? Viņš neapšaubāmi tam gatavojas, un man šķiet, ka saiknes starp Romu un Berlīni var kļūt ļoti bīstamas. It īpaši, ja ņem vērā to, ko dara Musolīni.

- Sāra, - teica tēvs, - tu mani pārsteidz.

- Pateicos!

Viņi vēl kādu laiciņu pastaigājās, pārspriezdami iespējamās Eiropas kara briesmas, un pēc stundas tēvam vēl negribējās pārtraukt sarunu. No šīs puses tēvs vēl nekad nebija pazinis savu meitu, un tā acīmredzot bijaVandīringam nevajadzīga inteliģence. Ari tējas laikā viņi turpināja aizrautīgo sarunu, un Edvards Tomsons attīstīja savu teoriju par to, ka ASV nekad neiejauksies karā Eiropā, pie tam izteikdams ari sūtņa Kcnedija domas, kuras viņš bija paudis saviem tuvākajiem, ka ari Anglija neiesaistīsies karā.

- Žēl, ka mēs nebraucam arī uz Vāciju, - Sāra teica,

tēvam par brīnumu. - Es labprāt izjustu, kas tur īsti notiek, varbūt pat parunātu ar cilvēkiem. - To dzirdot, Tomsona kungs nopriecājās, ka viņi tomēr nebrauc uz Vāciju. Sāras iesaistīšanās bīstamajā politikas spēlē neietilpa viņa plānos. Tas, ka viņa interesējās par notikumiem pasaulē, bija par tiem informēta tādā pakāpē, kādā sievietes reti to darīja, bija pavisam kas cits nekā braukšana uz karstajiem punktiem.

- Manuprāt, tomēr būs labāk, ja mēs uzturēsimies tikai Anglijā un Francijā. Es pat neesmu pārliecināts, vai mums vajadzētu doties uz Romu. Domāju, mēs to izlemsim tur, Eiropā.

- Kur tavs piedzīvojumu gars, tēt? - Sara zobojās, bet tēvs tikai kratīja galvu.

- Esmu tam par vecu, mīļā! Un tev vajadzētu valkāt dārgus tērpus un apmeklēt balles.

- Cik garlaicīgi! - sacīja Sāra, cenšoties ari izlikties garlaikota, un tēvs iesmējās,

-Tu pilnīgi noteikti esi neparasta meitene, Sāra. - Nebija brīnums, ka precības ar Vandīnngu izrādījās nelaimīgas un Sāra bija paslēpusies Longailendā. Viņa bija pārāk inteliģenta šim Fredijam un vairumam jauno cilvēku. Un, iepazīstot vienam otru labāk šī ceļojuma laikā, saprašanās slaip tēvu un meitu pieauga.

Pēc trim dienām Sārajau brīvi pastaigājās pa kuģi. Viņa joprojām bija noslēgta un īpaši neinteresējās par jaunajiem vīriešiem visapkārt, bet viņa ieturēja maltītes kopā ar vecākiem ēdamzālē, un atvadu vakariņās viņi bija uzlūgti pie kapteiņa galdiņa.

- Tomsones jaunkundze, vai jūs esat saderināta? -jautāja kapteinis Ervins, pamirkšķinot ar aci, bet Sāras māte ar aizturētu elpu klausījās, ko meita atbildēs.

- Nē, neesmu, - Sara vēsi atteica, nedaudz nosarkstot. Roka, kas turēja vīna glāzi, nodrebēja.

- Cik laimīgi būs jaunie cilvēki Eiropā!

Sara pieklājīgi pasmaidīja, bet šie vārdi kā nazis iegriezās viņai sirdī. Nē, viņa nav saderināta, viņa gaida, kad novembrī stāsies spēkā viņas šķiršanās. Gadu pēc tiesas. Šķiršanās. Viņa jutās kā pazudināta. Bet šeit vismaz neviens to nezināja, tā bija savā ziņā svētlaime. Un, ja palaimēsies, tad ari Eiropā neviens to neuzzinās.

Kapteinis uzlūdza Sāru uz deju, un viņa izskatījās ļoti skaista kopā ar kapteini savā leduszilajā atlasa kleitā, kuru māte bija viņai pašuvusi pirms saderināšanās ar Frediju. Si kleita bija daļa no viņas pūra, un Sara, tovakar to uzvelkot, bija jutusi kaklā sakāpjam kamolu. Vēl vienu asaru kamolu viņa sajuta, kad tūlīt pēc kapteiņa viņu uzaicināja dejot kāds jauneklis, kuru viņa nepazina. Viņa labu brīdi šķita šaubāmies, bet tad pieklājīgi pamāja.

-- No kurienes jūs esat? - Viņš bija ļoti garš un ļoti gaišmatains, un pēc izrunas Sara nosprieda, ka anglis.

- No Ņujorkas.

- Vai jūs apmeklēsiet Londonu? -- Likās, viņš uz kuģa labi pavadīja laiku, un viņš jau vairākas dienas bija vērojis Sāru, bet atklājis, ka viņa ir ļoti izvairīga. Viņa nekādā veidā neuzmundrināja jaunekli, un tas viņam likās nedaudz netīkami.

Sara ar nolūku izturējās vienaldzīgi. Viņai nemaz negribējās, lai kāds viņu aplido, un nezin kādā dīvainā veidā šis jauneklis atgādināja Frediju.

- Kur jūs apmetīsieties?

- Pie savu vecāku draugiem, - viņa meloja, ļoti labi zinādama, ka viņiem rezervētas vietas Kleridža viesnīcā un ka viņi uzturēsies Londonā vismaz divas nedēļas, bet viņai nebija nekādas vēlēšanās vēlreiz redzēt šo jaunekli, Paldies Dievam, deja drīz beidzās. Viņš mēģināja pēc tam uzturēties Širas tuvumā, bet Sara nekādi neizrādīja vēlmi turpināt sarunu, un pēc brīža viņš to saprata un atgriezās pie sava galdiņa.

- Redzu, ka jaunais lords Vintrops nav jūsu gaumē, -zobojās kapteinis. Šis jaunais cilvēks uz kuģa bija visvairāk iekārojamais vecpuisis, un jaunās dāmas viņu vai vajāja. Visas, tikai ne Tomsones jaunkundze.

- Es gluži vienkārši viņu nepazīstu, - Sara atbildēja.

- Vai jūs vēlaties, lai es jūs oficiāli iepazīstinu? - piedāvāja kapteinis, bet Sara smaidot papurināja galvu.

- Nē, pateicos, kapteini - Pēc tam viņa dejoja ar savu tēvu, un kapteinis izteica Viktorijai atzinību par viņas meitas saprātu un skaistumu

- Viņa ir neparasta meitene, - kapteinis teica, acīm redzami apbr īnodams Sāru. Viņam bija paticis runāties ar šo meiteni, gandrīz tāpat kā viņas tēvam šajā piecu dienu ilgajā ceļojumā. -Un tik jauka! Viņai ir apbrīnojami labas manieres, ņemot vērā viņas jaunību. Domāju, ka jums ar viņu vispār nevar būt nekādu raižu.

- Nē, - atbildēja Viktorija, lepodamās ar savu jaunāko meitu. - Tikai varbūt viņa ir pārāk atturīga. - Viktorija negribot pasmaidīja, jo viņai nepatika Sāras pilnīgā vienaldzība pret jauno lordu Vintropu, Tas nesolīja neko labu pārējiem j ainekļiem Eiropā. - Viņa dzīvē vienreiz rūgti vīlusies, un man bail, ka viņa kādu laiku turēsies tālāk no visiem -Tomsona kundze bija atklāta, — Mēs ceram, ka Eiropā viņa iznāks no mūriem ārā.

- Saprotu, - kapteinis teica. Tas izskaidroja Sāras intereses trūkumu par lordu Vintropu, - Viņai nebūs viegli piemeklēt partneri, - viņš godīgi piebilda. - Viņa ir pārāk gudra, un viņu neinteresē visādas muļķības, Varbūt kāds vairāK nobriedis vīrietis.—Kapteinim patika Sāra, un viņš tiešām domāja par viņas grūtībām, kad uzsmaidīja mātei. - Jums ir veicies. Viņa ir brīnišķīga meitene. Un cs ceru, ka viņa atradīs sev brīnišķīgu vīru.

Viktorijai ienāca prātā, vai tiešām visiem liekas, ka viņi devušies uz Eiropu meklēt Sūrai dzīvesbiedru. Sūrai uznāktu sirdslēkme, ja viņa to kaut uz brīdi nojaustu. Viktorija pateicās kapteinim, tad nodejoja ar viņu pēdējo deju un devās pie meitas un vīra.

- Manuprāt, mums jādodas pie miera. Rīt mums ir liela diena. - Viņi grasījās izkāpt Serbūrā un doties tieši uz Parīzi. Sāra tur ne reizes nebija bijusi, un viņi bija sastādījuši sarakstu ar ievērojamām vietām, kuras vajadzētu redzēt, viesnīcā bija pasūtīta mašīna ar šoferi. Viņi apmetās viesnīcā “Riča”, un pēc nedēļas viņiem bija jādodas uz Dovilu, tad uz Biaricu apmeklēt draugus, pēc tam pavadīt vienu nedēļu Rivjērā un Kannās, pāris dienu - Montekarlo kopā ar kādu senu draugu. Un pēc tam bi ja paredzēts doties uz Londonu.

Nākamajā rītā pulksten astoņos kuģis iebrauca Serbūrā, un Tomsoni labā noskaņojumā iesēdās vilcienā. Tēvs rādīja Sārai sarakstu ar vietām, kas viņai būtu jārcdz, tur bija Luvra, Tilerī dārzs, Versaļa, Malmezona, Eifeļa tornis un, protams, Napoleona kaps. Beigās Viktorija Tomsonc uzrauca vienu uzaci.

-Nedzirdēju, ka tu būtu pieminējis Saneles modes namu ... vai Dioru... vai Šaparelli. Vai tu aizmirsi, dārgais? -Togad Parīzes krāsas bija violetā un mēļā, un Viktorija karsti alka iepirkties sevis un Sūras dēļ.

- Mēģināju aizmirst, mīļā. - Edvards Tomsons labsirdīgi pasmaidīja. - Bet nedomāju, ka tu man ilgi ļausi to darīt. - Viņam patika izdabāt sievai, un viņš ar prieku domāja par to, kā izdabās meitai. Taču viņš vēlējās parādīt Sūrai Parīzes ievērojamākās vietas, dažas no kurām viņš sāka norādīt jau tad, kad viņi brauca iekšā Parīzē.

Apartamenti “Ričā” bija apburoši. Šoreiz Sūrai bija atsevišķs numurs ar skatu uz Vandomas laukumu. Viņai nā-

> y

cas atzīt, ka bija kāds salds rūgtums atrasties šeit vienai un būtu daudz jaukāk, ja viņa varētu biti te kopā ar viru.

Viņa nopūtās un gāja gulēt milzīgajā gultā viena zem dūnu segas, un nākamajā rītā viņi apmeklēja Luvru. Sūras vecākiem šī diena bija ļoti jauka, tieši tāpat ka viss ceļojums. Sara vairs nepretojās viņiem, un Parīzē viņiem bija tikai viena draudzene - Edvarda mātes sena paziņa, kura uzaicināja viņus pie sevis uz tēju Nebija nekūdu sabiedrisku pasākumu, no kuriem Sūrai vajadzētu izvairīties. Viņa varēja mierīgi baudīt muzejus, priecāties par katedrālēm un veikaliem, par kopa ar vecākiem pavadīto laiku.

Dovilā viss bija vairāk saspringts, jo turienes draugi piespieda Saru iepazīties ar savu dēlu un darīja visu iespējamo, lai provocētu kādas savstarpējas intereses izraisīšanos starp viņiem. Dēls gribēja iepazīties tuvāk, bet Sārni viņš nelikās pievilcīgs, šķita neizsakāmi garlaicīgs un aprobežots. Viņa darīja visu iespējamo, lai izvairītos no jaunekļa. Tieši tāpat bija ar diviem brāļiem, kurus viņai uzspieda Biaricā, ka ari kādu mazdēlu, ar kuru viņu iepazīstināja Kannās, nemaz nerunājot par diviem “apburošiem” jaunekļiem, ar kuriem Sara tika iepazīstināta Montekarlo. Kad ciemošanās Rivjērā beidzās, Sūra bija sliktā garastāvoklī un gandrīz nemaz nerunāja ar saviem vecākiem.

- Vai tev, mīļā, patika Rivjēra? - Viktorija nevainīgi jautāja, kad viņas kravāja somas braucienam uz Londonu.

- Nē, nepatika, - Sūra asi atbildēja. - Nepavisam!

- Tiešām?-Mātepārsteigta pacēla skatienu, viņai likās, ka laiks pavadīts jauki. Viņi bija braukuši ar jahtu, daudz uzturējušies pludmalē un bijuši vairākās grandiozās ballēs. -Cik žēl!

- Mammu, es vēlos, lai tu saprastu vienu! - Sara palūkojās viņai tieši acīs, nolikdama malā balto blūzīti, kuru bija turējusi rokās. - Es neesmu ieradusies Eiropā, lai atrastu sev citu vīru. Es varētu tev atgādināt ari to, ka līdz novembrim vēl

ļF* «r .

skaitos precējusies. Un pēc tam, eeru;.neka& vairs neapprecēšos. Man apnicis, ka visi jūsu paziņāš cenšas man uzspiest savus idiotiskos dēlus, neizglītotos mazdēlus vai pustrakos brālēnus. Es vēl šeit neesmu sastapusi nevienu vīrieti, ar kuru varētu parunāties, nemaz nepieminot to, ka varētu pavadīt kaut stundu kopā ar kādu no viņiem. Es nevēlos, ka manā dzīvē ienāk vēl kāds vīrietis, un es negribu, lai mani vazā pa visu Eiropu, izrādot kā tādu neattīstītu meiteni, kam izmisīgi vajadzīgs vīrs. Vai skaidrs? - Matē apstulbusi pamāja ar galvu. - Starp citu, vai kāds no viņiem zina, ka esmu jau bijusi precējusies?

Viktorija papurināja galvu. - Nedomāju vis.

- Varbūt tev būtu vajadzējis viņiem pateikt? Esmu pārliecināta, ka tad viņi daudz mazāk pūlēsies man uztiept savus mīlos muļķīšus, ja zinās, ka esmu Šķirtene.

9 9 9 1 J 9

- Sara, tas nav nekāds noziegums, - mierīgi sacīja viņas māte, labi zinot, kā Sara raugās uz šo lietu. Sūrai tas šķita kā noziegums. Nepiedodams grēks, kuru viņa nevarēja sev piedot, un viņa uzskatīja, ka neviens cits ari nevar

- Tas nav arī nekas tāds, ar ko lepoties Un vairums cilvēku to neatzīst par priekšrocību.

- Es nesaku, ka tā būtu priekšrocība, bet tas nav nekāds nepārvarams trūkums. Tu sastapsi cilvēkus, kuri zinās par tavu šķiršanos un kuriem pret to nebūs aizspriedumu. Un, japic-nāks laiks, tu pati vari pateikt to cilvēkiem, kuri nezina, ja tu

tā vēlēsies.

- Jā, tas drīzāk līdzinās slimībai. Vajag cilvēkus par to brīdināt iepriekš.

- Saprotams, ka ne! Ja riu tu vienīgi pati gribi.

- Varbūt man vienkāršāk būtu nēsāt uzrakstu. Zini, kā spitālīgajiem. - Sara bija dusmīga, viņa runāja rūgti un skumji, bet viņai tiešām bi ja apnicis, ka viņu mēģina sapārot ar jaunekļiem, kuri viņu absolūti neinteresēja, bet kuri gandrīz mēģina viņu izģērbt. - Vai tu zini, ko izstrādāja Senzilu puika Dovilā? Viņš nočiepa manas drēbes, kamēr es pārģērbos, un pēc tam ienāca vannasistabā un centās noraut man dvieli. Viņš domāja, ka tas ir briesmīgi jautri.

- Cik šausmīgi! - māte bija nepatīkami pārsteigta. - Kāpēc tu mums neko neteici?

- Es teicu. Viņam pašam. Es teicu, ja viņš tūlīt neatdos manas drēbes, es nekavējoties pastāstīšu visu viņa tēvam, un nabadziņš tā pārbijās, ka atdeva man visu un lūdzās, lai es nevienam neko nesakot. Viņš tiešām bija satriecošs. - Tas bija kas tāds, ko varētu izdarīt sešpadsmit gadus vecs pusaudzis, nevis divdesmit septiņus gadus vecs vīrietis. Un visi viņi bija līdzīgi - nenobrieduši, izlutināti, nekaunīgi, stulbi un neizglītoti. Sara to nespēja paciest. - Es tikai gribu, lai jūs ar tēvu zinātu, ka neesmu atbraukusi uz Eiropu, lai meklētu sev vīru, - viņa atkārtoja. Māte pamāja ar galvu, un Sāta atkal sāka kravāt mantas.

Viktorija atstāstīja vīram šo sarunu, pieminot arī jaunekli Dovilā, un Edvards noteica, ka šis joks bijis dumjš, bet nekaitīgs.

- Paliesā problēma ir tā, ka viņa ir vairāk nobriedusi par viņiem visiem. Viņa ir pārāk daudz pieredzējusi. Šiem zēniem nav ne jausmas par to, kā apieties ar Sāni. Un, tā kā es zinu, kādi ir Sāras uzskati par precēšanos, viņi, protams, var tikai kaitināt Saru. Mums jābūt uzmanīgiem, kad iepazīstināsim Sān? ar Londonas draugiem. - Viņš negribēja pilnīgi izolēt meitu no vīriešu sabiedrības, bet vismaz pacensties atrast tādus, kuru sabiedrībā viņai būtu patīkami, tādus, kas atgādinātu, ka dzīvē iespējams arī kas cits, nevis tikai vientulība. Bet līdz šim sastaptie jaunekli tikai nostiprināja pārliecību, ka vientulība ir viņai vēlamais.

Nākamajā dienā viņi devās atpakaļ uz Parīzi un pēc septiņām stundām ar vilcienu “Zelta bulta” un pēc tam ar prāmi jau bija šķērsojuši Lamanšu. Kleridža viesnīcā viņi ieradās uz pusdienām. Administrators viņus sagaidīja pie sava lodziņa, tad pavadīja viņus līdz apartamentiem, ievērojot visas formalitātes. Vecākiem bija liela guļamistaba ar skatu uz Bigbcnu un Parlamenta ēku Viņiem bija ari dzīvojamā istaba, un Sārai tika ļoti skaista istaba, kas izskatījās pēc buduāra. Tā bija iztapsēta ar sārtu atlasu, uz kušetīlēm bija rozā pārvalki. Un uz galda viņas istabā jau stāvēja kāds ducis ielūgumu, kas Saru nebūt neiepriecināja. Viņa tos pat neatvēra, tomēr pusdienu laikā māte ieminējās par tiem Viktorija paskaidroja, ka viņi ielūgti uz divām svinīgām pusdienām, tējas vakaru, kuru rīkos seni draugi, uz pikniku pie I.estera un uz lenču pie Kenedijiem ASV sūtniecībā Grosvenorskvērā. Tas viss Sūrai likās neiespējami garlaicīgs.

- Vai man jāiet kopā ar jums? - Sāras balsī ieskanējās tādas notis, kas mātei atgādināja viņas padsmitnieces gadus, bet tēva atbilde bija stingra

- Nesāksim nu visu no gala. Mēs visi zinām, kāpēc Šeit atrodamies. Mēs esam šeit, lai apciemotu draugus, un mēs neapvainosim viņus, atraidot viņu ielūgumus.

- Kāpēc lai viņi gribētu redzēt mani? Tie taču ir tavi draugi, tēt, nevis mani. Viņi nejutīs manas klātbūtnes trūkumu.

- Tāpēc, ka es to nepieļaušu! - Viņš uzcirta ar dūri pa ddu, - Un es vairāk ar tevi par to nerunāšu. Tu esi pārāk

'ieaugusi šādām muļķībām. Esi pieklājīga, laipna un pacenties veikt šo piepūli! Vai saprati, SāraTomsone?

Sāra ledaini nomēroja viņu ar skatienu, kura viņš likās neredzam. Viņš bija atvedis Saru uz Eiropu ar zināmu mērķi, un viņš nepieļaus, lai kaut kas kavētu izvest Saru atkal pa-aulē. Lai arī kā viņa pretotos, tēvs instinktīvi juta, ka tieši tas Sārai vajadzīgs.

- Ļoti labi!

Maltīti vīni pabeidza klusējot. Un nākamajā dienā devās uz Viktorijas un Alberta muzeju, kur brīnišķīgi pavadīja laiku, tad sekoja ļoti elegantas un ļoti stīvas pusdienas. Bet Sāra nežēlojās. Viņai mugurā bija kleita, kuru māte bija viņai nopirkusi pirms ceļojuma, no tumšzaļa tafta, kas bija viņas acu krāsā. Viņa izskatījās ļoti skaista, un viņu nemaz nesatrauca pusdienu svinīgums. Viņa izskatījās tikpat garlaikota, kājutās. Vairāki jauni cilvēki bija uzlūgti pusdienās, lai tiktu iepazīstināti ar Sāra, un Sāra centās ar viņiem parunāties, bet konstatēja, ka lai ar viņiem maz kā kopīga. Jaunie ļaudis likās ļoti izlutināti un muļķīgi un pārsteidzoši maz interesējās par pasauli ārpus sava redzesloka.

Atceļā uz mājām Sāra klusēja, un vecāki nejautāja, vai viņa labi izklaidējusies. Katram bija skaidrs, ka ne. Otrās svinīgās pusdienas bija ļoti līdzīgas pirmajām, un tējas vakars bija vel sliktāks. Tajā viņu centās sapārot ar kādu mazdēlu, kas, pēc viņa paša mātes atzinuma, bija dumjš un līdz bērnišķībai neveikls.

- Dieva dēļ! - sacīja Sāra, kad viņi tovakar atgriezās Klcridžā, - Kas ar tiem cilvēkiem notiek? Kādēļ viņi tā man uzbāžas, kādēļ viņiem liekas, ka vajag savest mani kopā ar saviem idiotiskajiem radagabaliem? Ko jūs viņiem teicāt, kad ziņojāt par mušu ierašanos?-Sāra prasīja tēvam, kurš nemaz negrasījās aizstāvēties. - Vai jūs teicāt, ka esmu izmisumā un viņiem noteikti mani jāizpestl?

- Es tikai paziņoju, ka tu brauksi kopā ar mums. Tas, kā viņi to iztulkoja, lai paliek viņu pašu ziņā. Es domāju, ka viņi gluži vienkārši cenšas izrādīt viesmīlību, uzaicinot arī jaunekļus Ja tev nepatīk viņu radinieki un jaunie draugi, tad man ļoti žēl.

- Vai tu nevarētu visiem pateikt, ka esmu saderināta? Ka man ir lipīga slimība? Kaut ko tādu, lai viņi nejustos spiesti mani saprecināt? Es patiešām to nevaru izturēt. Es atsakos turpmāk iet uz viesībām un visu vakaru justies kā stulbene. - L īdz šī m Sāra bija uzvedusies labi, bet tagad viņas pacietībai bija pienācis gals.

- Piedod, Sāra! - mierīgi teica tēvs. - Viņi nedomā neko sliktu. Mēģini tā neuztraukties!

- Man nav bijusi saprātīga saruna ne ar vienu, kopš mēs uzkāpām uz kuģa, - Sāra pārmetoši teica. Tēvs pasmaidīja. Vismaz viņa paša sabiedrībā Sāra nejutās slikti. Arī tas jau bija kaut kas.

- Un ar ko gan tu tik inteliģenti sarunājies, kad uzturējies Longailendā?

- Tur vismaz es to ne no viena negaidīju. - Klusums bija bijis tik pilns miera.

- Labi, tad negaidi pārāk daudz arī tagad. Pieņem visu, kā ir. Vienkārši - jaunas vietas, iespēja satikt neredzētus cilvēkus.

- Pat ar sievietēm nevar interesanti parunāties.

- Nu gan es tev nepiekrītu, - tēvs teica, un Viktorija sarauca vienu uzaci. Viņš, kā piedošanu lūgdams, noglāstīja sievas roku, bet viņa jau zināja, ka Edvards tikai ķircinās.

- Šīs sievietes interesējas tikai par vīriešiem, - turpināja aizsargāties Sara. - Liekas, viņas nav pat dzirdējušas neko par politiku. Un viņas domā, ka Hitlers ir mammas jaunais pavārs. Kā gan var būt tik muļķīgi cilvēki?

Tēvs iesmējās un pakratīja galvu.

- Kopš kura laika tu esi kļuvusi par tādu politiski intelektuālu snobu?

- Kopš brīža, kad esmu viena pati. Patiesību sakot, tas bija briesmīgi patīkami.

- Varbūt pat pārāk patīkami. Pienācis laiks atcerēties, ka pasaulē ir daudz visādu cilvēku, inteliģentu, mazāk inteliģentu, dažs labs ir pavisam dumjš, daži ir uzjautrinoši, citi ļoti garlaicīgi. Bet tāda ir pasaule. Tu pārāk ilgi esi bijusi viena, Sāra. Un es esmu priecīgs, ka tu šurp atbrauci.

- Nezinu, vai es priecājos, - norūca Sāra, bet patiesībā viņai ceļojums patika. Sabiedriskā dzīve nebija patīkama, bet citādā ziņā ceļojums bija labs, un viņai bija prieks būt kopā ar vecākiem. Tas bija viņus alka! tuvinājis, un, par spīti tam, ka viņa žēlojās, viņa bija laimīgāka nekā iepriekš. Un, kaut arī nebūtu cita labuma, tad viņa vismaz bija atguvusi humora izjūtu.

Sāra negribēja nākamajā dienā braukt uz laukiem piedalīties piknikā, bet tēvs uzstāja, ka viņai nav citas iespēri ka lauki nāks viņai par labu, un viņš pazina māju, kurp viņi devās, un teica, ka to esot vērts redzēt. Sāra vaidēdama ietrausās mašīnā un žēlojās visu ceļu, bet viņai bija jāatzīst, ka ainavas ir skaistas, ari laiks bija Anglijai neparasti karsts un saulains.

Kad viņi ieradās, Sāra negribīgi atzina, ka vieta tiešām vienreizēja, tieši kā tēvs bija sacījis. Ta bija veca četrpadsmitā gadsimta pils, apkārtne bija brīnišķīga, un pie pils atradās arī tikpat veca ferma, kuru īpašnieki bija atjaunojuši. Viņi bija ielūguši apmēram simt viesu, un tiem bija ļauts klīst pa visu teritoriju, pat staigāt pa garajām zālēm, kur kalpi diskrēti pasniedza tiem atspirdzinājumus. Viesi drīkstēja ērti ierīkoties kādā no daudzajām istabām vai ari laukā dārzā. Sūrai šķita, ka viņa nekad nav redzējusi jaukāku vietu, un viņu tik ļoti ieinteresēja ferma, ka viņapalika tajā ilgāk un uzdeva dažādus jautājumus, kamēr viņas vecāki aizklīda tālāk. Viņa stāvēja un skatījās uz kotedžu salmu jumtiem un uz pils milzīgo siluetu. Tas bija neparasts skats, un Sara klusi nopūtās, juzdamās pilnīga miera un vēstures gara pārņemta. Likās, ka apkārtējie cilvēki izgaist, patiesībā vairums tad jau tiešām bija aizgājuši. Viņi bija devušies atpakaļ uz pili ieturēt lencu un pastaigāties pa dārzu.

- Iespaidīgi, vai ne? - sacīja kāda balss viņai aiz muguras. Sara pagriezās un pārsteigta ieraudzīja tieši sev priekšā gara auguma vīrieti ar tumšiem matiem un zilām acīm. Viņš likās paceļamies augstu pāri viņai, tik garš viņš izskatījās, bet vīrietim bija silts smaids, un viņi bija līdzīgi brālim un māsai,

- Kad esmu šeit, mani vienmēr apņem vēstures elpa . It kā, ja uz brīdi aizvērtu acis, tūlīt varētu parādīties dzimtļaudis, bruņinieki un viņu lēdijas.

S āra pasmaidīja par viņa vārdiem, jo izjuta tieši to pašu.

- Es nupat par to domāju. Nespēju piespiest sevi atgriezties kopā ar visiem, gribēju te palikt un izjust tieši to, ko jūs nupat aprakstījāt.

- Man šeit patīk. Man nepatīk visas tās pilis, kuru apkārtne ir safrizēta, kuras pārveidotas līdz nepazīšanai, lai šķistu modernas.

Sara atkal pamāja ar galvu, ieinteresēta par to, ko viņš teica, un par to veidu, kādā viņš to teica, viņa acis mirdzēja, kad viņš runāja ar Saru. Likās, vīrietis priecājas par visu, ko redz, un bija ļoti patīkami ar viņu runāt.

- Mani sauc Viljams Vitfllds, šīsnedēļas gūsteknis, -vīrietis stādījās priekšā. - Belinda un Džordžs ir mani brālēns un māsīca, lai cik traki arī būtu. Bet viņi nav slikti cilvēki. Un jūs droši vien esat no Amerikas?

Sāra pamāja un pastiepa roku, juzdamās sakautrējusies, bet ne pārāk. - lā. Es esmu Sāra Tomsone.

- Priecājos iepazīties. No Ņujorkas? Vai no kādas vairāk aizraujošas vietas, piemēram, Detroitas vai Sanfrancisko?

Sāra iesmējās par to, kas viņam likās “aizraujošs”, un atzina, ka pirmais minējums bijis pareizs.

- Lielā Eiropas apceļošana?

- Atkal taisnība! - Sāra pasmaidīja, un vīrietis uzmanīgi nopētīja viņu ar ciešu skatienu.

- Ļaujiet minēt! Kopā ar vecākiem?

- Ja.

- Cik briesmīgi! Un viņi jūs garlaiko līdz asarām, katru dienu vedot uz muzejiem un baznīcām un vakaros iepazīstinot ar savu draugu dēliem, no kuriem vairums kaut ko vāvuļo, bet daži runā gandrīz sakarīgi. Vai man atkal taisnība?- Viņam acīmredzot patika paša uzburtais portrets.

Sāra atklāti iesmējās, nespēdama to noliegt.

- Jūs droši vien esat mūs slepus vērojis. Vai arī kāds jums pastāstījis, ko mēs darām.

- Nevaru iedomāties neko briesmīgāku, varbūt vienīgi medusmēnesi kopā ar kādu šausmoni. - Bet, viņam sakot pēdējos vārdus, Sāras acis aizmiglojās, un viņa gandrīz gribēja iet projām, taču viņš to tūlīt pamanīja.

- Piedodiet, es netaktiski izrunājos! - Viņš likās ļoti tiešs un atklāts, un Sārai kopā ar viņu bija neticami labi,

- Ne pārāk, - viņa sacīja, vēlēdamās, kaut varētu pateikt, ka ir tikai pārāk jūtīga, tomēr to nedarīja. - Vai jūs dzīvojat

Londonā^7 - Sara gribēja mainīt sarunas tēmu, lai viņš nejustos neērti, lai gan šķita, ka viņš iā nejutās.

- Es tiešām dzīvoju Londonā, - viņš atzinās. - Kad neesmu Glosterā un nelaboju vecus žogus. Bet turienes mājoklis nemaz nav līdzīgs šim, to es jums galvoju. Īstenībā tas nekad nav bijis tāds. Un man nepiemīt Bclinuas un Džordža iztēle. Viņi gadiem ilgi pūlējās, lai šo vietu izveidotu tieši šādu. Ar savējo es gadiem ilgi mokos, lai tā nepārvērstos par gruvešu kaudzi. Un tomēr tā ir viena gruvešu kaudze. Briesmīga, ja vienjūs spējat to iedomāties. Caurvēji, zirnekļu tīkli un spocīgas skaņas. Mana nabaga māte tur joprojām dzīvo - Runājot viņš vērta visu uzjautrinošu, un pļāpādami viņi devās prom no fermas. - Mums laikam būtu jāatgriežas uz lenču, bet neviens pat nemanīs, ka neesam. Šajā pūlī Belinda pat neievērotu, ja es dotos atpakaļ uz Londonu. Betjūsu vecāki gan pamanītu. Droši vien viņi tad medītu mani ar šauteni

9

Sūra atkal iesmējās, zinot, ka vecāki drīzāk lietotu šauteni, lai šo vīrieti pietuvinātu viņai.

-Nedomāju vis!

- Es neesmu gluži tas tips, kuru vecāki mēdz meklēt savām jaunajām, nevainīgajām meitām. Mazliet par vecu, bet saviem gadiem esmu pietiekami veselīgs, ja salīdzina. - Viņš uzmanīgi lūkojās Sūrā, pārsteigts par to, cik viņa skaista, ieinteresēts par kaut ko, ko redzēja viņas acīs. Lielu saprātu un skumjas, un piesardzību. - Vai tas būtu briesmīgi nepieklājīgi Ja es jums pavaicātu, cik jums gadu?

Sara pēkšņi gribēja pateikt: “Trīsdesmit,” - bet nevarēja iedomāties, kādēļ vajadzētu melot šim vīrietim, tādēļ pateica patiesību.

- Nākamo mēnesi man paliks divdesmit divi.

Viņš šķita mazāk pārsteigts, nekā viņa bija gaidījusi, tikai pasmaidīja un, satvēris Sūras roku, palīdzēja viņai pārkāpt pār akmeņu krāvuma žogu. Viņa roka bija spēcīga un ļoti gludi saņēma Sūras plaukstu.

- Pavisam vēl bērns. Man ir trīsdesmit pieci. Bīstos, ka jūsu vecāki būs ļoti apbēdināti, kad jus ieradīsieties mājās ar mani kā savu eiropeisko ieguvumu.

Viņš zobojās, bet viņiem kopā bija jautri, un Sārai viņš patiešām patika. Viljams būtu labs draugs, Sāra domāja, un viņai patika, ka var ar viņu jokot, kaut arī nepazīst viņu.

-Jaukākais ir tas, ka jūs nošļupstat un nevāvuļojat, varu saderēt, ka varat pateikt, cik ir pulkstenis, un vispār runājat sakarīgi.

- Atzīšos, ka man piemīt ļoti daudz labu īpašību. Bet no kurienes gan ļaudis izrok tos briesmīgos radagabalus, ar kuriem iepazīstina citu cilvēku bērnus? Nekad neesmu varējis to saprast. Savā mūžā esmu sastapis daudzas jaunas sievietes, un visas bijušas rados ar šķietami normāliem cilvēkiem, taču droši vien viņas tagad jau ievietotas iestādēs, kas domātas garīgi atpalikušajiem, nabadzītes! Un visi bija pārliecināti, ka es alkstu ar viņām iepazīties. Gluži neiedomājami, vai ne?

Sāra nevarēja nesmieties, atceroties jaunekļus, kurus nesen bija sastapusi Eiropā. Viņa aprakstīja Doviļas zēnu un arī abus Biaricas jaunekļus... puišus Kannās un Montckarlo... un, kad viņa ar Viljamu pāri aizsarggrāvim iegāja pilī, abi jau bija draugi.

- Kā jūs domājat, vai viņi būs atstājuši mums ko iekožamu? Esmu badā, - viņš atzinās. Viņš bija ļoti liela auguma vīrietis, un Sāra licēja, ka viņš ir izsalcis. - Mums vajadzēja fermā paņemt dažus ābolus. Es tā gribēju izdarīt, bet fermeris nepiedāvāja, tāpēc es tos neņēmu.

- Jūs varējāt bilst kādu vārdiņu man, - Sāra teica. - Es tos būtu nozagusi.

Lenča galds bija nokrauts ar ceptu gaļu un cāļiem, dārzeņiem un salātiem. Viņi salika ēdienu uz diviem šķīvjiem, un Viljams aizveda Saru uz kādu klusu stūrīti. Viņa sekoja tam, nc mirkli nevilcinoties. Likās būt tik dabiski divatā ar viņu. Pēc brīža viņi sāka runāt par politiku, un Sara uzzināja, ka Viljams nupat bijis Minhenē. Viņš stāstīja, ka tur ir jūtams sasprindzinājums, lai gan nc tik ļoti kā Berlīnē, kur viņš neesot bijis kopš pagājušā gada. Bet visa Vācija it kā gatavojoties lielam konfliktam.

- Vai jūs domājat, ka tas notiks drīz?

- Grūti pateikt. Bet es domāju, ka tas notiks agri vai vēlu, lai gan mūsu valdība tā nedomā.

- Neredzu, kā no tā varētu izvairīties.

Viņam likās interesanti, ka Sara tik labi orientējas notikumos pasaulē, sievietes parasti pievērš tiem tik maz uzmanības. Viņš Sārai to pajautāja, un viņa pastāstīja, ka pagājušā gadā pavadījusi daudz laika vienatnē un tas devis viņai iespēju interesēties par tādām lietām, par kurām viņa līdz tam neko nezinājusi.

- Un kādēļ jums bijajāpavada laiks vienatnē? - Viljama acis dziļi ieskatījās Sūras acis, bet viņa novērsās. Viljams jutās ieintriģēts, un viņš redzēja, ka Sara slēpj ko ļoti sāpīgu, bet nolēmusi to nevienam neatklāt.

- Reizēm cilvēkam nepieciešama vientulība. - Viņa vairāk neko neteica, un viņš negribēja taujāt, taču likās ieinteresēts. Tad Sara pastāstīja viņam par lauku mājām, kuras vēlas pirkt Longailendā.

- Jaunai meitenei tas ir ļoti neparasts plāns, Ko par to teiks jūsu vecāki?

- Viņiem būs sirdslēkme. - Sāra pasmīnēja. - Bet es nevēlos atgriezties Ņujorkā, Ar laiku viņi piekritīs, vai arī es nopirkšu māju bez viņu palīdzības. - Viņa bija stūrgalvīga meitene. Viljamu uzjautrināja apņēmība, kuru pauda viņas seja. Šo sievieti nebūt nebija viegli paņemt savā varā.

- Man šķiet, ka Ņujorkas pamešana nav slikta doma, bet dzīvot vienai Sauku mājās jūsu vecumā diez vai būs interesanti Kāpēc jūs negribat tur pavadīt tikai vasaras un nedēļas nogales?

Sāra tikpat apņēmīgi purināja galvu.

- Es gribu tur būt visu laiku. Gribu to restaurēt pati.

- Vai jūs esat kādreiz ar tādām lietām nodarbojusies?

Šķita, ka viņš uzjautrinās. Sāra bi ja apburošs radījums,

un Viljams pats brīnījās par to, cik ļoti tā viņam patīk.

- Nē. Bet es zinu, ka spēšu, - Izklausījās, it kā viņa mēģinātu pārliecināt savu tēvu.

- Vai jūs tiešam domājat, ka vecāki jums to atļaus?

- Viņiem nāksies atļaut. - Sāra izslēja zodu, un Viljams tajā maigi ieknieba.

- Droši vien jūs viņiem sagādājat daudz raižu. Nav nekāds brīnums, ka viņi atveduši jūs uz Eiropu, lai jūs te sastaptu savu sapņu princi. Nedomāju, ka viņus vajadzētu par to nosodīt. Varbūt jums tiešām derētu ņemt kādu no tiem jaukajiem, jaunajiem šļupstētājiem.

Sāra izskatījās pārsteigta, bet tad mēģināja atgaiņāt Viljamu ar salvetes palīdzību, un viņš smējās un aizsargājās, līdz atradās elpu aizraujoši tuvu viņai, un vienu traku bridi viņam iegribējās noskūpstīt Saru . Bet, paskatoties lejup, viņš ieraudzīja viņas acīs skumjas, un tas viņu atturēja.

- Jūsu dzīvē ir kāds noslēpums, vai ne? Un tas nav laimīgs, vai ne tā?

Viņa ilgi vilcinājās, līdz beidzot atbildēja. Un to viņa darīja ļoti piesardzīgi.

- Nezinu, vai to tā var nosaukt. - Bet viņas acis runāja pavisam ko citu.

- Jums nav nekas man jāstāsta, Sara. Esmu tikai svešinieks. Bet jūs man patīkat. Jūs esat vienreizēja meitene, un, ja ar jums atgadījies kas briesmīgs, tad man patiešām žēl.

- Paldies! - Viņa pasmaidīja, izskatīdamās ļoti pieredzējusi un ļoti skaista. Vilinošāka nekājebkad.

- Reizēm tas, kas mūs visvairāk sāpinājis, tiek. visātrāk aizmirsts. Tas brīdi sāp tik nežēlīgi, bet tad sadzīst un ir pāri. -Bet viņš redzēja, ka nekas vēl nebija nedz sadzijis, nedz kaut vai tikai beidzies. Viņš iedomājās, ka Saru kāds pametis, varbūt mīļotais zēns ir miris, kaut ko tikjauki romantisku un nevainīgu, kam viņa ātri tiks pāri. Viņa bija tiešām skaistule un gudra meitene, un, lai arī kas būtu Saru sāpinājis, viņa to drīz aizmirsīs, it īpaši, ja Eiropā atradīs īsto jaunekli... laimīgais jauneklis!

Viņi vēl ilgi runājās, droši noslēpti no citu acīm, līdz beidzot iznāca un pievienojās pārējiem viesiem un pēc brīža jau saskrējās ar savu diezgan eksotisko saimnieci Belindu.

- Dievs augstais, tad te tu esi! Es jau paspēju visiem pateikt, ka tu droši vien būsi aizbraucis uz mājām. Ak, Viljam, tu esi neiespējams! - Viņa izskatījās neizsakāmi uzjautrināta, ieraugot Viljamam līdzās Sāru. - Es nupat gribēju teikt, ka Tomsoni domā, vai tik viņu meita nav iekritusi aizsarggrāvī. Viņi nav to redzējuši kopš ierašanās brīža, - ko tu esi sadarījis?

-Es viņu nolaupīju. Pastāstīju viņai savu dzīvesstāstu. Un viņai kļuva nelabi, viņa pieprasīja, lai es nekavējoties nogādāju viņu atpakaļ pie vecākiem, tā nu es ar nožēlu (o daru un pazemīgi atvainojos.

Viņš plati smaidīja, un ari Sāra smaidīja, juzdamās pilnīgi brīvi viņam blakus.

- Tu esi atbaidošs! Un vēl vairāk - tu visā savā mūžā nekad neesi jutis nožēlu. - Belinda pagriezās pret Sāru ai-jautru līdzjūtību — Dārgā, vai viņš nodarīja jums pāri? Vai man pasaukt konsteblu?

- Jā, tiešām! - Viljams mudināja. - Es neesmu konsteblu redzējis mēnešiem ilgi.

- Ak, aizveries, briesmoni! - Bet Sara smējās par viņiem abiem, un Belinda tēlotā izmisumā purināja galvu. -Zini, es vairs nekad tevi neielūgšu ciemos. Tas ir neiespējami. Tu neproti uzvesties ar pieklājīgiem ļaudīm,

- Tā jau visi saka. - Viljams bēdīgi palūkojās uz Sāni, kas gadiem nebija jutusies tik laimīga. - Vai drīkstu cerēt uz iepazīšanos ar jūsu vecākiem?

- Manuprāt, tev tas būtu jādara, - Belinda nopurpināja, nezinādama, ka viņš tiešām vēlas iepazīties un vēlas vēlreiz sastapt Saru, ja vecāki ļaus. Viņš nezināja neko par Sāru, bet neapšaubāmi zināja, ka grib iepazīties tuvāk ar viņu. - Es jūs aizvedīšu, - Belinda izpalīdzīgi teica, un Sara un Viljams sekoja viņai, ķiķinādami un sačukstēdamies kā nerātni bērni. Bet Tornsoni nemaz nebija dusmīgi, kad ieraudzīja meitu. Viņi zināja, ka Sara ir drošībā kaut kur pils apkaimē, cilu viesu vidū. Un viņi bija iepriecināti, ieraugot Sāru kopā ar Viljamu. Viņš izskatījās jauks un inteliģents, un viņš bija skaists vīrietis pieņemamā vecumā, un likās, ka viņam Sara iepatikusies.

- Man jāatvainojas, - viņš sacīja.. - Mēs aizkavējāmies fermā, un pēc tam mēs ieturējām lenču. Šķiet, esmu Sāru aizkavējis ilgāk, nekā to ļauj pieklājība.

- Neticiet ne vārdam, ko viņš saka, - Belinda iejaucās. - Esmu pārliecināta, ka viņš Sāru bija piesējis pie kāda koka un notiesāja visu viņas lenču, pie tam stāstīdams briesmīgus atgadījumus.

- Cik laba doma! - Viljams apsvēra, bet Tornsoni smējās. -Sara, nākamreiz mums būs tas jāizmēģina. - Viņš jutās pārsteidzoši atbrīvots kopā ar Sāru, tāpat kā Sara viņa sabied-ribā, un viņi vēl ilgi pļāpāja, līdz ieradās Džordžs, kurs priecājās, Viljamu atkal redzot, un uzaicināja viņu uz stalli aplūkot savu jauno ērzeli. Viljams tika aizvilkts prom, un Belinda palika runājamies ar Tomsoniem, ar apbrīnu uzlūkojot Saru.

-Man neklātos tā teikt, dārgā, bet jūs esat atstājusi labu iespaidu uz vienu no Anglijas pievilcīgākajiem vīriešiem un - ļoti iespējams - vislabāko no viņiem.

- Mēs ļoti jauki parunājāmies. - Bet “jauki” nebija īstais vārds, to Sāra nebūtu lietojusi, ja runātu ar savu māsu. Patiesībā viņš bija satriecošs.

- Viņš ir pārāk gudrs, tas nemaz nenāk viņam par labu. Nekad nav bijis precējies. Tam viņš ir pārāk izvēlīgs. - Belinda brīdinoši paskatījās uz Tomsoniem, it kā lai pateiktu, ka šis vīrietis nav viegli ievilināms tīklos, bet Sāras vecāki to neievēroja. - Pārsteidzoši, cik viņš ir vienkāršs! Neviens nevarētu pateikt, kas viņš ir... - Belinda atkal pievērsās Sārai. - Droši vien viņš neko neteica... Jūs taču zināt, ka viņš ir Vitfildas hercogs, vai nc?

Sāra skatījās Bclindā ar platām acīm.

- Es... ak... viņš stādījās priekšā kā Viljams Vitfīlds.

-Tā viņš mēdz. Tas man viņā arī visvairāk patīk. Es jau

esmu aizmirsusi, kurš pēc kārtas viņš bija... trīspadsmitais vai četrpadsmitais pretendents.

- Uz Anglijas troni? - Sāra prasīja aizžņaugtā balsī.

- Jā, protams! Taču diezin vai viņš tur varēs tikt. Bet mums tas tomēr kaut ko nozīmē. Mēs te esam traki uz tādām padarīšanām. Nu, šā vai tā, priecājos, ka jums viss kārtībā. Es mazliet uztraucos, kad mēs nevarējām jūs atrast.

- Atvainojos! - Sāra briesmīgi nosarka, vēl nealguvu-sies no uzzinātā. Un tad pēkšņi viņai ienāca prātā, ka varbūt ir pateikusi viņam kādu šausmīgu muļķību. - Vai man būtu viņš kā īpaši jāuzrunā? Es gribēju teikt... jāmin kāds tituls vai tamlīdzīgi?

Bclinda pasmaidīja. Sara bija tik jauna un tik ļoti jauka!

- Jūsu labdzimtība. Bet, ja jūs tā viņu uzrunāsiet, viņš nošaus mūs abas. Es jūsu vietā to nedarītu, ja vien viņš pats neprasa.

Sāra pamāja, un drīz vien pēc Belindas aiziešanas viņiem atkal pievienojās Viljams.

- Kāds bija zirgs? - Sāra klusu pajautāja, cenšoties, lai viņas balss izklausās kā parasti, un viņas vecāki izlikās, ka neievēro viņus abus.

- Ne tik iespaidīgs kā summa, kuru D/.ordžs par viņu samaksājis. Džordžs ir vissliktākais zirgu pazinējs, kādu man nācies sastapt. Mani pat nepārsteigtu tas, ja izrādītos, ka nabaga lopiņš ir neauglīgs. - Un tad Viljams palūkojās Sārā kā atvainodamies. - Piedodiet, to man laikam nevajadzēja teikt.

- Viss kārtībā! - Sāra uzsmaidīja viņam un iedomājās, kaš gan notiktu, ja viņa tagad nosauktu Viljamu par “jūsu labdzimtību”. - Laikam taču esmu dzirdējusi arī sliktākus izteieienus.

- Es ceru, ka ne pārāk daudz. - Tad viņš pasmīnēja. - Ak jā, tie šļupstētāji... Dievs vien zina, ko tādi var pateikt.

Sāra iesmējās, un viņi ilgi lūkojās viens otrā, pie tam Sāra klusībā prātoja, ko gan viņa dara. Viņš ir hercogs, gandrīz troņmantnieks, un vīna uzvedas tā, it kā abi būtu seni draugi. Taču viņa tieši tā arī jutās pēc tam, kad bija pavadījusi kopā ar Viljamu trīs stundas, un viņai negribējās atgriezties Londonā,

- Kur jūs esat apmetušies? - Sāra dzirdēja Viljamu jautājam tēvam, kad visi lēni gāja atpakaļ uz to vietu, kur iepriekš bi ja šķērsojuši aizsarggrāvi.

-Kleridžā. Vai jūs kādreiz mūs neapmeklētu? Uz kādu glāzīti vai kopā papusdienot? - Edvards Tomsons to teica kā starp citu, bet Viljams izskatījās iepriecināts par ielūgumu.

- Labprāt! Vai drīkstu piezvanīt rīt no rīta? - Viljams jautāja tēvam, nevis Sūrai.

- Protams! Gaidīsim ar prieku, ser, - Edvards Tomsons teica un paspieda Viljama roku. Tad Viljams pievērsās Sārai, bet vecāki devās uz mašīnu.

- Šodien es brīnišķīgi pavadīju laiku. To es patiešām nebiju gaidījis. Es gandrīz negribēju braukt... taču jūs esat priecīgs pārsteigums, Sara Tomsones jaunkundze.

- Pateicos! - Sara pacēla galvu un smaidīja. - Arī es brīnišķīgi pavadīju laiku. - Un tad viņa nespēja atturēties, neatklājusi Belindas sacīto. - Kādēļ jūs man neteicāt?

- Ko tad?

- Jūsu labdzimtība... - viņa sacīja, kautri smaidot un uz brīdi baidoties, ka viņš sadusmosies, bet viņš pēc mirkļa iesmējās.

- Ak, dārgā Belinda! -Un pēc tam viņš klusi pajautāja: - Vai tam ir kāda nozīme?

- Nepavisam. Vai vajadzētu būt?

- Dažiem tas liktos nozīmīgi. Bet nepareizo iemeslu dēļ. -Taču viņš jau zināja, ka Sara nav no tādiem cilvēkiem. Un tad viņš palūkojās Sarā ar tādu sejas izteiksmi, kas vienlaikus bija nopietna un zobgalīga. - Tagad jūs zināt manu noslēpumu, Sara Tomsones jaunkundze... bet piesargieties!

- Kādēļ? - viņa neizpratnē jautāja, un viņš pavirzījās mazliet tuvāk.

- Ja jūs zināt manu noslēpumu, tad ar laiku es vēlēšos uzzināt jūsējo.

- Kas jums liek domāt, ka man tāds ir?

- Mēs taču abi zinām, ka ir, vai ne? - Viljams maigi teica, un Sara pamāja, un viņš pastiepa roku un ļoti maigi pieskārās Sālās rokai. Viņš negribēja, lai Sūra baidās no viņa. - Neuztraucies, maziņā... nekad nesaki man neko, ko tu nevēlies teikt. - Tad Viljams pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga, pēc tam lēni pavadīja līdz mašīnai. Viņa palūkojās augšup uz Viljamu gandrīz apbrīnā, kad viņš stāvēja blakus mašīnai, pēc tam Viljams māja atvadas, līdz nevarēja vairs viņus saredzēt. Braucot atpakaļ uz Londonu, Sara prātoja, vai Viljams maz apciemos viņus.

Piektā nodala

Nākamajā rītā, kad Edvards ar sievu brokastoja savā istabā Kleridžā, iezvanījās telefons un sekretāre pieteica sarunu ar Vitfīldas hercogu. Sekoja īss klusuma brīdis, tad klausulē atskanēja Viljama siltā, sirsnīgā balss.

- Ceru, ka nezvanu par agru, ser. Bet es baidījos, ka jūs varētu iziet savās ekskursijās.

- Nepavisam nav agrs, - teica Edvards, palūkodamies uz sievu ar iepriecinātu skatienu, un Viktorija viņu uzreiz saprata. - Mēs pašlaik brokastojam, tikai Sara ne. Viņa nekad neēd, es nespēju to saprast.

- To mēs vēl redzēsim! - Viljams uzrakstīja zīmīti, lai sekretāre nosūta Sūrai puķes - Vai jūs šopēcpusdien esat brīvi - visi trīs, es gribēju teikt? Man liekas, lēdijām patiktu apskatīt karaliskos dārgakmeņus Londonas Taucrā. Viena no nedaudzajām privilēģijām, kas piešķirtas augstdzimušām personām, ir iespēja privāti apmeklēt līdzīgas īpašas vietas. Sārai un Tomsones kundzei varbūt patiktu uzlaikot kādas no šīm rotaslietām. Jūs jau zināt... tas sievietēm patīk... -

Šorīt izklausījās, ka viņš ir īsti angliski atturīgs. Bet Ed-vardam viņš patika. Viņš bija īsts vīrietis, un tas bija acīm redzams, ka viņš interesējās par Sāni.

- Esmu pārliecināts, ka viņām tas patiks. Un tas pāris stundu atturētu dāmas no veikaliem. Es bušu jums ļoti pateicīgs. - Abi vīrieši iesmējās, Viljams paziņoja, ka divos iegriezīsies pēc viņiem viesnīcā, un Edvards teica, ka gaidīs.

Kad Sara iznāca no istabas, lai ielietu sev lasīti tējas, tēvs kā starp citu ieminējās, ka piezvanījis Vitfīldas hercogs un šodien pulksten divos vedīšot viņus skatīties karaliskos dārgakmeņus Londonas Tauerā. - Man likās, tevi tas varētu interesēt. - Viņš vēl īsti nezināja, vai Saru vairāk interesēs dārgakmeņi vai vīrietis, bet, paskatoties vien viņas sejā, tēvam viss bija skaidrs.

- Viljams piezvanīja? - Sara izskatījās pārsteigta, it kā nebūtu to gaidījusi. īstenībā viņa pusi nakts nebija gulējusi, mēģinādama samierināties ar to, ka vairs nekad viņu nere-dzēs. - Divos, jau šodien? - Izskatījās, it kā tēvs viņai būtu piedāvājis kaut ko šausmīgu, un tas pārsteidza Edvardu.

- Vai tev padomā kaut kas cits? - Viņš nespēja iedomāties, kas tas varētu būt, ja nu vienīgi iepirkšanās Hcroda veikalā.

-Nejau tas., tikai... - Viņa apsēdās un pilnīgi aizmirsa tēju. - Es tikai negaidīju, ka viņš man piezvanīs.

- Viņš jau ari nezvanīja tev, - ķircināja tēvs. - Viņš piezvanīja man un uzaicināja mani, bet es ar prieku ņemšu jūs abas līdzi. - Sūra iznīcinoši palūkojās tēvā, tad piegāja pie loga. Viņa gribēja teikt, lai vecāki iet bez viņas, taču saprata, ka tas izskatītos smieklīgi. Bet kāda jēga atkal sastapties ar viņu? Kas varēja viņus saistīt? - Kas tad nu? -jautāja tēvs, skatīdamies uz meitu. Viņa tiešām bija neiespējams bērns, ja grasās pretoties šai izdevībai. Viljams Vitfīlds bija brīnumains vīrietis, un mazs flirts viņai nekaitētu. Tēvam pret to nebija nekādu iebildumu.

Sara lēni pagriezās pret viņu.

- Es neredzu, kāda tam jēga, - viņa skumji sacīja.

- Viņš ir jauks vīrietis. Tu viņam patīc. Ja ne vairāk, jūs varētu kļūt draugi. Vai tas ir tik briesmīgi? Vai tavā dzīvē draudzībai vairs nebūtu vietas?

Sara jutās muļķīgi, kad tēvs tā pateica, un viņa pamāja ar galvu. Tēvam taisnība. Viņa bijusi nelga, izdomādama nezin ko, bet Viljams iepriekšējā dienā bija izsitis viņu no līdzsvara. Viņai šodien jāatceras, ka nedrīkst izturēties tik muļķīgi un tik impulsīvi.

- Tev taisnība. Par to es nebiju padomājusi. Es tikai... tas ir savādāk tāpēc, ka viņš ir hercogs. Pirms es to uzzināju, bija... - Viņa nezināja, ko lai saka tēvam, bet tēvs saprata.

- Tam nevajadzētu būt savādāk. Viņš ir labs. Man viņš patīk.

-Man ari, - Sara mierīgi teica, un māte pasniedza viņai tējas tasi un mudināja vismaz apēst kādu grauzdiņu, pirms viņas dodas iepirkties. - Es negribu nokļūt neērtā situācijā.

- Diezin vai tas dažās nedēļās iespējams, - iebilda māte.

- Bet es pašlaik šķiros, - Sara nomākta teica. -Tas var sagādāt neērtības viņam.

- Ja vien tu negrasies viņu precēt, tad nevar, bet par to vēl pāragri domāt, vai ne? - Tomēr māte priecājās, ka Sara domā par Viljamu kā par vīrieti. Tas nāks Sārai tikai par labu - kāds romantisks piedzīvojums. Sara pasmaidīja, paraustīja plecus un aizgāja savā istabā saģērbties. Pēc pusstundas viņa parādījās skaistā sarkana zīda Saneles kleitā, kuru tēvs viņai bi ja nopircis Parīzē. Izsakoties angļu stilā, Sāra izskatījās graujoši. Viņa bija uzlikusi arī dažas šogad izstrādātas Saneles rotaslietas, pērļu un rubīna atdarinājumus, un ap rokām viņai bija divas Madame Chanel rokassprādzes no melna porcelāna ar daudzkrāsainiem dārgakmeņiem. Protams, akmeņi nebija īsti, bet izskatījās ļoti eleganti un Sārni fantastiski piestāvēja.

Viņas tumšie mali bija sasukāti atpakaļ un saņemti zirgastē ar melnu atlasa lenti, un ausis viņai bija pērļu auskari, kurus vecāki bija dāvinājuši uz kāzām.

- Tu izskaties ļoti skaista ar rotaslietām, dārgumiņ, -sacīja tēvs, kad viņi gāja ārā no viesnīcas, un Sara viņam uzsmaidīja. - Tev būtu tās jānēsā biežāk.

Sārai nebija pārāk daudz dārglietu, viena vecāsmātes pērļu virtene, tie paši auskari un daži nelieli gredzeni. Saderināšanās gredzenu un Fredija vecāsmātes briljantu kaklarotu Sāra bija atdevusi atpakaļ.

- Varbūt pēcpusdien es šo to aplikšu, - viņa paķircināja tēvu, un Viktorija zīmīgi palūkojās virā.

Divpadsmitos viņi paēda lenču kādā krodziņā, iegriezās Sentdžeimsstritā pasūtīt tēvam cepuri un bez desmit minūtēm divos atgriezās viesnīcā, kur Viljams jau gaidīja. Viņš nervozi staigāja šurp un turp un tieši tajā brīdī, kad viņi ienāca, lūkojās pulkstenī. Ieraudzījis Saru, viņš atplauka smaida.

- Tu izskaties nepārspējami! Tev vienmēr vajadzētu valkāt ko sarkanu. - Sāra bija uzkrāsojusi lūpas ar mātes lūpukrāsu, un viņas vecāki ari teica, ka viņa izskatoties brīnišķīgi. - Šausmīgi atvainojos, ka ierados par agru, - Viljams sacīja. - Es uzskatu, ka ierasties par agru ir vēl nepieklājīgāk nekā novēloties, bet es negribēju palaist jūs garām.

Sāra mierīgi lūkojās viņā un smaidīja. Viljamā bija kas tāds, kas lika Sārai justies labi.

- Priecājos jūs redzēt, - Sāra teica, acīm draiski uzzib-snol. - Jūsu labdzimtība... - viņa klusi piemetināja, un Viljams saviebās.

- Nākamreiz, kad salikšu Bclindu, nomizošu viņu ar žagaru, un, ja tu man vēlreiz tā pateiksi, paraustīšu tevi aiz deguna, vai skaidrs? Vai arī saukšu tevi par jūsu augstību.

- Patiesībā tas neskan slikti. Jūsu augstība... jūsu res-nība... jūsu vulgaritāte... man patiešām patīk tituli! - Sara runāja ar stipra amerikāņu akcentu un raudzījās viņā platām

acīm, un Viljams paraustīja garo, mirdzošo zirgasti, kas nokarājās viņai pār muguru.

- Tu esi neiespējama... skaista, bet neiespējama. Vai tu vienmēr tā uzvedies? - viņš laimīgs apjautājās, kamēr vecāki pie lodziņa interesējās, vai kāds nav atstājis viņiem zīmīti.

- Reizēm vēl sliktāk, - Sara lepni atbildēja, bet abi zināja, ka reizēm viņa ir arī ļoti klusa. Īstenībā gandrīz divus gadus . Kopš apprecēšanās ar Frcdiju viņas dzīvē nebija bijis daudz prieka. Bet tagad kopā ar Viljamu Sara pēkšņi sajutās citādi. Viņš lika Sārai smieties. Un viņa nojauta, ka kopā ar Viljamu spēj pastrādāt brīnišķīgas nebēdnības. Viljams arī to juta, un viņam tas patika.

Tad viņiem pievienojās vecāki, un Viljams viņus aizveda pie sava daimlera. Viljams pats veda viņus uz Londonas Taueru, visu laiku jautri pļāpādams, rādīdams visiem trim ievērības cienīgas vietas. Māte bija uzstājusi, lai Sara sēž priekšējā sēdeklī, un vecāki apsēdās aizmugurē. Viljams brīdi pa brīdim pameta skatienu uz Sāru, it kā lai pārliecinātos, ka viņa vēl tur ir, un lai lieku reizi sajūsminātos par viņu. Un, kad viņi bija aizbraukuši līdz Taueram, Viljams palīdzēja Sāras mātei izkāpt no mašīnas. Viņš pasniedza vienam no sargiem savu vizītkarti, un viņus tūlīt ieveda iekšā, lai gan pašlaik nebija viesu laiks. Vēl viens sargs parādījās, lai uzvestu viņus augšup pa spirālveida kāpnītēm aplūkot karaliskos dārgumus.

- Saprotiet, tas patiešām ir vienreizēji! Šīs neparastās dārglietas itin vienkārši te glabājas, dažas no tām ir ļoti retas un ļoti senas, to vēsture varbūt ir interesantāka par pašiem dārgakmeņiem. Man tas vienmēr ir paticis. - Būdams vēl zēns, viņš bija jūsmojis par savas mātes dārgakmeņiem, par vietām, no kurienes tie nākuši, stāstiem, kas ar tiem saistīti, arī par to apstrādes veidu.

Sasniegusi telpu, kur atradās dārglietas, Sara saprata, kādēļ tās viņu tik ļoti pievelk. Tur bija kroņi, kurus pēdējos sešos gadsimtos valkājuši monarhi, scepteri un zobeni, un tādas lietas, ko varēja redzēt tikai kronēšanas reizēs. Visaizraujošākais bija scepteris ar krustu, kurā bija iestrādāts pieci simti trīsdesmit karātu briljants, lielākais no Āfrikas “zvaigznēm”, ko Edvardam VII bija dāvājusi Dienvidāfrika. Viljams uzstāja, lai viņa pielaiko vairākas tiāras un vismaz piecus kroņus, arī karalienes Viktorijas un karalienes Marijas kroni. Sara bija pārsteigta, cik tie smagi, un brīnījās, kā gan kāds tos spēj valkāt.

- Šis karalim Džordžam bija kronēšanas dienā. - Viljams norādīja uz vienu no kroņiem, un tad Sāra atjauta, ka Viljams taču bijis klāt kronēšanā, un tas vien viņai atgādināja, kas ir Viljams. Bet parasti, runājot ar viņu, to bija viegli aizmirst. - Tas bija diezgan sasprindzināti pēc visa tā gadījuma ar Deividu. - Sākumā Sāra brīnījās, par ko viņš runā, un tad atcerējās, ka Vindzoras hercoga kristītais vārds bija Deivids. - Tas viss ir ļoti skumji. Runā, ka viņš tagad jūtoties svētlaimīgs, varbūt tā arī ir. Bet es viņu pirms dažiem mēnešiem satiku Parīzē, un viņš tāds neizskatījās. Viņa ir sarežģīta sieviete ar pagātni. - Viljams, protams, runāja par Valisu Simsoni, tagadējo Vindzoras hercogieni.

- Tas no viņas puses bija tik neticami egoistiski, - Sāra klusi teica. - Un tik negodīgi pret karali! Tas tiešām ir ārkār-tigi bēdīgi. - Sara runāja ļoti izjusti, jo pagājušā gadā bija izjutusi kādu saikni starp sevi un šo sievieti. Bet šķiršanās zīmogs šķita smagāk gulstamies pār Sāru, nekā to pārdzīvoja Valisa.

- Patiesībā viņa nav ļauna. Tikai gudra. Man vienmēr licies, ka viņa zina, ko dara. Mans brālēns... hercogs, - viņš piebilda, it kā to vajadzētu skaidrot, - sadāvināja viņai dārgakmeņus apmēram miljons dolāru vērtībā jau pirms kāzām. Kā saderināšanās dāvanu viņš pasniedza Valisai Mogolu smaragdu Žaks Kartjē pats to viņam sameklēja Bagdādē un ari ielika gredzenā. Tas ir tik pārsteidzošs dārgakmens, ka citu tādu neesmu redzējis, un man vienmēr patikuši smaragdi. -Bija aizraujoši kļausities, kā viņš runā par dārgakmeņiem, it kā viņš būtu gids Viņš ncstāstij a baumas, bet runāja par Aleksandra Lielā dārgakmeņiem un par kaklarotām, kuras Napoleons dāvājis Zozetīnei, un par tiārām, kas veidotas īpaši karalienei Viktorijai. Tur bija pat sevišķi skaista rota no dimantiem un tirkīza, to karaliene valkājusi meitenes gados, un Viljams lika Sārai to pielaikot, un viņas melnajos matos tā izskatījās brīnišķīgi - Tev jāvalkā tādas, - Viljams klusi teica.

- Šo es varētu valkāt savā lauku mājā. — Sara pasmaidīja, un viņš savieba jocīgu grimasi.

- Tu esi neaprēķināma! Te nu tu stāvi ar karalienes Viktorijas tiāru galvā, un ko tu dari? Tu runā par lauku mājām! Baismīgā meitene! - Bet viņš acīmredzot tā nebūt nedomāja.

Viņi palika Tauerā līdz vēlai pēcpusdienai, un tā bija īsta vēstures stunda. Ja nebūtu bijis Viljama, neko tamlīdzīgu viņi nebūtu piedzīvojuši, un Tomsonu pāris nespēja vien pateikties Viljamam, dodamies atpakaļ uz mašīnu.

- Diezgan aizraujoši, vai ne? Man vienmēr ir paticis nākt uz šejieni. Pirmo reizi mani atveda tēvs. Viņam patika pirkt interesantus dārgakmeņus manai mātei. Žēl, ka viņa tos vairs nevalkā. Viņa kļuvusi vārga un reti parādās sabiedrībā. Viņa joprojām labi izskatās, kad ir rotājusies ar tiem, bet māte apgalvo, ka tas esot muļķīgi.

- Viņa taču nevar būt pārāk veca, - sacīja Sūras māte. Viņai pašai bija tikai četrdesmit septiņi gadi. Džeina viņai bija piedzimusi divdesmit trīs gadu vecumā, un ar Edvardu viņa bija apprecējusies divdesmit viena gada vecumā, pēc gada zaudēdama savu pirmo bērnu.

- Mātei ir astoņdesmit trīs, -- Viljams lepodamies noteica. - Viņa ir absolūti nepārspējama un neizskatās ne gadu vecāka par sešdesmit. Bet pērn māte pārlauza gūžas kaulu, un tas viņu iebiedēja tā, ka viena viņa nekur neiet. Mēģinu viņu kaut kur aizvest, bet tas ne vienmēr izdodas.

- Vai jūs esat jaunākais bērns ģimenē? -jautāja Viktorija, bet viņš papurināja galvu un teica, ka ir vienīgais.

- Mani vecāki bija precējušies jau trīsdesmit gadus, kad piedzimu es, un viņi jau sen bija zaudējuši cerības, ka viņiem būs bērns. Mana māte vienmēr saka, tas bijis brīnums, tieši Dieva sūtīts brīnums, ja jūs piedosiet man šo pompozo izteicienu. - Viljams nebēdnīgi uzsmaidīja viņiem. - Mans tēvs vienmēr teica, ka tas esot velna roku darbs. Tēvs nomira pirms vairākiem gadiem, viņš bija apburošs cilvēks. Jums viņš patiktu, - sacīja Viljams un iedarbināja motoru. - Manai mātei jau bija četrdesmit astoņi, kad es piedzimu, un tas ir pārsteidzoši. Manam tēvam bija sešdesmit, un viņš nomira astoņdesmit piecu gadu vecumā, nav slikti, vai ne? Jāatzīstas, man viņa pietrūkst. Katrā ziņā - manai mātei ir temperaments. Varbūt jums vēl bus iespēja ar viņu iepazīties, pirms jūs aizbrauksiet no Londonas. - Viņš cerīgi paraudzījās uz Saru, bet viņa klusu lūkojās ārā pa logu.

Sara domāja par to, ka viņai ir pārāk labi kopā ar Viljamu, ka viss ir pārāk viegli. Bet patiesībā tas nemaz nebija viegli, Viņi nekad nevarēs būt kas vairāk, tikai draugi, kas satiekas un izšķiras, un viņai nācās sev atgādināt, ka tā tas ir, it īpaši, kad Viljams tā zīmīgi palūkojās Sarā vai sasmīdināja viņu, vai saņēma viņas roku. Nekādi nebija iespējams, ka viņi varētu kļūt viens otram kas vairāk. Tikai draugi. Viņa būs šķirtene. Un Viljams bija četrpadsmitais pretendents uz Britu troni . Kad viņi atgriezās pie viesnīcas, Viljams, palīdzēdams Sārai izkāpt no mašīnas, redzēja, ka viņa izskatās noraizējusies.

- Vai kaut kas nav kārtībā? - Viņš prātoja, vai nav pateicis ko aizvainojošu, bet šķita, ka Sara bija priecājusies par kopā pavadīto laiku, un viņai, kā varēja redzēt, bija paticis Tauerā pielaikot dārglietas.

Bet Sūra dusmojās pati uz sevi, viņa jutās tā, it kā krāptu Viljamu, it kā viņai vajadzētu izskaidrot visu, Viljamam bija tiesības zināt, kas ir Sara, pirms viņš tai izrāda tālāku laipnību.

- Nē, piedoti, man tikai sāp galva.

- Tas droši vien būs tā nejēdzīgā, smagā kroņa dēļ, kuru liku tev uzspraust galvā. Sara, es lūdzu piedošanu! -Viņš uzreiz atvainojās, bet nu Sara jutās vēl sliktāk.

- Kādas muļķības! Esmu tikai nogurusi.

- Tu labi nepaēdi lenča laikā, - tēvs dusmīgi bārās, jo viņš redzēja Viljama sejā nožēlu un juta viņam līdzi.

- Es gatavojos uzaicināt jūs visus pusdienās.

-Varbūt kādu citu reizi, - Sūra strauji atteica, un māte

vaicājoši palūkojās meitā.

- Bet ja tu tagad atgultos? - viņa jautāja.

Viljams lūkojās Sāras sejā un saprata, ka visam tam ir kāds cits iemesls, viņš prātoja, vai te nav iejaukts vīrietis. Varbūt viņa ir ar kādu saderināta, bet negrib viņam sacīt. Vai

varbūt viņas līgavainis miris. Viņa pieminēja bēdpilnu gadu... Viljams gribēja visu uzzināt, bet negribēja piespiest Saru kaut ko stāstīt.

- Varbūt rīt ieturēsim kopā lencu? - Viljams skatījās Sūrai tieši acīs, viņa gribēja ko teikt, bet tad aprāvās.

- Es... es šodien labi pavadīju laiku. - Viņa gribēja, lai Viljams nomierinās. Vecāki pateicās un nozuda kāpnēs. Abi jaunie bija nopelnījuši kādu vienatnes bridi, un vecāki juta, ka Sārai jāatrisina kāds iekšējs konflikts.

- Kā tu domā, ko Sara viņam sacīs? - Viktorija bažīgi jautāja vīram.

- Nezinu un pat negribu zināt. Bet viņš to izturēs. Viņš ir labs cilvēks, Viktorija. Viņš ir tāds, kādu es novēlētu Sārai.

- Es arī. - Bet viņi abi zināja, ka šādas cerības nav reālas. Viņam nekad neļaus precēties ar šķirtu sievieti.

Lejā vestibilā Viljams lūkojās Sarā, un viņa uz visiem jautājumiem atbildēja ļoti izvairīgi.

-Vai mēs nevarētu kaut kur pastaigāties? Vai tu jūties pietiekami labi?

Protams, viņa jutās labi, bet kāda nozīme kaut kur iet ar Viljamu vai viņu atkal redzēt? Kas notiktu, ja viņš iemīlētos? Vai ja viņa to iemīlētu? Ko viņi tad iesāktu? Bet, no otras puses, šķila smieklīgi domāt par iemīlēšanos cilvēkā, kuru viņa tikai vakar saslapusi un kuru vairs neredzēs, kad aizbrauks no Anglijas.

- Manuprāt, es vienkārši esmu muļķe. - Sāra pasmaidīja. - Es ilgi neesmu bijusi kopā ar cilvēkiem.,., katrā ziņā ar vīriešiem ne... ir tā, it kā es būtu aizmirsusi, kā jāuzvedas. Tiešām atvainojos, Viljam.

- Nav par ko! Varbūt apsēdīsimies? - Sāra pamāja, un viņi atrada mierīgu vietu vestibila galā. - Vai tu pēdējā gada laikā esi bijusi klosterī? - Viljams jautāja, daļēji it kā pajokam.

- Savā ziņā. Patiesībā es ar to pat piedraudēju vecākiem. Bet tas bija pašuzcelts klosteris. Es uzturējos savu vecāku Longailendas mājā. - Viņa to pateica rāmi, Viljamam bija tiesības zināt, un tagad tas neizklausījās vairs tik neparasti vai tik izmisīgi. Reizēm bija pat grūti atcerēties, cik šausmīgi viņa tur brīžiem jutās.

- Un tu paliki tur veselu gadu, ne ar vienu netiekoties? - Sara atbildot klusi pamāja ar galvu, skatīdamās viņam acīs un nezinādama, ko teikt. - Tas ir ilgs laiks. Vai tas palīdzēja?

- Neesmu droša, - viņa nopūtās, runādama godīgi. - Tajā laikā likās, ka palīdz. Bet bija ļoti grūti iziet atkal pasaulē. Tāpēc mēs atbraucām šurp.

- Eiropa ir laba vieta, kur sākt. - Viljams maigi uzsmaidīja S arai un nolēma vairs neuzdot līdzīgus jautājumus. Viņš negribēja viņu nobiedēt vai sāpināt. Viņš sāka Sārā iemīlēties un negribēja viņu zaudēt. - Esmu priecīgs, kajus šurp atbraucāt.

- Es arī, - viņa teica, tā arī domādama.

- Vai tu nepusdienotu kopā ar mani?

- Es... es nezinu... manuprāt, mēs gatavojāmies iet uz teātri. - Bet tā bija luga, kuru viņa nealka redzēt. - Man vajadzētu pajautāt vecākiem.

- Ja ne šodien, tad rīt?

- Viljam... - Sara grasījās teikt viņam kaut ko nopietnu, bet aprāvās un ieskatījās viņam cieši acīs. - Kāpēc tu gribi satikties ar mani? - Pat ia šis jautājums viņam likās pārāk tiešs, viņš to neizrādīja.

- Manuprāt, tu esi ļoti īpaša meitene. Nekad neesmu sastapis nevienu, kas būtu līdzīga tev.

- Bet pcc dažām nedēļām es došos prom. Kāda nozīme turpināt satikties? - Patiesībā viņa gribēja Viljamam pateikt, i i - ina- viņiem abiem kopā nav nākotnes. Un, to zinot, šķita n n i ļķīgi attīstīt draudzību tālāk,

- Galvenā nozīme ir tam, ka tu man patīc, ļoti.... Kāpēc i' iepriekš domāt par tavu prombraukšanu? - Tāda bya

V iljama dzīves gudrība - dzīvot šai dienai, tagadnei, neraizēties par nākotni, kam būs pašai savas rūpes.

- Un līdz tam? - Sārai bija vajadzīgas garantijas, ka neviens necietīs, bet pat Viljams to nevarēja apsolīt, lai ari kā Sara viņam patiktu. Viņš nezināja Sāras pagātni, nedz arī to, ko viņiem gatavo nākotne.

- Kādēļ gan mums vienkārši nepaskatīties, kas notiks? Vai tu pusdienosi kopā ar mani?

Viņa vilcinādamās palūkojās uz Viljamu, bet nevis tāpēc, ka negribētu. Tāpēc, ka viņa pārāk stipri gribēja.

- Jā, - Sāra lēni teica.

- Paldies! - Viljams mierīgi paraudzījās viņā, abi piecēlās, un viesnīcas kalpotāji ievēroja, cik abi ir jauks pāris, cik labi izskatījās kopā. - Tad es astoņos ienākšu tev pakaļ.

- Gaidīšu tevi lejā. - Viņa smaidīja, kamēr Viljams pavadīja viņu līdz liftam.

- Es labprātāk gribētu uziet augšā. Man nepatiktu, ka tu lejā viena gaidīsi - Viņš gribēja Saru aizsargāt, viņš bija iejūtīgs un uzmanīgs.

- Labi! - Sāra atkal pasmaidīja, un Viljams noskūpstīja viņu uz vaiga, kad pienāca lifts, un tad pamājis devās prom pa gaiteni lieliem soļiem, un Sāra brauca augšup, cenšoties palēnināt savas gaidošās sirds pukstus.

Sestā nodala

Durvju zvans viesnīcas numurā atskanēja tieši piecas minūtes pāri astoņiem. Sara nezināja, ka Viljams gaidījis lejā jau desmit minūtes. Viņas vecākiem nebija iebildumu, lai jau viņa nenākot līdzi uz teātri, it īpaši tāpēc, ka pusdienos kopā ar Viljamu. 9

Viņa atvēra durvis, tērpusies melnā atlasa kleitā, kas viņas smalko augumu iekļāva kā melns ledus ar sīku dimantu apmali tēm.

-MansDievs, Sara! Tu izskaties pārsteidzoši! - Matus viņa bija sakārtojusi augstu pakausī, bet sprogas un cirtas viļņoja brīvi kā ūdenskritums, līdz ar katra viņas kustību.

9 9 J 1 9

Radās iespaids, ka, izvelkot vienu matadatu, mati tūlīt atbrīvoti nokritīs pāri pleciem.-Tu esi neparasta! - Viņš atkāpās soli, lai labāk varētu Saru apbrīnot, un viņa kautri iesmējās. Tā bija pirmā reize, kad viņa patiesi bija vienatnē ar Viljamu, izņemot klusajā ielokā lauku mājā, bet pat tur viņiem apkārt bija citi cilvēki.

- Tu arī izskaties ļoti pievilcīgs. - Viljamam mugurā bija viens no daudzajiem smokingiem un brīnišķīga zīda veste, pār kuru krita šaura pulksteņķēdite ar dimantiem, to viņa tēvocim bija dāvājis Krievijas cars Nikolajs. Braucot savā mašīnā uz restorānu, viņš pastāstīja Sārai šīs pulksten-ķēdes vēsturi. Ta tikusī iešūta kādas lielkņazos kleitas oderē

? y

un tad izvesta no Krievijas. — Tu esi rados ar visiem! - Sara brīnījās, stāsta ieinteresēta. Tas lika viņai domāt par karaļiem un cariem, un visu ar to saistīto,

- Jā, tā ir, - viņš uzjautrināts teica. - Un apgalvoju tev, ka daži no viņiem ir vienkārši briesmīgi.

Šovakar mašīnu viņš vadīja pats, jo gribēja būt ar Saru divatā. Viljams bija sameklējis klusu restorānu, kur viņu jau gaidīja. Zāles pārzinis aizvadīja viņus līdz mazam galdiņam zāles galā un nepārtraukti vērsās pie viņa ar uzrunu “jūsu labdzimtība”, pēc tam viegli paklanījās un atstāja viņus divatā. Tūlīt ari tika pasniegts šampanietis, un Viljams, rezervējot galdiņu, bi ja pasūtījis arī vakariņas. Vispirms viņi ēda kaviāru uz mazām, grauzdētām maizītēm, tad lasi īpašā mērcē, pēc tam fazānu, salātus, sieru, soufflé au Grand Mar mer, un mazas franču kūciņas.

- Ak Dievs, es vairs nevaru pakustēties ! - Sara sūdzējās. Tās bi ja brīnišķīgas pusdienas un jauki pavadīts vakars. Viņš bija stāstījis Sūrai par saviem vecākiem, par to, cik daudz tie vīnam nozīmē un cik nomākta jutusies viņa māte, kad viņš nav izrādījis nekādu vēlēšanos apprecēties.

- Bīstos, ka esmu sagādājis viņai lielu vilšanos, -Viljams teica, - Bet man negribas precēties tikai tādēļ, lai iepriecinātu savus radiniekus vai lai atstātu mantiniekus. Droši vien tas, ka saviem vecākiem piedzimu tik vēlu, lika man uzskatīt, ka ilgu laiku dzīvē es varu darīt, ko pats gribu, nokavēto atgūstot vēlāk.

- Bez šaubām, Tev bija taisnība, kad tu neļāvi sev kļūdīties dzīvesbiedres izvēlē, - Bet, viņai runājot, Viljams atkal redzēja noslēpumainās skumjas Sāras acīs,

- Un tu, Sara? Vai viņi tevi jau spiež precēties? - Sara jau bija pastāstījusi Viljamam par Džeinu un Pītēm, un viņu mazuļiem.

J

- Pēdējā laikā ne Mani vecāki ir ļoti saprotoši. - Saprot viņas kļūdas... viņas nelaimi... viņas kaunu... Sara novērsās. Tad Viljams pastiepa roku un ietvēra plaukstā viņas pirkstus.

- Kādēļ tu man nekad nestāsti, kas tavā dzīvē bijis tik sāpīgs? - Abi neatcerējās, ka pavadījuši kopā tikai pāris dienu. Viņiem jau likās, ka pazīst viens otru gadiem ilgi,

- Kas liek tev tā domāt? - Viņa mēģināja izvairīties, bet Viljams neļāvās, un viņa stiprā roka vēl ciešāk saspieda Sāras plaukstu.

- Es redzu, ka tu kaut ko slēp. Es neredzu to skaidri, bet tas ir tur - kā spoks, kas vienmēr gaida tumsā un grib tevi vajāt. Vai tas ir kaut kas tik briesmīgs, ka tu nevari to man atklāt?

Viņa nezināja, ko lai atbild, viņas acīs saskrēja asaras.

- Es... es atvainojos... - Viņa atbrīvoja roku, lai noslaucītu asaras. Viesmīlis diskrēti nozuda.-Tas vienkārši ir... tik riebīgi... Tu vairs nekad nejutīsi pret mani to, ko tagad. Es nevienu neesmu satikusi, kopš... tas notika...

- Mans Dievs, kas tas ir? Vai tu kādu esi noslepkavojusi? Pat tad tai jābūt nejaušībai. Sara, nesodi sevi tā! - Viņš saņēma savās rokās Sāras plaukstas un turēja tā, lai Sara justos aizsargāta. - Es atvainojos, es negribu to izvilkt ar varu, bet man sāp, kad redzu tevi ciešam.

- Kā tas var būt ? - Sāra neticīgi smaidīja caur asarām. - Tu taču mani pat nepazīsti. — Tas bija tiesa, taču viņi abi zināja, ka Viljams pazīst Saru. Viņi pēc divām kopā pavadītām dienām pazina viens otru labāk, nekā citi cilvēki pazīst viens otru pēc kopā pavadīta mūža.

- Es tiešām izdarīju ko briesmīgu, - viņa atzina, tu-. lamās cieši viņam pie rokas, un viņš nešaubīdamies gaidīja.

- Es tam neticu. Es domāju, tu tikai uzskati, ka tas ir briesmīgi. Bet neviens cits tā nedomā, varu derēt.

-- Tev nav taisnība, - Sara ar nožēlu teica, tad nopūtās un atrāva rokas, skatīdamās viņam acīs. - Pirms diviem .idicm es apprecējos. Tā bija liela kļūda, un cs centos dzīvot dzīvi, kuru pati biju sev novēlējusi. Es izmēģināju visu. Es biju cieši nolēmusi palikt kopā ar viņu, kaut tas prasītu manu dzīvību. - Viljams šķita nemaz nereaģējam uz šo paziņojumu, kaut viņa gaidīja, ka tas viņu sāpīgi satrieks.

- Un vai tu vēl joprojām esi precējusies? - viņš mierīgi jautāja, joprojām turēdams izstieptas savas rokas, sniegdams tās viņai, ja viņa to gribētu, bet viņa negribēja. Tagad viņa zināja, ka nedrīkst. Kad viņš būs izdzirdējis visu, tad viņš to vairs nevēlēsies. Bet viņas pienākums bija visu izstāstīt.

- Mēs dzīvojam šķirti jau vairāk nekā gadu. Novembrī šķiršanās stāsies spēkā oficiāli. - To viņa pateica kā tiesas spriedumu par slepkavību.

- Jīitu līdzi, - viņš teica nopietni. - Es tiešām jūtu tev līdzi, Sara, es varu tikai iedomāties, cik tev bijis grūti, cik. nelaimīga tu droši vien juties beidzamā gada laikā. - Viņš prātoju, vai vns atstājis Saru kādas citas sievietes dēļ, varbūt starp viņiem nostājies kas cits. - Vai tu viņu ļoti mīlēji? -Viljams vilcinādamies jautāja, jo tas viņam bija jazina. Viņš gribēja zināt, vai sāpju cēlonis ir ilgas pēc vīra vai nožēla, bet Sara papurināja galvu.

- Godīgi runājot, es neesmu pārliecināta, vai vispār mīlēju viņu. Es pazinu viņu kopš mazotnes, un tobrīd man likās, ka precēties ir pareizi. Man viņš patika, bet es viņu īstenībā nepazinu. Un tad, kad mēs pēc medusmēneša atgriezāmies mājās, viss sabruka, un es sapratu, kādu kļūdu esmu izdarījusi. Viņš gribēja tikai dienu un nakti uzdzīvot, spēlēt kārtis ar saviem draugiem, skriet pakaļ citām sievietēm un dzert. - Bēdas viņas balsī runāja labāk par vārdiem. Viņa nestāstīja par zaudēto bērnu, nedz arī par prostitūtām, kuras Fredijs bija aizvedis uz viņas vecāku namu. Bet viņas acīs Viljams redzēja, ka viņa pārcietusi daudz vairāk, nekā stāsta. Sara novērsa skatienu, un Viljams atkal pieskārās viņas plaukstām, gaidīdams, lai viņa atkal palūkojas uz viņu. Viņas acīs bija gan atmiņas, gan jautājumi

- Man ļoti žēl, Sara, - Viljams teica. - Viņš droši vien ir galīgs muļķis. - Sara pasmaidīja un atkal nopūtās, juzdamās atvieglota, bet ne attaisnota. Viņa zināja, ka vienmēr jutīsies vainīga, tāpēc ka ir šķirtene, bet, ja viņa būtu turpinājusi dzīvot ar Frcdiju, tad taptu iznīcināta. - Vai šis bija tas briesmīgais grēks, kuru tu no manis slēpi? - Viņa pamāja ar galvu, un Viljams uzsmaidīja Sūrai. - Kā gan tu vari būt tik muļķīga? Šis nav pagājušais gadsimts. Arī citi cilvēki ir šķīrušies Vai tad tev būtu bijis labāk palikt kopā ar viņu un ciest šīs mocības?

- Nē. Bet es jūtos ļoti vainīga savu vecāku priekšā. Viņiem bija tik neērti! Neviens mūsu ģimenē nekad nav šķīries. Un vecāki viņu tik labi uzņēma. Es zinu, ka viņiem droši vien ir kauns, bet viņi nekad nav to pārmetuši. - Sāras balss aizlūza.

- Vai viņi sākumā pretojās? - Viljams strupi pajautāja.

- Nē, nepavisam. - Viņa papurināja galvu - Patiesību sakot, tieši viņi mudināja mani šķirties. - Viņa domās atgriezās pie viesībām Sauthemptonā, pie tā nākamā rīta pēc nelaimīgās gadadienas. - Patiesībā visu nokārtoja tēvs. Vecāki bija nepārspējami, bet viņiem noteikti bija sāpīgi tikties ar saviem draugiem Ņujorkā.

- Vai vins tev tā teica?

>

-Nē. Viņi ir pārāk labi, lai mani vainotu.

- Un vai tu esi satikusies ar viņu vai saviem draugiem nu tikusi sodīta par savu noziegumu?

Sara papurināja galvu un pasmaidīja par viņa izteiksmes

veidu.

- Nē! - Viņa iesmējās, pēkšņi juzdamās atkal jauna, un no viņas sirds bija novēlies kāds smagums. - Es taču slēpos Longailendā.

- Muļķa meitene! Esmu pārliecināts, ja tev būtu pieticis drosmes atgriezties Ņujorkā, tu konstatētu, ka visi aplaudē tev par to, ka tu esi pametusi to nelieti.

- Nezinu. - Sūra atkal nopūtās. - Es nevienu neesmu sastapusi... līdz šim.

- Tad man ir ļoti palaimējies, Sara Tomsones jaunkundze. Kāda liela dumiķe gan tu esi bijusi Neticami, ka tu veselu gadu esi sērojusī par cilvēku, kuru pat nemīlēji. Sara, patiešām! - Viljams izskatījās gan dusmīgs, gan uzjautrināts - Kā tu tā varēji darīt?

- Šķiršanās nav nekāds nieks, - Sara aizstāvējās. - Es uztraucos par to, ko cilvēki par mani domās. Ka es esmu līdzīga tai briesmīgajai sievietei, kura apprecēja tavu brālēnu.

- Ko? - Viljams šķita pārsteigts. - Kā Valisa Simsone? Dabūt piecu miljonu vērtus dārgakmeņus, māju Francijā un vd viru, kas viņu dievina, lai cik tas būtu muļķīgi? Ak mans Dievs, Sara, kāds briesmīgs liktenis, ceru, ka tevi tāds negaida! - Bija skaidrs, ka Viljams zobojas, un abi iesmējās.

- Es runāju nopietni, - viņa rājās, bet Viljams vēl smējās.

- Es arī. Vai tu domā, ka viņai tik ļoti nelaimējies?

- Nē. Bet ko cilvēki par viņu domā? Es negribu būt tāda kā viņa. - Sara atkal bija kļuvusi nopietna.

-Tu to nevari, zostiņa. Viņa piespieda karali atteikties no troņa. Tu esi godīga sieviete, kas dzīvē kļūdījusies, apprecējusies ar muļķi, pēc tam izlabojusi kļūdu. Kurš cilvēks varētu tevi par to nosodīt? Ak, esmu pārliecināts, ka varbūt kādu dienu kāds idiots tev to atgādinās, kāds, kas neko labāku nespēj kā tikai rādīt ar pirkstu uz citiem. Bet pie velna tādus! Tavā vietā es par šķiršanos nenieka nebēdātu. Kad tu atgriezīsies Ņujorkā, tev vajadzētu uzkāpt uz kāda jumta un skaļi kliegt par to. Tavā vietā es drīzāk kaunētos par to, ka vispār apprecējos.

Viņa pasmaidīja par Viljama viedokli, bet vienā ziņā cerēja, ka viņam taisnība, un viņa jutās daudz labāk. Varbūt viņam taisnība, varbūt viss nebūs tik briesmīgi, kā viņa baidījās. Un tad pēkšņi viņa iesmējās.

- Ja tu mani pārliecināsi, kā gan es pēc tam varēšu atgriezties vientuļajā lauku mājā?

Viljams ielēja viņai vel glāzi šampanieša, un viņa pasmaidīja, un Viljams ilgi un nopietni uzlūkoja Saru.

- Par to mums vēl kādreiz būs jāparunā. Neesmu pārliecināts, ka šis projekts man patīk.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka tu tādējādi gribi aizbēgt no dzīves. Tikpat labi tu varētu doties uz klosteri. - Un tad viņš pavērsa acis pret debesīm, atkal paņēmis rokā šampanieša glāzi. - Cik šausmīgs zaudējums! Dievs, neļauj man par to domāt, citādi cs tiešām sadusmošos!

- Par klosteri vai par lauku māju? - viņa ķircinājās. Viljams bija dāvājis viņai ko neticamu. Viņš bija pirmais cilvēks, kuram Sūra izstāstīja par šķiršanos, un viņš nav juties nepatīkami pārsteigts vai šausmināts, vai pat tikai izbrīnījies. Viņai tas nozīmēja pirmo soli uz brīvību.

- Par abiem. Nerunāsim vairs par to! Es gribu padejot ar tevi.

- Nav slikta doma. - Ja neskaita dažas dejas uz kuģa, ' vairāk nekā gadu nebija dejojusi, un pēkšņi šī ideja viņai

"•| i itikās. - Ja cs vēl mācēšu.

- Es tev atgādināšu, - viņš teica, parakstīdamies uz i Un pēc brīža viņi jau bija ceļā uz Café dc Paris, kur

V ijama ierašanās izraisīja nelielu vētru, visi it kā steidzās I. I tt, lai pakalpotu viņam. - Jā, jūsu labdzimtība... - Tieši tā, ju.su labdzimtība... -Labvakar, jūsu labdzimtība! - Viljams nu sāka izskatīties neapmierināts, un Sāra uzjautrinājās par viņa sejas izteiksmi.

-Tas taču tev nevar būt tik nepatīkami. Nu, saņemies! -viņa mierinoši teica, iedama blakus viņam uz deju zāli.

- Tev nav nojausmas, kā tas var apnikt. Droši vien tas nav slikti, ja tev ir deviņdesmit gadu, bet manā vecumā tas liek man justies neveikli. Pat manam tēvam tas nepatika.

- Tāda ir dzīve! - Sāra pasmīnēja, un viņi sāka dejot pic “Thaï Old Peeling” melodijas, kas bija populāra kopš pagājušās ziemas. Sākumā viņa jutās paslīvi, bet pēc brīža viņi slīdēja pa zāli tā, it kā būtu dejojuši kopā jau gadiem ilgi, un vēlāk viņa nosprieda, ka īpaši labi Viljams dejo tango un rumbu.

- Tu ļoti labi dejo, - viņš paslavēja Saru. - Vai esi pārliecināta par to, ka veselu gadu kaut kur slēpies? Varbūt

tu vienkārši 1 .ongailendā gāji uz deju stundām.

- Joki gan! Es nupat uzkāpu tev uz kājas.

- Muļķības! Tas bija manas kājas lielais pirksts. Tu jau sāc laboties!

Viņi smējās un dejoja, un runājās līdz diviem naktī, un atceļā uz mājām viņa žāvājās un miegaini uzsmaidīja viņam, tad atbalstīja galvu pret Viljama plecu.

-Man šis vakars bija tik jauks. Liels paldies tev, Viljam!

- Man gāja briesmīgi, - viņš teica, tikai uz brīdi spēdams izlikties pārliecinošs. - Man nebija ne jausmas, ka es vakariņoju ar kritušu sievieti. Es domāju, ka tu esi jauna, jauka meitene no Ņujorkas, un ko es uzzināju? Otrreizējas lietošanas prece, ak mans Dievs! - Viņš sērīgi kratīja galvu, bet Sāra iesita viņam ar rokassomiņu.

t ■>

- Otrreizējas lietošanas prece! Kā tu uzdrošinies! - Un abi smējās.

- Labi, tad teikšu “veca šķirtene”, ja tā tev šķiet labāk. Jebkurā gadījumā, tāda vilšanās... - Viljams joprojām purināja galvu, brīdi pa brīdim nerātni paskatīdamies Sārā, un pēkšņi viņai ienāca prātā, vai viņas stāvoklis neļauj Viljamam likt domāt, ka viņa ir viegli iegūstama, ka viņš var kā starp citu parotaļāties ar Sāru tās dažas nedēļas, kamēr viņa bus Londonā. Šī doma viņu sastindzināja, viņa atrāvās no Viljama, kad viņi jau gandrīz bija piebraukuši pie viesnīcas. Šī kustība bija tik strauja, ka Viljams uzreiz saprata - noticis kas nelāgs, un viņš vaicājoši uzlūkoja Sāru.

- Kas noticis?

- Nekas. Liekas, mugurā krika.

-Nē, nepavisam!

- Iemetās gan! - Viņa neatlaidās, bet Viljams nenoticēja.

- Nedomāju vis. Man šķiet, tev atkal kaut kas iešāvās prātā, kas tevi sarūgtināja.

- Ko tu runā? - Kā viņš varēja tik labi Sāru pazīt pec tik neilga laika? Tas bija pārsteidzoši. - Tā nav tiesa.

- Labi. Tāpēc ka tu liec man tik daudz raizēties par tevi tādu muļķīgu iemeslu dēļ. Ja tu vairāk domātu par to labo, kas notiek pašlaik, tev atliktu mazāk laika bažīties par lietām, kuras varētu notikt vēlāk un kuras varbūt nemaz nenotiks, un tad tu dzīvotu daudz ilgāk un laimīgāk. - Viljams runāja gandrīz tēvišķīgi, un viņa klausīdamās kratīja galvu.

- Pateicos, jūsu labdzimtība!

- Nav par ko, Tomsoncs jaunkundze!

Tad viņi jau bija pie viesnīcas, un Viljams izleca no mašīnas, atvēra durtiņas un palīdzēja viņai izkāpt. Sara prātoja, ko gan viņš tagad darīs, vai nāks viņai līdzi augšā. Sara jau bija izlēmusi, ka nepieļaus to.

- Vai tev šķiet, ka tavi vecāki mums vēl kādu reizi to atļaus? - viņš godbijīgi vaicāja. - Varbūt rītvakar, ja es paskaidrošu tavam tēvam, ka tango tev vēl īsti nepadodas? -Sāra maigi paskatījās uz Viljamu. Viņš bija daudz godprātīgāks, пока viņa domāja, un šovakar viņi daudz ko bija noskaidrojuši. Ja ne vairāk, tad viņa tagad zināja, ka viņi tomēr var būt draugi, Sāra cerēja, ka uz mūžu.

- Viņi varētu gan. Vai tu negribētu rīt nākt ar mums apskatīt Vestminsteras abatiju?

- Nē, - viņš pasmaidīja. - Bet cs to ar prieku darīšu. -Viņš gribēja redzēt Sāru, nevis baznīcu. Bet abatijas apskate bija niecīgs upuris salīdzinājumā ar to, ka viņš varēs būt kopā ar Saru. - Un varbūt šinī nedēļas nogalē tu aizbrauktu ar mani uz laukiem?

- Tas man patiktu! - Sāra pasmaidīja, un tajā brīdī viņš ļoti tuvu pievirzīja savas lūpas viņas lūpām un lēni noskūpstīja Sāru. Viņa rokas ar pārsteidzošu spēku turēja Sāru cieši klāt, bet ne tik cieši, lai viņa justos jelkā apdraudēta, pat ne lai sabītos. Kad viņš atkal pavirzījās nostāk, abi bija bez elpas.

- Man šķiet, mēs, iespējams, abi esam tam par vecu, -viņš nočukstēja. - Bet man tas patīk. - Viņam patika šis maigums, šis nākotnes apsolījums.

Tad viņš aizveda Sāru līdz liftam un vēlējās noskūpstīt vēlreiz, bet pārdomāja. Viņš negribēja, ka to redz šveicars.

- Satiksimies no rīta, - Viljams čukstēja, un viņa pamāja, kad viņš pieliecās tuvāk. Sāra pacēla acis, domādama, ko gan Viljams gatavojas teikt, un viņas sirds apst ājās, kad viņa to izdzirdēja. Tas bija tikai čuksts, un tas nāca tik agri. Bet Viljams nevarēja to nepateikt, - Es mīlu tevi, Sara.

Viņa gribēja pateikt, ka arī viņu mīl, bet viņš jau bija atliecis augumu un atkāpies, un lifta durvis drīz viņus atdalīja vienu no otra.

Septītā nodaļa

Kā jau ieplānots, nākamajā dienā viņi devās uz Vcst-minsteras abatiju, un vecie Tomsoni sajuta, ka starp jaunajiem ir kaut kas noticis. Sāra šķita klusāka nekā iepriekšējā dienā, un Viljams citādām acīm skatījās uz viņu - īpašnicciskāk. Viktorija, uz bridi atpalikdama, iečukstēja dažus vārdus vīram ausī:

- Vai tev neliekas, ka kaut kas nav kārtībā? Sāra šodien liekas noraizējusies.

- Nav ne jausmas, - tēvs atteica, bet tajā brīdī Viljams pagriezās pret viņiem, lai norādītu uz kādu arhitektūras smalkumu. Tāpat kā Tauerā, ari šeit viņš stāstīja Tomsoniem atgadījumus no karaliskās ģimenes dzīves, interesantus sīkumus par dažādiem valdniekiem. Viņš pieminēja pirms gada notikušo kronēšanu un labvēlīgi izteicās par savu brālēnu Bertiju. “Bertijs” tagad bija karalis, par spīti viņa paša protestiem. Tā kā viņš nebija šai lomai gatavojies, tad izjuta šausmas, kad viņa brālis Deivids atteicās turpmāk būt karalis Ed vārds.

Pēc tam viņi pastaigājās pa kapsētu, un šeit atkal Sāras mātei likās, ka meita ir pārāk klusa, Tomsonu pāris iegāja atpakaļ baznīcā, atstājot jaunos vienatnē Pie durvīm viņi apstājās un redzēja, ka abi jaunie runājas šķietami ļoti nopietni.

- Vai tu esi par kaut ko nobažījusies? - Viljams izskatījās noraizējies, saņemdams viņas rokas savās. - Man to nevajadzēja teikt, vai ne? - Bet viņš nekad mūžā ne ar vienu nebija to izjutis, koprct Sāru, ne tik spēcīgi un pilnīgi noteikti nekad ne tik ātri. Viņš jutās kā zēns, kas līdz ausīm samīlējies, un viņš nespēja apturēt savus vārdus. - Piedod, Sara.,, cs mīlu tevi... es zinu, ka tas izklausās neticami, un tu droši vien domā, ka es esmu traks. Bet es mīlu. Mīlu tevi, kāda tu esi, ko tu domā, ko tu gribi... — Viņš patiešām izskatījās noraizējies. - Un es negribu tevi zaudēt.

Sara pavērsa pret viņu skumju pilnas acis. No viņas skatiena varēja noprast, ka viņa arī mīl Viljamu, bet tikpat redzams bija arī tas, ka viņa nevēlas, lai tā būtu.

- Kā gan tu vari tā runāt? Par to, ka tev jāzaudē mani... Tu nekad nevarēsi mani iegūt. Esmu šķirtene, Un tu esi troņmantnieks. Un mēs nemaz nevaram... draudzēties... vai garāmejot paflirtēt.

Viljams kādu brīdi pašūpojās uz papēžiem, skatīdamies Sārā, un viņa sejā bija tāda kā smaida atblāzma.

- Mana mīļā meitene, ja tu sauc to par garāmejošu flirtu, tad cs gribētu, lai tu man paskaidro, ko tu uzskati par nopietnību. Es nekad neesmu bijis tik nopietns ne pret vienu savās jūtās, un mēs tikai nesen iepazināmies. Tas, mīļā, nav tas, ko es sauktu par “garāmejošu flirtu”.

- Labi jau, labi. - Sara negribot pasmaidīja. - Tu zini, par ko es domāju, Tas ne pie kā nevar novest. Kādēļ mums tā jāmoka sevi? Mēs varētu būt tikai draugi. Es drīz braukšu atpakaļ uz Ameriku, un tev šeit ir pašam sava dzīve.

- Un tu? Kādā dzīvē tu atgriezīsies? - Viņš izskatījās neiespējami nelaimīgs, dzirdot Sāni tā runājam. - Savā brūkošajā lauku mājā, kur vadīsi dienas kā veca sieva? Nevajag!

- Viljam, es esmu šķīrusies! Pareizāk sakot, būšu. Tu darīji muļķīgi, nonākdams tik tālu, - viņa bēdīgi teica.

-Gribu, lai tu zinātu, ka tava šķiršanās man neko nenozīmē, -Viljams kvēli sacīja. - Tas man nozīmē tikpat maz kā nolāpītā pēctecība, par kuru tu mūžīgi satraucies. Tas ir tas, vai ne? Tu atkal sajauc sevi ar to stulbo sievieti, kura apprecēja Dāvidu, - Viņš, protams, domāja Vindzoras hercogieni, un abi to saprata. Un Viljamam bija taisnība. Sara tiešām atkal domāja par Valisu Simsoni, bet viņa neatkāpās no saviem uzskatiem.

- Tam ir sakars ar tradīcijām un ar atbildību. Tu nevari tik vienkārši aizbēgt no tā visa. Tu nevari to ignorēt,'izlikties, ka tā nav, un arī es to nevaru. Tas būtu kā pilnā gaitā braukt ar mašīnu pa ceļu, izliekoties, ka to nešķērso mūris. Tas tur atrodas, Viljam, vai nu tu gribi to redzēt, vai ne, un agri vai vēlu mēs ļoti sāpīgi tajā ietrieksimies, ja neapstāsimies, pirms vēl nav par vēlu. - Viņa negribēja nevienam nodarīt pāri. Nedz viņam, nedz sev.. Viņa negribēja līdz ausīm iemīlēties Viljamā un pēc tam viņu zaudēt, jo iegūt taču nevarēja. Tam vienkārši nebija jēgas, lai arī kā viņa jau tagad mīlētu viņu vai arī Viljams viņu.

7

- Ko tad tu iesaki? - Viljams sērīgi palūkojās Sārā, jo viņam nepatika nekas no viņas sacītā. - Lai mēs apstājamies? Lai mēs vairs nesatiekamies? Pie velna, to es nedarīšu, ja vien tu, man cieši acīs skatoties, nepateiksi, ka nemīli mani. - Viņš vilka Sāras rokas uz savu pusi un skatījās viņai acis, līdz viņa vairs nespēja izturēt.

- To es nevaru pateikt, - Sara klusi nočukstēja un tad atkal palūkojās viņam acīs, - Bet varbūt mums labāk būt tikai draugiem. Tas ir viss, kas mums atvēlēts. Es labāk paturētu tevi kā draugu nekā zaudētu tevi. Bet, ja mēs turpināsim, kā sākām, drāzdamies tik bīstamā un dumjā spēlē, tad agrāk vai vēlāk visi, kas tevi pazīst, vērsīsies pret tevi, un tā būs katastrofa.

-Labi gan tu domā par manu ģimeni. Zini, mana māte ir pa pusei francūziete, un viņai vienmēr tā pakāpju skaitīšana līdz tronim ir likusies ārkārtīgi muļķīga. Četrpadsmitais pēc kārtas - tas nav pārāk iespaidīgi. Es varētu šo pašu brīdi no tā atteikties un ne mirkli neizjustu, ka man kaut kā pietrūkst. Neviens cits arī tādēļ neko nezaudētu.

- Es nekad tev to neļautu.

- Ak Dievs... nu, lūdzu, Sara! Esmu pieaudzis vīrietis, un tev jātic, ka es zinu, ko daru. Un šobrīd tavas bažas ir priekšlaicīgas un absurdas. - Viņš mēģināja padarīt visu vieglāku, bet abi zināja, ka Sārai ir taisnība. Viņš atteiktos no savas troņmantniccības tajā pašā brīdī, kad zinātu, ka Sara ir ar mieru precēties ar viņu, bet viņam bija bail to lūgt. Uz spēles bija likts pārāk daudz, lai viņš riskētu tik ātri to zaudēt. Viņš nekad nevienai nebija lūdzis roku, un viņš jau tagad zināja, cik ļoti mīl Sāru. - Dcbcstiņ, tas ir uzjautrinoši! -viņš zobojās, kad viņi gāja atpakaļ uz baznīcu sameklēt vecākus. - Puse no Anglijas meitenēm būtu ar mieru kādu noslepkavot, lai kļūtu par hercogieni, bet tu pat negribi ar mani runāt, it kā tā būtu kāda lipīga slimība. - Tad viņš iesmējās, iedomādamies, cik ļoti viņš ticis lutināts ar jaunu sieviešu uzmanību, bet cik izvairīga bija šī meitene. - Es tiešām mīlu tevi. Es mīlu tevi, Sara Tomsone! - Viljams apskāva viņu, lai redz kaut vai visa pasaule, un noskūpstīja viņu pašā Vcstminsteras abati jas krāšņuma vidū.

- Viljam... - Sara gribēja protestēt, bet tad padevās pievārēta un bez elpas viņa spēka un tīrā magnētisma dēļ Un, kad Viljams beidzot atrāvās no Sūras, viņa palūkojās augšup un uz mirkli aizmirsa visu savu atturību

~ Es tevi mīlu.....Bet domāju, ka mēs abi esam traki.

- Mēs esam. - Viljams laimīgs pasmaidīja, aplikdams roku viņai ap pleciem, kad viņi devās uz abatijas ieejas pusi pie vecākiem. - Bet varbūt tas ir trakums, no kura mēs nekad neizārstēsimies, - viņš klusi nočukstēja, un Sara neatbildēja.

- Kur jūs abi bijāt? - Edvards izlikās norūpējies, bet patiesībā tāds nebija. No jauno acīm varēja saprast, ka viņi ir tuvāk viens otram nekā jebkad un ka viss ir labi.

- Klīdām, runājām... jūsu meita ir ļoti valdzinoša.

- Es ar viņu vēlāk vēl parunāšu. - Edvards uzsmaidīja abiem, un tad vīrieši kādu brīdi pastaigājās divatā, tērzējot par Edvarda banku un to, kā Amerika uztver kara iespēju. Un Viljams pastāstīja par beidzamo ceļojumu uz Minheni.

Viņi paēda lenču vecajā “Češīras sierā”, kur ēda pīrāgu ar baloža gaļu. Pēc tam Viljamam bija jādodas prom.

- Diemžēl esmu apsolījis saviem juristiem, ka pavadīšu pēcpusdienu kopā ar viņiem, palaikam tā ir nepatīkama nepieciešamība. - Viņš atvainojās, ka pamet viņus vienus, un uzlūdza Sāni pēc tam uz pusdienām un dej ām. Viņa vilcinājās, un Viljams izskatījās nobēdājies. - Tikai kā draugi... vēl vienu reizi... - Viljams meloja, un Sara iesmējās. Viņa jau pārāk labi pazina Viljamu, lai ticētu tam.

- Tu esi nepārspējams!

- Varbūt. Bet tev vēl jāpiestrādā pie tango. - Abi par to pasmējās, atceroties, cik daudzas reizes viņa kļūdījusies. - Šovakar mēs par to parūpēsimies, vai labi?

- Labi, - Sara negribīgi piekrita, prātojot, vai gan viņa jelkad spētu Viljamam ko atteikt. Viņš bija vienreizējs vīrietis, un nekad neviens nebija Saru tā aizrāvis, Fredijs Vandī-rings jau nu noteikti ne Toreiz viss bija licies kārtībā, bet viņa bija tik jauna un dumja, taču arī tagad viņa nerīkojās pareizi, lai gan citādā veidā, un tomēr viņa nevienu nebija mīlējusi vairāk un nebija pazinusi labāk, kā viņa jau pazina Viljamu.

- Viņš ir ļoti simpātisks, - teica māte, kad Edvards izlaida viņas no mašīnas pie Hārdija Eimisa veikala. Sūrai nācās piekrist mātei. Viņa tikai negribēja sabojāt savu dzīvi, uzsākot mīlas sakaru, kas ne pie kā nevarēja novest. Par spīti Viljama vēlmei sūtīt pie velna piesardzību, Sara viņa paša labad negribēja būt tik vieglprātīga. Bet līdz vakaram viņa bija aizmirsusi visas bailes, jo māte nopirka viņai fantastisku balta atlasa kleitu, kas gluži neticami izcēla viņas tumšos matus un zaļās acis.

Kad Viljams viņu tovakar ieraudzīja, viņš kā sastindzis stāvēja un skatījās, tik skaista bija Sūra. - Dievs augstais, tu izskaties bīstama šajā tērpā! Neesmu drošs, vai tev vajadzētu ļaut man tevi kaut kur vest. Tavi vecāki patiešām man ļoti uzticas,

- Es teicu, lai viņi tā nedara, bet tu droši vien esi pilnīgi iepinis viņus savos tīklos, - Sara zobojās, un viņi iznāca no viesnīcas. Šoreiz Viljams bija atbraucis bentlijā, kuru vadīja šoferis.

- Tu tiešām izskaties pilnīgi neatvairāma, dārgā! - Sūra likās kā īsta princese.

-■ Pateicos! - Sara laimīga viņam uzsmaidīja.

Un atkal viņ*em kopā bi ja labi. Sara nolēma būt atraisīta. Viljams viņu izklaidēja, Sūrai patika Viljama draugi, un pret Saru viņi izturējās burvīgi. Viņi dejoja visu nakti, Sara beidzot apguva gan rumbu, gan tango, un savā jaunajā kleitā, kopā ar Viljamu dejojot, viņa bija neparasti skaista.

Atkal viņš aizveda Sūru uz viesnīcu pēc diviem naktī, un vakars likās aizlidojis kā pāris mirkļu. Sūra bija pilnīgi atbrīvota Viljama klātbūtnē, tāds bija arī viņš. Šovakar viņi ne reizes nebija ieminējušies par savām nākotnes raizēm vai Viljama jūtām pret Saru Tas bija jauks, viegls vakars, un viesnīcā Sara juta, ka negrib pamest Viljamu un iet augšā.

- Un kādu vēstures pieminekli jūs apmeklējat rītdien, dārgā?

Sara pasmaidīja par Viljama izteiksmes veidu.

- Nekādu. Mēs gribējām palikt viesnīcā un atpūsties. Tēvam ir kārtojams kāds darījums, un lenču viņš ēd kopā ar vienu no saviem draugiem, un mēs ar māti nedarīsim neko.

- Ļoti interesanti. - Viljams nopietni palūkojās uz Saru. - Vai es varētu iekārdināt tevi nedarīt neko kopā ar mani? Mazu izbraukumu uz laukiem svaigā gaisā?

Viņa bridi vilcinājās, tad pamāja. Par spīti visai piesardzībai, Sara zināja, ka nespēj pretoties. Un viņa gandrīz bija nolēmusi nemaz nemēģināt to darīt, līdz viņi aizbrauks no Anglijas.

Viljams piebrauca pirms lenča ar spēcīgu “Bugatti” firmas mašīnu, kuru Sara vēl nebija redzējusi. Viņi devās uz Glostcršīru, un Viljams pa ceļam stāstīja par interesantākajām vietām.

- Un kurp tieši mēs dodamies?

- Uz vienu no senākajiem lauku īpašumiem Anglijā. -Viljams izskatījās ļoti nopietns. - Galvenā ēka celta četrpadsmitajā gadsimtā, šķiet, ka tā ir nedaudz biedējoša, bet ir vēl vairākas cilas celtnes, kas ir mazliet mūsdienīgākas. Lielāko no tām projektējis sers Kristofers Rēns astoņpadsmitajā gadsimtā, un tā patiešām ir ļoti jauka. Vēl tur ir plaši staļļi, ferma un ļoti mīlīga mednieku mājiņa. Domāju, tev patiks.

Tas izklausījās ļoti jauki, un Sārajautāja:

- Brīnišķīgi, Viljam! Un kas tur dzīvo?

Viņš brīdi vilcinājās.

- Es. Nu, patiesību sakot, es pavadu tur ļoti maz laika, bet mana māte tur dzīvo pastāvīgi. Viņa. mitinās galvenajā ēkā. Bet man labāk patīk mednieku namiņā. Man likās, tev patiktu kopā ar māli ieturēt lenču, ja jau tev izgadījies brīvs brīdis.

- Viljam! Tu ved mani uz lenču pie savas mātes un pat nepateici man to iepriekš! - Sara bija šausmās.

- Apsolu tev, ka viņa ir ļoti mīļa, - viņš nevainīgi atteica. - Manuprāt, tev viņa iepatiksies.

- Bet ko viņa nodomās par mani? Kādēļ mēs braucam uz šo lenču? - Sārai atkal kļuva bail no Viljama, no viņu abu neiegrožotajām jūtām, no tā, pie kā tas var novest.

- Es viņai teicu, ka tu esi izsalkusi. Patiesībā es piezvanīju viņai vakar un pateicu, ka man gribētos, lai jūs pirms tavas aizbraukšanas satiekaties.

- Kāpēc? - Sara skatījās uz viņu pārmetoši.

- Kāpēc? - viņš pārsteigts pārjautāja. - Tāpēc, ka tu esi mans draugs un patīc man.

- Vai to tu teici mātei? - Sāra nikni noprasīja un gaidīja atbildi.

- Īstenībā es teicu viņai, ka mēs sestdien salaulāsimies un, pēc manām domām, būtu labi, ja viņa sastaptu nākamo Vitfddas hercogieni pirms tam.

- Viljam, beidz! Es runāju nopietni. Es negribu, lai viņa nodomā, ka es tevi medīju vai taisos sabojāt tavu dzīvi.

- Ak nē! Es viņai pateicu arī to. Es teicu, ka tu nāksi uz lenču, bet pilnīgi atsakies pieņemt titulu.

- Viljam! - Sāra iespiedzās, pēkšņi iesmiedamās. - Ko tu ar mani dari?

- Pagaidām neko, bet es ļoti vēlētos!

- Tu esi neciešams! Tev būtu vajadzējis mani brīdināt, ka mēs braucam uz šejieni. Man pat nav kleitas mugurā! -Sara bija uzvilkusi bikses un zīda blūzi, un augstākajās aprindās tas tika uzskatīts par drosmīgu tērpu. Sāra bija pārliecināta, ka vecā hercogiene nebūs apmierināta.

- Es viņai pastāstīju, ka tu esi amerikāniete, un tas, manuprāt, izskaidro visu. - Viņš ķircinoties izlikās, ka mierina Sūru, patiesībā Viljams domāja, ka Sara to vēl samērā viegli uzņēmusi. Viņš bija bažījies, ka viņa būs daudz vairāk neapmierināta, bet faktiski viņa bija itin laba partnere.

- Vai tu viņai pateici arī to, ka es gaidu šķiršanos, ja jau esi tik daudz par mani stāstījis?

- Nolāpīts, aizmirsu! - Viljams pasmīnēja. - Bet tu noteikti pasaki to viņai lenča laikā. Viņa vēlēsies visu par to uzzināt. - Viljams uzsmaidīja Sūrai, būdams vairāk iemīlējies nekā jebkad. Un pilnīgi vienaldzīgs pret viņas bailēm un iebildumiem.

- Tu esi tiešām briesmīgs, - Sāra pārmeta viņam.

- Pateicos, mana mīļā! Vienmēr gatavs pakalpot!

Drīz pēc tam viņi sasniedza galvenos vārtus, un īpašums

uz Sārti atstāja brīnišķīgu iespaidu. To ieskāva tik augsts un sens akmeņu krāvuma žogs, ka šķita, tas ierīkots normaņu laikos. Ēkas un koki bija veci, bet vi ss tika uzturēts labā kārtībā. Apjomi bija nomācoši. Galvenā māja vairāk izskatījās pēc cietokšņa, bet, braucot garām mednieku namiņam, Sāra ievēroja, cik tas izskatās simpātisks. Tas bija lielāks par Tomsonu Longailendas māju. Ēka, kurā dzīvoja Viljama māte, bija ļoti jauka, tajā bija daudz franču un angļu senlietu. Sāra bija izbrīnīta, kad ieraudzīja smalko, trauslo, bet vēl joprojām skaisto Vitfildas hercogieni.

- Priecājos ar jums iepazīties, jūsu labdzimtība, - Sāra satraukta teica, nezinot, vai viņai vajadzētu paklanīties vai spiest hercogienei roku, bet vecā sieviete uzmanīgi saņēma Sūras roku savā un paturēja.

- Un es priecājos iepazīties ar jums. Viljams teica, ka jūs esot jauka meitene, un es redzu, ka viņš nav kļūdījies. Nāciet, lūdzu, iekšā! - Viņa ieveda Sāru, staigādama gluži mundri, tikai ar niedres spieķa palīdzību. Šis spieķis reiz bija piederējis karalienei Viktorijai, un nesen Bertijs to bija kā mazu dāvaniņu pasniedzis hercogienei, kad viesojās šeit.

Hercogiene izrādīja Sārai trīs pirmā stāva viesistabas, pēc tam viņas izgāja dārzā. Bija silta, saulaina diena, šī vasara vispār bija Anglijai neraksturīgi karsta.

- Vai jūs šeit uz ilgu laiku, mana dārgā? - mīļi apvaicājās Viljama māte, bet Sāra ar nožēlu pakratīja galvu.

- Mēs nākamnedēļ braucam uz Itāliju. Augusta beigās mēs vēl uz dažām dienām iegriezīsimies Londonā, pirms kuģosim atpakaļ uz Ameriku, bet tas arī viss. Manam tēvam jābūt atpakaļ Ņujorkā septembra sākumā.

- Viljams man teica, ka viņš ir baņķieris. Mans tēvs arī bija baņķieris. Un vai Viljams ir jums stāstījis, ka viņa tēvs bija Lordu palātas priekšsēdētājs? Viņš bija brīnumains cilvēks.. viņš ļoti līdzinājās Viljamam. - Hercogiene ar acīm redzamu lepnumu palūkojās dēlā, un Viljams viņai uzsmaidīja un aplika viņai roku.

- Nav labi lielīties, māt, - viņš zobojās, un bija skaidri redzams, ka māte viņu dievina. Viljams kopš paša dzimšanas brīža bija viņas lepnums un prieks, viņš bija ilgās un laimīgās laulības pelnītā alga.

- Es nelielos. Es tikai domāju, ka Sāra gribēs kaut ko uzzināt par tavu tēvu. Varbūt kādu dienu tu iesi viņa pēdās.

- Diezin vai, māt. Tas ir pārāk grūti. Es piedalīšos sēdēs, bet nezin vai kādu vadīšu.

- Tu pats vari sevi kādu dienu pārsteigt. - Viņa atkal uzsmaidīja Sārai, un pēc brīža visi devās iekšā uz lenču. Hercogiene bija apburoša sieviete, pārsteidzoši dzīvīga savam vecumam, un viņa, kā redzams, mīlēja Viljamu. Viņa neķērās pie Viljama kā glābiņa, viņa nesūrojās, ka dēls velta viņai pārāk maz uzmanības un laika Viņa bija pilnīgi mierā ar to dzīvi, kādu Viljams dzīvoja, un šķila, ka viņa gūst daudz prieka no dēla stāstiem par viņa dzīvi. Viljama māte pastāstīja Sārai dažus atgadījumus no dēla bērnības un jaunības laikiem, no Ilonas laika. Pēc tam viņš bija mācījies Kembridžā vēsturi, politiku un ekonomiku

- Jā, un tagad es tikai eju uz svinīgām pusdienām un dejoju tango. Ļoti nozīmīga izglītības izmantošana. - Bet Sārajau zināja, ka viņš dara ko vairāk. Viņš vadīja muižu un ļoti ienesīgo fermu, viņš aktīvi piedalījās Lordu palātas darbā; viņš ceļoja, daudz lasīja, interesējās par politiku, Viljams bija interesants cilvēks, un Sarai bija jaatzīst, ka Viljama viņai patika viss. Sārai patika pat viņa māte. Un hercogienei Sāra arī šķita iepatikusies.

Visi trīs izgāja garā pastaigā pa dārzu, un Anabella Vitfilda stāstīja Sārai par savu bērnību Kornvolā, par saviem Francijas apciemojumiem pie mātes vecākiem, par Dovilā pavadītajām vasarām.

- Reizēm man tā visa pietrūkst, - viņa nostalģiski atzinās jauniešiem,

- Mēs bijām Dovilā jūlijā. Tur joprojām ir jauki! - Sāra uzsmaidīj a hercogienei.

- Priecājos to dzirdēt. Es tur neesmu bijusi jau piecdesmit gadus. - Viņa uzsmaidīja dēlam. - Kad piedzima Viljams, es vienmēr paliku mājās. Es gribēju pavadīt kopā ar viņu katru brīdi, brīnoties par katru viņa kustību un katru vārdiņu, kuru viņš izrunāja. Kad puisēns devās uz Itonu, cs gandrīz nomiru aiz bēdām. Mēģināju pārliecināt Džordžu, ka labāk atstāt zēnu mājās un pieņemt viņam skolotāju, bet vīrs bija neatlaidīgs, un droši vien viņam bija taisnība. Mājās viņam būtu bijis garlaicīgi kopā ar savu veco māti. -- Viņa mīloši palūkojās uz Viljamu, un viņš noskūpstīja māti uz vaiga.

- Mājās ar tevi nekad nebija garlaicīgi, un tu to zini. Es tevi dievināju un joprojām dievinu.

- Muļķīti! -- viņa noteica, kā vienmēr būdama laimīga to dzirdēt.

Vītfīldu viņi atstāja vēlu pēcpusdienā, un hercogiene aicināja Sāru vēl apmeklēt viņu, pirms viņa aizbrauks atpakaļ.

- Varbūt pēc atgriešanās no Itālijas. Es gribēšu par to visu uzzināt, kad jūs atkal atbrauksiet uz Londonu.

-Labprāt jūs atkal apmeklētu! - Sara viņai uzsmaidīja. Viņa bija labi pavadījusi laiku, un Viljams par to runāja visu atpakaļceļu.

- Tava māte ir brīnišķīga! - Sara pasmaidīja, domādama par to, ko māte bija viņai pastāstījusi. Viņa bija bijusi sirsnīga un viesmīlīga un patiesi interesējusies par Sāru.

- Viņa tiešām ir nepārspējama. Viņā nav nc mazākā ļaunuma, un es neesmu redzējis māti dusmojamies ne uz vienu, varbūt vienīgi uz mani. - Viljams iesmejas, kaut ko atcerēdamies. - Nedz arī nelaipna. Un viņa nekad nerunā dusmās. Un manu tēvu viņa dievināja. Žēl, ka tu nevarēji iepazīties ar tēvu, bet es esmu ārkārtīgi priecīgs, ka tev iznāca laiks iepazīties ar manu māti. - Viņa acu skatiens pauda vēl ko vairāk, bet Sāra izlikās, ka to nemana. Viņa neuzdrošinājās ļaut sev pietuvoties Viljamam vēl vairāk.

- Priecājos, ka tu mani aizvedi, - Sāra klusi noteica.

- Viņa arī bija priecīga. Tu viņai tiešām patiki. -Viljams palūkojās uz Sāru un sajuta aizkustinājumu par viņas bailēm.

- Viņai nemaz nepatiktu, ka es esmu šķīrusies, vai ne? - Sara ar nožēlu teica, kamēr viņš meistarīgi iegrieza savu mašīnu asā likumā.

-Vai zini, man liekas, viņa par to neuztrauktos,-Viljams godīgi atzinās.

- Labi, man prieks, ka tu izlēmi to nepārbaudīt. - Sūra atvieglota atkal pasmaidīja. Bet viņš nespēja atturēties un paķircināja Saru.

- Man likās, tu gribēji viņai to lenča laikā pastāstīt.

- Es aizmirsu. Izdarīšu to nākamreiz, apsolu, - Sara viņam piebalsoja.

- Nepārspējami! Viņai būs aizraujoši to uzzināt. -Abi smējās un visu atceļu priecājās viens par otra sabiedrību, un pie viesnīcas Viljams ar nožēlu atvadījās no Sāras Tovakar Sara vakariņoja kopa ar vecākiem pie viņu draugiem. Bet Viljams vēlējās satikt Sāru jau nākamajā rītā.

- Vai tad tev nav nekā cita, ko darīt? - Sara pajautāja. Viņi stāvēja pie Kleridža viesnīcas kā divi ļoti laimīgi, jauni mīlētāji.

- Šonedēļ ne. Es gribu katru iespējamo bridi pavadīt ar tevi, pirms tu aizbrauc uz Romu. Ja vien tev nav iebildumu. - Sara nodomāja, ka Viljama labad vajadzētu kaut ko iebilst, bet patiesībā viņa to negribēja darīt. Viņš bija pārāk pievilcīgs, tāds pats kā viņa acis.

- Rītnoril Haidparkā? Un tad uz Nacionālo galeriju, pēc tam īss izbrauciens uz Ričmondu, pēc tam pastaiga Kjū Botāniskajā dārzā. Un lenčs Bērklija viesnīcā. - Vi ņš bija to visu izplānojis, un Sāra iesmējās. Viņai bija vienalga, kurp doties, lai tikai viņi būtu kopā. Viņa bija ierauta virpulī, par spīti savām bailēm aizrauties par daudz, Sāra bija pilnīgi pakļāvusies satraucošajai sajūtai, kas radās, viņam vienmēr blakus esot, Viljamam nebija iespējams nepakļauties, bet tik un tā drīz viņiem jāšķiras. Tad viņai nāksies piespiest sevi aizmirst Viljamu. Bet kādēļ netvert mazliet laimes šajās nedaudzajās dienās? Kādēļ nc - pēc visa tā laika, ko viņa pavadījusi vienatnē, un pēc tā drausmīgā gada ar Frediju.

Visas atlikušās dienas, kuras Tomsoni pavadīja Londonā, Viljams gandrīz vienmēr gāja viņiem līdzi. Šad un tad viņam bija kādas neatliekamas darīšanas, bet lielāko daļu laika Viljams bija Tomsonu rīcībā. Viņš kopā ar Edvardu Tomsonu pēdējā dienā ieturēja lenču Vaita klubā, kura biedrs Viljams bija.

- Vai bija interesanti? - Sara pajautāja, kad tēvs atgriezās.

- Viljams bija ļoti laipns. Un klubs ir fantastisks. - Bet ne jau kluba gaisotne vai ēdiens bija tas, kas tēvam visvairāk patika. Tas bija pats Viljams un tas, ko viņš sacīja. - Viljams mūs visus šovakar uzaicina uz pusdienām, un pēc tam viņš ar tevi ies dejot. Droši vien pēc tam tev Itālija šķitīs ļoti klusa - bez Viljama, - tēvs nopietni sacīja un vēroja, kāda būs Sāras sejas izteiksme.

- Nu, es pieradīšu pie tā, vai ne? - viņa stingri atteica. - Šeit bijajauki, un Viljams bija tik ārkārtīgi laipns, bet tas nevar turpināties bezgalīgi. - Viņa apskāva tēvu un tad izgāja no istabas, un tovakar viņi visi apmeklēja “Savoy Grill”, Viljams bija apburošs kompānijas biedrs, kā jau parasts, un arī Sara bija labā formā. Pēc pusdienām viņi aizveda vecākus līdz viesnīcai un paši tievās dejot uz Četru Simtu klubu.

Bet tovakar viņa rokās Sara bija rimta, lai arī kā viņa bija pūlējusies būt jautra pirms tam. Bija redzams, cik viņai jau tagad skumji, un beigās viņi aizgāja atpakaļ pie galdiņa un sadevās rokās, vienkārši runādamies atlikušajā laikā.

- Vai nākamnedēļ tev būs tikpat grūti, cik man? -jautāja Viljams, un viņa pamāja. - Nezinu, ko es bez tevis iesākšu, Sara. - Viņi bija kļuvuši tik tuvi šajās pāris nedēļās.

Joprojām abiem bija brīnums, kā tas iespējams. Viljams vēl nevarēja to saprast. Nevienu nekad viņš nebija nedz tā mīlējis, nedz tik labi pazinis.

-Tu atradīsi sev kādu nodarbošanos. - Sāra pasmaidīja. - Varbūt tev vajadzētu iestāties darbā par gidu Britu muzejā vai Tauerā.

- Cik laba doma! - viņš kacinājās, bet tad aplika roku Sūrai ap pleciem. - Es ļoti ilgošos pēc tevis nākamās trīs nedēļas, un pēc tam tu tik īsu laiku atkal būsi (e. Tikai nedēļu - Šī doma darīja viņu skumju. Sāra klusi pamāja ar galvu. Viņa vēlējās daudz ko. Kaut viņi būtu satikušies pirms diviem gadiem, kaut viņa būtu angliete, kaut Fredijs nekad nebūtu eksistējis. Bet vēlmes neko nemainīja, un viņai tagad vajadzēja saņemties, lai šķiltos no Viljama. Tik grūti, tik grūti iedomāties, kā tas būs - neredzēt viņu diendienā, nesmieties un nezobo-ties, neredzēt kopā ar viņu ko jaunu, nesatikties ar viņa draugiem, pat neaplūkot karaliskos dārgumus Londonas Tauerā. Vai apciemot viņa māti Vitfīldā, vai vienkārši sēdēt kaut kur un mierīgi runāties - kā būs, kad tā visa nebūs.

- Varbūt es kādu dienu aizbraukšu uz Ņujorku, - viņš teica, bet Sāra zināja, ka diezin vai tā notiks. Un tik un tā tas būs tikai īss apciemojums. - Ja mēs te, Eiropā, neiekulsimies kādā putrā. Vācijas “vadonis” varētu apgrūtināt ceļojumus pāri okeānam, nekad neko nevar zināt. - Viņš bija pārliecināts, ka agri vai vēlu izcelsies karš, un Edvards Tomsons viņam piekrita. - Varbūt man jāicplāno šis brauciens pirms tam. - Bet Sāra zināja, ka Viljams Ņujorkā - tas ir tālas nākotnes sapnis, kas varbūt nekad nepiepildīsies. Atvadu laiks bija tieši tagad, un viņa to zināja Pat ja viņi vēl redzēsies pēc Itālijas ceļojuma, viss starp viņiem jau būs kļuvis citāds. Viņiem jāattālinās vienam no otra tagad un jāatsāk katram sava dzīve.

Viņi nodejoja pēdējo tango un izdarīja to perfekti, bet pat tas nelika Sārai smaidīt. Un tad viņi nodejoja vēl vienu “pēdējo deju”, cieši piekļāvušies viens pie otra, abi savās domās iegrimuši, un, kad viņi atgriezās pie sava galdiņa, Viljams viņu ilgi skūpstīja.

-Es tevi tā mīlu, mana meitene! Es tiešām nespēju izturēt to, ka mums jāšķiras. - Šīs divas nedēļas viņi bija uzvedušies nevainojami, nekad pat neradās doma, ka varētu būt ari citādi. - Ko gan cs darīšu visu mūžu bez tevis?

- Biisi laimīgs... tev būs laba dzīve... tu apprecēsies, un tev būs desmit bērni... - Sara zobojās, bet tikai daļēji. -Vai tu man rakstīsi? - viņa ilgpilni jautāja.

- Katru stundu. Apsolu. Varbūt taviem vecākiem nepatiks Itālija un viņi atgriezīsies ātrāk, - viņš cerīgi teica.

- Šaubos, - Sūra atbildēja. Arī Viljams šaubījās par to.

- Zini, Musolīni ir gandrīz tikpat slikts kā Hitlers, tā runā.

- Nedomāju, ka viņš gaida mūsu vizīti, - Sara pasmaidīja. - Praktiski es pat nezinu, vai mēs viņu redzēsim. - Viņa atkal jokoja, bet nebija jau nekā cita, ko vairs teikt. Viss, ko viņi gribēja viens otram pateikt, bija pārāk sāpīgs.

Uz viesnīcu viņi brauca klusējot, tovakar Viljams pats vadīja mašīnu. Viņš negribēja, lai šoferis traucē pēdējos brīžus divatā ar Sfuu. Viņi vel ilgi sēdēja mašīnā, rāmi runādami par to, ko izdarījuši, ko gribētu, ko varbūt būtu varējuši izdarīt, ko darīs pēc tam, kad viņa atkal atgriezīsies Londonā.

-Apsolu, ka pavadīšu ar tevi kopā katru minūti, līdz tu aizbrauksi pāri okeānam.

Viņa pasmaidīja un palūkojās Viljamā, viņš izskatījās tik aristokrātisks un tik simpātisks. Vilfildas hercogs. Varbūt kādu dienu Sara stāstīs saviem mazbērniem, kā pirms daudziem, daudziem gadiem viņu mīlējusi. Bet spēcīgāk nekā jebkad viņa zināja, ka neatņems Viljamam viņa troņmantnieka godu.

- Es tev rakstīšu no Itālijas, - viņa solīja, nezinādama, ko citu lai saka.. Viņai būs jāraksta tikai par to, ko viņi tur dara. Viņa nedrīkstēs rakstīt par to, kā viņa jūtas. Sūras lēmums neļaut Viljamam darīt ko neprātīgu bija stingrs.

- Ja varēšu dabūt savienojumu, es tev zvanīšu. - Un tad viņš apskāva Saru un turēja tā. - Mana mīļā... kā es tevi mīlu! - Viņa aizvēra acis, un asaras lēni ritēja viņai pār vaigiem, kamēr viņi skūpstījās.

- Es tevi arī mīlu, - viņa sacīja, un viņas lūpas uz brīdi atrāvās no Viljama lūpām. Sara redzēja, ka arī viņam acīs ir asaras, un viņa maigi pieskārās Viljama vaigam. - Mums tā jādara, tu jau zini. Mums nav citas iespējas. Tev ir savi pienākumi, Viljam. Tu nevari tos ignorēt.

- Varu gan, - viņš klusi teica. - Un kas būtu, ja mums būtu izvēle? - Tā bija pirmā reize, kad viņš solīja Sūrai kādu nākotnes iespēju.

- Bet mums nav izvelēs. - Viņa uzlika pirkstu uz Viljama lūpām. Tad noskūpstīja viņu. - Nedari to, Viljam! Es tev neļaušu.

- Kāpēc ne?

- Tāpēc, ka cs mīlu tevi, - viņa stingri noteica.

- Tad kādēļ neļaut mums abiem saņemt to, ko mēs gribam, un neparunāt par nākotni?

- Mums abiem nav nākotnes, Viljam, - viņa skumji

teica.

Un tad viņš palīdzēja. Sūrai izkāpt no mašīnas, viņi lēni roku rokā gāja pāri vestibilam. Sārai mugurā atkal bija baltā atlasa kleita, un viņa izskatījās ekstravaganti skaista. Viljama acis šķita uzsūcam katru sīkumu, lai viņš varētu Sāru vienmēr atcerēties.

- Drīz redzēsimies! -• Viņš atkal noskūpstīja. Sāru viesnīcas kalpotāju acu priekšā - Neaizmirsti, cik ļoti cs tevi mīlu, - viņš klusi icica, un Sara atbildēja, ka arī mīl viņu. Iekāpt liftā bez viņa bija mokoši Durvis smagi aizkrita, un, braukdama augšā, Sāra jutās tā, it kā no viņas krūtīm būtu izrauta sirds.

Viņš ilgi stāvēja vestibilā, lūkodamies uz lifta durvīm, tad atgriezās pie sava daimlera, izskatīdamies nelaimīgs, bet apņēmības pilns. Sāra bija stūrgalvīga, un, pat ja viņa domāja, ka rīkojas tā, kā viņam labāk, Viljams Vilfīlds bija vēl stūrgalvīgāks.

Astotā nodaļa

Brauciens vilcienā uz Romu Sārai šķita bezgalīgi garš. Viņa bija bāla un klusa, un vecāki viens ar otru runāja pusčukstus Abi zināja, cik Sara nelaimīga un cik maz viņa grib runāt ar tiem. Viljams bija piezvanījis tieši pirms viņu došanās uz Viktorijas staciju Saruna bija īsa, bet Sārai acīs bija asaras, kad viņa paņēma somiņu un devās ārā pa durvīm. Lai ari kādas būtu viņu jūtas vienam pret otru, Sara zināja, ka šis ir viņu galīgās šķiršanās sākums. Viņa labāk par visiem saprata, cik bezcerīga ir situācija un cik muļķīgi bija ļaut sev iemīlēties Viljamā. Un tagad viņai būs par to jāsamaksā, jacieš un jāpiespiež sevi beigās aizmirst Viljamu, Viņa pat nebija pārliecināta, vai vēlas redzēt Viljamu, kad atgriezīsies Londonā pirms prombraukšanas. Iespējams, ka tas varētu būt pārāk sāpīgi.

Sūra skatījās pa vilciena logu ārā, piespiežot sevi domāt par Pītcru un Džeinu, un mazo Džeimsu, un Mārdžoriju, pat par Frediļu. Bet, lai arī kā viņa censtos, viņa atkal atklāja, ka domā par Viljamu... vai viņa māti . vai viņa draugiem... vai par to Vitfīldā pavadīto pēcpusdienu... par viņu skūpstiem... naktīm, kad viņi dejoja.

- Vai ar tevi viss ir kārtībā, dārgā? - māte līdzjūtīgi apvaicājās, kad viņa ar tēvu devās uz restorānvagonu ieturēt lenču. Sūra bija apgalvojusi, ka nav izsalkusi un apkalpotājs atnesīšot viņai augļus un teju, tas esot viss, ko viņa gribot. Mātei bija aizdomas, ka Sara neapēdīs pat augļus.

-Viss ir kārtībā, mamm, patiešām!

Bet Viktorija zināja, ka tā nav patiesība, un viņa teica Edvardam, ka ir norūpējusies, redzot Saru atkal tādās ciešanās. Viņa jau pietiekami cietusi Frcdija dēļ. Un varbūt viņiem nevajadzēja pieļaut šo romānu ar hercogu.

- Varbūt ir svarīgi, lai Sara tagad saprastu, ko īsti jūt pret viņu, - Edvards mierīgi teica.

- Kāpēc? - Viktorija bija neizpratnē, - Kāda tam nozīme?

- Mēs nemaz nezinām, Viktorija, ko dzīve vēl var sniegt.

Sieva prātoja, vai Viljams viņam kaut ko teicis, bet tad nolēma, ka tas nav iespējams, un neko nejautāja vīram. Pēc lenča viņi devās atkal uz kupeju, kur Sara lasīja grāmatu Tā bija Greiama Grīna “Braitonas klints”, kas nupat bija iznākusi, un to viņai bija iedevis Viljams ceļojuma īsināšanai. Bet Sāra nespēja koncentrēties, viņa nespēja atcerēties varoņu vārdus. Patiesību sakot, viņa nepavisam nesaprata, ko lasa, un drīz vien nolika grāmatu malā.

Vilciens devās caur Duvru, Kalē un Parīzi, kur vagonus pievienoja citam vilcienam, un vel ilgi pēc pusnakts Sāra nomodā gulēja tumsā, klausoties, kā klaudz sliedes, vilcienam braucot caur Ziemeļitāliju Un ar katru skaņu, ar katru jūdzi un katru riteņu apgriezienu viņa saprata, ka var domāt tikai par Viljamu un kopā pavadītajiem brīžiem. Tas bija vēl ļaunāk nekā pēc šķiršanās ar Frediju, un tā bija liela atšķirība, zinot, ka viņi abi viens otru mīl. Bet, tā kā maksa par kopīgu nākotni viņam varētu būt pārāk dārga, Sara negribēja ļaut viņam to maksāt.

7

Sara pamodās nogurusi un bāla pēc dažu stundu tramīga miega, un viņi jau iebrauca Stazionedi Termini.

Viesnīca “Ekscelsior” bija atsūtījusi viņiem pretī mašīnu, un Sara vienaldzīgi gāja uz to. Viņai rokās bija somiņa un maza kosmētikas somiņa un galvā liela cepure, kas aizsargāja seju no Romas saules, bet viņa neko sev apkārt neredzēja. Šoferis norādīja uz vairākām ievērojamām vietām pa ceļam uz viesnīcu, Diokletiāna termām un Barberīni pili. Bet patiesībā Sara nožēloja, ka atbraukusi, un viņa baidījās no šīm trim ainavu apskates nedēļām te Romā, Venēcijā un Florcncē, ja viņa joprojām jutīsies tā kā tagad.

Viesnīcā Sara ar atvieglojumu iegāja savā istabā. Viņa aizvēra durvis un kādu bridi gulēja gultā, neatvērusi acis. Bet, tiklīdz viņa tas atvēra, atkal bija jādomā par Viljamu. Tas bija kā uzmācīgs sapnis. Viņa piecēlās, apslacīja seju ar ūdeni, sasukāja matus, tad iegāja vannā - tas pēc ilgā brauciena bija ļoti patīkami pēc tam uzģērba tīru kokvilnas kleitu un pēc stundas devās pie vecākiem. Viņi ari bija novannojušies un pārģērbušies, un visi jutās atspirguši, par spīli augusta karstumam Romā.

Tēvs bija ieplānojis tajā pēcpusdienā ekskursiju uz Kolizeju, un saule svelmēja briesmīgi, kamēr viņi t ur apskatīja katru sīkumu Vēlā pēcpusdienā viņi atgriezās viesnīcā, un abas sievietes bija no karstuma ļoti nogurušas. Tēvs ierosināja vēl kaut ko iedzert pirms došanās uz numuru, bet pat tas viņas neatsvaidzināja. Sara izdzēra divas glāzes limonādes, tomēr jutās ka simtgadīga večiņa, kad piecēlās no galda, lai dotos atpakaļ savas istabas vientulībā. Viņa atstāja vecākus pļāpājam pie vīna glāzes un lēni pārgāja pār vestibilu, nesdama rokā lielo salmu cepuri, kas viņai bija galvā jau kopš rīta. Viņa jutās novārgusi, un kādu bridi ne par ko nedomāt vien jau bija atvieglojums.

- Sinjorīna Tomsone? - jautāja viens no administratoriem, kad viņa gāja garām letei.

- Jā? - Sara palūkojās uz lodziņu, nesaprotot, kādēļ kāds no darbiniekiem lai sauktu viņu

- Te jums vēstule.. - Vīrietis pasniedza aploksni, uz kuras noteiktā, pazīstamā rokrakstā bija rakstīts viņas vārds, un Sara pastiepa roku, izklaidīgi prātodama, kā gan tā tik ātri varējusi te nonākt. Viņa turpat uz vietas atvēra aploksni - vēstulē bija rakstīts tikai: “Es tevi mīlēšu mūžīgi Viljams.” Izlasījusi šos vārdus, Sāra pasmaidīja, lēni salocīja papīra lapiņu un ielika to atpakaļ aploksnē, sapratusi, ka Viljams to droši vien nosūtījis jau pirms tam, kad viņa izbrauca no Londonas. Ejot augšā pa kāpnēm uz otro stāvu, Sāra juta, ka viņas dvēsele ir Viljama klātbūtnes pilna. Viņa tēls Sārai visur sekoja, pat tad, kad viņai kāds padrāzās garām.

-Atvainojiet! - viņa nomurmināja, acis nepaceļot, un pēc tam viņu burtiski satvēra kā viesulis - viņš bija te, Romā, viesnīcā, viņš skūpstīja Saru tā, it kā nekad vairs negribētu izlaist viņu no savām skavām. Sāra nespēja tam noticēt.

- Ko,... tu... Viljam, kur tu esi?... Es gribēju teikt... mans Dievs, ko tu te dari? - Viņa bija bez elpas un pilnīgi satriekta par to, ko viņš izdarīj is Bet viņa bija arī laimīga, un Viljams jutās iepriecināts.

- Es atbraucu, lai pavadītu kopā ar tevi trīs nedēļas Itālijā, ja gribi to zināt, muļķīte. Tu man pagāji garām vestibilā, - Viljams izjuta gandarījumu, redzot, cik pamesla Sāra izskatījusies. Jo tas bija tieši tas, kā viņš pats jutās, kad bija palicis viens Kleridža viesnīcā. Pēc tam viņam vajadzēja mazāk nekā stundu laika, lai nolemtu mest pie malas visu piesardzību un satikt Saru Romā. Un tagad, redzot Saru, viņš bija divkārt apmierināts. — Man tev sakāmas sliktas ziņas, mīļā,- Viņš izskatījās nopietns un maigi pieskārās viņas vaigam, un kādu mirkli Sara iedomājās Viljama māti.

- Kādas tās ir?

- Man šķiet, ka nevaru dzīvot bez tevis. - Viņš plati pasmaidīja, un ari Sara pasmaidīja. Viņi joprojām stāvēja kāpnēs, no lejas cilvēki raudzījās, kā viņi runā un skūpstās, un smaidīja. Te bija divi loti simpātiski iemīlējušies, un ļaudīm kļuva siltāk ap sirdi, redzot vien viņus.

- Vai mēs nevarētu vismaz pacensties tam pretoties? -Sara augstsirdīgi jautāja, bet viņa bija pārāk laimīga par Viljama klātbūtni, lai tagad laupītu viņam cerības.

-Es to nespēju izturēt. Tas būs pietiekami sāpīgi, kad tu brauksi uz Ņujorku. Ņemsim un priecāsimies par Šīm dažām nedēļām. - Viņš apskāva Saru un atkal skūpstīja, un tieši tajā mirklī pa kāpnēm augšā devās viņas vecāki, kuri pārsteigti apstājās. Sākumā viņi neredzēja, kas ir šis vīrietis, viņi redzēja tikai Saru kāda apkampienos, bet Edvards uzreiz saprata, kurš tas ir, un viņš priecīgi pasmaidīja. Vecāki lēni devās augšup, un pēc brīža visi četri stāvēja kopā. Sara bija laimē piesārtusi, un viņa turēja Viljamu aiz rokas.

- Redzu, ka jūs esat ieradies, lai pavadītu mūs Itālijā, -Edvards viņam uzjautrināti teica. -Ļoti iejūtīgi, jūsu labdzimtība. Tiešām pateicoši

- Es jutu, ka tas ir mans pienākums, - Viljams sacīja, viņš izskatījās tik laimīgs, ka mazliet atgādināja aunu.

- Ļoti priecājos jūs redzēt,-Edvards runāja visu vārdā un pilnīgi noteikti Sāras vārdā, jo Sara staroja, - Tagad tas būs daudz laimīgāks ceļojums. Man šķiet, ka Kolizejs Sārai nepatika. - Sara iesmējās, jo patiesībā viņai ne bridis nebija paticis bez Viljama.

- Rīt es mēģināšu uzvesties labāk, tēt.

- Esmu par to pārliecināts. - Un tad Edvards pievērsās Viljamam. - Jums droši vien jau ierādīja istabu, jūsu labdzimtība? - Viņi bija kļuvuši labi draugi, un vecajam Tomso-nam patika Viljams

- Man ir vesels apartaments Ļoti patīkamas telpas. Mans sekretārs tās rezervēja, un Dievs vien zina, ko viņš tiem sastāstījis. Vismaz otrās pakāpes troņmantnieks, spriežot pēc tā, kādas ir istabas. - Visi četri iesmējās un devās augšup, jautri pārrunādami, kurp dosies vakariņot. Un ejot Viljams maigi paspieda Sūras roku, domādams par nākotni.

Devītā nodala

Romā laiks pagāja kā vēja spārniem, viņi apmeklēja katedrāles un muzejus, un dažus Viljama draugus ļoiijaukās villās, Viņi devās arī uz Oslijas liedagu, pusdienoja elegantos restorānos, brīžiem iegriezās arī traktieros.

Pēc nedēļas viņi devās uz Florenci, kur notika tas pats. Līdz beidzot, trešajā nedēļā, viņi devās uz Venēciju. Un tad Viljams un Sara bija tuvāk nekā jebkad, vel vairāk iemīlējušies.. Cilvēki, kuri nezināja, kas viru ir, būtu pārsteigti, uzzinot, ka viņi nav precējušies.

- Tas viss bija tik aizraujoši, - Sara teica, kad viņi kādā vēlā pēcpusdienā sēdēja pie peldbaseina. - Es mīlu Venēciju, - viņa teica. Viss ceļojums bija kā medusmēnesis, tikai tur bija arī vecāki, un Sara ar Viljamu neatļāvās darīt neko nepiedienīgu, un tas viņiem nemaz nenācās viegli. Bet jau pašā sākumā viņi bija viens otram nosolījušies, ka uzvedīsies kārtīgi.

- Es tevi līdz izmisumam mīlu, - Viljams laimīgs teica, uzsūkdams sevī sauli. Viņš nekad mūžā nebija juties tik laimīgs, un tagad viņš noteikti zināja, ka nekad nešķirsies no Sāras. - Nedomāju vis, ka tev vajadzētu atgriezties Ņujorkā kopā ar vecākiem, - viņš jautri teica, pavērdams vienu aci, lai redzētu, kā Sara uz to reaģē

- Un kurp tad lai es dodos? Pie tavas mātes uz Vitfīldu?

- Tā ir laba doma. Bet, taisnību sakot, es labāk gribētu, lai tu pārnāc dzīvot uz manu Londonas māju, - Viņa pasmaidīja par Viljama vārdiem. Neko labāku viņa nevarētu vēlēties, bet tas bija nepiepildāms sapnis.

- Kaut es to varētu, Viljam! - Sāra klusi teica, un viņš pārvēlās uz vēdera un atbalstīja galvu rokās, lai apspriestu šo jautājumu sīkāk,

- Un tieši kādēļ tu to nevarētu? Atgādini man!

Sārai bija daudz iebildumu, bet tos viņš līdz šim nebija ņēmis vērā, pirmais bija viņas šķiršanās, otrais - viņa pēctecība troņmantnieka godā.

--Tu pats zini - Taču Viljams nevelējās zināt Visbeidzot Sāra viņu noskūpstīja un ieteica būt pateicīgam par to, ka tas viņiem dots - Tas ir vairāk, nekā vairums cilvēku var iegūt visā mūžā! - Sāra bija bezgala pateicīga Viljamam par katru kopā pavadīto brīdi. Sāra ļoti labi zināja, cik viņai dārgi šie brīži un cik maza iespēja, ka tie vēl kādreiz atkārtosies.

Tad viņš apsēdās blakus Sārai, un viņi skatījās uz tālumā peldošām gondolām.

- Sāra... - Viljams saņēma viņas roku - Es runāju nopietni.

- Es to zinu.

Viljams paliecās uz priekšu un maigi noskūpstīja viņas lūpas, un pateica ko tādu, ko nekad tik atklāti nebija teicis, - Es gribu ar tevi precēties, - Tad viņš atkal noskūpstīja Sūru tā, lai viņa saprot, ka tas domāts nopietni, bet drīz Sāra atrāvās atpakaļ un, ciešanu pārņemta, papurināja galvu.

- Tu zini, ka mēs to nevaram, - viņa čukstēja, un tam atkal sekoja skūpsts.

- Mēs varam. Es neļaušu, lai mana pēctecība pretenzijā uz troni vai tava šķiršanās mūs kavētu apprecēties. Tas ir pilnīgi absurdi. Nevienam, absolūti nevienam visā Anglijā nav nekādas intereses par to, ko es daru. Es uztraucos vienīgi par savu māti, un viņa tevi mīl. Es jau pirms mūsu toreizējās viesošanās pateicu viņai, ka vēlos tevi precēt, un pēc tam, kad māte bija iepazinusies ar tevi, viņa teica, ka šis nodoms ir ļoti saprātīgs. Viņa pilnīgi tam piekrīt.

- Tu viņai to teici jau pirms mūsu viesošanās Vitfil-dā? - Sara izskatījās pārbijusies, un Viljams viltīgi pasmīnēja.

- Man likās svarīgi, lai viņa zinātu, ko tu man nozīmē. Es nekad iepriekš ne par vienu viņai tā nebiju teicis, un viņa bija pateicīga Dievam, ka nodzīvojusi pietiekami ilgi, lai redzētu, ka esmu iemīlējis tik jauku meiteni.

- Ja es toreiz to būtu zinājusi, es būtu izkāpusi no mašīnas un kājām devusies atpakaļ uz Londonu, Kā tu varēji viņai tā teikt? Vai viņa zina par šķiršanos?

- Tagad zina, - Viljams nopietni atbildēja. - Es viņai pateicu. Mēs ļoti nopietni izrunājāmies, pirms tu aizbrauci uz Londonu, un viņa man pilnīgi piekrīt. Viņa teica, ka tādas jūtas gadoties likai vienreiz dzīvē. Un man tas noteikti tā arī ir. Man ir jau gandrīz trīsdesmit seši gadi, un es nekad neesmu izjutis ko tamlīdzīgu, tikai pārejošu iekāri un garlaicību.

Sara iesmējās par Viljama vārdiem un pārsteigumā grozīja galvu, domādama par to, cik gan dzīvē daudz negaidītu pavērsienu, cik tā ir brīnišķīga un satriecoša.

- Un ja tu manis dēļ kļūsti par izstumto? - Sara juta atbildību par Viljamu, bet viņa mātes reakcija bija viņai liels atvieglojums.

-Tad mēs brauksim šurp un dzīvosim Venēcijā. Patic-slbu sakot, tas būtu pat jauki. - Viljams nelikās ne zinis par Sāras iebildumiem. Tie viņu nesatrauca.

-Viljam, tavs tēvs vadīja Augšpalātu parlamentā. Padomā, kāds negods tas būtu tavai ģimenei un senčiem!

-Nerunā muļķības! Man nevar atņemt vietu parlamentā. Vienīgais, kas cs nevaru būt, mīļā, - karalis. Un es tev apgalvoju, ka uz to nav pat attālu cerību, paldies Dievam! Nevaru iedomāties neko briesmīgāku. Ja es būtu domājis, ka tāda iespēja vispār pastāv, es jau pirms daudziem gadiem būtu pats no tās atteicies. Būt četrpadsmitajam troņmantniekam ir tikai prestiža lieta, mana mīļā, un pat tā nav daudz Tas nav nekas tāds, bez kā cs nevarētu iztikt un būt laimīgs.

Tomēr Sara joprojām negribēja, lai viņu mīlestības dēļ Viljams atteiktos nojebkā, kas varētu viņam vai viņa ģimenei kaut ko nozīmēt.

- Vai tas tevi nesatrauktu, ja cilvēki tev aiz muguras sačukstētos, ka tava sieva ir jau bijusi precējusies?

- Patiesību sakot, nesatrauktu. Tas man ir pilnīgi vienaldzīgi. Bet es nezinu, kā gan visi to varētu uzzināt, ja vien tu viņiem pati nepateiksi. Paldies Dievam, tu neesi Valisa Simsone, lai arī ko tu pati domātu. Vai tas kliedē tavus smieklīgos iebildumus, dārgā?

- Es... tu . - Sārai trūka vārdu. Viņa centās piespiest sevi ieklausīties saprāta balsī, bet patiesībā neprātīgi mīlēja Viljamu. - Es tevi tik ļoti mīlu! - Tad viņa cieši noskūpstīja Viljamu, un viņš bezgala ilgi turēja viņu apskautu, tad atrāvās - tikai mazliet, lai šoreiz pabiedētu.

- Es tevi nelaidīšu vaļā, līdz tu apsolīsies kļūt par nākamo Vitfildas hercogieni, - Viljams čukstēja. -Un, ja tu nepiekritīsi, es pateikšu visiem apkārtējiem, ka patiesībā tu esi Valisa Simsone piedošanu, Vindzoras hercogiene. - Šis tituls Viljama mutē vēl skanēja neierasti, un viņš bija priecīgs, ka Valisai neļāva saukties par karalisko augstību, kas savukārt tracināja Deividu. - Vai tu piekrīti? - Viljams čukstēja Sārai, skūpstot viņu. - Sara, vai tu precēsies ar mani? - Bet vairāk viņam nenācās jautāt, jo Sara ar asarām acīs pamāja, un viņi saskūpstījās vēl ilgpilnāk nekā līdz tam Pagāja labs bridis, pirms Viljams atlaida Sāru un, viņai uzsmaidījis, piecēlās un ietinās dvielī. -Tad tas nu ir nokārtots, - viņš teica mierīgi, palīdzēdams viņai piecelties. - Kad būs kāzas?

Sara bija pārsteigta, dzirdot viņu tā runājam. Viņa vēl nespēja noticēt, ka viņi patiešām precēsies. Kā tas iespējams? Kā viņi uzdrošinājās? Ko teiks Anglijas karalis? Un viņas vecāki? Un Džema? Un visi draugi...

- Vai tu patiešām runā nopietni? - Sāra palūkojās Viljamā, vēl joprojām satriekta, bet bezgala laimīga.

- Tā laikam būs gan, mana mīļā. Tu esi sagūstīta uz mūžu. - Viss mūžs mīlestībā. - No tevis es gribu dzirdēt tikai kāzu dienas datumu.

Uz brīdi viņas skatiens apmācās, un viņa klusinātā balsī atbildēja: - Mana šķiršanās stāsies spēkā deviņpadsmitajā novembri. Pēc šī datuma jebkurā dienā.

- Vai divdesmitais tev ir brīvs? - Viljams gandrīz pilnīgi nopietni vaicāja Un Sāra iesmējās, apreibusi no visa.

- Tā, šķiet, ir Pateicības diena.

- Ļoti labi. Ko jūs tajā mēdzat ēst? Tītaru? Mums kāzu mielastā būs tītara cepetis.

Sāra iedomājās visus iepriekš veicamos pasākumus un tās raizes, kuras pēc Pateicības dienas būs jāpārcieš mātei, un kautrīgi uzsmaidīja Viljamam. - Kā būtu ar pirmo decembri? Tādējādi mēs varētu pavadīt Pateicības dienu kopā ar manu ģimeni, un tev būs laiks iepazīties ar dažiem cilvēkiem pirms mūsu kāzām. - Bet abi zināja, ka šoreiz viesu būs maz, it īpaši pēc tām šausmām, kuras viņa bija pārdzīvojusi pirmo laulību gadadienas svinībās. Sara vairs nevēlējās lielas viesības.

- Tātad pirmajā decembrī. - Viņš atkal pievilka Sāru sev tuvāk, un aiz. viņiem slejās Venēcija.-Tātad, Tomsones jaunkundze, mēs esam saderināti. Kad mēs to paziņosim vecākiem? - Viņš izskatījās pēc laimīga skolnieka, un Sara ar apreibušu smaidu viņam atbildēja:

- Kā būtu, ja šovakar?

- Brīnišķīgi! - Un Viljams pavadīja Sāru līdz viņas istabai, tad aizgāja pie administratora letes un nosūtīja telegrammu savai mātei uz Vitfīldu, “Laimīgākais mirklis manā mūžā. Mēs ar Sāru precamies Ņujorkā pirmajā decembrī. Ceru, ka tu varēsi tur būt. Tavs Viljams.5’

Un tovakar viesnīcas restorānā viņš pasūtīja vislabāko šampanieti un lika, lai tas būtu uz galda jau pirms pusdienām, kaut gan parasti viņi dzēra šampanieti pie deserta.

- Mums ir neparasts vakara iesākums, - Edvards atzīmēja, nolikdams dzērienu. Tas bija īpašas markas šampanietis.

- Sārai un man jums kaut kas jāpavēsta, - Viljams mierīgi teica, bet izskatījās laimīgāks nekā jebkad - Mēs gribētu ar jūsu atļauju un svētību - mēs ceram - šī gada decembrī Ņujorkā salaulāties.

Viktorija Tomsone iepleta acis, pārsteigumā un priekā uzlūkoja meitu, un vienu brīdi, kuru neredzēja neviena no sievietēm, starp abiem vīriešiem tika pārmīts saprotošs acu skatiens. Viljams bija runājis ar Edvardu jau pirms viņu aizbraukšanas no Londonas. Un Edvards bija Viljamam teicis, ja Sara to gribot, viņš noteikti došot jaunajam pārim savu svētību, Un tagad tēvam bija patīkami to dzirdēt.

-Protams, jūs saņemat manu svētību,-Edvards oficiāli teica, un Viktorija piekrītoši pamāja. - Kad jūs nolēmāt?

- Šajā pēcpusdienā pie baseina, - atbildēja Sara.

- Brīnišķīga vieta, - tēvs izteica savu viedokli, un visi iesmējās. - Mēs tā priecājamies pārjums, ak Dievs! - Viņam beidzot nāca atskārta. - Sara būs hercogiene. - Viņš izskatījās iepriecināts, bet vispriecīgākais bija Viljams, tāds nu viņš bija.

- Es gribētu, lai jūs visi iepazīstaties ar manu māti, kad mēs atgriezīsimies Londonā. Es loti ceru, ka veselība ļaus viņai aizbraukt ari uz Ņujorku. - Viljams par to gan šaubījās, bet katrā ziņā viņi ielūgs māti un centīsies pierunāt, lai brauc. Viljams tomēr apzinājās, ka viņas vecuma sievietei tas ir garš ceļojums

Tad sarunā iesaistījās Sāras māte, viņa gribēja zināt, cik lielas būs kāzas, par kādu datumu viņi vienojušies, kur notiks pieņemšana tām par godu un kur jaunie pavadīs medusmēnesi, - visus tos sīkumus, kuri mātēm rada sirmus matus. Sara ātri paskaidroja, ka nolemts kāzas rīkot pirmajā decembrī, bet Viljams atbrauks jau Pateicības dienā.

- Vai varbūt pat agrāk, — Viljams piemetināja. - Es pat vienu dienu nevarēju bez Sāras izturēt, kad jūs atbraucāt uz Itāliju. Un nezinu, cik tagad izturēšu.

- Gaidīsim jūs jebkurā laikā, - sacīja tēvs, un visi četri labi pavadīja vakaru, atzīmēdami Sāras un Viljama saderināšanos Tomsoni pēc kāda laiciņa atstāja viņus divatā, un jaunie ļaudis ilgi dejoja, orķestrim spēlējot romantiskas melodijas. Mēnessgaismā viņi apspriedās par nākotni. Sara vēl nespēja noticēt, ka tas tiešām notiek ar viņu. Tas bija kā sapnis, tik atšķirīgs pēc kopā ar Frediju piedzīvotā murga. Viljams bija viņai atdevis ticību dzīvei. Viņš deva Sūrai mīlu un laimi, pie tam vairāk, nekā viņa jelkad bija cerējusi saņemt.

- Es gribu tevi vienmēr darīt laimīgu, - Viljams teica Sārai, kad viņi sēdēja pustumsā un malkoja šampanieti. - Es gribu vienmēr būt tev blakus, tiklīdz būšu tev vajadzīgs. Tā bija ar maniem vecākiem. Viņi nekad nešķīrās viens no otra, un ļoti reti viņi par kaut ko dusmojās. -Tad viņš pasmaidīja.

- Ceru, ka mums nebūs tik ilgi jāgaida bērni kā viņiem. Es jau tagad esmu gandrīz vecs vīrs. - Drīz viņam paliks trīsdesmit seši, un Sara nupat Florencē kopā ar Viljamu bija nosvinējusi savu divdesmit otro dzimšanas dienu.

- Tu nekad nebūsi vecs vīrs. - Sara pasmaidīja. - Es tevi tā mīlu! - viņa nočukstēja, un abi atkal skūpstījās, un viņu ķermeņus caurstrāvoja arvien pieaugoša kaisle, kuru arvien grūtāk bija noliegt, zinot, ka drīz varēs tai pakļauties.

- Kaut mēs varētu uz pāris dienām aizbēgt, - Sara teica, un viņš pasmaidīja, zobiem balti uzmirdzot tumsā. Viņam bija brīnumains smaids. Patiesībā Sārai patika Viljamā itin viss.

- Es pats jau vairākas reizes gribēju to ierosināt, bet sirdsapziņa guva virsroku. Un tavi vecāki ir palīdzējuši man būt godīgam šeit. Bet es negalvoju par sevi, kad mēs atgriezīsi mies Londonā.

Sara pasmējās par viņa bēdīgo balsi un pamāja ar galvu.

- Es zinu. Manuprāt, mēs esam bijuši ļoti labi, ja ņem vērā to, ka abi esam pieauguši cilvēki.

- Lūdzu, nerēķinies ar to arī turpmāk! Mana labā uzvedība, kā tu to sauc, nepavisam nav vienaldzības pierādījums, par to lu vari būt pārliecināta, tikai atteikšanās un pieklājības rādītājs. - Sara atkal iesmējās par to, cik sāpināts viņš izskatījās, un viņš cieši noskūpstīja Saru, lai pierādītu savu vārdu patiesumu. - Manuprāt, mums būs vajadzīgs ļoti garš medusmēnesis kaut kur ļoti tālu., varbūt Taiti? Klusā liedagā, kopā ar dažiem dīkiem iezemiešiem.

- Izklausās brīnišķīgi, - Bet Sara zināja, ka viņš tikai ķircinās. Tovakar viņi runāja par Franciju, kas palika viņiem abiem, kaut vai decembrī. Viņa neiebilda pret auksto laiku.

Patiesībā viņa domāja, ka viņiem kopā būs silti un omulīgi.

Viljams nopietni ierunājās par to, par ko viņi nekad iepriekš nebija tik atklāti runājuši.

- Es nekad negribēju savtīgi izmantot to faktu, ka tu esi bijusi precējusies. Es gribēju, lai viss norit tā, it kā tu būtu vēl jaunava. Es neizmantoju to tad un arī tagad ne. Ceru, ka tu to saproti.

Sara saprata un bija pateicīga. Ja viņai būtu bij is īss rornā-niņš ar Viljamu, viss kļūtu vēl sarežģītāk. Tagad viņiem nekas nebija jānožēlo, un viņus nākotnē gaidīja savstarpēji dāvāta prieka pilna dzīve, un Sāra nevarēja vien sagaidīt, kad varēs to uzsākt.

Tonakt viņi runājās vēl ilgi pāri pusnaktij, un, kad Viljams pavadīja Sāru līdz viņas istabai, bija grūtāk nekā jebkad pamest viņu tur vienu. Bet pēc brīža abi piespieda sevi beigt skūpstus, un Viljams ar ilgošanos noskatījās, kā Sāra aizver durvis.

Visi priecājās par pēdējām Venēcijā pavadītajām dienām un tad četratā devās uz Londonu. Kleridža viesnīcā viņus gaidīja apsveikuma telegramma no Pītera un Džeinas, un Viljams tādu bija saņēmis Venēcijā no savas mātes. Lai gan viņa bija teikusi dēlam, ka nevarēs doties uz Ņujorku, taču apgalvoja, ka garā būšot kopā ar jaunajiem.

Nākamās dienas pagāja kā viesulī. Tikšanās ar draugiem, plānu kalšana, paziņojumu sniegšana. Viljams un Ed-vards deva oficiālu ziņojumu laikrakstam “Times”, tādējādi liekot vilties cerībās debitantēm un to vecajām mātēm, kuras jau piecpadsmit gadus Londonā medīja Viljamu. Viljama draugi bija ļoti iepriecināti. Sekretārs nevarēja vien tikt galā ar telegrammām un vēstulēm, kas sāka plūst, tiklīdz cilvēki uzzināja par saderināšanos. Visi vēlējās rīkot viesības par godu jaunajam pārim un, protams, iepazīties ar Sāru, un V ilja-mam atkal un atkal nācās skaidrot, ka viņa ir amerikāniete un pēc dažām dienām brauks atpakaļ uz Ņujorku, tādēļ visiem jāpagaida līdz kāzām.

Viljamam izdevās ari pabūt audiencē pie sava brālēna Bertija, kas tagad bija karalis Džordžs VI, un Viljams viņam paskaidroja, ka atsakās no savām tiesībām mantot troni. Karalim tas nc visai patika, ņemot vērā viņa brāļa izrīcību, bet šis gadījums nebija tik dramatisks, un karalis piekrita, lai gan ar zināmu nožēlu, galvenokārt tradīciju dēļ un vēl tāpēc, ka viņš ar Viljamu tik labi sapratās. Viljams palūdza atļauju stādīt Džordžam VI priekšā Sāru pirms viņas aizbraukšanas, un karalis teica, ka labprāt ar viņu iepazītos Nākamajā pēcpusdienā Viljams, tērpies svītrainās biksēs, vizītsvārkos un katliņu galvā, aizveda Sāru uz Bakingemas pili uz privātu audienci, Sārai mugurā bija vienkārša melna kleita, uz sejas nebija kosmētikas, ausīs un ap kaklu mirdzēja pērles. Viņa izskatījās cēla un pievilcīga. Sara /emu paklanījās viņa majestātei un mēģināja aizmirst, ka Viljams karali vienmēr sauca par Bertiju, tai gan tagad viņš tā nedarīja. Viljams vērsās pie karaļa ar uzrunu “jūsu majestāte”, un Sāras iepazīstināšana bija ļoti ceremoniāla. Tikai pēc laba brīža karalis šķietami atmaiga un laipni parunājās ar Sāru par viņas turpmākajiem plāniem, teica, ka labprāt redzētu jauno pāri Belmoralā, kad vīni atgriezīsies. Tur viņam patika labāk, jo nebija lieku ceremoniju, un Sāru šis ielūgums aizkustināja.

- Jūs taču dzīvosiet Angli jā, vai ne? - viņš jautāja.

- Protams, jūsu majestāte.

Tad karalis jūtās atvieglots un pirms aiziešanas noskūpstīja Sārai roku. - Jūs būsiet skaista līgava.....un brīnišķīga

sieva Lai jūsu kopdzīve ir ilga un laimīga, un svētīta ar daudziem bērniem! - To dzirdot, Sara juta acīs saskrienam asaras, un viņa atkal dziļi paklanījās, bet karalis un Viljams paspieda viens otram roku, pēc tam Džordžs VI devās svarīgākās darīšanās

Viljams Sārai atklāti uzsmaidīja un izskatījās lepns. Viņš bija laimīgs un zināmā mērā atvieglots par to, ka viņu laulībai dota karaliskā svētība, kaut arī viņš atteicies no troņmantnieka goda.

-Tu būsi debešķīga hercogiene, - viņš klusi teica Sārai un tad vēl vairāk klusināja balsi. - Patiesībā tu būtu bijusi arī brīnišķīga karaliene. - Tad abi satraukti iesmējās, ļaudami kambarsulainim izvadīt viņus no zāles. Sārai pašai bija pārsteigums, cik satraukta viņa jutās. Katrā ziņā tas nebija ikdienišķs piedzīvojums. Vēlāk viņa cent ās savas izjūtas izteikt vēstulē Džeinai, lai neaizmirstu tās, kaut gan viņai Šķita, ka izsakās līdz absurdam pretenciozi. “Un tad karalis Džordžs noskūpstīja man roku, pats izskatīdamies nedaudz satraukts, kad sacīja...” Patiešām - tas bija neticami. Un Sara gandrīz pati nespēja tam noticēt,

Viņi izlēma vēlreiz doties ņz Vitfildu, lai Viljama māte varētu iepazīties ar Sūras vecākiem. Sirmā hercogiene pacienāja viņus ar brīnišķīgām pusdienām. Sāras tēvu viņa nosēdināja sev pie labās rokas un visu vakaru slavēja brīnumaino meiteni, kurai lemts apprecēt Viljamu.

- Ziniet, - hercogiene nostalģiski teica, - es nekad nedomāju, ka man būs bērns pēc visiem tiem gadiem... un tad nāca Viljams, un tā bija neparasta Dieva dāvana. Viņš ne uzblīdi nav licis man vilties. Arī tagad viņš man ir svētlaimes avots. Un nu viņš ir atradis Saru un svētlaime dubultojusies.

Asaras saskrēja acīs pat Edvardam, un līdz vakara beigām visi jau bija kļuvuši labi draugi. Sāras tēvs mēģināja pierunāt hercogiem tomēr braukt uz Ņujorku, bet viņa apgalvoja, ka irtam par vecu un pārāk vārga, ilgais ceļojums viņu pārāk nogurdināšot. - Es četrus gadus neesmu bijusi pat

Loncfonā. Bīstos, ka Ņujorka - tas man būtu par daudz. Un jums būs apgrūtinoši gādāt par vecu sievu šādā rūpjpilnā laikā. Vēl es vēlos pārraudzīt, kā šeit tiek veikli daži uzlabojumi Viljama mājā. Šķiet, ka manam dēlam nav ne jausmas, kas vajadzīgs precētam cilvēkam, lai darītu sievai dzīvi ērtu un patīkamu. Gribu pārveidot viņa mazo lauku mājiņu. Un, manuprāt, viņi būs priecīgi par tenisa kortu, vai ne? Zinu, ka tas tagad modē, bet Viljams ir tik vecmodīgs.

Tovakar, braucot mājup, Edvards brīnījās par to, cik laimīga būs viņa meita, ka Sārai būs tik mīļš vīrs un piedevām vēl vīramāte, kas tik ļoti rūpējas par viņas laimi

- Paldies Dievam! - viņš teica sievai pirms došanās gulēt.

- Sārai ļoti laimējies, - Viktorija piekrita, bet ari viņa pati bija laimīga, un viņa maigi noskūpstīja vīru, domādama par viņu pašu kāzām un medusmēnesi un par to, cik laimīgi vienmēr bijuši. Viņai bija prieks, ka arī Sara izbaudīs kaut ko no tādas laimes. Ar Frediju kopā pavadītais laiks bija tik briesmīgs, ka nabaga meitene tiešām pelnījusi šo prieku. Tagad liktenis devis viņai Viljamu, svētlaimi visam mūžam.

Pēdējā Londonā pavadītajā dienā Sara jutās kā iztukšota. Viņai vajadzēja vēl tik daudz ko paspēt, turklāt Viljams gribēja, lai Sara kārtīgi apskata viņa Londonas māju. To viņš bija iegādājies astoņpadsmit gadu vecumā, un vecpuisim tā bija brīnišķīgi piemērota, bet viņš nespēja iedomāties, ka tā varētu Sārai derēt ilgu laiku. Viņš gribēja zināt, vai jāmeklē kāda lielāka mītne vai varbūt atlikt to, kad viņi būs atgriezušies no Francijā pavadītā medusmēneša.

- Dārgais, man šeit patīk! — Sāra iesaucās, kad bija apskatījusi labi ieplānoto un ļoti tīro māju. Tā nebija liela, bet galu galā ne mazāka par dzīvokli, kurā viņa bija dzīvojusi kopā ar Frediju. - Manuprāt, tā ir nevainojama. Vismaz pagaidām. - Sūra nevarēja iedomāties, ka būtu vajadzīgs lielāks dzīvoklis, kamēr viņiem nav bērnu. Mājā bija liela, saulaina apakšstāva istaba un maza bibliotēka, kas no apakšas līdz augšai bija pilna smalkā ādā iesietām grāmatām, kuras Viljams pirms daudziem gadiem bija atvedis no Vilfildas, un vel tur bija ērta virtuvīte, bez tam - pietiekami liela ēdamistaba, lai varētu uzaicināt dažus viesus. Augšstāvā bija liela, ļoti simpātiska un it kā vīrišķīga guļamistaba. Tur bija divas vannasistabas - viena augšstāvā un viena lejā, tā bija domāta viesiem. Pēc Sāras domām, māja bija ideāla.

- Kā ar skapjiem? - Viljams centās apsvērt visu, kas viņam vēl bija neparasts, un vairāk par visu Viljams velējās, lai Sārabūtu laimīga. -Es tev došu pusi no sava skapja. Daļu no mantām varu aizvest uz Vitfildu. - Viņš bija apbrīnojami piekāpīgs, ja ņem vērā, ka visu laiku dzīvojis viens.

-Es gluži vienkārši nevedīšu šurp nekādus apģērbus.

- Tā ir laba doma. Mēs te dzīvosim kaili. - Viņš jau varēja atļauties tā jokot, zinot, ka drīz Sāra būs viņa sieva.

Katrā ziņā māja Sārai patika, un viņa teica, lai Viljams nemeklē cilu.

- Ar tevi ir tik viegli!

- Pagaidi, - Sāra nerātni atteica, - kad mēs apprecēsimies, es varbūt kļūšu īsta ragana.

- Tā, tad es tevi drusku iekaustīšu, un nebūs nekādu problēmu

- Izklausās eksotiski! - Sāra sarauca uzacis un iesmējās. Viljams dienām ilgi sapņoja par to, kaut drīzāk varētu Sāru izģērbt un mīlēt. Labi, ka viņa nākamajā rītā dodas prom.

Tonakt viņi vakariņoja divatā, un Viljams negribīgi pavadīja Sāru atpakaļ uz viesnīcu. Viņš labprāt vēlētos aizvest viņu uz savu māju, bet bija cieši nolēmis rīkoties godprātīgi, lai ko tas maksātu. Un tas viņam maksāja dārgi, stāvot pie viesnīcas ārā.

- Zini, tas nav viegli, - Viljams sūdzējās, - Šī respektablā muļķošanās. Droši vien es jau nākamnedēļ braukšu uz Ņujorku un nolaupīšu tevi, Man sāk likties, ka gaidīt līdz decembrim ir necilvēcīgi.

- Vai ne? - Sara teica, bet abiem likās, ka tomēr jāpagaida, lai gan viņa vairs nespēja saprast, kādēļ tas ir tik svarīgi, Un dīvaini bija tas, ka viņa joprojām bija nobēdājusies par savu pirmo, neveiksmīgo grūtniecību, tomēr tagad skatījās uz to daudz filozofiskāk. Ja nebūtu tā nelaimes gadījuma, viņai tagad bāiu bērns no Frcdija, un varbūt viņa pat būtu vēl precējusies. Bet tagad viņa bija brīva jaunai dzīvei, tīra, un Sūra no sirds cerēja, ka ar Viljamu viņai būs daudz bērnu Viņi runāja par pieciem vai sešiem, vai vismaz četriem, un šī perspektīva Viljamu acīm redzami iepriecināja. Viss, kas bija saistīts ar viņu kopdzīvi, satrauca Viljamu, un viņi gaidīja to ar nepacietību,

- Vai negribi uz brīdi ienākt? - jautāja Sara pie savas istabas durvīm. Viņš pamāja. Vecāki jau sen bija devušies pie miera, un Viljams vēlējās pavadīt kopā pēc iespējas vairāk laika, pirms Sara no rīta aizbrauks.

Viņš sekoja Sānu istabā, un viņa nometa savu šalli un rokassomiņu uz krēsla un piedāvāja Viljamam brendiju, bet viņš atteicās, Viljams visu vakaru bija gaidījis, lai kaut ko viņai pasmegtir

- Nāciet un apsēdieties man blakus, Sāras jaunkundzi

- Vai jūs uzvedīsieties pieklājīgi? - Sara zobgalīgi palūkojās Viljamā, un viņš iesmējās.

- Ja tu izskatīsies tik skaista, tad ne, un iespējams, ka vispār neuzvedīšos pieklājīgi, bet tik un tā apsēdies uz brīdi! Tik ilgi man vēl var uzticēties.

Viņš apsēdās uz dīvāniņa, un Sara apsēdās blakus. Viljams meklēja kaut ko kabatā.

-Aizver acis!

- Ko tu man darīsi? - Sara smējās, bet acis aizvēra.

- Uzzīmēšu tev ūsas, zostiņa.. Kā tu domā, ko cs citu varētu darīt? - Bet, pirms viņa atbildēja, Viljams viņu noskūpstīja. Un, to darot, viņš saņēma Sūras roku un uzvilka viņas pirkstā gredzenu. Viņa sajuta auksta metāla pieskārienu un satraukta paskatījās uz savu roku, noelsdamās pārsteigumā. Pat slikti apgaismotajā istabā Sara redzēja, ka dārgakmens ir izcils un gredzens ir sena meistara darbs, un tas viņai patika labāk par mūsdienu izstrādājumiem. Uz viņas kreisās rokas mirdzēja ideāli apaļš divdesmit karātu briljants.

- Mans tēvs to pasūtīja mātei, kad viņi saderinājās. Akmens ir loti rets un vecs. Un māte gribēja, lai tas pieder tev.

- Tavas mātes saderināšanās gredzens? - Sāra paskatījās uz Viljamu ar asarām acīs.

-Tā ir Viņa grib, lai tu to pieņem. Mēs ilgi par to runājām, cs gribēju nopirkt tev jaunu gredzenu, bet viņa gribēja, lai tu valkā tieši šo Viņa pati artrīta dēļ tik un tā nevar to uzvilkt.

- Ak, Viljam... - Šī bija visbrīnišķīgākā manta, kuru viņajebkad bija redzējusi, un, kad Sāra izstiepa roku, briljants iemirdzējās. Tas bija gluži fantastisks saderināšanās gredzens, un Sāra nekad vēl mūžā nebija jutusies tik laimīga.

- Tas tev tikai atgādinās, kam tu piederi, kad tu rit uzkāpsi uz tā nolāpītā kuģa un aizbrauksi tik tālu, ka es pat domāt par to nespēju. Es tev droši vien zvanīšu uz Ņu jorku vairākas reizes dienā, pirms pats došos turp.

- Kādēļ gan tev neatbraukt agrāk? - Sāra to jautāja, skatīdamās uz gredzenu, un Viljams pasmaidīja, Viņam patika tas, ka Sārai gredzens sagādā prieku, un viņš zināja, ka ari māte būtu apmierināta. No viņas puses tas bija neticami cels

žests.

- Patiesību sakot, es varētu tā darīt. Līdz šim domāju par oktobri, bet man te vēl daudz kas jāpaveic. lānokārto arī fermas lietas. - Viņam bija vēl dažas atrisināmas problēmas, vēl pirms aizbraukšanas jāapmeklē parlamenta Augšpalāta. - Lai nu kā, pirmajā novembri es noteikti būšu Ņujorkā. Esmu pārliecināts, ka tad tu jau būsi kāzu drudža pārņemta. Un es tikai maisīšos visiem pa kājām, bet man vienalga. Nespēšu ilgāk bez tevis iztikt. - Tad viņš atkal alkaini noskūpstīja Saru, un abi gandrīz aizmirsās, gulēdami uz kušetītes, un Viljams ar saviem garajiem, alkatīgajiem pirkstiem glāstīja Sāras ķermeni. - Ak, Sara... Dievs... - Sāra juta, kā viņš pulsē alkās, bet Sāra gribēja pagaidīt līdz kāzām. Viņa gribēja, lai viss būtu kā pirmo reizi, it kā Fredija nemaz nebūtu bijis. Viņi būtu gaidījuši līdz kāzām, ja Viljams būtu bijis pirmais vīrietis viņas dzīvē, un tagad viņa ari gribēja pagaidīt, vienīgi - bija tādi brīži kā šis, kad Sāra to gandrīz aizmirsa. Viņas kājas papletās, maigi aicinot Viljamu, un viņš spēcīgi grūda ķermeni uz Sāras pusi, bet tad piespieda sevi atrauties un piecēlās ar nožēlas vaidu uz lūpām, bet arī viņš vēlējās gaidīt - aiz cieņas pret savu nākamo sievu. - Varbūt arī labi, ka tu brauc prom, - viņš sacīja aizsmakušā balsī, staigādams pa istabu, lai nomierinātos, un ari viņa piecēlās, izskatīdamās kaisles pilna. Tad Sāra piepeši iesmējās. Abi izskatījās pēc sakarsušiem bērniem.

- Vai mēs neesam briesmīgi?

- Nedomāju vis! - Viņš ari iesmējās.-Es tikko varu to sagaidīt.

- Es arī, - atzinās Sāra.

Un tad viņš pavaicāja Sārai ko tādu, ko varbūt nevaja-dzeja vaicāt, - Vai tas... kādreiz bija tā... ar viņu? - Viljama balss, to jautājot, bi ja vīrišķīgi dobja. To viņš jau ilgi bija vēlējies zināt. Viņa bija teikusi, ka nemīlēja Frediju, bet par pārējo Viljams bija nedaudz nobažījies.

Sara lēni un skumji papurināja galvu. - Nē. Tas bija tukši... bez jūtām... Dārgais, viņš nekad mani nebija mīlējis, un tagad es zinu, ka nekad neesmu mīlējusi viņu Tādas mīlestības kā mūsējā manā dzīvē vēl nav bijis... Es nekad neesmu mīlējusi, dzīvojusi vai pat eksistējusi pirms tevis. Un no šī brīža līdz manai nāves stundai tu būsi mana vienīgā mīlestība. -- Šoreiz, kad Viljams Sāni skūpstīja, viņa acīs bija asaras. Taču šis skūpsts nenoveda par tālu, un viņš aizgāja no Sāras laimīgāks nekā jebkad.

Gandrīz visu nakti Sara neaizmiga, domādama par Viljamu, pustumsā priecādamās par savu saderināšanās gredzenu. Un nākamajā rītā viņa piezvanīja Vilfīklas hercogienei, lai pateiktu, cik daudz viņai nozīmē šis gredzens un cik ļoti viņa mīl Viljamu.

- Tikai tam ir nozīme, mīļā. Bet dārgakmeņi vienmēr sagādā prieku, vai ne? Lai jums labs ceļojums... un brīnišķīgas kāzas!

Sara pateicās un beidza saiņot mantas, un pēc stundas Viljams viņu sagaidīja vestibilā. Sāra bija tērpusies baltā vilnas kostīmā, kuru Parīzē tieši viņai bija darinājusi Sanele, un pirkstā Sārai bija nepārspējamais saderināšanās gredzens, un Viljams ar acīm Sāru gandrīz aprija, pirms noskūpstīja. Viņš nebija aizmirsis to iekāri, kādu Sāra bija viņā izraisījusi naktī, un vēlējās, kaut varētu doties braucienā viņiem līdzi. - Droši vien tavs tēvs priecājās par to, ka es nebraucu.

- Es domāju, ka viņu ļoti iespaidojusi tava priekšzīmīgā uzvedība.

- Nu, ilgi viņš tā nedomās! - Viljams klusībā novaidējās. - Liekas, esmu sasniedzis galējo robežu. - Sara pasmaidīja, un viņi sadevās rokās, tad sekoja vecākiem un ari iekāpa Viljama bentlijā. Viņš pats bija piedāvājis aizvest Tomsonus uz Sauthernptonas piestātni, bagāža tur bija nogādāta jau iepriekš. Bet divu stundu ceļš likās pārāk īss. Sāra atkal ieraudzīja pazīstamo “Queen Mary’' un atcerējās, cik atšķirīgi viss bija šuipbraucot tikai pirms diviem mēnešiem,

- Nekad nevar zināt, kas tevi vēl sagaida dzīvē. - Edvards Tomsons viņiem labvēlīgi uzsmaidīja un piedāvājās parādīt Viljamam kuģi. Bet Viljamam interesantāk šķita palikt Sāras tuvumā, un viņš pieklājīgi atteicās Viljams kopā ar viņiem iegāja Tomsonu kajītēs, pēc tam visi uzkāpa uz klāja. Tur viņš stāvēja, aplicis Sārai vienu roku ap vidu un skumjām sejā, līdz noskanēja pēdējais gonga sitiens un dūmi mutuļiem pacēlās no tvaikoņa skursteņa, un tad viņš piepeši nobijās, ka ar ltuģi varētu atgadīties kāda nelaime. Viņa brālēns pirms divdesmit sešiem gadiem bijis uz “Titānika” klāja, un Viljams nespēja pieļaut domu, ka ari ar Saru varētu kas atgadīties.

- Lūdzu, Dieva dēļ... saudzē sevi... es nespētu dzīvot bez tevis... - Pēdējos kopā pavadītos brīžus viņi stāvēja viens pie otra kā sasaistīti.

- Ar mani viss būs kārtībā, cs apsolu. Tikai brauc uz Ņujorku, cik vien ātri vari!

- Braukšu. Varbūt pat nākamo otrdien, - viņš bēdīgi teica, un Sāra atkal pasmaidīja, un asaras saskrēja viņai acīs, kad Viljams viņu atkal noskūpstīja.

- Man tevis tik ļoti pietrūks, - Sāra klusi teica.

- Man ari. - Viņš piekļāvās Sārai, līdz beidzot kāds kuģa virsnieks godbijīgi tuvojās viņiem.

- Jūsu labdzimtība, atvainojiet, ka iejaucos, bet... mēs jau dodamies ceļā. Jums tūlīt jātiek krastā.

-Labi. Piedodiet! - Viljams atvainodamies pasmaidīja. - Lūdzu, uzmaniet manu nākamo sievu un viņas ģimeni... -Tad viņš uzsmaidīja Sārai un lielajam, apaļajam briljantam, kas spoži mirdzēja uz viņas kreisās rokas septembra saule.

- Protams, ser! - Virsnieks uztvēra nopietni Viljama vārdus un savā prātā atzīmēja, ka jāpasaka tas kapteinim. Uz viņu kuģa atradās nākamā Vitfīldas hercogiene, un, protams, viņa saņems vislabāko apkalpošanu.

- Sargā sevi, dārgā! - Viljams pēdējo reizi noskūpstīja Sāni, paspieda nākamajam sievastēvam roku, noskūpstīja Viktoriju uz vaiga un tad jau atradās uz trapa. Sāra raudāja, pat Viktorija susināja acis ar kabatlakatiņu - tik jauki bija uzjaunajiem skatīties. Viljams drudžaini māja no krasta, līdz vairs nebija redzams, un Sāra vēl vairākas stundas stāvēja uz klāja, raugoties jūrā, it kā, ja viņa pietiekoši cieši skatītos, vēl varētu redzēt Viljamu.

- Tagad gan nāc lejā! - maigi teica māte. Šoreiz taču ne par ko nebija jāsēro. Tikai jāpriecājas. Un, kad Sāra nokāpa lejā, viņu gaidīja telegramma no Viljama, bez tam arī tik liels rožu pušķis, ka tas tikko varēja iespraukties pa kajītes durvīm. “Nespēju vairs paciest gaidīšanu. Es Tevi mīlu. Viljams.” Tā bija rakstīts uz kartītes, un māte pasmaidīja, atkal palūkodamās uz meitas brīnišķīgo saderināšanās gredzenu. Pārsteidzoši, ka tas viss noticis dažos mēnešos. Viņa gandrīz nespēja tam noticēt

-Tev ir ļoti laimējies, Sāra Tomsone, - sacīja māte, un Sāra varēja viņai tikai piekrist. Domās viņa izrunāja savu

jauno vārdu... Sāra ViLfilda... Tas skanēja jauki.....viņai patika.

Vitfīldas hercogiene, viņa nočukstēja un tad pasmējās pati par sevi, paostīdama milzīgo rožu buķeti un nolikdama to uz galdiņa pie gultas.

Šoreiz brauciens ar “Queen Mary” šķita bezgalīgi ilgs.

Viņa gribēja ātrāk nokļūt mājās un sākt gatavoties kāzām. Tiklīdz kuģa ļaudis uzzināja, ka viņa ir nākamā Vitfīldas hercogiene, visi sāka Saru lutināt. Vairākas reizes Tomsonus uzlūdza pie kapteiņa galda, un šoreiz Sāra juta, ka viņas pienākums ir būt sabiedriskākai. Tagad viņa bija atbildīga Viljama priekšā, viņai vajadzēja parādīties sabiedrībā, un vecākiem bija prieks redzēt ar meitu notikušās pārmaiņas. Viljams bija brīnišķīgi pārvērtis Sāras dzīvi.

Ņujorkā viņus sagaidīja Pīters un Džeina, šoreiz viņi bērnus bija atstājuši mājās. Džeina sajūsmā spiedza, nespēdama vien nopriecāties par Sāras skaisto gredzenu. Mašīnā viņi Džeinai parādīja Viljama fotogrāfijas, un Pīters ar Ed-vardu risināja bezgalīgas sarunas par stāvokli Eiropā.

Pēc nedēļas tika pārtrauktas parastās radiopārraides, lai paziņotu, ka tiks pārraidīta Hitlera runa nacistu partijas kongresā Nirnbergā. No šīs runas pārskrēja šermuļi, un Hitlerā draudi Čehoslovakijai bija saprotami katram, kas šo runu dzirdēja. Hitlers deklarēja, ka Vācija vairs necietīšot Sudetu vāciešu apspiešanu, un paziņoja, ka apmēram trīstūkstoš vāciešu strādājot pie robežas nostiprināšanas. Briesmas bija acīm redzamas, bet neviens īsti nezināja, ko tieši Hitlers nodomājis darīt un kā uz to reaģēs pasaule. Amerikāņus līdz sirds dziļumiem satrieca naids un ļaunums, kuru izstaroja vadoņa runa, visi klausījās šajā tiešajā pārraidē un nolicēja kara draudiem Eiropā. Bija skaidrs, ka vācieši aprīs vismaz Čehiju, ja ne vairāk. Un neviens nedomāja, ka tās ir labas vēstis.

Visu nākamo nedēļu cilvēki ne par ko cilu nerunāja. Laikraksti ziņoja, ka Eiropas valstis mobilizē savas armijas un floti un ka Eiropa gaida, kāds būs Hitlera nākamais solis.

Divdesmit pirmā septembra rītā, pec Ņujorkas laika astoņos un piecpadsmit minūtēs, notikumi Prāgā sasniedza savu augstāko punktu. Francijas un Anglijas pārstāvji paziņoja, ka ncmobilizēs savus spēkus, lai palīdzētu čehiem un izsauktu Hitlera dusmas. Tas neatstāja Čehoslovakijai nekādu citu iespēju kā vien kapitulēt, padoties Ādolfa Hitlera armijai. Vienpadsmitos no rīta Ņujorkā, piecos vakarā Prāgā, valdība nāca pie secinājuma, ka citas izejas tiešām nav. Prāga kapitulēja, un tās atbalstītāji visā pasaulē raudāja.

Tajā brīdī Ņujorkā lija, it kā arī Dievs lietu asaras par čehiem, un Sūra to noteikti darīja, klausīdamās radio. Šī pārraide sasniedza Ņujorku pa garu apkārtceļu, jo Atlantijas okeānā bija slikti laika apstākļi. No Prāgas tika raidīts uz Keiptaunu, tad uz Buenosaircsu un tikai no turienes - uz Ņujorku. Dzirdamība bija laba. Tajā brīdī Čehoslovakijā bija seši pēcpusdienā, un viņiem karš jau bija beidzies. Sara izslēdza radio, tā darīja ari citi, un viņi nedzirdēja, ka atskan brīdinājums par vētru pulksten vienos pēcpusdienā. Vētra plosījās Atlantijas okeānā un varēja skart ari Longailendu. Ap to laiku vējš bija pieņēmies spēkā, un Sūra runāja ar māti par kāzu organizēšanu. Viņa gribēja doties uz Longailendas māju, jo tā bija mierīga viela, kur izdarīt visus daudzos darbus un izplānot plānus,

- Tu taču negribi turp doties šajā briesmīgajā laikā, dārgā? -jautāja māte. Bet patiesībā Sūrai pret to nebija iebildumu. Viņai patika krastmala lietus laikā. Tā deva kaut kādu miera izjūtu. Bet Sara zināja, ka māte uztraucas par to, ka viņai būs jāvada mašīna sliktā laikā, tādēļ Sara palika mājās, lai palīdzētu mātei. Tēvs jau bija piezvanījis meitas iekārotās lauku mājas īpašniekam un pastāstījis, ka meita precoties un pārvākšoties dzīvot uz Angliju. īpašnieks bija ļoti pieklājīgs un atdevis Sārai atpakaļ iemaksāto naudu, bet Edvārds Tomsons tomēr sabāra meitu par šo muļķību, likdams viņai saprast, ka nekad nebūtu ļāvis Sārai dzīvot pussabrukušā mājā. Sara bija atvainodamās saņēmusi naudu un noguldījusi to bankā. Tie bija tic tūkstoš dolāri, par kuriem Sara bija pārdevusi Fredijacloto saderināšanās gredzenu, un tā trūkumu jaunā sieviete nekad nebija izjutusi.

Bet tagad Sara nedomāja par lauku māju. Ari par kāzām ne, jo lietus Ņujorkā arvien pieņēmās spēkā. Pēkšņi pie guļamistabas logiem atskanēja drausmīgs troksnis un pārtrauca Sūras domas par Prāgu. Pulkstenis bija divi pēcpusdienā, bet bija tumšs kā pusnaktī. Koki vējā zemu noliecās, un Sārai likās, ka Ņujorkā nekad nav bijis tik niknas vētras Tieši tajā bridi pārnāca tēvs,

- Vai kas noticis? -Viktorija norūpējusies taujāja.

- Vētra. Es tikko varēju izkāpt no mašīnas. Ienākt man palīdzēja divi garāmgājēji. - Tad viņš nobažījies pagriezās pret meitu - Vai klausījies ziņas? - Tēvs zināja, cik labi Sāra ir informēta par notikumiem, jo viņa bieži klausījās radio ziņas

- Tikai par Čehoslovakiju, - Sāra atbildēja, bet tēvs papurināja galvu.

- Šī nav parasta vētra, - viņš teica zīmīgi, iedams uz guļamistabu pārģērbties. No turienes viņš iznāca kombinezonā.

- Ko tu gribi darīt? -Viktorija satraukti vaicāja. Tēvam bija paradums šad tad darīt kaut ko pāri saviem spēkiem vai ari neatbilstoši saviem gadiem, it kā lai pierādītu, ka viņš to joprojām var, pat ja nekad iepriekš nebūtu šo lietu darījis. Viņš bija spēcīgs virs, bet nenoliedzami tic vairs tik jauns.

- Es gribu aizbraukt uz Sauthcmptonu un apskatīties, vai tur viss kārtībā Pirms stundas es zvanīju Čārlzam, bet neviens nenāca pie telefona

Sāra tikai mirkli ieskatījās tēvam acīs, tad stingri noteica:

-Es braukšu tev līdzi.

-Nebrauksi vis, - viņš noteica, un Viktorija sadusmojās uz abiem.

-Jūs abi izturaties smieklīgi. Tā ir tikai vētra, un, ja tur noticis kaut kas slikts, neviens nojums tur nekā vairs nevar līdzēt, Vecs vīrs un jauna meitene nevar cīnīties pret dabas stihiju - Bet neviens no abiem nepieklāta mātei. Tē vs uzvilka mēteli, un Sāra parādījās no savas istabas, tērpusies vecajās drēbēs, kuras bija valkājusi Longailendā pirms gada. Viņai kājās bija smagi gumijas zābaki.

- Braukšu tev līdzi, - viņa atkal paziņoja, un tēvs brīdi vilcinājās, bet tad paraustīja plecus Viņš bija pārāk noraizējies, lai gribētu strīdēties.

- Labi . Brauksim. Viktorija, neuztraucies, mēs tev no turienes piezvanīsim. - Māte bija nikna uz viņiem. Pēc abu aiziešanas viņa uzgrieza radio.

Tēvs vadīja mašīnu uz Saullēkta šoseju un tad uz Saut-hemptonas pusi. Sara piedāvājās, ka vadīs mašīnu, bet tēvs tikai pasmējās.

- Varbūt es tev liekos vārgs, bet nenormāls gan neesmu, - Sāra iesmējās un atgādināja tēvam, ka viņa ir laba autovadītāja. Pēc tam viņi vairs daudz nerunāja. Vējš bija tik spēcīgs, ka gandrīz neļāva noturēt mašīnu uz šosejas, vairākas reizes novirzīdams smago buiku sānis.

- Vai viss ir kārtībā? - Sāra pāris reižu iejautājās, bet tēvs tikai drūmi pamāja, viņa lūpas bija sakniebtas šaurā svītrā un acis piemiegtas, raugoties lietū.

Viņi joprojām brauca pa Saullēkta ceļu, kad ieraudzīja dīvainu, augstu miglas vālu ceļamies pār jūru un paliekam uz vielas pie krasta Un tikai pēc tam viņi aptvēra, ka tur ir nevis migla, bet gan gigantisks vilnis. Četrdesmit pēdu augsta ūdens siena atsitās pret austrumu aizsargvalni, un, viņiem šausmās noskatoties, ūdeni pazuda mājas, un viņu mašīna atradās divas pēdas dziļā, mutuļojošā straumē.

Vēl četras stundas neatlaidīga brauciena cauri lietusgāzēm, un tad viņi nonāca Sauthemptonā. Tuvodamies lauku mājai, kuru visi tā mīlēja, abi klusēja. Tad Sara saprata, ka ainava jūtami pārvērtusies. Bija pazudušas mājas, kuras viņi pazina kopš bērnības, veseli īpašumi, liekas, lielāka daļa no Vesthemptonas bija pazudusi. Un dažas ēkas bi ja bijušas milzīgas. Tikai vēlāk viņi uzzināja, ka Edvarda sens draugs, Dž. P. Morgans, zaudējis visus savus īpašumus Glenkovā. Bet tobrīd viņi redzēja sev apkārt tikai sagrāvi. Visur bija ar saknēm izgāzti koki., sabrukušas ēkas, ja tās vēl varēja atšķirt. Apkārt rēgojās apgāztas mašīnas, un tagad Sara saprata, cik prasmīgi tēvs viņu atvedis šurp. Turpinot ceļu, viņi konstatēja, ka vairs nekas nav palicis pāri. Vēlāk viņi uzzināja, ka simt septiņdesmit deviņas mājas ir noslaucītas no zemes pavisam un ka zem ūdens pazudusi ari zeme, uz kuras tās bija uzceltas. Nebija iespējams atjaunot palikušās ēkas vai dzīvot tajās.

Tuvojoties Sauthemptonai, Sara arvien vairāk sadrūma, un, piebraukuši pie sava īpašuma, viņi redzēja, ka vārtu tur vairs nav Tie bija izgāzti līdz ar akmens pīlāriem, un viss sašķīdis gulēja pārsimt jardu tālāk. It kā bērns būtu spēlējies ar mantiņām, tikai traģēdija bija reāla

Visi brīnišķīgie koki bija nolauzti, bet māja tālumā joprojām stāvēja. Izskatījās, ka vētra to nav skārusi. Taču, pabraukuši garām vārtsarga namiņam, viņi redzēja, ka tas tikko turas, un viss, kas namiņā atradās, tagad bija izmētāts pa apkārtni.

Tēvs apstādināja buiku cik vien iespējams tuvu mājai.

Pār ceļu bija pārkrituši koki, un tālāk likt nebija iespējams. Viņi atstāja mašīnu un devās ārā lietū, vēju šaustīti; lietus asām lāsēm cirta viņiem sejā. Sara mēģināja aizgriezties prom no vēja, bet bez panākumiem, un, apgājuši apkārt mājai, viņi ieraudzīja, ka tai norauta visa austrumu puse līdz ar daļu jumta. Vecāku gulta bija skaidri saredzama, arī Sāras gulta un klavieres zālē. Sārai acīs saskrēja asaras, tās sajaucās ar lietus lāsēm. Pagriezusies pret tēvu, Sāra redzēja, ka arī viņš raud. Viņš mīlēja šo vietu, šo rūpīgi celto māju. Māte pati to bija izplānojusi, kad meitenes vēl bija pavisam maziņas, un visi kopā viņi bija stādījuši visus kokus. Tagad tic lielie koki, kuri tc atradās pirms Tomsoniem, bija pazuduši uz mūžiem. Tas bija neticami un neizprotami. Si māja bija Sārai bērnībā devusi tik daudz prieka un bijusi viņas patvērums veselu gadu, un tagad tā bija tik briesmīgi izpostīta. Bet tēva sejas izteiksme liecināja, ka viņš baidās no vēl kā ļaunāka.

- Ak, tēt... - Sāra ievaidējās, pieķērusies viņam pie rokas, un viņi abi šūpojās kā viļņi vējā. Skats uz jūru pārspēja visu, ko vien prāts var iedomāties. Tēvs pievilka Saru sev klāt un, pārkliegdams vēju, teica, ka grib doties uz sarga namiņu.

- M an j āatrod Čārlzs...

Čārlzs bija labs cilvēks un Sāras noslēgtības gadā bija rūpējies par viņu kā tēvs.

Bet mazajā mājiņā neviena nebija, un visur ap to bija izmētātas viņa mantas, pārtika, salauztās mēbeles. Edvards sāka nopietni uztraukties par veco kalpotāju. Viņi devās atpakaļ uz lielo māju, un Sāra tikai tad ieraudzīja, ka ir pazudis pludmales namiņš un visi koki ap to. Un, tieši skatoties uz izgāztajiem kokiem, Sāra pēkšņi ieraudzīja Čārlzu.Viņam rokās bija virves, it kā viņš būtu centies piesiet pie kaut kā mantas, un mugurā vecā, dzeltenā vējjaka. Kāds koks bija piespiedis viņu pie zemes. Tas bija audzis zālienā un lidojis vismaz kādus simts jardus, līdz notriecis Čārlzu. Varbūt smiltis mīkstinājušas triecienu, bet koks bija milzīgs, tas droši vien salauzis viņam mugurkaulu vai sprandu, Sara pieskrēja un nometās ceļos pie Čārlza, notīrīja smiltis no viņa nobrāztās sejas. Tad viņu ieraudzīja tēvs un žēli iekliedzās, pēc tam abi cītīgi strādāja, lai atbrīvotu ķermeni. Abi kopā viņi aiznesa mirušo apkārt mājai un noguldīja tur, kur reiz bija atradusies virtuve. Čārlzs bija strādājis pie Tomsoniem četrdesmit gadus, un viņš pazina un mīlēja Edvardu jau jaunībā. Viņš bija desmit gadus vecāks par Sāras tēvu, un Edvards nespēja noticēt, ka tagad viņa vairs nav. Bija tā, it kā vētra būtu nogalinājusi senu draugu, uzticamu līdz pēdējam. Bet tajā laikā visu uzmanība bija pievērsta Prāgai, un Longailendu viņi bija aizmirsuši. Šī bija lielākā vētra, kādu piedzīvojis austrumu krasts. Bija iznīcinātas veselas pilsētas, nogalināti septiņi simti cilvēku, gan Konektikutā, gan Masačūsetsā, gan Ņūhempšīrā, vairāk nekā divi tūkstoši cilvēku bija ievainoti.

Sauthcmptonas māja nebija iznīcināta pilnībā, bet Čārlza nāve ietekmēja visu Tornsonu ģimeni. Uz bērēm ieradās Viktorija, Pīters un Džema, un vienu nedēļu Sara un tēvs palika tur, lai māju kaut cik sakārtotu un novērtētu zaudējumus. Lietot varēja tikai divas istabas, nebija ne siltuma, ne elektrības, viņi dedzināja sveces un ēda Sauthemptonas vienīgajā palikušajā restorānā Mājas atjaunošanai būs vajadzīgi mēneši un varbūt pat gadi, un Sārai bija skumji, ka tādā laikā viņai jāpamet vecāki vieni.

No mazā restorāna Sāta mēģināja sazvanīt Viljamu, baidoties, ka viņš izlasījis par vētru laikrakstos un tagad raizējas. Pat Eiropā Longailendas vētra lika cilvēkiem uztraukties.

Kad viņa beidzot dabūja savienojumu, Viljama balss te-

Icfona klausulē sprakšķēja. - Mans Dievs, vai ar tevi viss kārtībā?

- Jā, - viņa teica, ar atvieglojumu dzirdot spēcīgo balsi. - Bet mēs gandrīz esam zaudējuši māju. Maniem vecākiem nāksies to ilgi atjaunot, bet zeme vēl ir, kur bijusi Vairums cilvēku zaudēja arī zemi , - Tad viņa pastāstīja par Čārlza nāvi, un Viljams izteica līdzjūtību.

- Es būšu ārkārtīgi laimīgs, kad mēs pārbrauksim mājās. Es gandrīz nomiru, kad izdzirdēju par to vētru. Biju iedomājies, ka tu varētu būtLongailcndā.

- Gandrīz arī biju aizbraukusi, - sacīja Sūra.

- Paldies Dievam, ka tu tur nebiji! Lūdzu, pasaki saviem vecākiem, ka jūtu viņiem līdzi, un es braukšu piejums, cik drīz vien varēšu, dārgā! Apsolu,

- Es tevi mīlu, - viņa centās pārkliegt traucējumus telefona līnijā.

-Es tevi arī! Lūdzu, neiekulies nepatikšanās!

Drīz pēc tam Sara un viņas tēvs devās atpakaļ uz Ņujorku, un astoņas dienas pēc lielās vētras tika parakstīts Minhc-ncs pakts, kas radīja Eiropā ilūziju par to, ka Hitlers vairs nav nekāds drauds. Nevils Cemberlens, atgriezies no Mmhenes, to nosauca par “mieru ar godu”. Bet Viljams atrakstīja, ka neuzticoties mazajam nelietim no Berlīnes.

Viljams plānoja atbraukt novembra sākumā, un Sāra bija ļoti aizņemta ar gatavošanos kāzām, bet viņas vecāki cītīgi gādāja gan par kāzu organizēšanu, gan par labošanas darbu veikšanu Longailendas mājā.

Viljams ieradās ceturtajā novembrī ar “Aquitania”, Sāra sagaidīja viņu piestātnē. Tur bija arī vecāki, Džeina un Pītcrs ar bērniem. Nākamajā dienā vecāki sarīkoja lielas pusdienas par godu Viljamam, un likās, ka visi Ņujorkas paziņas ir atsū-6-111-3

lijuši ielūgumus uz viesībām . Tas bija kā nebeidzams virpulis.

Pēc sešām dienām viņi kopā brokastoja, un Sara sarauktām uzacīm paskatījās visos pāri laikraksta lapai.

- Ko tas nozīmē? - viņa pārmetoši pamāja Viljamam, bet izskatījās, it kā viņš neko nezinātu. Viljams tikai nupat bija atnācis pie viņiem un teica, ka vēl neesot lasījis avīzi.

- Kas ko nozīmē? - Viņš pienāca, lai izlasītu pāri viņas plecam laikrakstā publicēto. Tur viņš izlasīja ziņojumus par “Kristallnacht" notikumiem, pūlēdamies saprast, kādas varētu būt sekas. - Tas izklausās drausmīgi.

- Bet kādēļ? Kādēļ viņi tā dara? - Nacisti bija sadauzījuši logus visos ebreju veikalos un dzīvokļos, uzbrukuši sinagogām un tās izdemolējuši, terorizējuši cilvēkus. Un laikraksts ziņoja, ka apmēram trīsdesmit tūkstoši ebreju aizvesti uz darba nometnēm. - Mans Dievs, Viljam, kā viņi tā drīkst?

- Nevienam nav noslēpums, ka nacistiem nepatīk ebreji,

Sara.

- Bet tā rīkoties? Tā? - Viņas acīs bija asaras. Sāra atdeva laikrakstu Viljamam, lai viņš arī visu izlasītu. Viņi veselu stundu pārrunāja ar Sāras tēvu briesmas, kas draud Eiropai, bet tad Edvardam kaut kas ienāca prātā.

- Gribu, lai jūs apsolītu man, ja Eiropā izcelsies karš, jīis brauksiet uz Ameriku, kamēr viss būs galā.

- Par sevi es to nevaru solīt, - godīgi teica Viljams. - Bet apsolu, ka atsūtīšu Saru.

-Nekā tamlīdzīga, - teica Sāra. - Tu nevari tikt no manis vaļā kā no kādas ceļasomas vai ari aizsūtīt mani kā vēstuli pa pastu.

Viljams viņai uzsmaidīja. - Piedod, Sāra! Es negribēju izrādīt necieņu Bet, manuprāt, tavam tēvam taisnība. Ja Eiropā kaut kas notiks, man šķiet, tev būtu jābrauc šurp. Es pagājušā kara laikā biju vel zēns, bet atceros, ka iebrukuma draudi ir nepatīkami.

- Un tu? Kur tu paliksi?

- Iespējams, ka man būs jādodas aktīvajā dienestā. Nedomāju, ka tas būtu labi, ja visi peri nozustu no valsts un dotos garos atvaļinājumos uz ārzemēm.

- Vai tu neesi karadienestam par vecu? - Sara patiesām izskatījās noraizējusies.

- Nē, vēl ne. Un, dārgā, mans pienākums ir karot,

Visi trīs patiesi cerēja, ka nebūs kara Bet brokastis viņi

nebeidza īpaši cerīgā noskaņā.

Nākamajā nedēļā Sūra devās kopā ar tēvu uz tiesu, kur

viņas iedeva beidzamos šķiršanās dokumentus. Viņas škirša-? •> ■> >

nās bija stājusies spēkā, un, par spīti visam, par spīli nākotnei, kas viņu gaidīja, Sara sajuta uzplūstam spīvu pazemojuma vilni. Sara bija tik muļķīgi apprecējusies ar Frediju, un viņš bija izrādījies tāda niecība. Viņš joprojām bija saderinājies ar Emīliju Esteri, ar kuru grasījās Ziemassvētkos Palmbīčā apprecēties. Tagad Saru tas vairs neuztrauca, viņai tikai bija žēl, ka vispār precējusies ar tādu.

Tad līdz viņu kāzām bija vairs tikai divas nedēļas, un Viljams gribēja būt visu laiku viņas tuvumā Viņi nepārtraukti gāja uz viesībām un Pateicības dienā bija priecīgi, ka var ieturēt mierīgas pusdienas ģimenes lokā. Viljamam tas bija kaut kas jauns un patīkams, un viņam likās aizkustinoši tā sēdēt kopā ar viņiem.

- Ceru, ka tu katru gadu sarīkosi mums tādas Pateicības dienas pusdienas, - viņš pēc tam teica Sārai, kad viņi sēdēja viesistabā un Džema spēlēja klavieres. Bērni jau bija nolikti gulēt, un viņi jauki un mierīgi pavadīja vakaru. Pīters labi sapratās ar Viljamu, ari uz Džemu Viljams bija atstājis lielu iespaidu Džema bija pateikusi visiem saviem paziņām, ka Sara būs hercogiene. Bet visvairāk Džeinu ietekmēja tas, ka Viljams ir tik maigs, tik asprātīgs un gudrs. Dīvaini, ka tituls te nebija svarīgs.

Nākamā nedēļa Sārai bija nogurdinoša. Pēdējie priekšdarbi un vēl kravāšanās. Viņas lielā bagāža jau bija nosūtīta ar kuģi. Vēl Sara gribēja apmeklēt dažas draudzenes, bet patiesībā viņa kaut tūlīt bija gatava prombraukšanai. Pēdējo dienu pirms laulībām Sāra pavadīja kopā ar Viljamu, viņi vienkārši pastaigājās.

- Vai tev būs skumji aizbraukt, mīlā? - \ iljamam loti patika Sāras ģimene, un viņam likās, ka Sārai droši vien būs grūti to pamest, bet viņas atbilde Viljamu pārsteidza.

- Patiesībā ne Savā ziņā es šejieni jau pametu pagājušo gadu, pat vēl agrāk. Sirds dziļumos es nekad negribēju te atgriezties, kad biju apmetusies Longailendā.

- Zinu, - viņš pasmaidīja. - Tava lauku māja... - Bet tagad nebija pat tās. Visa fermas zeme bija pazudusi zem ūdens septembra vētrā. Viņa būtu zaudējusi visu, varbūt pat dzīvību, tāpat kā Čārlzs. Un Viljams bija patiesi laimīgs, ka tā nav noticis.

Tad Sara uzsmaidīja viņam. -Tagad es gaidu tikai mūsu kopējās dzīves sākumu. - Viņa gribēja šo dzīvi, gribēja labāk iepazīt Viljamu, viņa draugus, tīkamās un netīkamās lietas, visu viņa dvēseli... viņa ķermeni. Viņa vēlējās no Viljama bērnus, gribēja, lai viņiem ir sava māja un lai viņa vienmēr būtu Viljamam blakus.

- Es arī, - viņš atzinās, - Gaidīšana bija ilga, vai nc? — Un viņiem apkārt vis» laiku bija tik daudz cilvēku. Bet nu tas būs beidzies. Rīt šajā pašā laikā viņi būs vīrs un sieva, Vitfīldas hercogs un hercogiene.

Tad viņi bridi stāvēja un skatījās upē, un Viljams piekļāva

Sāru sev klāt. - Kaut mūsu dzīve vienmēr plūstu tik līdzeni... un tad, kad tā nebūs, kaut mēs abi bulu drošsirdīgi viens otra un sevis pašu dēļ! -Tad viņš pagriezās pret Sāni ar bezgalīgu mīlestību acīs, kas viņai bija svarīgāka par jebkuru titulu - Kaut es nekad neliktu tev vilties!

- Vai ari es tev, - viņa nočukstēja, un abi vēroja, kā plūst upe.

Desmita nodala

Tajā pēcpusdienā vecāku mājā bija sapulcējušies deviņdesmit trīs viesi, un Sara, turēdamās tēvam pie elkoņa, nopietna un skaista nāca lejup pa kāpnēm. Viņas garie, melnie mati bija saņemti mezglā, un virs tā bija brīnišķīga smilškrāsas atlasa un mežģīņu cepure ar nelielu plīvuru, kas Sārai piešķīra noslēpumainu izskatu. Arī viņas kleita bija no smilškrāsas atlasa ar mežģīnēm, tādā pašā krāsā bija orhideju pušķītis viņai rokā. Ari viņas kurpes bija no smilškrāsas atlasa, un viņa izskatījās slaida un eleganta, stāvot puķēm pārpilnajā ēdamzālē blakus hercogam. Ēdamzāle kāzu reizē bija pārveidota par tādu kā kapelu. Džeinai mugurā bija tērps no tumši zila organdija, un Viktorija bija uzvilkusi zaļu atlasa kleitu, kuru viņai bija modelējusi Elza Šaparelii Parīzē. Viesi bija visievērojamāko Ņujorkas ģimeņu pārstāvji, protams, nebija neviens no Vandīringiem.

Pēc ceremonijas, kurā Viljams delikāti noskūpstīja sievu un viņa burtiski staroja, zinot, ka viņas dzīve pārmainījusies uz visiem laikiem, viesi nosēdās pusdienot viesistabā, bet ēdamzāle kļuva par dej u zāli. Visiem šis vakars bija tīkams,

tāds klusināts un skaists, un visi atzina, ka šīs ir brīnišķīgas

kāzas, it īpaši tā likās līgavainim un līgavai. Viņi dejoja gandrīz

nepārtraukti, tad Sara nodejoja pēdējo deju ar savu tēvu, bet

Viljams ar savu tagadējo sievasmāti un pateica viņai, ka laulību

svinības ir loti izdevušas,

*

- Paldies tev, tēt, par visu, - Sara dejodama čukstēja tēvam, “The Way You Look Tonight” melodijai skanot.

- Tas bija nevainojami. - Vecāki vienmēr bija tik labi pret Sāni, tik laipni, un, ja viņi nebūtu uzstājuši, ka Sārai jābrauc uz Eiropu, viņa nebūtu sastapusi Viljamu. Sāra mēģināja to visu pateikt tēvam vienas dejas laikā, bet asaras neļāva, un arī viņš baidījās, ka sāks raudāt, un to nu Edvards negribēja darīt, visiem draugiem redzot.

- Viss kārtībā, Sāra! - Viņš mīloši paspieda meitas plecu un tad uzsmaidīja viņai. - Mēs mīlam tevi. Brauc mūs apciemot, kad vien vari, un mēs apciemosim tevi.

-Jūs labāk apciemojiet mani! - Sāra viegli nošķaudījās, un tad viņi turpināja dejot. Šī bija pēdējā reize, kad Sāra ir sava tēva mazā meitiņa - uz vienu brīdi. Un pēc tam Viljams maigi iespraucās starp viņiem un, paskatoties Sūrā. redzēja nevis bērnu, bet sievieti.

- Vai esat gatava ceļam, jūsu labdzimtība? - viņš pieklājīgi apvaicājās, un Sāra iesmējās.

- Vai cilvēki tiešām tā mani sauks visu mūžu?

- Šķiet, kājā, mana dārgā. Es jau teicu... reizēm tas ir briesmīgi apgrūtinoši. - Viņa sacītais bija tikai pa daļai joks.

- Viņas labdzimtība, Vitfīldas hercogiene... Jāsaka, tas tev piestāv. - Sāra tiešām izskatījās ļoti aristokrātiska, un Viljams uz kāzām bija uzdāvinājis viņai bumbierveida dimantu auskarus, kā arī tiem pieskaņotu pilienveida dimantu kaklarotu, kurus Sāra tagad valkāja.

Pēc tam viņi ātri no visiem atvadījās, un Sāra pirms aiziešanas vēl no kāpnēm nosvieda savu līgavas pušķi meitenēm. Viņa noskūpstīja vecākus un pateicās viņiem, zinādama, ka vēl redzēsies nākamajā dienā uz kuģa pirms pašas aizbraukšanas, Sāra noskūpstīja Pītcru un Džeinu, tad aizskrēja uz virtuvi pateikties kalpotāj iem. Un tad pēkšņi, ziedu un risa lietū, ko svieda viesi, viņi jau bija ceļā īrēta] ābenilijā, lai nakti pavadītu “Waldorf-Astorija” viesnīcā. Sūras acis bija asaru pilnas. Tagad viņas dzīve kļūs pavisam citāda. Šoreiz kāzas bija citādas. Viņa tik daudzreiz vairāk mīlēja Viljamu, bet viņi dzīvos tik tālu prom, Anglijā! Un kādu brīdi viņa sajuta ilgas pēc mājām, atcerēdamās visus cilvēkus, no kuriem brauc prom. Mašīnā viņa bija ļoti klusa, iegrimusi savās domās.

- Mana dārgā, mana nabaga mīļotā, - Viljams teica, kā nopratis, par ko viņa domā. - Es vedu tevi prom no visiem tiem cilvēkiem, kurus tu mīli. Bet es arī tevi mīlu, galvoju! Un apsolu, ka vienmēr darīšu visu, lai tu būtu laimīga, lai kur mēs atrastos, - Viljams cieši ieskāva Sāru savās rokās, un viņai tur likās droši, kad viņa čukstēja savam vīram:

- Es arī.

Pārējo ceļu līdz viesnīcai viņi brauca, turēdamies cieši viens pie otra, juzdamies noguruši un rimti. Šī bija brīnišķīga diena, bet tā bija ari nogurdinoša.

“V/aldorf-Astorija” Parka avēnijā viņus sagaidīja viesnīcas direktors, kurš klanīdamies, kājas šļūkādams, izrādīja viņiem vislielāko padevību. Sūrai tas viss likās uzjautrinoši un pat smieklīgi, un, kad viņi nonāca līdz saviem milzīgajiem apartamentiem, Sāra smējās un jutās atspirgusi.

- Kauns! - sacīja Viljams, bet patiesībā tā nedomāja. -Tev jāuzņem šādas manieres ļoti nopietni. Nabaga vīrs, ja tu viņam ļautu, viņš bučotu tev kāju pēdas. Un varbūt tev tas būtu jāļauj, - ķircinājās Viljams. Viņš bija pieradis pie šādas apkārtējo izturēšanās, bet zināja, ka Sara vēl nav pieradusi.

- Viņš bija tik muļķīgs! Es nevarēju nesmieties.

-Nu, mīļā, tad tev ātri vien jāpierod. Tas ir tikai sākums.

Un tas turpināsies ilgi, ilgi. Vēl ilgāk, nekā mēs būsim dzīvi, man tādas aizdomas.

Šis bija sākums daudz kam, un Viljams bija padomājis par visu, lai viņu kopdzīve uzsāktos laimīgi un labi. Viņu bagāža bija nogādāta viesnīcā jau no rīta, viņas baltais mežģīņu naktskrekls bija izklāts uz gultas, pie gultas bija viņas balti mežģīņotās rītakurpes. Viljams bija pasūtījis šampanieti, kas jau viņus istabā gaidīja. Un, tiklīdz viņi bija ieradušies, kamēr abi vel malkoja šampanieti un pļāpāja par kāzām, divi viesmīļi ieveda pusnakts uzkodas. Viljams bija pasūtījis kaviāru un kūpinātu lasi, arī olu kulteni, ja Sara kāzu ceremonijas laikā būtu bijusi pārāk satraukta un neko nebūtu ēdusi, un tā tiešām bija noticis, bet viņa negribēja atzīties, ka tagad ir izsalkusi. Vēl tur bija mazītiņa kāzu torte, kura bija izgreznota ar marcipāna līgavu un līgavaini, tā bija viesnīcas direktora un šefpavāra dāvana.

-Tu patiešām proti padomāt par visu! - viņa, sasizdama plaukstas, iesaucās, un, lūkojoties uz torti un kaviāru, viņa izskatījās pēc slaida, gracioza bērna. Viesmīļi tūlīt nozuda. Viljams paspēra soli uz sievas pusi un noskūpstīja viņu.

— Man ienāca prātā, ka tu varbūt esi izsalkusi.

Sara iesmējusies ķērās pie kaviāra, un Viljams viņai pievienojās. Pusnaktī viņi joprojām vēl tērzēja, lai gan jau bija paēduši. Likās, viņiem ir neizsmeļami kopējo interešu avoti un daždažādi interesanti pārrunu temati - šonakt.vairāk nekā jebkad. Bet Viljamam bija prātā ari kas cits, un beidzot viņš izstaipījās un nožāvājās, cenzdamies neuzbāzīgi dot viņai kādu mājienu.

- Vai cs tevi garlaikoju? - Sara pēkšņi satraucās, un Viljams iesmējās. Viena otra ziņā viņa joprojām bija loti jauniņa, un viņam tas patika.

- Nē, mana mīļā, bet šis vecais virs ir noguris. Vai cs varēšu lūgt tev turpināt šo aizraujošo sarunu no rīta? - Viņi bija runājuši par krievu literatūru salīdzinājumā ar krievu mūziku, un tas diezin vai šonakt bija tik svarīgi.

- Piedod! - Sara arī bija nogurusi, bet tik laimīga, ka varētu palikt visu nakti nomoda runādamās, Viņa tiešām bija ļoti jauna, divdesmit divu gadu vecumā gandrīz vēl bērns.

Apartamenti cm bija divas vannasistabas, ur> pēc dažām minūtēm Viljams iegāja savā. Sara dungodama devās uz savu vannasistabu, paņēmusi līdzi naktskreklu. Likās, ka viņa tur pavada ilgu laiku, un Viljams viņu gaidīja zem segas, delikāti nodzēsis gaismu. Bet vannasistabas durvju četrstūra gaisma bija pietiekama, lai viņš redzētu, cik satriecoši labi Sara izskatās savā baltajā naktskreklā, kad viņa parādījās,

Sara uz pirkstgaliem pienāca pie gultas, garie, melnie mati aicinoši gūlās pār vienu plecu, un Viljams varēja saost burvīgo Chanel №5 aromātu, kura viņa vienmēr lietoja, šī smarža viņam vienmēr un visur atgādināja Saru. Viņš brīdi gulēja mierīgi, vērojot sievu pustumsā, un viņa izskatījās kā balta dūja, kad vilcinādamās tuvojās vīram.

- Viljam... - viņa klusi čukstēja. - Vai tu jau guli?

Viņš ar alkām raudzījās Sarā un spēja tikai īsi iesmieties.

Piecus mēnešus viņš bija gaidījis šo brīdi, un Sara patiešām iedomājās, ka viņš varētu aizmigt viņu kāzu naktī, pirms viņa atnāktu pie vīra! Reizēm viņam patika Sāras nevainība. Un šonakt viņš mīlēja to vēl vairāk nekā parasti,

- Nē, es neguļu, mana mīļā, - viņš smaidīdams čukstēja tumsā. Viņš maigi pastiepa pēc Sāras roku, būdams pilnīgi pretējā stāvoklī, lai spētu iemigt. Sara apsēdās viņam blakus uz gultas malas, mazliet nobijusies no tā, ka tagad starp viņiem vairs nebija barjeru.. To viņš viegli saprata, un viņš bija bezgala maigs un pacietīgs, noskūpstot Saru. Viljams gribēja, lai ari Sara iekāro viņu tikpat ļoti, kā viņš tagad iekāroja Sāni. Viņš gribēja, lai šī ir ideāla nakts, viegla un pareiza, kādai tai jābūt Bet vajadzēja tikai mirkli, lai ari Sara iedegtos kaislē, kad Viljama rokas slīdēja vietās, kur tās nekad vēl nebija bijušas, viņa juta sevī mostamies tādu kaisli, kādu līdz šim nebija pazinusi. Tas, ko Sara zināja par mīlestību, bija visai maz, iepriekšējie mīlas mirkļi bija bijuši īsi un gandrīz bez maiguma un jūtām. Bet Viljams bija pavisam citāds vīrietis, viņu nevarēja ne salīdzināt ar Frediju Van-dīringu.

Viljams līdz sāpēm alka pēc viņas, maigi glāstot Sūras krūtis, tad ļaujot rokām noslīdēt uz viņas slaidajiem gurniem, tur, kur tie savienojās. Viņa pirksti bija maigi un prasmīgi, un Sūrajam vaidēja, kad viņš pārvilka naktskreklu pāri viņas galvai un nosvieda uz grīdas. Tad viņš lēnām pārvēlās viņai pāri un iegāja viņā ar visu iespējamo maigumu, kādu spēja saglabāt. Bet ilgi viņam nebija jātur sevi grožos. Viņš pārsteigts un gandarīts atklāja, ka Sara ir dedzīga un enerģiska partnere. Mēģinādami piepildīt alkas, kuras viņi abi jau tik ilgi bija izjutuši, viņi mīlēja viens otru līdz rītausmai, tad abi atslīga gultā viens otra skavās, pilnīgi paguruši un apmierināti līdz dvēseles dziļumiem.

-- Mans Dievs, ja es būtu zinājis, ka tas būs tā... es tevi būtu nogāzis uz grīdas jau tajā pašā pirmajā dienā pie Džordža un Belindas.

Sara tikai miegaini pasmaidīja. Viņa bija laimīga, ka apmierinājusi Viljamu, un v iņš bija darījis ar sievu tādas lietas, par kurām viņa pat sapņojusi nebija.

- Es nezināju, ka tas var būt ari tā, - viņa klusi teica.

-Es arī nezināju! - Viljams pasmaidīja un pagriezās, lai paskatītos sievā. V iņa tagad likās vēl daudz skaistāka, kad viņš beidzot bija viņu ieguvis.-Tu esi vienreizēja sieviete. -Viņa viegli nosarka, un pēc dažiem mirkļiem abi aizmiga, turēdamies viens pie otra kā divi laimīgi bērni..

Pēc divām stundām abi uztrūkās no telefona zvana, kas atskanēja pulksten astoņos Viņus modināja dežurants Desmitos viņiem vajadzēja būt jau uz kuģa.

- Ak Dievs, - Viljams ievaidējās, mirkšķinādams acis un vienlaicīgi sniegdamies iedegt gaismu un pacelt klausuli, un tad viņš laipni pateica paldies par pamodināšanu. Viljams nebija drošs par to, vai tā ir mīlestība vai šampanietis, kas izsūcis viņam visus spēkus. - Pēkšņi es saprotu, kā jutās Sam-sons pēc tikšanās ar Dalilu. - Viņš viegli paraustīja kādu garu matu cirtu, kas sedza vienu no viņas tvirtajām krūtīm, un tad viņš noliecās, lai noskūpstītu krūts galiņu, un atkal juta, ka uzbudinās, pats tam neticēdams. - Manuprāt, esmu miris un nonācis paradīzē. - Viņi atkal mīlējās, pirms piecēlās, un tad viņiem jau bija jāsteidzas uz ostu. Viņiem pat nebija laika paēst, viņi tikai iedzēra tasi tējas un tad smiedamies un zobodamies aizvēra savas ceļasomas un traucās uz limuzīnu, kas jau gaidīja ārā, un Sāra centās izskatīties cēla, kā tas piederas hercogienei.

-Man nebija ne jausmas, ka hercogienes tā uzvedas, -viņa iečukstēja vīram ausī pēc tam, kad Viljams bija aizvēris

šofera kabīnes stikloto lodziņu.

■»

- Viņas tā neuzvedas. Tu esi pavisam īpaša, tici man, mīļā! - Bet viņš izskatījās tā, it kā būtu savās kurpes atradis pasaulē lielāko dimantu, kad viņi uzkāpa uz “Normandijas” klāja 88, piestātnē Piecdesmitajā Rietumu ielā. Viljams jutās kā nelojāls pilsonis, jo bija izvēlējies franču kuģi, bet viņš bija dzirdējis, ka pakalpojumi uz “Normandijas” ir visaugstakaja līmeni.

Viņus sagaidīja kā karaļpāri un ievietoja Dovilas vārdā dēvētajos apartamentos uz Saules klāja, Tādas pašas kajītes, sauktas par Troviļas apartamentiem, tobrīd aizņēma Karpur-thas maharadža, kurš vienmēr pasūtīja tieši šos apartamentus šajā kuģī.

Apskatot savu kopkajīti, Viljams bija apmierināts

- Negribas io atzīt, bet nabaga britus franči noteikti pārspēj ērtību radīšanas ziņā uz saviem kuģiem. - Viņš nekad nebija redzējis uz kuģa tādu greznību. Kuģis bija varens, un tas solīja viņiem pavisam neparastu ceļojumu.

Kopējā kajīte bija pilna ar šampanieša spainīšiem, zie diem un augļu groziem, un Sara ievēroja, ka vienu no jaukākajām buķetēm bija atsūtījuši viņas vecāki, un vēl viena bija no Pītera un Džeinas, Pēc brīža ieradās ari paši radinieki, un Džei-na kaut ko pačukstēja māsai pie auss, un abas iesmējās kā pusaudzes Bet pirms aizbraukšanas Sara un Viljams vēlreiz pateicās Tomsoniem par brīnišķīgajām kāzām.

- Mēs ļoti labi pavadījām laiku, - Viljams teica Edvardam. - Kāzas bija visādā ziņā ideālas.

- Jūs abi droši vien esat noguruši.

- Mēs tiešām tādi bijām, - Viljams sacīja, cenzdamies izskatīties vienaldzīgs, uri cerēja, ka viņam tas izdevies.

- Mēs iedzērām nedaudz Šampanieša un tad vienkārši sabrukām. - Bet, viņam to sakot, Sara palūkojās vīrā, un viņš mēģināja nenosarkt. Garāmejot viņš viegli ieknieba Sārai, un Viktorija teica meitai, ka jaunā kleita viņai ļoti piestāvot. To viņas bija iegādājušās veikalā “Bonvit Teller” Sāras pūram. Kleita bija no baltas vilnas ar brīnišķīgu pušķi uz viena gurna, un virs tās Sara bija uzvilkusi jauno kažociņu, kuru viņai bija dāvājuši vecāki. Viņi teica meitai, ka tas padarīs siitākas garās Anglijas ziemas. Viss kopā izskatījās eleganti, un vēl piedevām nerātna cepurīte ar divām milzīgām, melnām spalvām.

-Tu izskaties jauka, mana dārgā,-teica māte, un Džei-na uz brīdi gandrīz izjuta greizsirdību pret māsu. Māsai būs tāda spoža nākotne, un Viljams bija tik satriecošs vīrietis! Džcina no sirds mīlēja savu vīru, bet, protams, viņu dzīvē nebija nekā satriecoša. Taču nabaga Sānu pirms tam bija klājies tik grūti. Taisni negribējās ticēt, ka tādas bēdīgas lietas var tik laimīgi beigties. Kā pasakā. Tomēr stāsts vel nav beidzies, un māsa cerēja, ka Sara Anglijā būs laimīga ar hercogu. Viņš bija tik mīļš un pievilcīgs, ka neko citu nebija iespējams iedomāties, Džeina nopūzdamās palūkojās uzjauno pāri, kas izskatījās bezgala laimīgs, tā stāvot roku rokā.

- Jūsu labdzimtība... - Pie kajītes durvīm bija pienācis kuģa virsnieks un paziņoja, ka pēc dažām minūtēm pavadītājiem jānokāpj no klāja. Sis paziņojums lika Viktorijas un Džeinas acīm kļūt miklām, un arī Sārai, viņas skūpstot, bija jācīnās ar asarām. Tad viņa noskūpstīja māsas bērnus un savu tēvu. Sara cieši spieda visus sev klāt, bet visciešāk - tēvu.

- Rakstiet man, lūdzu... neaizmirstiet... mēs būsim atpakaļ Londonā tūlīt pēc Ziemassvētkiem. - Viņi gatavojās svētkus pavadīt Eiropā. Viljama māte bija uzstājusi, ka viņai Vitfīldā vēl šis tas jāpadara un ka viņa diezin vai jutīšot jauniešu trūkumu svētkos. Un Viljamam patika doma par to, ka viņi Ziemassvētkos būs Parīzē divi vien.

Sara alka! uzvilka kažociņu, un visi izgāja uz klāja, kur atkal skūpstīja Saru un spieda Viljamam roku, un tad Edvards noveda savu “ganāmpulku” lejā pa trapu. Arī viņam acīs bija asaras, un no piestātnes viņš vēl varēja palūkoties uz meitu, bet tad viņš pat necentās slēpt asaras, kas ritēja lejup pa vaigiem.

- Es jūs mīlu! - Sara ar lūpām veidoja vārdus, ar vienu roku drudžaini mādama atvadas, ar otru tverdamās pie Viljama, Viņa sūtīja visiem gaisa skūpstus, kamēr kuģis serpen-tīna lenšu un konfeti lietū atstāja piestātni, un kaut kur tika spēlēta “Marseljēza”, un, vērojot, kā piestātne aizslīd prom, Sara zināja, ka nekad neaizmirsīs šo brīdi.

Viljams cieši turēja sievas roku, kamēr milzīgais kuģis izbrauca Hudzonas upē, un tad vairs neko piestātnē nevarēja saredzēt. Pa Sūras vaigiem ritēja asaras, un viņa šņukstēdama ieslīga Viljama skavās.

- Labi, labi, mīlulīt, es esmu pie tevis... mēs drīz atbrauksim viņus apciemot, apsolu! - Un viņš tā arī domāja.

- Piedod . es esmu tik nepateicīga... Tikai... es tā mīlu

viņus.....un es mīlu tevi... - Beidzamajās dienās bija noticis

tik daudz kas, un Sāra bija emociju varā. Tad Viljams aizveda viņu atpakaļ uz kajīti, deva viņai iedzert šampanieti, bet Sāra ar gurdu smaidu teica, ka ilgojoties pēc kafijas tases.

Viljams paaicināja stjuartu un pasūtīja sievai kafiju un sev jasmīnu tēju, kā arī kanēļmaizītes. Un viņi sēdēja un ēda, un drīz bēdas bija pagaisušas un Sāra jutās labāk. Viljamam patika tas, ka viņa tik atklāti izrāda savas jūtas un tik ļoti mīl savus radus.

- Ko tu gribētu šodien darīt? - viņš jautāja, aplūkodams kuģa izdotās reklāmas brošūras, kurās bija aprakstīti visi izklaides un sporta pasākumi, kas tika piedāvāti uz kuģa. - Vai izpeldēties baseinā pirms lenča? Varbūt uzspēlēt šafl-bordu? Mēs pēc tējas varam iet uz kino. Rāda “Maiznieka sievu”, ja tu neesi to redzējusi. - Sāra bija redzējusi, ari šī paša režisora Paņjola “Raža” iepriekšējā gadā Sārai bija patikusi. Bet redzēt to kopā ar Viljamu, vienalga, būtu bijis interesanti. Viņa pievirzījās vīram tuvāk, lai ieskatītos brošūrā. Taisni pārsteidzoši, cik daudz izklaides iespēju piedāvāja šis franču kuģis, un lasīdama viņa juta, ka Viljama roka pieskaras viņas kaklam, tad lēni aizslīd līdz krūtij, un tad piepeši viņš noskūpstīja Sāru, un nākamajā mirklī abi jau atradās gultā, visas citas izklaidēšanās bija aizmirstas. Kad viņi atjēdzas, jau bija lenča laiks, un Sara aizsmakusi iesmējās, uzkozdama kanēļmaizīti, kas joprojām stāvēja uz šķīvja blakus gultai.

- Liekas, mēs nenodarbosimies vis ar sportu šajā braucienā, ko?

- Neesmu pārliecināta, ka mēs vispār tiksim ārā no kajītes, - viņa atbildēja un aizskāra Viljamu tā, ka viņš reaģē ja daudz ātrāk, nekā Sara bija to gaidījusi.

Pēc tam bija maigošanās pa ceļam uz vannasistabu, un tur viņi atkal mīlējās, un, kad abi iznāca no kajītes, bija jau vēla pēcpusdiena, un abi izskatījās nedaudz apmulsuši par to, cik ātri pagājis laiks.

- Mēs taču uz kuģa iegūsim nelāgu reputāciju, - čukstēja Viljams. - Labi, ka tas ir franču kuģis.

- Vai tu domā, ka viņi nojauš? - Sara izskatījās mazliet satraukta. - Galu galā, tas ir mūsu medusmēnesis...

- Dievs, tik tiešām! Kā es to varēju aizmirst! Klau, man liekas, esmu aizmirsis uz galdiņa savu kabatas portfeli Tur, kajītē. Vai neaiziesim tam pakaļ?

- Protams, - Sara piekrita, bet nesaprata, kādēļ Viljamam vajadzīgs kabatas portfelis. Tā nu viņa sekoja Viljamam uz viņu apartamentiem. Iegājis viņš aizslēdza durvis un satvēra Sāru.

- Viljam! - viņa iespiedzās, un tad abi sāka smieties. - Tu esi seksuāls maniaks!

- Neesmu, Vari būt droša, parasti esmu respektabls. Tā ir tikai tava vaina! -viņš sacīja, alkatīgi skūpstīdams Sāras kaklu un krūtis, un gurnus, un vēl pievilcīgākas vietas.

- Mana vaina? Ko es tādu būtu izdarījusi? - Bet viņai patika ikviens šis spēles bridis, kad abi noslīga uz dzīvojamās istabas grīdas un sāka mīlēties.

-Tu esi pārāk iekārojama,-Viljams teica, aizvērdams acis un saplūzdams ar Saru, un viņi pusapģērbti gulēja uz grīdas.

- Tu arī, - viņa nomurmināja un tad īsi iekliedzās, un viņi vēl ilgu laiku necēlās. Tad viņi devās uz guļamistabu, joprojām nelaizdami viens otru vaļā, pa ceļam atstādami aiz sevis dažādus apģērba gabalus.

Tovakar viņi pat nemēģināja iet pusdienās, un, kad apkalpotājs pa telefonu apjautājās, vai neaiznest pusdienas uz apartamentiem, Viljams drūmā balsī paziņoja, ka viņiem piemetusies jūras slimība. Tad tika piedāvāta zupa ar grauzdiņiem, bet Viljams apgalvoja, ka viņi abi guļot, un, kad saruna beidzās, francūzis smīnot paskatījās uz apteksni.

- Vai jūras slimība? - apteksne viszinīgi jautāja, bet mazais stjuarts pamirkšķināja viņai ar aci. Viņš jau nu zināja gan, uzmetis abiem tikai skatienu.

- Lune de miel. Medusmēnesis, - viņš paskaidroja, un apteksne ieķiķinājās, kad stjuarts iebikstīja viņai mīkstumos.

Nākamajā rītā, kad Sūra kopā ar Viljamu uznāca uz klāja, abi izskatījās veselīgi un atpūtušies, un Viljams nevarēja vien beigt viņai smaidīt. Sūra pasmējās par viņu, un viņi iekārtojās krēslos uz klaja.

- Klausies, cilvēki tiešām sapratīs, ko mēs tur darām, ja tu nepārtrauksi tik plati smaidīt.

- Nevaru, Nekad mūžā neesmu juties tik laimīgs. Kad mēs varētu doties atpakaļ uz kajīti? Zvēru, ka tas kļūst kā narkotika.

- Ja tu man vēl pieskarsies, es pasaukšu kapteini. Citādi es nespēšu pastaigāt, kad mēs nokļūsim Parīzē.

-Es tevi nesīšu uz rokām. - Viņš plati pasmaidīja, pārlie-cics pār krēslu, lai atkal noskūpstītu viņu. Bet Sara nebūt neizskatījās nemierā ar notiekošo. Viņai ari tas patika, un viņa mīlēja vīru. Bet todien viņi vismaz centās iepazīties ar kuģi, un viņiem izdevās līdz tējas laikam atturēties no gultas. Pcc tam viņi apbalvoja sevi par šo pacietību. Tad atkal piespieda sevi saģērbties vakariņām.

Sārai patika iet uz “Normandijas” ēdamzāli. Tā bija eleganta pasaku valstība, griesti bija trīs klāju augstumā, un pati zāle bija garāka nekā Spoguļu zāle Versaļā un gandrīz tikpat iespaidīga. Griesti bija apzeltīti, un pie sienām stāvēja divdesmit pēdu augstas apgaismes ķermeņu kolonnas. Lai nokļūtu ēdamzālē, viņi kāpa lejup pa bezgalīgām, ar zilu paklāju klātām kāpnēm, un visiem vīriešiem, arī Viljamam, bija baltas tauriņveida kaklasaites.

- Vai tas, ka mēs ēdam pusdienas ēdamzālē, - čukstēja Sara, - nenozīmē medusmēneša beigas?

- Es pats no tā jau baidījos, - Viljams atzinās, notiesā-dams souffle. - Manuprāt, mums jādodas atpakaļ, tiklīdz būsim paēduši. - Viņa iesmējās, un abiem izdevās pēc pusdienām nodejot tikai dažas dejas lielajā salonā pirms pastaigas pa klāju un skūpstiem zvaigžņu gaismā. Tad viņi devās atpakaļ uz kajīti

Tas bija ideāls medusmēnesis, un viņi burvīgi pavadīja laiku - peldoties un pastaigājoties, un dejojot, un ēdot, un nodarbojoties ar mīlestību. Tā bija kā atrašanās gaisā starp divām pasaulēm - veco un jauno. Viņi centās ne ar vienu netikties, lai gan vairums pirmās klases pasažieru zināja, kas viņi ir. Vairākkārt, ejot garām cilvēkiem, Sara dzirdēja čukstus: “Vitfīldas hercogs un hercogiene...” - “Ko? Vindzoras?” jautāja kāds puskurls večuks, “Viņa izskatās jaunāka, daudz jaunāka, nekā es domāju, un daudz labāk izskatās... skaistāka...” Sara nevarēja nepasmaidīt, un Viljams viņai nemanāmi ieknieba un nosauca viņu par Valisu.

- Nekad vairs tā mani nesauc, citādi es tevi saukšu par Dcividu!

Sara nekad nebija redzējusi bijušo karali un viņa sievu, bet Viljams viņai pateica, ka Parīzē abiem vajadzēs apmeklēt šo pāri. - Iespējams, ka tev viņa patiks labāk, nekā tev liekas. Viņa nav manā gaumē, bet vispār ir pievilcīga. Un viņš ir laimīgāks nekā agrāk, viņš tagad varot gulēt. Man liekas, es saprotu, kāpēc... - Viljams pasmīnēja. Viņš pats ļoti labi gulēja viņu orģiju starplaikā.

Pēdējā vakarā viņi bija uzaicināti pie kapteiņa galdiņa un pēc tam apmeklēja galā priekšnesumus. Iepriekšējā vakarā viņi bija piedalījušies arī masku ballē, tērpušies kā maharadža un maharani, īrētos kostīmos, ar Sāras pašas briljantiem rotājušies. Šīs lomas abiem labi piestāvēja. Viljams izskatījās ļoti pievilcīgs un Sara-ļoti eksotiska. Taču viņas veiksmīgais grims un kailais vēders piespieda viņus ļoti agri doties uz guļamistabu. Tagad stjuarti jau savā staipa slēdza derības, cik ilgi šis pāris var iztikt bez atgriešanās kajīte. Pagaidām četras stundas bija rekords.

- Varbūt mums labāk palikt uz kuģa? - Sara ierosināja,

kad viņi jau gulēja gultā pēdējo nakti, pa brīžam aizsnauzdamies pēc mīlas rotaļām. - Es nemaz nezinu, vai man gribas uz Parīzi - Viljams bija noīrējis viņiem uz vienu mēnesi apartamentus viesnīcā “Riča”, un viņi plānoja izbraukumus uz dažādām pilīm galvaspilsētas apkaimē. Viņi gribēja aizbraukt uz Bordo, uz Tūru un Luāras ieleju.....un Sentonorē

priekšpilsētu ... un, kā Sara ar smaidu paziņoja, ars pie Saneles un Diora iegriezties.

- Tu esi samaitāta meitene, - Viljams sūdzējās, iekāpdams atpakaļ gultā, un pēkšņi iedomājās, ka varbūt pēc trakās nedēļu ilgās mīlēšanās viņiem jau varētu rasties bērns. Viņš vēlējās Sārai to jautāt, bet nedaudz kautrējās. Beidzot - dziļi naktī - Viljams saņēma drosmi - Sāra... vai tu nepaliki stāvoklī, kad biji precējusies - iepriekšējo reizi, cs gribēju teikt... - Viņu tas interesēja, bet līdz šim viņš nebija jautājis. Viņas atbilde Viljamu pārsteidza.

- Patiesību sakot, es biju stāvoklī. - Viņa to teica ļoti klusu, neskatoties uz Viljamu.

- Kas notika? - Viņš zināja, ka bērna nav, tādēļ brīnījās Viņš cerēja, ka Sāra nav taisījusi abortu, jo tad varētu gadīties, ka viņai vairs nebūtu bērnu, un katrā ziņā tas būtu traumējis Saru.

- Es viņu zaudēju, - Sāra mierīgi teica, un šīs atmiņas viņu joprojām sāpināja, lai gan tagad viņa domāja, ka tā ir labāk.

- Vai kaut kas atgadījās? — Un tad viņš saprata, cik muļķīgu jautājumu uzdevis. Tādā laulībā, kāda bijusi viņai, viss varēja būt. - Neuztraucies par to! Tas vairs nenotiks.. -Viljams maigi noskūpstīja Sūru, un drīz pēc tam viņa ieslīga miegā, sapņodama par Viljamu un bērniem.

Nākamajā rītā viņi Havrā izkāpa no kuģa un sēdās Parīzes vilcienā, visu laiku smiedamies un pļāpādami. Iebraukuši pilsētā, viņi devās uz viesnīcu, bet pēc tam tūlīt gāja iepirkties.

- Aha! - teica Viljams. - Nu es zinu, kas tev patīk tikpat labi kā mīlēšanās. Sāra, Sāra, esmu vilies! - Bet viņi ļoti labi izklaidējās, apmeklēdami “Hermes”, “Chand” un “Bouche-ron” modes namus un vairākus mazus juvelierveikālus. Viljams nopirka Sārai brīnišķīgu, platu safīra rokassprādzi ar dimanta aizdari un patiešām pārsteidzošu rubīnu kaklarotu un auskarus. Un pie Vanklīfa lielu rubīna piespraudi rozes veidā.

- Mans Dievs, Viljam, es jūtos tik vainīga... - Viņa zināja, ka Viljams iztērējis vesela bagātību, bet viņam bija vienalga. Un dārglietas bija skaistas, un viņai tās patika.

-Nemuļķojies! - Viljams teica ikdienišķā tonī. - Tikai apsoli, ka mēs divas dienas neiesim laukā no istabas. Šādu samaksu es prasīšu par katru iepirkšanās reizi.

- Vai tad tev nepatīk iepirkties? - Sara uz brīdi jutās sarūgtināta, jo pagājušajā vasarā viņš bija iepircies ar prieku.

- Man ļoti patīk. Bet vēl vairāk man patīk mīlēt savu sievu,

- Ak tad tas... - Sara iesmējās un, tiklīdz viņi bija atgriezušies viesnīcā, izpildīja Viljama vēlmes. Pēc tam viņi vēl vairākkārt apmeklēja veikalus. Viljams nopirka viņai burvīgus tērpus pie Žana Palti, pie Diora - leopardādas kažoku, pie Mobusēna - garu pērļu virteni, kuru viņa pēc tam valkāja katru dienu un stundu. Viņiem pat izdevās pabūt Luv-rā, un savā otrajā Parīzē pavadītajā nedēļā viņi dzēra tēju kopā ar Vindzoras hercogu un hercogieni. Sārai nācās atzīt, ka Viljamam taisnība. Lai gan viņa jau iepriekš bija noskaņota nelabvēlīgi pret hercogieni, viņa atklāja, ka Valisa patiesībā ir ļoti pievilcīga. Un hercogs bija jauks virs. Kautrīgs, piesardzīgs un atturīgs, bet, tuvāk iepazīstoties, ļoti labsirdīgs Un ļoti asprātīgs, kad bija tuvu cilvēku sabiedrībā. Sākumā tikšanās bija drusku neveikla, jo Valisai gadījās, sev par nelaimi, salīdzināt viņu abu likteņus Bet Viljams ātri norādīja, cik nelietderīgi ir šādi salīdzinājumi, un Sara bija pat pārsteigta, cik vēsi viņš izturējās pret hercogiem, Viņa uzskati par šo lietu nevienam nebija noslēpums, tāpat kā tas, ka savu brālēnu Viljams bezgala cienīja un mīlēja.

- Kāds kauns, ka viņš apprecēja šo sievieti, - sacīja Viljams, kad viņi ar Sāru gāja atpakaļ uz savu viesnīcu. - Neiedomājami, bet, ja nebūtu viņas, Deivids joprojām būtu Anglijas karalis.

- Man šķiet, viņam nemaz nepatika tam but Bet varbūt es kļūdos.

-Tu nekļūdies. Viņam nepatika būt par karali. Tas nebija viņam piemērots Bet tas bija viņa pienākums Taču, jāsaka, Bertijs tīri labi tiek arto galā. Un šo sievieti Valisu viņš nevar ciest.

- Tomēr es nesaprotu, kādēļ viņa citiem tā patīk. Viņa māk tos tīt ap mazo pirkstiņu.

- Un viņa ir patiesi spējīga provokatore; vai ievēroji dārglietas, kuras visas viņai dāvājis Deivids? Tā dimantu un safīru rokassprādze droši vien izmaksājusi milzu bagātību. Vanklīfs to pagatavoja īpaši viņai uz kāzām. Un ap to laiku viņai jau bija visas tai atbilstošās rotas: kaklarota, auskari, piespraude un divi gredzeni.

- Man labāk patika tā rokassprādze, kas viņai bija uz otras rokas, - klusi teica Sāra. - Tā smalkā ķēdīte ar diman-tiem un mazajiem krustiņiem. - Tā nebija tik uzkrītoša, un Viljams klusībā nosprieda, ka vēlāk uzdāvinās tādu Sārai. Valisa bija parādījusi viņiem arī brīnišķīgu Kartjē rokassprādzi, kuru viņa nupat bija iegādājusies. Tā visa bija no safīriem, rubīniem un smaragdiem ziedu un lapu formā, un hercogiene sauca to par savu “dārziņu”.

- Lai nu kā, savu pienākumu mēs esam izpildījuši, mīļā. Ja mēs nebūtu ar viņiem tikušies, tas būtu ļoti nepieklājīgi. Mātei patiks, ka mēs to izdarījām. Viņai vienmēr ir paticis Deivids, man pat likās, ka viņa var no satraukuma nomirt, kad viņš atteicās no troņa.

5 >

- Un tomēr tava māte apgalvoja, ka viņai ir vienalga, kad tu izdarīji to pašu, - Sāra teica skumji, joprojām juzdamās vainīga. Viņa zināja, ka visu mūžu par to domās, bet Viljamu tas nemaz neuztrauca.

- Tas nebūt nav viens un tas pats, - Viljams maigi skaidroja. - Viņš jau bija troni, dārgā. Es nekad tur nebūtu nonācis. Māte to ļoti labi saprot. Tik muļķe viņa nav bijusi, lai gaidītu, ka es varu kļūt par karali.

- Droši vien,

Viņi izkāpa no mašīnas pāris kvartālu pirms viesnīcas un lēnām gāja kājām, runājot par Vindzoras hercogu un hercogiem. Šī ģimene bija ielūgusi viņus atkal paviesoties, bet Viljams teica, ka nākamajā rītā viņi sāk savu autobraucienu pa Franciju.

Viņi bija ieplānojuši apmeklēt Luāru, pa ceļam apskatot Šartru, Viljams tur nekad nebija bijis,

Un nākamajā rītā abi bija labā garastāvokli. Viņi iesēdās mazajā, īrētajā rēno, kuru Viljams pats vadīja, viņiem līdzi bija piknika grozs, ja pa ceļam nevarētu atrast restorānu, un jau stundas brauciena attālumā no Parīzes viss izskatījās brīnišķīgi lauciniecisks un vietām pat vēl zaļš. Te bija zirgi un govis, un fermas, un vēl pēc stundas bija redzamas atī aitas, kas gāja pāri ceļam. Kāda kaza apstājās un nolūkojās, kā viņi ceļmalā ēd lenču. Viņiem līdzi bija silti mēteļi un segas, bet laiks nebija auksts, bija pārsteidzoši saulains. Viņi bija gaidījuši, ka līs, bet pagaidām laiks bija ideāls.

Viljams bija rezervējis vielas dažās mazās viesnīciņās, un viņi bija plānojuši ceļojumā pavadīt apmēram desmit dienas, Bet trešajā dienā viņi joprojām atradās tikai simts jūdžu no Parīzes, Monbazonā, jo viņiem pārāk patika krodziņš, kurā bija apmetušies.

Krodzinieks ieteica viņiem vairākas vietas, kurp viņi varētu aizbraukt, viņi bija apskatījuši mazītiņas baznīciņas, kādu brīnišķīgu, vecu fermu un divus tiešām vienreizējus senlietu veikalus. Un vietējais restorāns bija vislabākais no līdz šim redzētajiem.

-- Man šeit patīk, - Sara laimīga teica, apēdot visu, kas viņai bija uz šķīvja. Kopš Parīzes viņa bija sākusi vairāk ēst, un viņa vairs nebija tik tieva un ļoti labi izskatījās. Citādi Viljams jau būtu sācis uztraukties.

- Rīt gan mums vajadzētu doties tālāk.

Abiem bija žēl no turienes doties prom, bet stundu pēc izbraukšanas mašīna apstājās. Kāds vietējais zemnieks palīdzēja to iestumt un iedeva viņiem nedaudz benzīna, un vēl pēc pusstundas viņi apturēja, lai paēstu lenču pie kādiem veciem akmens vārtiem, kur dzelzī kaltie režģi bija atvērti. Aiz vārtiem sākās vecs, aizaudzis cels.

- Izskatās pēc vārtiem uz paradīzi, - jokoja Sara.

- Vai varbūt uz elli. Tas atkarīgs no tā, ko mēs būsim pelnījuši. - Viljams uzsmaidīja Sūrai. Viņš kopš kāzām visu laiku jutās kā paradīzē. - Vai gribi doties izpētīt, dārgā? -Sara vienmēr bija jauneklīgas enerģijas pilna, un tas Viljamam patika.

- Mēs gandrīz vai varētu tā darīt. Bet ko tad, ja mūs pieķers kāds dusmīgs zemes īpašnieks un šaus uz mums?

- Neuztraucies! Es tevi aizsargāšu. Turklāt, kā liekas, šī vieta jau vairākus gadus ir pamesta. Patiesību sakot, visa zeme izskatās kā pamesta. Nav jau kā Anglijā.

- Ak tu, snobs tāds! - viņa izsaucās, un abi devās pa ceļu uz priekšu. Mašīnu viņi izlēma atstāt pie vārtiem ceļmalā, lai nepievērstu iespējamo iemītnieku uzmanību šim savam piedzīvojumam.

Ugu laiku ceļš likās vienkāršs, vecs lauku ceļš, līdz beidzot viņi nonāca garā, milzu koku ieskautā alejā. Ja tā nebūtu tik ļoti aizaugusi ar krūmiem, tad līdzinātos Vitfīldas apkaimei vai Sautlicmptonas īpašumam.

- Šeit ir jauki. -- Viņi dzirdēja čivinām putnus, un Sara klusībā dungoja.

- Nedomāju, ka tur daudz kas būs palicis pāri, - Viljams

teica, kad viņi bija gandrīz sasnieguši alejas galu, bet, viņam šos vārdus sakot, abi ieraudzīja tālumā milzīgu akmens celtni. - Dievs augstais, kas tad tas? - Ēka izskatījās gluži kā Vērsa ļas pils, tikai tuvāk pieejot, varēja redzēt, ka tai drausmīgi nepieciešams remonts. Viss bija pamests, un dažas saimniecības ēkas bija gandrīz jau sākušas sabrukt. Pakalna piekājē bija maza mājiņa, kurā kādreiz droši vien dzīvojis uzraugs, bet tagad tā, šķiet, vairs nederēja dzīvošanai.

Pa labi atradās staļļi un milzīgi šķūņi kariešu novietošanai. Viljams ieinteresējās un garāmejot ielūkojās tajos. Šķūņi joprojām kalpoja par divu senu kariešu patvērumu, uz kariešu durtiņām bija zeltīti ģimenes ģerboņi.

- Kāda pārsteidzoša vieta! - Viljams uzsmaidīja Sārai, priecīgs, ka viņi šurp atnākuši.

- Kā tu domā, kas šeit ir? - Sara skatījās visapkārt - uz karietēm un uz kalēju instrumentiem.

-- Te ir veca pils, un tie ir bijuši staļļi Tas viss izskatās kā pirms divsimt gadiem pamests.

- Varbūt tā arī ir, -- Viņa satraukta pasmaidīja - Varbūt te mitinās spoki!

Tad Viljams sāka izmēģināt dažādas spokainas skaņas un izlikās, ka metas Sārai virsū, kad abi iznāca atpakaļ uz ceļa. Tad viņi devās kalnup uz pili, kas izskatījās pēc sapņu vai pasaku pils. Pirmajā acumirklī tā šķita tikpat veca, cik Vitfīlda, bet varbūt ari nc, Viljams novērtēja, ka trīssimt vai divsimt piecdesmit gadu gan tai būs. Piegājuši tuvāk, abi ieraudzīja, ka arhitekts strādājis ļoti rūpīgi.-Apkārt pilij, kā redzams, reiz bijis parks un dārzs, varbūt arī kāds zaļais labirints, tagad viss bija aizaudzis, taču ēkas ieeja bija gluži vai karaliska. Viljams paraustīja durvis un logus, bet viss bija ciet. Pa veco slēģu spraugām varēja saredzēt jaukas grīdas, smalkus rotājumus un augstus griestus. Daudz vairāk saredzēt nebija iespējams, bet bija skaidrs, ka šī ir fantastiska vieta. Šķita, ka viņi spēruši milzu soli atpakaļ pagātne, ieradušies Ludviķa Četrpadsmitā vai Piecpadsmitā laikos. Varēja iztēloties, kā no stūra pilnā gaitā izbrauc kariete ar vīriem panākas un pusgarās atlasa biksēs un vīri prasa viņiem, kas viņi tādi.

- Kā tu domā, kam šī pils piederējusi? - Sara pavaicāja, redzētā ietekmēta.

- Šejieniešiem to vajadzētu zināt Tas nevar būt nekāds noslēpums. Tā ir milzīga pils.

- Kā Lu domā, vai tā kādam vēl pieder? - Izskatījās, ka šis īpašums jau vairākus gadus ir pamests, bet tam vajadzēja kādam piederēt.

- Noteikti? Bet skaidrs, ka tādam cilvēkam, kuram šī pils nav nepieciešama vai ari viņš nevar atļauties to uzturēt. - īpašums bija briesmīgā stāvoklī, pat marmora pakāpieni pie ieejas bija sadauzīti. Izskatījās, ka pils pamesta jau vairākus desmitus gadu.

Sārai iekvēlojās acis, kad viņi palūkojās visapkārt.

- Vai lu negribētu, lai tev piederētu šāda māja, lai tu varētu to uztaisīt no jauna - tā, kā te kādreiz izskatījies? Zini, tā perfekti restaurēt. - Tikai doma vien par to lika viņas skatienam iemirdzēties, bet Viljams tēlotās šausmās pacēla acis pret debesīm.

- Vai tev ir kaut nojausma par to, cik daudz darba tas prasītu? Tu to pat iedomāties nevari, nemaz nerunājot par izdevumiem.... Vajadzētu veselu armiju strādnieku un vēl visu Britu bankas naudu, lai šo vietu atjaunotu.

- Bet padomā par to, cik skaisti te pēc tam izskatītos. Tas noteikti būtu tā vērts.

- Kam? - Viljams iesmējās, ar interesi raudzīdamies sievā. Viņš nekad vēl nebija Sāru redzējis tik ļoti par kaut ko

satraucamies, - Kā gan tu vari tā jūsmot par šādu vietu? Tā ir pilnīga postaža. - Bet patiesībā arī Viljamu šī vieta iejūsmināja. Tomēr nepieciešamā darba ieguldījums bija vairāk nekā nomācošs. - Mēs par to apjautāsimies, kad atkal iziesim uz ceļa. Esmu pārliecināts, ka šī ir briesmīga viela, kur noslepkavoti vismaz desmit cilvēki, - Viņš ķircināja Saru visu ceļu atpakaļ uz mašīnu, bet Sara izlikās neklausāmies. Viņai pils likās brīnišķīgākais, ko viņa savā mūžā redzējusi, un, ja viņa to varētu, viņa tūlīt uz vietas būtu šo pili iegādājusies, tā viņa teica, un Viljams ticēja, ka tā ari būtu.

Tieši pie vārtiņiem viņi satika kādu zemnieku, un Viljams franču valodā apjautājās viņam par veco pili, un zemnieks varēja par to daudz ko pastāstīt. Sara centās saprast un šo to ari saprata. Pēc tam Viljams pastāstīja viņai pārējo. Tā esot Delamēzas pils, un tā nebija apdzīvota jau vismaz astoņdesmit gadus, kopš 1850. gada.. Pirms tam tā vairāk nekā divsimt gadu piederējusi kādai ģimenei, bet tās; pēdējie pārstāvji nav atstājuši mantiniekus. Pēc tam to mantojuši attāli brālēni, un vecais zemnieks pat īsti nezināja, kam tā pieder pašlaik. Viņš stāstīja, ka viņa zēna gados pilī vēl bijuši iemītnieki, kāda veca komtese, kas bijusi rados ar karaļiem, bet nav spējusi rūpēties par īpašumu. Tad komtese nomirusi, un kopš tā laika pils tikusi aizslēgta un aizslēģota.

- Cik skumji! Kādēļ neviens nav mēģinājis pili atjaunot?

- Droši vien tāpēc, ka tas prasītu pārāk lielus ieguldījumus. Frančiem pēdējā laikā klājas grūti. Un šādas vietas nav viegli uzturēt kārtībā. - Viljams labi zināja, cik daudz naudas un rūpju prasa Vitfiidas uzturēšana, un šī pils būtu vel daudz dārgāka.

- Cik žēl! - Sara izskatījās bēdīga, domādama par veco māju, par to, kāda tā varētu būt, ja io atjaunotu, kāda tā reiz

bijusi, Viņai gribējās uzrotīt piedurknes un palīdzēt Viljamam atjaunot pili.

Viņi iesēdās mašīnā, un Viljams ziņkārīgi vēroja sievu. - Vai tu to domā nopietni, Sara? Vai tu tiešām jau iemīlēji šo vietu? Vai tev gribētos darīt kaut ko tamlīdzīgu?

- Jā, tas būtu brīnišķīgi! - Sārai iemirdzējās acis.

- Šausmīgi daudz darba. Un to nevar paveikt, ja daļu darba neuzņemas pats. Tev jāstrādā sviedriem vaigā līdz ar strādniekiem. Saproti, es redzēju, kā Bclinda un Džordžs restaurē savu mitekli, un tu ne iedomāties nevari, cik tur daudz darba. - Bet Viljams zināja arī to, kā Belinda un Džordžs mīl to vietu, cik tuva tā viņiem kļuvusi.

-Jā, bet Belindas un Džordža īpašums ir daudz vecāks un sarežģītāks, - Sara teica, vēlēdamās, kaut viņai būtu burvju nūjiņa, kas padarītu viņu par Delamēzas pils īpašnieci.

- Ari šī nav nekāda vienkāršā pils, - Viljams saprātīgi iebilda. - Jārestaurē absolūti viss, pat uzrauga mājiņa un staļļi, un šķūni.

- Man vienalga, - Sāra stūrgalvīgi teica. - Es priecātos, ja varētu darīt ko tādu. - Viņa palūkojās vīrā. - Ja tu man palīdzētu,

- Man Šķita, ka es jau esmu par vecu, lai uzņemtos līdzīgu projektu īstenošanu. Piecpadsmit gadus cs noņēmos ar Vitlīldu, līdz dabūju to uz kājām, bet, zini, tu mani ieinteresē

ji. - Viņš uzsmaidīja Sārai, atkal juzdamies laimīgs, kāds viņš jutās kopš pašas pirmās tikšanās ar Sāru.

- Te varētu būt tik brīnišķīgi, . - Viņas acis mirdzēja, un Viljams smaidīja. Viņas rokās Viljams jutās mīksts kā vasks un gatavs viņas labā darīt jebko.

- Kāpēc tieši Francijā? Kāpēc ne Anglijā?

Sāra mēģināja atbildēt maigi, bet patiesībā viņa bija iemīlējusies šajā pilī, taču viņa negribēja piespiest Viljamu

kaut ko darīt pret paša gribu. Iespējams, ka Delamēza ir pārāk dārga vai varbūt prasītu pārāk daudz darba.

- Man patiktu šeit dzīvot. Bet varbūt ari Anglijā mēs varētu atrast ko līdzīgu, - viņa atbildēja. Likās, tas ir bezjēdzīgi. Viljamam jau bi ja Vitfilda, un viņš bija gādājis, lai tā būtu kārtībā. Taču šeit, bijā pavisam kas cits. Šī varētu būt viņiem abiem vien piederoša vieta, kuru viņi paši savām rokām savestu kārtībā, kuru viņi varētu radīt vai atjaunot plecu pie pleca. Visā savā mūžā Sara nekad nebija tā iejūsminājusies par kaut ko, bet viņa saprata, ka tas patiesi sr neprāts. Vismazāk viņiem bija vajadzīga sabrukusi pils Francijā. Sara mēģināja to aizmirst, bet visu ceļojuma laiku vientuļā pils, kura viņai bija tā iepatikusies, neizgāja no prāta. Viņai likās, ka pilij vajadzīgs tikai kāds cilvēks, kas to mīlētu. Likās, pilij bija pašai sava dvēsele - kā pazudušam bērnam vai ļoti vecam cilvēkam. Bet, lai nu kā, tai nebija lemts kļūt par viņas īpašumu, un pēc atgriešanās Parīzē Sara to vairs nepieminēja. Viņa negribēja, lai Viljamam liktos, ka viņš tiek piespiests, un Sara apjauta, cik bezjēdzīgi bija tā aizrauties.

Tad bija pienākusi jau Ziemassvētku nedēļa, un Parīze izskatījās brīnišķīga. Viņi devās uz pusdienām pie Vindzo-riem - uz viņu māju Sušē bulvārī, to bija iekārtojis Bodēns. Pārējā laikā viņi bija divi vien un priecājās par saviem pirmajiem Ziemassvētkiem. Viljams vairākas reizes piezvanīja savai mātei, lai pārliecinātos, ka viņa nejūtas vientuļa. Bet viņa vienmēr bija pie kāda kaimiņa vai pusdienās pie kāda radinieka, un pašā Ziemassvētku vakarā māte bija Sendrin-gemākopā ar karalisko ģimeni. Bertijs bija atsūtījis pēc viņas mašīnu un divus sulaiņus, kā arī apteksni.

Sara piezvanīja saviem vecākiem uz Ņujorku, kad Pīters un Džeina bija tur ieradušies svētku pusdienās, un uz brīdi viņa sajuta ilgas pēc mājām. Bet Viljams bija tik labs pret viņu, un Sara bija tik laimīga! Ziemassvētkos viņš uzdāvināja Sārai izcili skaisti darinātu safīra gredzenu ar maziem smarag-diņiem, tas bija Vanklīfa darinājums, kā arī brīnišķīgu Kartjē rokassprādzi no briljantiem, smaragdiem un safīriem, un rubīniem zieda formā, Līdzīgu viņa bija redzējusi Vindzoras hercogienei, un viņai tā bija patikusi. Šī bija neparasta rokassprādze, un Sārai aizrāvās elpa, kad Viljams viņai to pasniedza.

- Mīļais, kā tu mani lutini! - Viņa bija pārsteigta par daudzajām dāvanām, tur bija arī somiņas un šallītes, grāmatas, kuras viņai bija palikušas, kad abi kopā gāja gar grāmattirgotājiem Senas krastā, gan arī sīkumiņi, kas bija likuši viņai smaidīt, piemēram, kāda lelle, kas bija tieši tāda pati, kāda reiz Sārai bija bērnībā. Viljams pazina Saru tik labi, un viņš bija tik iejīitīgs un nesavtīgs.

Sūra uzdāvināja Viljamam Faberžē ražojuma zelta cigarešu etviju ar spoži zilām inkrustācijām un gravējumu, kuru cariene Aleksandra likusi iegravēt Krievijas caram 1916, gadā, vēl brīnišķīgu izjādes tērpu no “Hermes”, viņam tas bija paticis, vēl arī ļoti modernu Kartjē firmas pulksteni. Un uz tā viņa bija likusi iegravēt: “Pirmajos Ziemassvētkos pirmajai mīlestībai, no sirds - Sāra.” Viljams bija tik aizkustināts, kad lasīja to, ka viņam pat asaras saskrēja acīs, un tad viņš aiznesa Sātu uz gultu un mīlēja. Gandrīz visu Ziemassvētku dienu viņi pavadīja gultā, priecādamies, ka nav devušies uz Londonu, kur viņiem būtu jāpiedalās bezgalīgās, pompozās ceremonijās.

Un, kad viņi vēlu pēcpusdienā pamodās, Viljams lēni atvēra acis un uzsmaidīja Sārai. Viņš noskūpstīja viņas kaklu un atkal teica, cik ļoti viņu mīl. - Man vel ir kāda dāvana tev,-viņš atzinās. Bet viņš nezināja, vai Sārai tā patiks. Tas bija trakākais, ko viņš savā mūžā bija darījis, bet viņam bija

nojauta, ka Sarai tas varctu patikt.. Un, ja ta būs, tad tas bus tā vērts, Viņš izņēma no kādas atvilktnes mazu kastīti. Tā

■> f

bija iesaiņota zeltītā papīrā un apsieta ar zeltītu lenti.

- Kas tur ir? - viņa vaicāja bērna ziņkārē.

- Taisi vaļā!

Viņa tā arī darīja, lēni un uzmanīgi, prātodama par to, vai tas atkal būs kāds dārgakmens. Kastīte bija pietiekoši maziņa. Bet tajā atradās vēl mazāka kastīte, un tajā bija maza koka mājiņa sērkociņu kastītes lielumā. Sara īsti nesaprata, kas tas bija, un jautājoši vērās vīrā.

- Kas tas ir, dārgais?

-Taisi vaļā! - Viljams teica, un izklausījās, ka viņš ir nobijies.

Viņa atvēra mazo mājiņu, un tajā bija tikai maza papīra strēmelīte, uz kuras bija rakstīts: “Delamēzas pils. Priecīgus 1938. gada Ziemassvētkus! Ar mīlestību - no Viljama.”

Sara pārsteigta lūkojās viņā, pēkšņi saprotot, ko vīrs izdarījis, un viņa priecīgi iekliedzās, neticēdama, ka Viljams var izdarīt kaut ko tik brīnišķīgi neprātīgu. Neko, itin neko viņa nebija vēlējusies vairāk par šo pili.

-Tu to nopirki?- viņa, apbrīnas pilna, jautāja, apķerdamās Viljamam ap kaklu un savā satraukumā kaila iemezdamās viņam klēpī. - Vai tiešām?

- Tā pieder tev. Nezinu, vai mēs esam traki vai ģeniāli. Ja tu to negribi, mēs varam pārdot zemi, ļaut pilij sagrūt un aizmirst to.

Pils nebija dārga,. Tikai nokārtot pirkšanu bija visai sarežģīti. Bet Viljama samaksātā summa tiešām bija niecīga. Viljama mednieku namiņa pārbūve bija viņam izmaksājusi vairāk nekā Delamēzas pils ar zemi un visām tai piederošām ēkām.

Sara no satraukuma nezināja, kur likties, un Viljams

bija aizkustināts, ka dāvana ir viņai pa prātam. Process bija bijis sarežģīts. Izrādījās, ka pilij ir četri mantinieki, divi no viņiem dzīvoja Francijā, viens Ņujorkā un viens Anglijas laukos. Advokāti bija palīdzējuši Viljamam visu nokārtot. Un Sāras tēvs bija sazinājies caur savu banku ar Ņujorkas mantinieku. Visi mantinieki bija vecās komteses attāli brālēni un māsīcas, tieši kā zemnieks bija teicis. Patiesību sakot, neviens no viņiem nezināja, ko lai dara ar šo īpašumu vai arī - kā lai to sadala, tādēļ bija to atstājuši likteņa varā, līdz to ieraudzīja un iemīlēja Sara.

Un tad Sāra noraizējusies palūkojās Viljamā.

- Vai tas neizmaksāja veselu bagātību? - Viņa būtu jutusies briesmīgi vainīga Viljama priekšā, ja tā izrādītos, lai gan pašos sirds dziļumos ticēja, ka tik un tā tas būtu to vērts. Bet patiesībā tas bija izmaksājis tikai grašus. Visi četri mantinieki bija priecīgi, ka var atbrīvoties no nevajadzīgā īpašuma, un neviens nebija mantkārīgs.

- Bagātību nāksies izdot restaurācijai.

-Es apsolu, ka visu darīšu pati... visu! Kad mēs varētu sākt? - Viņa lēkāja Viljamam uz ceļiem kā bērns, un viņš vaidēja reizē aiz prieka un bažām.

- Vispirms mums jāaizbrauc uz Angliju, un man tur ir šis tas jāpadara. Nezinu... februārī vai martā...

- Vai mēs nevaram atgriezties ātrāk? - Viņa izskatījās pēc laimīgas, mazas meitenes, un Viljams pasmaidīja.

- Mēģināsim... - Viljams bija bezgala priecīgs par to, ka sieva pēc pils patiešām kāroja. Tagad ari viņš iejūsminājās un domāja, ka tās atjaunošana būs aizraujoša, ja tā neizsūks viņiem visus spēkus. -Esmu laimīgs, ka tev patīk šī dāvana. Kādu brīdi man likās, ka tu esi pili aizmirsusi un patiesībā to nemaz negribi. Un es tev teikšu, tavs tēvs tiešām domā, ka es esmu traks. Kādreiz es parādīšu tev telegrammas. Viņš

(cica, ka tas esot tikpat neprātīgi kā tava Longailendas lauku māja, un tagad viņam viss skaidrs - mēs abi neesam pie pilna prāta un tādēļ atbilstam kā radīti viens otram. - Sāra jautri iesmējās, atkal atcerēdamās pili, un pēc tam viņa palūkojās Viljamā ar noslēpumainu smaidu, ko viņš uzreiz pamanīja.

- Man arī ir vēl kaut kas tev domāts... manuprāt. Es negribēju neko teikt, līdz mēs atgriezīsimies Anglijā... bet man šķiet, iespējams,., ka mums būs bērns. - Viņa izskatījās mazliet apjukusi un iepriecināta, un Viljams lūkojās viņā ar apbrīnu un pārsteigumu.

-Tik ātri? Sāra, vai tu nopietni?-Viljams nespēja tam noticēt.

- Manuprāt, jā. Tas droši vien notika mūsu kāzu naktī. Vēl pēc dažām nedēļām varēs pateikt pilnīgi droši. - Bet viņa jau pazina agrīnos simptomus. Šoreiz viņa pati tos jau zināja.

- Sāra, mīļā, tu esi patiesi pārsteidzoša! - Vienā naktī viņi bija ieguvuši ģimenes īpašumu un pili Francijā, un bērnu, un, kaut arī bērns bija nupat ieņemts un pils jau pusi gadsimta bruka kopā, tik un tā abi bija laimīgi.

Viņi palika Parīzē līdz pat Jaunajam gadam, staigāja gar Sēņu, mīlējās, ēda rāmas pusdienas mazās kafejnīcās, un tad viņi atgriezās Londonā, lai būtu tur Vitfīldas hercogs un hercogiene.

Vienpadsmitā nodaļa

Tiklīdz viņi atgriezās Londonā, Viljams uzstāja, ka Sā-rai jāapmeklē ģimenes ārsts Hārlijstritā. Un ārsts apstiprināja to, ko viņa jau bija nojautusi pirms pāris nedēļām. Tobrīd viņa bija grūtniecības sestajā nedēļā, un dakteris teica, ka bērns gaidāms vēlu augustā vai ari septembra sākumā. Un grūtniecības sākumā viņai vajadzēja būt piesardzīgai pirmā spontānā aborta dēļ, Bet ārsts atzina, ka Sara ir veselīga, un apsveica Viljamu ar nākamo mantinieku. Viljams bija acīm redzami apmierināts, un tajā nedēļas nogalē, aizbraukuši uz Vitfildu, viņi paziņoja Viljama mātei priecīgos jaunumus.

- Mani dārgie, tas ir brīnišķīgi! - viņa bija sajūsmā un izturējās tā, it kā Viljams būtu paveicis ko tādu, ko neviens cits kopš Marijas un Jēzus laikiem nebūtu spējis. - Atceries vien, ka trīsdesmit dienās iu paveici to, kas man un tavam tēvam prasīja trīsdesmit gadus. Tevi var apsveikt ar laimīgo likteni un ātrumu! Kādi jūs man esat gudri bērni! - Viņa uzsauca tostu, un abi jaunie iesmējās. Māte bija ļoti iepriecināta, un viņa vēlreiz pastāstīja Sārai, ka Viljama piedzimšana ir viņas mūža laimīgākais brīdis un dēls viņas mūža lielākā laime. Tāpat kā ārsts, māte brīdināja Saru nepārpūlēties, lai nenodarītu ļaunumu sev vai bērnam.

- Es jūtos labi. - Sūra tiešām pārsteidzoši labi jutās, un ārsts bija atļāvis viņiem mīlēt vienam otru, bet “saprātīgi”, vēl viņš bija ieteicis, lai Sara nemēģina kārt pie griestiem lustras vai uzstādīt olimpiskos rekordus, to Sara bija pateikusi arī Vil jamam. Taču viņš paniski baidījās, ka mīlēšanās varētu nodarīt pāri Sārai vai bērnam - Tas nekaitēs, - Sara viņu mierināja. - Dakteris tā teica.

- Kā viņš to var zināt?

■>

- Viņš taču ir ārsts.

9

- Varbūt viņš nav labs ārsts. Varbūt mums jāaiziet pie

cila.

- Viljam, viņš taču bija tavas mātes ārsts jau pirms tavas dzimšanas.

- Tieši tā! Viņš ir pārāk vecs. Mēs aiziesim pie kāda jaunāka.

Viljams tiešām sameklēja viņai speciālistu, un Sāra, lai izpaliktu vīram, aizgāja pie viņa, un šis ārsts teica Sārai to pašu, ko vecais, laipnais lords Altrops, kurš Sārai patika daudz labāk. Tobrīd viņa bija stāvoklī jau divus mēnešus un nejuta nekādas grūtības.

-Es gribu zināt, kad mēs atgriezīsimies Francijā, - Sāra teica, kad viņi bi ja nodzīvojuši Londonā vienu mēnesi. Viņa dega nepacietībā uzsākt darbus pie savas pils,

-Vai tu to domā nopietni? - Viljams šausmās izsaucās. - Tu tiešām gribi tagad braukt? Vai nevēlies pagaidīt līdz bērna piedzimšanai?

- Protams, nc! Kādēļ visus šos mēnešus gaidīt, ja mēs varētu uzsākt restaurēšanu jau tagad? Dieva dēļ, mīļais, grūtniecība nav slimība, cs tikai esmu stāvoklī.

-Es zinu. Bet ja nu kas atgadās?-Viljams izskatījās tik pārbijies un gribēja, kaut Sara nebūtu tik apņēmīga. Bet pat vecais lords Altrops piekrita, ka viņai nav nekādas vajadzības sēdēt mājās un, ja vien viņa nepārstrādāsies vai necels neko smagu, tad ideja doties uz Franciju ir ļoti laba.

- Nodarbinātība ir vislabākais, kas jūsu sievai var būt, - ārsts pārliecināja Viljamu, tikai ieteica pagaidīt līdz martam, lai viņas grūtniecība jau būtu sasniegusi trīs mēnešus, pirms viņi aizbrauc. Šis bija vienīgais kompromiss, kam Sūra piekrita. Līdz martam viņa pagaidīs, bet tad nekavēsies ne mirkli ilgāk. Viņa nepacietībā alka uzsākt darbus pilī.

Viljams pēc labākās sirdsapziņas centās nokārtot visu Vitfīldā, un māte ieteica viņam, lai neļauj Sārai pārāk satraukties.

- Māt, es jau mēģinu, bet viņa neklausās, - viņš beidzot noguris sacīja.

- Sara ir tik jauna. Viņa nesaprot, ka ir jāuzmanās. Viņa taču negribētu zaudēt bērnu, - Bet šo mācību Sara jau bija guvusi. Un viņa bija daudz piesardzīgāka, nekā Viljamam likās, viņa gulēja dienasvidu un atpūtās, tiklīdz jutās nogurusi. Viņa negribēja zaudēt bērnu. Bet viņa negrasījās arī sēdēt klēpī saliktām rokām. Un Sara tikmēr pierunāja Viljamu, līdz viņš piekrita doties uz Franciju, un bija jau marta vidus, pie tam viņa piedraudēja, ka citādi brauks viena pati.

Viņi devās uz Parīzi ar karalisko jahtu, kad lords Mant-batens grasījās apciemot Vindzoras hercogu, un viņš piekrita paņemt Vitfīldus sev līdzi. “Dikijs”, kā viņu sauca Viljams, bija ļoti simpātisks vīrietis, un Sara visu ceļu izklaidēja lordu, stāstīdama par savu pili un to, ko viņi tur grasās darīt,

- Viljam, vecīt, izklausās, ka tev tur vairs nebūs nekā, ko darīt. - Bet Dikijs uzskatīja, ka tas nāks pārītim par labu.

Bija acīm redzams, ka viņi ir līdz ausīm iemīlējušies viens otrā un arī savā projektā,

Viljams bija licis, lai viesnīcā “Riča” pasūta viņiem automobili, un vēl viņš bija sarunājis telpas mazā viesnīciņā divu stundu brauciena attālumā no Parīzes, netālu no savas grūstošās pils. Viņu rīcībā bija viss viesnīciņas augšstāvs, un viņi domāja tur apmesties, kamēr būs padarījuši psli atkal apdzīvojamu, un abi zināja, ka tas prasīs ilgu laiku.

- Zini, iespējams, ka paies pat vairāki gadi, - sūdzējās Viljams, kad atkal ieraudzīja pili.

Nākamajās divās nedēļās viņš meklēja strādniekus. Savācās pamatīga brigāde, un viņi sāka noņemt slēģus un tiem priekšā aiznaglotos dēļus, lai redzētu, kā īsti ir iekšpusē. Tur viņus gaidīja pārsteigumi, daži priecīgi, daži nc pārāk. Galvenā dzīvojamā istaba bija krāšņa, un tad viņi atrada vairākus ar brīnišķīgiem kokgriezumiem rotātus salonus. Dažus rotājumus klāja nosūbējis zeltījums; salonos bija marmora kamīni un skaistas grīdas. Bet dažviet koku bija sabojājis mitrums un grauzēji, kas bija ielavījušies mājā un samaitājuši jaukos rotājumus.

Pili bija milzīga, skaista ēdamzāle, vairāki mazāki saloni, visi pirmajā stāvā, vēl ari pārsteidzoša bibliotēka ar koka paneļu sienām, svinību zāle, kas droši varēja stāties līdzās jebkurai Anglijā, un tik sena virtuve, ka atgādināja Sārai viituves dažos muzejos, kurus Sara pirms gada bija apmeklējusi kopā ar vecākiem. Tur atradās tādi darbarīki, kādus neviens nebija lietojis divus gadsimtus, un Sāra tos rūpīgi savāca kolekcijai. Arī abas karietes viņi novietoja saglabāšanai.

Pēc pirmā stāva apskates Viljams piesardzīgi kāpa augšā. Viņš neļāva, lai Sāra nāktu līdzi, jo baidījās, ka grīdas var iebrukt, taču tās bija pārsteidzoši labi saglabājušās, tādēļ pēc

brīža viņš ļāva Sārai uzkāpt un paskatīties, ko viņš augšā atradis. Te bija vismaz ducis lielu, saulainu telpu, kuras arī rotāja jauki kokgriezumi, istabām bija skaisti izveidoti logi, tad vēl tur bija simpātiska atpūtas telpa ar marmora kamīnu, no kuras varēja pārredzēt galveno ieeju un to, kas reiz bijis parks un puķu dobes. Pēkšņi, iedama no istabas istabā, Sūra saprata, ka pilī nav vannasistabu. Protams, viņa nosmējās, to ari te nevarēja būt. Tolaik cilvēki mazgājās toveros savā istabā, un tualetes vietā viņiem bija naktspodi.

Te bija daudz darba, bet tikpat skaidrs ari tas, ka to ir vērts uzņemties. Un tagad pat Viljams likās aizrāvies . Viljams skicēja strādniekiem uzmetumus, plānoja darbu grafiku, no rīta līdz vakaram deva amatniekiem norādījumus, un Sara strādāja plecu pie pleca ar viņiem, ar smilšpapīru tīrīdama kokgriezumus un koka virsmas, pulēdama grīdas un atjaunodama zeltījumus. Viņa tīrīja visus bronzas un misiņa izstrādājumus, līdz tie spīdēja un laistījās, un pēc tam viņa gandrīz visas dienas pavadīja krāsodama. Kamēr viņi strādāja pilī, Viljams bija licis dažiem puišiem salabot uzrauga mājiņu, lai ar laiku ģimene no viesnīcas varētu pārcelties uz turieni un būt pils tuvumā.

Uzrauga mājiņa bija ļoti maza. Tur bija neliela dzīvojamā istaba un tai blakus mazītiņa guļamistaba, prāva, ērta virtuve, un otrajā stāvā atradās divas lielākas, saulainas guļamistabas, Tur noteikti pietika vietas viņiem un varbūt ari apteksnei pirmajā stāvā, ja Sārai tāda būtu vajadzīga. Viņiem bija viena guļamistaba pašiem un viena bērniņam, kad tas piedzims.

Tagad Sara varēja jau just, kā bērns viņas vēderā kustas, un katru reizi, kad viņa to sajuta, viņa pasmaidīja, pārliecināta, ka tas būs zēns un līdzīgs Viljamam. To viņa šad un tad teica vīram, un Viljams teica, ka arī tad, ja tā būs meitene, viņš nebūs vīlies. Jo viņi tik un tā gribēja vēl bērnus. - Un mēs galu galā neapgādājam troni ar pēcnācēju, - viņš ķircinājās, bet tituls taču Viljamam bija palicis, un mantiniekam būs jāmanto arī Vitlīlda,

Taču tajās dienās viņiem bijajādomā vel ari par ko citu, ne tikai par Vilfīldu vai savu pili. Maitā Hitlers bija pacēlis savu pretīgo galvu un aprijis Čehoslovakiju, apgalvojot, ka tā vairs neeksistē kā suverēna valsts. Faktiski viņš bija anektējis desmit miljonus nevāciešu. Bet viņš vēl nebija, kā nākas, to sagremojis, kad jau meta skatienu uz Poliju, sākdams draudēt tai ar dažādiem neatrisinātiem jautājumiem, kā, piemēram, Gdaņsku jeb Dancigu..

Pēc nedēļas beidzās pilsoņu karš Spānijā, valsts labklājība bija sagrauta un vairāk nekā desmit miljoni zaudējuši dzīvību.

Vēl sliktāk klājās aprīlī. Musolīni, atdarinādams savu vācu draugu, pievienoja sev Albāniju, un angļu un franču valdība jau sāka rūkt zem deguna, tās piedāvāja Rumānijai Grieķiju kā atlīdzību par iespējamo palīdzību To pašu pirms dažām nedēļām Anglijas un Francijas valdība bija piedāvājušas Polijai, šoreiz apsolīdamas palīdzēt tai, ja Hitlers apdraudēs Poliju.

Maijā Musolīni un Hitlers noslēdza aliansi, apsolīdami viens otram iesaistīties karā, ja tādā iesaistīsies viena vai otra no valstīm, Pārrunas par līdzīgu sadarbību nolika starp Franciju, Angliju un Krieviju, bet tās nc pie kā nenoveda. Pasaules politikā tas bija neveiksmīgs pavasaris, un Vitfildi par to bija nopietni noraizējušies, taču tajā pašā laikā tuipināja strādāt pie saviem milzu apmēru darbiem Dclamēzas pilī, un Sara daudz domāja par gaidāmo bērnu. Tad viņa jau bija grūtniecības sestajā mēnesī, un, lai gan Viljams Sārai to neteica, viņam likās, ka Sara ir milzīgi apaļa. Bet viņi abi bija

augumā gari, tāpēc bija iespējams, ka bērns būs liels, Nakti Viljams gultā varēja sajust, kā tas kustas Sāras miesās, un šad tad viņš sajuta bērna spērienus.

- Vai nav sāpīgi? - Viljamu tas viss ļoti aizrāva - šī dzīvība, ko viņš sajuta sievas iekšienē un kas ieguva pati savu formu, arī sievas stipri piebriedušais augums, un bērns, kurš dzims no viņu savstarpējās mīlestības. Šis brīnums viņam vēl likās neaptverams. Šad un tad viņš joprojām samīļoja Sāru, hei viņam arvien vairāk bija bail nodarīt viņai pāri, arī sieva vairs neizrādīja tik lielu interesi par fizisko mīlas pusi. Viņa strādāja pilī, un vakarā abi bija noguruši, Un sešos no rīta jau ieradās strādnieki un sāka kalt un rībināties.

Jūnija beigās Viljams un Sara varēja pārcelties uz uzrauga mājiņu, un tas viņus iepriecināja. Tagad viņi dzīvoja paši uz savas zemes, un īpašums sāka jau izskatīties apdzīvots. Viljams bija atvedis no Parīzes veselu dārznieku bataljonu, tic apcirpa un pļāva, un stādīja, un pārveidoja džungļus dārzā. Apkārtējais parks aizņēma vairāk laika, bet augustā jau varēja cerēt ieraudzīt darbiem galu, un panāktais bija pārsteidzošs, tas izpaudās arī pašā pili. Viljams jau sāka domāt, ka mēneša beigās, tieši uz bērniņa dzimšanu, viņi varēs ievākties pili. Viņš īpaši rūpīgi strādāja pie viņiem domātajām istabām, lai Sara tajās justos ērti, un pēc tam jau darbus pilī varēs turpināt. Vajadzēs vēl vairākus gadus, lai noslīpētu visus sīkumus, bet viņi jau bija padarījuši milzum daudz apbrīnojami īsā laikā.

Džordžs un Belinda bija viņus apciemojuši jūlijā, un viņus abus pārsteidza Vitfildu padarītais. Arī Džeina un Pīters atbrauca ciemos, māsām gan tā bija pārāk īsa tikšanās. Džeina bija aizkustināta, ka Sāra gaida bērniņu, un sajūsmināta par Viljamu. Viņa apsolīja atkal atbraukt pēc bērna piedzimšanas apraudzīt mazo, lai gan ari pati atkal bija stāvoklī, tādēļ tik

drīz nevarēs atbraukt uz Eiropu Sāras vecāki bija vēlējušies doties viņiem hcizi, bet tēvs pēdējā laikā nejūtoties labi, lai gan Džeina drošināja Saru, ka tas nav nekas nopietns. Bez tam viņi drudžaini cenšoties atjaunot Sauthcmptonas māju. Taču mātei esot ciešs nodoms apciemot Sāru rudenī, kad viņai būs piedzimis bērniņš.

Pēc Pītera un Džeinas aizbraukšanas Sāra vairākas dienas jutās vientuļa un, lai uzlabotu sev garastāvokli, atkal ar pilnu sparu metās darbā. Viņa drudžaini strādāja, lai pabeigtu pati savu istabu un it īpaši mīlīgo istabiņu turpat blakus, kuru viņa bija izraudzījusies par bērnistabu.

- Kā šeit veicas? - Viljams uzsauca viņai, ienesdams sieru un maizi un kūpošu kafijas tasi. Viņš bija tik laipni izturējies pret viņas radiem, tieši tāpat kā viņš izturējās pret Sāru un pret. visiem cilvēkiem. Un vairāk nekā jebkad Sāra juta, cik dziļi mīl viru.

- Es jau beidzu, - Sāra lepni atbildēja. Viņa bija rūpīgi

apzeltījusi kokgriezumus, un tagad tic izskatījās skaistāki par rotājumiem Versaļā.

- Tu esi varena, - Viljams, maigi smaidot, novērtēja viņas paveikto., - Es pats būtu tevi salīdzis darbā, - viņš teica, noliekdamies, lai noskūpstītu sievu. - Vai tu jūties labi?

- Pavisam labi. - Viņai sāpēja mugura, bet to viņa Viljamam nemūžam neteiktu. Viņai patika tas, ko viņa te ik dienas darīja, un ilgi jau vairs nebija jāgaida. Tikai trīs vai četras nedēļas, un pēc tam viņa brauks uz mazu, tīni slimnīcu Šomonā, kur viņa sagaidīs dzemdības. Slimnīcā bija saprātīgs ārsts, un katru otro nedēļu Sāra brauca pie viņa vizilē. Ārstam likās, ka viss ir ļoti labi, lai gan viņš bridināja, ka bērns varbūt būšot visai liels.

- Ko tas varētu nozīmēt? - Sāra jautāja, mēģinādama, lai viņas balss izklausītos kā parasti. Pēdējā laika viņa ne-

daudz sāka raizēties par dzemdībām, bet negribēja ar savām bažām uztraukt Viljamu, jo tās likās tik muļķīgas.

- Tas varētu nozīmēt ķeizargriezienu, - atzinās ārsts. - Tas nc vienmēr ir vēlams, bet ir lielāka drošība mātei un bērnam, ja bērns ir pārāk liels, kā tas iespējams jūsu gadījumā.

- Ja man izdarītu ķeizargriezienu, vai man varētu vēl būt bērni?

Ārsts vilcinājās, tad papurināja galvu, sajutis, ka jāsaka patiesība.

-Nē, nevarētu.

- Tad es to negribu.

- Tādā gadījumā - daudz staigājiet, kustieties, nodarbojieties ar kaut ko fiziski, peldiet! Tas viss palīdzēs jums dzemdībās, hercogienes kundze, - Ārsts vienmēr pieklājīgi palocījās, kad atvadījās no viņas. Sārai ārsts patika, lai gan nepatika ķeizargrieziena draudi. Viņa neteica Viljamam, ka bērns ir pārāk liels vai ka dzemdībās varbūt būs vajadzīgs ķeizargrieziens,. Par vienu viņa bija droši pārliecināta - viņa gribēja vēl bērnus. Un viņa darīs visu iespējamo, lai tā būtu.

Bērns vēl kādu nedēļu vai divas nebija gaidāms, kad Krievija un Vācija noslēdza neuzbrukšanas paktu, tādējādi padarīdamu iespējamu tikai Francijas un Ānglijas aliansi, jo Hitlers jau bija parakstījis vienošanos arMusolīni un Spānija bija praktiski izpostīta un nevarēja nevienam palīdzēt.

- Tas jau kļūst nopietni, vai nc? - Sara kādu nakti sacīja Viljamam. Viņi nupat bija ievākušies pilī paši savā guļamistabā, un, lai gan vēl vajadzēja pielabot dažus sīkumus, Sārai likās, ka nekad mūžā nav redzējusi neko tik skaistu, un tieši to pašu domāja Viljams, skatīdamies uz Saru.

- Labi nav. Iespējams, ka man kādreiz vajadzēs aizbraukt uz Angliju, lai iegrieztos Dauningstrītā desmit . - Bet Viljams negribēja, lai Sara par to satraucas. - Varbūt mēs abi

aizbrauksim uz pāris dienām, kad būs piedzimis bērns. - Viņi tik un ta vēlējās parādīt mazuli Viljama mātei, tādēļ Sāra neiebilda pret šādu plānu.

- īr grūti noticēt, ka mēs, tas ir, Anglija, iesaistītos karā. - Sāra jau sāka domāt par sevi kā par Anglijas pavalstnieci, lai gan pēc kāzām bija paturējusi Amerikas pavalstniecību, un Viljams neredzēja iemeslu, kādēļ sievai vajadzētu to mainīt. Viņa tagad vēlējās tikai to, lai pasaulē valdītu miers, karnēr viņai piedzims bērns. Viņa negribēja uztraukties par iespējamo karu, kad viņai tieši bija nepieciešama mierīga vietiņa bērnam. - Viljam, tu taču nebrauksi prom, ja kaut kas notiks? - Viņa pēkšņā panikā palūkojās vīrā, apsvērdama daudzās varbūtības.

- Nebraukšu prom, kamēr nebūs piedzimis bērns, to es tev apsolu.

- Bet pēc tam? - Sāras acis bailēs iepletās.

- Tikai tad, ja tiešām būs karš. Un tagad beidz par to uztraukties’ Tas tev nav veselīgi. Nekur es nebraucu, tikai tev līdzi uz slimnīcu.

Tajā naktī viņai sākās vieglas sāpes, bet no rīta tās pārgāja un Sāra jutās labāk. Tagad bija muļķīgi uztraukties par karu, viņa tikai bija sanervozējusies bērna dēļ, tā viņa sev no rīta iestāstīja.

Bet pirmā septembra rītā, kad viņa darbojās augšstāva mazajā guļamistabā ar āmuru, tur, kur bija paredzēta bērnistaba, Sāra izdzirdēja kādu saucienu apakšstāvā, tad arī kādu skrējām lejup pa kāpnēm, un viņai šķita, ka varbūt kāds sevi savainojis, tādēļ devās lejup uz virtuvi palīdzēt. Tur stāvēja Viljams un visi vīrieši un klausījās radio. Vācija nupat bija uzbrukusi Polijai no gaisa un pa sauszemes robežu.

Pēc tam viņi apsprieda, vai Francija mēģinās iet palīgā Polijai vai ne. Daži domāja, ka frančiem vajadzētu to darīt,

bet vairumam bija vienalga. Viņiem bija pašiem savas rūpes, ģimenes, par kurām jāgādā. Daži domāja, ka Hitlers jāaptur, pirms nav par vēlu, un Sara stāvēja, baiļu paralizēta, un skatījās uz Viljamu un pārējiem.

- Ko tas nozīmē?

-Neko labu, - Viljams godīgi atteica. - Pagaidīsim, tad redzēsim, - Viņi nupat bija pabeiguši labot mājas jumtu, logu spraugas bija aizdrīvētas, grīdas kārtībā, vannasistabas ierīkotas, bet palikuši vel daudzi iekšdarbi , Tik un tā, lauvas-tiesa darbu bija paveikta, mājoklis bija drošs tieši īstajā laikā, lai Sara varētu dzemdēt bērnu. Bet pati pasaule vairs nebija droša, un nebija iespējams to mainīt.

- Es negribu, lai tu par to tagad domātu, - teica Viljams. Divās pēdējās dienās viņš bija ievērojis, ka sieva ik pa brīdim vēlas nosnausties, un viņam bija aizdomas, ka viņas laiks tuvojas. Viņš vēlējās, lai raizes un bailes to neaptumšo Pastāvēja iespēja, ka Hitlers neapmierināsies ar Poliju. Agrāk vai vēlāk Anglijai vajadzēs viņu apstādināt. To Viljams zināja, bet neteica Sārai.

Tovakar viņi mierīgi paēda virtuvē. Kā vienmēr, Sara uzsāka nopietnu sarunu, bet Viljams centās viņu izklaidēt. Viņš neļāva Sārai runāt par jaunumiem pasaulē, vīrs gribēja, lai sieva domā par jautrām lietām. Viņš mēģināja runāt par viņu māju, bet viegli tas nebija.

- Pastāsti man, ko tu domā darīt ar ēdamzāli? Vai tu gribi restaurēt sākotnējo apšuvumu vai izrotāt zāli ar tiem kokgriezumiem, kurus mēs atradām staļļos?

- Es nezinu, - Sāra izklaidīgi atbildēja. - Kā tu domā?

-Man šķiet, ka kokgriezumi izskatītos priecīgāk. Pietiek

jau, ka bibliotēka ir ar koka paneļiem.

- Man arī tā liekas. - Viņš redzēja, ka Sāra gandrīz neko

nav ēdusi. Viljams prātoja, vai viņa nejūtas labi, bet nevēlējās jautāt. Tovakar viņa izskatījās nogurusi un norūpējusies. Visi bija noraizējušies.

- Un kā ar virtuvi? - Viņi bija atseguši simtiem gadu veco mūri, un Viljamam tas patika. - Man tā patīk tāda, kāda ir, bet varbūt tu velies kaut ko smalkāku?

- Patiesībā ne. - Pēkšņi viņa nelaimīga palūkojās vīrā. -Es vienkārši nevaru nedomāt par tiem nabaga poļiem.

- Tieši tagad tu par to nedrīksti domāt, - Viljams maigi sacīja.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas tev un bērnam nenāk par labu, - viņš

stingri noteica, bet Sāra sāka raudāt un piecēlās no galda.

Pašlaik viņu viss tik loti satrauca.

■> >

- Kā ir tām sievietēm Polijā, kas arī ir stāvoklī? Viņas taču nevar tik viegli mainīt sarunas tematu.

- Tas ir briesmīgi, - Viljams atzina. — Bet tieši te un tagad mēs neko tur nevaram mainīt.

- Kāpēc, pie velna! Kāpēc? Kāpēc tas maniaks to dara? - Sāra bija satrakojusies, un tad viņa atkal apsēdās, acīm redzamu sāpju pārmākta.

- Sāra, beidz! Nesatrauc pati sevi! - Viljams lika viņai uzkāpt augšstāvā un atgulties, bet Sāra nerimās raudāt. - Tu nevari uzkraut visas pasaules nastas savos plecos.

-Tic nav mani pleci, un tā nav visa pasaule, tagad tas ir tavs dēls. - Sāra cauri asarām uzsmaidīja vīram, atkal nodomādama, cik gan ļoti viņu mīl. Viljams bija tik bezgala labs pret viņu, tik nenogurstošs, tik cītīgi restaurēja pili, un viņš strādāja tik daudz tāpēc, ka tā mīlēja viņu. Bet darba gaitā ari Viljams bija iemīlējis pili un zināja, ka tas ari aizkustina Sāni.

- Kā tu domā, vai tas mūsu mazais kādreiz nāks pasau-16? - Sara pajautāja, kamēr viņš masēja sievai mugura. Viljamam vēl vajadzēja kāpt lejā novākt traukus, bet viņš negribēja atstāt Saru vienu, līdz sieva būs nomierinājusies, un bija skaidrs, ka vēl kādu bridi tas nenotiks,

- Gan pienāks laiks! Tagad viss iet pēc grafika. Ko teica vecais lords Altrops? Pirmajā septembri? Tas ir šodien,

- Viņš ir tik milzīgs! - Sara bija nobažījusies, kā viņa spēs dzemdēt. Beidzamajās divās nedēļās viņa vēl bija pieņēmusies svarā. Un viņa vēl atcerējās, ko bija teicis ārsts.

- Viņš nāks. Kad pats būs tam gatavs. - Viljams pārliecās pār sievu un maigi noskūpstīja viņu uz lūpām. - Tu tikai mazliet atpūties! Es tev atnesīšu tasi tējas. - Bet, kad viņš atgriezās ar piparmētru “uzlējumu”, kā to sauca franči, Sara bija cieši aizmigusi ar visām drēbēm, un Viljams viņu netraucējā. Tā viņi nogulēja līdz rītam, un, kad Sara pamodās, ari Viljams uztrūkās. Sāra juta asas sāpes, bet tādas jau agrāk bija uznākušas, tās vienmēr pārgāja. Tagad viņa jutās pat stiprāka nekā pirms tam, un bērnistabā vēl bija daudz darāmā. Tur viņa strādāja augu dienu, aizmirstot visas rūpes, un Sāra pat negribēja iet lejā uz lenču, kad Viljams viņu sauca. Virs uznesa ēdienu augšā, un tad viņš sabāra Sāru, ka viņa pārāk daudz strādājot, bet viņa smējās. Viljams atvieglots pasmai-dīja, jo Sāra izskatījās laimīgāka nekā pirms tam.

- Nu mēs vismaz zinām, ka man nebūs priekšlaicīgas dzemdības, - teica Sāra, glāstot savu milzīgo vēderu, kurā bērns pamatīgi spārdījās, tad viņa kaut ko iekoda un atkal ķērās pie darba. Bērna autiņi un drēbītes jau stāvēja skapī. Līdz dienas beigām istaba bija kārtībā un izskatījās jauka, Viss bija iztapsēts ar baltām mežģīnēm un balta atlasa lentēm. Tur atradās antīks skapītis, kura Sara pati bija ar smilšpapīru nopulējusi, grīda bija gaišā medus krāsā, un uz tās bija nolikts

mazs Obisēna paklājs. Istaba bija pilna siltuma un mīlestības, trūka vēl tikai paša mazuļa.

Viņa nokāpa virtuvē, sagatavoja makaronus un vistu un abiem kādus salātus. Uzsildīja zupu un tad sauca Viljamu vakariņās, kas bija reizē pusdienas. Viņa ielēja Viljamam glāzi vīna. Tagad viņa to vairs nevarēja dzert.

- Tu esi daudz ko padarījusi, - sacīja Viljams, kurš nupat bija visu augšā apskatījis, un viņš bija pārsteigts, ka sieva bijusi tik enerģiska, kāda nav jutusies nedēļām ilgi, un pēc pusdienām Sara ieteica pastaigāties pa dārzu.

- Vai tev nevajadzētu atpūsties? - Viljams nedaudz raizējās, ka sieva pārspīlē. Lai gan viņai bija tikai divdesmit trīs gadi, viņu gaidīja pārbaudījums, kas nebūs viegls, un viņš gribēja, lai Sara pirms tam atpūšas.

- Kāpēc? Varbūt bērns vēl nedzims kādas desmit dienas. Es jau sāku justies tā, it kā tam būtu jāturpinās mūžīgi.

- Tu tieši tā arī izturies. Vai tu jūties labi? - Viljams cieši uzlūkoja Saru, bet viņa izskatījās kā parasti. Acis mirdzēja, vaigi bija sārti, un viņa ķircinājās.

- Ar mani viss ir kārtībā. - Tovakar viņi runāja par Sūras vecākiem, par Džeinu, par Viljama māti un par Longai-lcndas māju. Tur viņas vecāki bija padarījuši daudz, un tēvs rakstīja, ka nākamvasar tur varēs dzīvot. Remonts vilksies ilgi, jo vētra bija nodarījusi pamatīgus postījumus. Ģimenei joprojām pietrūka Čārlza, tagad viņiem bija jauns uzraugs, kāds japānis ar savu sievu.

Staigādama pa dārzu, Sāra juta ilgas pēc mājām. Šeit šur un tur auga jauniestādītie krūmi, un dārzs likās pilns cerību un kāda nākotnes solījuma, tieši tāpat kā Sāra pati.

Beidzot viņi devās atpakaļ uz pili, un tagad Sāra vēlējās atlaisties un atpūsties. Kādu brīdi viņa palasīja grāmatu, tad piegāja pie loga, lai paskatītos mēnesnīcā. Pils bija brīnišķīga,

un viņa tajā it visu mīlēja. Tas bija viņas mūža sapņa piepildījums.

- Paldies tev par visu! - viņa maigi teica, un Viljams no gultas lūkojās sievā, aizkustināts par to, cik jauka viņa izskatījās. Tik jauna un tik milzīgi apaļa. Un tad, nākdama atpakaļ uz gultu, Sara palūkojās sev zem kājām, pēc tam uz griestiem.

- Klau, no kaut kurienes tek ūdens, varbūt pārplīsusi kāda caurule. - Viņa neredzēja mitrumu uz sienām, bet uz grīdas bija peļķe.

Viljams sabozies piecēlās, ari paskatīdamies uz augšu.

- Es neko neredzu. - Bet viņa norādīja uz grīdu, un tad viņš palūkojās sievā. Viljams saprata pirmais. - Mana dārgā, tā pārplīsusī caurule esi tu pati, - viņš maigi teica, nezinādams, kā lai palīdz sievai.

- Piedod! - Sara izskatījās apvainojusies, bet Viljams iznesa no vannasistabas veselu kaudzi dvieļu, un tikai tad viņas acīs parādījās izpratne par notiekošo. Tas viņai nebija ienācis prātā. Viņai bija noplūdis augļa ūdens.

- Vai tu domā, ka tas ir tas? - Viņa paskatījās visapkārt, tad saprata, ka ari naktskrekls ir mitrs. Viljamam bija taisnība. Tas bija viņas ūdens.

- Izsaukšu ārstu, - teica Viljams.

- Diezin vai vajag? Viņš teica, ka pēc tam vēl var paiet vesela diena.

- Es jutīšos labāk, ja izsaukšu viņu.

Bet Viljams pēc piezvanīšanas uz Šomonu sajutās daudz sliktāk. Profesors Vinokērs bija kopā ar saviem trim kolēģiem devies uz Varšavu. Viņi gribēja tur piedāvāt savu palīdzību, un vēl piedevām tonakt ciematā bija izcēlies liels ugunsgrēks, un visas medmāsas bija nodarbinātas, citu ārstu nebija. Viss ciemats bija kājās, un vismazāk viņi grasījās raizēties par parastām dzemdībām, pat ja tā būtu hercogienes kundze,. Pirmo reizi mūžā viņa tituls citiem neko nenozīmēja. - Bērnu dzemdēt nav grūti, - viņam atbildēja pa telefonu. Viņi ieteica pasaukt kādu vecu sievu no tuvējām mājām vai varbūt kādu no viesnīcas, bet ciematā nebija neviena, kas varētu palīdzēt. Viljams devās atpakaļ pie Sāras, nezinādams, ko lai viņai saka, un juzdamies vainīgs, ka nav aizvedis viņu uz Londonu vai vismaz uz Parīzi. Un tagad bija par vēlu. Vienu reizi mūžā viņš bija saņēmis kucēnus, bet viņam nebija nejausmas, kā jāpalīdz dzemdībās, Sara ari to nezināja. Viņa bija pat vēl vairāk nepieredzējusi par Viljamu, jo spontānā aborta laikā atradās narkozē. Viljamam nebija nekādu sāpju nomierinošu līdzekļu, nekā, ar ko palīdzēt dzemdībās, ja rastos tāda vajadzība. Un pēkšņi viņš atcerējās, ko Sara bija teikusi, ka reizēm dzemdības sākoties tikai dienu pēc ūdens noplūšanas. Viņš aizvedīs sievu uz Parīzi, Viņi atradās tikai divarpus stundu brauciena attālumā, tas bijapareizais risinājums, tā viņš nolēma un drāzās augšā pa kāpnēm. Tad ar šausmām ieraudzīja Sāras seju. Kontrakcijas bija sākušās pēkšņi un stipri..

- Sara! - Viljams pieskrēja pie gultas, kur Sara cīnījās, lai ieelpotu, cīnījās ari ar sāpēm, kas bija uznākušas. - Ārsta tur nav,. Vai jūties pietiekami spēcīga, lai brauktu uz Parīzi? - Bet viņa paskatījās vīrā ar patiesām šausmām.

- Es nevaru... nezinu, kas notika... nevaru pakustēties .. tās vienkārši nāk un nāk... tik briesmīgas...

- Es tūlīt atgriezīšos. - Viljams noglāstīja sievas roku un traucās atpakaļ, nolēmis klausīt medmāsas padomam. Viņš piezvanīja uz viesnīcu un pajautāja, vai tur ir kāds, kas varētu palīdzēt, bet viņam atbildēja meitene, viesnīcnieces meita. Viņai bija septiņpadsmit gadu, un viņa bija ļoti kautrīga, un Viljams zināja, ka viņa nevarēs neko līdzēt. Meitene teica, ka visi pārējie devušies uz ugunsgrēka vietu, arī viņas vecāki.

- Labi, tiklīdz kāds atgriežas, jebkurš, jebkura sieviete, tad sūtiet viņu uz pili! Manai sievai sākušās dzemdības. - Viņš nolika klausuli un skrēja augšā pie Sūras, kas gulēja gultā nosvīdusi, smagi elsdama un vaidēdama.

- Viss ir labi, mīļā. Mēs to darīsim abi kopā.

Viņš devās nomazgāt rokas un atgriezās ar vēl vienu dvieļu kaudzi, ko aplika visapkārt sievai. Viņš uzlika viņai uz galvas aukstu, mitru drāniņu, Sara gribēja pateikt paldies, bet sāpes bija pārāk stipras. Kad Viljams palūkojās pulkstenī, jau bija pusnakts. - Labi, mums šonakt dzims bērns. - Viņš mēģināja būt priecīgs, turēja Sāras roku, un viņa sāpēs locījās. Viljamam nebija ne jausmas, kā palīdzēt, un Sūra katru reizi, kad briesmīgās sāpes viņu sagrāba, lūdzās, lai Viljams palīdz.

- Mēģini darboties līdzi. Mēģini domāt par sāpēm tā, ka tās ir kaut kas, no kā dzims mūsu bērns

- Tās ir pārāk briesmīgas... Viljam... Viljam......lai tas

beidzas... Dari kaut ko* - Sara kliedza, un viņš bezpalīdzīgi sēdēja blakus, gribēdams palīdzēt, bet nezinādams, kā. Viņa domāja, ka neviens nevarētu palīdzēt, tik stipras bija sāpes. Spontānais aborts bija briesmīgs, bet tagad sāpes bija daudzkārt lielākas. Tās bija vēl trakākas, nekā viņa bija baidījusies.

- Ak Dievs... ak, Viljam... ak. cs jūtu, ka viņš nāk! - Viljams jutās atvieglots, ka tas noticis tik ātri, un šādu īsu brīdi viņa vēl varēja izturēt. Viņš lūdza Dievu, kaut tagad tas notiktu ātrāk.

- Vai drīkst paskatīties? - viņš vilcinādamies jautāja. Sāra pamāja, un paskatījies Viljams ieraudzīja galviņu, bet tikai mazliet, visu klātu asinīm un gaišiem matiņiem. Laukumiņš bija apmēram divas collas liels, un Viljamam likās, ka vajag tikai dažus mirkļus, lai bērns parādītos viss, un viņš satraukti iesaucās: -Es viņu redzu, mīļā, viņš nāk! Izspied to laukā! Spied... spied mūsu bērniņu... - Viņš mudināja sievu

un drīz vien varēja redzēt rezultātu. Uz bridi bērns likās panākam tuvāk, bet tad atkal atvirzījās atpakaļ. Tas bija lēns process, un ilgu laiku pēc tam nebija nekādas virzības. Un tad redzamā bērna galvas daļa beidzot šķita lielāka. Viljams atbalstīja Sāras kājas pret savām krūtīm, lai viņa varētu labāk spiest, bet bērns nekustējās, un Sara bija izmisumā, atcerēdamās, ko bija teicis ārsts. Ka bērns varētu būt pārāk liels, lai to varētu dzemdēt parastā veidā.

- Sāra, vai tu vari paspiest spēcīgāk? - Viljams lūdza. Šķita, ka bērns ir iesprūdis. Un viņi jau bija ņēmušies četras stundas.. Tagad sāpes bija nepārtrauktas, katru reizi starp to lēkmēm bija tikai pāris sekunžu, kad viņa varēja ievilkt elpu un atkal grūst, un Viljams redzēja, ka sieva ir panikā un vairs nevalda pār sevi. Viljams atkal satvēra viņas kājas un runāja stingrā balsī: - Tagad grūd... nu... tagad... tā... vēl! Sara! Spied! Spied stiprāk! - Viņš jau kliedza, un viņš jutās vainīgs, bet citas izejas nebija. Bērns vēl nebija pat tik tālu, ka viņš jelkādi varētu ar to rīkoties vai vilkt ārā. Un, kad viņš uzkliedza, viņš redzēja, ka mazā galviņa atkal pavirzās uz priekšu. Viņi tuvojās beigām, bet pulkstenis jau bija seši, lēca saule, un nekas vēl nebija beidzies.

Sāra vēl mēģināja spiest, bet ap astoņiem viņa jau bija zaudējusi daudz asiņu. Viņa bija nāves bālumā, un bērns jau vairākas stundas nekustējās no vietas, bet tad Viljams izdzirdēja apakšstāvā kādu kustību, viņš iekliedzās, lai jebkurš, kas tur atrastos, uznāktu augšā. Sāra bija gandrīz bezsamaņā, un spiešana bija kļuvusi vārgāka. Viņa vienkārši vairs nespēja. Viljams izdzirdēja uz kāpnēm ātrus soļus, un pēc brīža ienāca Emanuēla, jaunā meitene no viesnīcas, platām acīm, zilā kleitā ar priekšautiņu.

- Es atnācu aplūkot, vai nevaru palīdzēt hercogienes kundzei ar bērnu. - Bet Viljams jau domāja, ka drīz varbūt

nebūs ne hercogienes kundzes, ne bērna, Sāra asiņoja, bet bērns nekustējās, un viņai vairs nebija spēka spiest, kad uznāca sāpes. Viņa vienkārši gulēja un vaidēja kliedzienu starplaikos, un, ja viņi kaut ko drīz neuzsāks, Viljamam būs jāzaudē abi. Tobrīd viņa jau bija vairākas stundas mocījusies bez rezultāta.

- Nāc ātri un palīdzi man! - Viljams steidzīgi teica meitenei, un viņa nekavējoties pienāca pie gultas. - Vai tu kādreiz esi palīdzējusi dzemdībās? - Viljams prasīja meitenei, nenolaizdams acis no Sāras. Viņas āda tagad bija pelēka un lūpas nedaudz zilganas. Acis bija pārgrieztas, bet viņš vēl joprojām lika, lai Sāra viņā klausās. - Sāra, dzirdi, tev ir jāspiež, jāspiež, cik vien stipri vari! Klausies, Sāra! Spied! Nu! -Viņš jau bija iemanījies sajust kontrakcijas, turot roku viņai uz vēdera. Un tad Viljams atkal runāja ar meiteni no viesnīcas. - Vai tu zini, kas jādara?

- Nē, - viņa godīgi atbildēja. - Esmu tikai redzējusi, kā to dara dzīvnieki, - viņa sacīja ar franču akcentu, bet labā angļu valodā. - Domāju, tagad mums bērns jāizspiež viņas vietā vai arī.. vai.,, - Viņa negribēja teikt, ka Sāra var nomirt, bet abi to zināja,

- Zinu. Spied bērnu uz manu pusi, cik vien stipri vari! Kad es teikšu... - Viljams gaidīja nākamo kontrakciju, un tā jau nāca, un viņš deva zīmi Emanuelai un atkal kliedza Sārai, un šoreiz bērns iznāca tik tālu, cik tālu nebija iznācis vairāku stundu laikā Emanuēla spieda no visa spēka, viņai bija bail, ka pati var nogalināt hercogieni, bet viņa zināja, ka citas izejas nav. Viņa tikai spieda un spieda, mēģinādama izgrūst bērnu pasaulē un dzīvē, pirms viņi zaudētu gan māti, gan bērnu.

- Vai tas nāk? - meitene jautāja un redzēja, ka Sāra atver acis, un Viljams pamāja. Sāra likās viņus pazīstam, bet tikai uz mirkli, tad viņa atkal iegrima savu sāpju okeānā.

- Nu, mīļā! Spied atkal! Palīdzi mums šoreiz, mēģi-

ni! - Viljams teica mierīgi, cīnīdamies ar asarām, un Emanuēla ar visu svaru uzgūlās hercogienei. Šoreiz viņa spieda no visa speķa, un Viljams skatījās un lūdza Dievu, un lēni... lēni ., bērna galva iznāca no Sāras ķermeņa, un, pirms viņi bija to atbrīvojuši, bērns izgrūda garu kliedzienu. Sāra, to dzirdot, sakustējās un palūkojās apkārt, it kā nesaprazdama, kas notiek.

- Kas tas? - viņa nedroši jautāja, veroties Viljamā.

-Tas ir mūsu bērns. - Pa viņa vaigiem ritēja asaras, un Sārai atkal kļuva bail, kad sāpes atjaunojās un viņai nācās atkal spiest Tagad viņiem vajadzēja atbrīvot pleciņus, taču Viljams jau varēja palīdzēt, kliedza gan māte, gan mazulis, un Viljama asaras jaucās ar sviedriem. Sāra vienkārši vairs nespēja palīdzēt. Viņa bija pārāk vārga, un bērns bija pārāk liels. Somonas ārstam bija taisnība. Viņai nevajadzēja mēģināt pašai dzemdēt šo bērnu, bet tagad bija par vēlu. Tas jau bija pa pusei ārā, un viņiem vajadzēja to beidzot izbrīvēt no mātes miesām. - Sāra! Spied! - Viljams kliedza, un Emanuēla joprojām spieda viņas vēderu, līdz likās, ka izspiedīsies tam cauri. Bērns atkal padevās pāris collu uz priekšu, un Viljams izvilka vienu rociņu, taču otru nevarēja. Tad pēkšņi viņš atcerējās kucēnus, kuriem sen, sen bija palīdzējis nākt pasaulē. Viens bija līdzīgs šim gadījumam, un mātei tas bijabnesmīgi, bet Viljams bija viņai palīdzējis. Kucēns bija neparasti liels, tāpat kā viņa bērns tagad.

Šoreiz, kad Sāru atkal sagrāba sāpes un viņa iekliedzās, Viljams pabāza roku un saudzīgi mēģināja pagriezt bērnu citā leņķī, un Sāra dusmās salēcās un centās cīnīties pretī. - Turi viņu cieši! - Viljams teica meitenei. - Neļauj viņai kustēties! - Sāra varēja pazudināt bērnu. Bet Emanuēla cieši turēja Sāru, kamēr Viljams centās atbrīvot bērnu, un tad pēkšņi ar klusu paukšķi parādījās otra rociņa, pleci bija brīvi, un vēl pēc mirkļa Viljams izvilka pārējo augumiņu. Tas bija zēns, skaists un loti licis.

Viljams turēja bērnu gaisā rīta saules gaismā, lai paskatītos, cik tas skaists, un tagad viņš saprata, ko bija domājusi viņa māte, kad runāja par brīnumu, jo šis paliesi tāds bija,

Viljams uzmanīgi pārgrieza nabas saiti un pasniedza bērnu Emanuelai, pats maigi noslaucīja Sāras seju ar mitru drānu, tad ar dvieļu palīdzību centās apturēt asiņošanu.

Tagad Emanuēla zināja, kas jādara. Viņa rūpīgi ielika bērnu tādā kā ligzdiņā no segām un tad nāca pamācīt Viljamu .

- Mums cieši jāpiespiež viņas vēders... tā... lai apturētu asiņošanu. To es esmu dzirdējusi no savas mātes. - Un tad viņa vēl stiprāk spieda Sāras vēdera lejasdaļu un mīcīja to kā mīklu, un Sara spiedza un lūdza tā nedarīt, bet Viljams redzēja, ka meitenei taisnība, asiņošana kļuva vājāka un gandrīz apstājās, un abiem tas likās normāli.

Jau bija pusdienlaiks, un Viljams nespēja noticēt, ka dzemdības ilgušas divpadsmit stundas.. Divpadsmit stundas, kuras Sara un dēls tik tikko pārcieta. Viņa joprojām bija ļoti bāla, bet lūpas vairs nebija zilas, un Viljams pienesa bērnu pie mātes, lai viņa to varētu redzēt. Sūra pasmaidīja, bet bija pārāk vārga, lai varētu bērnu noturēt, un pateicīgi paskatījās Viljamā, instinktīvi nojauzdama, ka viņš izglābis tos abus.

- Paldies! - viņa nočukstēja, asarām līstot pār vaigiem, un Viljams viņu noskūpstīja. Tad viņš atdeva bērnu Emanuelai, un viņa nonesa to lejā nomazgāt, lai pēc tam atkal atnestu mātei. Viljams nomazgāja Sāni un apmainīja gultasveļu, ietīdams sievu tīrās segās un dvieļos. Viņa pati nevarēja pakustēties, pat ne parunāt, bet pateicīgi lūkojās virā, beidzot atslīgdama spilvenos un aizmigdama. .Šis bija drausmīgākais pārdzīvojums Viljama mūžā un tajā pašā laikā visskaistākais,

un viņa jūtas plūda pāri malām. Viņš nokāpa lejā, lai pagatavotu sev tasi tējas ar brendiju.

- Brīnišķīgs zēns, - Emanuēla teica. - Un viņš sver piecus kilogramus. Tas ir vairāk nekā desmit mārciņas! -viņa pārsteigta paziņoja, un tas izskaidroja visu par Sāras ciešanām.

Viljams aizkustināts smaidīja un mēģināja izteikt meitenei savu pateicību. Viņabija izturējusies loti drosmīgi, ja nebūtu Emanuelas, to Viljams zināja, viņš nekad nebūtu izglābis Sāni un bērnu.

- Paldies! - Viņš pateicīgi skatījās uz Emanuēlu, - Es nebūtu viņus izglābis bez tevis. - Meitene pasmaidīja, un tad viņi devās augšā apraudzīt Saru. Sara iedzēra malku tējas un atkal pasmaidīja, ieraugot dēlu. Viņai joprojām sāpēja, un viņa bija ļoti vārga, bet Viljams zināja, ka brendijs pie tējas viņai palīdzēs, Un pat savā nogurumā viņa spēja priecāties par bērnu.

Viljams pastāstīja, ka bērns sver desmit mārciņas, un viņš gribēja lūgt piedošanu par to, kas viņai bijis jāizcieš, bet nepaguva to pateikt., Sara aizmiga, pirms vēl bija nolikusi galvu uz spilvena. Un tā viņa gulēja stundām ilgi, un Viljams mierīgi sēdēja krēslā pie gultas un skatījās uz viņu. Bet, kad viņa krēslas stundā atkal pamodās, Sara izskatījās jau līdzīgāka agrākajai Sārai, un viņa palūdza, lai vīrs palīdz viņai aizkļūt līdz vannasistabai. To viņš darīja, tad atkal ielika sievu gultā un brīnījās par sieviešu dzimuma izturību.

- Es biju tik noraizējies par tevi, - viņš atzinās. - Es nezināju, ka bērns būs tik liels. Desmit mārciņas - tas ir milzenis.

- Ārsts arī domāja, ka viņš būs liels, - sacīja Sara, bet neteica Viljamam, ka atteikusies no ķeizargrieziena, jo baidījusies, ka tad viņiem vai' nebūt vairāk bērnu. Viņa zināja,

ja būtu to pateikusi Viljamam, viņš piespiestu Saru braukt uz Londonu, Bet viņa bija priecīga, ka nekā nebija teikusi, priecīga, ka bijusi drosmīga, pat ja tas būtu muļķīgi, Un tagad būs arī citi bčrni... un viņiem ir brīnišķīgs dēls... Viņi nosauks to par Filipu Edvardu, Viljama vecajam tēvam un viņas tēvam par godu. Un, pirmo reizi paņēmusi rokās savu dēlu, viņa domāja, ka nekad vēl nav redzējusi neko tik skaistu .

Vakarā Emanuēla beidzot aizgāja, un, kad Viljams pavadīja meiteni lejup pa kāpnēm, viņš redzēja dažus strādniekus mājam viņam ar rokām. Viņš smaidīdams savukārt pamāja viņiem, domādams, ka viņi apsveic ar dēla piedzimšanu, bet tad saprata, ka strādnieki kaut ko kliedz, kaut ko nesaprotamu, Tad viņš izdzirda vienu vārdu, kas lika asinīm sastingt, un skrēja pie viņiem.

- Karš, hercoga kungs, karš,.. - Tajā pēcpusdienā Anglija un Francija bija pieteikušas karu Vācijai... Viņam nupat bija piedzimis dēls, un viņa sieva bija gandrīz nomirusi... un tagad viņam būs abi jāpamet. Viņš ilgi klausījās vīros, zinot, ka viņam cik drīz vien iespējams jāatgriežas Anglijā. Un ko lai saka Sārai? Pagaidām neko. Viņa vēl bija pārāk vārga. Bet drīz viņai nāksies to uzklausīt. Viņš vairs ilgi nevarēs palikt pie abiem.

Un, steigdamies atpakaļ uz istabu apraudzīt sievu un guļošo bērnu, viņš raudāja. Tas bija tik netaisnīgi... kāpēc tieši tagad? Sāra palūkojās vīrā, it kā zinātu, justu ko sliktu.

- Kas tas par troksni ārā? - viņa vārgi jautāja.

- Daži amatnieki atnāca, lai apsveiktu tevi ar tik simpātisku zēnu.

-Cikmīļi! -Sāramiegaini pasmaidīja un atkal aizmiga, un viņš apgūlās blakus sievai, baidīdamies par to, kas tagad notiks.

Divpadsmitā nodaļa

Nākamais rīts atausa silts un saulains, un bērns pamodināja viņus, saukdams pēc mātes. Viljams atnesa Sārai dēlu un pielika to viņai pie krūts, Zēns likās skaidri zinām, kas jādara, un Sara vāri pasmaidīja. Viņa joprojām ar grūtībām spēja pakustēties, bet j utās daudz labāk nekā iepriekšējā naktī, un tad viņa piepeši atcerējās troksni ārpusē un Viljama sejas izteiksmi vakar, un saprata, ka noticis kas tāds, ko Viljams vēl nav viņai pateicis.

- Kas tas bija vakar vakarā? - Sara klusi jautāja, kamēr bērns kāri zīda, un Viljams prātoja, vai nav par agru teikt viņai patiesību. Un tomēr viņš zināja, ka tas ir jādara. Viņš bija piezvanījis uz Parīzi Vindzoras hercogam, un abi bija vienojušies, ka drīz jādodas uz Angliju. Valisa, protams, došoties viņam līdzi, bet Viljams zināja, ka Sara tik drīz nevarēs nekur braukt. Varbūt pat nedēļām ilgi. Tas bija atkarīgs no tā, cik ātri viņa atveseļosies, un to nebija iespējams iepriekš paredzēt. Pagaidām Viljams zināja, ka viņam jādodas uz Londonu. Sara Francijā būs drošībā, bet viņam nepatika atstāt

sievu vienu, Un, skatoties uz vīru, Sūra redzēja visas viņa raizes un sāpes. Viljamam šīs divas dienas bija mokošas. - Kas noticis? - Sūra taujāja, pastiepusi viņam roku.

- Karš, - Viljams skumji teica, nespēdams vairs to viņai noslēpt un lūgdams Dievu, kaut viņa būtu spēcīgāka un varētu uztvert mierīgāk šo ziņu un tās sekas. - Anglijai un Francijai ar Vāciju. Tas sākās vakar, kamēr tu dzemdēji Filipu. - Abi zināja, cik tas bijis grūti, bet nu vairs no patiesības nebija iespējams aizbēgt.

Tajā brīdī asaras saskrēja Sārai acīs, un viņa ar bailēm palūkojās Viljamā.. - Ko tas nozīmē tev? Vai tev drīz būs jādodas prom?

- Man tas jādara. - Viņš sērīgi pamāja ar galvu, būdams izmisumā par to, ka jāatstāj Sara viena, bet citas izvēles nebija - Es mēģināšu šodien nosūtīt telegrammu un paziņot, ka ieradīšos pēc pāris dienām. Negribu tevi pamest, pirms tu neesi nedaudz atlabusi. - Viljams maigi aizskāra Sāras roku, atcerēdamies visu, ko viņa pārcietusi. Skatīties uz māti un bērnu viņam tagad bija kā lūkoties divkāršā brīnumā, un viņam nemaz negribējās braukt prom. - Es palūgšu, lai Emanuēla ir pie tevis, kad manis nebūs. Viņa ir laba meitene, - To Emanuēla tiešām bija pierādījusi.

Tajā rītā Emanuēla atnāca atkal, tieši pēc deviņiem, izskatīdamās nevainojami tīra savā zilajā kleitiņā un icstīvinā-lajā priekšautā. Viņas tumšie mati bija cieši sapīti bizē, kas uz muguras bija sasieta ar zilu lenti, Viņai bija septiņpadsmit gadu, un viņas jaunākajam brālim bija divpadsmit. Visu mūžu viņi bija dzīvojuši Lemarolas ciemā. Viņas vecāki bija vienkārši, strādīgi ļaudis un arī saprātīgi, tāpat kā viņu bērni.

Kamēr viņa palika pie Sāras, Viljams devās uz pastu un nosūtīja telegrammu uz kara komisariātu. Kad viņš atgriezās pilī, tur ieradās Emanuelas brālis Anrī, - Jūsu telefons

nestrādā, hercoga kungs, - viņš pavēstīja. Bija piezvanījis Vindzoras hercogs un atstājis viesnīcā ziņu, ka nākamajā rītā Havrā viņus gaidīs kuģis “Kelly” un ka Viljamam tūlīt jādodas uz Parīzi.

Zēns, vēl gluži aizelsies, pastāstīja to visu Viljamam, un Viljams iedeva viņam desmit franku un devās augšā pie Sāras.

- Nupat saņēmu ziņu no Deivida, - viņš iesāka, lēni staigādams pa istabu un mēģinādams atcerēties it visu, lai atmiņas ņemtu sev līdzi. - Viņš ... nu, Bertijs sūta pēc mums kuģi Rīt.

- Šurp? - Sara bi ja neizpratnē. Viņa nupat bija pamodusies no snaudas.

- Diezin vai tas iespējams. - Viljams pasmaidīja un apsēdās viņai blakus uz gultas. Lemarola atradās simt piecdesmit jūdžu no krasta. - Uz Havru. Deivids grib, lai es satiekos ar viņu Parīzē pulksten astoņos rīt no rīta. Valisa brauks kopā ar mums - Un tad viņš atkal noraizējies palūkojās sievā. - Man šķiet, ka tu vēl esi par vārgu, lai brauktu reizē ar mums - Viņš zināja, ka Sūra nevarēs, bet vismaz jāpajautā bija - sava sirdsmiera dēļ, lai gan viņš zināja, ka Sārai var atkal sākties asiņošana, ja kustēsies. Un viņajau bija zaudējusi tik daudz asiņu. Viņa joprojām bija ļoti bāla un vārga. Varētu paiet kāds mēnesis, pirms viņa drīkstēs kaut kur braukt, nemaz nerunājot par ceļojumu uz Angliju. Sūra papurināja galvu. -Es nemaz negribu atstāt tevi šeit vienu.

- Francija ir mūsu sabiedrotā. Mums ar bērnu te nekas ļauns nenotiks. - Viņa uzsmaidīja vīram. Viņa negribēja, lai Viljams brauc prom, bet palikšana viņu nesatrauca. Tagad šeit bija viņas mājas. - Mums viss būs labi. Vai tu drīz varēsi atgriezties?

-Es nezinu. Es tev paziņošu, tiklīdz varēšu. Manjāpic-

sakās kara komisariātā Londonā, pēc tam jāuzzina, ko viņi ar mani darīs. Mēģināšu atbraukt cik vien drīz iespējams. Un, kad tu jutīsies pietiekami labi, tev jāatgriežas mājās.

- Šeit ir mūsu mājas, - viņa nočukstēja, paskatoties uz Viljamu, - Es negribu nekur braukt. Filips un es - mēs šeit būsim drošībā.

- Zinu.. Bet es justos mierīgāk, ja tu būtu Vitfīldā.

Sārai patika Viljama māte, un Vitfīldā bija jauka vieta,

bet Delamēzas pils bija kļuvusi par viņu mājām, un viņi tik cītīgi bija strādājuši, lai padarītu pili tādu, kādu gribēja to redzēt, un tagad viņa negribēja to pamest.. Bija vēl daudz kas jāpadara, bet, kad viņa atkal jutīsies vesela, viņa daļu no darbiem varētu veikt pati, kamēr gaidītu Viljamu atgriežamies.

- Redzēsim, - Viljams teica un devās kravāt mantas, kuras ņemt līdzi nākamajā rītā.

Tonakt viņi abi negulēja, un pat bērns raudāja vairāk nekā iepriekšējā dienā Sārai nepietika piena milzīgajam zīdainim, un viņa bija sanervozējusies un rūpju mākta. Abi piecēlās piecos, un Sara klusēdama vēroja vīru ģērbjamies.

- Es negribu, lai tu aizbrauc, - viņa skumji noteica, un Viljams pienāca un apsēdās viņai blakus, un pieskārās gan pie rokas, gan pie sejas, vēlēdamies, kaut viņam nebūtujādo-das prom,

- Es arī negribu. Cerams, ka tas viss drīz beigsies un mēs atkal varēsim turpināt savu dzīvi. - Sara pamāja, cerot, ka viņam taisnība, un mēģinot nedomāt par tiem nabaga cilvēkiem Polijā.

Pēc pusstundas Viljams jau bija noskuvies un saģērbies un atkal stāvēja pie gultas. Šoreiz Sara piecēlās, lai nostātos blakus vīram. To darot, viņai drusku sagriezās galva, un Viljams viņu ar stingru roku saturēja. - Nenāc lejā, tu vari paklupt, kāpjot pēc tam augšā. - Viņa vēl ļoti nedroši turējās kājās, un viņa varētu paģībt un savainot sevi, bet patiesībā Sara nemaz negribēja kāpt lejā, tik vārga viņa bija.

-Es tevi mīlu... Lūdzu, esi uzmanīgs... Viljam, saudzē sevi... es tevi mīlu... - Viņas acīs bija asaras, ari viņa acis, bet viņš smaidīdams palīdzēja sievai tikt atpakaļ gultā.

- Apsolu... bet tu arī esi piesardzīga... un labi rūpējies par lordu Filipu!

Sūra uzsmaidīja dēlam. Viņš bija tik skaists puisītis. Viņam bija lielas, zilas acis un blondi matiņi, un Viljams teica, ka viņš izskatoties pēc viņa tēva bērnības fotogrāfijās.

Viljams noskūpstīja Saru, cik vien cieši varēja, tad aplika viņai apkārt segas un atkal noskūpstīja, noglāstīdams garos, zīdainos matus, kas klāta pār pleciem. - Atgūsti spēkus... Es drīz būšu atpakaļ... es mīlu tevi... tik ļoti... - Viņa pateicība Dievam par to, ka sieva ir dzīva, bija milzīga. Tad viņš pārgāja pāri istabai un pēdējo reizi atskatījās uz Sūru. - Es mīlu tevi, - viņš klusi teica, un viņa raudāja, un tad Viljams bija prom.

- Es mīlu tevi... - viņa sauca, dzirdot viņa soļus uz kāpnēm. - Viljam! Es mīlu tevi!

- Es tevi arī mīlu... - atskanēja kā atbalss, un tad Sara dzirdēja milzīgās parādes durvis aizveramies. Un pēc brīža viņa dzirdēja motora troksni. Viņa atkal izkāpa no gultas, lai vēl ieraudzītu, kā mašīna pazūd ceļa likumā, un asaras pār viņas vaigiem ritēja un krita uz naktskrekla. Viņa apgūlās gultā un raudāja, un tad Filips pieprasīja savu tiesu, un atnāca arī Emanuēla. Tagad viņa grasījās pārvākties šeit uz dzīvi. Viņa paliks un palīdzēs hercogienes kundzei kopt bērnu. Emanuelai šī bija laba izdevība, un viņa jau apbrīnoja Saru un dievināja bērnu, kuram pati bija palīdzējusi nākt pasaulē. Taču viņa nekad nekļuva pārāk familiāra. Emanuēla savam

vecumam bija neparasti atturīga, un viņas palīdzība Sarai bija nenovērtējama.

Pēc Viljama aizbraukšanas Sarai dienas likās bezgalīgi garas, un tikai pēc vairākām nedēļām viņa sāka atgūt spēkus. Oktobrī, kad Filipam bija viens mēnesis, Sārai piezvanīja Vindzoras hercogiene un paziņoja, ka viņi abi atgriezušies Parīzē. Viņi pirms aizbraukšanas bija satikušies ar Viljamu, un viņam viss bijis kārtībā. Viņš dienējot Karaliskajos aviācijas spēkos, kas izvietoti Londonas ziemeļdaļā. Vindzoras hercogs ticis nosūtīts uz Parīzi kā ģenerālmajors, franču kara pavēlniecības militārais padomdevējs. Bet tas galvenokārt nozīmēja sakaru uzturēšanu ar Francijas militārpersonām, un abiem Vindzoriem tas patika. Hercogiene vēlreiz apsveica Saru ar dēlu, ielūdza abus apmeklēt Parīzi, tiklīdz Sara būs atlabusi. Viljams bija pastāstījis Vindzoriem, cik grūti Sārai gājis, un Valisa deva padomu nepiepūlēties.

Bet Sara jau atkal darbojās pa māju, pārraudzīdama saimniecību un veikdama sīkus remontdarbus. Kada sieviete no viesnīcas palīdzēja viņai apkopt māju, un Emanuēla palīdzēja tikt galā ar bērnu. Filips četrās nedēļās bija pieņemies par trim mārciņām, viņš bija milzīgs.

Emanuēlus brālis Anrī palīdzēja Sārai kā izsūtāmais, bet vairums vīru un jaunekļu, kas bija strādājuši pils atjaunošanā, jau bija iesaukti armijā. Pili varēja strādāt tikai veci vīri un jauni zēni, Pat sešpadsmit un septiņpadsmit gadu vecie bija aplinkus ceļā iekļuvuši armijā. Pēkšņi likās, ka franču nācija sastāv vairs tikai no sievietēm un bērniem.

Sāra jau vairākkārt bija saņēmusi vēstis no Viljama. Viņa vēstules pienāca diezgan regulāri, un vienu reizi viņš bija piezvanījis. Viljams teica, ka pagaidām nekas nenoliekot un ka viņš cerot novembri izrauties pie viņas.

Sara bsja saņēmusi ari ziņu no vecākiem. Viņi ļoti gribēja, lai meita ar mazdēlu brauc uz Ameriku. Tūlīt pēc kara pieteikšanas kuģis “Aquitania” bija veicis ceļojumu pān okeānam uz Ņujorku, bet tobrīd Sara vēl bija pārāk vārga, lai brauktu. Bet pēc tam uz Angliju no Amerikas atbrauca trīs citi kuģi, “Manhetena”, “Vašingtona” un “Prezidents Rūzvelts”, lai aizvestu amerikāņus mājās un drošībā. Bet tieši tāpat, kā Sāra galvoja Viljamam, ka esot pilnīgā drošībā, to pašu Sāra rakstīja vēstulēs vecākiem, taču nebija viņus vēl par to pārliecinājusi līdz galam.

Vecāki baidījās, ka viņa domā palikt Francijā kara laikā, bet Sāra uzskatīja šīs bailes par absurdām. Dzīve Delamēzas pils apkārtnē tagad ritēja mierīgāk nekā jebkad, viss apvidus bija mierīgs.

Novembrī Sāra jutās atkal kā agrāk. Viņa gāja garās pastaigās, bieži vien kopā ar Filipu. Viņa strādāja dārzā un pie saviem iemīļotajiem kokgriezumiem, viņa pat nedaudz palīdzēja smagākos darbos, kas bija veicami staļļos, kad vien Antī bija laiks viņai palīdzēt. Viesnīcā vairs nebija apkalpotāju vīriešu, un zēnam vajadzēja palīdzēt arī vecākiem. Anri bi ja labs zēns un strādīgs, Un viņam patika dzīvot pili, tāpat kā Emanuelai. Sārai vairs nebija nepieciešama meitenes palīdzība naktī, tā nu viņa pārvācās uz uzrauga mājiņu un no rītiem nāca uzpili.

Kādu dienu novembra beigās, nesdama Filipu īpašā Emanuelas darinātā šūpulīti un dziedādama viņam, Sāra atgriezās pilī. Filips jau bija gandrīz aizmidzis, kad Sāra sasniedza parādes durvis un ar nopūtu iegāja iekšā, un piepeši Sāra ieraudzīja viņu. Tas bija Viljams, viņš tur stāvēja, tērpies uniformā, un izskatījās pievilcīgāks nekā jebkad. Sāra steidzās apkampi vīru, un viņš apskāva sievu, mēģinot nenodarīt pāri bērnam. Sāra ātri nolika šūpuli zemē. Bērns

bija nobijies no mātes pārsteiguma kliedziena un sācis raudāt, bet pašlaik Sara varēja domāt tikai par Viljamu

-Man tā tevis pietrūka...-Viņas vārdus slāpēja Viljama krūtis, un viņš tik cieši apskāva sievu, ka tas viņai gandrīz izraisīja sāpes.

- Dievs, man arī tevis pietrūka! - Viņš pavirzījās nost, lai varētu aplūkot Sūru. - Tu atkal izskaties brīnišķīga. Vājāka, bet spēcīga, arī ļoti veselīga. Cik tu esi skaista! - Viljams teica, izskatīdamies tā, it kā varētu Saru tūlīt gluži vai aprīt, un Sara iesmējās un noskūpstīja viņu.

Emanuēla bija dzirdējusi abus runājam. Viņa bija redzējusi, ka hercogs ir pārbraucis, un tagad viņa nāca paņemt bērnu. Drīz Filipam gribēsies ēst, bet vismaz uz brīdi Emanuēla varēja atbrīvot viņus no bērna, lai Sara pavadītu nedaudz mirkļu kopā ar vīru. Viņi roku rokā devās uz augšstāvu, un Sara tūkstošo reizi jautāja, kur Viljams bijis un kurp var doties. Viņš esot lidojis ar iepriekš nezināmām lidmašīnām, bet viņš neteica Sārai visu, ko zināja. Viņu grasījās norikot bumbvedēju eskadronā, un Viljams nevēlējās satraukt Saru. Toties viņš pastāstīja, cik Anglijā nopietni visi uztver karu.

- Arī šeit cilvēki to uztver nopietni, - sacīja Sara. - Ciematā vairs palikuši tikai Anrī un viņa vienaudži, un daži veci vīri, kuri jau ir pārāk veci, lai varētu strādāt. Es tc visu daru tikai ar Anrī un Emanuclas palīdzību. Bet staļļi ir gandrīz pabeigti. Tu redzēsi! - Viljams bija gribējis pusi atjaunot, lai turētu tur zirgus, dažus viņš gribēja atvest no Anglijas, bet pārējos staļļus bija iecerēts pārvērst par mazām istabiņām palīgstrādniekiem. Tas bija labi izdomāts, un staļļos varētu izvietot apmēram piecdesmit cilvēku un apmēram tikpat daudz zirgu.

- Izklausās tā, it kā tev nemaz manis nevajadzētu! -

Viljams izlikās apvainojies. - Varbūt man palikt Anglijā?

-- Neuzdrīksties! - Sara atkal pastiepās un noskūpstīja •. īru, un, kad viņi ienāca guļamistabā, Viljams pacēla Saru un apgrieza sev riņķī Pēc tam viņš tik karsti noskūpstīja Sāni, ka viņa uzreiz zināja, cik ļoti vīrs pēc viņas ilgojies.

Viņš aizslēdza durvis un dievinot lūkojās viņā, kamēr Sāra jau pogāja vaļā viņa formastērpa jaku, un viņš savukārt novilka Sārai biezo svīteri. Tas bija viens no Viljama svīteriem, un Viljams to aizmeta pāri visai istabai, skatoties uz sievas piebriedušajām krūtīm un vidukli, kas atkal bija slaids. Grūti bija noticēt, ka viņai jau ir bērns.

- Sāra... tu esi tik skaista...-Viljamam trūka vārdu, viņš gandrīz vairs nevaldīja pār sevi. Viņš nekad nebija tik ļoti iekārojis Saru, pat ne tajā pirmajā naktī. Viņi gandrīz netika līdz gultai, bet, kad tomēr tur atgūlās, ātri un labi atrada viens otru, un abu alkas piepildījās gandrīz vienlaicīgā apmierinājumā.

- Man tevis tik ļoti pietrūka... - Sāra atzinās. Viņa bija jutusies tik vientuļa.

-Es ilgojos pēc tevis vēl daudzkārt vairāk, - Viljams

teica.

-Cikilgi tu paliksi?

Viljams vilcinājās, tagad tas šķita tik īss laiks, lai gan sākumā likās neizmērojami liela balva. -Trīs dienas Tas nav daudz, bet. ar to jāsamierinās. Es ceru, ka ap Ziemassvētkiem izraušos vēlreiz. - Tas bija tikai pēc mēneša, un tad Sārai vismaz būs uz ko cerēt, kad viņš dosies prom. Bet tieši šobrīd Sārai negribējās domāt par vīra aizbraukšanu.

Viņi ilgi gulēja viens otram blakus un tad dzirdēja ārpusē Emanuēlu nākam ar bērnu, un Sāra uzvilka rītakleitu un gāja paņemt Filipu.

Viņa ienesa dēlu istabā, kur viņš skaļi pieprasīja savu piena devu, Un Viljams smaidīdams noskatījās, kā bērns remdē izsalkumu, pa brīžam aizrīdamies un izdodams jocīgas, klusas skanas.,

- Viņam nav visai pieklājīgas ēšanas iemaņas, vai ne? - Viljams smīnēja.

- Pie tā mums vēl jāpiestrādā, - sacīja Sara, pielikdama dēlu pie otras krūts. - Viņš ir briesmīgs sivēns. Ēst viņš grib nepārtraukti.

- Tā izskatās. Viņš ir trīsreiz tik liels, kā bija piedzimstot, un jau tad man likās, ka bērns ir milzīgs.

- Man ari, - Sara ar nožēlu teica, un tad Viljams kaut ko iedomājās. Viņš maigi palūkojās sievā.

- Vai tu gribi, lai es esmu piesardzīgs?

Sārapapurināja galvu un uzsmaidīja vīram. Viņa gribēja vēl bērnus no Viljama.

-Protams, ne! Bet es nedomāju, ka mums jau vajadzētu par to raizēties. Man šķiet, ka es nevaru palikt stāvoklī, kamēr baroju bērnu.

-Tad tas būs jautri,-viņš ķircinājās. Nākamās trīs dienas viņi pavadīja kā medusmēnesī, gandrīz visu laiku gultā. Un pastarpām Sāra izrādīja Viljamam, ko padarījusi viņa prombūtnes laikā. Viņa bija strādājusi vairākās vietās, un staļļos padarītais bija iespaidīgs.

- Tu patiešām esi vienreizēja! - Viljams slavēja sievu. -Es pats to nebūtu padarījis bez citu palīdzības. Nesaprotu, kā tu to spēji! - Daudzas naktis viņa bija pavadījusi ar āmuru un zāģi rokās, un Filips bija gulējis blakām šūpulī, segās ievīstīts.

- Man nebija nekā cita ko darīt. - Sāra smaidīja. - Kad tevis nav, šeit nav pārāk daudz darāmā.

Viljams skumji pasmaidīja, skatoties uz dēlu. -Pagaidi

vien, drīz vīns sāks pielikt savu roku. Man ir tādas aizdomas, ka tu būsi loti aizņemta ar viņu.

- Un tu?-Sarabēdīgi apvaicājās, kad viņi gāja atpakaļ uz pili. Trīs dienas jau bija pagājušas, un nākamajā rītā Viljamam bijajābrauc prom. - Kad tu atkal būsi mājās? Kā izskatās lielajā, samaitātajā pasaule?

- Slikti. - Viljams pastāstīja viņai, ko zināja par to, kas noliekot Varšavā, Par geto, par grautiņiem, liku kalmēm. Sara raudāja. Ari' ziņas no Vācijas bija nepatīkamas. Visi baidījās, ka Hitlers varētu doties arī uz Nīderlandi, bet pagaidām tas vēl nebija noticis. - Man gribētos ticēt, ka drīz tas beigsies, bet es nezinu. Varbūt tas liliputs pierautos, ja mēs viņu iebiedētu. Taču viņam ir stipras iekšas.

- Es nevēlos, lai ar tevi atgadītos kas slikts! - Sara izskatījās noraizējusies.

- Mīļā, ar mani nekas nenotiks, visai Aizsardzības ministrijai tas būtu pārāk liels trieciens. Viņi mani tīstīs kā vatē. Vīriem tikai patīk, ja kāds mana ranga cilvēks ietērpjas formastērpā un spēlē tās pašas spēlītes, ko viņi, - Viljamam bija trīsdesmit septiņi gadi, un pagaidām neviens negrasījās viņu sūtīt uz fronti.

- Cerēsim, ka tev taisnība.

- Man ir taisnība. Un pirms Ziemassvētkiem es atkal atbraukšu pie tevis, - Viņam sāka iepatikties doma par to, ka Sara paliks Francijā. Anglijā visi likās nobijušies un drudžaini. Šeit turpretī viss šķila mierīgi. It kā nekas nebūtu noticis, tikai nekur neredzēja vīriešus, vienīgi bērnus.

Pēdējo nakti viņi pavadīja gultā, un Sara aizmiga viņa skavās Viljamam bija viņa jāpamodina, kad bērns sāka raudāt, Viņa gulēja dziļā, laimīgā miegā. Kad Sara bija pabarojusi bērnu, viņi atkal mīlējās. Un no rīta Viljamam nācās piespiest sevi. izkāpt no gultas.

- Drīz es atgriezīšos, mana mīļā, - viņš apsolīja, un šoreiz prombraukšana nelikās tik izmisīga. Viņš bija sveiks un vesels un pagaidām neapdraudēts.

Uzticīgs savam solījumam, Viljams pēc mēneša atgriezās. Ziemassvētku dienu viņš pavadīja mierīgi kopā ar Saru un tad ari ievēroja kādu neaptveramu pārmaiņu

- Tu esi pieņēmusies svarā, - Viljams teica. Viņa nevarēja saprast, vai tas ir kompliments vai žēlabas. Viņa bija piebriedusi. Viņš bija prom tikai mēnesi, bet viņas augums bija pārvērties, un tas Viljamu izbrīnīja. - Vai tu varētu būt atkal stāvoklī?

- Es nezinu, - Sara teica, jo vienu vai divas reizes arī viņai tas bija ienācis prātā. Brīdi pa brīdim viņai uznāca nelabums, un viņa bija ļoti miegaina. - Nedomāju vis.

- Man gan liekas, kājā. - Viņš pasmaidīja, bet tad pēkšņi satraucās. Viņam negribējās atstāt Sāni vienu, it īpaši, ja viņa tiesām bija uz grūtām kājām. Viņš ieminējās, vai Sara nevēlētos braukt uz Vitfīldu.

- Tas būtu muļķīgi, Viljam! Mēs pat vēl nezinām, vai es patiešām esmu stāvoklī. - Viņa negribēja braukt prom no Francijas. Viņa gribēja būt šeit un strādāt, līdz pils būs pilnībā atjaunota, un pati rūpēties par savu dēlu.

-Tu arī domā, ka tu varētu būt stāvoklī, vai ne?

- Liekas, tā varētu būt.

- Ak tu, nerātnā meitene! - Bet rezultātā viņš atkal uzbudinājās, un pēc tam, kad viņi bija mīlējušies, Viljams iedeva Sūrai vienīgo Ziemassvētku dāvanu, kādu bija varējis atvest, - brīnišķīgu smaragda rokassprādzi, kas reiz piederēja viņa mātei. Tā bija pagatavota no lieliem dārgakmeņiem, kurus ietvēra ļoti veci briljanti, un to pirms daudziem gadiem uz Angliju bija atvedis kāds maharadža. Tā nebija rota, kuru varētu valkāt ikdienā, bet, kad Viljams atkal atgriezīsies un

viņi ies uz viesībām, rokassprādze izskatītos apburoši, - Vai tu esi vīlusies, ka nevarēju uzdāvināt tev vēl ko vairāk? -Viljams jutās vainīgs, ka nav varējis atvest vēl kaut ko, taču tas tiešām nebija iespējams. Šo rokassprādzi viņš ar mātes atļauju un svētību bija paņēmis no seifa Vitfīldā, kad pēdējo reizi tur viesojās.

- Cik briesmīgi! - Sara zobojās - Patiesībā es gribēju, lai tu man uzdāvini santehniķa instrumentu komplektu. Es te mēģināju iekārtot tās tualetes, kuras mēs izbūvējām vasarā.

- Es mīlu tevi! - Viljams smējās. Sāra uzdāvināja Viljamam brīnišķīgu gleznu, kuru bija atradusi šķūnī, un vecu, nodilušu pulksteni, kas bija piederējis viņas tēvam. To viņa bija atvedusi uz Eiropu kā piemiņu no tēva un tagad iedeva Viljamam, lai viņš to vienmēr nēsātu līdzi. Un Viljamam pulkstenis patiešām patika.

Vindzoras hercogs un hercogiene bija pavadījuši Ziemassvētkus Parīzē, izklaidēdamies augstākajā sabiedrībā, bet Vitfildi plecu pie pleca strādāja savos staļļos un šķūnī

- Briesmīgs veids, kā pavadīt otros Ziemassvētkus, dārgā, - Viljams teica, stāvēdams viņai blakus ar āmuru un lāpstu rokā.

- Zinu, - viņa smaidot teica. - Bet padomā par to, cik te izskatīsies labi, kad mēs būsim pabeiguši. - Viljams jau vairs nemēģināja pierunāt viņu doties uz Vitfildu Sāra pārāk mīlēja šo vietu, kas bija kļuvusi par viņas mājām.

Jaunā gada priekšvakarā viņš aizbrauca, un Sāra pavadīja Vecgada vakaru vienatnē, turot rokās bērnu. Viņa cerēja, ka jaunais gads būs labāks, ka vīrieši atgriezīsies mājās. Un viņa nodungoja Filipam “Auld Lang Syne ”,

Janvārī Sāra pārliecinājās par to, ka atkal ir stāvoklī. Viņai izdevās Šambcrā sameklēt vecu ārstu, kurš to apstiprināja. Ārsts teica, ka reizēm ir pareizas vecu sievu runas, ka neesot iespējams palikt stāvoklī, kamēr baro bērnu, bet ne vienmēr, Sara bija par to priecīga. Filipa mazajam brālītim vai māsiņai bija jānāk pasaulē augustā. Emanuēla viņai joprojām palīdzēja, un arī viņa bija sajūsmināta par nākamo bērnu. Emanuēla apsolīja, ka darīs visu, lai palīdzētu hercogienei. Bet Sāra cerēja, ka ap to laiku Viljams jau būs atgriezies. Sara nebaidījās. Viņa bija laimīga. Viņa aizrakstīja Viljamam par jaunumiem, un viņš rakstīja, lai Sāra rūpējas par sevi, un solīja cik drīz vien iespējams apciemot viņu, bet ministrija aizsūtīja Viljamu uz Morfolku kopā ar 82. bumbvedēju eskadronu, un tad viņš rakstīja, ka tagad vairākus mēnešus viņam nav cerību nokļūt Francijā. Viņš minēja, ka jūlijā gribēšot, lai viņa brauc uz Parīzi un varbūt apmetas pie Vindzoriem, Viljams nevēlējās, lai Sāra atkal dzemdētu pilī, it īpaši, ja viņš pats nebūšot mājās, bet viņš cerot tomēr būt.

Martā Sāra saņēma vēstuli no Džeinas, kurai atkal bija piedzimusi meitiņa. Šo viņi bija nosaukuši par Helēnu. Taču tagad Sāra jutās dīvaini atsvešinājusies no savas ģimenes, it kā tā vairs nepiederētu pie viņas dzīves, kā reiz bija. Viņa centās sekot visiem notikumiem ģimenē, bet vēstules nāca ar lielu novēlošanos, un tajās bija daudz Sārai nepazīstamu cilvēku vārdu. Beidzamā pusotra gada laikā viņa bija pilnīgi aizgājusi prom no ģimenes. Tagad tā likās tik tālu! Sāra bija pilnībā aizņemta ar rūpēm par dēlu, pils restaurēšanu un jaunāko pasaules ziņu klausīšanos.

Viņa klausījās visas radiopārraides un lasīja visas avīzes. Bet ziņas nebija nedz labas, nedz cerīgas. Tikai savās vēstulēs Viljams joprojām solīja, ka drīz atgriezīsies. 1940. gada pavasari Hitlers likās aprimies, un daži Viljama draugi prātoja, vai tikai vadonis negrasās atkāpties. Amerikas Savienotajās Valstīs kam sauca par neīsto karu, bet bijās zemēs, kuras Hitlers bija okupējis, tas bija ļoti reāls un nebūt ne neīsts.

Aprīļa beigās Vindzori aicināja Sāru uz pusdienām, bet v i ņa nebrauca. Viņa negribēja atstāt Filipu, kaut arī uzticējās 1 • manuelai. Bez tam viņajau bija grūtniecības sestajā mēnesī, 1111 viņai likās nepieklājīgi bez Viljama apmeklēt viesības. Sāra aizsūtīja Vindzoriem pieklājīgu atteikumu, un maijā viņa s aukstējās un piecpadsmitajā datumā, kad vācieši iebruka Nīderlandē, gulēja gultā. Emanuēla uzskrēja pa kāpnēm ar jauno ziņu. Hitlers atkal bija sarosījies, un Sāra nokāpa virtuvē klausīties radio, ja būs iespējams uztvert.

Viņa klausījās ziņas visu pēcpusdienu un nākamajā dienā mēģināja sazvanīt Valisu un Deividu, bet kalpotāji pateica, ka Vindzori devušies uz Biaricu. Hercogs drošības labad bija aizvedis hercogieni uz dienvidiem.

Sāra atkal likās gultā, un pēc nedēļas viņai konstatēja bronhītu. Tad saslima arī dēls, un viņa bija tik nodarbināta ar Filipu, ka ar pūlēm saprata, ko nozīmē ziņa par Derikerkas evakuāciju. Kas noticis? Vai viņus piespieduši atkāpties?

Kad Itālija iesaistījās karā pret Franciju un Angliju, Sāra pārbijās. Sī ziņa bija drausmīga, un vācieši uzbruka Francijai, visi bija panikā, bet neviens nezināja, kurp doties un ko darīt. Sāra zināja, ka franči nepadosies vāciešiem, bet ko tad, ja ITancija tiks bombardēta? Viņa saprata, ka Viļjams ir noraizējies par viņu un vecāki arī, bet sazināties ar viņiem nebija nekādas iespējas. Viņai neizdevās sazvanīt nedz Angliju, nedz Ameriku. Un četrpadsmitajā jūnijā visi klusēdami klausījās jaunākās ziņas. Francijas valdība bija pasludinājusi Parīzi par atvērtu pilsētu. Tā bija burtiski pasniegusi Parīzi vāciešiem, kuri kā vilnis bija ieplūduši Francijā jau līdz tumsai. Francija bija kritusi. Sāra nespēja tam noticēt. Viņa sēdēja un skatījās uz Emanuēlu, un abas klausījās radio, un meitene raudāja.

- Viņi mūs nogalinās... - Emanuēla vaimanāja. - Mēs visi būsim pagalam.

- Neesi nu muļķe! - sacīja Sara, mēģinādama runāt tā, lai izklausītos pārliecinoši, un cerēdama, ka meitene neredzēs, cik ļoti jaunumi satriekuši Saru pašu. - Viru neko mums nedarīs. Mēs esam sievietes. Un uz šejieni viņi varbūt nemaz neatnāks. Emanuēla, esi nu prātīga, nomierinies. -Bet Sara pati neticēja saviem vārdiem. Viljamam bija taisnība. Viņai vajadzēja braukt prom no Francijas, bet tagad jau bija par vēlu. Viņa bija bijusi pārāk aizņemta ar Filipu, lai pareizi novērtētu briesmas un to pazīmes, un tagad viņa vairs nevarēja bēgt ari uz dienvidiem, kā to bija izdarījuši Vindzori. Ar bērnu uz rokām, grūtniecības astotajā mēnesī - tālu viņa netiktu.

- Kundze, ko mēs iesāksim? - Emanuēla vaicāja, joprojāmjuzdama pienākumu aizsargāt hercogieni. To taču viņa bija Viljamam apsolījusi,

- Pilnīgi neko, - Sāra mierīgi atteica. - Ja viņi atnāks šurp, tad mums te nav nekā slēpjama, nekā, ko viņi varētu gribēt. Mums pieder tikai tas, kas ir izaudzis dārzā. Mums nav sudraba, nav dārgakmeņu. - Tad viņa pēkšņi atcerējās smaragda rokassprādzi, kuru Viljams bija viņai uzdāvinājis Ziemassvētkos, un ari savu saderināšanās gredzenu, un tas pirmo Ziemassvētku dāvanas, ko Viljams bija viņai nopircis Parīzē. Bet rotaslietu nebija pārāk daudz, tās varēja noslēpt, un, ja radīsies tāda vajadzība, viņa varēs tās izmantot savas un bērnu dzīvības glābšanai.. - Mums nav nekā, Emanuēla. Mēs te esam divas vientuļas sievietes un bērns. - Taču viņa tomēr aiznesa uz guļamistabu vienu no Viljama šautenēm un nolika gultas galvgalī, Filipu viņa paņēma sev blakus gultā. Dārglietas paslēpa bērnistabā zem grīdas dēļiem, kurus atkal pienagloja atpakaļ kā vecs amatnieks, izklādama pāri grīdai Obisena paklāju.

Nākamajās četrās dienās nekas nenotika. Sāra jau

:, „-domāja, ka viss palīks tikpat droši kā līdz šim, te pēkšņi uz ■ja parādījās armijas džipu virtene, un no mašīnām izlēca ravīri.. Divi vācieši pavērsa pret Saru šauteņu stobrus un norādīja, lai viņa paceļ rokas gaisā, bet to viņa nevarēja, jo ! .n eja rokās Filipu. Sara zināja, ka Emanuēla patlaban novāc brokastu galdu, un viņa lūdza Dievu, kaut meitene nekristu panikā.

Vācieši kliedza, lai Sara kustoties, un Sara nostājās tur, kar viņai lika, bet centās izskatīties mierīga, turot Filipu trīsošām rokām, un viņa runāja angliski.

- Vai. es varu jums palīdzēt?-viņa jautāja mierīgi un ar cienīgumu, mēģinot atdarināt Viljama aristokrātiski vald-niecisko izturēšanos.

Viņi bridi runāja ar Sāru vāciski, un tad kāds acīm redzami augstāka ranga virsnieks kaut ko viņai teica. Viņam bija dusmīgas acis un maza, netīkama mute, bet Sara mēģināja sevi piespiest to neievērot.

- Vai jūs esat angliete?

-Amerikāniete.

Tas vācieti uz brīdi apklusināja, viņš vervelēja kaut ko vāciski, pēc tam atkal pagriezās pret Sāru.

-Kam pieder šī māja? Šī zeme?

- Man, - Sara teica skaļi, lai dzirdētu visi. - Es esmu Vil ķidas hercogiene.

Vel sarunas vāciski, tad virsnieks atkal ar šauteni norādīja sānis. - Tagad mēs iesim iekšā.

Viņa piekrītoši pamāja, un vācieši iegāja mājā, un pēc tam Sara izdzirda virtuvē kliedzienu, Viņi acīmredzot bija pārbiedējuši Emanuēlu, un divi karavīri, turēdami šautenes gatavībā, izveda meiteni ārā. Viņa raudādama metās pie Sāras, un Sara aplika viņai mierinot roku ap vidu. Abas drebēja, bet

nekas Sāras sejā neliecināja par viņas bailēm. Viņa bija īsta hercogiene.

Grupa kareivju viņas apsargāja, kamēr pārējie devās iekšā. Kad tic atgriezās, alejā iebrauca vēl viena armijas džipu virtene. Tad iznāca pirmais komandieris un vaicāja Sārai, kur ir viņas vīrs , Sara teica, ka vīra nav mājās, un virsnieks parādīja viņai guļamistabā atrasto šauteni. Sara turpināja mierīgi vērot vāciešus. Viņai tā stāvot, no nesen piebraukušajām mašīnām pie viņiem devās gar š, tievs virsnieks.. Iepriekšējais virsnieks tam kaut ko pateica, norādot uz sievietēm un tad uz māju, acīmredzot skaidrodams, ko viņš tur atradis. Sara dzirdēja arī vārdu “Amerikaner”.

-Vai jūs esat amerikāniete?-jautāja jaunpienākušais. Viņš runāja pareizā angļu valodā un izskatījās ļoti augstdzimis.

- Jā. Es esmu Vitfīldas hercogiene.

- Vai jūsu vīrs ir anglis? - virsnieks mierīgi jautāja, acīm cieši urbjoties Sārā. Citā laikā un citā vielā Sārai viņš būtu licies simpātisks vīrietis. Un viņi būtu satikušies kādās viesībās. Bet tas tā nebija. Bija karš, un abi ieturēja distanci.

- Jā, mans vīrs ir anglis.

- Skaidrs. - Tad iestājās pagarš klusuma brīdis, kurā virsnieks vēroja Sāru un nepalika vienaldzīgs pret to, par ko liecināja Sāras piebriedušais vēders - Man ļoti žēl, jūsu labdzimtība, bet mēs rekvizējam jūsu māju, - viņš teica ļoti pieklājīgi, - Mēs te ievedīsim karavīrus.

Sara juta, ka viņu satver niknums un pārsteigums, bet viņa tikai neizteiksmīgi palocīja galvu.

- Jā, skaidrs... - Asaras saskrēja viņai acīs. Viņa nezināja, ko vēl teikt. Viņi atņems viņas māju, pili, kurā viņa ieguldījusi tik smagu darbu. Un ko tad, ja viņi paliek te uz visiem laikiem? Ja viņai vairs nebūs pils? - Es... - viņa stomīdamās iesāka, un virsnieks uz bridi paskatījās visapkārt.

- Vai te ir kāda mazāka māja? Kur j ūs ar ģimeni varētu 1 >alikt, kamēr mēs te būsim? - Sārai ienāca prātā stalli, bet tie bija pārāk plaši, un ari tos viņš gribēs pārvērst par barakām saviem kareivjiem, un tad Sara atcerējās uzrauga namiņu, kur dzīvoja Emanuēla un kur Sāra ar Viljamu bija dzīvojusi pašā

ākumā. Namiņš bija pietiekami liels viņai pašai, Emanuclai in Filipam, un ari gaidāmajam bērnam.

- Jā, ir, - viņa neizteiksmīgi noteica.

- Vai es varētu jūs lūgt pārcelties uz turieni? - Viņš palocījās īsti prūsiskā augstmanībā, bet viņa acis raudzījās lūdzoši un maigi. - Ļoti atvainojos, ka mari jālūdz jūs pārvākties... tagad, - viņš palūkojās uz bērnu, kam bija jādzimst augustā, - ... bet es bīstos, ka mēs šeit ievāksim ļoti daudz karavīru.

- Saprotu, - Sāra centās atbildēt ar cieņu, kā hercogienei klājas, bet viņa jutās kā divdesmit trīs gadus veca sieviete, un viņai bija bail.

- Vai jums liekas, ka līdz vakaram varēsiet pārnest jums nepieciešamās mantas? - virsnieks pieklājīgi vaicāja, un Sāra pamāja ar galvu. Daudz mantu viņai nebija, galvenokārt darba drēbes, vel dažas kleitas, arī Viljamam te nebija daudz lietu. Viņi bija tik cītīgi strādājuši, ka nebija laika neko atvest no Anglijas.

Sāra neticēja, ka tā tiešām ir viņa, kura kārto savas mantas. Viņai nebija izdevības paņemt dārglietas no grīdas slēpņa, bet viņa zināja, ka tur tās būs drošībā. Sāra salika savas un Viljama, un bērna drēbītes somās, un Emanuēla palīdzēja viņai iesaiņot virtuves piederumus, pārtiku, ziepes, palagus un dvieļus. Darba bija vairāk, nekā Sāra bija domājusi, un bērns visu dienu raudāja, it kā nojauzdams, ka noticis kas briesmīgs. Kad Emanuēla paņēma pēdējo saini, pulkstenis bija jau gandrīz

seši, un Sara stāvēja savā guļamistabā pēdējo reizi, istabā, kur bija piedzimis Filips, kur ticis ieņemts viņu otrais bērns, istabā, kas viņai bija kopīga ar Viljamu, Tagad tā šķita kā svētuma zaimošana - atdot šo istabu vāciešiem, un Sara bezcerīgi aplaida skatienu visapkārt, un tad parādījās kāds karavīrs un ar šauteni norādīja viņai, lai iet prom.

- Schnell! - viņš teica Sūrai., Ātri! Viņa nokāpa lejā pa kāpnēm, saglabājot cieņu, cik vien tas bija iespējams, bet kāpņu lejasgalā kareivis iebakstīja viņai vēderā ar šauteni, un pēkšņi atskanēja tāda balss, kas momentā izraisīja bailes, kareivis zibens ātrumā atkāpās, un viņiem tuvojās komandants. Tas bija tas pats vīrs, kurš no rīta bija runājis ar Saru labā angļu valodā. Tagad viņš izgāza savas dusmas uz kareivi tik ledainā un reizē savaldīgā balsī, ka tas skaidri saredzami drebēja, pēc tam pagriezās un atvainodamies paklanījās Sānu, pirms steigšus atstāja pili. Komandants nelaimīgs palūkojās Sarā, nupat notikušā dziļi ietekmēts. Vīrietis redzēja, ka Sara trīc, par spīti viņas centieniem izskatīties mierīgai.

- Atvainojos jums par sava seržanta neiedomājami sliktajām manierēm, jūsu labdzimtība! Tas vairs neatkārtosies, Vai varujūs aizvest mašīnā līdz mājiņai?

Manas mājas ir šeit, gribēja atbildēt Sara, bet viņa bija arī pateicīga virsniekam, ka viņš norājis seržantu. Tas vācietis viegli varēja nošaut Sāru it kā joka pēc, un šī doma lika viņai nodrebēt,

- Pateicos, - Sara vēsi atteica, Gājiens bija garš, un viņa bija pārgurusi. Bērns bija visu dienu spārdījies vēderā, laikam sajuzdams viņas dusmas un bailes. Kravājoties Sara bija raudājusi, un t agad viņa pilnīgā spēku izsīkumā iekāpa džipā. Komandants iedarbināja mašīnu, un daži kareivji noskatījās visā. Viņš gribēja rādīt padotajiem paraugu, kuram tiem nāksies

sekot. To komandants jau bija viņiem paskaidrojis. Lai viņi neaizskar vietējās meitenes, lai izklaidēšanās dēļ nesāk nogalināt kāda cita mājdzīvniekus, lai nedodas uz ciematu, ja ir piedzērušies. Viņiem visu laiku jākontrolē pašiem sevi, vai ari pār viņiem gāzīsies komandanta dusmas, varbūt viņiem pat nāksies doties atpakaļ uz Berlīni un pēc tam viņi tiks nosūtīti uz citu vietu. Kareivji bija apsolījuši paklausīt.

- Mani sauc Joahims fon Manheims, - viņš mierīgi teica. -Un mēs esam jums ļoti pateicīgi, ka varam izmantot jūsu pili. Mani ļoti apbēdina, ka mūsu patvaļīgā ienākšana radījusi jums neērtības. - Viņi brauca pa lielo aleju, un komandants palūkojās uz Sāni. - Karš ir smaga lieta. - Viņa ģimene bija daudz cietusi Pirmajā pasaules karā. Un tad viņš piepeši pajautāja par bērnu. - Kad tas gaidāms? - viņš klusi prasīja. Viņš likās dīvaini cilvēcīgs, par spīti formastērpam un tam, kurā pusē viņš karoja. Sāra atkal atgādināja sev, ka viņa ir Vitfīldas hercogiene un viņai jābūt pieklājīgai, bet tas arī viss.

- Ne agrāk kā pēc diviem mēnešiem, - viņa paskarbi atbildēja, brīnoties, kādēļ gan viņš tā jautājis. Varbūt viņi grasījās aizsūtīt Sāru kaut kur prom? Tā bij a briesmīga doma, un Sāra vēlējās, kaut viņa būtu Vitfīldā. Bet kurš gan varēja paredzēt, ka Francija kritīs, pati padosies vāciešiem?

- Ap to laiku šeit jau vajadzētu būt ārstiem, - kā drošinot teica fon Manheims. - Mēs jūsu pili izmantosim par atveseļošanās centru ievainotiem karavīriem. Savā ziņā par slimnīcu. Un jūsu staļļi ļoti labi noderēs manu vīru izmitināšanai. Pārtikas šeit būs pietiekoši, Jāatzīstas, - viņš kā piedošanu lūgdams pasmaidīja, kad viņi piebrauca pie mājiņas, kur uz sliekšņajau gaidīja Emanuēla, -ka mums šī ir ideāla vieta.

- Jums laimējies, - Sāra diezgan asi noteica. Viņai pašai tas diezin vai bija ideāli - atdot savu māju vāciešiem.

- Patiešām. - Viņš vēroja, kā Sara izkāpj no mašīnas un izņem Filipu Emanuelai no rokām. - Adabvakar, jūsu labdzimtība!

- Arlabvakar, komandant! - viņa sacīja, bet nepateicās par to, ka atvesta ar mašīnu, un vispār vairs nebilda nc vārda, līdz iegāja uzrauga namiņā, kas tagad būs viņas mājas.

Trīspadsmitā nodaļa

Francijas okupācija nomāca visus, un Delamēzas pils okupācija bija neiedomājami sāpīga Sārai. Dažu dienu laikā vācu kareivji jau bija visur, staļļi bija ar viņiem pilni, pa četri istabā, un viņi bija aizņēmuši pat zirgiem paredzētās vietas,. Tur bija apmēram divi simti vāciešu, Sai gan viņa ar Viljamu bija plānojuši tur izmitināt tikai piecdesmit izpalīgus. Kareivjiem apstākļi nebija viegli, bet vācieši ievācās arī zemnieka mājā, un saimniecei bija jāguļ siena šķūnī. Viņa bija paveca sieviete, kas to uzņēma mierīgi. Zemnieks pats un abi viņa dēli bija armijā.

Tieši tā, kā komandants bija teicis, pati pils kļuva par tādu kā sanatoriju ievainotajiem vāciešiem, dažas no mazākajām istabām kļuva par atsevišķām palātām augsta ranga virsniekiem. Arī komandants pats dzīvoja pilī. Sara redzēja tur ari dažas medmāsas, bet vairums sanitāru bija vīrieši, viņa zināja ari, ka pilī dzīvo divi ārsti, bet nebija vēl tos redzējusi.

Viņai bija ļoti maza saskarsme ar vāciešiem. Sara visu

laiku pavadīja namiņā ar Emanuēlu un Filipu. Viņa alka atkal ķerties pie darba un bija noraizējusies par bojājumiem, kas piiī radīsies okupācijas laikā. Bet pašlaik viņa neko tur nevarēja līdzēt. Viņa kopā ar Emanuēlu devās garās pastaigās, papļāpāja arī ar zemnieka sievu, kad vien gadījās. Sieviete teica, ka vācieši pret viņu izturas pieklājīgi. Viņi paņēma visu, kas saimniecībā izauga, bet nepiedūra ne pirkstu viņai pašai. Taču par Emanuēlu Sara bija vairāk norūpējusies. Pagaidām vācieši tiesām likās uzvedamies labi. Tomēr Emanuēla bija skaista un jauna, viņai nupat bija palicis astoņpadsmit gadu, un tas, ka viņa dzīvoja tik tuvu trim simtiem vāciešu, bija bīstami, Sara vairākkārt ieteica Emanuēla« atgriezties viesnīcā, taču Emanuēla vienmēr atbildēja, ka negrib pamest Saru vienu. Viņas bija daļēji kļuvušas draudzenes, bet starp viņām vienmēr palika stāvokļa atšķirības radītā plaisa. Un Emanuēla cieši palika pie tā, ko bija solījusi Viljamam: nekad nepamest hercogieni un Filipu.

Kādu dienu Sara, atgriezdamās no lauku mājām, ieraudzīja veselu baru kareivju klaigājam un ūjinām netālu no staļļiem, Sara prātoja, kas gan tur atgadījies, bet viņa bija pārāk piesardzīga, lai tiem tuvotos. Tie visi bija potenciāli bīstami, par spīti viņas neitrālajai amerikāņu pilsonībai, tie bija okupācijas armijas kareivji. Viņa redzēja, ka tie par kaut ko smejas, un jau grasījās doties uz mājiņu, bet pēkšņi ieraudzīja ceļmalā apgāztu ogu grozu. Tas bija Sūras grozs, bet ogas lasīt parasti gāja Emanuēla, jo tās ļoti garšoja Filipam. Un tad Sara saprata. Vācieši kā kaķi priecājās par peli, par upuri, kuru viņi krūmos spīdzināja. Neko nedomādama, viņa devās tiem klāt, vecā, izbalējusī, dzeltenā kleita darīja viņu vēl pilnīgāku, nekā viņa bija. Matus viņa bija sapinusi garā bizē, un, piegājusi pie karavīru bariņa, Sara atsvieda bizi uz muguras. Tas, ko viņa ieraudzīja, lika viņai noelsties. Tur stāvēja Emanuēla, blūze bija saplēsta, krūtis kailas, svārki skrandās karājās uz kailajiem gurniem, un visi ķircināja un mocīja meiteni. Divi turēja Emanuēlu aiz rokām, kamēr trešais spaidīja meitenes krūtis un skūpstīja viņu.

- Izbeidziet! - Sara saniknota iekliedzās, Emanuēla bija vēl meitene, to Sara zināja no sarunām ar viņu. - Tūlīt izbeidziet! - Bet viņi tikai smējās, un tad Sara satvēra viena vācieša šauteni, bet viņš rupji atgrūda Saru, kaut ko vāciski uzbļāvis.

Sara tūlīt devās pie Emanuelas, kuras seja bija pārplūdusi asarām, baiļu un kauna pilna. Sara pacēla meitenes blūzes paliekas un centās apklāt viņu, bet tikmēr kāds kareivis piespieda Saru sev cieši klāt, pats no aizmugures spiezdamies viņai pie gurniem. Sara centās pagriezties ar seju pret viņu, bet vācietis cieši turēja viņas krūtis ar vienu roku, ar otru sāpīgi spiezdams viņas piebriedušo vēderu. Sara cīnījās, lai atbrīvotos no tvēriena, un tad sajuta, ka vīrietis ir uzbudinājies, un ar šausmām domāja, vai tiešām viņš to izvaros. Viņas acis sastapa Emanuelas skatienu, un Sara ar milzīgām pūlēm centās meiteni uzmundrināt, lai gan bija skaidri redzams, ka viņa ir līdz nāvei pārbijusies. Pat vairāk par savu saimnieci nekā par sevi, jo tagad viens vācietis turēja Sāru aiz rokām, kamēr otrs bāza savu roku viņai starp kājām. Emanuēla iespiedzās, un pēc pāris sekundēm atskanēja šāviens. Emanuēla salēcās, bet Sara izmantoja šo brīdi, lai atbrīvotos no vīriešiem, taču viens no viņiem paguva saplēst viņas veco, dzelteno kleitu. Kļuva redzamas Sāras garās, skaistās kājas, ari milzīgais grūtnieces vēders. Sara ātri piegāja pie Emanuelas, un viņas abas steidzās prom, un līkai tad Sara pamanīja komandantu, kurš niknumā kvēlojošām acīm vāciski izkliedza pavēles. Viņam rokā joprojām bija ierocis, ar kurn viņš bija šāvis, lai pastiprinātu savu vārdu iedarbību. Tad viņš nomērķēja uz katru no kareivjiem atsevišķi un kaut ko vāciski teica, un tikai tad nolaida zeme roku ar ieroci un lika kareivjiem izklīst. Viņš pavēlēja tos visus ieslodzīt karcerī, kuru viņi bija ierīkojuši šķūņa tālākajā galā. Tiklīdz visi bija prom, komandants piegāja pie Emanuelas un Sūras. Viņa acīs bija ciešanas, un viņš kaut ko steidzīgi teica kādam sanitāram, kas pēc brīža ieradās ar divām segām. Sūra vispirms apsedza Emanuēlu un tikai tad apņēma otru segu sev apkārt. Viņa ievēroja, ka tā ir viņas pašas sega, kuru viņa bija aizmirsusi pilī.

- Es jums apsolu, ka tas vairs nekad neatkārtosies Sie vīri ir cūkas. Vairums no viņiem uzauguši kūtī, un viņiem nav ne jausmas par to, kā jāuzvedas. Nākamreiz, ja ieraudzīšu viņus darām ko līdzīgu, es nošaušu katru, kas to uzdrošināsies. - Viņš runāja, aiz niknuma nobālējis, un Emanuēla joprojām drebēja no pārdzīvotā. Sara sajuta tikai dusmas, kad vērsās pie komandanta. Viņi jau bija netālu no uzrauga namiņa, kur Anrī dārzā spēlējās ar mazo Filipu. Zēns bija brīdināts nekad neiet tuvumā vāciešiem, bet viņš tik un tā bija atnācis apraudzīt māsu un bija palicis pie bērna, kamēr Emanuēla aizgāja salasīt ogas.

- Vai jūs saprotat, ko viņi būtu varējuši nodarīt? - Sara teica, aizsūtījusi Emanuēlu mājās. Viņa vērsās pie komandanta. - Viņi būtu varējuši nogalināt manu nedzimušo bērnu! - Sara kliedza, bet viņa acis nenovērsās.

- Es to labi saprotu un izlūdzos jūsu piedošanu! - Likās, viņš tiešām domāja to, ko teica. Viņa labās manieres tomēr nenomierināja Sāru. Vāciešiem vispār nevajadzēja šeit būt.

- Un viņa ir vēl meitene! Kā viņi uzdrošinājās ko tādu! -Pēkšņi Sāra drebēja no galvas līdz kājām, un viņa gribēja mesties virsniekam virsū ar dūrēm, taču saprāts ņēma virsroku.

Komandants bija nomākts par to, kas nodarīts Emanu-elai, bet visvairāk viņu uztrauca tas, ko kareivji gandrīz bija nodarījuši Sārai. - No sirds dziļumiem atvainojos, jūsu labdzimtība! Es tik tiešām saprotu, kas būtu varējis notikt. -Tā tiešām bija tiesa. Viņi būtu varējuši nogalināt bērnu.-Mēs tagad ciešāk uzraudzīsim kareivjus. Dodu jums virsnieka un džentlmeņa godavārdu. Tas nudien neatkārtosies.

- Tad parūpējieties par to! - Sara noteica un devās uz mājiņu, joprojām izskatīdamās gan skaista, gan karaliska, kaut bija ietinusies segā. Viņa bija neparasta sieviete, un komandants vēlreiz prātoja, kā gan viņa kļuvusi par Vitfīldas hercogieni. Viņš bija atradis viņas un Viljama fotogrāfijas istabā, kuru viņš tagad izmantoja par savu kabinetu, un šis pārītis izskatījās laimīgs un simpātisks. Viņš abus apskauda. Viņš bija šķīries jau pirms kara, un bērnus viņš reti redzēja. Viņam bija divi zēni, septiņus un divpadsmit gadus veci, un sieva bija precējusies otrreiz un pārcēlusies uz dzīvi Rcinas apvidū. Viņš zināja, ka sievas jaunais vīrs bija nogalināts pirmajās kara dienās pie Poznaņas, bet Joahims vairs nebija redzējis bijušo sievu un, patiesību sakot, arī negribēja. Šķiršanās bija bijusi īpaši sāpīga.. Viņi bija apprecējušies ļoti jauni, bet viņu intereses bija atšķirīgas. Divi gadi bija vajadzīgi, lai Joahims tiktu pāri šim triecienam, un tad bija sācies karš, un tagad viņam bija kas cits, par ko domāt. Viņš bija priecīgs par nosūtījumu uz Franciju. Šeit viņam patika. Pirms tam viņš vienu gadu bija studējis Sorbonnā, bet universitāti beidza Oksfordā. Un visā savā četrdesmit gadus ilgajā mūžā viņš nebija sastapis Sārai līdzīgu sievieti. Viņa bija tik skaista, tik stipra, tik tikumīga. Viņš vēlējās, kaut viņi būtu satikušies citādos apstākļos un citā laikā. Varbūt tad viss būtu savādāk,

Šīs slimnīcas administratora darbs viņam aizņēma daudz

laika, bet vakaros Joahimam patika iet garās pastaigās. Viņš bija labi iepazinis apkārtni, pat īpašuma tālākos nostums, un kādu vakaru, krēslā nākdams uz pils pusi no mazās upītes, kuru bija atradis mežā, viņš ieraudzīja Sāru. Viņa gāja viena pati, lēni un tagad jau neveikli, viņa likās iegrimusi skumjās pārdomās. Joahims negribēja izbiedēt viņu, bet viņam bija jāpasaka kāds vārds, citādi negaidīts pārsteigums sabaidītu sievieti vēl vairāk. Tad viņa pagrieza galvu uz vīrieša pusi, it kā būtu nojautusi kāda klātbūtni. Viņa apstājās un skatījās, it kā vēl nesaprastu, vai šī klātbūtne nav draudīga, bet viņš ātri nomierināja Sāru.

- Vai drīkstu jums palīdzēt, jūsu labdzimtība? - Sara drosmīgi kāpa pāri kritušiem kokiem un nelieliem akmeņiem, tā viņa varētu nokrist, taču Sara labi pazina apkārtni. Viņa te bija bieži nākusi kopā ar Viljamu.

- Paldies, viss ir kārtībā, - viņa mierīgi teica, tiešām izturēdamās kā hercogiene. Un tomēr viņa izskatījās tik jauna un tik jauka. Likās, viņa ir mazāk dusmīga nekā citas reizes, kad viņi bija tikušies. Sara joprojām nebija aizmirsusi to, kas notika pirms nedēļas ar Emanuēlu, bet viņa zināja, ka vainīgie tiešām tikuši par sodu ieslodzīti, un komandanta taisnīgums viņai patika.

- Vai jūs jūtaties labi? - viņš jautāja, soļodams Sārai blakus. Viņa izskatījās skaista savā vietējo zemnieču izšūtajā kleitā.

- Jā, - viņa atbildēja, it kā pirmo reizi ieraudzījusi šo vīrieti. Viņš bija garš un patīkama izskata, gaišmatains un mazliet vecāks par Viljamu. Sāra vēlējās, kaut šī vācieša te nebūtu, bet viņai bija jāatzīst, ka viņš vienmēr bijis izcili pieklājīgs pret viņu un tagad arī izpalīdzīgs.

-Pašlaikjūs droši vien ātri nogurstat,-viņš maigi teica,

un Sara paraustīja plecus, uz bridi skumji iedomājoties par Viljamu.

- Reizēm. - Tad viņa atkal palūkojās Joahimā. Pēdējā laikā ziņas par karadarbību bija ļoti skopas, un kopš okupācijas viņa nebija saņēmusi nekādas vēstis par vīru. Nebija nekādas iespējas sarakstīties, Un viņa zināja, ka Viljams drudžaini gaida kādu ziņu par viņu un Filipu.

- Jūsu vīru sauc Viljams, vai ne? - Joahims pajautāja, un Sara nevarēja saprast, kāpēc šāds jautājums. Bet viņa tikai pamāja ar galvu.

- Viņš ir jaunāks par mani. Bet man šķiet, ka esmu viņu sastapis, kad mācījos Oksfordā. Viņš studēja Kembridžā.

- Tā ir, - Sāra vilcinādamās atbildēja. Bija dīvaini domāt par to, ka abi vīrieši ir sastapušies. Dzīve reizēm izstrādāja dīvainus jokus. - Kādēļ jūs gribējāt studēt Oksfordā'?

- Es to vienmēr biju gribējis. Toreiz man patika viss angliskais. - Viņš gribēja pastāstīt Sārai, ka lā tas ir joprojām, taču to viņš nevarēja. - Tā bija brīnišķīga izdevība, un man tur ļoti patika.

Viņa skumji pasmaidīja.

- Man liekas, to pašu Viljams domāja par Kembridžu.

- Viņš bija futbola komandā, un mēs reiz Spēlējām pret viņiem. - Joahims pasmaidīja. - Kembridža uzvarēja. - Viņai gribējās iesaukties: ‘'Urā!” - taču viņa tikai pasmaidīja. Ja viss būtu citādi, šis vīrietis viņai droši vien varētu iepatikties.

- Kā es vēlētos, lai jūsu šeit nebūtu, - viņa godīgi teica, un izklausījās, it kā to sacītu jauna meitene, un Joahims iesmējās.

- Es arī, jūsu labdzimtība. Es ari. Bet labāk būt šeit nekā karalaukā, frontē. Es neesmu piemērots cilvēku šauša-

nai. Man tā ir liela laime, ka mani nosūtīja uz šejieni. - Tur viņam bija taisnība, taču Sara vēlējās, kaut vāciešu te vispār nebūtu. Tad viņš ziņkārīgi palūkojās uz Sara. - Kur ir jūsu vīrs? - Bet viņš nebija drošs par to, ka saņems atbildi. Ja viņa atbildētu, ka Viljams strādā pretizlūkošanā, tas apdraudētu viņus abus.

j

- Viņš dien aviācijā.

-Vai tad viņš ir lidotājs?-komandants likās pārsteigts.

- Ne gluži, — Sāra izvairīgi teica, un viņš pamāja.

- Vairums pilotu ir jauni puiši. - Viņam bija taisnība, bet Sāra tikai piekrītoši palocīja galvu. - Karš ir briesmīga padarīšana. Neviens nekad neuzvar. Karā visi tikai zaudē.

- Jūsu fīrers gan tā nedomā.

Joahims ilgi klusēja un tikai tad atbildēja, bet kaut kas viņa balsī lika Sārai ieklausīties uzmanīgāk, kaut kas liecināja, ka arī Joahims ienīst karu.

- Jums taisnība. Varbūt ar laiku, - viņš drosmīgi turpināja, - vadonis arī atjēgsies, pirms vēl būs zaudēts pārāk daudz, pirms kritīs pārāk daudzi. Es cera, ka jūsu vīrs paliks dzīvs, jūsu labdzimtība.

- Es arī, - Sāra aizkustināta nočukstēja, un tad viņi jau bija pienākuši pie uzrauga mājiņas. Joahims paklanījās un pielika roku pie cepures, un Sāra devās uz mājiņu, domādama par pretrunām šajā cilvēkā. Vācietis, kurš ienīst karu, tomēr ir militāro formējumu komandants Luāras ielejā. Bet savā mājiņā viņa aizmirsa Joahimu un domāja par Viljamu.

Pēc dažām dienām viņi atkal satikās tajā pašā vietā un pēc tam atkal, un ar laiku izskatījās tā, it kā viņi jau gaidītu šīs tikšanās. Sārai patika dienas beigās aiziet pasēdēt mežā pie upītes un domāt, kājas vēsajā ūdenī atpūtinot. Reizēm viņai pietūka potītes, Un šeit valdīja tāds miers. Bija dzirdamas tikai putnu dziesmas un meža šalkas.

- Labdien! - viņš klusi teica kādā pēcpusdienā, kad bija sekojis Sūrai mežā. Viņa nenojauta, ka Joahims tagad vēro no sava loga, kad viņa izies no mājiņas. - .Šodien ir karsts, vai ne? - Viņš vēlējās, kaut varētu piedāvāt Sūrai vēsu dzērienu vai ari pieskarties viņas zīdainajiem matiem, vai pat noglaust vaigu Sara sāka rādīties viņam sapņos un aizpildīt viņa domas dienā. Viņš bija pat ieslēdzis savā galdā Sāras fotogrāfiju, lai varētu to aplūkot, kad vien vēlētos. - Kā jūs jūtaties?

Viņa uzsmaidīja Joahimam. Viņi vēl nebija draugi, taču vismaz ne ienaidnieki. Tas jau kaut kas bija. Un ar Joahimu varēja parunāties. Citādi nekā ar Emanuēlu vai Anrī un Filipu. Sūrai pietrūka garo, interesanto pārrunu ar Viljamu. Viņai pietrūka Viljama ari citādi . Viņai daudz kā pietrūka. Bet vismaz šis vīrietis bija kāds, ar ko parunāties, viņa zināšanas un viņa maigās acis kaut ko nozīmēja Sārai. Viņa bija hercogiene, un viņš bija komandants pilī. Bet zināmā mērā tas bija atvieglojums-kaut dažus mirkļus ar viņu parunāt.

-Es jūtos resna, - Sara atzinās ar vieglu smaidu. - Milzīga. -Un tad viņa ieinteresēta pagriezās pret komandantu. Viņa taču neko par šo vīrieti nezināja. - Vai jums ir bērni?

Viņš pamāja. Viņš sēdēja uz liela akmens turpat tuvumā un mērca roku straujajā ūdenī. - Divi dēli. Hanss un Andre-ass. Andijs. - Bet viņš to pateica ar skumjām.

- Cik veci?

- Septiņi un divpadsmit. Viņi dzīvo pie mātes. Mēs esam šķīrušies.

9

- Piedodiet! - Sāra teica un tā ari domāja. Bērni un karš bija divas nesavienojamas lietas. Un tas, kāda ir bērnu tautība, nevarēja likt Sārai tos ienīst.

- Šķiršanās ir kaut kas briesmīgs, - viņš teica, un Sāra pamāja ar galvu.

- Zinu.

- Vai tiešām? - Viņš sarauca vienu uzaci, gribēdams pajautāt, kā viņa to var zināt. Bija taču acīm redzams, ka viņa to nezina. Viņai bija laimīga laulība - Kad viņa aizgāja, cs tikpat kā vairs neredzēju dēlus. Viņa apprecējās otrreiz... un tad nāca karš... Tas viss ir ļoti sarežģīti.

- Pēc kara jūs viņus atkal redzēsiet.

Joahims pamāja, prātodams, diezin kad tas būs, kad fīrers ļaus viņiem atgriezties mājās, un vai viņa bijusī sieva tiešām ļaus viņam apmeklēt bērnus, varbūt viņa teiks, ka pagājis pāl āk ilgs laiks un dēli nemaz negrib tēvu redzēt. Šī sieviete bija nodarījusi viņam pāri vairākkārt, un Joahims joprojām jutās sāpināts.

- Un jūsu bērniņš, - viņš mainīja sarunas tēmu. - Jūs teicāt, ka tas gaidāms augustā. Tas ir jau ļoti drīz. - Viņš prātoja arī par to, ka visi būs pārsteigti, ja viņš ļaus hercogienei dzemdēt pilī ar vietējo ārstu palīdzību, un paklīdīs dažādas baumas. Varbūt vienkāršāk būtu aizsūtīt ārstus uz mazo namiņu, - Vai pirmo reizi jums bija viegli?

Likās dīvaini apspriest šādas lietas, taču te nu viņi bija vieni paši mežā -- okupants un gūstekne, un kādēļ gan nepastāstīt viņam visu? Kurš to uzzinās? Kuram kāda daļa pat par to, ja viņi galu galā kļūs draugi, ja vien no tā neviens necietīs?

- Nē, viegli nebija, - Sāra atzinās. - Filips svēra desmit mārciņas. Tas bija ļoti grūti. Mans vīrs izglāba dzīvību mums abiem.

- Vai tad neviena ārsta nebija? - Joahims izskatījās satriekts. Hercogienēm taču vajadzētu dzemdēt Parīzē, privātklīnikā Viņa bija pārsteidzoša.

- Es gribēju, lai viņš nāk pasaulē šeit Viņš piedzima tajā dienā, kad tika pieteikts karš, Ārsts bija aizbraucis uz

Varšavu, un neviena cita nebija. Tikai Viljams... mans virs. Manuprāt, viņu tas biedēja vairāk nekā mani pašu. Es pēc zināma laika vairs necik daudz nesapratu. Tas bija ilgi... -Sūra nestāstīja visus sīkumus, bet kautrīgi uzsmaidīja Joahimam. - Tam nav nozīmes. Filips ir jauks bērns. - Vācietis jutās aizkustināts par to, cik viņa nevainīga, cik godīga un atklāta, un cik skaista.

- Vai šoreiz jums nav bail?

Sara vilcinājās, nezin kādēļ vēlēdamās atbildēt godīgi, viņa zināja, ka Joahims viņai patīk, par spīti tam, kas viņš ir un kur apmeties, par spīti tam, kādi apstākļi bija saveduši viņus kopā. Pret viņu Joahims bija izturējies tikai pieklājīgi un laipni, nekā citādi. Un tagad viņš jau divas reizes bija Saru aizstāvējis pret citiem.

- Mazliet, - viņa atzinās. - Bet ne pārāk. - Sara cerēja, ka dzemdības noritēs ātrāk un ka šis bērns būs mazāks.

- Sievietes man vienmēr tiekas tik drosmīgas. Mana sieva mūsu abus zēnus dzemdēja mājās. Tas bija skaisti, bet viņai tas bija viegli.

- Tā viņai liela laime, - Sara pasmaidīja.

- Varbūt šoreiz vācu speciālisti varēs jums līdzēt. -Joahims klusu iesmējās, un Sara izskatījās nopietna.

- Pagājušo reizi ārsts ieteica ķeizargriezienu, bet es to nevēlējos,

- Kādēļ ne?

- Es gribēju, lai man būtu vēl bērni.

- Apbrīnojami. Un drosmīgi... tieši tā, kā es teicu : sievietes ir drosmīgākas. Ja vīriešiem vajadzētu dzemdēt, pasaulē vairs nebūtu bērnu.

Sara iesmējās, un pēc tam abi runāja par Angliju, Joahims jautāja viņai par Vitfildu. Viņa ar nolūku atbildēja izvairīgi.

Sara negribēja neviļus atklāt kādu noslēpumu, bet Joahimu interesēja galvenokārt vēsture, nostāsti, tradīcijas. Viņam patiešām patika viss angliskais.

- Man būtu vajadzējis atgriezties Anglijā, - Sara ar nožēlu teica. - Viljams gribēja, lai es to daru, bet man likās, it kā es šeit būtu drošībā Nekad nedomāju, ka Francija padosies vāciešiem.

- Neviens to negaidīja. Liekas, mēs pat bijām pārsteigti par to, cik ātri tas notika, - Joahims atzinās. Viņš pateica Sārai ko tādu, ko nedrīkstēja teikt. Bet virsnieks viņai uzticējās, un Sara nespētu viņu nodot. - Domāju, ka jūs esat pareizi darījusi, šeit palikdama. Jums un jūsu bērniem šeit būs drošāk.

- Drošāk nekā Vitfildā? - Sara izskatījās pārsteigta, un tas tiešām bija kas dīvains, ka vācietis viņai teicis tādus vārdus, un Sara skatījās viņā pilnīgā neizpratnē.

- Nedomāju tieši Vitfildu, bet Angliju kopumā. Agrāk vai vēlāk Luftwaffe vērsīs savus spēkus pret Angliju. Jums tobrīd labāk būtu atrasties šeit.

Sāra prātoja, vai viņam varētu būt taisnība, un, ejot atpakaļ uz namiņu, domāja, vai viņš nav atklājis kādu militāru noslēpumu . Viņai likās, ka angļi zina visu par vāciešu plāniem. Un Sāra domāja, ka varbūt Joahimam taisnība, drošāk ir šeit Bet - vienādi vai otrādi - viņai nebija izvēles. Viņa bija šeit gūstekne.

Sāra dažas dienas neredzēja Joahimu, bet pašās jūlija beigās viņu atkal ieraudzīja mežā. Viņš likās noguris un noraizēj ies, bet kļuva jautrāks, kad Sāra pateicās viņam par ēdienu, kura bija atradusi noliktu pie uzrauga namiņa. Ogas bērnam, pēc tam augļu grozu, svaigas maizes klaipus, kurus vācieši cepa turpat pilī, un, visbeidzot, saudzīgi avīzē ieslēptu, veselu kilogramu īstu kafijas pupiņu.

- Pateicos, bet jums nav tā jādara, - Sara piesardzīgi teica. Joahims nebija neko viņai parādā. Viņš bija okupācijas karaspēka pārstāvis.

- Es neēdīšu, ja jums būs jācieš bads. - Joahima pavārs bi ja pagatavojis brīnišķīgu torti iepriekšējā vakarā, un Joahims plānoja pats aiznest Sārai pusi no tās, bet to viņš neteica, tikai lēni pavadīja Saru līdz namiņam. Likās, viņa palēnina gailu, kopš pagājušās nedēļas viņa vēl vairāk bija pieņēmusies svarā. - Vai jums vēl kaut ko nevajag, jūsu labdzimtība?

Sara viņam uzsmaidīja. Joahims vienmēr vērsās pie viņas, lietodams titulu.

- Klausieties, patiesībā jus varētu mani saukt par Saru!

Viņš jau zināja, ka tāds ir viņas vārds, To viņš bija redzējis Sāras pasē. Un viņš zināja arī to, ka pēc dažām nedēļām viņai paliks divdesmit četri gadi. Viņš zināja Sāras vecāku vārdus un adresi Ņujorkā, zināja, kā Sara uztver dažas parādības, bet citādi ļoti maz par viņu zināja. Bet viņa ziņkārība bija nepiesātināma. Joahims domāja par Saru vairāk, nekā gribēja atzīties pats sev Taču viņa neko nenojauta. Viņa saprata tikai to, ka Joahims ir uzmanīgs vīrietis un vēlas viņai palīdzēt, cik nu to atļauj viņa stāvoklis.

- Tātad. Sara, - viņš izteica to rūpīgi, kā pagodināts, un tad uzsmaidīja viņai, un Sara pirmo reizi ievēroja, ka Joahims tiešām ir ļoti izskatīgs. Parasti viņš bija tik nopietns, ka šis izskatīgums nebija manāms. Un, ienākot saulainajā klajumiņā, viņš uz brīdi šķita arī jaunāks. - Jūs būsiet Sara un mani sauksiet par Joahimu, bet tikai tad, kad būsim divatā. - Viņi abi saprata, kāpēc tā, un Sara pamāja ar galvu. Tad viņš teica: - Vai jūs vēl ko nevēlaties? - Viņš to piedāvāja no visas sirds, bet Sara papurināja galvu Viņa nekad no Joahima nepieņemtu neko citu kā vien pārtiku, kas

galvenokārt domāta Filipam. Bet viņa bija aizkustināta par šo piedāvājumu un smaidīja,

—Jils varētu man piešķirt biļeti uz mājām, - viņa zobojās.

- Kā būtu? Tieši uz Ņujorku vai varbūt Angliju? - Tā bija pirmā reize, kad viņa jokoja ar kādu, kopš vācieši bija ieradušies, un Joahims iesmējās.

- Kaut es to varētu! - Tad viņa acis kļuva nopietnas.

- Droši vien jūsu vecāki ir ļoti noraizējušies jūsu dēļ, - viņš līdzjūtīgi teica, vēlēdamies, kaut spētu palīdzēt. - Un jūsu vīrs arī. - Viņš pats būtu vai traks aiz raizēm, ja Sara būtu viņa sieva - ienaidnieka teritorijā, bet Sara šķita visu uztveram mierīgi. Viņa atturīgi paraustīja plecus. Joahims vēlējās pastiepi roku un pieskarties viņai, bet zināja, ka nevar pat to. - Jums neviens nenodarīs pāri, kamēr man šeit ir teikšana, - komandants galvoja.

- Paldies! - Sara viņam uzsmaidīja, tad pēkšņi paklupa pār kādu koku, kas bija nogāzies pār taku. Sara gandrīz nokrita, bet Joahims strauji viņu satvēra. Viņš turēja to savās stiprajās rokās, līdz Sāra atguva līdzsvaru un pateicās par palīdzību. Bet šajā īsajā brīdī Joahims bija sajutis, cik viņa silta, cik gluda ir ziloņkaula krāsas āda, un Sāras tumšie mati bija kā zīds pieskārušies viņa sejai. Viņa smaržoja pēc ziepēm un pēc smaržām, kas patika viņas vīram. Visa viņas būtne lika Joahimam vai kust Sāras klātbūtnē, un bija arvien lielākas mokas neizteikt šai sievietei, ko viņš pret viņu jūt

Viņš aizvadīja Sāru līdz mājiņas vārtiem un devās visu atlikušo vakaru strādāt savā kabinetā.

Tad Sāra veselu nedēļu atkal nesastapa Joahimu. Viņam bija jābrauc uz Parīzi tikties ar sūtni Oto Abecu, lai noorganizētu medikamentu piegādi, un atgriezies komandants bija tik aizņemts, ka nevarēja doties pastaigās. Četras dienas pēc

viņa atgriešanās tuvīnajā Bluā ciematā uzsprāga noliktava. Uz pili atveda vairāk nekā simts ievainotu vāciešu, un personāls pašu spēkiem nespēja tikt galā. Visur gulēja ievainotie, un ārsti skraidīja no viena pie nākamā. Ēdamistabā bija iekārtota neliela operāciju zāle, bet daži vīri bija guvuši tik lielus apdegumus, ka tiem nekas vairs nevarēja līdzēt, Tur bija gan sprādziena atrautas rokas un kājas, gan sakropļotas sejas. Tā bija briesmīga asinspirts, kuras upuriem vajadzēja palīdzību. Ārsti gribēja, lai Joahims dabu palīgus no vietējiem iedzīvotājiem.

-Tejābūt dažiem cilvēkiem ar mediķu iemaņām, - sacīja ārsts, bet vietejā slimnīca bija slēgta, un medmāsas jau pirms vairākiem mēnešiem bija devušās prom uz kara hospitāļiem vai arī aizbēgušas tieši pirms okupācijas. Bija tikai divas lauku sievietes, bet viņas pilnīgi neko no medicīnas nezināja. — Un kā ar pils saimnieci? Vai viņa nāktu? - Ārsts, protams, domāja Sāiu, un Joahimam likās, ka viņa nāktu, ja viņu lūgtu. Viņa bija humāna, bet viņa kuru katru brīdi gaidīja bērniņu, tas nenāktu viņai par labu, un Joahims gribēja Saru pasargāt.

- Neesmu par to pārliecināts. Viņai drīz būs bērns.

-Tomēr pasakiet viņai! Mums viņa ir nepieciešama. Vai

kalpone viņai ir?

-Vietējā meitene.

- Dabūjiet šurp abas! - īsi pavēlēja ārsts, lai gan viņa dienesta pakāpe bija zemāka nekā Joahimam. Pēc brīža Joahims aizsūtīja savus vīrus uz tuvīnajām lauku mājām, lai lūkotu, vai tur nav dabūjams kāds palīgs. Tad viņš ielēca džipā un pats aizbrauca uz uzrauga mājiņu. Viņš pieklauvēja pie durvīm, iekšā iedegās gaisma, un pēc brīža parādījās Sara, tērpusies naktskreklā, bet ļoti barga. Viņa bija dzirdējusi, kā visu nakti piebrauc mašīnas, viņa nezināja, kādēļ, un tagad

viņai bija bail, ka atnākuši karavīri mocīt viņas abas. Bet, ieraudzījusi Joahimu, viņa atvēra durvis mazliet plašāk, un viņas seja nedaudz noskaidrojās.

- Atvainojos par traucējumu, - viņš teica. Viņam mugurā bija tikai krekls, bez kaklasaites, un viņa mati izskatījās izspūruši, seja nogurusi. - Mums vajadzīga jūsu palīdzība, Sara, ja jūs būtu ar mieru. Munīcijas noliktavā noticis sprādziens, un mums ir neticami daudz ievainoto. Mēs netiekam galā. Vai jūs varat palīdzēt? - Viņa brīdi svārstījās, skatīdamās Joahimam acīs, tad pamāja. Joahims jautāja, vai viņa nepaņemtu līdzi arī Emanuēlu, bet, kad Sara uzkāpa augšā pajautāt to meitenei, Emanuēla stingri atteica, ka palikšot mājās ar bērnu. Pēc piecām minūtēm Sara viena pati nokāpa lejā pie Joahima.

- Kur meitene?

- Viņa nejūtas labi, - Sara aizbildnicciski teica. - Un kādam ir ari jāpaliek pie rnana dēla. - Joahims neko vairs nevaicāja, un Sāra sekoja viņam uz džipu, ģērbusies vecā, zilā kleitā un kurpēs ar zemu papēdi, matus ciešā bizē sapinusi. Viņa bija nomazgājusi sej u un rokas un ap galvu apsējusi tīru, baltu šalli, kas darīja Sāni vel jaunāku.

- Paldies, ka jūs nākat palīgā, - Joahims teica ceļā uz pili, un viņa acis bija pateicības un pieaugošas godbijības pilnas. -Jūs taču saprotat, tas nebija obligāti.

-To es zinu. Bet mirstoši zēni paliek mirstoši zēni, vai nu angļi, vai vācieši, vienalga. - Tieši tā Sāra uztvēra karu. Viņa ienīda vāciešus par to, ko tie bija nodarījuši, taču viņa nespēja ienīst ievainotos vai Joahimu, kas tik godprātīgi izturējies pret viņu pašu Sāra juta līdzi nevis vāciešu centieniem, bet cilvēkiem, kas bija grūtākā stāvoklī nekā viņa. Sāra palocīja galvu, kad Joahims palīdzēja viņai izkāpt no mašīnas, tad

;teidzās iekšā palīdzēt puišiem, kura dēļ viņa bija šurp atsaukta.

Tonakt viņa vairākas stundas strādāja operāciju zālē, turot traukus ar asinīm un dvieļus, kas bija piesūcināti ar zālēm. Viņa gan padeva instrumentus, gan asistēja abiem ārstiem. Viņa nenogurstoši strādāja līdz pat rītam, un tad ārsti lūdza, lai viņa kopā ar tiem uzkāpj augšstāvā. Pirmo reizi Sāra iegāja pati savā bijušajā guļamistabā, kura tagad bija pilna ar ievainotajiem, un pēkšņi viņai likās dīvaini būt šeit. Car sienām bija lāvas, un uz grīdas bija matrači, un vismaz četrdesmit cilvēku tur gulēja plecu pie pleca, sanitāri ar pūlēm varēja pārkāpt tiem pāri.

Sāra darīja, ko spēja, mainot apsējus, tīrot ievainojumu brūces, un bija jau gaiša diena, kad viņa devās lejā uz telpu, kas reiz bija pils virtuve. Tur maltīti ieturēja pusducis sanitāru, daži karavīri un divas sievietes, kas nopētīja viņu un kaut ko teica viena otrai vāciski. Sāras drēbes un rokas bija klātas ar jaunu vīriešu asinīm, mati salipuši karājās pār seju, bet Sāra šķita to neievērojam. Tad kāds sanitārs kaut ko viņai pateica. Sāra nesaprata teikto, bet uztvēra cienās un pateicības pilno toni. Viņa pamāja un pasmaidīja, saņemdama kafijas tasi. Tad viena no sievietēm norādīja uz Sāras gaidāmo bērnu, un šķita, ka viņa jautā, vai Sāra jūtas labi. Sāra pamāja un pateicīgi apsēdās ar kūpošo kafijas tasi rokā. Tikai tad Sāra sajuta, cik viņa nogurusi. Viņa visas šīs stundas nebija iedomājusies nedz par sevi, nedz savu bērnu.

Drīz pēc tam ienāca Joahims, un viņš lūdza, lai Sāra iegriežas viņa kabinetā. Viņa sekoja tam pa halli un, ieejot kabinetā, ari jutās dīvaini. Pat galds un aizkari bija palikuši tie paši. Šī bija Viljama mīļākā istaba, un vienīgais, kas bija mainījies, bija cilvēks, kas tur mita.

Joahims lūdza Saru apsēsties krēslā, kuru viņa tik labi

pazina, un viņai bija jāpārvar vēlme tajā saritināties kā toreiz, kad viņa mēdza ilgi un omulīgi runāties ar vīru. Tagad viņa pieklājīgi apsēdās uz krēsla malas un malkoja kafiju, atgādinot sev, ka nu viņa ir svešiniece šajā istabā.

- Paldies jums par visu, ko darījāt naktī. Es jau baidījos, ka tas būs pāri jūsu spēkiem. - Joahims bažīgu skatienu paraudzījās uz Sāru. Vairākas reizes viņš bija pagājis viņai garām, un Sara bija cītīgi strādājusi, lai glābtu kāda dzīvību, vai arī rāmi aizvērusi plakstiņus kādam mirušajam, pati ar asarām acīs. - Jūs droši vien esat pārgurusi.

- Esmu nogurusi. - Viņa godīgi pasmaidīja, bet acis joprojām skuma. Tik daudzi zēni zaudējuši dzīvības. Un kā labā? Vienu no tiem viņa bija aijājusi gluži kā savu mazo Filipu, bet zēns bija nomiris viņai uz rokām no ievainojuma vēderā. Viņa nevarēja darīt neko viņa labā.

- Pateicos jums, Sara! Tagad es aizvedīšu jūs mājās. Šķiet, ka sliktākais nu ir pāri.

- Vai tiešām? - Sara pārsteigta jautāja tādā tonī, kas ar savu skarbumu viņam bi ja negaidīts. - Vai tad karš beidzies?

- Es domāju - pagaidām pāri, - Joahims mierīgi atbildēja. Viņa uzskati neatšķīrās no Sāras uzskatiem par karu, lai gan viņš nevarēja atļauties tos izpaust.

- Kada staipība? - viņa jautāja, nolikdama kafijas tasi uz Viljama galda. Viņa ievēroja, ka arī porcelāns ir viņas pašas. - Tas notiks vēl kaut kur citur, rīt vai kādu citu dienu. Vai ne tā? - Viņa nespēja aizmirst mirušos, kaut arī tic bija vācieši.

- Jā, tā būs. Līdz izbeigsies karš.

- Tas ir tik bezjēdzīgi! - Sara teica, aiziedama pie loga un raudzīdamās pazīstamajā ainavā. Viss likās tik mānīgi mierīgs. Un Joahims lēni pienāca viņai pavisam tuvu.

- Tas ir bezjēdzīgi... un muļķīgi... un nepareizi... bet tieši pašlaik nedz es, nedz jūs nevaram darīt neko, lai to grozītu. Jūs nesīsiet pasaulē dzīvību . Mēs nesam nāvi un iznīcību, Tas ir briesmīgs pretstats, Sūra, bet es nespēju to mainīt.

Un Sara pēkšņi, pati nesaprazdama, kāpēc, juta viņam līdzi. Te bija cilvēks, kas neticēja tam, ko pats darīja. Viljamam bija vismaz tas mierinājums, ka viņš rīkojas pareizi, bet Joahimam tāda nebija. Viņa vēlējās Joahimam pieskarties un pateikt, ka viss nokārtosies, ka reiz kādu dienu viņam taps piedots.

- Piedodiet! - viņa klusi teica un gāja uz durvju pusi. - Šī bija nogurdinoša nakts. Man nevajadzēja teikt to, ko es pateicu. Tā nav jūsu vaina. - Sara ilgi stāvēja un skatījās uz Joahimu, un viņš ilgojās būt atkal viņai tuvāk. Taču viņas vārdi bija vācieti aizkustinājuši.

- Reizēm tas, ka tā nav mana vaina, nedod nekādu mierinājumu, - viņš klusu noteica, joprojām skatīdamies uz Sāru. Tagad viņa izskatījās tik nogurusi, viņai jāalpūšas, vai arī bērns piedzims pirms laika. Joahims joprojām jutās vainīgs, ka nācis lūgt viņas palīdzību, bet viņa bija ļoti daudz padalījusi, un ārsti bija pateicīgi viņai.

Pēc tam Joahims pavadīja viņu līdz namiņa durvīm, un Emanuēla tieši nupat bija nonākusi lejā ar Filipu. Viņa palūkojās uz Sara un redzēja, cik viņa nogurusi, un jutās vainīga, ka nav gājusi palīdzēt.

- Piedodiet! - viņa čukstēja, kad Sāra smagi apsēdās krēslā. -Es vienkārši nespēju... Tie ir vācieši.

- Saprotu, - sacīja hercogiene, brīnoties, kāpēc viņai pašai tas nenozīmēja vairāk, bet tā nu tas bija. Tie bija zēni, daži - vīrieši... vienkārši cilvēki... Bet Sāra saprata vēl ko, kad pēc brīža uz namiņu atnāca Anri. Viņš palūkojās uz savu

māsu, un starp viņiem nozibēja kāda informācija, kuru Sara nezināja. Anri pamāja ar galvu, un tad Sara ieraudzīja viņa apsaitēto roku.

- Kas tev noticis? - viņa mierīgi pajautāja.

- Nekas, kundze. Es savainojos, kad palīdzēju tēvam zāģēt malku.

- Kādēļ tu zāģēj i malku? - Bija pārāk, silts, lai vajadzētu kurināt māju, bet zēns to saprata.

- Nu, mēs cēlām sunim jaunu būdu, - viņš atbildēja, bet Sara zināja, ka viesnīcniekam nav suņa, un tad viņa saprata visu pat pārāk labi. Eksplozija munīcijas noliktavā nebija nelaimes gadījums, un kaut kādu iemeslu dēļ, par kuriem Sāra negribēja neko tuvāk zināt, Anri bija tur atradies.

Tovakar, kad viņas jau devās pie miera, Sāra vērsās pie Emanuelas. - Tev nekas nav man jāsaka... bet es gribu teikt, lai Anri ir ļoti piesardzīgs. Viņš ir tikai bērns. Bet, ja tie viņu pieķers, viņu nogalinās.

- Es zinu, kundze, - sacīja Emanuēla ar šausmu pilnu skatienu. - Es to viņam teicu. Vecāki neko nezina. Romoran-tēnāir grupa...

Sāra ar žestu apturēja meiteni.

- Nestāsti man, Emanuēla! Es negribu neko zināt. Negribu nejauši kādu apdraudēt. Vienkārši iesaki brālim būt piesardzīgam!

Emanuēla pamāja, un katra aizgāja uz savu istabu. Sāra tonakt ilgi nevarēja aizmigt, domādama par Anri un to asinsizliešanu, kuras vaininieks viņš bija... par zēniem, kas zaudējuši rokas un kājas, un sejas, par dzīvībām, kas zaudētas. Un par mazo Anri un viņa savainoto roku. Sāra domāja, diezin vai viņš un viņa draugi aptver, ko izdarījuši, vai viņi ar to lepojas. To, ko viņi darījuši, uzskata par patriotisku rīcību,

: ".:t Sāra domāja citādi. Lai kurā pusē tu cīnītos, slepkavība paliek slepkavība. Taču, tā gulēdama tumsā, viņa cerēja, ka v ācieši nekad nenoķers Anri un nenodarīs tam pāri.

Joahimam bija taisnība. Šis bija pretīgs karš. Pretīgs laiks. Domājot par to, viņas roka pārslīdēja pār vēderu, un bērns tajā sāka spārdīties. Tas viņai atgādināja, ka pastāv cerība Šai pasaulē un dzīvība, kaut kas jauks, ko gaidīt. .. un kaut kur pasaulē bija Viljams.

Četrpadsmitā nodaļa

Pčc tam Sara redzēja Joahimu gandrīz kairu dienu, bet tas nebija iepriekš izplānots. Tagad viņš vienkārši zināja, kad viņa dodas pastaigās, un šķietami nejauši vienmēr viņai pievienojās. Ar katru dienu viņi staigāja arvien lēnāk, reizēm aiziedami līdz upei, reizēm-līdz zemnieka mājai. Pamazām Joahims iepazina Sāru. Viņš centās iepazīties tuvāk arī ar Filipu, bet zēns bija kautrīgs, tāds pats, kāds šajā vecumā bija bijis viņa paša dēls. Taču Joahims bija ļoti laipns pret bērnu, un tas ļoti nepatika Gmanuelai. Viņai nepatika nekas, kam sakars ar vāciešiem.

Tomēr Sara zināja, ka Joahims ir kārtīgs cilvēks. Viņa bija gudrāka par Emanuēlu, lai gan ari viņai vācieši nepatika. Taču brīžiem Joahims lika Sārai smieties, brīžiem viņa jutās mierīga Joahima klātbūtnē, un viņš zināja, ka Sara vienmēr domā par savu vīru.

Komandants zināja, ka hercogienei šis ir grūts laiks. Pienāca un pagāja viņas dzimšanas diena. Joprojām ne ziņas no vīra vai no vecākiem. Viņa bija atšķirta no visiem, kurus

mīlēja. Viņai bija tikai dēls un tas bērns, ko viņa laidīs pasaule, bērns no Viljama.

Bet dzimšanas dienā Joahims uzdāvināja Sārai kādu grāmatu, kas viņam bija tuva Oksfordas studiju gados un kas bija viena no viņa nedaudzajām personīgajām mantām.

Tie bija Rupcrla Bruka dzejoļi, daudz šķirstīta grāmata, un Sārai tā patika. Tomēr dzimšanas dienā viņa nejutās laimīga... sirds bija pilna ar vēstīm par karu, tā sāpēja, domājot par Anglijas bombardēšanu. Piecpadsmitajā augustā bija sācies uzlidojums Londonai, un Sāras dvēseli plosīja domas par cilvēkiem, kas bija viņas paziņas un draugi... Viljama radi... bērni... Joahims bija brīdinājis, ka tas var notikt, bet Sara nedomāja, ka tas notiks tik drīz, viņa nesaprata arī to, cik daudz iznīcības var nest bombardēšana. Uz Londonu tika mestas bumbas.

-Es jau teicu jums,-Joahims mierīgi sacīja,-jums te ir drošāk. It īpaši tagad, Sara. - Viņa balss skanēja laipni, un Joahims palīdzēja viņai pārkāpt pār grambām uz takas, un pēc brīža abi apsēdās uz liela akmens. Joahims zināja, ka nedrīkst runāt par karu, vajag runāt tikai par tādām lietām, kas nesatrauktu topošo māti.

Viņš stāstīja Sārai par saviem ceļojumiem bērnībā uz Sveici, par saviem un brāļa nedarbiem. Lai cik tas būtu dīvaini, Filips Joahimam ļoti atgādināja viņa brāli bērnībā. Filips tikko sāka staigāt, viņam bija zeltainas cirtas un lielas, zilas acis, un divatā ar savu māti vai Emanuēlu zēns bija stiķu pilns.

- Kādēļ jūs neapprecējāties otrreiz? - Sara viņam jautāja kādā pēcpusdienā. Viņas bērns bija noslīdējis tik zemu, ka Sara ar mokām varēja staigāt, bet viņai patika šīs pastaigas, tāpēc viņa negribēja no tām atteikties. Bija liels atvieglojums sarunāties ar Joahimu, un, pati to neapjaušot, Sara sāka viņa klātbūtni uzskatīt kā pašu par sevi saprotamu.

- Es vairs neiemīlējos, - Joahims godīgi atbildēja, uzsmaidīdams viņai un vēlēdamies piemetināt: “Līdz šim.” Taču to viņš nedarīja. - Briesmīgi tā teikt, bet cs pat neesmu pārliecināts par to, vai mīlēju savu sievu. Mēs bijām tik jauni un pazinām viens otru kopš bērnības. Droši vien tas bija... tā, it kā visi citi no mums to gaidītu, - viņš paskaidroja.

Sara pasmaidīja. Viņa jutās tik nepiespiesti, ka negribēja paturēt savus noslēpumus pie sevis.

- Es arī nemīlēju savu pirmo vīru, - viņa teica, un Joahims izskatījās pārsteigts Sara pastāvīgi viņu ar kaut ko izbrīnīja, arī ar to, cik viņa bija stipra, cik taisnīga, kā mīlēja savu vīru.

- Vai jūs bijāt jau kādreiz precējusies? - Viņš tiešām izskatījās pārsteigts.

- Veselu gadu. Ar cilvēku, kuru pazinu kopš bērnības, tāpat kājās. Tas bija briesmīgi. Mums nevajadzēja precēties. Kad mēs izšķīrāmies, man bija tāds kauns, ka es veselu gadu slēpos no visiem. Pēc tam vecāki aizveda mani uz Eiropu, un tā es satiku Viljamu. -Tagad tas viss izklausījās tik vienkārši, taču toreiz tā nebija. Toreiz bija tik sāpīgi. - Kādu laiku es biju briesmīgi drūma. Bet kopā ar Viljamu,.. - Sūras acis, kad viņa to teica, iemirdzējās. - Viss bija citādi...

- Viņš droši vien ir brīnumains cilvēks, - Joahims skumji sacīja.

- Jā, Esmu laimīga sieviete.

- Un viņš ir laimīgs vīrietis. - Joahims palīdzēja Sārai piecelties, un viņi turpināja ceļu uz lauku mājām un pēc tam atpakaļ. Nākamajā dienā viņa nespēja tik tālu iet, un Joahims sēdēja kopā ar viņu pils parkā. Todien viņa bija klusāka nekā parasti, domīgāka un skumjāka. Nākamajā dienā Sara atkal likās možāka, viņa uzstāja, ka iešot līdz upītei.

- Ziniet, jūs reizēm darāt man raizes, - Joahims teica,

soļodams Sārai līdzās. Šodien viņa soļoja mundrāk un bija atguvusi humora izjūtu.

- Kāpēc? - Sara izskatījās ieinteresēta. Bija dīvaini, ka okupācijas karaspēka komandants uztraucas par viņu, bet Sara sajuta, ka tagad viņi ir draugi. Viņš bija nopietns un icatlaidīgs, un viņš noteikti bija labs cilvēks, un Sārai viņš palika.

-Jūs pārāk daudz strādājat. Jūs pārāk daudz ko uzņematies. - Joahims jau zināja, cik daudz Sāra bija pati darījusi pils atjaunošanā, un viņš joprojām par to brīnījās. Kādu dienu Sāra bija izvadājusi Joahimu pa pils telpām, un viņš apbrīnoja to precizitāti, ar kādu viņa strādājusi, un pēc tam viņi bija apskatījuši visu, kas paveikts staļļos.

- Man šķiet, ka nebūtu jums to ļāvis, ja jūs būtu mana sieva, - Joahims teica stingri, un Sāra iesmējās.

- Tādā gadījumā labi vien ir, ka es apprecēju Viljamu.

Joahims ari pasmaidīja, sajutis skaudību pret Viljamu,

bet tik un tā pateicīgs liktenim, ka iepazinis šādu sievieti. Tovakar viņi ilgi stāvēja pie uzrauga namiņa vārtiem. Bija tā, it kā šovakar viņa negribētu ļaut Joahimam iet prom, un pirmo reizi Sāra pastiepa roku un pateica viņam paldies, pirms viņš aizgāja.

Šis žests Joahimu pārsteidza, līdz sirds dziļumiem saviļņoja, bet viņš izlikās to neievērojam. - Par ko?

- Par pastaigu... un sarunu. - Tas viņai tik daudz tagad nozīmēja. Kāds, ar kuru parunāties.

- Es ļoti gaidu mūsu atkaltikšanos... varbūt pat vairāk, nekā jūs domājat, - viņš klusi teica, un Sāra novērsās, nezinādama, ko atbildēt. - Iespējams, mēs abi varam būt laimīgi, ka otrs ir šeit, - viņš maigi teica. - Tāds kā likteņa pirksts... Man šis karš varēja būt daudz sliktāks, ja te nebūtu jus, Sāra. - Patiesībā viņš gadiem ilgi nebijajuties tik laimīgs,

un viņu biedēja vienīgi tas, ka viņš mīl Saru, bet kādu dienu viņam būs jādodas prom, un viņa dosies atpakaļ pie Viljama, tā arī neuzzinot, ko Joahims pret viņu jutis, ko Sara viņam nozīmējusi. - Paldies! - viņš teica, vēlēdamies, kaut varētu aizskart viņas seju, matus, rokas... taču viņš nebija tik drosmīgs, nedz arī tik muļķīgs kā viņa kareivji.

- Tātad līdz rītam, - Sara klusu atbildēja.

Bet nākamajā pēcpusdienā viņš skatījās, vai Sara nenāks, un sāka bažīties. Joahims prātoja, vai viņa nejūtas slikti, un gaidīja līdz krēslai, tad devās uz mājiņas pusi. Tur dega gaisma, un pa virtuves logu viņš varēja saskatīt Emanuēlu. Viņš pieklauvēja pie loga, un meitene, uzacis saraukusi, pienāca pie tā ar Filipu uz rokām.

- Vai viņas labdzimtība saslimusi? - Joahims vaicāja franciski, bet Emanuēla papurināja galvu. Viņa vilcinājās, bet tad nolēma, lai ko arī pati domātu par vāciešiem, Sārai Joahims patīk. Emanuclai viņš nepalika. Taču starp viņiem pastāvēja savstarpēja cieņa.

- Viņai sākušās dzemdības. - Taču Emanuēlus acis bija lasāms kas vairāk, vieglas bailes, kuras viņš drīzāk sajuta nekā redzēja, un Joahims atcerējās, ko .Sūra bija stāstījusi par iepriekšējām dzemdībām.

- Vai viss norit labi? - viņš jautāja, pētot meitenes seju, Emanuēla vilcinādamās pamāja ar galvu, un Joahims sajuta atvieglojumu, jo visas medmāsas un ārsti bija devušies uz konferenci Parīzē. Tā kā tobrīd pilī nebija neviena smaga slimnieka, bija palikuši tikai sanitāri. - Vai tiešām viņai viss norit labi? - viņš neatlaidās.

- Jā, - atcirta Emanuēla. - Iepriekšējo reizi es ari biju

klāt.

Joahims lika pasveicināt Sāru un pēc brīža aizgāja, domādams par Sāru un viņas sāpēm, par bērnu, kas dzimst,

un vēlēdamies, kaut tas būtu viņa bērns. Tad viņš iegāja Viljama bijušajā kabinetā un ilgi tur sēdēja. Viņš paņēma Sāras fotogrāfiju. Tajā viņa smējās kā par kādu joku, viņa stāvēja Vitfildā blakus Viljamam. Abi kopā bija pievilcīgs pāris, un Joahims nolika fotogrāfiju un ielēja sev glāzē brendiju. Tiklīdz, viņš to bija izdzēris, ienāca viens no dežurantiem.

- Pie jums kāds atnācis! - Pulkstenis bija vienpadsmit, un viņš jau gatavojās doties pie miera. Taču Joahims iznāca no kabineta un pārsteigts ieraudzīja Emanuēlu.

- Vai kas noticis? - viņš vaicāja, domādams par Saru, un Emanuēla sāka lauzīt rokas un ātri stāstīt kaut ko franciski.

-Nekas atkal nenotiek, ka vajag! Bērns vienkārši nenāk ārā. Pagājušo reizi... hercoga kungs visu izdarīja... viņš kliedza uz viņu... tas ilga vairākas stundas... es spiedu viņas vēderu... un beigās viņam nācās pagriezt bērnu...

Joahims nolādēja sevi par to, ka nav licis kādam no ārstiem palikt pilī. Viņš taču zināja, ka pagājušo reizi Sārai bijušas grūtas dzemdības, bet nebija par to iedomājies, kad visi devās uz Parīzi. Joahims paķēra jaku un sekoja Emanu-elai. Viņam nekad nebija nācies saņemt bērnu, bet nebija pilnīgi neviena, kas varētu palīdzēt. Un viņš zināja, ka ari ciematā nav neviena ārsta-jau mēnešiem ilgi. Nebija neviena cila, kuru aizsūtīt pie Sāras.

Kad viņi sasniedza mājiņu, visās telpās joprojām dega gaisma. Viņš uzskrēja pa kāpnēm, lēkdams pāri diviem pakāpieniem uzreiz, tad pamanīja, ka mazais Filips ir cieši aizmidzis savā gultiņā blakusistabā. Tiklīdz Joahims icrau-dzija Saru, viņš uzreiz saprata, kāpēc Emanuēla tā satraukusies. Sara locījās briesmīgās sāpēs, un meitene teica, ka dzemdības sākušās jau no rīta. Pagājušas jau sešpadsmit stundas.

- Sara, - viņš maigi teica, apsēdies pie viņas gultas uz vienīgā krēsla šajā istabā. - Tas esmu es, Joahims. Man žēl, bet tikai es viens varēju atnākt, neviena cita nav, - viņš pieklājīgi atvainojās, un Sara pamāja, saprotot, ka neviena nav. Viņa pastiepa roku un pieķērās pie Joahima rokas, un, kad sāpes atsākās un bez mitas turpinājās, viņa sāka raudāt.

- Briesmīgi... vēl sliktāk nekā pagājušo reizi... es nevaru. . Viljam...

-Tu vari gan. Esmu šeit, lai tev palīdzētu. - Viņš runāja apbrīnojami mierīgi, un Emanuēla izgāja no istabas, lai atnestu vēl dvieļus, - Vai bērns vispār sācis parādīties? -Joahims jautāja.

- Man šķiet, ka ne... es... - Tad viņa satvēra abas Joahima rokas.-Ak Dievs... ak, piedod... Joahim! Neatstāj mani! - Tā bija pirmā reize, kad Sara uzrunāja viņu ar “tu”, lai gan viņš to bieži bija saucis vārdā, un tagad viņš vēlējās apskaut Saru un teikt, cik ļoti viņu mīl.

- Sūra, lūdzu... tev jāpalīdz man... viss būs labi. - Viņš parādīja Emanuelai, kā turēt Sāras kājas, un tad turēja Saru aiz pleciem, kad nāca sāpes, lai viņa varētu labāk spiest. Sākumā viņa cīnījās pretī, bet. Joahims runāja stingrā un mierīgā balsī, likās, viņš zina, kas jādara. Pec stundas sāka parādīties bērna galviņa, un Sara vēl noasiņoja tik stipri kā pagājušo reizi. Acīmredzot bēi ns atkal bija liels, tāpēc vajadzēs ilgu laiku tā izspiešanai, bet Joahims bija cieši nolēmis palikt un palīdzēt, cik vien ilgi būs nepieciešams. Bija jau gandrīz rīts, kad parādījās maza, krunkaina sejiņa, bet. pretēji Eilipam šis bērns neievilka elpu, un istabā iestājās klusums. Emanuēla noraizējusies paskatījās uz Joahimu, prātodama, ko gan tas nozīmē, bet tad strauji pievērsās Sārai.

- Sara, tev jāizgrūž bērns! - viņa dedzīgi teica, atkal un atkal skatoties uz mazuļa zilgano sejiņu. -Nu, tagad.... nu,

Sara, spied! - Joahims komandēja, un tas izklausījās vairāk pēc virsnieka nekā pēc ārsta vai vīra. Viņš pavēlēja Sārai to darīt, un šoreiz viņš pats darīja to, ko pagājušajā reizē bija darījusi Emanuēla, - smagi uzspieda Sārai uz vēdera. Un amazām bērns iznāca, ārā, līdz bez dzīvības gulēja starp viņas lijām, un Sara palūkojās lejup un bēdās ieraudājās.

- Viņš ir miris! Mans Dievs, bērns ir nedzīvs! - viņa sauca, un Joahims paņēma rokās bērnu, kuru nabassaile joprojām saistīja ar māti. Tā bija meitenīte, bet viņa bija bez dzīvības, un Joahims sāka viņu masēt un pliķēt. Viņš pliķēja viņas kāju pēdiņas, pēc tam sakratīja bērnu, turot to ar kājām gaisā, un pēkšņi no viņas mutes izvēlās milzīgs receklis, un bērns iegārdzās un pēc tam iekliedzās, spiegdams skaļāk nekā jelkāds, kuru viņi savā mūžā bija dzirdējuši. Joahims bija viscaur asinīs, un viņš raudāja aiz atvieglojuma, gluži tāpat kā Sara un Emanuēla. Tad viņš pārgrieza nabassaiti un, maigi smaidīdams, padeva meitenīti Sārai. Viņš nespētu vēl vairāk mīlēt Sūru pat tad, ja bulu bērna tēvs.

-Tava meita, - viņš teica, saudzīgi noguldīdams bērnu blakus mātei. Tad viņš gāja nomazgāties un savest kārtībā savu apģērbu, pec tam atkal atgriezās pie gultas. Sara pastiepa roku uz Joahima pusi, viņa joprojām raudāja, bet Joahims satvēra viņas roku un noskūpstīja to.

- Joahim, tu viņu izglābi. - Abu skatieni sastapās un tā arī palika, un viņš sajuta spēku, kas plūda no tā, ka viņi kopīgi bija piedalījušies dzīvības brīnuma radīšanā.

- Nē, es ne, - viņš noliedza. - Es darīju, ko varēju. Bet izvēli izdarīja Dievs. Tas ir viņš, kas vienmēr to dara. - Tad viņš paskatījās uz bērnu, kas gulēja tik mierīgs, apaļš un sārts, un pilnīgs. Tā bija skaista, maza meitenīte, kas izskatījās līdzīga Sārai, tikai viņai bija gaiši matiņi. - Viņa ir brīnišķīga.

-Tiešām.

- Ka tu viņu sauksi?

- Elizabete Anabella Vitfīlda. - To viņa un Viljams jau sen bija izdomājuši, un tagad viņai likās, ka vārds piemērots mierīgajai, mazajai būtnei.

Tad Joahims aizgāja, bet vēlu pēcpusdienā atnāca vēlreiz apraudzīt Saru un bērnu. Filips aizrautīgi vēroja mazulīti, bet bija cieši pieķēries mātei.

Joahims bija atnesis puķes, lielu gabalu šokolādes kūkas, cukuru un vēl vienu kilogramu nenovērtējamās kafijas. Kad Sāra piecēlās gultā sēdus, viņa izskatījās pārsteidzoši labi, ja ņem vērā to, ko viņa bija pārcietusi. Ši reize tomēr bija vieglāka nekā pirmā, un bērns svēra “tikai” deviņas mārciņas, tā paziņoja Emanuēla, un viņi visi iesmējās. Tas, kas varēja izvērsties par traģēdiju, bija beidzies labi, un par to varēja pateikties Joahimam. Pat Emanuēla izturējās pret viņu laipni. Emanuēla izgāja no istabas, Sāra skatījās Joahimā un saprata, lai ari kas vēl atgadītos ar viņiem, viņa vienmēr būs Joahimam pateicīga un nekad neaizmirsīs to, kurš izglābis viņas mazo bērnu.

- Es nekad neaizmirsīšu to, ko tu esi izdarījis, - viņa čukstēja, un Joahims satvēra viņas roku. Torīt viņus bija savienojusi kāda vārdos neaprakstāma saikne.

- Es tev jau teicu, tā bija Dieva roka.

- Bet tu biji klāt... es biju tik ļoti nobijusies... - Sāras acis pieplūda ar asarām, kad viņa to atcerējās. Viņa nebūtu izturējusi, ja bērns būtu nomiris. Joahims bija izglābis dzīvību arī viņai.

- Es arī biju nobijies, - atzinās Joahims. - Mums ļoti laimējās. - Tad viņš uzsmaidīja Sārai. - Lai cik dīvaini tas būtu, viņa izskatās pēc manas māsas.

- Pēc manas arī! - Sāra klusi iesmējās. Abi iedzēra pa tējas tasei, un Joahims bija pat slepus pievācis šampanieša

pudeli no krājumiem pilī, un viņš uzsauca tostu Sūrai un lēdijas Elizabetes Anabcllas Vitfildas ilgam mūžam.

Pēc laiciņa Joahims piecēlās, lai ietu.

- Tagad tev jāpaguļ. - Bez vārdiem viņš noliecās un noskūpstīja Sūru uz pieres. Viņa lūpas skāra Sāras matus, un uz brīdi viņš aizvēra acis. - Guli, dārgā! - viņš nočukstēja, un Sara aizsnaudās, pirms viņš bija izgājis no istabas. Viņa neskaidri bija dzirdējusi, ko Joahims saka, bet tagad viņa jau sapņoja par Viljamu.

Piecpadsmita nodaļa

Līdz nākamā gada vasarai Londona pastāvīgajā bombardēšanā bija gandrīz pilnīgi sagrauta, bet sagrauts nebija angļu gars. Līdz vasarai Sara bija saņēmusi tikai divas vēstules no Vilj ama, kuras bija nonākušas Francijā pa Pretošanās kustības slepenajiem ceļiem. Viljams apgalvoja, ka viņam klājas labi, bet pārmeta pats sev, ka nav laikus izvedis Saru no Francijas. Otrajā vēstulē viņš priecājās par Elizabetes piedzimšanu, jo bija saņēmis Sāras vēstuli. Bet viņu mocīja domas par to, ka Sara ar bērniem ir Francijā un viņam nav nekādas iespējas pie viņiem nokļūt. Viljams nerakstīja, ka izpētījis dažādus variantus, kā viņš varētu ielavīties Francijā, bet iebildumus cēlusi Aizsardzības ministrija. Un pašlaik nebija arī nekādas iespējas, kā Sara ar bērniem varētu izkļūt no Francijas. Viņiem atlika tikai palikt tur, kur katrs bija, un ceret, ka karš beigsies - jo drīzāk, jo labāk. Bet rudenī pienāca trešā vēstule ar ziņām, kuras gandrīz nogalināja Sāru. Bet Viljams neuzdrošinājās to slēpt no Sāras, jo viņa varētu to tik un tā uzzināt aplinkus ceļā. Sāras māsa Džeina bija aizrakstījusi par to Viljamam, jo pati nevarēja sazināties ar Sāru. Vecāki bija gājuši bojā nelaimes gadījumā ar jahtu Saulhemptonā. Viņi bija atradušies savu draugu jahtā, kad uznākusi vētra. Jahta bija nogrimusi līdz ar visiem pasažieriem, pirms nelaimes vietu sasniedzis glābšanas kuteris.

Sara bija bēdu pārmākta, veselu nedēļu viņa nerunāja ar Joahimu, Pa to laiku Joahims bija uzzinājis, ka viņa māsa gājusi bojāManhcimas bombardēšanas laikā. Abu zaudējumi viņiem daudzko nozīmēja. Bet vecāku zaudējums Sūrai bija graujošs trieciens.

Pēc tam zinās kļuva arvien ļaunākas un ļaunākas. Visa

•> y ■> ?

pasaule aizturēja elpu, kad izdzirda par uzbrukumu Pcrlhar-borai.

- Mans Dievs, Joahim, ko tas nozīmē? - Tieši Joahims bija viņai pavēstījis jaunumus. Ap to laiku viņi jau bija labi draugi, jo tas fakts, ka Joahims bija izglābis Elizabeti, Sārai nozīmēja gandrīz visu. Viņš joprojām nesa viņiem pārtiku un dažādus sīkumus, un viņš vienmēr bija tuvumā, ja Sārai bija vajadzīga palīdzība. Filipam bija bronhīts, un Joahims bija dabūjis zāles Taču tagad jaunā ziņa bija mainījusi visu. Ne starp viņiem. Bet visā pasaulē. Amerikajau bija pieteikusi karu Japānai un tātad arī Vācijai. Tiešā veidā tas neko nemainīja Sāras dzīvē. Bet biedējoša bija pati atskārta, ka uzbrukts Amerikai. Ko tad, ja nākamā uzbrukuma mērķis izvēlēta Ņujorka? Sara domāja par Pītēm un Džeinu, un viņu bērniem Tas Sārai bija briesmīgi - būt šķirtai no viņiem, nevarei kopā sērot par vecāku nāvi.

-Tas varētu daudz ko mainīt,-Joahims atbildēja. Viņi sēdēja virtuvē, Daži viņa padotie zināja, ka Joahims bieži nāk šurp, bet likās, neviens par to daudz neprāto. Viņa bija skaista sieviete, bet uzvedās ta, kā pieklājas pils kundzei, taču Joahimam viņa nozīmēja daudz vairāk. Viņa bija tam dārga. - Droši vien tā sekas ļoti drīz skars arī mūs, - viņš drūmi teica. Un, protams, Joahimam bija taisnība. Visas kara grūtības tikai pastiprinājās, un Londonas bombardēšana turpinājās.

Tikai pēc diviem mēnešiem Sāra uzzināja, ka Pītcrs ir Klusā okeāna flotē un ka Džeina viena pati ar bērniem dzīvo Longailcndas mājā. Bija dīvaini domāt par to, ka šī māja tagad pieder viņām abām, tāpat kā Ņujorkas māja. Un ka Džeina ir Longailendā. Sāra jutās tik tālu prom, un viņai bija tik bēdīgi, ka viņas pašas bērni nekad neredzēs savus vecvecākus.

Taču Sāra bija pilnīgi nesagatavota ziņai, kas pienāca pavasarī. Tad Filipam jau bija gads un seši mēneši, un Elizabete, brīnuma bērns, kā viņu sauca Joahims, bija septiņus mēnešus veca, viņai bija četri zobiņi, un viņa vienmēr bija priecīga. Viņa visu laiku dūdoja un smējās, un dziedāja, un katru reizi, kad ieraudzīja mammu, mazā no prieka spiedza un apkampa viņu un cieši spieda sev klāt. Un Filips arī mīlēja mazo māsu. Viņš to skūpstīja un mēģināj a turēt rokās, un sauca par “savu” bērniņu.

Sārai klēpī bija Elizabete, kad Emanuēla atnesa vēstuli no viesnīcas, un uz tās bija Kārību salu zīmogs.

— Kā tu to dabūji? - Sāra jautāja, bet pēc tam aprāvās. Viņa jau bija sapratusi, ka Anrī un Emanuclas dzīvē bija kas tāds, par ko viņa neko nevēlējās zināt. Sāra bija dzirdējusi runas par cilvēkiem, kas viesnīcā slēpjas no vāciešiem, reiz viņa bija pat ļāvusi izmantot šādam nolūkam veco šķūni. Taču Sāra piesargājās uzzināt ko vairāk. Anrī bija dažas reizes guvis nelielus ievainojumus. Visdrūmāk bija uzzināt, ka Emanuēla pinoties ar pilsētiņas mēra dēlu, kurš savukārt sadarbojās ar vāciešiem. Sāra labi saprata, ka šo attiecību pamatā ir vairāk politiski nekā romantiski iemesli. Diezgan bēdīgs mīlas dzīves

sākums. Reiz viņa mēģināja parunāties par to ar meiteni, bet Emanuēla bija ļoti noslēgta un ļoti apņēmīga. Viņa nevēlējās iesaistīt Sūru nevienā no lietām, kuras pati darīja Pretošanās kustības labā, ja vien apstākļi nespieda to darīt. Bet tagad Emanuēla bija atnesusi vēstuli, un Sara redzēja no zīrnog-nospieduma aploksnes aizmugurē, ka vēstule ir no Vindzoras hercoga. Viņai nebija ne jausmas, kādēļ Vindzoriem būtu jāraksta šurp. Deivids to nekad iepriekš nebija darījis, lai gan viņi, slepeni klausoties radio, bija uzzinājuši, ka tagad Deivids ir Bahamu salu gubernators. Valdība baidījās, ja viņu sagūstīs vācieši, tad izmantos par ķīlnieku, tādēļ aizsūtīja Vindzoras hercogu tā patālāk. Bez tam viņa simpātijas pret vāciešiem Anglijā nebija nekāds noslēpums.

Vēstule sākās ar siltiem sveicieniem no viņa un Valisas, un tad Deivids izteica nožēlu, ka tieši viņam jābūt tam, kas nodod Sārai ziņu, ka Viljams pazudis bez vēsts. Bija iespēja, ka viņš kritis vāciešu gūstā, bet, par nožēlu, tas vēl neesot īsti skaidrs. Patiesību sakot, vienīgais zināmais bija tas, ka Viljams pazudis, un Sāra lasīja šo vēsti ar stiklainām acīm. Deivids aprakstīja, kā tas noticis, un viņš izteica pārliecību, ka brālēns rīkojies drosmīgi un gudri. Varbūt viņu sagūstījuši, kad viņš nolēcis ar izpletni, bet varbūt arī nogalinājuši. Viņš pats pieteicies veikt izlūkdarbību Vācijā, kaut arī Aizsardzības ministrija iebildusi.

“Viņš bija ļoti stūrgalvīgs cilvēks, un tas mums maksājis dārgi... Jums visvairāk, dārgā,” Vindzoras hercogs turpināja. “Un Jums jābūt tik stiprai, kādu Viljams vēlētos Jūs redzēt, un paļaujieties uz Dievu. Ceru, ka Jums klājas labi, un sūtu Jums savus līdzjūtības apliecinājumus, - mīlestībā pret Jums un Jūsu bērniem.”

vSāra skatījās vēstulē un pārlasīja to vēlreiz, viņas kaklā bija smacējošs elsu kamols. Emanuēla vēroja viņas seju un

saprata, ka ziņas nav nekādas labās. Viņa jau to bija nojautusi, kamēr nesa vēstuli, tādēļ viņa ātri paņēma Elizabeti un iznesa meiteni no istabas, nezinot, ko lai saka. Pēc brīža viņa atgriezās un atrada Sāru raudam.

- Ak, kundze... Vai tas ir hercoga kungs? - Emanuēla aizžņaugtā balsī jautāja, un satriektā Sāra lēni pamāja ar galvu un pavērsa pret Emanuēlu asarām pilnās acis.

- Viņš pazudis bez vēsts... un viņi domā, ka varbūt kritis gūstā... vai varbūt miris... viņi to nezina... Vēstule ir no viņa brālēna.

- Ak, nabaga kundze... viņš nevar būt miris... Neticiet

tam!

Sāra pamāja, nezinot pati, kam tic. Viņa zināja tikai to, ka nespēj dzīvot bez Viljama. Un tomēr viņš gribētu, lai Sāra dzīvo - bērnu dēļ, sevis dēļ, bet Sāra nevarētu to izturēt. Viņa ilgi raudāja un tad izgāja viena pastaigāties pa mežu. Šoreiz Joahims nebija viņu redzējis. Viņa zināja, ka ir jau pārāk vēls un Joahims vakariņo. Viņa tik un tā vēlējās būt viena. Viņai bija nepieciešama vientulība. Sāra viena sēdēja tumsā un raudāja, slaukot asaras svītera piedurknē. Kā lai viņa iztur dzīvi bez Viljama? Kā dzīve var būt tik nežēlīga? Un kādēļ tic bija ļāvuši viņam doties bīstamā uzdevumā uz Vāciju? Deividu tie aizsūtīja uz Bahamu salām. Vai tad nevarēja arī Viljamu nosūtīt kaut kur drošībā? Sāra vienkārši nespēja domāt par to, kas varbūt ir noticis. Viņa stundām ilgi sēdēja tumšajā mežā, mēģinot saprast, ko viņai vēsta pašas intuīcija, lūdzot Dievu, kaut saņemtu kādu augstāku ziņu par Viljamu. Bet viņa nejuta neko. Viņa jutās pilnīgi sastingusi, līdz devās mājās, gultā, tajā pašā, kur viņi bija gulējuši abi, tikko pārvākušies no viesnīcas, kad Sāra vel bija stāvoklī ar Filipu. Un pēkšņi, tā guļot, viņa sajuta pārliecību, ka Viljams ir dzīvs. Viņa nezināja nc to, kad un kā, un

kur tiksies ar viņu, taču bija pārliecināta, ka reiz tas notiks. Tā bija kā Dieva sūtīta atskārta, to nevarēja noliegt. Pēc tam Sara aizmiga un no rīta pamodās atspirgusi un vēl vairāk pārliecināta par to, ka Viljams ir dzīvs un vācieši nav viņu nogalinājuši.

To viņa pastāstīja Joahimam, un viņš uzmanīgi klausījās, viņas reliģiozās ticības satriekts.

-Es runāju nopietni, Joahim .. cs sajutu spēku... pilnīgu pārliecību par to, ka Viljams ir dzīvs. Es to zinu. - Viņa runāja ar to pārliecību, kura piemīt dziji ticīgiem cilvēkiem, un Joahims negribēja izrādīt viņai savu skeptisko attieksmi vai arī stāstīt par to, cik maz gūstekņu izdzīvo.

- Varbūt tev taisnība, - viņš mierīgi teica. - Taču tev jāsagatavojas arī iespējai, ka tev nav taisnība, Sara. - Viņš mēģināja to pateikt pēc iespējas saudzīgi. Viņai nāksies samierināties ar to, ka Viljams ir pazudis un varbūt pat miris. Pastāvēja iespēja, ka viņa jau ir atraitne. Joahims vēl nevēlējās likt viņai to saprast, bet ar laiku, kaut arī šonakt viņa bija izjutusi dievišķu atklāsmi, viņai būs pie tā jāpierod, par spīti tam, ko viņa gribēja un kam ticēja.

Laikam ritot un nepienākot nekādām ziņām par Viljamu, Joahimam kļuva skaidrs, ka viņš ir miris, bet ne tā tas bija ar Sūru. Sara tagad vienmēr izturējās tā, kā viņa bija izturējusies tajā pirmajā rītā - it kā būtu sapnī saņēmusi kādu ziņu Viņa bija mierīgāka un vairāk pašpārliecināta nekā pirmajās kara dienās, kad laiku pa laikam bija saņēmusi kādu vēsti no vīra. Tagad nebija nekā, tikai klusums. Viljams bija prom. Varbūt uz visiem laikiem. Un agrāk vai vēlāk viņai nāksies ar to samierināties. Joahims gaidīja šo brīdi, bet viņš zināja, ka laiks nav viņiem abiem piemērots, kamēr Sāra nav pārliecinājusies par Viljama nāvi, taču viņš negribēja Saru piespiest. Viņš vienmēr bija tuvumā, kad Sārai viņu vajadzēja, kad viņa gribēja parunāties, kad viņa jutās skumji vai

vientuli, vai kad viņai bija bail. Reizēm bija grūti noticēt, ka viņi atrodas dažādās nometnēs. Joahimam likās, ka viņi ir tikai vīrietis un sieviete, kas nu jau divus gadus dzīvo viens otram blakus, un viņš no visas sirds mīlēja Sāru, bija gatavs dvēseli atdot viņas dēļ, visu, kas viņam piederēja. Viņš nedomāja par to, kā viss būs pēc kara, kur viņi varētu dzīvot un ko darīt. Bet pašlaik viņam tas nelikās būtiski. Galvenais bija Sara. Viņš dzīvoja un elpoja Sūras dēļ, taču Sūra pati to vel nezināja. Viņa zināja, ka Joahims bija viņai pieķēries un uzticams, viņa nojauta, ka arī bērni Joahimam ir mīļi, it īpaši Elizabete, pēc tam, kad viņš tai izglābis dzīvību, bet Sūra nekad pilnībā nesaprata, cik ļoti Joahims viņu mīl.

Tajā gadā viņas dzimšanas dienā Joahims uzdāvināja viņai brīnišķīgus briljanta auskarus, kurus bija iegādājies Parīzē, bet Sara kategoriski atteicās pieņemt dāvanu.

- Joahim, es vienkārši nevaru. Tie ir skaisti. Bet tas nav iespējams. Esmu precēta sieviete. - Viņš necentās apstrīdēt Sāras pārliecību. Pats viņš bija pārliecināts par to, ka Sara ir atraitne un ir tāda jau sešus mēnešus, tātad - brīva. - Un, Dieva dēļ, es esmu vācu gūstā! - Sara iesmējās. - Ko gan cilvēki teiktu, ja es pieņemtu šādu dāvanu?

- Nedomāju, ka mums būtu jāmēģina tiem visu paskaidrot.

Joahims bija vīlies, bet viņš Sāru saprata. Tad viņš uzdā-vāja Sārai jaunu pulksteni, to viņa pieņēma, un arī ļoti skaistu svīteri, ko viņai patiešām vajadzēja. Tās bija pieticīgas dāvanas, taču Sārai bija raksturīgi tas, ka viņa atteicās pieņemt kaut ko dārgāku. To viņš respektēja. Patiesībā šo divu gadu laikā viņš nebija ievērojis Sārai nevienu īpašību, kas viņam nepatiktu, vienīgi viņas nostāja, ka joprojām ir Viljama sieva. Īstenībā pat tas Joahimam palika. Viņa bija uzticama līdz galam, mīloša līdz galam. Reiz viņš bija apskaudis Viljamu

par to, tagad Joahimam bija žēl Viljama. Nabaga virs, vin . bija miris! Un agri vai vēlu Sara to uzzinās.

Pēc gada pat Sāras stiprās cerības bija sākušas bālēt, lai gan viņa nevienam to neteica, pat ne Joahimam. Bet Viljams bija bezvēsts prombūtnē jau vairāk nekā gadu, un neviens izlūkdienests nebija neko par viņa likteni uzzinājis. Pat Joahims bija mēģinājis kaut ko uzzināt, nevēršot aizdomas nedz uz sevi, nedz kādu citu. Bet Lamanša abās pusēs visi bija nākuši pie secinājuma, ka Viljams ir nogalināts 1942. gada martā, kad ar izpletni nolaidās Rcinas ielejā. Sara vēl nespēja tam noticēt, tomēr tagad pat dažas no viņas svētākajām atmiņām bija pārklātas ar tādu kā plīvuru, un viņa to ar bailēm atzina. Sara nebija redzējusi Viljamu nu jau gandrīz četrus gadus. Tas bija ilgs laiks pat tik lielai mīlestībai, lai tā pastāvētu, kad ir tik maz cerību un tik daudz sāpju.

Ziemassvētkus viņa togad pavadīja klusi kopā ar Joahimu. Viņš bija ļoti mīļš pret viņiem visiem. It īpaši labi viņš izturējās pret Filipu, kurš auga bez tēva un kurš pat neatcerējās Viljamu, jo viņš toreiz bija pārāk mazs. Filipam likās, ka Joahims ir tāds īpašs draugs, un viņam Joahims patika tāpat, kā Joahims patika Sūrai. Viņa joprojām ienīda visu, kā simbols bija vācieši, taču nekad neienīda Joahimu. Viņš bija tik labs cilvēks, un viņš cītīgi rūpējās par tiem ievainotajiem, kas ieradās pilī atveseļoties. Dažiem nebija kāda locekļa, daudziem nebija vairs cerību, nākotnes un māju, kurp atgriezties. Un nezin kā Joahimam atlika laika ikvienam, viņš varēja stundām ilgi runāties, uzmundrināt vīrus, likt viņiem tomēr cerēt uz labāku nākotni, tieši tāpat kā viņš lika darīt Sārai.

- Tu esi pārsteidzošs vīrietis, - viņa reiz mājiņas virtuvē sacīja Joahimam. Emanuēla bija pie saviem vecākiem, jo Anrī jau pāris nedēļu atradās prom no mājām. Sara bija iemācījusies neuzdot meitenei liekus jautājumus. Anrī nu jau bija

sešpadsmit gadu vecs, un viņš dzīvoja savu dzīvi, pilnu ar briesmām un kaisli. Emanuelas pašas dzīve tagad arī neritēja viegli. Mēra dēls bija sācis turēt viņu aizdomās. Kad Emanuēla viņu pametusi, bijis liels tracis. Tagad viņa sagājās ar kādu vācu virsnieku, un Sūra neko par to neteica, lai gan domāja, ka Emanuēla nodod informāciju Pretošanās kustībai, Sara stāvēja nomaļus no tā visa. Viņa darīja visu iespējamo, lai uzturētu pili kārtībā, palīdzēja arī kā medmāsa, kad bija ļoti nepieciešams, un pārējā laikā rūpējās par bērniem. Filipam bija četrarpus gadu, un Elizabete bija gadu jaunāka. Viņi bija jauki bērni. Filips joprojām bija liels augumā, bet Elizabete bija smalka, tikpat smalki veidotiem vaibstiem kā viņas mātei. Elizabete jau no dzimšanas bija trausla, taču vienmēr joku un nerātnību pilna. Un bija acīm redzams, ka Joahims dievināja bērnus. Pirms Ziemassvētkiem viņš bija nopircis abiem skaistas, Vācijā ražotas rotaļlietas, viņš palīdzēja izgreznot eglīti, bija nopircis Lizijai lelli, kurai meitenīte bija uzreiz metusies virsū, saņēmusi to klēpi un saukusi par savu bērniņu.

Filips ierāpās Joahimam klēpī, aplika rokas viņam ap kaklu un piespiedās cieši klāt, bet Sara likās to neievērojam.

- Tu taču mūs neatstāsi vienus kā tētis, vai ne? - zēns noraizējies prasīja, un Sara, to dzirdot, apraudājās. Joahims ātri atbildēja:

-Jūsu abu tētis negribēja atstāt jūs vienus, skaidrs? Ja viņš varētu, viņš būtu šeit - kopā ar jums.

-Tad kādēļ viņš aizbrauca?

> 9

-Viņam tas bija jādara. Viņš ir karavīrs.

- Bet tu neaizbrauci, - bērns loģiski iebilda, nesaprotot, ka Joahims pametis pats savus bērnus un savu māju, lai nokļūtu šeit. Un tad zēns atkal apkampa Joahimu ap kaklu un palika tā, līdz Joahims aiznesa viņu uz gultu, Sāra nesa mazo meitiņu.

Filips joprojām bija kaismīgi pieķēries māsai, un tas sagādāja Sārai prieku.

- Kā tu domā, vai šogad tas viss beidzot beigsies? -Sara skumji jautāja, kad viņi abi pēc bērnu aizmigšanas mierīgi malkoja “Courvoisier", kuru Joahims bija atnesis, tas bija stiprs, bet patīkams.

- Es tā ceru. - Karš likās ilgstam nebeidzami. - Reizēm liekas, ka tam nekad nebūs gala. Kad es redzu tos puikas, ku ri katru dienu nonāk hospitālī, katru mēnesi un katru gadu, tad brīnos, kāpēc neviens nesajēdz, cik tas ir bezprātīgi, ka vienkārši nav vērts karot.

- Man liekas, tieši tādēļ tevi atsūtīja uz šejieni, nevis uz fronti. - Sāra viņam uzsmaidīja. Joahims ienīda karu gandrīz tikpat ļoti kā viņa.

- Esmu priecīgs, ka esmu šeit, - viņš klusi teica. Viņš cerēja, ka atvieglojis Sārai šo laiku, un tiešām daudzējādā ziņā tā bija. Tad viņš pastiepa roku pāri galdam un uzmanīgi pieskārās Sāras rokai. Joahims pazina Sāru nu jau trīsarpus gadu un vienā otrā ziņā likās, jau visu mūžu. -Tu man daudz ko nozīmē, - viņš rāmi teica, bet tad brendija un šovakar pārdzīvotā ietekmē vairs nespēja slēpt savas jūtas. - Sāra, -viņš teica aizsmakušā balsī, kas tajā pašā laikā bija maiga. -Es gribu, lai tu zinātu, cik ļoti es tevi mīlu.

Sāra novērsās, cenšoties noslēpt savas jūtas no viņa un arī no sevis pašas. Viņa zināja, lai arī ko viņa justu pret šo vīrieti, aiz cieņas pret Viljamu viņa nevar ļaut šīm jūtām vaļu.

-Joahim, nedari to, lūdzu... - Sāra lūdzoši paskatījās uz Joahimu, un viņš cieši saņēma Sāras roku.

- Pasaki man, ka tu mani nemīli un nekad nemīlēsi, un tikai tad es vairs nekad neteikšu šos vārdus... bet es mīlu tevi, .Sāra, un man šķiet, ka arī tu mani mīli. Ko mēs darām? Kāpēc

mēs slēpjamies? Kādēļ mēs esam tikai draugi, ja varam būt daudz kas vairāk? - Tagad viņš gribēja ko vairāk. Viņš bija gadiem ilgi gaidījis, un viņš tik izmisīgi vēlējās šo sievieti.

- Es tiešām tevi mīlu, - Sara pāri galdam čukstēja, nobijusies no pašas vārdiem gandrīz tikpat daudz, cik no pašas jūtām. Bet viņa to jau ilgu laiku bija sajutusi un pretojusies tam... Viljama dēļ. - Bet mēs to nevaram.

- Kādēļ ne? Mēs esam pieauguši cilvēki. Pasaule iet uz galu. Vai mums nepienākas mazliet laimes? Mazliet prieka? Drusku saules... pirms viss beidzas? - Viņi abi bija redzējuši tik daudzus mirstam, tik daudzus ciešam, un abi bija noguruši.

Sāra pasmaidīja par Joahima vārdiem. Viņa arī mīlēja Joahimu, kāds viņš bija, mīlēja par to, ko viņš sniedza bērniem un viņai pašai. - Mums pieder draudzība... un mīlestība... mums nav tiesību vēl uz kaut ko, kamēr vien Viljams ir dzīvs.

- Bet ja nu viņš nav dzīvs? - Joahims spieda Saru pieņemt šo varbūtību, bet viņa, kā vienmēr, atteicās to darīt. Tas joprojām bija pārāk sāpīgi.

- Es nezinu. Es nezinu, ko es tādā gadījumā justu. Taču es zinu, ka pašlaik joprojām esmu viņa sieva un varbūt būšu tāda ilgi. Varbūt vienmēr.

- Un es? - Joahims pirmo reizi prasīja kaut ko no Sāras. - Un es, Sāra? Ko lai es tagad daru?

- Es nezinu. - Viņa nelaimīga palūkojās Joahimā, un viņš piecēlās un lēni gāja uz durvju pusi, bet tad apsēdās viņai blakus. Viņš ieskatījās Sāras acīs un ieraudzīja tur skumjas un ilgas, tad maigi pieskārās viņas sejai ar pirkstu galiem.

- Es vienmēr būšu šeit tavā rīcībā. Gribu, lai tu to zinātu. Un, kad tu atzīsi faktu, ka Viljama vairs nav, es joprojām te būšu. Mums ir laiks, Sāra... visa dzīve. - Tad viņš maigi

noskūpstīja Sāni uz lūpām, ielikdams šajā skūpstā visu, ko tik ilgi bija velējies viņai pateikt, un Sara nekavēja Joahimu to darīt. Viņa nevarēja neļauties. Ari viņa gribēja Joahimu, tāpat kā viņš. Nu jau vairāk nekā četrus gadus viņa nebija redzējusi savu vīru, un trīsarpus gadus viņa bija pavadījusi plecu pie pleca ar šo vīrieti, pieaugot mīlestībai un cieņai pret viņu. Un tomēr viņa zināja, ka viņiem nav tiesību darīt to, pēc kā abi ilgojās. Sara zināja, ka ne jau šīs ilgas ir nozīmīgākais dzīvē. Bija viņas zvērests, un bija vīrietis, kuru viņa mīlēja vairāk par jebkuru.

- Es mīlu tevi, - Joahims čukstēja un atkal skūpstīja

Sātu.

- Es arī tevi mīlu, - viņa teica. Bet viņa joprojām mīlēja ari Viljamu, un abi to zināja.

Drīz pēc tam Joahims aizgāja atpakaļ uz pili, cienīdams gan Sāni, gan to, ko viņa prasīja no Joahima. Nākamajā dienā viņš atgriezās un spēlējās ar bērniem, un dzīve ritēja kā agrāk, it kā šīs sarunas nemaz nebūtu bijis.

Pavasari karš nesa vāciešiem neveiksmi pēc neveiksmes, un Joahims stāstīja Sārai par to, kas, viņaprāt, var nolikt. Aprīlī viņš jau bija pārliecināts, ka visu karaspēku atvilks atpakaļ tuvāk Vācijai, un Joahims baidījās, ka viņam nāksies atstāt Sāru un bērnus vienus. Viņš solīja atgriezties, vai nu karš būs zaudēts, vai tajā būs uzvarēts, viņam bija vienalga. Ja tikai viņi abi paliktu dzīvi. Joahims ieturēja distanci, lai gan šad un tad viņi skūpstījās, bet abi nebija ļāvuši tam aiziet par tālu. Tā bija labāk, un viņš zināja, ka tad nevienam nekad nebūs jānožēlo, un Sārai bija vajadzīgs laiks. Sāra joprojām gribēja ticēt, ka Viljams ir dzīvs un varētu atgriezties. Bet Joahims zināja, ka pat tādā gadījumā Sārai būtu sāpīgi atteikties no mīlestības pret viņu, Joahimu. Sāra jau paļāvās uz viņu,

Joahims bija viņai nepieciešams. Tagad viņi bija vairāk nekā draugi, kaut ari viņajoprojām vēl mīlēja Viljamu.

Joahims pievērsa visu uzmanību ziņām no Berlīnes, un pirmo reizi Sara neinteresējās par pasaules notikumiem. Viņa bija aizņemta ar Lizijas kopšanu, kurai jau kopš marta bija stiprs klepus, un arī Lieldienās meitenīte bija vārga un slima.

- Nezinu, kas viņai kaiš, - kādu vakaru Sara žēlojās, sēdēdama ar Joahimu virtuvē.

- Kāds gripas paveids. Ciematā ļaudis slimoja ar to visu ziemu,

Sara bija aizvedusi meitu pie ārsta uz pili, un dakteris apgalvoja, ka plaušu karsonis tas neesot, taču viņa dotās zāles bērnam nebija līdzējušas.

- Vai tā nevar būt tuberkuloze? - viņa noraizējusies jautāja Joahimam, bet Joahims tā nedomāja. Viņš bija lūdzis, lai ārsts dabū vēl kādas zāles, taču beidzamajā laikā viņi nesaņēma nekādus medikamentus. Visas rezerves bija izbeigušās, un viens no ārstiem bija jau aizsūtīts uz fronti, otram bija jādodas turp maijā. Bet vēl pirms tam Elizabete atkal gulēja gultā ar stipru drudzi. Viņa bija nokritusies svarā, un viņas acis bija stiklainas, bērns izskatījās ārkārtīgi slikti Un mazais Filips sēdēja pie viņas gultiņas visu dienu, dziedāja un stāstīja viņai pasakas.

Pa dienu Emanuēla centās nodarbināt zēnu, bet tagad Filips bija satraukts par Liziju. Viņajoprojām bija Filipam “viņa” bērniņš, un zēns bija nobijies, redzēdams māsu tik slimu, turklāt arī mamma bija noraizējusies. Viņš visu laiku vaicāja, vai māsa izveseļosies, viņš deva Elizabetei dzert un masēja viņai muguru, kad viņa pārāk stipri klepoja. Sara solīja Filipam, ka māsiņa izveseļosies. Joahims nāca katra vakaru un palīdzēja kā spēdams. Bet tagad atšķirībā no tās dienas, kad Elizabete piedzima, viņš nespēja palīdzēt bērnam elpot. Dienu no dienas

viņai kļuva sliktāk, un pirmajā maijā drudzis pieņēmās spēkā.

Abi ārsti tad jau bija prom, un medikamentu rezervju praktiski

nebija. Joahims nevarēja nedz atnest zāles, nedz dot padomus,

viss, ko viņš spēja, bija dienu no dienas lūgt Dievu, kaut

meitenīte atveseļotos.

>

Viņš prātoja, vai neaizvest Elizabeti uz Parīzi, bet viņa bija pārāk slima un stāvoklis arī nebija stabils. Amerikāņi uzbruka Francijas teritorijai, un vācieši bija panikā. No Parīzes vairums karavīru bija nosūtīti uz fronti vai ari atpakaļ uz Berlīni. Reiham bija pienākuši drūrni laiki, bet Joahims bija vairāk noraizējies par Liziju nekā par Vāciju.

Maija sākumā viņš reiz atnāca uz mājiņu un ieraudzīja Sātu pie gultiņas, kā viņa sēdēja jau nedēļām ilgi, turot bērna rociņu, slaukot galviņu ar mitru drānu, taču šoreiz Lizija nekustējās. Joahims vairākas stundas nosēdēja viņām blakus, bet tad viņam bija jāatgriežas savākabinetā. Viņš nedrīkstēja pārāk ilgi būt prom bez iemesla. Tovakar viņš vēlreiz atnāca, un Sara gulēja uz bērna gultiņas, apskāvusi mazo, un snauda. Joahims palūkojās viņās, un tieši tad Sara atvēra acis, un viņš redzēja tajās patiesas mokas. Viņš saudzīgi apsēdās blakus.

- Vai ir kādas pārmaiņas? - viņš nočukstēja, bet Sara purināja galvu. Elizabete kopš rīta nebija modusies. Taču tieši tobrīd bērns sakustējās, un pirmo reizi pēc vairākām dienām atvēra acis un uzsmaidīja mātei. Viņa izskatījās pēc maza eņģelīša ar savām blondajām cirtām un milzīgajām, zaļajām acīm. Viņai bija trīs ar pusi gadiņu, bet slimības laikā meitenīte izskatījās vecāka, it kā nestu visas pasaules raizes uz saviem pleciem.

- Es mīlu tevi, mammuc! - viņa čukstēja, un Sāraapskāva meitiņu, kura atkal aizvēra acis. Pēkšņi Sara saprata. Bija tā, it kā bērns slīdētu prom no viņas. Viņa gribēja to noturēt un vilkt atpakaļ. Viņa izmisīgi vēlējās kaut ko darīt, bet neko

nespēja. Nebija ārstu, nebija zāļu, nebija medmāsu vai slimnīcas... tikai mīlestība un lūgšanas, un tad, Sārai raugoties uz Elizabeti, meitenīte atkal nopūtās, un Sara pieskārās smalkajām cirtām un nomurmināja, ka bezgala rnīl viņu.

- Es mīlu tevi, mīļo bērniņ... es tik loti tevi mīlu... Mā-miņa mīl tevi... un Dievs arī tevi mīl... tu esi drošībā... - Tā viņa čukstēja vēl un vēl reizi, un abi ar Joahimu raudāja, un Lizija pēdējo reizi paskatījās uz viņiem ar mīļu smaidu un tad aizslīdēja nebūtībā, un viņas dvēsele pacēlās debesīs.

Sara sajuta, ka meitenītes vairs nav, bet Joahimam vē! vajadzēja kādu brīdi, lai to saprastu. Joahims apsēdās viņām blakus uz gultas un raudāja, turot abas divas un šūpojot viņas. Viņš atcerējās, kā saņēmis mazo dzīvībiņu, un tagad tās vairs nebija... tik ātri un klusi tā bija aizgājusi. Sara palūkojās Joahimā un ilgi turēja Lizijas augumiņu, līdz beidzot maigi nolaida to lejā, un Joahims noveda Saru pa kāpnēm un aizveda sev līdzi uz pili, lai sarunātu visu par bērēm.

Pašās beigās Joahims visu izdarīja pats. Viņš aizbrauca uz pilsētu un atveda mazu zārciņu, kurā viņi abi raudādami guldīja Elizabeti. Sara bija sasukājusi Lizijai matus un uzvilkusi skaistāko kleitiņu, un viņi ielika zārkā bērna mīļāko lelli. Šis bija visbriesmīgākais notikums Sūras dzīvē, un viņa gandrīz pati nomira, kad zārks tika laists zemes klēpī. Viņa spēja vienīgi piekļauties Joahimam un raudāt, un Filips stāvēja turpat un ķērās viņai pie rokas, nespēdams notikušajam noticēt.

Filips bija nobijies un dusmīgs, un tad, kad sāka aizbērt kapu, viņš metās uz priekšu un mēģināja to aizkavēt. Un, kamēr Joahims maigi viņu saturēja, Filips raudāja, dusmīgi skatoties mātē.

- Tu man meloji! Tu meloji! - viņš kliedza drebot un elsojot, - Tu ļāvi viņai nomirt... manam bērniņam... mans

bērniņš... - Viņu nebija iespējams nomierināt, viņš pēkšņi pieķērās Joahimam un neļāva Sārai nākt tuvumā. Zēns tik ļoti bija mīlējis Lizij u, un zaudēt māsu bija neizturami.

- Lūdzu, Filip... - Sara ar mokām spēja parunāt, satverdama viņa rokas, bet zēns iesita viņai. Sara tomēr paņēma viņu klēpī un nesa uz mājām, un abi raudāja. Un vēl dziļi naktī Sara bija pie Filipa, kurš nevaldāmi raudāja un sauca “savu” bērninu.

Viņiem visiem tas bija neaptverami, Filipam, Emanu-elai... Joahimam... un Sārai... Vienu bridi Elizabete bija... un tad vairs nebija. Sāra vairākas dienas bija kā transā un Filips ari. Viņi staigāja kā pa miglu, gaidot, kad bērns pārnāks mājās, ejot augšup pa kāpnēm un cerot viņu tur ieraudzīt, cerot, ka viss bijis tikai cietsirdīgs joks. Sāra savās sāpēs bija tik akla, ka Joahims pat nemēģināja viņai sacīt, kas norisinās visapkārt, un tikai pēc četrām nedēļām viņš uzdrošinājās paziņot, ka vācieši atkāpjas, viņam jādodas prom.

- Ko? - Sāra teica, joprojām tajā pašā melnajā kleitā tērpusies. Viņa jutās kā simtgadīga vecene, un kleita nokarājās uz viņas auguma kā putnubiedēklim. - Kā? - Viņa nespēja to aptvert.

- Mēs dodamies prom, - Joahims maigi atkārtoja. - Šorīt saņēmām pavēli. Rīt aizejam.

- Tik ātri? - Sāra bija vai slima no jaunās vēsts. Vēl viens zaudējums, vel vienas bēdas.

- Esmu te jau četrus gadus... - Joahims skumji pasmaidīja. - Pārāk ilgs laiks viesībām, vai ne?

Ari Sāra skumji pasmaidīja. Viņa nespēja noticēt, ka Joahims aizbrauc. - Ko tas nozīmē, Joahim?

- Šeit drīz būs amerikāni, un tad viņi dosies uz Parīzi. Tu pie viņiem būsi drošībā. Viņi par tevi parūpēsies. - Vismaz tāds mierinājums viņam bija.

-Un tu?- viņa nobažījusies jautāja. - Vai tev nedraud briesmas?

- Mani atsauc uz Berlīni, un tad slimnīca pārcelsies uz Bonnu. Acīmredzot kāds ir apmierināts ar manu darbu šeit. - Vācieši jau nezināja, cik maz šis darbs gāja viņam pie sirds. - Domājams, es tur palikšu līdz kara beigām. Dievs vien zina, cik ilgi tas būs. Bet ņcc tam es atgriezīšos, cik drīz vien varēšu. - Bija pārsteidzoši, ka pēc četriem gadiem viņš aizbrauc, un Sara saprata, ka viņai patiesi pietrūks Joahima. Joahims tik daudz viņai nozīmēja, un viņa zināja, ka tā būs vienmēr, bet viņa saprata, ka nevar nākotnē solīt to, ko Joahims gribēja. Sirds dziļumos viņas dzīve joprojām saistījās ar Viljamu. Varbūt pēc Lizijas nāves pat vairāk nekā iepriekš, jo lika viņai ilgoties pēc Viljama. Bērnu viņi apglabāja īpašuma tālākajā stūri, blakus mežam, kur viņa tik bieži pastaigājās kopā ar Joahimu, un Sara zināja, ka dzīvē nevar būt nekā sāpīgāka par bērna zaudēšanu.

- Es nevarēšu tev rakstīt, - Joahims sacīja, un Sara saprotoši pamāja ar galvu.

- Man būtu vajadzējis pie tā pierast. Pēdējos četros gados esmu saņēmusi tikai piecas vēstules. Vienu no Džeinas, divas no Viljama, vienu no Vindzoras hercoga un vēl vienu no Viljama mātes, un neviena vēstule nebija nesusi priecīgas ziņas. Es klausīšos radio.

- Atsūtīšu tev ziņu, tiklīdz varēšu. - Tad viņš piegāja Sārai tuvāk un pievilka viņu sev klāt. - Dievs zina, cik man ļoti pietrūks tevis. - Kad viņš to pateica, Sara saprata, cik ļoti ari viņai pietrūks Joahima, cik vientuļi viņai būs. Un viņa skumji palūkojās augšup.

- Man ari tevis pietrūks, - viņa atzinās. Tad viņa ļāva vīrietim sevi noskūpstīt, un Filips no tālienes vēroja abus ar dīvainu dusmu izteiksmi sejā.

— Vai tu ļausi man sevi nofotografēt, pirms es aizbraucu?-Joahims pajautāja, un Sāra novaidējās.

-Tādu? Dievs augstais, Joahim, es izskatos drausmīgi! - Joahims tik un tā grasījās ņemt līdzi otru viņas fotogrāfiju. To, kur Sāra bija kopā ar vīru Vitfildā, abi jauni un rūpju nenomākti, dzīve toreiz vēl nebija parādījusi savu nežēlību. Sārai vairs nebija divdesmit divi, viņai bija divdesmit astoņi gadi, bet tobrīd viņa izskatījās vecāka par saviem gadiem Joahims iedeva viņai savu foto, un visu nakti viņi pavadīja nomodā. Viņš būtu gribējis pavadīt nakti gultā, bet neteica to Sārai, jo zināja, ka tā nenotiks. Tāda nu viņa bija - reti sastopama, uzticama, augsti tikumīga būtne, arī īsta lēdi ja.

Nākamajā l itā Sāra un Filips pavadīja Joahimu ceļā. Filips turējās pie Joahima kāpiosts pie kuģa, bet Joahims skaidroja, kāpēc viņam jādodas prom. Un Sāra prātoja, vai Filipam nešķiet, ka viņš zaudē vēl vienu saikni ar māsiņu. Visiem tas bija grūti un sāpīgi. Tikai Emanuēla izskatījās apmierināta. Vispirms aizbrauca kareivji kravas mašīnās kopā ar medikamentiem, kuriem nebija pa spēkam izglābt Lizijas dzīvību. Tad brauca ātrās palīdzības mašīnas ar pacientiem.

Pirms došanās prom Joahims kopā ar Sāru bija apmeklējuši Elizabetes kapu. Viņš bija nometies ceļos un nolicis pie kapa mazu pušķīti dzeltenu puķu, un tad abi bija raudājuši, un viņš pēdējo reizi bija apskāvis Sāru tālu no savu apakšnieku acīm, kuri tik un tā visu zināja. Viņi zināja, ka Joahims mīl Sāru, bet viņi zināja arī to, ka starp viņiem nekas nav noticis. Sāra kareivjiem simbolizēja cerību, mīlestību un godīgumu. Viņa vienmēr bija pieklājīga un laipna, lai ko viņa domātu par vāciešu izraisīto karu. Un sirds dziļumos vācieši cerēja, ka viņu pašu sievas būs tik stipras kā Sāra. Vairums šo viru, kuri bija iepazinuši Sāru, atdotu savu dzīvību par viņu, tāpat kā Joahims.

Viņš stāvēja un skatījās uz Saru, un pats pēdējais džips gaidīja Joahimu, šoferis galanti lūkojās pretējā virzienā. Joahims cieši pievilka Saru sev klāt.

- Mīlu tevi kā neko un nevienu savā mūžā neesmu mīlējis, -viņš teica, domādams, ka varbūt liktenis nebūs lēmis viņiem vairs tikties, un viņš gribēja, lai Sara to zina. - Vēl vairāk par saviem paša bērniem. - Joahims viņu maigi noskūpstīja, un viņa uz bridi piekļāvās viņam, gribēdama izteikt visu, ko jūt, bet nu jau bija par vēlu. Viņa nevarēja.

Sāra ieskatījās Joahimam acīs, un viņš visu saprata.

- Lai Dievs stāv tev klāt! - viņa čukstēja. - Esi uzmanīgs... es mīlu tevi... - To sakot, viņai aizrāvās balss, un tad viņš pieliecās pie Filipa, joprojām turēdams Sāras roku. Viņi visi kopā bija tik daudz pārcietuši.

- Uz redzēšanos, mazais vīrs! - Joahims teica aizlauztā balsī. - Rūpējies par savu māli! - Viņš noskūpstīja zēna pieri un tad sabužināja tam matus, un Filips piekļāvās viņam, tad palaida vaļā. Joahims izslējās un ilgi lūkojās Sarā. Tad viņš atlaida viņas roku un iekāpa džipā, kur neapsēdies turpināja māt ar roku, līdz mašīna sasniedza pils vārtus. Viņa redzēja vairs tikai putekļu mākoni ceļa līkumā, Joahims bija prom, un Sāra stāvēja elsodama.

- Kāpēc tu ļāvi viņam aizbraukt? -Filips nikni skatījās uz raudošo māti.

- Mums nebija citas iespējas, Filip. - Bija pārāk grūti izskaidrot zēnam pasaules politiku. - Viņš ir labs cilvēks, kaut ari vācietis, un tagad viņam jādodas uz mājām.

- Vai tu viņu mīli?

7

Sāra svārstījās, bet tikai brīdi.

- Jā, mīlu. Viņš bija mums labs draugs, Filip.

- Vai tu mīli viņu vairāk nekā manu tēti?

Šoreiz Sāra nesvārstījās - pat ne mirkli.

- Protams, nc!

- Es gan.

- Nē, - viņa cieti noteica. - Tu tikai vairs neatceries savu tēli, bet viņš ir brīnišķīgs. - Tad viņai pietrūka elpas, iedomājoties par Viljamu.

- Vai viņš ir miris?

- Es domāju, ka ne, - viņa uzmanīgi atbildēja, negribēdama melot dēlam, bet gribēdama dalīties savā ticībā, ka reiz viņi atkal ieraudzīs Viljamu. - Ja mums laimēsies, tētis kādu dienu atgriezīsies.

- Un Joahims arī?

-To es nezinu, - Sāra atbildēja pēc labākās sirdsapziņas, un viņi roku rokā devās atpakaļ uz māju. Klusēdami.

Sešpadsmitā nodala

Septiņpadsmitajā augustā ieradās amerikāņi, un Sara un Filips, un Emanuēla visu vēroja. Viņi jau nedēļām ilgi bija gaidījuši amerikāņus, un Sara ļoti gribēja redzēt savus tautas-brāļus. Tie piebrauca pie pils veselā virknē džipu, tieši tāpat kā pirms gadiem vācieši. Tāda traka déjà vu* sajūta, tikai amerikāņi nevērsa pret Sāru savu šauteņu stobrus, un viņa saprata katru vārdu, un kareivji uzgavilēja, kad uzzināja, ka Sara ir Amerikas pavalstniece. Viņajoprojām ik dienas domāja par Joahimu, bet varēja tikai cerēt, ka viņš veiksmīgi nokļuvis Berlīnē. Un Filips joprojām runāja par Joahimu. Tikai Emanuēla vairs nepieminēja vāciešus.

Amerikāņus komandēja ģenerālis Foksvērts no Tcksa-sas, viņš bija ļoti laipns un bezgalīgi atvainojās, jo novietošot savus vīrus staļļos. Bet pārējie uzslēja teltis un izmantoja ari uzrauga namiņu, kuru Sāra nesen bija atbrīvojusi, un daži pat apmetās viesnīcā. Viņi neizlika Sāru no pils, kurā viņa bija ievākusies kopā ar Emanuēlu un Filipu.

* Jau redzēta. (Tulk. nu fr. vai.)

- Mēs jau esam pieraduši. - Sara pasmaidīja. ^

Ģenerālis drošināja Sūru, ka vīri neko nesabojās. Viņi

bija draudzīgi noskaņoti, taču ievēroja zināmu distanci. Karavīri mēģināja paflirtēt ar Emanuēlu, taču meitene neizrādīja interesi, un vēl viņi bieži nesa Filipam ledenes.

Augustā, kad amerikāņi atbrīvoja Parīzi, visi dzirdēja baznīcā skanam zvanus, Bija divdesmit piektais augusts, un Francija beidzot bija brīva. Vācieši bija ārā no valsts, un kaunpilnajai okupācijai beidzot pienāca gals.

- Vai tiešām viss beidzies? - Sara kā neticēdama jautāja ģenerālim Foksvērtam.

- Gandrīz. Tas būs beidzies pavisam, kad mēs tiksim līdz Berlīnei. Bet šeit tas ir beidzies. Ja vēlaties, jūs tagad varat doties uz Angliju.

Sāra nespēja izlemt, bet viņai likās, ka būtu pieklājīgi vismaz aizbraukt apciemot Viljama māti. Sāra nebija izbraukusi no Francijas piecas gadus. Tas bija neticami.

Tieši pirms Filipa dzimšanas dienas Sara kopā ar viņu izbrauca uz Angliju, atstājot Emanuelas uzraudzībā pili. Meitenei piemita liela atbildības sajūta, un Sāra bija samaksājusi viņai algu arī par kara gadiem. Iepriekšējā ziemā bija gājis bojā Emanuelas brālis Anrī. Viņš bija Pretošanās kustības varonis.

Ģenerālis Foksvērts Parīzē bija izkārtojis, ka Sāra un Filips dosies uz Londonu kara lidmašīnā, un starp tās apkalpes locekļiem bija izplatījusies ziņa, ka tie vedīs Vitfīldas hercogieni un viņas dēlu, lordu Filipu.

Amerikāņi aizveda viņus līdz Parīzei džipā, un pirms došanās uz lidostu viņi apmeta loku pa pilsētu. Tādēļ lidostā viņi ieradās tikai brīdi pirms lidojuma, un Sāra skrēja uz lidmašīnu ar Filipu uz rokām, vēl nesot arī mazu koferīti. Kad viņa pieskrēja pie lidaparāta, kāds kareivis viņu apturēja.

pašu, Filipam dzimstot, bija teicis Viljams - ka zēns izskatās pēc viņa tēva.

Tad Viljama māte ieveda abus iekšā un pacienāja ar tēju un mājās ceptām kūciņām, Filips godbijīgi vēroja vccomāti un pārsteidzoši labi sapratās ar viņu. Un pēc tam viens no kalpotājiem aizveda Filipu apskatīt staļļus un zirgus, kamēr vecā hercogiene parunāsies ar Sūru. Viņa zināja, ka Sara bijusi ministrijā, un gribēja dzirdēt, ko viņai tur teikuši, bet nebija pārsteigta, ka ziņas nelikās visai cerīgas. Īstenībā Viļjama māte visu uztvēra daudz mierīgāk nekā Sara, un tas Sūrai bija pārsteigums.

-Domāju, ka mēs neuzzināsim, kas noticis ar Viljamu, kamēr Vācija nebūs kritusi, un es ceru, ka tas notiks drīz, -sacīja hercogiene. - Droši vien ir kāds, kas to zina, bet viena vai otra iemesla dēļ pagaidām klusē.

No otras puses, Viljams varēja iet bojā, nolaižoties ar izpletni, viņu varbūt nošāvis kāds karavīrs, kas tā arī nav uzzinājis, kas ir Viljams, un apbedījis kāds vietējais zemnieks. Viņš vālējis iet bojā daudzos un dažādos veidos, un, ja Viljams būtu palicis dzīvs, tam būtu daudz mazāk izskaidrojumu, to Sara tagad saprata. Bija maz ticams, ka vīrs vēl ir dzīvs, tomēr Sara vēl turējās pie mazā cerību stariņa, it īpaši tagad, atrazdamās Anglijā. Sev par apbēdinājumu, viņa bija uzzinājusi, ka viņas māsasvīrs Pīters gājis bojā Aleutu salās, un Džeīna bija tikpat skumju mākta kā Sara bez Viljama.

Vitfīldā vīrs likās kā viņas dzīves daļa. Viss šeit atgādināja Viljamu. īpaši tas Saru aizkustināja nākamajā dienā, kad vīramāte uzdāvināja Filipam poniju. Zēns bija tik satraukts un tik priecīgs! Sara viņu tādu nebija redzējusi kopš Lizijas nāves un Joahima aizbraukšanas. Un šeit Filips bija daļa no sava tēva pasaules, viņš iederējās šajā dzīvē, kādai bija dzimis.

Bērnam patika pali atrašanās šeit. Viņš dedzīgi teica mātei, ka vēlas te palikt, kad Sāra beidzot paziņoja, ka oktobri dosies atpakaļ uz Franciju.

- Mamm, vai es varēšu ņemt līdzi poniju?-viņš jautāja, bet Sāra papurināja galvu. Viņi atkal grasījās doties ar armijas lidmašīnu, un tajā nekādi nevarēja vest poniju. Daži amerikāņi joprojām atradās pils teritorijā, un viss bija pārāk sarežģīti, lai rūpētos vēl par zirgu. Turklāt bez citām raizēm Sāra tagad sāka izjust patiesas bēdas par Viljama zaudēšanu. Vit-fildas apmeklējums bija padarījis Viljama prombūtni daudz reālāku, un Sūrai vīra trūka vairāk nekā jebkad.

- Mēs drīz. atgriezīsimies, mīļais, un vecāmāte parūpēsies par tavu poniju.

Zēns noskuma, ka nevar ņemt zirdziņu līdzi uz Franciju. Bija dīvaini domāt, ka ar laiku Filipam piederēs visa Vilftlda. Saru līdz sirds dziļumiem saviļņoja tas, ka apkalpotāji sāka saukt zēnu par “jūsu labdzimtību”. Viņuprāt, Viljams vairs neatgriezīsies un Filips tagad bija hercogs.

- Es joprojām ticu, ka mēs par viņu vēl ko dzirdēsim, -pirms Sūras aizbraukšanas teica Viljama māte. - Neatmet cerības pavisam! - viņa drošināja vedeklu. - Es tās neatmetu. - Un Sāra to apsolīja, bet sirds dziļumos jau sāka sērot par vīru.

Nākamajā dienā viņi devās atpakaļ uz Franciju, un ministrija bija parūpējusies arī par viņu nokļūšanu pilī. Tur viss likās kārtīgāks nekā pirms sešām nedēļām, kad viņi bija aizbraukuši. Emanuēla uzturējās pilī, un ģenerālis lika saviem padotajiem ievērot kārtību, ari karavīru bija mazāk. Bija atgriezušies ari daži bijušie strādnieki, kas kopa dārzu, un pēc pārbraukšanas Sāra atsāka darbu pie kokgriezumu atjaunošanas un sīkiem remontdarbiem, kūms nebija veikuši vācieši. Joahima modrības dēļ vācieši bija nodarījuši pilij pārsteidzoši maz postījumu.

Sāra bieži iedomājās par Viljamu, bet viņai nebija nekādas iespējas uzzināt, kā viņam klājas un kur viņš atrodas. Reizēm viņa par to raizējās. Un savās lūgšanās vienmēr pieminēja gan Joahimu, gan Viljamu.

Tāgada Ziemassvētki pilī bija ļoti klusi, un Sāra jutās bezgala vientuļa. Viss bija šķietami atgriezies ierastajās sliedēs, bet, protams, pasaules karš joprojām turpinājās. Taču tagad uzvaras guva sabiedroto spēki, un visi cerēja, ka drīz karš beigsies.

Pavasari sabiedrotie devās uzbrukumā Berlīnei, un pēdīgi maijā karš Eiropā bija beidzies. Hitlers bija izdarījis pašnāvību, daudzi viņa virsnieki bija aizbēguši. Vācijā valdīja haoss, no turienes plūda informācija par briesmu darbiem, kas pastrādāti koncentrācijas nometnēs, bet Sārai joprojām nebijaziņu nedz par Viljamu, nedz par Joahimu. Viņai nebija ne jausmas, kas ar abiem vīriešiem noticis, ja viņi vēl ir dzīvi. Viņa tikai aizvadīja pilī dienu no dienas, līdz viņai piezvanīja no Aizsardzības ministrijas.

- Jūsu labdzimtība, mums ir kāda ziņa jums, - klausulē skanēja sprakšķoša balss, un Sārai jau bija asaras acīs, pirms vēl kas bija pateikts. Filips stāvēja virtuvē un vēroja māli, nesaprotot, kādēļ viņa raud. - Mēs domājam, ka varbūt esam uzgājuši mūsu cilvēku vai... hm, pareizāk- sakot, jūsu viru. Vakar atbrīvojām kādu karagūstekņu nometni, un tur atradās četri neidentificēti gūstekņi... hm, diezgan smagā stāvoklī... Bīstos, ka viens no tiem ir viņš... ja tas ir viņš. Bet viens no mūsu virsniekiem bijis kopā ar Viljamu Sendhērstā un apgalvo, ka pazīst viņu. Mēs vēl neesam par to pārliecināti, bet šovakar nosūtīsim viņu uz Angliju. Mēs gribētu, lai jūs atlidojat uz Londonu, ja varat.

Ja viņa var? Pēc trijiem gadiem, kad netika saņemta nekāda vēsts? Vai viņi joko?

- Es būšu tur. Vai jūs varat noorganizēt transportu? Es tūlīt braucu.

- Nezinu, vai mēs varēsim jūs paņemt agrāk nekā rītdien, jūsu labdzimtība, - viņš pieklājīgi sacīja. - Visur valda diezgan liels haoss, Berlīne un itālieši, un tā tālāk.

Visā Eiropā valdīja haoss, bet Sara bija gatava vajadzības gadījumā doties pāri Lamanšam peldus.

Aizsardzības ministrija atkal sazinājās ar amerikāņiem Parīzē, un šoreiz pēc viņiem atbrauca sabiedroto džips, kuru Sara un Filips nepacietīgi gaidīja. Pagaidām viņa nebija sacījusi dēlam, kāpēc šoreiz dodas uz Londonu, viņa negribēja sagādāt zēnam vilšanos, ja nu atrastais vīrs nebūtu Viljams, bet Filips tik un tā priecājās par braucienu pie vecāsmātes un saviem iemīļotajiem zirgiem. Sara grasījās nosūtīt Filipu tieši uz Vitfīldu, un tad Gaisa karaspēku automašīna nogādās Sāni vienu pašu uz slimnīcu. Sārai bija pateikts, ka visi četri ir nopietni slimi un sakropļoti, bet nebija paskaidrots, kas varētu kaitēt Viljamam. Viņai tomēr galvenais bija tas, ka Viljams ir dzīvs un viņu var glābt. Un, ja tas ir Viljams, Sara nozvērējās darīt visu iespējamo, lai izglābtu viņa dzīvību.

No Parīzes uz Londonu viņi aizlidoja ļoti ērti, un tur jau bija automašīna, ar kuru nogādāt Filipu uz Vitfīldu, un kareivji militāri atdeva Filipam godu, kas viņam ārkārtīgi palika. Pēc tam Sara devās uz Čelsijas Karalisko slimnīcu, lai apskatītu tikko no Vācijas atgādātos gūstekņus. Viņa lūdza Dievu, kaut viens no viņiem patiešām būtu Viljams.

Sis iespējamais esot Viljama augumā, bet sverot apmēram simt trīsdesmit vai simt četrdesmit mārciņas, viņam esot sirmi mati, un viņš izskatoties daudz vecāks nekā Vitfildas

hercogs. Tā viņu aprakstīja Sārai, un pa ceļam uz slimnīcu viņa visu laiku klusēja. Saru veda garām palātām ar smagi slimajiem, garām aizņemtiem ārstiem un medmāsām. Slimnīcā bija saaicināti ārsti no visas Anglijas, jo no karagūstekņu nometnēm visu laiku tika sūtīti neskaitāmi gūstekņi

Vīrieti, kurš tika uzskatīts par Viljamu, ārsti bija ievietojuši atsevišķā palātā. Pie viņa gultas stāvēja sanitārs, kas uzraudzīja slimnieka elpošanu. Viņa degunā bija iespraustas caurulītes, uz mutes bijarespirators, pāri gultai slējās dažāda aparatūra, un pašu slimnieku slēpa skābekļa telts.

Sanitārs atlocīja tās malu, lai Sara varētu vīrieti identificēt, un Aizsardzības ministrijas pārstāvji atpalika pieklājīgā attālumā. Slimnīcā joprojām gaidīja zobu nospiedumu kartīti no Aviācijas daļas, lai identifikācija būtu pilnīgi oficiāla. Bet Sārai nebija vajadzīgi zobu nospiedumi, lai pateiktu, kas ir šis vīrietis. Viņš bija tā novājējis, ka gandrīz vairs nebija pazīstams, viņš izskatījās pēc sava tēva. Piegājusi gultai tuvāk, Sara pieskārās pie viņa vaiga. Viņš bija atgriezies pie Sāras no mirušajiem, ari tagad viņš nepakustējās, bet Sārai vairs nebija ne mazāko šaubu. Tas bija Viljams. Tad Sara pagriezās pret saviem pavadoņiem, un viņas sejas izteiksme runāja viņas vietā, un asaras ritēja pār viņas vaigiem..

- Paldies Dievam, -- nočukstēja sers Alans, atbalsodams Sāras izjūtas. Viņa stāvēja kā piekalta pie gultas, aizskardama Viljama seju un rokas, acis no vīra nenovērsdama. Sara pacēla viņa roku sev pie lūpām un noskūpstīja viņa pirkstu galiņus. Viljama rokas un seja bija vaska dzeltenumā, un bija redzams, ka viņš ir tuvu nāvei, bet tagad Sāra zināja, ka tiks darīts viss iespējamais Viljama dzīvības glābšanai. Sanitārs atkal nolaida lejā skābekļa telts malu, un pēc brīža ieradās divi ārsti un trīs medmāsas, un tad ārsti lūdza, lai Sāra iziet no palātas. Tas bija kā brīnums. Viņa bija zaudējusi Liziju.. bet tagad bija

atradies Viljams. Varbūt Dievs nebūt nebija tik nežēlīgs, kā viņai bija licies. Tad Sara palūdza vīriem no ministrijas, vai viņi nepalīdzētu sazvanīt Vitfīldā Viljama māti. To viņi tīīlīt noorganizēja no administrācijas kabineta, un sirmā hercogiene atviegloti uzelpoja, pēc tam sāka raudāt tāpat kā Sara.

- Paldies Dievam... nabaga zēns... kā viņš jūtas?

- Šķiet, ka ne pārāk labi, māt. Bet drīz viņam kļūs labāk. - Sara cerēja, ka tie nav meli, jo viņa pati vēlējās tam ticēt. Viljams taču nebūs pārcietis to visu, lai tagad nomirtu. Viņa vienkārši nepieļaus to.

Pēc tam Aizsardzības ministrijas pārstāvji aizbrauca, un slimnīcas vadītājs atnāca apspriesties ar Saru par Viljama veselības stāvokli. Viņš nebija liekvārdīgs un uzreiz ķērās pie lietas.

- Mēs nezinām, vai jūsu vīrs izdzīvos, jūsu labdzimtība. Viņam ir gangrēna abās kājās, un viņš jau ļoti ilgi ir slimojis. Varbūt gadiem ilgi. Viņam bijuši sarežģīti, nedzīstoši lūzumi abās kājās. Iespējams, ka kopš lēciena ar izpletni viņa kājās ir infekcija. Mēs nevaram izglābt viņa kājas un, iespējams, nevarēsim izglābt arī dzīvību. Jums tas jāzina.

Sara to zināja, bet atteicās pieņemt. Tagad, kad Viljams bija atgriezies, viņa nekādā ziņā nedrīkst viņu zaudēt.

- Jums jāglābj viņa kājas. Viņš taču nebūtu visu to izturējis tādēļ vien, lai zaudētu tās.

-- Mums nav cilas iespējas. Vai varbūt tikai niecīga cerība. Viņa kāias tik un tā nevarēs darboties, muskuli un nervi ir pārāk cietuši, viņam būs jāpārvietojas ar krēslu.

- Labi, bet lai tajā invalīdu krēslā būtu arī viņa kājas.

- J ūsu labdzimtība, es nezinu, vai jūs pareizi sapratāt... gangrēna...

Sara apgalvoja, ka visu ļoti labi sapratusi, bet lūdza, lai ārsts vismaz pacenšas glābt Viljama kājas, un ārsts noguris

apsolījās mēģināt, bet viņai jāskatotics uz visu daudz reālistiskāk.

Nākamo divu nedēļu laikā Viljamam vajadzēja pārciest četras operācijas, un Viljams ar mokām pārcieta katru no tām, taču tomēr palika dzīvs, lai gan kopš ierašanās brīža ne reizi nebija nācis pie samaņas. Pirmās divas operācijas bija kājās, trešā - mugurkaula rajonā, ceturtā - iekšējos orgānos, kuru traucētās funkcijas bulu varējušas ar laiku maksāt viņam dzīvību. Un neviens no ārstiem nesaprata, kā Viljams spējis izdzīvot. Viņš bija slimības un infekciju novājināts, galējā pakāpē badā izvārdzis, ar salauztiem un nesaaugušiem kauliem, un viņa miesā bija redzamas spīdzināšanas pēdas. Viņš to visu bija pārcietis un bija dzīvs - lai gan tik tikko.

Trešajā nedēļā ārsti bija izdarījuši visu iespējamo, un tagad atlika tikai gaidīt, lai redzētu, vai Viljams atgūs samaņu vai varbūt paliks komas stāvoklī, vai varbūt nomirs. Šobrīd neviens neko nevarēja paredzēt, un Sara sēdēja pie vīra augām dienām, turot viņa roku, runājot ar viņu, vēloties, lai viņš atgriežas dzīvē, līdz pati izskatījās gandrīz vēl sliktāk par Viljamu. Viņa bija novājējusi un bāla, viņas acis bija stiklainas, bet viņa sēdēja un uzraudzīja Viljamu. Kādu dienu ienāca viena no medmāsām un, klusi pašūpojusi galvu, teica:

- Viņš nevar jūs dzirdēt, jūsu labdzimtība. Nenomokie-ties pārāk! - Viņa bija atnesusi Sūrai tasi tējas, un Sara to ar pateicību pieņēma, taču joprojām domāja, ka Viljams spēj viņu sadzirdēt.

Jūlija beigās ārsti izdarīja vēl vienu - aizkuņģa dziedzera operāciju un atkal gaidīja, un Sara sēdēja pie Viljama un runāja, un skūpstīja viņa pirkstu galus, un uzmundrināja viņu, ne uz brīdi neatstādama telpu. Viljama palātā viņai tika ienesta gulta, un viņa bija ictēipta māsiņas uzsvārcī un tā sēdēja dienu no dienas, ne mirkli nezaudējot cerības. Vienīgi tad,

kad sirmā hercogiene atveda uz slimnīcu Filipu, Sara devās pie dēla lejā uz viesu istabu. Zēnam neļāva doties uz palātu, un jāatzīst, viņam būtu bijis bail uz turieni iet. Filipam bija pastāstīts, cik ļoti slims ir tēvs, un, patiesību sakot, zēnam viņš bija svešinieks. Viņš nebija redzējis tēvu tādā vecumā, ka varētu kaut ko atcerēties. Bet Sara bija laimīga par tikšanos ar zēnu, jo dēla viņai ļoti pietrūka, un zēnam pietrūka mātes, taču Sara nevarēja pamest Viljamu vienu.

Pirmajā augustā galvenais ārsts Sārai paziņoja, ka viņai jābrauc prom. Ka Viljams nekad ncatgūšotics no komas. Viņam vairs neesot Iemīs pamosties. Tādā stāvoklī viņš varot > * •>

nogulēt dienām vai arī gadiem ilgi, un, ja viņš varētu pamosties, tagad tas jau bulu noticis. Sārai esot jāsamierinās ar šo faktu.

- Kā jūs varat zināt, ka viņš pēkšņi nepamodīsies, teiksim, šajā pēcpusdienā? - Sāra jautāja un, kā ārstam likās, bija nelielā histērijā. Taču viņa zināja tikai to, ka ārstiem izdevies saglabāt Viljama kājas, tādēļ viņiem nav tiesību atteikties no cerībām. Piecas nedēļas viņa nebija naktīs kārtīgi gulējusi, un viņa nebija ar mieru tagad atmest visam ar roku, lai arī ko teiktu ārsti, bet galvenais ārsts pastāvēja uz savu.

- Esmu ķirurgs jau gandrīz četrdesmit gadus, - viņš teica, - un reizēm ir jāsaprot, kad ir vērts cīnīties un kad jāpadodas. Mēs cīnījāmies... un mēs zaudējām... tagad jums ar to jāsamierinās.

- Viņš bija karagūsteknis trīs ar pusi gadu, vai to jūs sauktu par padošanos? - Sāra kliedza. -Tad viņš nepadevās, un es nepadošos tagad. Vai sapratāt?

- Protams, jūsu labdzimtība! Es pilnībā saprotu. - Ārsts klusi izgāja no palātas un pateica galvenajai māsai, ka Vit-fildas hercogienei nepieciešams kāds nomierinošs līdzeklis, taču Sāra to dzirdēja un nozibsnīja ar acīm. Viņa bija kā

neprātā. Viņu bija apsēdusi doma par to, ka Viljams jāizglābj.

-Nabaga vīrs ir gandrīz jau miris. Viņai būtu jāļauj tam mierīgi aiziet, - galvenā māsa teica māsiņai turpat tuvumā, bet šī sieviete savā māžā bija pieredzējusi arī neparastus gadījumus, tādēļ tikai pašūpoja galvu. Vienā no palātām gulēja vīrietis, kurš nesen bija pamodies no sešus mēnešus ilgas komas pēc gaisa uzlidojuma.

- Nekad nevar zināt, - viņa teica un iegāja Viljama un Sūras palātā. Sara sēdēja krēslā pie gultas, klusi stāstot Viljamam par Filipu, par Viljama māti, par Vitfddu, par Delamēzas pili, pat pieminēja Liziju. Sara teiktu jebko, lai tikai atmodinātu Viljamu, un tomēr pagaidām nekas to nebija spējis, un Sūra klusībā saprata, ka viņas spēki iet uz beigām, lai gan nekad nebūtu to atzinusi skaļi. Medmāsa skatījās un tad maigi uzlika roku uz Sāras pleca, un pēkšņi vienu mirkli viņai likās, ka redzējusi slimnieku sakustamies. Viņa vēl neko neteica. Sara arī to bija redzējusi, viņa brīdi klusēdama sēdēja un tad atkal sāka runāt. Viņa lūdza, lai Viljams atver acis un tikai vienu pašu reizīti paskatās uz viņu... mazu mirklīti... lai viņš tikai paskatās, kāda viņai frizūra. Viņa pati veselu mēnesi nebija paskatījusies spogulī un pati nevarēja iedomāties, pēc ka izskatās, bet viņa tikai turpināja runāt un runāt, skūpstot Viljama rokas un vēršoties pie viņa, kamēr medmāsa kā apburta skatījās; un tad lēnām Viljama acis atvērās un viņš paskatījās uz Sāni un pasmaidīja, un tad atkal aizvēra acis un pasmaidīja, un Sara sāka klusi elsot. Viņi bija to paveikuši... viņš bija atvēris acis... arī māsiņa tagad raudāja, un viņa satvēra Sāras otru roku, kamēr Sara joprojām runāja.

Viljams vēl kādu brīdi nekustējās un tad ļoti lēnām pagrieza galvu un palūkojās tieši uz sievu.

-Izskatās ļoti labi, - viņš aizsmacis nočukstēja.

- Kas? - Sara nesaprata, par ko viņš runā, bet juta, ka

šis ir viņas dzīves laimīgākais bridis. Viņa gribēja atvieglojumā vai kliegt, taču tikai noliecās un noskūpstīja Viljamu.

- Tavi mati... vai tad tu man nejautāji par to? - Gan māsiņa, gan Sara iesmējās, un līdz nākamajai dienai viņas jau bi ja dabūjušas pacientu tik tālu, ka viņš varēja pussēdus dzert buljonu un vāju tēju. Līdz nedēļas beigām viņš jau sarunājās ar visiem un sāka atgūt spēkus, lai gan joprojām izskatījās pats pēc sava agrākā “es” spoka. Bet viņš bija te Viņš bija dzīvs. Tikai tas vienīgais uztrauca Saru, Tikai tā dēl viņa dzīvoja.

Drīz Viljamu apraudzīt atnāca pārstāvji no Aizsardzības ministrijas un no Iekšlietu ministrijas, un, pietiekami atguvis spēkus, viņš pastāstīja, kas ar viņu bija noticis Tas notika vairāku sarunu laikā, un Viljama piedzīvotais bija gandrīz neticams. Tas izraisīja visos šausmīgu sašutumu par vāciešu rīcību, un Viljams pat neļāva Sārai uzturēties palātā, kamēr viņš visu izstāstīja. Viņi bija vēl un vēl reizi lauzuši viņa kāju kaulus, atstājuši viņu neapkoptu, līdz lūzumi iekaisa, viņi bija spīdzinājuši Viljamu ar nokaitētu dzelzi un ar elektrodiem. Viņi bija darījuši visu ko, tikai nebija viņu nogalinājuši. Taču Viljams nebija teicis, kas viņš ir, un arī viņi paši to nedabūja zināt. Kad viņu nometa ar izpletni, pie viņa bija viltoti dokumenti, un vairāk neko vācieši tā arī nebija uzzinājuši. Protams, viņš nebija atklājis ari savas iesūtīšanas mērķi.

Par savu varonību Viljams saņēma ordeni, bet tas bija niecīgs atalgojums par nekustīgām kājām. Sākumā Viljams jutās nomākts, ka nekad nevarēs staigāt, bet Sārai bija taisnība, kad viņa iebilda pret amputāciju. Viljams bija priecīgs par to, ka viņam tomēr atstātas kājas.

Viņi abi bija tik daudz zaudējuši. Kādu dienu pirms Viljama izrakstīšanas no slimnīcas Sara pastāstīja viņam par Lizijii, un abi raudāja par bērnu.

- Ak, mana mīļā... un manis nebija tev blakus...

- Tu neko nebūtu varējis līdzēl. Nebija nedz zāļu, nedz ārstu... Tajā laikā nebija nekā. Amerikāņi uzbruka, un vācieši gatavojās atkāpties, un Lizijai nebija speķa izdzīvot. Pils komandants bija ļoti laipns pret mums, viņš deva mums visu, kas vien viņam bija... bet meitiņa nebija pietiekami izturīga... - Sūra elsoja un lūkojās virā. - Viņa bija tik jauka... tik skaista maza meitenīte... - Sara vairs nespēja parunāt. - Kaut tu būtu viņu pazinis...

- Kādu dienu es viņu ieraudzīšu... - Viljams teica caur asarām. - Kad mēs visi būsim atkal kopā - tur.

Lai gan tas viņiem abiem lika vairāk priecāties par Filipu, Sāra reizēm briesmīgi ilgojās pēc Lizijas, it īpaši, kad gadījās ieraudzīt kādu mazu meitenīti, kas līdzinājās viņai. Sāra zināja, ka daudzas mātes kara laikā zaudējušas bērnus, taču tās bija gandrīz neizturamas sāpes. Viņa bija pateicīga liktenim, ka tagad varēja dalīties tajās ar Viljamu.

Reizēm viņa arī tagad atcerējās Joahimu, bet viņš Sārai likās kā daļa no tālas pagātnes. Kara laika vientulībā un šausmās, un zaudējumos viņš bija vienīgais draugs, ja neskaita Emanuēlu. Bet atminas par viņu sāka lēnām bālēt.

Sārai palika divdesmit deviņi gadi, bet Viljams vē! atradās slimnīcā. Pirms dažām dienām bija beidzies karš Japānā, un visa pasaule par to priecājās. Tajā pašā dienā, kad japāņi uz karakuģa “Missouri” oficiāli padevās, Viljams devās mājās uz Vitfiklu, un nākamajā dienā Filipam palika seši gadi. Šī bija pirmā reize, kad Viljams ieraudzīja savu dēlu kopš tā brīža, kad viņam bija tikai pāris mēnešu, un šī satikšanās Viljamam bija ļoti emocionāla un Filipam - nedaudz dīvaina. Filips ilgi stāvēja un skatījās uz tēvu, līdz beidzot piegāja viņam klāt un aplika rokas ap kaklu, kā mudināja māte. Pat savā braucamkrēslā Viljams bija tik milzīga auguma, ka

izraisīja zēnā godbijīgu cieņu. Un vairāk nekā jebkad Viljams nožēloja tos gadus, kas bija zaudēti.

Vilfīldā pavadītais laiks nāca visiem par labu. Viljams iemācījās viegli pārvietoties ar savu braucamkrēslu, un Sāra beidzot baudīja tik nepieciešamo atpūtu. Filipam ļoti patika Vitlīldā, un tas viņam deva laiku labāk iepazīties ar tēvu.

Reiz Viljams mēģināja ar Filipu runāt par Liziju, bet bija redzams, ka zēnam tas ir sāpīgi.

- Viņa bija loti skaista, - Filips klusi teica, skatīdamies tālumā. - Un, kad viņa saslima, mamma nevarēja dabūt viņai zāles, tādēļ viņa nomira. - Zēna balsī skanēja pat tāds kā mājiens uz nosodījumu, to Viljams uztvēra, bet nesaprata. Vai tas būtu iespējams, ka Filips vainotu māti maziņās nāvē? Bet tas likās tik nereāli, ka Viljams par šo lēmu vairs nerunāja. Zēnam taču vajadzēja zināt, ka māte atdos visu sava bērna dēļ... vai varbūt viņš to nezināja? Viljams bija neizpratnē.

Reizēm Filips runāja arī par Joahimu. Daudz viņš neteica, bet skaidrs bija tas, ka zēnam Joahims paticis. Un, lai arī kāda būtu šī cilvēka tautība, Viljams bija viņam pateicīgs par to laipnību, kādu viņš izrādījis Viljama bērniem. Sāra nekad nerunāja par Joahimu, bet, kad Viljams pajautāja, sacīja, ka viņš bijis labsirdīgs un godīgs cilvēks. Togad viņi nosvinēja Viljama mātes deviņdesmito dzimšanas dienu. Viņa bija vienreizēja sieviete, un tagad, kad Viljams bija atgriezies, viņa jutās pavisam labi.

Visi viņi jutās pavisam labi. Taču nebija noliedzams, ka visi cietuši lielus zaudējumus... zaudējuši laiku... cerības... mīļus cilvēkus... Liziju. Viljams tik ilgi bija prom, gandrīz tika zaudēts pavisam... Joahims, kas bija ienācis viņu dzīvē un aizgājis... Bēdas bija ņēmušas savu daļu, un tagad visi atspirga. Bet reizēm Sārni šķita, ka Filipu tas viss skāris vēl smagāk. Pirmos sešus gadus viņa dzīvē nebija tēva, un tagad viņam nācās par jaunu veidot šīs attiecības, bet tas nebija viegli. Joahima personā viņš bija zaudējis draugu, un vēl viņš bija zaudējis māsu, kuru nekad neaizmirsīs, par kuru vienmēr sēros.

- Tev pietrūkst Lizijas, vai ne? - Sāra viņam jautāja kādu dienu, kad viņi pastaigājās pa mežu, un zēns pamāja ar galvu, paceldams pret māti sāpju pilnas acis, kā darīja vienmēr, kad tika runāts par māsu. - Man arī, mīlulīt! - Sāra cieši paspieda dēla roku, un Filips skatījās uz otru pusi un neatbildēja. Taču viņa acis izteica to, ko bija sapratis Viljams, bet Sāra vēl ne. Zēns vainoja māti māsas nāvē. Tā bija viņas vaina, ka Lizija nomirusi no zāļu trūkuma... tieši tāpat kā māte bija vainīga pie tā, ka Joahims ir prom... Zēns nesaprata, kāpēc šīs nelaimes atgadījušās, bet viņš bija pārliecināts, ka māte vainīga... viņa nav novērsusi nelaimes. Taču viņš tik un tā jutās laimīgs Vitfīldā. Viņš jāja ar poniju, viņš staigāja pa mežu, pavadīja laiku kopā ar vecomāti un pamazām kļuva tuvāks Viljamam.

Septsņpadsmita nodaļa

Viņi atgriezās Francijā tikai pavasarī, un tajā laikā Viljams atkal pilnībā vadīja viņu dzīvi. Viņš likās samierinājies, ka nespēj staigāt, un viņš bija atguvis normālu svaru. Vienīgi agri nosirmojušie mati vērta viņu svešādu. Viņam bija tikai četrdesmit divi gadi, bet karagūstekņu nometnē pārdzīvotais bija darījis Viljamu vecāku. Pat Sara izskatījās nopietnāka nekā pirms kara. Viņi visi, arī Filips, bija cietuši karā. Filips bija nopietns zēns, un viņš bija ļoti nelaimīgs, ka jāpamet VHfīlda. Viņš teica, ka vēloties palikt šeit kopā ar vecomāti un poniju, bet, protams, vecāku gribai bija jāpakļaujas.

Atgriezies Delamēzas pilī, Viljams raudāja. Pils izskatījās tieši tāda pati, kādu viņš to atcerējās, tāda, kādu viņš to bija redzējis sapņos par atgriešanos mājās, un viņš spēja tikai apskaut Sāru un elsot kā bērns. Viņu ierašanās dienā viss izskatījās tik skaisti! Emanuēla un viņas māte bija par to parūpējušās. Gandrīz gadu Emanuēla bija pārvaldījusi pili, un viss bija teicamā kārtībā. Nedz pilī, nedz lās teritorijā,

nedz pat staļļos vairs nebija ne minas no jebkādu armiju atstātām pēdām. Emanuēla bija nodarbinājusi krietnu pulku viru, lai VitfTldu pārbraukšanas brīdī viss būtu kārtībā.

- Izskatās brīnišķīgi, - Sara viņu paslavēja, un Emanuēla jutās iepriecināta. Savam vecumam viņa jau bija ļoti nobriedusi sieviete. Viņai bija tikai divdesmit trīs gadi, bet viņa bija laba organizatore un mācēja darīt visu līdz sīkumiem precīzi.

Tajā pašā pēcpusdienā Sūra aizveda Viljamu uz Lizijas kapu, un viņi abi raudāja, skatoties uz mazo kopiņu. Un atpakaļceļā Viljams atkal apjautājās par vāciešiem.

- Viņi bija šeit tik ilgu laiku, - viņš teica kā starp cilu. - Pārsteidzoši, ka nav nodarījuši nekādus postījumus.

- Komandants bija ļoti labestīgs. Viņš bija jauks cilvēks, un viņš stingri valdīja pār saviem vīriem. Viņam karš nepatika ne mazāk kā mums.

To dzirdot, Viljams izbrīnā sarauca uzacis.

- Vai viņš tev to teica?

- Vairākkārt, - Sara mierīgi atbildēja, nezinot, kācleļ īsti Viljams to jautā, bet kaut kas viņa balsī lika Sārai nojaust, ka viņš ir noraizējies.

- Vai jūs ar viņu bijāt draugos? — Viljams it kā vienaldzīgi jautāja, atcerēdamies, kā Filips bija pieminējis komandantu. Brīžiem Viljamam pat bija licies, ka dēlam labāk patīk vācu virsnieks nekā paša tēvs. Tas, protams, viņam bija trieciens, bet Viljams centās saprast. Un, kad Sara tagad paskatījās virā, viņa nojauta, kādēļ šādi jautājumi radušies. Viņa pagriezās ar seju pret Viljamu.

- Mēs bijām tikai draugi, Viljam. Nekas vairāk. Viņš te dzīvoja ilgi, un ar mums daudz kas notika... Elizabete piedzima. - Sara izlēma būt tikpat godīga pret Viljamu kā vienmēr. - Viņš palīdzēja dzemdībās, izglāba viņai dzīvību, Eliza-

bctc bulu nomirusi, kad nāca pasaulē, ja viņš nebūtu izglābis. - Bet bērns bija miris, tādēļ varbūt vienalga. - Mēs vēl četrus gadus tc dzīvojām. To nevar ignorēt. Bet, ja tu man jautā to, ko es domāju, ka tu jautā... nē, nekas tāds nenotika.

Viljama nākamie vārdi Sāru pārsteidza.

- Filips teica, ka tu viņu esot skūpstījusi, kad viņš brauca prom. - Tas nebija labi, ka Filips tieši tā teicis savam tēvam, bet varbūt zēns nesaprata, ko dara, taču, no otras puses, varbūt saprata. Reizēm Sārai likās, ka viņa nesaprot dēlu. Filips kopš Lizijas nāves vienmēr tā dusmojās uz māli... un Joahims aizbrauca... bet Viljams pārradās... un tagad Filips bieži noslēdzās sevī. Zēnam bi ja daudz kas jāsaprot un jāuzņem sevī. Viņiem visiem las bija jādara.

- Filipam taisnība, tā es darīju, - Sara mierīgi atbildēja. Viņai nekas nebija jāslēpj no Viljama, un viņa gribēja, lai Viljams to saprot. - Viņš kļuva mans draugs. Joahims ienīda Hitleru tāpat kā mēs. Un viņš pasargāja mūs. Kad Joahims devās prom, es zināju, ka nekad vairs viņu neredzēšu. Es nezinu, vai viņš tagad ir dzīvs vai miris, bet cs vēlu viņam visu to labāko. Es noskūpstīju viņu atvadoties, bet es neesmu nodevusi tevi. - Pār Sūras vaigiem lēni ritēja asaras. Un viņa teica patiesību, viņa ir bijusi uzticīga, un Filips bija darījis slikti, izraisīdams Viljamā greizsirdību. Sūra jau zināja, ka dēls ir dusmīgs uz viņu gan par to, ka viņa noskūpstīja Joahimu, gan par to, ka ļāvusi Joahimam doties prom. Filips bija dusmīgs par daudz ko, bet viņa nebija gaidījusi, ka zēns vērsīsies pret viņu. Tagad viņa bija priecīga, ka godīgi var pateikt Viljamam - viņa nav vīru krāpusi. Tas bija vienīgais atalgojums par vientulībā pavadītajām naktīm.

- Piedod, ka jautāju, - Viljams vainīgi teica, bet Sara nometās uz ceļiem pie viņa krēsla un skūpstīja vīra seju un rokas.

- Nejūties vainīgs! Tu drīksti man jautāt visu. Es mīlu tevi. Vienmēr esmu mīlējusi. Es nekad nezaudēju cerību tevi atkal ieraudzīt. Nekad, nekad es neesmu pārstājusi tevi mīlēt. Un es visu laiku ticēju, ka tu pārnāksi. - Tā bija taisnība, Viljams varēja tn lasīt Sāras acīs, to un arī to, cik ļoti Sara mīl viņu.

Tad Viljams nopūtās, viņas vārdi bija snieguši atvieglojumu, viņš ticēja Sūrai. Tobrīd, kad Filips viņam bija to pateicis, Viljams bija šausmās. Bet tagad viņš zināja, ka savā ziņā zēns tādejādi sodīja viņu par aizbraukšanu prom.

- Es necerēju, ka atgriezīšos. Es gan sev mēģināju to iestāstīt, tikai lai varētu izturēt vēl vienu stundu, vēl vienu dienu, vēl vienu nakti... bet man nebija pārliecības, ka es izturēšu. Daudzi to neizturēja. - Viņš bija redzējis mirstam tik daudzus, kurus vācieši bija līdz nāvei nomocījuši. - Tā ir monstru nācija, - Viljams teica, kad viņi devās atpakaļ uz pili, un Sūra neuzdrošinājās iebilst, ka Joahims bijis citāds. Joahims bija teicis, ka viņam riebjoties karš. Bet, paldies Dievam, nu tas bija beidzies.

Viņi bija pilī tikai kādas trīs nedēļas. Emanuēla un Sūra vienu dienu virtuvē cepa maizi, runādamās par šo un to, un Emanuēla sāka uzdot dīvainus jautājumus.

- Jūs droši vien ļoti priecājaties, ka hercoga kungs ir atgriezies, - sacīja Emanuēla, bet tas jau bija redzams ikvienam, kurš uzmeta skatienu Sārai un Viljamam. Sara gadiem ilgi nebija jutusies tik laimīga, un viņi pamazām bija sākuši izdarīt jaunus atklājumus seksuālajā jomā. Dažas pārmaiņas nebija nākušas par labu, bet kopumā viss bija pa vecam, un Viljamam tas darīja jo lielāku prieku tagad, kad viņam bija iespēja izmēģināt.

-Tas ir brīnišķīgi, - Sara laimīga pasmaidīja, mīcīdama mīklu, un Emanuēla vēroja viņu.

- Vai viņš ir paņēmis līdzi daudz naudas? - Tas bija dīvains jautājums, un Sara pārsteigta pacēla galvu.

- Kāpēc? Nē, protams. Kāpēc gan?

- Es tikai pajautāju. - Emanuēla izskatījās apjukusi, un viņai noteikti kaut kas bija padomā, bet Sara nevarēja saprast, kas tieši. Nekad agrāk Emanuēla neko tamlīdzīgu nebija vaicājusi.

- Emanuēla, kāpēc tu to jautā? - Sāra zināja, ka Ema-nuelai bija slepeni sakari ar Pretošanās kustību kara laikā un pēc kara - ar melno tirgu, bet tagad viņa nesaprata, kas Emanuēla! padomā.

- Ir daži cilvēki... reizēm... kuriem vajadzīga nauda. Man ienāca prātā, vai jūs un hercoga kungs nevarētu to viņiem aizdot.

- Tu gribi teikt - vienkārši dot cilvēkiem naudu? Tik vienkārši? - Sāra bija pārsteigta, bet Emanuēla izskatījās domīga.

- Varbūt ne gluži. Kā būtu, ja viņiem būtu kas pārdodams?

- Tu domā, pārlika? - Sāra joprojām nesaprata, ko meitene izdomājusi. Viņa bija beigusi mīcīt mīklu un tagad noslaucīja rokas, cieši skatīdamās Emanuēlā. Sāra nekad nebija turējusi jauno sievieti kādās aizdomās, taču tagad gan. Un šī sajūta Sārai nepatika. - Emanuēla, vai tu runā par ēdamo vai par ko citu?

Jaunā sieviete papurināja galvu un ļoti klusi teica: - Nē... es domāju dārgakmeņus... ir cilvēki... šajā apvidū, kam vajadzīga nauda, lai atjaunotu savas mājas, savu dzīvi... Viņiem ir noslēptas lietas... reizēm zelts... vai sudrabs... vai dārgakmeņi... un tagad viņi grib tos pārdot. - Emanuēla jau labu laiku bija prātojusi, kā lai tagad, kad karš beidzies, iekrāj sev mazliet naudas. Viņa negribēja visu mūžu tīrīt svešas

istabas, pat ne pilī, kaut viņa mīlēja Vilfīldus. Un viņai bija radusies šī doma. Viņa pazina vairākus cilvēkus, kas ļoti gribēja pārdot dārglietas, sudrabu, Faberžē darinātas cigarešu etvijas, visu, ko viņi paslēpuši. Viņa pazina Sambērā kādu sievieti, kam piederēja gluži fantastiska pērļu virtene, kuru viņa izmisīgi vēlējās pārdot kaut tūlīt. Vācieši bija sagrāvuši viņas māju, un viņai bija vajadzīga nauda celtniecībai.

Tā bija savā ziņā kā savešana. Emanuēla zināja tos cilvēkus, kam ir brīnišķīgas dārglietas un vajadzība pēc naudas, bet Vitfīldiem bija nauda. Viņa jau labu laiku bija vēlējusies griezties pie Vitfīldiem ar šo priekšlikumu, tikai nevarēja izdomāt, kā to darīt. Bet arvien vairāk un vairāk cilvēku griezās pie Emanuelas pēc palīdzības, lūdzot, lai viņa parunā ar hercogu. Tā sieviete ar pērlēm jau divas reizes bija apmeklējusi Emanuēlu un daudzi cili arī.

Arī ebreji saka parādīties no savām paslēptuvēm. Vēl tādas sievietes, kas pieņēmušas no fašistiem dārgas dāvanas, bet baidījās tās paturēt. Un Emanuēla vēlējās būt starpniece. Viņai, protams, būs sava peļņa, bet nc pārāk liela. Viņa negribēja izmantot cilvēku izmisīgo stāvokli savā labā. Viņa gribēja palīdzēt gan citiem, gan sevpašai. Taču Sara joprojām skatījās viņā ar neizpratni.

- Bet ko lai cs iesāku ar dārglietām? - Tieši toni viņi bija izvilkuši Sāras dārglietas no slēptuves Filipa istabā.

- Valkājiet tās! - Emanuēla pasmaidīja. Viņa pati būtu gribējusi nēsāt dārglietas, bet pagaidām nevarēja pat atļauties tādas pirkt. Varbūt kādreiz. - Jūs varētu tās atkal pārdot. Ir daudz iespēju, kundze.

- Kādu dienu, - Sūra viņai uzsmaidīja, - tu būsi ievērojama sieviete. - Viņa bija tikai sešus gadus vecāka par Emanuēlu, bet jaunajai sievietei bija milzīga uzņēmība un spēja izdzīvot, pie tam ar tik gudriem paņēmieniem, kādus Sūra

nepārzināja. Viņai pašai piemita iekšējs spēks un izturība, un tādējādi viņas papildināja viena otru. Emanuelai Buržo piemita izmanība.

- Vai jūs aprunāsieties ar hercoga kungu? - viņa bažīgā balsī jautāja Sūrai.

- Es to darīšu, - Sūra apsolīja. - Bet varu galvot, ka viņš noturēs mani par jukušu.

Visjocīgākais bija tas, ka Viljams nebūt neuzskatīja Saru par traku. Viņš jutās uzjautrināts.

- Cik intriģējoša doma! Sī meitene taču ir vienreizēja, vai ne? Tas ir ļoti kārtīgs un jauks veids, kā palīdzēt cilvēkiem un dot viņiem nepieciešamos līdzekļus. Man tas tiešām patīk. Nupat es taisni prātoju, kā lai palīdz šejieniešiem. Taču kaut ko tik neparastu es nebiju iedomājies. - Viņš plati pasmaidīja. - Bet iespējams tas ir. Pasaki Emanuelai, ka es piedalīšos šajā pasākumā, un tad jau redzēsim, kas būs.

Notika tas, ka pēc trim dienām deviņos no rīta atskanēja pils durvju zvans. Sūra nokāpa lejā un ieraudzīja kādu sievieti spīdīgā, melnā kleitā, kas reiz bijusi eleganta, novalkātās kurpēs un veikala “llermes” somiņu pie rokas. Somiņu Sara uzreiz pazina, bet sievieti ne.

- Oui?... Jā?... Vai varu jums kā līdzēt?

- Patiesībā... atvainojiet... es... - Sieviete izskatījās nobijusies, un viņa lūkojās pār plecu, it kā tūlīt kāds varētu viņu satvert. Sara ieskatījās ciešāk un nodomāja, ka sieviete varētu būt ebrejiete. - Piedodiet, man jūs ieteica draugs... man ir lielas grūtības, jūsu labdzimtība... mana ģimene... -Viņas acīs saskrēja asaras, un Sara aicināja sievieti virtuvē, kur pacienāja ar tasi tējas. Sieviete paskaidroja, ka viņas ģimene kara laikā aizsūtīta uz dažādām koncentrācijas nometnēm. Viņa droši vien bija vienīgā, kura palikusi brīvībā. Viņa četrus gadus slēpusies savu kaimiņu pagrabā. Viņas

virs bija ārsts, lielas slimnīcas vadītājs Parīze. Bet nacisti vīnu aizveduši līdz ar viņas vecākiem, viņas abām māsām un viņas dēlu... Sieviete atkal sāka raudāt, un Sūrai nācās savaldīt savas asaras, klausoties šajā stāstā. Sieviete sacīja, ka viņai vajadzīga nauda, lai sameklētu piederīgos. Viņa gribēja doties uz Vāciju un uz Poliju, lai mēģinātu atrast savus tuviniekus izdzīvojušo sarakstos.

- Manuprāt, kundze, jums varētu palīdzēt Sarkanais Krusts Viņi to dara visā Eiropā. - Sara zināja, ka Anglijā Viljams bija ziedojis daudz naudas šim mērķim.

- Es vēlos pali turp doties. Un dažas privātās organizācijas ir loti dārgas. Un tad, kad es viņus atradīšu... vai arī... -Viņa vairs neturpināja teikumu. - Es vēlētos doties uz Izraēlu. - To viņa pateica tā, it kā tā tiešām būtu apsolītā zeme, un Sara sajuta pret viņu dziļu līdzcietību. Sieviete izvilka no somiņas divas palielas kastītes. - Man te ir kaut kas pārdošanai... Emanuēla teica... viņa teica, ka jūs esot ļoti laipna. - Un arī to, ka Sāras vīrs ir ļoti bagāts, bet Vertheimas kundze bija pietiekoši pieklājīga, lai to nepieminētu. Viņa bija izvilkusi divas Vanklīfa kastītes - vienā atradās milzīga smaragdu un briljantu kaklarota, otrā atbilstoša rokassprādze. Šie izstrādājumi izskatījās kā smalkas mežģīnes. Tie bija brīnišķīgi apstrādāti, pārsteidzoši un visnotaļ izcili darinājumi.

- Es... Dievs augstais! Tiešām brīnišķīgi! Nezinu pat, ko teikt... - Sūra nespēja iedomāties, ka varētu valkāt šādas dārglietas. Tās tiešām bija izcilas un pilnīgi noteikti vērtas jebkuru cenu, ko sieviete prasīs, bet kā lai cilvēks sāk tirgoties par kaut ko tik pasakainu? Un tomēr Sārai nezin kāpēc likās, ka viņa labprāt vēlētos šīs dārglietas nopirkt. Viņai nekad nebija piederējis nekas tamlīdzīgs. Un nabaga sieviete vēlējās tās pārdot. - Vai es drīkstu parādīt tās savam vīram? Tūlīt būšu! - Sara uzskrēja pa kāpnēm ar abām kastītēm. - Tu

nespēsi noticēt! - Viņa bija bez elpas, kad stāstīja visu Viljamam. - Sieviete ir lejā... - Sara atvēra kastītes un ielika to saturu Viljamam klēpi. - Viņa grib tās pārdot. - Sara mirdzi-nāja brīnumainos briljantus, un Viljams iesvilpās.

- Loti skaisti, mīlā! Tās tev labi izskatīsies, kad tu strādāsi dārzā. Ļoti labi piestāv zaļajai krāsai...

- Esi taču nopietns! - Tad viņa izklāstīja Viljamam sievietes dzīvesstāstu, un arī Viljams juta viņai līdzi.

- Vai mēs nevaram viņai gluži vienkārši izrakstīt čeku? Es justos kā nelietis, ja atņemtu viņai šīs rotas. Kaut arī man jāatzīst, ka tev viņas labi piestāvētu.

- Paldies, mīļais! Bet ko mēs darīsim ar to sievieti?

- Es pats ar viņu parunāšu. - Viljams bija jau noskuvies, uzvilcis bikses un kreklu. Par spīti kustību ierobežojumiem, viņš ļoti labi mācēja pats apģērbties. Viņš izbrauca no istabas un nolaidās zemē pa speciālu celiņu, kuru viņi bija ierīkojuši braucamkrēslam.

Verthcimas kundze nervozēdama gaidīja viņus. Viņa bija tā nobijusies, ka gandrīz aizbēga, atstādama dārglietas, bet Emanuēla bija apgalvojusi, ka Vitfildi ir godīgi ļaudis. Emanuēla pazina kaimiņus, kuri bija slēpuši Verthcimas kundzi savā pagrabā, viņi arī bija darbojušies Pretošanās kustībā.

- Labrīt! - Viljams smaidīdams sveicināja, un sieviete centās saņemties. - Jāatzīstas, ka es nekad neesmu piedalījies līdzīgos pasākumos. - Viņš izlēma nelikt sievietei gaidīt neziņā un pateikt tūlīt savas domas. Viņš jau bija izlēmis, ka palīdzēs viņai. - Cik jūs par tām gribētu?

- Es nezinu. Desmit? Piecpadsmit?

- Tas ir smieklīgi!

Sieviete nobālēja, tad nočukstēja: - Piedodiet, jūsu labdzimtība... piecus? - Viņai tik izmisīgi vajadzēja naudu, ka viņa būtu pārdevusi arī par tādu cenu.

-Es domāju, vismaz trīsdesmit. Vai trīsdesmit tūkstoši dolāru jums liekas pieņemama cena?

- Es... ak mans Dievs... - Sieviete sāka raudāt, vairs nespēdama savaldīties. - Lai Dievs jūs svētī... lai Dievs jūs svētī, jūsu labdzimtība! - Viņa nosusināja acis kabatlakatiņā ar senām mežģīnēm un tad noskūpstīja abus Vitfīldus, aiziedama ar čeku somiņā. Pat Sārai bija asaras acīs.

- Nabaga sieviete!

- Es zinu. - Viljams uz brīdi kļuva drūms, bet tad aplika Sārai rokassprādzi un kaklarotu. - Priecājies par tām, mana mīlā! - Un viņi abi jutās priecīgi par labo darbu, kuru bija veikuši.

Pirms vēl nedēļa bija galā, viņiem radās izdevība paveikt vēl vienu.

Sara palīdzēja Emanuelai novākt galdu, un Viljams bija savā kabinetā, kas joprojām Sārai neskaidri atsauca atmiņā Joahimu, te pēkšņi virtuves durvīs parādījās kāda sieviete. Viņai bija apgriezti mati, bet ne gluži tik īsi kā tūlīt pēc okupācijas. Sārai likās, ka viņa to bija redzējusi kopā ar vienu no vācu virsniekiem, kuri dzīvoja pilī. Meitene bija skaista, un pirms kara viņa bija strādājusi par modeli Parīzē.

Emanuēla gandrīz ierūcās kā suns, ieraudzījusi šo sievieti, bet viņa pati bija teikusi, lai tā atnāk. Šoreiz Emanuēla bija apsolījusi pati sev noplest lielāku komisijas naudu. No Vertheimas kundzes viņa gandrīz neko nebija ņēmusi, tikai to, ko vecā sieviete pati viņai uzspieda.

Atnācēja satraukta pavērās Emanuēlā un pēc tam Sarā. Un viss sākās no gala.

- Jūsu labdzimtība, vai varu ar jums parunāt? - Viņai bija pārdodama dimantu rokassprādze. To bija taisījis Buše-rons, un sprādze bija skaista. Taču virsnieks, kurš to viņai bija iedevis, bija atstājis viņai vēl kaut ko. Viņš bija atstājis

meitenei bērnu. - Bērns visu laiku slimo... Es nespēju nopirkt viņam pārliku... ari zāles. Baidos, ka bērns nedabū tuberkulozi... - Šie vārdi aizkustināja Saru līdz sirds dziļumiem, jo viņa iedomājās par Liziju. Viņa paskatījās uz Emanuēlu, un Emanuēla apstiprināja, ka tā ir taisnība, un pamāja.

- Viņa tiešām audzina vācieša bandu bērnu... divus gadus vecu un pastāvīgi slimu.

- Vai jūs apsolāties pirkt viņam pārtiku un zāles, un siltas drēbes, ja es jums iedošu naudu? - Sara stingri jautāja, un jaunā sieviete to apsolīja.

Tad Sāni aizgāja pie Viljama, un viņš ieradās palūkoties uz sievieti un rokassprādzi. Viņam patika gan viena, gan otra, un, bridi parunājis ar sievieti, Viljams nosprieda, ka viņa runā taisnību. Viņš negribēja pirkt zagļus dārgakmeņus, bet ar šiem viss bija kārtībā.

Viņi nopirka rokassprādzi apmēram par tādu cenu, kādu vācu virsnieks par to bija maksājis, un jaunā sieviete viņiem no sirds pateicās. Un tad Sara apsēdās uz virtuves krēsla un smaidīdama palūkojās uz Emanuēlu.

- Ko tad tu īsti esi nodomājusi?

Emanuēla plati pasmaidīja.

- Es varbūt kļūšu bagāta, un jūs varbūt dabūsiet ļoti daudz dārglietu.

Sara nevarēja viņai neuzsmaidīt. Tas viss bija mazliet neprātīgi, tomēr aizraujoši. Nākamajā dienā viņi nopirka neparasto pērļu virteni no Šambcras sievietes, lai tā varētu atjaunot, savu māju. Pērles bija fantastiskas, un Viljams neatlaidīgi lūdza, lai Sara tās valkā.

Līdz vasaras beigām Sara« jau piederēja desmit smaragda aproces, tris atbilstošas kaklarotas, četri dārglietu komplekti ar rubīniem, vesels birums skaistu safīru un vairāki gredzeni ar briljantiem, nemaz nerunājot par ļoti tīkamu tirkīza tiāru.

Visas šīs dārglietas nāca no cilvēkiem, kas kara laikā bija zaudējuši bagātību vai mājas, vai bērnus, visiem vajadzēja naudu pazudušo radinieku meklēšanai, savas dzīves uzsākšanai no jauna vai pat tikai pārtikas iegādei. Tā nebija tāda filantropija, ko citi mēdz rādīt saviem draugiem, bet šī nauda palīdzēja cilvēkiem, un Emanuēla no komisijas naudas patiešām kļuva pārtikusi. Tagad viņa izskatījās labi kopta. Viņa frizēja matus tikai pilsētā, drēbes pirka Parīzē - Sara to nebija darījusi kopš kara sākuma Sara pat sāka justies noplukusi un pelēka Emanuelai blakus.

- Viljam, ko mēs ar visu šo darīsim? - viņa vaicāja, kad bija apgāzusi savā skapī kaudzīti ar Vanklīfa rotu kastītēm. Kastītes uzkrita Sūrai virsū, bet Viljams tikai pasmējās.

- Nav ne jausmas! Varbūt mums vajadzētu noorganizēt izsoli?

- Es runāju nopietni.

- Kādēļ gan mums neatvērt veikalu? - Viljams labsirdīgi jautāja. Sārai šī doma likās absurda. Bet gada laikā viņiem bija sakrājies vairāk dārglietu nekā Garāra veikalā.

- Varbūt vajadzētu to visu pārdot? - tagad ierosināja Sara, bet Viljams šoreiz svārstījās. Viņš pats nodarbojās ar vīnadārzu ieaudzēšanu apkārt pilij un negribēja uztraukties par dārgakmeņiem. Taču tie plūda un plūda pie viņiem. Visā apkārtnē Vitfildus slavēja par viņu laipnību un devīgumu.

1947. gada rudenī Viljams un Sara nolēma divatā aizbraukt uz Parīzi un uz dažām dienām atstāt Filipu kopā ar Emanuēlu. Viņi bija tik aizņemti, ka jau pusi gada nebija braukuši prom no pils.

Parīzē bija daudz jaukāk, nekā Sara bija gaidījusi. Viņi apmetās viesnīcā “Riča” un pavadīja gultā gandrīz tikpat daudz stundu kā savā medusmēnesī. Bet viņi atrada laiku arī veikaliem un pusdienām pie Vindzoricm kādā skaistā, Bodēna

projektētā mājā. Sūrai mugurā bija ļoti clcgantajauna, meiča kleita, kuru viņa bija nopirkusi pie Diora, viņa bija aplikusi glītās pērles un pasakaino rokassprādzi ar briljantiem, kuru viņi pirms dažiem mēnešiem bija nopirkuši no sievietes, kas bija zaudējusi pilnīgi visu kara laikā.

Un viesībās visi vēlējās uzzināt, kur Sūra dabūjusi tādu rokassprādzi. Bet Valisa bija pietiekoši gudra, lai ievērotu tieši pērles, un viņa teica Sārai, ka nekad mūžā nav redzējusi tamlīdzīgas. Viņu interesēja ari rokassprādze, un, kad viņa pajautāja, kur Sāra tās ieguvusi, Vitfīldi bez gariem paskaidrojumiem atteica - “no Kartjē”. Sī rokassprādze aizēnoja pat Valisas dārglietas.

Pašai par lielu pārsteigumu, Sāra Parīzē ļoti interesējās par dārgakmeņiem. Veikalos bija dažas ļoti apburošas rotaslietas, bet pilī ari tādas bija, patiesību sakot, pilī viņiem to bija pat vairāk un dažas daudz labākas. īstenībā vairums no Vitfīldu izstrādājumiem bija labāki.

-Klausies, varbūt kādreiz tiešām vajadzētu ar tām rotaslietām kaut ko uzsākt, - Sāra teica atceļā uz mājām. Bentlījs, kurā viņi brauca, bija īpaši izgatavots atbilstoši Viljama vajadzībām.

Bet pagāja vēl pusgads, pirms viņi sāka nopietni domāt par dārglietu pārdošanu. Sāra bija aizņemta ar Filipu, jo šis bija pēdējais gads pirms viņa došanās uz privātskolu Anglijā. Īstenībā Sāra gribēja paturēt dēlu Francijā, bet zēns, kaut ari bija te dzimis un visu mūžu pavadījis pilī, kaismīgi mīlēja visu anglisko un burtiski lūdzās, lai viņu sūta uz Ilonu.

Viljams visu 1948. gadu bija pār āk nodarbināts ar saviem vīnadārziem, lai domātu par dārglietām. Pienāca vasara, un Sāra bija spiesta kaut ko darīt ar visu to dārglietu kalnu, kuru viņi bija savākuši. Tas pat vairs nebija kapitālieguldījums.

Dārglietas tur vienkārši gulēja, viņa valkāja tikai dažas no tām.

- Apsolu, ka pēc Filipa aizbraukšanas mēs dosimies uz Parīzi un visu to pārdosim,-Viljams izklaidīgi teica.

- Viņi nodomās, ka esam aplaupījuši Montekarlo banku.

- Tā jau izskatās! - Viljams pasmīnēja. - Vai ne? - Bet, rudenī ieradušies Parīzē, viņi saprata, ka nevar paņemt līdzi visas dārglietas. Dažas viņi bija aizveduši, bet pārējās palika pilī. Sara jutās garlaikota un nedaudz vientuļa pēc Filipa aizbraukšanas uz Angliju. Un, kad viņi bija nodzīvojuši Parīzē divas dienas, Viljams paziņoja, ka atradis risinājumu.

- Kam? - Sāra pašlaik pētīja dažus jaunus Šaneles modeļus, kad Viljams viņai to pateica.

- Dilemmai ar dārglietām. Mēs atvērsim paši savu veikalu un tās pārdosim.

- Vai tu esi traks? - Sāra lūkojās vīrā, kurš, par spīti braucamkrēslam, joprojām bija ļoti pievilcīgs. - Ko mēs iesāksim ar veikalu? Pils atrodas divu stundu brauciena attālumā no Parīzes.

- Mēs iecelsim Emanuēlu par veikala vadītāju. Tagad viņai mājās nav darba, un mājsaimniecība nav šīs meitenes aicinājums.

Emanuēla tagad pirka kleitas pie Žana Patū un Grē kundzes, un viņa izskatījās ļoti eleganta. ■

- Vai tu to nopietni? - Sāra nezināja, vai viņai šī ideja patīk. Bet tas varētu but interesanti, un viņām abām patika dārgakmenī. Tomēr Sāra sāka raizēties. - Vai tava māte neuzskatīs tirgošanos par vulgāru?

- Būt veikala īpašniekam? Tas nu gan ir vulgāri! -Viljams iesmējās. - Bet tik jautri! Kādēļ to neatļauties? Un māte ir tik saprotoša. Uzdrošinos domāt, ka viņai tas iepatiksies. - Gadiem ritot, vecā hercogiene, kam bija pāri deviņ-

desmit, lai cik tas būtu dīvaini, tagad kļuva arvien vairāk atvērta svaigām idejām. Un viņai patika doma, ka Filips nedēļas nogales un brīvlaiku pavadīs pie viņas. - Kas lai zina, varbūt kādu dienu mēs kļūsim par karaliskajiem rotu piegādātājiem. Lai par tādiem kļūtu, mums jāpārdod kaut kas karalienei. Un Valisa droši vien kļūs zaļa un vēlēsies iepirkties ar atlaidēm. -Sī bija pavisam traka doma, bet viņi to apsprieda visu atpakaļceļu, un Sārai nācās atzīt, ka viņa domā par to ar prieku.

- Kā mēs to nosauksim? - Sara satraukta jautāja, kad viņi tonakt gultā runājās.

- Protams, “Vitfilds”! - Viljams lepni paskatījās uz sievu. - Kā gan citādi, mīļā?

- Piedod! - Sara pievirzījās viņam tuvāk un noskūpstīja viņu. - Kā es pati to neiedomājos!

- Tev būtu vajadzējis. - Sajūta bija tāda, it kā viņiem būtu piedzimis bērns - tik brīnišķīgs jaunums bija šis projekts.

Viņi pierakstīja visas idejas, inventarizēja dārglietas un saņēma vērtējumu no Vanklifa ļaudīm, kas bija acīm redzami pārsteigti par milzīgo kolekciju. Vitfildi sameklēja juristus un pirms Ziemassvētkiem devās uz Parīzi, kur noīrēja nelielu, taču ļoti elegantu veikalu Scntonorē priekšpilsētā. Tad viņi lika pie darba interjera māksliniekus un amatniekus, arī atrada dzīvokli Emanuelai.

- Vai mēs esam pavisam traki? - Sara vaicāja Viljamam, kad viņi Vecgada vakarā gulēja viesnīcā “Riča”. Šad un tad viņai uzmācās bažas.

-Nē, mīļā, neesam. Mēs esam palīdzējuši ļoti daudziem cilvēkiem, un tagad mēs mazliet papriecāsimies par saviem guvumiem. Tur nav nekā slikta. Un varbūt izrādīsies, ka tas pat ir ienesīgi.

Viņi bija visu pastāstījuši arī Filipam, kā arī Viljama

mātei, kad Ziemassvētkos viesojās Vitfīldā. Viljama mātei šī doma palika, un viņa apsolījās bvit pirmā pircēja. Un Filips paziņoja, ka reiz atvērs veikala Londonas nodaļu.

- Vai tad tu nevēlēsies vadīt Parīzes veikalu? - Sara vaicāja, nedaudz pārsteigta par zēna vārdiem. Viņš bija pārsteidzoši anglisks, ņemot vērā to, ka uzaudzis ārpus Anglijas.

- Es vairs nevēlos dzīvot Francijā. Tikai pavadīšu tur brīvlaiku. Es gribu dzīvot Vitfīldā.

- Ak, ak! - Viljams sacīja, vairāk uzjautrināts nekā apbēdināts. - Es priecājos, ka vismaz kāds grib te dzīvot. -Viņš pats vairs nevarēja to ne iedomāties. Tāpat kā viņa brālēns, Vindzoras hercogs, Viljams jutās laimīgs Francijā un Sūra arī.

- Jums jāpaziņo man par atvēršanu, - sacīja vecā hercogiene. - Kad tā bīis?

—Jūnijā, - Sara teica drebošā balsī un satraukta paskatījās uz Viljamu. Tas viss tiešām bija kājauns bērns, un Sara metās darbā ar visiem spēkiem, lai pēc sešiem mēnešiem viss izskatītos nevainojami.

Astoņpadsmitā nodaļa

Veikala atklāšanai bija lieli panākumi. Interjeru vienreizēji bija izstrādājusi amerikāniete Elsija de Volta, kura dzīvoja Parīzē. Viss veikals bija iztapsēts ar gaišpelēku samtu, tādējādi telpas izskatījās kā rotu kastītes iekšpuse, un krēsli bija no Luija XVI laika. Viļjams no Vitfīldas bija atvedis dažus nelielus Dega darbus un dažas Renuāra skices, bet cilvēki jau nenāca šeit skatīties uz gleznām.

Dārglietas bija patiešām satriecošas. Dažus necilākos izstrādājumus viņi nebija izlikuši, bet Vitfīldi paši bija pārsteigti, cik īpašas bija izstādītās dārglietas. Katrs darinājums parādījās vislabākajā gaismā. Brīnišķīgas briljantu kaklarotas, milzīgas pērles, pārsteidzoši pilienveidabriljanta auskari, augsta kaklarota ar rubīniem, kas reiz piederējusi Krievijas carienei! Uz visām dārglietām bija skaidri saskatāms izgatavotāja zīmogs, pat Vanklīfa zīme uz tirkīza tiāras. Viņiem bija Bušerona, Mobusēna, Šamē, Vanklīfa, Kartjē un Tifanija darinājumi, arī Faberžē un Esprejs. Klāsts bija patiešām fantastisks, un kā tādu to arī uztvēra parīzieši. Presē

bija parādījušies nelieli raksti, ka Vitfildas hercogiene atklāj veikalu Scntonorē priekšpilsētā, kur piedāvā izcilām sievietēm neparastas rotaslietas.

Vindzoras hercogiene ieradās uz atklāšanu kopā ar saviem paziņām, un pēkšņi tur bija jau visa Parīze, visa augstākā sabiedrība un pat daži ziņkārīgie no Londonas.

Pirms atklāšanai veltītajām vakariņām Vidukli jau bija pārdevuši četras dārglietas. Brīnišķīgu Faberžē rokassprādzi ar pērlēm un dimantiem, un maziem zilas emaljas putniem, pērļu kaklarotu, Vertheimas kundzes rotu komplektu no smaragdiem un arī jauku, Vanklīfa darinātu gredzenu ar milzīgu rubīnu, un tas viss ienesa krietni daudz naudas.

Sara stāvēja, neticēdama savām acīm, un Viljams vēroja visu neviltotā priekā. Viņš bija tik lepns par Sāru, tik pārsteigts par visu, ko viņi veikuši! Viņi taču bija pirkuši dārglietas ar domu, ka palīdz cilvēkiem. Un pēkšņi tas ir pārvērties par neparastu ienākumu avotu.

- Tu esi paveikusi brīnumainu darbu, mīļā, - viņš slavēja Sāru, kamēr viesmīļi lēja glāzēs šampanieti. Atklāšanas svinībām bija sagādāta kaste “Kristāla” un neskaitāmas kaviāra kārbas.

- Es nespēju tam noticēt. Un tu? - Sara izskatījās kā meitene, viņa tik jauki pavadīja laiku, un Emanuēla atgādināja gremde datnet staigādama no viena elitāru cilvēku pulciņa pie cita savā melnajā Šaparelli kleitā.

- Saprotams, ka es varu tam noticēt. Tev ir vienreizēji laba gaume, un šīs dārglietas ir skaistas, - Viljams teica, mierīgi iemalkodams šampanieti.

- Mēs esam nākuši modē, vai nc? - Sara smaidīja.

- Nē, mana dārgā, tā esi tu. Un tu man esi lielākais dārgums,-viņš nočukstēja. Gūstniecības gadi bija iemācījuši Viljamam augstu vērtēt to, kas viņam piederēja, savu sievu,

ģimeni un brīvību. Tiesa, viņa veselība vairs nebija tāda kā agrāk. Bet Sāra labi rūpējās par viņu, un viņš kļuva spēcīgāks. Reizēm viņš bija tikpat vitāls kā agrāk, bet dažkārt izskatījās noguris, un tad Sāra zināja, ka viņam sāp kājas. Ievainojumi bija sadzijuši, bet tas ļaunums, kas nodarīts visam organismam, nebija dziedējams. Bet Viljams vismaz bija dzīvs, un viņi bija kopā. Un tagad viņiem ir šis īpašais kopējais uzņēmums. Tas patiešām patika Sūrai, un Viljams cerēja, ka tas. viņu arī iepriecina.

- Vai tu tam tici? - Sāra pēc brīža čukstēja Emanuelai. Emanuēla nupat bij a rādījusi kādam simpātiskam vīrietim ļoti dārgu safīra kaklarotu.

- Manuprāt, - Emanuēla ar noslēpumainu smaidu teica savai saimniecei, - mēs šeit gūsim daudz prieka.

Sāra redzēja, ka Emanuēla tiešām priecājas par veikalu, un jaunā sieviete arī ļoti smalki flirtēja ar dažiem visai ievērojamiem vīriem, šķietami nesatraukdamās par to, ka viņi visi bija precējušies.

Tad Deivids nopirka Valisai ļoti skaistu gredzenu ar briljantu, uz kura bija Karljē leopards, un tas bija piektais pirkums šajā dienā. Beidzot pusnaktī visi devās mājās, un Vitfildi aizslēdza durvis.

- Ak, dārgais, tas bija brīnišķīgi! - Sāra sasita plaukstas, un Viljams ievilka viņu sev klēpī, kamēr Emanuēla izrīkoja viesmīļus, kur noglabāt atlikušo kaviāru. Viņa grasījās nākamajā dienā to apēst kopā ar dažiem saviem draugiem, Sāra to viņai atļāva. Emanuēla nākamajā dienā rīkoja mazas kokteiļ-viesības savā jaunajā dzīvoklī, lai nosvinētu savu jauno nodarbošanos. Viņa bija nogājusi garu ceļu no lauku ciemata un Pretošanās kustības dienām, pārgulēšanas ar vācu virsniekiem, lai iegūtu informāciju, olu, cigarešu un krējuma tirgošanas

melnajā tirgū. Visiem šis bija garš ceļš un ilgs karš, bet tagad Parīzē bija iestājušies labi laiki.

Drīz pēc tam Viljams aizveda Sāru atpakaļ uz viesnīcu. Viņi plānoja turpmāk īrēt nelielu dzīvokli, kur apmesties, kad apmeklēs Parīzi. Tas bija tikai divu stundu brauciens no pils, bet tik un tā Parīze bija pārāk tālu, lai katru reizi brauktu turp un atpakaļ. Un Sara negrasījās pastāvīgi būt veikalā kā Emanuēla un otra meitene pārdevēja. Taču, kad tas vien bija iespējams, Sara gribēja būt pilsētā un meklēt jaunas rotaslietas pārdošanai, viņa vēlējās arī pati zīmēt metus jauniem izstrādājumiem. Tagad viņi biežāk nekā agrāk būs Parīzē. Bet pagaidām apartamenti “Ričā” bija pietiekami ērti, un Sara nožāvājās, ieiedama tajos aiz Viljama krēsla. Pēc kāda brīža viņa jau bija gultā blakus Viljamam.

Kad viņa ieslīdēja gultā, Viljams pagriezās un izvilka no naktsskapīša atvilktnes kādu kastīti.

-Cik muļķīgi, - viņš sacīja, bet Sāra pārāk labi pazina vīru un saprata, ka viņam padomā kāda nerātnība. •- Es šito aizmirsu... - Viņš pasniedza Sārai kvadrātveidīgo kastīti. -Tāds mazs nieciņš, lai tas atgādinātu tev veikala “Vitfīlds” atklāšanu, - Viljams teica ar smaidu, un Sāra skatījās, kas tur iekšā.

- Ak, Viljam, kāds tu esi rakaris! - Viņa vienmēr jutās kā bērns kopā ar viru. Viņš Sāru tā lutināja un visādi citādi bija tik labs pret sievu. - Kas tas ir? - Sāra jautāja, iztinusi kastīti no papīra.

Sara uzmanīgi atvēra kastīti un satraukta noelsās, kad ieraudzīja, kas tur ir. Tā bija burvīgi apstrādāta kaklarota ar briljantiem, tiešām izcila.

- Ak Dievs! - Viņa aizvēra gan acis, gan kārbiņu. Viljams jau viņai bija dāvinājis dažādas burvīgas dārglietas, bet šī bija tiešām neticama, nekad agrāk neredzēta. Tā izskatījās

kā mežģīņu apkaklīte, visa no smalki savīta platīna ar milzīgiem dimanta pilieniem, kas šķita gulstamics uz ādas kā rasa.

- Ak, Viljam... - Sara atkal atvēra acis un apskāva Viljamu.

- Es neesmu tādu pelnījusi!

- Protams, esi! - Viljams rājās. - Nesaki tā! Bez tam, tā kā tu esi “Vitfīlda” īpašniece, ļaudis skatīsies, kādas dārglietas tu pali nēsā. Mēs tev nopirksim dažus tiešām interesantus darinājumus, dažas patiesi pasakainas lietas, - Viljams smaidīdams teica, priecādamies par šādu nākotni. Viņam patika lutināt Sāni, un, gluži tāpat kā viņa tēvam, Viljamam patika pirkt dārgakmeņus.

Sara aplika kaklarotu un apgūlās gultā, Viljams to apbrīnoja, un abi smējās. Šis bija vienreizējs vakars.

- Dārgā, tev vienmēr jānāk gultā ar briljantiem, -Viljams sacīja, skūpstīdams viņas lūpas, kaklarotu un to, kas bija zemāk.

- Vai tu domā, ka tas būs labi? - viņa nomurmināja un apskāva vīru.

-Tas jau ir labi, - viņš aizsmacis teica, un abi aizmirsa veikalu līdz pat rītam.

Nākamajā dienā ziņa par atklāšanu bija visos laikrakstos. Tur bija stāstījums par cilvēkiem, kas to apmeklējuši, par dārgakmeņiem un to skaistumu, cik eleganti izskatījušies abi Vitffldi, bijapieminēts arī tas, ka tur piedalījies Vindzoras hercogs un hercogiene. Atklāšana bija izdevusies.

- Mēs tiešām esam izraisījuši furoru! - Sara plati uzsmaidīja vīram pie brokastgalda, un viņai mugurā nebija nekā, tikai jaunā rota ap kaklu. Tagad viņai bija jau gandrīz trīsdesmit trīs gadi, bet viņas augums bija skaistāks nekā jebkad, (ā nu viņa tur sēdēja ar augsti uzsukātiem matiem, un briljanti mirdzēja rīta saulē. Viljams skatījās un priecīgi smaidīja.

- Zini, mīļā, tu esi skaistāka par tiem spīdumiņiem, kas ir tev ap kaklu.

- Paldies, mīļais! - Sara paliecās un noskūpstīja Viljamu, un tad viņi pabeidza brokastot.

Tajā pēcpusdienā abi atkal apmeklēja veikalu, un tur viss veicās labi. Emanuēla stāstīja, ka viņi pārdevuši vēl sešas rotaslietas, dažas ļoti dārgas. Ziņkārīgie plūda šurp arī vienkārši pavērot citus pircējus, dārgakmeņus un visu gaisotni. Iepirkties bija atnākuši divi ievērojami vīri, viens bija iegādājies kaut ko savai mīļākajai, otrs - sievai Ar beidzamo Emanuelai bija sarunāts kopā doties pusdienās. Viņš bija valdības pārstāvis, kura mīlas afēras bija vispārzināmas, taču viņš bija bezgala simpātisks, un Emanuelai šķita, ka būs jautri vismaz reizi pabūt sabiedrībā kopā ar viņu. No tā taču necelšoties nekāds ļaunums. Viņš bija pieaudzis vīrietis, un Emanuēla nepavisam nebijajaunava.

Viljams un Sara kādu brīdi uzkavējās veikalā, bet vakarā brauca atpakaļ uz pili, joprojām satraukti par veikala atklāšanu un tā panākumiem. Tovakar Sara gultā skicēja dārglietas, kuras gribētu likt pagatavot. Viņi nevarēja paļauties uz to, ka vienmēr atradīs fantastiskus izstrādājumus. Sara vēlējās arī apmeklēt izsoles Ņujorkā un Kristi izsoli Londonā. Piepeši viņai bija simtiem padarāmu darbu. Un viņa vienmēr prasījapadomu Viljamam. Viņam bija tik laba gaume un veselīgas spriešanas spējas.

Rudenī viņu pūliņi bija nesuši augļus. Veikalam gāja ļoti labi, daži Sāras izstrādātie modeļi jau bija pagatavoti, un Emanuēla stāstīja, ka cilvēki tos pērkot kā traki. Sara mācēja izvēlēties, un Viljams labi pazina dārgakmeņus. Viņi pirka tos ļoti uzmanīgi, un Sara uzstāja, lai amatnieka darbs būtu nevainojams. Sāras skicētās dārglietas ātri pazuda no veikala

plauktiem, un jau oktobri viņa zīmēja jaunus metus, cerot, ka izgatavošana līdz Ziemassvētkiem būs pabeigta.

Emanuēla bija stājusies nopietnos mīlas sakaros ar Žanu Šarlu de Marlēnu, viņas draugu no valdības aprindām, bet bulvārprese to vēl nebija atklājusi. Viņi bija īpaši piesardzīgi un vienmēr satikās tikai Emanuēlus dzīvokli.

Sara bija bezgala aizņemta. Viņa ar Viljamu pastāvīgi brauca uz Parīzi un joprojām apmetās viesnīcā “Riča”, jo Sūrai nebija laika meklēt dzīvokli. Ziemassvētkos viņa bija gluži nokausēta. Veikals bija nesis pasakainus ienākumus, un Viljams uzdāvināja Sūrai apbrīnojamu rubīna gredzenu, kas reiz bija piederējis Mērijai Pikfordci. Viņi bija viesojušies arī VitfīJdā, un viņi gribēja paņemt Filipu līdzi uz Parīzi, bet zēns bija lūdzies, lai viņu atstāj Vitfīldā.

- Ko lai mēs ar viņu iesākam? - Sāra skumji jautāja, kad viņi devās mājās. - Gandrīz neticami, ka viņš ir dzimis Francijā un tur arī uzaudzis, viņš tik ļoti grib dzīvot Anglijā!

Tagad Filips bija viņu vienīgais bērns, un Sārai viņu atsvešinātība sagādāja sāpes. Lai arī cik aizņemta viņa bija, viņa vienmēr atrada laiku zēnam, bet likās, ka Filipu nemaz neinteresē paša vecāki. Vienīgais, ko Francija viņam atgādināja, bija tic laiki, kad pilī bija vācieši, un vēl arī bez tēva pavadītos gadus.

-Vitfīldā viņam droši vien ir asinīs, - Viljams mēģināja mierināt sievu. - Viņš izaugs un mainīsies. Desmit gadu vecumā viņš taču grib būt kopā ar saviem draugiem. Pēc pāris gadiem viņš ar prieku atgriezīsies. Tad viņš varēs studēt Sorbonnā un dzīvot Parīzē.

Bet Filips jau bija sācis runāt par studēšanu Kembridžā, kur mācījies viņa tēvs, un savā ziņā Sāra jutās tā, it kā būtu dēlu jau zaudējusi. Viņa joprojām jutās tādēļ nomākta, kad viņi atgriezās pilī, un tad Sāra saaukstējās. Jau pirms mēneša

viņa bija pārcietusi saaukstēšanos un tagad jutās bezgala nogurusi pēc lielās skriešanas tieši pirms Ziemassvētkiem.

-Tu izskaties briesmīgi,-Viljams jautri teica Jaunā gada rītā, kad viņa nokāpa lejā. Viljams jau bija paspējis uzvārīt kafiju.

- Pateicos, - Sara drūmi sacīja un tad pajautāja, vai Filips nejustos šeit laimīgāks, ja viņi iegādātos vairāk zirgu.

- Beidz raizēties par viņu, Sūra! Bērniem jādzīvo pašiem sava dzīve - neatkarīgi no vecākiem.

- Viņš taču ir tikai mazs zēns, - teica Sara un pēkšņi sāka raudāt. - Un viņš ir mans vienīgais bērns. - Tad viņa raudādama atcerējās mazo meitiņu, kuru tik ļoti bija mīlējusi, viņa raudāja arī par dēlu, kuram, liekas, vairs nebija vajadzīga. Reizēm viņai šķita, ka sirds vai plīsīs aiz. bēdām. Tas bija tik briesmīgi, ka dēls bija tik tālu prom un vairāk bērnu nebija, bet viņa vairs nebija palikusi stāvoklī kopš Viljama atgriešanās.

- Mana nabadzīte, - Viljams viņu mierināja. - Tāds slikts un neatkarīgs zēns! - Viljams pats tā arī nebija kļuvis dēlam tuvs, lai gan bija ļoti centies. Taču tas bija ļoti grūti -pārrasties no kara un satikt sešus gadus vecu zēnu, un mēģināt sadraudzēties ar viņu. Viljams pa daļai saprata, ka tuvāki viņi nekļūs. Viņš nojauta, ka Filips viņam nekad nepiedos. Bija tā, it kā zēns vainotu Viljamu par aiziešanu karā, tieši tāpat kā viņš vainoja māti par savas māsiņas nāvi. Filips nekad neteica to skaļi, vienīgi toreiz bērēs, bet Viljams nojauta, ka tādas bija zēna izjūtas, taču Sārai viņš to nekad neatklāja.

Tovakar Viljams lika Sārai likties gultā un iedzert karstu buljonu un tēju, un viņa palika gultā visu nākamo dienu, bēdādamās par Filipu un zīmēdama rotas, un brīžiem snauzdama. Viljams domāja, ka zina, kas Sārai kaiš, - viņa bija pilnīgi pārmocījusies. Bet, kad viņa sāka vēl klepot, vīrs iz-

sauca ārstu. Viņš bija noraizējies Sāras dēļ. Viljams nevarēja izturēt to, ka Sara ir slima, viņš it kā baidījās Saru zaudēt.

-Tas ir smieklīgi. Es jūtos labi,-briesmīgi klepodama, viņa strīdējās pretī, tiklīdz Viljams pateica, ka izsaucis ārstu.

- Es gribu, lai viņš izārstē tavu klepu, pirms tu saķersi plaušu karsoni, - Viljams stingri noteica.

- Tu taču zini, ka es neciešu zāles, - Sara kašķīgi sacīja.

Bet ārsts atnāca tik un tā. Tas bija laipns večuks no

kaimiņu ciema. Pēc kara viņš bija atteicies no prakses. Sūra uzstāja, ka viņai nav vajadzīgs ārsts.

- Bet hercoga kungs... viņam nav ieteicams satraukties, - ārsts diplomātiski teica, un Sara pakļāvās. Viljams izbrauca no istabas, un, kad viņš atkal ieradās ar teju, Sāra izskatījās nedaudz pārsteigta un bija ļoti klusa.

- Nu, vai viņa to pārdzīvos? - Viljams jautri jautāja ārstam, un vecais vīrs pasmaidīja un pirms piecelšanās noglās-tīja Sāras celi zem segas.

- Visnotaļ. Un dzīvos ilgi, tā es ceru. - Viņš uzsmaidīja Sūrai un izlikās, ka kļūst bargs. - Taču jūs paliksiet gultā, līdz jutīsieties pavisam labi, vai ne?

- Jā, kungs, - Sāra paklausīgi atbildēja, un Viljams nobrīnījās, ko gan ārsts lādu pateicis, kas padarījis sievu tik rāmu. Visa viņas pretestība bija rimusies, un pēkšņi viņa bija pavisam klusa.

Ārsts nebija parakstījis Sārai nekādas zāles un bija paskaidrojis viņai iemeslus, kādēļ to nedara, kamēr Viljama nebija istabā. Viņš mudināja Sāru dzet daudz karstas tējas un palikt gultā. Kad ārsts bija aizgājis, Viljams prātoja, vai tikai večuks nav atpalicis no dzīves. Modernā medicīna pazina daudzas zāles, lai novērstu saaukstēšanos un tās komplikācijas, un Viljamam šķita, ka ar tēju nepietiek. Viņš gandrīz gribēja vest Sāru uz Parīzi.

Viņa domīgi lūkojās ārā pa logu, Viljams piebrauca pie

gultas un aizskāra sievas vaigu. Taču temperatūras nebija, viņai bija tikai tas netīkamais klepus, un Viljams raizējās.

- Ja tev rīt nebūs labāk, es tevi vedīšu uz Parīzi, - viņš teica. Sara Viljamam pārāk daudz nozīmēja, lai viņš uzņemtos kādu risku.

- Ar mani viss ir kārtībā, - Sara teica, un viņas acīs, kad viņa uzsmaidīja vīram, bija kas dīvains. - Viss ir labi, tikai... es esmu liela muļķe. - Viņa būtu varējusi pati to saprast. Beidzamajā mēnesī viņa bija tik aizņemta, domāja tikai par Ziemassvētkiem un dārgakmeņiem. Un nu...

- Ko tu gribi teikt? - Viljams sarauca uzacis, bet Sara atmetās uz muguras un plati smaidīja.

Tad viņa piecēlās sēdus un noskūpstīja viņu, jo tik ļoti viņu mīlēja. - Esmu stāvoklī.

Kādu brīdi Viljama seja palika sastingusi, un tad viņš izbrīnījies paskatījās sievā. - Ko? Tu? Tagad?

- Jā! - Sāra starojoši pasmaidīja un atkal atkrita spilvenos. -Droši vien jau divus mēnešus, es biju tā aizrāvusies ar veikalu, ka pilnīgi aizmirsu visu pārējo.

- Dievs augstais! - Viljams smaidīdams atgāzās savā krēslā un saņēma Sāras roku. Tad viņš paliecās un noskūpstīja to. - Tu esi pārsteidzoša!

- Zini, es to neizdarīju viena pati. Laikam jau tu man mazliet būsi palīdzējis.

- Ak, mīlā...

7 7

Viņš atkal pieliecās Sārai tuvāk, zinot, cik ļoti viņa vēlējās vēl kādu bērnu. Un viņš pats arī. Bet beidzamo trīs gadu laikā viņi jau bija zaudējuši cerības. - Ceru, ka tā būs meitene, - viņš maigi teica un zināja, ka arī Sara to grib. Ne jau tādēļ, lai ieņemtu Lizijas vietu, bet gan kā līdzsvaru Filipam. Un Viljams nekad nebija pat redzējis savu mazo meitiņu, un viņam gribējās meitu. Sāra slepeni cerēja, ka mazulīte varbūt spētu izdziedēt Filipu. Viņš bija tik ļoti mīlējis Liziju, ka pēc viņas nāves kļuvis tik atsvešināts un dusmīgs, tā pārvērties.

Viljams izkāpa no braucamkrēsla gultā.

- Ak, mīļā, kā es tevi mīlu!

- Es tevi arī, - Sāra čukstēja, cieši viņam piespiedusies, un tā viņi gulēja ilgi, domādami par to, kāda žēlastība viņiem parādīta, un priecīgi raudzīdamies nākotnē.

Deviņpadsmitā nodaļa

- Neesmu īsti droša, - Sara teica, kopā ar Emanuēlu apskatīdama jauno rotaslietu partiju, kas tikko bija pienākusi no darbnīcas. Sāra nebija pārliecināta, vai viņai tās patīk. - Kā tu domā?

Emanuēla paņēma rokās smagos ri ņķus. Tās bija rokassprādzes no sarkanīga zelta ar dimantu un rubīnu inkrustāci-jām.

- Man šķiet, ka tās ir ļoti elegantas un ļoti labi nostrādātas, - viņa beidzot noteica. Emanuēla pati izskatījās ļoti eleganta, savus rudos matus mezglā saspraudusi, Saneles melnajā kleitā viņa bija ļoti cēla.

- Tās būs ārkārtīgi dārgas, - Sāra godīgi teica. Viņai nepatika prasīt cilvēkiem tik augstu cenu, tomēr amatnieku labais darbs noteica arī atbilstošu samaksu. Sāra negribēja izmantot nedz otršķirīgus dārgakmeņus, nedz sliktus meistarus. Vitfildu veikala kredo bija - tikai pats labākais.

- Es domāju, ka nevienam nebūs nekādu iebildumu, -Emanuēla teica smaidīdama, un Sāra pārgāja pāri istabai, lai

paskatītos uz rokassprādzi spogulī. - Cilvēkiem tīk maksāt par tām dārglietām, kuras viņi pie mums iegādājas. Viņiem ir pa prātam gan dizains, gan kvalitāte. Viņiem patīk senie izstrādājumi un ari jūsējie, kundze. - Emanuēla tā joprojām sauca Sāru. Nu jau vienpadsmit gadus viņas pazina viena otru - kopš tās dienas, kad Emanuēla bija ieradusies pilī Filipa dzimšanas brīdī.

- Varbūt tev taisnība, - Sara nolēma. - Skaistas lietas. Pazinošu viņiem, ka mēs tās ņemam.

- Labi! - Emanuēla bija apmierināta. Visu rītu viņas bija noņēmušās ar darījumiem. Šis bija Sūras pēdējais ceļojums uz Parīzi, drīz bija gaidāmas dzemdības. Bija jūnija beigas, bērnam vajadzēja nākt pasaulē pēc divām nedēļām. Bet šoreiz Viljams gribēja būt pilnīgi drošs. Viņš jau pirms vairākiem mēnešiem bija teicis, ka vairs nevēlas uzņemties vecmātes lomu un Sāra vairs nedrīkst sagādāt nekādus pārsteigumus, it īpaši pēc tam, kad arī otrās dzemdības bijušas grūtas.

- Bet es gribu, lai bērns piedzimst pilī, - Sāra atkal bija iebildusi, pirms viņi izbrauca uz Parīzi, taču Viljams atteicās pakļauties.

Viņi apmetās Parīzes dzīvoklī, kuru beidzot pavasarī bija nopirkuši. Te bija trīs jaukas guļamistabas un divas istabas kalpotājiem, piemīlīgs salons, brīnišķīgs kabinets, buduārs tieši blakus guļamistabai un vēl ļoti jauka ēdamistaba un virtuve. Nezin kā Sāra bija atradusi laiku pati iekārtot dzīvokli, un no tā pavērās burvīgs skats uz Tilcrī dārzu un tālāk uz Sēņu.

Dzīvoklis bija netālu no veikala “Vitfīlds”, un Sārai tas patika. Šoreiz viņi bija atveduši Filipu līdzi. Filips dusmojās, ka brīvdienas jāpavada Parīzē, kuru viņš sauca par garlaicīgu. Sāra bija nolīgusi zēnam audzinātāju, jaunekli, kurš varēja aizvest Filipu uz Luvru, Eifeļa torni un zooloģisko dārzu, kad viņa pati to vairs nevarēja. Sārai nācās atzīt, ka beidzamos divus mēnešus viņa tik tikko spēj pakustēties. Bērns likās pārņēmis viņu visu.

Filipam nepatika arī tas. Pavasara brīvlaikā vecāki bija viņam pateikuši par gaidāmo bērnu, un viņš bija paskatījies uz abiem ar šausmām un nepatiku. Pēc tam Sūra dzirdēja, ka viņš saka Emanuelai, cik tas esot pretīgi.

Viņš bija ļoti pieķēries Emanuelai, un vienīgais, kas zēnam šeit patika, bija veikals. Viņam patika skatīties uz dārglietām, un tieši to viņš darīja, kad Sara tajā pēcpusdienā atstāja zēnu pie Emanuclas. Viņš atzina, ka dažas rotas esot ļoti jaukas. Emanuēla mēģināja viņam iestāstīt, ka tad, kad bērns piedzims, tas arī būs ļoti jauks. Bet Filips teica, ka bērni ir dumji. Elizabete tāda nebija, bet tas ir pavisam kas cits, tā viņš teica.

- Tu arī nebiji dumjš, - Emanuēla maigi sacīja, kad abi dzēra šokolādi viņas kabinetā. Sara bija vēl aizgājusi iepirkties pirms došanās uz slimnīcu. - Tu biji brīnišķīgs, mazs puisītis, - Emanuēla turpināja, vēloties atmaidzināt zēna sirdi. Viņš bija uzaudzis tik ass un ciets. - Un lava māsa ari bija jauka. - Pār Filipa seju pārlaidās ēna, un Emanuēla strauji piemetināja: - Varbūt šī ari būs meitenīte.

- Es ienīstu meitenes... - Un tad viņš izlēma izteikties

>

tiešāk. - Izņemot tevi. — Un pēc tam galīgi samulsināja Emanuēlu, sacīdams: - Kā tu domā, vai kādu dienu tu gribētu ar mani apprecēties? Es gribēju teikt, ja tu tad vēl nebūsi precējusies. - Pēc viņa domām, Emanuēla jau bija diezgan veca. Viņai bija divdesmit astoņi gadi, un Filips zināja, ka varēs viņu apprecēt tikai tad, kad viņai būs gandrīz jau četrdesmit, bet Emanuēla bija visskaistākā sieviete, kādu vien viņš pazina, pat skaistāka par viņa māti. Mamma arī izskatījās

skaista, līdz kļuva milzīga un resna ar to stulbo bērnu. Emanuēla sacīja, ka viņš ir pārāk pieaudzis, lai justu greizsirdību pret vēl nedzimušu bērnu, viņam jabūt priecīgam, ka tagad viņš būs lielais brālis. Bet zēns nebūt nebija priecīgs. Emanuēla redzēja, ka viņš ir nikns.

- Es labprāt ar tevi precētos, Filip. Vai tas nozīmē, ka mēs esam saderināti? ■- Emanuēla uzsmaidīja zēnam un piedāvāja viņam vēl vienu kūciņu.

-Laikam gan. Bet es nevaru tev nopirkt gredzenu. Tēvs man nekad nedod naudu.

- Viss ir kārtībā! Es tikmēr aizņemšos vienu no veikala krājumiem.

Filips pamāja ar galvu un uzmeta skatienu viņas rakstāmgaldam, un tad atkalpārsteidzajauno sievieti. Viņa māte būtu vēl vairāk pārsteigta par Filipa vārdiem.

- Es labprāt šeit strādātu kopā ar tevi... kad mēs būsim precējušies.

- Tiešām? - Viņa likās uzjautrināta un mazliet pazobojās. -Es domāju, ka tu gribi dzīvot Anglijā. - Varbūt viņš nācis pie secinājuma, ka Parīze tomēr nav tik slikta, nosprieda Emanuēla.

- Mēs varētu atvērt vienu veikalu tur, Londonā. Tas man patiktu.

-Tas mums kādreiz būs jāpavēsta taviem vecākiem, -viņa teica un nolika savu tasīti. Tad ienāca Sāra, milzīga, bet joprojām ļoti skaista savā kleitā, kuru īpaši viņai tovasar bija gatavojis Diora modes nams.

- Kas jums būtu man jāpavēsta? - Sāra apsēzdamās jautāja. Emanuēla skatījās uz viņu un cerēja, ka viņa pati nekad nebūs stāvoklī. Viņai pietika ar to, ko viņa bija pārdzīvojusi Sāras abās dzemdībās, un viņa negribēja bērnus. Viņa nespēja saprast Saru.

- Filips grib atvērt veikalu Londonā, - Emanuēla lepni paziņoja, saprazdama, ka zēns nevēlētos, lai māte uzzina pārējo.

- Tas šķiet jauki. Esmu pārliecināta, ka tētis par to priecāsies. Tomēr es nezinu, kā es to pārdzīvošu, - teica Sūra. Gads kopš veikala atvēršanas bija paņēmis pilnīgi visus viņas spēkus.

- Mums jāpagaida, kamēr Filips būs pieaudzis un varēs vadīt veikalu.

- Un to es darīšu, - Filips stūrgalvīgi teica. Sara pazina šo viņa izteiksmi. Viņa piedāvājās kopā ar dēlu izbraukt caur Buloņas mežu, un viņš negribīgi atvadījās no Emanuelas, noskūpstījis viņu uz abiem vaigiem un paspiedis viņai roku,

it. kā atgādinot par abu saderināšanos.

Pēc tam viņš ar māti jauki pastaigājās, un Filips bija runīgāks nekā parasti. Viņš runāja par veikalu un par Emanuēlu, par Ilonu un par Vilfildu. Un viņš pacietīgi izturēja Sūras lēno gaitu. Tagad viņam bija mātes žēl, jo viņa izskatījās tīk neveikla.

Dzīvoklī viņus gaidīja Viljams, un pēc tam viņi devās pusdienot uz “Bmsserie Lipp”. Filipam tur patika. Nākamās divas nedēļas Sara veltīja dēlam, jo zināja, ka viņai vairs nebūs tik daudz laika, kad būs piedzimis mazulis. Viņi plānoja tūlīt pēc bērna piedzimšanas atgriezties pilī. Ārsti gribēja, lai Sara ietu slimnīcā jau nedēļu pirms paredzamajām dzemdībām, bet viņa atteicās. Viņa sacīja Viljamam, ka Amerikas Savienotajās Valstīs sievietes tā nemēdzot darīt. Francijā viņas ieradās privātās klīnikās pat divas nedēļas pirms bērna dzimšanas un palika tur divas nedēļas pēc dzemdībām. Sara turpretī ne domāt nedomāja gulēt slimnīcā un slinkot.

Katru dienu viņi aizgāja līdz veikalam, un Filips ļoti

ieinteresējās, kad viņi saņēma jaunu rokassprādzi ar smaragdiem, un arī tajā dienā, kad Emanuēla pavēstīja, ka vienā rītā pārdevusi divus milzīgus gredzenus. Visvairāk pārsteidzošs bija tas, ka vienu no tiem viņa pārdeva Žanam Šarlam dc Martēnam, savam mīļākajam. Un viņš bija to nopircis tieši Emanuclai, nežēlīgi ķircinādams viņu, sākumā teikdams, ka domājis pirkt gredzenu savai sievai. Un tikai tad, kad viņa bi ja sadusmojusies uz Žanu Šarlu, viņš izņēma gredzenu no kastītes un uzvilka Emanuclai pirkstā. Tur tas tagad arī atradās, un Sara sarauca uzacis.

- Vai tas nozīmē ko nopietnu? - Sūra pajautāja, bet viņa zināja, cik daudz dārglietu šis vīrietis pirka savai sievai citos veikalos.

- Tikai to, ka man ir burvīgs, jauns gredzens, - Emanuēla noteica. Viņai nebija nekādu ilūziju. Bet viņai bija daži ļoti interesanti klienti. Daudzi vīrieši, kas šeit iepirkās, pirka reizē dāvanas gan savām sievām, gan mīļākajām. Viņu dzīve nebija vienkārša, un visi bija secinājuši, ka Emanuēla ir pati noslēpumu glabāšanas karaliene.

Tovakar viņi vēlu atgriezās dzīvoklī, un Filips aizgāja uz kino kopā ar savu audzinātāju. Tas bija patīkams jauns cilvēks, Sorbonnas students, kas runāja gan angliski, gan franciski, un viņš, par laimi, Filipam patika.

Bija jūlijs, un Parīzē bija karsts un sulīgs. Viņi jau bija te pavadījuši divas nedēļas, un Sara ilgojās pēc mājām. Šajā gadalaikā pils apkaime bija brīnišķīga. Likās tik muļķīgi zaudēt visu vasaru, dzīvojot Parīzē.

- Es gan to par “zaudētu” nesauktu, - Viljams smaidīdams teica. Sara izskatījās pēc krastā izskalota vaļa, guļot gultā savā milzīgajā sārta atlasa naktskreklā. - Vai tev nav karsti? - viņš pajautāja, jo viņam, jau skatoties vien, bija karsti. - Kādēļ tu to nevelc nost?

- Es negribu, lai tev kļūst nelabi, redzot mani tādu.

Bet Viljams lēni piebrauca tuvāk gultai.

- Man nekad nevar kļūt nelabi, raugoties uz tevi. -Šoreiz viņam bija mazliet skumji, ka viņš nebūs klāt pie bērniņa saņemšanas. Viņš juta, ka dārgais Parīzes ārsts viņu it kā nobīdījis malā, bet Viljams pats tā gribēja, jo tā bija drošāk.

Tonakt Sara gulēja dziļā miegā, bet Viljams tikai brīžiem aizsnaudās sulīgajā gaisā, un četros no rīta Sārai sākās sāpes. Viljams uzmanīgi saģērbās un pasauca kalponi, lai viņa palīdz Sārai, pēc tam aizveda sievu uz slimnīcu. Tad viņai jau bija stipras sāpes, un mašīnā viņa runāja maz. Ārsti viņus izšķīra, un Viljams satraukts gaidīja līdz pusdienas laikam, baidoties, ka viss būs tikpat grūti kā iepriekš. Šoreiz ārsti bija apsolījuši dot viņai elpot narkozi un drošināja Viljamu, ka viss būs mūsdienīgi un viegli. Cik viegli vien tas var būt sievietei, kad dzimst deviņas mārciņas smags bērns. Un beidzot pusdivos, plati smaidīdams, iznāca dakteris, tāds ļoti sakopies.

- Jums ir ārkārtīgi jauks puisēns, jūsu labdzimtība.

- Un mana sieva? - Viljams norūpējies jautāja.

- Viņa smagi strādāja. - Ārsts uz brīdi kļuva nopietns. - Bet viss gāja labi. Tagad mēs viņai mazliet iedevām miegazāles. Jūs varat uz mirkli viņu apraudzīt.

Sara bija satīta baltos palagos, ļoti bāla un apreibusi, un it kā nesaprata, kur viņa atrodas un kādēļ. Viņa teica Viljamam, ku vakarā jāaiziet uz veikalu un jāuzraksta vēstule Filipam uz Ilonu.

- Labi, mīļā... viss ir labi. - Tad Viijams stundām ilgi sēdēja viņai blakus, līdz apmēram puspiecos Sūra sakustējās un apjukusi aplūkoja istabu. Viljams pievirzījās tuvāk sievai un noskūpstīja viņu uz vaiga, un pastāstīja par bērnu. Viljams to vē! nebija redzējis, bet visas māsiņas teica, ka tas esot jauks bērns. Viņš svēra deviņas mārciņas un četrpadsmit unces, viņš bija gandrīz tikpat liels kā toreiz Filips, un pēc Sāras izskata Viljams varēja spriest, ka dzemdības nav bijušas vieglas.

- Kur viņš ir? - jautāja Sara.

- Bērnu istabā, viņu drīz atnesīs. Viņi gribēja, lai tu paguli. - Tad viņš atkal noskūpstīja Saru. - Vai tas bija briesmīgi?

- Tas bija dīvaini... - Viņa miegainām acīm pavērās Viljamā, turot viņa roku savā. - Viņi tikai deva un deva man gāzi, līdz man kļuva nelabi... bet tas tikai apreibināja mani, viss bija tik tālu, un es joprojām jutu sāpes, bet nespēju to viņiem pateikt.

- Varbūt tāpēc viņiem tā patīk narkoze. - Bet abi vismaz tagad bija drošībā, nekas slikts nebija noticis.

- Man patika toreiz, kad tu pats palīdzēji, - Sāra bēdīgi teica, jo tagad viss likās tik savāds, tik svešs un antiseptisks, un viņai pat vēl nebija parādīts bērns.

- Paldies! Nedomāju, ka mans aicinājums būtu ginekoloģija.

Tad māsiņa atnesa bērnu, un visas sāpes piepeši aizmirsās. Bērns bija jauks un apaļš, viņam bija cieti, melni mati un burvīgas, lielas, zilas acis, un viņš izskatījās uz mata kā Viljams. Un Sāra raudāja, kad paņēma bērnu rokās. Viņa bija gribējusi mazu meitenīti, bet tagad viņai nebija nekas pretī pret zēnu. Galvenais bija tas, ka bērns ir te, ka viņš ir vesels. Abi nolēma saukt viņu par Džulianu - tāpat kā vienu no Viljama brālēniem. Un Sāra uzstāja, ka bērna otrs vārds būs Viljams, kam tēvs negribīgi piekrita. Sāra atkal apraudājās, kad māsiņa nesa bērnu prom. Viņa nesaprata, kādēļ tāda kārtība. Viņai taču bija pašai sava atsevišķa istaba un pašai sava medmāsa. Sāras palātā bija pat atsevišķa vannasistaba un telpa viesiem, bet ārsti teica, ka tas nav higiēniski, ja bērns pārāk ilgi paliekot pie viņas. Viņam vajagot uzturēties sterilajā bērnu istabā. Sūra izšņauca degunu un paskatījās uz Vil jamu, un viss šajā dienā pārdzīvotais guva virsroku. Viljams jutās vainīgs, ka atvedis viņu uz šo slimnīcu, bet apsolīja vest viņu mājās pēc iespējas drīzāk.

Nākamajā dienā Viljams atveda Filipu un Emanuēlu, kura, paskatījusies caur stiklu uz Džulianu, nosauca viņu par skaistuli. Ārsti neļāva ienest bērnus viesu klātbūtnē palātā, un Sūrai šī slimnīca sāka nopietni nepatikt. Filips palūkojās caur lodziņu uz brāli un tad aizgriezās bez mazākās intereses, un Sara bija vīlusies. Filips izskatījās dusmīgs uz bērnu un neizturējās pārāk laipni pret māti.

- Vai tev neliekas, ka bērniņš ir jauks? - cerīgi jautāja

Sara.

-Normāls. Viņš ir briesmīgi maziņš.

Viljams iesmējās, zinot, cik grūti Sārai nācis šis “mazais” bērns.

- Mums viņš tāds neliekas, jaunais cilvēk! Deviņas

mārciņas un četrpadsmit unces ir liels svars. - Bērnam nebija

nekādu cilu sliktu īpašību. Sāra ievēroja, ka viņš vienmēr ir

labā noskaņā. Taču pēc ēšanas uzreiz atnāca māsiņa un

atņēma Sārai bērnu.

>

Astotajā dienā Sāra kvēlojošām acīm sagaidīja Viljamu, kad viņš ieradās ar svaigu puķu pušķi.

- Ja tu nākamās stundas laikā mani nedabūsi ārā no šejienes, es paņemšu Džulianu un izbēgšu no šejienes slimnīcas uzsvārcī. Jūtos pavisam vesela. Un viņi nelaiž mani pie bērna.

- Labi, mīļā! - Viljams teica, jau zinādams, ka tam jānotiek. - Apsolu, ka rītdien.

Nākamajā dienā viņš aizveda abus uz Parīzes dzīvokli, vēl pēc divām dienām visi devās atpakaļ uzpili, un Džulians laimīgs gulēja mātes rokās.

Savā dzimšanas dienā, augustā, Sara bija pilnīgi atguvusi spēkus, slaida un stipra, un gluži kā apburta no sava bērna. Viņi bija uz mēnesi slēguši veikalu, Emanuēla ar jahtu apbraukāja Francijas dienvidus, un Sāra negribēja par darbu ne domāt. Septembri, kad Filipam bija jādodas atpakaļ uz skolu, viņi aizbrauca pāris dienu pavadīt Parīzē, un Sāra ņēma mazo līdzi. Džulians visur bija kopā ar viņiem un reizēm gulēja grozā Sāras kabinetā.

- Viņš ir tik rātns, mazs puisītis, - visi teica, bērns smaidīja un smējās, un dūdoja. Ziemassvētkos viņš jau pats sēdēja, un visi bija iemīlējušies bērnā. Visi, tikai ne Filips. Filips katru reizi, kad redzēja mazo brāli, izskatījās dusmīgs. Un viņš vienmēr pateica par Džulianu kaut ko netīkamu. Sārai tas ļoti ķērās pie sirds, jo viņa bija cerējusi, ka Filipam brālītis iepatiksies. Bet nebija nekādas brālīgas pieķeršanās, Filips palika atsvešināts un nelaipns.

- Viņš vienkārši ir greizsirdīgs, - Viljams teica, samierinādamies ar faktiem, kā to vienmēr darīja. Pretēji Sārai, kas skuma par to, kā nav. - Tā tas ir.

- Bet tas nav taisnīgi. Mazais ir tik mīļš, viņš nav to pelnījis. Visi viņu mīl, tikai ne Filips.

- Ja visu mūžu viņš nepatiks tikai vienam cilvēkam, tad viņš būs ļoti, ļoti laimīgs, - Viljams sacīja,

- Nc jau tad, ja šis viens cilvēks būs paša brālis.

- Reizēm dzīvē mēdz būt arī tā. Nekur nav teikts, ka brāļiem jābūt ari draugiem. Padomā par Kainu un Ābelu!

- Es to nesaprotu. Liziju viņš tik ļoti mīlēja! - Sāra nopūtās. ~ Un mēs ar Džeinu bērnībā dievinājām viena otru.

Viņas joprojām bija tuvas, lai gan nebija ilgi redzējušās.

Pēc kara Džeina bija apprecējusies otrreiz un aizbraukusi dzīvot uz Čikāgu, pec tam uz Losandželosu, un viņa nebrauca uz Eiropu, un Sara nebrauca uz Ameriku, nemaz nerunājot par Kaliforniju, Bija grūti noticēt, ka Džeina tagad ir precējusies ar kādu, kuru Sara nebija pat redzējusī. Tā vienkārši bija. Lai cik tuvas būdamas, viņas dzīvoja katra savu dzīvi. Taču Sara joprojām mīlēja Džcinu, un viņas bieži rakstīja viena otrai, un Sāra pastāvīgi mudināja māsu atbraukt uz Eiropu.

Filips tā ari nekad neiemīlēja brāli. Kad Sāra mēģināja ar viņu par to runāt, viņš izvairījās, līdz beidzot nesavaldījās.

-Klausies, es vairs negribu nekādus mazuļus! Man jau viens bija. - Likās, viņš nespēja vēlreiz atvērt savu sirdi, vēlreiz riskēt ar mīļa cilvēka zaudējumu. Viņš bija mīlējis Liziju,.varbūt pat pārāk stipri, un bija viņu zaudējis. Un tad viņš bija izlēmis nekad neiemīlēt Džulianu. Abiem bērniem tas bija skumji.

Drīz pēc Džuliana piedzimšanas Viljams un Sāra bija aizveduši viņu apciemot savu vienīgo vecomāti, un tagad, Ziemassvētkos, viņi visi bija kopā VitfTldā. Sirmā hercogiene bija .sajūsmināta par mazdēlu. Viņa sacīja, ka nekad nav redzējusi laimīgāku bērnu. Šķita, ka viņš izstaro gaišumu, un visiem viņa klātbūtnē negribot bija jāsmaida.

Togad Vitfildātie bija īpašijauki Ziemassvētki. Viljama mātei bija jau deviņdesmit seši gadi, viņa arī pārvietojās braucamkrēslā, bet vienmēr bija labā garastāvoklī. Ar viņu kopā bija jauki, viņa bija pati labsirdīgākā sieviete, kādu Sāra pazina, un joprojām ļoti mīlēja savu dēlu. Viljams togad uzdāvināja mātei skaistu aproci ar briljantiem, un viņa nomurmināja, ka ir daudz par vecu šādai dāvanai, bet bija acīm redzams, ka viņa par to priecājas, un veca hercogiene nēsāja to katru dienu. Un, kad pēc Jaunā gada Vitfīldi brauca prom, viņa

apskāva Viljamu un teica, ka viņš vienmēr bijis labs dēls un pastāvīgi dara viņu laimīgu.

- Kā tu domā, kāpēc viņa tā teica? - Viljams asarām acīs jautāja. - Viņa vienmēr ir bijusi tik laba pret mani, -viņš teica aizgriezies, lai Sara neredzētu viņu raudam, bet māte tiešām bija viņu aizkustinājusi. Hercogiene bija noskūpstījusi arī Džuliana apaļo vaidziņu, ari Sūru, pateikdamās viņai par daudzajām mazajām dāvaniņām no Parīzes, Un pēc divām nedēļām viņa miegā mierīgi nomira, pēc garas un laimīgos dzīves Vitfildā viņa pievienojās Radītājam un savam vīram.

Viljamu mātes nāve satrieca, bet pat viņam bija jāatzīst, ka mātes mūžs bijis garš un pilnvērtīgs. Togad viņai būtu palikuši deviņdesmit septiņi gadi, un visu savu mūžu viņa nebija slimojusi. Viņai bija daudz, par ko pateikties Dievam, tā domāja visi, kas stāvēja Vitfildas nelielajā kapsētā. Bija ieradušies arī karalis Džordžs un karaliene Elizabete, visi radi un draugi, un paziņas.

Filips, likās, visvairāk izjuta vecmāmiņas trūkumu.

- Vai tas nozīmē, ka es vairs nevarēšu braukt uz šejieni? - viņš prasīja ar asarām acīs.

- Kādu laiciņu, - Viljams skumji teica. - Vitfildā tevi vienmēr gaidīs. Un kādu dienu tā būs tava. Mēs pacentīsimies te katru vasaru kādu laiciņu padzīvot. Bet tu nevarēsi šurp braukt nedēļas nogalēs un brīvdienās, kā tu to darīji, kad vecmāmiņa bija dzīva. Tas nebūs labi, ja tu te būsi viens pats ar kalpotājiem. Tu vari atbraukt uz Lamarolu vai Parīzi vai ari paciemoties pie saviem brālēniem.

- Neko tādu es negribu, - zēns gražīgi teica. - Es gribu dzīvot šeit. - Bet Viljams neredzēja iespēju tā darīt. Ar laiku, kad dēls studēs Kembridžā, viņš varēs dzīvot šeit viens pats. Bet līdz tam vēl bija septiņi gadi, un pagaidām Filipam vajadzēja samierināties ar atbraukšanu uz Vitfildu vasarās.

Taču pavasarī noskaidrojās, ka Viljams nevar uz tik ilgu laiku būt projām no Vitfīldas. Tas, ka tur nedzīvoja neviens no ģimenes locekļiem, nozīmēja, ka neviens nepārraudzīja muižu un nevarēja pieņemt tūlītējus lēmumus, kad tas bija nepieciešams. Viljams ar izbrīnu atklāja, cik daudz bija darījusi māte, un pēkšņi bez viņas bija ļot i grūti uzturēt īpašumu kārtībā.

- Man tas nav pa prātam, - viņš kādu vakaru teica Sārai, kad bija izlasījis garu un žēlabainu vēstuli no muižas pārvaldniekiem. - Bet man tiešām nāksies pavadīt vairāk laika Vitfildā. Vai tev pret to būs briesmīgi iebildumi?

- Kāpēc gan? - Sara pasmaidīja. - Pašlaik es ar Džu-lianu jau varu visur ceļot. -Bērnam bija astoņi mēneši. - Un Emanuēla pavisam labi tiek galā ar veikalu. - Sara bija nolīgusi darbā vēl divas pārdevējas, un darījumi ritēja ļoti sekmīgi. - Man nekas nebūtu pretim kādu laiku padzīvot Londonā. - Tur viņai vienmēr bija paticis. Un Filips tad varētu nedēļas nogalēs braukt pie viņiem uz Vitfīldu, tas viņu iepriecinātu.

Visu aprīli viņi pavadīja Anglijā, Lieldienās devās mazā braucienā uz Antibu. Viņi satikās ar Vindzoriem, un Valisa teica, ka nesen iegādājusies Sūras veikalā ļoti jaukas rotaslietas. Viņai palika jaunie, pašu gatavotie modeļi. Un visā Londonā cilvēki pazina veikalu “Vitfīkls” un runāja par to.

- Kādēļ gan tev neatvērt nodaļu šeit? - Viljams jautāja Sārai kādu vakaru pēc viesībām, kur četras sievietes bija viņus apsēdušas ar jautājumiem par dārglietām.

- Londonā? Tik ātri? - Parīzes veikals viņiem bija tikai divus gadus, un Sara mazliet baidījās to paplašināt, viņa negribēja arī tik daudz laika pavadīt Londonā. Ja viņa bija šeit kopā ar Viljamu, tas bija citādi.. Bet, ja viņai pastāvīgi būs jābraukā šurpu turpu pāri Lamanšam, tas bijakas cits. Un viņa gribēja iespējami vairāk laika pavadīt ar savu mazuli,

pirms viņš izaugtu un pazustu no viņas dzīves kā Filips, Tagad viņa labi apzinājās, cik ātri paiet laiks.

- Tev vajadzētu atrast kādu kompetentu cilvēku, kas varētu vadīt veikalu. Faktiski... - Viljams izskatījās domīgs, it kā vēlēdamies kaut ko atcerēties. - Garāra veikalā strādāja kāds fantastisks vīrs. Ļoti diskrēts, gudrs un vel pajauns, taču šķietami vecmodīgs. Tieši tāds, kādi angļiem patīk. Vienas vienīgas labas manieres un tradīcijas.

- Kāpēc tev liekas, ka šis cilvēks būtu ar mieru? Garārs šeit ir loti iecienīts. Jauns veikals šim cilvēkam varētu ne-patikt.

-Man radās tāds iespaids, ka tur viņu pietiekami nenovērtē. Viņš ir labs, bet viņu pastāvīgi aizmirst, iegriezīšos tur nākamnedēļ un mēģināšu viņu sastapt. Mēs varētu viņu uzaicināt uz lenču.

Sāra uzsmaidīja Viljamam, vēl nespēdama noticēt, ko viņi uzsākuši.

- Tu taču tā vien uzprasies uz nepatikšanām, vai tā nav? - Bet viņai tas patika. Viņai patika tas, kā Viljams viņu uzmundrināja, palīdzēja paveikt to, ko viņa pati gribēja darīt. Sāja saprata, ka bez Viljama to nekad neizdarītu.

Kā jau bija teicis, Viljams nākamajā nedēļā iegriezās Garāra veikalā un nopirka Sārai jauku, senu briljanta gredzenu. Tas bija ļoti vecs un ļoti skaists.. To darot, Viljams satikās ar meklēto vīru. Viņu saucaNaidžels Holbruks. Viņi sarunāja nākamajā otrdienā ieturēt lenču “Savojā”.

Jau ejot restorānā, Sāra pēc Viljama raksturojuma pazina šo cilvēku. Viņš bija garš un tievs, un bāls, ar pelēcīgiem matiem un mazām Ūsiņām. Viņam mugurā bija labi pašūts uzvalks ar neuzkrītošām svītriņām, un viņš izskatījās pēc jurista vai baņķiera. Viņš atstāja ļoti eleganta un diskrēta vīra iespaidu un bija ļoti atturīgs, kad Viljams un Sāra pastāstīja

viņam par saviem plāniem. Viņš teica, ka jau septiņpadsmit gadus strādājot pie Garāra, kopš divdesmit divu gadu vecuma, un viņam būtu grūti pamest darba dēvēju, taču jāatzīstot, ka perspektīva vadīt jaunu uzņēmumu viņu ļoti interesējot. - It īpaši, - viņš klusi teica, - zinot par jūsu veikala panākumiem Parīzē. Esmu redzējis dažus jūsu izstrādātos modeļus, jūsu labdzimtība, -- viņš teica Sārai. - Tic patiešām ir smalki. Īstenībā es jutos pārsteigts. Franči reizēm spēj būt... kāto teikt... nevērīgi.....jajūs viņiem to ļaujat.

Sara pasmējās par šo britu šovinismu, bet saprata, ko viņš bija domājis. Ja viņa neuzmanīja darbnīcu, kur izgatavoja dārglietas, amatnieki reizēm gāja vieglāko ceļu, taču Sara nekad to nepieļāva. Viņai patika Garāra darbinieka izteiktā atzinība.

- Mčs gribam nodrošināt ilgstošu noietu. Mēs gribam visu darīt pamatīgi, Holbruka kungs. - Viņš bija britu ģenerāļa otrais dēls, uzaudzis Indijā un Ķīnā. Holbruks bija dzimis Singapūrā un Indijā ieinteresējies par dārgakmeņiem. Jaunībā viņš bija strādājis ar dimantiem Dicnvidāfrikā. Viņš pārzināja arī tirdzniecību. Sara bija vienisprātis ar Viljamu. Tieši šādu cilvēku viņiem vajadzēja Londonas nodaļā. Šeit bija pavisam cita gaisotne nekā Parīzē, un viņi saprata, ka šī zeme jāiekaro maigāk, neuzbāzīgāk un tieši ar tādu cēlumu, kāds piemita Naidželam Holbrukam. Vitfikli lūdza, lai viņš tiem piezvana, kad būs visu apsvēris, un pēc nedēļas Sāra bija nesaprašanā, jo Naidžels vēl nebija zvanījis.

- Dod viņam laiku! Viņš varbūt nezvanīs mēnesi. Bet esi droša - viņš par to domā. - Vilfildi bija piedāvājuši Naidželam pieklājīgu samaksu, un, lai cik lojāls viņš būtu pret Garāru, neticami liktos, ka viņu nevilina jaunais pasākums. Ja ne, Viljams apbrīnotu viņa uzticību pašreizējam darba

devējam. Jo viņš zināja, ka tik lielu algu viņam tur noteikti nemaksā.

Naidžels Holbruks piezvanīja uz Vitfīldu vienu dienu pirms viņu aizbraukšanas. Sara nepacietīgi gaidīja, kamēr Viljams runāja pa telefonu, un viņš smaidīdams nolika klausuli..

- Viņš pieņem šo vietu, - Viljams paziņoja. - Viņš grib dot Garāram divus mēnešus laika, pēc tam viņš ir mūsējais. Ļoti pieklājīgi. Kad tu vēlētos atvērt veikalu?

- Dievs augstais... es vēl neesmu par to domājusi... cs nezinu... gada beigās... Ziemassvētkos? Vai tu domā, ka mums to vajadzētu?

- Nu protams! - Viljams vienmēr bija uzskatījis, ka Sara ir galvenā veikala lietās. - Pēc dažām nedēļām man tik un tā šuip jāatgriežas, un tad mēs varētu sameklēt ēku, parunāt ar arhitektu. Es pazīstu vienu labu vīru.

- Man vajadzētu jau iepirkt jaunas dārglietas. - Parīzes veikala peļņu Sāta ieguldīja jaunu izstrādājumu radīšanā, bet tagad viņai bija vajadzīgs lielāks kapitāls, un viņa izlēma lietot naudu, kas bija iegūta, pārdodot vecāku Longailendas māju. Un, ja Londonā viss ritēs tikpat gludi kā Parīzē, veikals drīz dos ienākumus.

Tad Viljams pateica ko tādu, kas Sārai vēl nebija ienācis prātā. - Šķiet, Filipam tagad būs viņa kārotais veikals, - viņš teica, lēnīgi smaidot.

- Tiešām! Kā tu domā, vai viņš patiesi kādreiz vadīs veikalu?

- Viņš varētu.

- Es nezin kāpēc nespēju iedomāties, ka viņš te darbosies kopā ar mums. Viņš ir tik neatkarīgs... Un arī tik vēss... un tik nikns uz Džulianu...

- Kādu dienu viņš tevi varbūt pārsteigs. Nekad nevar

zināt, ko bērai uzsāks. Vai tad kāds domāja, ka cs dienās kļūšu par dārgakmeņu tirgoni? - Viljams iesmējās, un Sāra viņu noskūpstīja, un otrā dienā viņi devās uz Parīzi.

Nākamo mēnešu laikā Naidžels vairākas reizes atlidoja uz Parīzi, lai satiktos ar Emanuēlu un iepazītos ar darījumiem šeit.. Veikals zēla un plauka, un viņi jau plānoja apgūt jaunas telpas, bet Sāra negribēja izaicināt likteni, it īpaši Londonas veikala atvēršanas priekšvakarā.

Uz Naidželu tas, ko viņi darīja Parīzē, atstāja lielu iespaidu. Viņam iepatikās pat Emanuēla, kura uzreiz bija sapratusi, ka sievietes Naidželu ne visai interesē. Faktiski viņa pat domāja, ka nepavisam neinteresē, un viņai bija taisnība, taēu Emanuēla apbrīnoja Naidžela nevainojamo gaumi, viņa vienreizējo darījumu ķērienu un viņa labo audzināšanu. Pēdējos gados Emanuēla pati bija centusies apgūt šo slīpējumu, un it īpaši viņai patika Naidžela mierīgā elegance un neticami labās manieres. Kad vien viņš bija Parīzē, abi kopā pusdienoja, un Emanuēla iepazīstināja Naidželu ar saviem draugiem. To vidū bija arī kāds izcils dizainers, kuram pēc kāda laika bija svarīga nozīme Naidžela dzīvē. Bet galvenokārt viņi visu uzmanību pievērsa darījumiem.

Vitfīldi bija atraduši skaistu, mazu veikaliņu Ņūbond-strītā, un Viljama arhitektam radās brīnumainas idejas. Viņi iecerēja visu interjeru veidot tumšzilā samtā un baltā marmorā.

Veikala atklāšana bija paredzēta pirmajā decembrī, un viņiem vajadzēja strādāt kā apsēstiem, lai visu paspētu. Emanuēla atbrauca palīgā, Parīzē atstājot spējīgākās pārdevējas. Bet tagad Sentonorē priekšpilsētas veikalam nebija vajadzīga gandrīz nekāda uzraudzība. Jaunais auklējums bija Londonas veikals.

Beidzamajā nedēļā viņi visi līdz ar nenogurdināmu amatnieku grupu strādāja līdz pusnaktij. Viņi klāja marmoru,

lika spoguļus, tapsēja samtu. Tas bija neticami, un Sara sen nebija jutusies tik nogurusi, bet virta nekad nebijapar visu tā priecājusies.

Sara atkal bija paņēmusi Džulianu līdzi uz Londonu, un viņi kopā ar aukli mitinājās Kleridžā. Tonakt viņi bija pārāk noguruši, lai brauktu uz Vilfildu,

Visi vēlējās rīkot viesības par godu Vilfildiem, bet viņi bija pārāk aizņemti.. Ne brīdi viņi neatpūtās, pirms beidzot veikals atvēra durvis. Bija ielūgti četri simti draugu un radu, kā arī apmēram simts Naidžela labāko pircēju no Garāra veikala. Te sapulcējās visa elite, un salīdzinājumā ar to Parīzes veikala atklāšana nobālēja. Viss bija neaprakstāmi spožs, un dārgakmeņi, kurus Sūra bija izvēlējusies atklāšanas dienai, satrieca visus, kas tos redzēja. Sara patiesībā baidījās, ka viņas sagādātās rotas būs pārāk izcilas un pārāk dārgas. Parīzē viņai bija dažas dārglietas, kuras varēja izlikt veikalā bez bruņotas apsardzes, bet Londonā viņa bija atmetusi visu piesardzību un izstādījusi vislabāko. Viņa bija iztērējusi pilnīgi visu naudu, kuru bija dabūjusi par Longailendas īpašumu, bet tagad, skatoties uz pirmajiem viesiem, viņa saprata, ka tas bijis to vērts.

Nākamajā dienā, kad Naidžels atnāca pie viņas, izskatīdamies satriekts un bāls, Sārai likās, ka noticis kaut kas šausmīgs.

- Nupat pie mums bija karalienes sekretāre! - Sara nodomāja, vai tikai viņi nav pārkāpuši kādu etiķetes noteikumu, un viņa, rūpju pilna, paskatījās uz Viljamu, bet Naidžels turpināja skaidrot: - Viņas karaliskā augstība vēlas iegādāties kādu rotaslietu, kura vakar redzējusi viņas galma dāma. Mēs šorīt to nosūtījām uz pili, un karalienei tā ļoti patīk. -- Sara pārsteigta klausījās. Viņi bija to paveikuši. - Karaliskā augstība gribētu nopirkt lielo brošu ar spalvas veidā izkārtotajiem

bri Ij antiem. - Broša līdzinājās Velsas prinča iniciāļiem, un Sara bija to par milzīgu summu nopirkusi no kāda Parīzes tirgoņa. Rakstīdama cenu šim izstrādājumam, viņa pati bija jutusies apstulbusi.

- Ak Dievs! - sacīja Sāra, kuru šis pirkums bija ļoti ietekmējis. Bet uz Naidžclu iespaidu bija atstājis cits fakts.

- Tas, jūsu labdzimtība, nozīmē, ka rnēs esam kļuvuši par karaļa nama rotaslietu ti rgotāj iem. - Tas nozīmēj a, ka viņi pārdevuši dārglietas kādam no karaļa ģimenes. Protams, Garārs bija oficiālais dārglietu piegādātājs karalienei, viņš arī ik gadus restaurēja Londonas Tauerā glabātās mantas. Taču šis tomēr bija ļoti nozīmīgs Vitfīldu sasniegums Londonā. - Ja karaliene gribēs, pēc trim gadiem viņa varēs mums izrakstīt savu patentu. - Naidžels bija par to visu ārkārtīgi satraukts, un pat Viljams samiedza acis. Viņi bija guvuši uzvaru, paši nemaz pēc tās necenzdamies.

Karalienes pirkums ievadīja veselu virkni nozīmīgu pirkumu, un viena mēneša bilance bija gada ienākumu apjomā. Sāra tagad bija pārliecināta, ka var doties uz Parīzi un uzticēt veikalu Naidžclam. Viņa gandrīz nespēja tam visam noticēt, pēc Jaungada lidojot uz Parīzi. Emanuēla bija tur atgriezusies jau tūlīt pēc Londonas nodaļas atklāšanas, un arī Parīzes veikala atskaites bija pārsteidzoši labas.

Sāra jau ievēroja, ka abi veikali sāk sīvi sacensties savā starpā, cenšoties pārspēt viens otru, bet viņai tur nebija nekas iebilstams. Naidželam un Emanuelai bija ļoti labas savstarpējās attiecības. Bez tam Sāra vēlējās, lai veikali savā ziņā atšķirtos viens no otra. Londonā viņa pārdeva pasakainus antīkos izstrādājumus, daudzi dārgakmeņi bija nākuši no Eiropas karaļnamiem; arī visdārgākos mūsdienu darinājumus. Arī Parīzē viņa pārdeva senos izstrādājumus, tomēr liela daļa šeit pārdoto dārglietu bija gan modernas, gan elegantas.

- Un kādu jaunu pasākumu plānosim tagad? ~ Viljams ķircinājās, kad viņi brauca uz pili. - Buenosairesa? Ņujorka? Antilu salas?

Iespējas bija bezgalīgas, bet Sārai pietika ar to, kas viņai

bija. Viņa ar to labi tika galā, un viss bija tik interesanti. Sāra

bija aizņemta, bet varēja priecāties ari par saviem bērniem.

Džulianam bija pusotra gada, viņš bija ļoti dzīvīgs. Viņš rāpās

uz galdiem, dīdījās pa krēsliem, krita zemē pa kāpnēm un

pazuda dārzā. Sāra viņu pastāvīgi uzraudzīja, bez tam ar viņu

nonēmās kāda no ciema meitenēm. Vitfīldi vienmēr ņēma > *

Džulianu līdzi uz Parīzi un Londonu, kur viņa uzraudzībai nolīga aukles. Bet Sārai patika pašai par dēlu rūpēties. Viņam palika arī sēdēt Viljamam klēpī un traukties apkārt ar braucamkrēslu.

- Ātrāk! Ātrāk! - viņš spiedza, mudinādams tēvu. Tas bija viens no nedaudzajiem vārdiem, ko Džulians mācēja, bet viņam tas bija mīļākais vārds, kuru viņš bieži lietoja. Tas visiem bija laimīgs laiks. Visi sapņi bija piepildījušies. Dzīve bija darbīga, pilnskanīga un laimīga.

Divdesmita nodala

Nākamajos četros gados Viljams un Sara bija ļoti aizņemti ar Džulianu un abiem veikaliem. Abās vietās apgrozījums arvien pieauga, Sara padevās un paplašināja Parīzes dārglietu veikalu, bet Londonas nodaļa palika tajās pašās telpās, kaut arī apmeklētāju pieplūdums bija liels. Tas bija elegants, diskrēts un ļoti ievērojams veikals, un britiem lieliski piemērots. Gan Emanuēla, gan Naidžels labi lika galā ar saviem pienākumiem. Sāra bija ļoti apmierināta ar visu, kad savā trīsdesmit devītajā dzimšanas dienā nopūta sveces uz tortes. Filips bija pilī kopā ar viņiem, viņam bija sešpadsmit gadu, un viņš bija gandrīz vienā augumā ar tēvu. Filips dega nepacietībā ātrāk atgriezties Vitftldā. Viņš devās arī apciemot draugus un uz Sūras dzimšanas dienu bija iegriezies tikai tāpēc, ka tēvs tā bija licis. Sāra gribēja, lai Filips paliek un kopā ar viņiem nosvin arī pats savu dzimšanas dienu, bet tas viņu neinteresēja. Viņš bija aizmirsis arī Džuliana dzimšanas dienu jūlijā. Džulianam bijapieci gadi. Filipam ģimene nozīmēja visai maz. Patiesību sakot, viņš no tās izvairījās. It

kā viņš būtu uzcēlis ap sevi sienu un neļautu nevienam tai pārkāpt. Kad Filips aizbrauca, Sara jau varēja to uztvert mazāk emocionāli. Gadu gaitā viņa šo to bija mācījusies no Viljama.

- Droši vien varam būt laimīgi, ka viņš vispār šeit uzrodas, - Sara teica vīram. - Viņam patīk tikai spēlēt polo, būt kopā ar draugiem un dzīvot Vitfīldā. - Beidzot viņi bija piekrituši tam, ka Filips var tur palikt nedēļas nogalēs un brīvdienās, un viņš varēja arī ielūgt draugus, ja tie bija kopā ar kādu no skolotājiem. Šāda kārtība bija pa prātam visiem, it īpaši Filipam. - Vai tas nav dīvaini, ka Filips ir tik ļoti anglisks un Džulians tik ļoli līdzinās francūzim? - Viss mazajā zēnā bija gallisks. Viņš labprātāk runāja franciski nekā angliski, viņam patika dzīvot Dclamēzas pilī, viņam daudz labāk patika Parīze nekā Londona.

- Angļi manī izraisa apjukumu, - viņš mēdza teikt. Sāra sacīja, ka tas ir muļķīgi, jo viņa tēvs esot anglis un viņš pats arī, lai gan, būdams otrais dēls, viņš nemantos titulu. Kad viņš izaugs, viņš būs tikai lords Vitfilds. Reizēm angļu tradīcijas likās neticami sarežģītas. Taču Sāra domāja, ka Džu-lianam tas tik un tā ir vienalga. Viņš bija tik priecīgs un labsirdīgs, viņu it kā neskāra nekādas raizes, pat ne viņa vecākā brāļa vienaldzība. Jau mazotnē viņš bija iemācījies nemaisīties brālim pa kājām, rūpēties tikai pats par sevi, un tas viņiem abiem bija pa prātam. Džulians dievināja savus vecākus, draugus, arī mājdzīvniekus un cilvēkus, kas kalpoja pilī. Viņam patika apciemot Emanuēlu. Džulians mīlēja visus un visu, un viņu pašu arī visi mīlēja.

Sāra domāja par to vi su kādā septembra rītā, kopdama Lizijas kapu. Viņa joprojām regulāri gāja turp un, par spīti visam, katru reizi raudāja. Tas bija neticami, ka vēl pēc vienpadsmit gadiem viņai pietrūka mazās meitiņas. Lizijai

būtu jau piecpadsmit gadu... tādai mīļai un mīlošai... Lizija bija līdzīga Džulianam, tikai maigāka, ne tik stipra... Sara apgrieza dažus ziedu krūmus un uzrušināja mīksto augsni, un viņa nedzirdēja, kā savā krēslā piebrauca Viljams. Pēdējā laikā viņš nejutās visai labi. Viņam rūpes sagādāja mugura, taču viņš nekad nesūdzējās, bet Sāra zināja, ka arī reimatisms kājās pa šiem gadiem pieņēmies spēkā.

Sāra sajuta vīra roku uz pleca un pagriezās. Viņš maigi notrausa asaras Sārai no vaigiem un noskūpstīja viņu.

- Mana nabaga mīļotā... - Viņš paskatījās uz labi apkopto kapiņu. - Nabaga mazā Lizija... - Viņam bija žēl, ka Sārai nav piedzimusi otra meitiņa, lai kaut mazliet gaisinātu skumjas. Bet Džulians bija tāds prieka nesējs viņiem visiem! Un Filips bija Filips. Bet Viljams nekad nebija pazinis savu vienīgo meitu un, pat ne reizi neredzējis viņas seju, juta viņas trūkumu.

Sāra pabeidza iesākto un tad apsēdās blakus Viljamam zālē, paņemot viņa pasniegto, tīro kabatlakatiņu.

- Piedod... man nevajadzētu pēc visiem šiem gadiem... -Bet vēl vienmēr, vienmēr viņa juta mazo ķermenīti savās rokās, mazās rociņas ap savu kaklu, līdz meitiņa bija kļuvusi tik rāma un beigusi elpot...

- Man arī žēl. - Viljams maigi viņai uzsmaidīja. - Varbūt mums vajadzētu jaunu bērniņu.

Sāra saprata, ka viņš tikai joko, un pasmaidīja. - Tas nu gan Filipam patiktu.

-Varbūt tas viņam nāktu par labu. Viņš ir ļoti egoistisks jauneklis. - Filips bija Viljamu sadusmojis, jo tik nelaipni bija izturējies pret savu māti.

-Nezinu, kurā viņš atsities, tu taču tāds neesi, es ceru, ka arī es ne... Džulians mīl visus... un tava māte bija tik mīļa. Mani vecāki ari bija jauki, tāpat ari mana māsa.

- Laikam manos senčos bijis kāds vikings. Nezinu. Bet Filips ir tāds, kāds viņš ir. - Viņam tiešām rūpēja tikai Vit-filda, Kembridža un Londonas veikals. Tas Filipu apbūra, un, būdams veikalā, viņš vienmēr uzdeva Naidželam simtiem jautājumu. Naidžels atbildēja uz visiem, iemācīja Filipam visu, ko pats zināja par dārgakmeņiem un to lielumu, īpašībām, kvalitāti, tīrību un ari apstrādi. Bet Filipam vēl bija jāicmācās daudz kas cits, pirms viņš varētu domāt par veikala pārņemšanu.

- Varbūt mums šogad vajadzētu kaut kur izbraukt? -Sara raudzījās uz Viljamu un domāja, ka viņš izskatās noguris. Piecdesmit divu gadu vecumā viņš bija daudz pārdzīvojis, un brīžiem tas izpaudās viņa ārienē. Viņš nenogurstoši braukāja Sārai līdzi uz Londonu un Parīzi. Bet nākamajā gadā, kad Džulians sāks iet Lamarolas skolā, viņam būs jāpavada vairāk laika pilī. Šis bija pēdējais gads, kad būtu iespējams ceļot. - Man gribētos aizbraukt uz Birmu un Taizemi un paskatīties, kādi tur dārgakmeņi, - Sāra domīgi teica.

-- Vai tu to gribētu? - Viljams bija pārsteigts. Sāra sešos gados bija kļuvusi par īstu dārgakmeņu ekspertu, un viņa ļoti rūpīgi izvēlējās pirkumus. Tieši tādēļ viņu veikalam bija nevainojama reputācija. Darījumi bija paplašinājušies gan Londonā, gan Parīzē. Londonā atkal vairākas reizes bija iepirkušies karaliene un Edinburgas hercogs, un drīz viņi varēja cerēt uz karalisko patentu.

- Es labprāt ceļotu. Džulianu mēs varētu ņemt līdzi.

- Cik romantiski! - zobojās Viljams. Bet viņš labi zināja, ka Sāra pēc iespējas vairāk gribēja būt zēna tuvumā. - Kādēļ gan nenoorganizēt kaut ko mums trijiem? Mēs varētu paņemt līdzi Džulianam aukli. Varbūt jau pirms Ziemassvētkiem mēs varētu apbraukāt Austrumus. - Tas būtu garš ceļojums, un

Sāra zināja, ka Viljamam tas būtu ari nogurdinošs, bet nāktu viņiem abiem par labu,

Novembri viņi izbrauca un Anglijā atgriezās Ziemassvētku vakarā, kuru kopā ar Filipu pavadīja Vitfīldā. Vairāk nekā sešas nedēļas viņi bija pavadījuši ceļojot, un viņiem bija daudz kas stāstāms gan par tīģeru medībām Indijā, gan Taizemes pludmalēm, gan par Honkongu un tempļiem, par rubīniem, smaragdiem un pasakainiem dārgakmeņiem, Sāra bija iegādājusies neaptveramu daudzumu skaistu akmeņu, Un tic aizrāva Filipu, tāpat kā stāsti, ar kuriem šie dārgakmeņi bija saistīti. Šoreiz Filips pat labi izturējās pret savu mazo brāli.

Nākamajā nedēļā, kad Sāra parādīja visu bagātību Nai-dželam, viņš apgalvoja, ka Sāra ļoti veiksmīgi iepirkušies. Emanuēla bija bezgala iepriecināta par dažiem maharadžas dārgakmeņiem, kurus aizveda uz Parīzi. Sajūsminātas bija ari tās kundzes, kuras tos pēc tam iegādājās.

Tas bija fantastisks ceļojums un veiksmīgs rudens, bet viņi priecājās, ka atgriezušies pilī. Ciemata meitene, kas rūpējās par Džulianu, stāstīja par piedzīvoto saviem radiem, un Džulians priecājās, ka atkal ir mājās pie draugiem. Sāra neko nesacīja Viljamam, kura veselība ceļojuma laikā bija uzlabojusies, bet viņa pati Indijā laikam bija saķērusi kādu slimību. Viņai pastāvīgi bija nelabi, taču viņa centās nesūdzēties, tomēr bija nobažījusies. Mājās viņa ar mokām spēja ko ieēst. Viņa negribēja satraukt Viljamu. Beidzot, kad janvāra beigās viņi aizbrauca uz Parīzi, Sāra aizgāja pie ārsta. Viņš izdarīja dažas analīzes un teica, lai Sāra atnāk vēl pēc laiciņa. Taču tad viņa jutās labāk.

- Kājās domājat, kas tas ir? - viņa jautāja savas otrās vizītes laikā.

- Domāju, ka viss ir ļoti vienkārši, kundze, - sacīja rasts.

- Priecājos! - Bet viņai nepatika tas, ka viņa saslimusi. Paldies Dievam, Džulians nebija saķēris nekādu infekciju. Pati sevi viņa bija mazāk uzmanījusi.

- Vai jums ir kādi plāni nākamajai vasarai, kundze? -ārsts smaidīdams turpināja, un Sārai kļuva bail. Vai viņai paredzama kāda operācija? Bet līdz vasarai vel septiņi mēneši. Un tad viņai tas ienāca prātā. Bet tas taču nevar būt! Ne jau tagad.

-Nezinu... kāpēc?... - viņa prasīja.

- Domāju, ka jums augustā būs bērniņš.

- Man? - Sara tam nespēja noticēt. Augustā viņai būs četrdesmit gadu. Sara bija dzirdējusi arī par dīvainākiem gadījumiem, un, galu galā, viņa vēl bija pilnīgi spējīga dzemdēt. Viņa nebija novecojusi, bet skaitļi nemelo. Četrdesmit gadi ir četrdesmit gadi. - Vai jūs esat par to pārliecināts?

- Gandrīz pilnīgi. Es varētu izdarīt vēl vienu analīzi , lai būtu pilnīgi droši. - Tiešām izrādījās, ka tā ir taisnība, un, tiklīdz ārsts bija paziņojis atbildi, Sara to pateica Viljamam.

- Manā vecumā... vai tas nav absurds? - Sara šoreiz jutās apjukusi.

- Nebūt ne! - Viljams bija aizkustināts. - Mana māte, kad cs piedzimu, bija daudz vecāka par tevi. Un viņa to pārcieta, un cs esmu gluži veselīgs. - Viljams laimīgs paskatījās uz sievu. - Un es taču teicu, ka mums vajadzīgs vēl viens bērns. - Viņš turklāt vēlējās, lai tā būtu meita.

-Tu taču nesūtīsi mani atkal uz to drausmīgo slimnīcu, vai ne? - Sara tik skumji lūkojās Viljamā, ka viņš iesmējās. Viņa reizēm izskatījās kā mazs bērns.

- Katrā ziņā pats es nepieņemšu dzemdības - tavā vecumā vairs ne! - viņš zobgalīgi teica, un Sara iespiedzās.

- Redzi, pat tev liekas, ka esmu par vecu. Ko gan cilvēki nodomās?

- Viņi nodomās, ka mums ļoti laimējies... un, manuprāt, ka mēs neuzvedamies pārāk labi, - Viljams jokoja, un Sārai bija gribot negribot jāsmej as. Dzemdēt bērnu četrdesmit gadu vecumā varbūt bija nedaudz muļķīgi, bet viņai tas sagādāja prieku. Viņai bija tik liels prieks par Dzulianu, bet tagad viņš vairs nebija nekāds mazais bērns, un septembrī viņš sāks iet skolā.

Emanuēla bija pārsteigta par jaunumiem, un Naidžels jutās samulsis, tomēr ļoti pieklājīgi apsveica Vitfildus. Abiem veikaliem klājās tik labi, ka Sāras pastāvīgā uzraudzība nebija vairs nepieciešama. Viņa pavadīja daudz laika pilī, un, kā vienmēr, vasaras brīvlaikā tur ieradās arī Filips. Viņš nekādi nekomentēja to, ka māte ir stāvoklī. Viņam tas šķita tik atbaidoši, ka viņš pat runāt par to nevēlējās.

Šoreiz Sārai izdevās pierunāt Viljamu nesūtīt viņu uz Parīzi. Kompromisa variants bija jaunatvērtā slimnīca Orlc-ānā, tā bija ļoti mūsdienīga, un Viljams bija apmierināts ar ārstu.

Viņiem jauki izdevās nosvinēt Sāras dzimšanas dienu, pat Filips bija laipns. Nākamajā dienā viņš plānoja doties uz Vitfildu pavadīt pēdējās brīvdienas pirms Kembridžas. Tajā naktī, kad Filips bija aizbraucis, Sāra jutās pavisam savādi un palūkojās Viljamā.

- Nezinu, kas noliek, bet jūtos dīvaini. - Viņa gribēja brīdināt Viljamu.

- Varbūt jāizsauc ārsts?

- Tas būtu muļķīgi. Sāpju nav. Es tikai tā jūtos... -Viņa mēģināja to aprakstīt, bet Viljams satraukts vēroja sievu. - Nezinu... it kā smagums... vairāk nekā smagums... un man gribas visu laiku kustēties un tamlīdzīgi. - Viņa juta spiedienu.

- Varbūt bērns saspiedis kādu orgānu. - Šis bērns nebija

tik mierīgs un liels kā pārējie, bet jau vairākas nedēļas tas sagādāja viņai neērtības. - Klausies, nomazgājies siltā vannā un apgulies, tad redzēsim. - Tad viņš cieši paskatījās uz Sāru. Viņš pārāk labi pazina sievu, lai šobrīd viņai uzticētos pilnībā. - Bet es gribu, lai tu man pasaki, kas notiek. Es negribu nogaidīt līdz pēdējam brīdim un tad vairs nepaspēt uz slimnīcu. Vai saprati, Sara?

- Jā, jūsu labdzimtība, - viņa nomākta atbildēja. Viljams uzsmaidīja viņai. Pēc stundas Sūra atkal gulēja gultā un juta to pašu spiedienu. Tad viņa jau bija nolēmusi, ka tic ir gremošanas traucējumi.

- Vai esi pilnīgi pārliecināta? - Viljams jautāja. Nezin kas sievas izskatā viņu satrauca.

- Droši! - Sāra plati pasmaidīja.

- Labi. Tikai guli mierīgi! - Viljams devās uz kabinetu pārbaudīt atskaites no veikaliem; tieši tajā brīdī Sārai piezvanīja Emanuēla no Montekarlo, un viņas drusku papļāpāja. Emanuēlus romāniņš ar Zaņu Sarlu de Martēnu bija beidzies pirms diviem gadiem, un tagad viņai bija daudz bīstamāks romāns - ar finansu ministru.

-- Dārgā, esi uzmanīga! - Sāra bārās, un vecā draudzene iesmējās.

- Kas man to saka? - Emanuēlapazobojās, domādama

Sūras grūtniecību.

- Briesmīgi jocīgi.

- Kā jūs jūtaties?

-Labi. Resna, garlaikota. Un Viljams drusku satraucas.

Cik vien drīz varēšu, došos uz veikalu. - Kā jau katru gadu,

augustā veikals bija slēgts, bet septembrī tam atkal vajadzēja

būt vaļā.

)

Viņas kādu brīdi papļāpāja, un pēc tam Sāra sāka staigāt pa istabu. Liekas, par daudz bieži viņa gāja uz tualeti. Un

katru reizi pēc tara viņa atkal staigāja pa istabu, vēl nokāpa lejā un tad atkal augšā un vēl aizvien staigāja, kad Viljams atgriezās guļamistabā.

- Dieva dēl, ko tu dari?

- Gulēt man ir neērti, un es esmu nemierīga. - Tajā brīdī viņa sajuta asas sāpes mugurā, vēders likās velkam viņu pie zemes. Viņa atkal aizgāja uz vannasistabu, un pēkšņi, nākot atpakaļ, mežonīgas sāpes izšāvās viņai cauri. Tās sākās mugurā, un viņa vēlējās tūlīt pat apgulties. Sārai pēkšņi gribējās palikt uz vietas un izspiest bērnu. Sāpes bija nepārtrauktas, tās spieda viņu no muguras uz vēdera pusi un vēl zemāk. Viņa pieķērās pie krēsla, un Viljams tūlīt pietraucās pie sievas. Viņš novilka to sev klēpī uz sava braucamkrēsla un aizveda Saru līdz gultai. Noguldījis viņu, Viljams skatījās uz Sāru ar šausmām.

- Sara, tu taču negribi man to atkal nodarīt, vai ne? Kas noticis?

- Nezinu! - Viņa tik tikko varēja parunāt. - Es domāju, ka tie ir gremošanas traucējumi... bet spiediens ir tik spēcīgs... tas... ak Dievs... Viljam... bērns nāk!

- Nē, nevar būt! - Viljams nepavisam nepieļāva to, ka tas varētu notikt, un viņš piebrauca pie telefona piezvanīt uz slimnīcu, lai tie atsūta mašīnu. Sārai bija četrdesmit, nevis divdesmit trīs gadi, un viņš negribēja atkal piedzīvot reiz pārciesto. Kad Viljams nolika klausuli, Sara viņu skaļi sauca. Ārsti bija apsolījuši tūlīt ierasties, slimnīca atradās divdesmit minūšu brauciena attālumā, tā ka drīz te būs palīdzība.

Sāra satvēra Viljamu aiz krekla un tad aiz rokas. Viņa neraudāja, bet mocījās un izskatījās pārsteigta un nobijusies. -Es zinu, ka tas nāk... Viljam... es to jūtu! -Sāra jau kliedza. Viss notika tik strauji un mežonīgi, bezjebkādabrīdinājuma. Katrā ziņā - pēc ļoti nemanāma brīdinājuma. - Es jūtu bērna galviņu... tā nāk! - Sara iekliedzās, viņa gan kliedza, gan spieda, un Viljams ātri savilka uz augšu viņas naktskreklu un ieraudzīja nupat parādījušos bērna pakauslti, tāpat kā pirmo reizi. Tikai toreiz tas ilga stundām un bija tik grūts darbs, bet šoreiz, liekas, nekas nespētu apstādināt bērna parādīšanos. -Viljam... Viljam... nē! Es nevaru... lai tas apstājas! -Bet šo bērnu nekas nevarēja apstādināt. Tā galviņa neatlaidīgi stūmās laukā no klēpja, un pēc brīža uz tēvu raudzījās maza sejiņa un divas spožas acis. Un vēl pēc brīža parādījās sārta, kliedzoša mute. Viljams mēģināja Sārai palīdzēt. Viņš lika sievai atslābināties un tad atkal spiest, un pēkšņi pleciņi bija brīvībā un arī rokas, un tad milzu ātrumā ari pārējais ķerrnenitis. Tā bija burvīga, maza meitenīte, un viņa nikni skatījās uz abiem vecākiem, kamēr Sara atlaidās gultā ar izbrīnu sejā. Abi vecāki bija pārsteigti. Viss bija noticis tik spēcīgi un tik ātri. Vienā brīdī viņa runāja ar Emanuēlu pa tālruni, un tad pēkšņi viņai jau dzima bērns. Un visas dzemdības bija ilgušas tikai desmit minūtes.

- Atgādini man, lai es tev nekad vairs neuzticos, -Viljams aizsmacis teica, paskatīdamies viņā un viņu noskūpstīdams. Viņš nolēma pagaidīt ārstu, lai tas pārgriež nabas saiti, un satina abas tīros palagos un dvieļos. Jaundzimušais bērns jau zīda krūti un brīdi pa brīdim pameta apkārt dusmīgus skatienus, it kā pārmezdams, ka tik ātri izgrūsts no omulīgās ligzdiņas.

Kad ieradās ārsts, viņi abi smaidīja. Ārsts gari atvainojās un teica, ka ļoti steidzies. Bet šis, galu galā, bija Sāras ceturtais bērns, un neviens nevarēja zināt, ka tas nāks pasaulē tik ātri.

Ārsts viņus apsveica, izteica komplimentus, cik prasmīgi viņi rīkojušies, un paziņoja, ka Sara varot arī nebraukt uz slimnīcu.

-Es tiešām labprātāk paliktu mājās, - Sāra mierīgi teica, un Viljams vēl joprojām izlikās, ka ir dusmīgs.

- Zinu gan! Nākamreiz es tevi aizvedīšu uz Parīzi divus mēnešus pirms noteiktā laika!

- Nākamreiz? Vai tu joko? Nākamreiz es būšu vecmāmiņa! - Sāra smējās un atkal bija viņa pati. Tas bija bijis liels šoks, uz īsu brīdi bija arī lielas sāpes, bet, patiesību sakot, dzemdības bija pārsteidzoši vieglas.

- Neesmu pārliecināts, vai arī šajā ziņā varu tev ticēt, -Viljams atteica un pavadīja dakteri līdz ārdurvīm. Tad viņš piedāvāja Sārai glāzi šampanieša un ilgi vēroja viņas abas ar meitu. - Viņa ir skaista, vai ne? - Viljams skatījās uz abām un piebrauca ar krēslu tuvāk.

- Tiešām, - Sāra pasmaidīja, skatoties uz viņu. - Es mīlu tevi, Viljam. Paldies par visu...

-Laipni lūdzu!

Viņš paliecās un noskūpstīja Saru. Bērnu viņi nosauca par Izabellu. Un no rīta Džulians paziņoja, ka tas ir “viņa” mazulis, tikai viņa, un vecākiem jāprasa viņam atļauja, ja grib to paņemt rokās. Viņš turēja bērnu ar jauna tēva maigumu. Viņš izrādīja visas tās jūtas, kuras Filips tagad nekad vairs neizrādīja, visu mīlestību un maigumu. Viņš dievināja savu mazo māsu. Un, viņiem augot lielākiem, starp abiem veidojās tik ciešas saites, ka tās pārraut nebija iespējams. Izabellai patika Džulians, un viņš vienmēr bija Izabellas mīļais brālis un aizstāvis. Pat vecāki iemācījās respektēt šīs savstarpējās tuvības jūtas. Izabella piederēja Džulianain - un otrādi.

Divdesmit pirmā nodaļa

i 962. gada vasarā, kad Filips beidza Kembridžas universitāti, neviens nebija pārsteigts, ka viņš vēlējās strādāt Vitfīldu veikalā Londonā. Vienīgais pārsteigums bija viņapaziņojums, ka viņš pats vadīs veikalu.

- Nedomāju vis, mīļais, ka tas būs labi, - Sāra mierīgi teica. -Tev vispirms jāapgūst darījumu lietas.

Vasarā Filips bija gājis ekonomikas un juveliermākslas kursos, un tagad viņam likās, ka zina visu nepieciešamo, lai varētu vadīt veikalu.

- Tev vispirms vajadzētu pamācīties pie Naidžela, -piebalsoja Viljams, un Filips saniknojās.

- Es jau tagad zinu vairāk, nekā tas žāvētais bumbieris jebkad zinās, - Filips kā spļautin izspļāva, un Sāra kļuva ļoti nikna.

- Nedomāju vis. Un, ja tu nemācīsies no viņa un neizturēsies pret Naidžclu ar pienācīgo cieņu, tad es vispār neļaušu tev strādāt “Vitfīldā”, vai skaidrs? Ar šādu attieksmi, Filip, tu nebūtu uzņēmumam nekāds ieguvums.

Filips joprojām bija dusmīgs uz māti vēl pēc vairākām dienām, tomēr piekrita strādāt Naidžela uzraudzībā. Vismaz kādu laiku.

-Tas ir smieklīgi, -Sāra pēc tam teica Viljamam. - Tikai divdesmit divus, nu labi, divdesmit trīs gadus vecs puišelis, bet viņš domā, ka zina vairāk nekā Naidžels Viņam būtu .jātīra Naidželam zābaki.

- Filips nekad neviena priekšā nav zemojies, - Viljams teica patiesību. - Vienīgi tad, ja tādejādi var iegūt to, kas viņam nepieciešams. Viņš uzskata, ka Naidžels viņam nav vajadzīgs. Bīstos, ka viņam būs grūti ar Filipu. - Viņi pirms Filipa stāšanās darbā pieteica Naidželam, ka viņš joprojām ir veikala vadītājs, un, ja viņam liekas, ka Filips kļūst nekontrolējams, tad Naidžels varot viņu atlaist. Naidžels bč a pateicīgs viņiem par šo uzticības izpausmi.

Visu nākamo gadu viņa attiecības ar Filipu neapšaubāmi bija saspringtas, bija brīži, kad Naidžels ar prieku viņu novāktu. Bet viņam bija jāatzīst, ka Filipa veikalnieka oža ir nevainojama, dažas viņa idejas bija labas, un, lai gan Naidžels nevērtēja Filipu augsti kā cilvēku, tomēr atzina, ka ar laiku viņš var kļūt ļoti labs darījumu jomā. Viņam nebija tās izdomas un dizainera spēju, kas bija Sārai, bet viņam piemita tēva nojauta attiecībā uz darījumiem, to viņš jau bija pierādījis.

Viljama veselība beidzamajos sešos vai septiņos gados nebija visai laba. Veco savainojumu vietās bija reimatisks artrīts, un Sāra bija vedusi viņu pie visiem iespējamiem speciālistiem. Taču viņi ļoti maz ko varēja darīt Viljama labā. Viņš bija tik daudz pārcietis un tik ilgi ticis spīdzināts, ka tagad ārsti neko nevarēja līdzēt. Viljams to uztvēra kā vīrs. Bet 1963. gadā, savā sešdesmitajā dzimšanas dienā, viņš izskatījās par desmit gadiem vecāks. Izabellai tad bija septiņi gadi, un viņa bija īsts velnēns. Viņai bija Sāras tumšie mati un zaļās

acis, bet viņai bija tāds raksturs, kas pilnīgi noliedza jebkādu iejaukšanos no malas. Tas, ko viņa gribēja, bija likums, un neviens viņai nevarēja iestāstīt pretējo. Vienīgais, kurš jebkad varēja grozīt kādu no Izabellas pieņēmumiem, bija brālis Džulians, kurš viņu dievināja. Un ari viņa bija kaislīgi pieķērusies brālim, taču darīt vienmēr darīja tieši to, ko pati gribēj a.

Džu liānām bija trīspadsmit gadu, un viņš joprojām bija*' tikpat saulains, kāds bija bērnībā. Lai arī ko Izabella darītu, Džulianu tas tikai uzjautrināja. Vainu viņa rāva brāli aiz matiem, vai kliedza uz viņu, vai pat dusmās salauza kādu no brāļa mantām, viņš tikai mierināja māsu, noskūpstīja viņu, teiea, cik ļoti viņu mīlot, un ar laiku Izabella nomierinājās. Sāra vienmēr brīnījās par Džuliana pacietību. Bija brīži, kad Sara gandrīz būtu spējīga vai nožņaugt meitu. Reizēm Izabella bija apburoša, un viņa bija skaista. Bet tas nu bija skaidrs, ka ar viņu nebija viegli dzīvot kopā.

- Ko es esmu nodarījusi ļaunu, ka man tas viss jāpa-cicš? - Sāra reizēm jautāja Viljamam. - Kādēļ man ir tik grūti audzināmi bērni? - Filips gadiem ilgi bija viņai kā ērkšķis sirdī, un Izabella reizēm viņu trakoti saniknoja. Taču Džulians visu atkal noklusināja, viņš bija mierinājums visiem, viņš mīlēja, viņš rūpējās, viņš visu darīja pareizi un labi. Džulians bija līdzīgs Viljamam.

Veikals joprojām plauka. Sāra bija aizņemta ar abām tā nodaļām un tomēr izbrīvēja laiku arī bērniem, strādādama pie rotaslietu zīmēšanas, meklēdama skaistus akmeņus un šad tad nopirkdama kādu skaistu, antīku izstrādājumu. Ap to laiku viņi jau bija kļuvuši par karalienes iemīļotāko veikalu. Daudzi slaveni cilvēki arī iepirkās veikalā “Vitfilds”. Un ļoti interesanti bija tas, ka Džulians rūpīgi pētīja mātes skices un šad tad ieteica kādu uzlabojumu, kas izrādījās labs. Brīdi pa brīdim viņš pats izstrādāja kādu oriģinālu metu, pavisam atšķirīgu no Sāras stila, taču ļoti jauku. Nesen Sara bija likusi izgatavot rotu pēc Džuliana zīmējuma un valkaja to, un zēns bija sajūsmināts. Filipam nebija nekādas intereses par jaunu izstrādājumu radīšanu, viņš koncentrējās uz veikalnieciskiem darījumiem, bet Džulianam rotaslietas bija kaislība. Viljams bieži teica, ka reiz tā var izveidoties par interesantu savienību; Sāra gan piemetināja - ja brāļi vispirms nenobeigšot viens otru. Viņai nebija ne jausmas, ko nākotnē varētu darīt Izabella, bet varbūt viņai laimēsies dabūt loti bagātu un loti tolerantu vīru, kurš ļaus viņai katru dienu saplēst pa šķīvim. Sāra vienmēr centās izturēties stingri pret Izabellu, mēģināja skaidrot, kāpēc nedrīkst darīt gluži visu, kas vien ienāk prātā, taču galvenais izskaidrotājs vienmēr bija Džulians, kurš varēja likt Izabellai mierīgi apsēsties un uzklausīt citus.

- Kā gan tas iespējams, ka man ir tikai viens saprātīgs bērns? - Sāra reiz kādā novembra vakarā sūdzējās Viljamam.

- Varbūt grūtniecības laikā tev trūka kāda vitamīna, -viņš ķircināja sievu. Sāra ieslēdza virtuvē radio. Viņi nupat bija atgriezušies no Parīzes, kur Viljams bija apmeklējis vel vienu ārstu. Tas bija ieteicis siltu klimatu un labu kopšanu, un Sāra prātoja par ceļojumu uz Kārību jūru vai varbūt pat uz Kaliforniju pie savas māsas.

Bet abi pārsteigti klausījās jaunākās ziņas. Bijanošauts prezidents Kcncdijs. Nākamajās dienās viņi sekoja notikumiem un sajuta dziļu nomāktību. Tas viss likās tik neticami -nabaga sieva un divi mazie bērni! Sāra raudāja par viņiem un brīnījās, kā gan pasaulē var notikt tādas lietas. Bet Vitfīldi bija pieredzējuši arī ko sliktāku - karu, koncentrācijas nometnes... un tomēr viņi sēroja par šo vienu cilvēku, un šis notikums meta kādu tumšu ēnu pār viņu dzīvi gandrīz līdz pašiem Ziemassvētkiem.

Brīvdienu laikā viņi aizbrauca uz Londonu, lai aprau-

dzītu veikalu un Filipu, un viņi bija pārsteigti, ka Filips tagad labi sadzīvoja ar Naidželu. Viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, cik nenovērtējams veikalam bija Naidžels, tagad Filips vairs nestrīdējās ar viņu, bet bija ieņēmis pats savu nišu veikalā. Un gada atskaites Londonā bija tikpat iepriecinošas kā Parīzē.

Beidzot, jau februārī, Sāra un Viljams aizbrauca plānotajā ceļojumā. Viņi vienu mēnesi gribēja pavadīt Francijas dienvidos. Tā kā tur bija vēl auksts, viņu ccļs veda uz Maroku, no turienes viņi devās uz Spāniju apciemot draugus, un visur Sāra pa jokam ieteica Viljamam atvērt viņu veikala filiāles. Visu laiku viņa bija noraizējusies par vīra veselību. Viņš izskatījās tik noguris un tik bāls, un bieži viņam uznāca sāpes. Divas nedēļas pēc atgriešanās, par spīti jaukajam braucienam, Viljams jutās tik vārgs, ka Sāra bija izmisumā.

Kādu dienu Viljamam bija viegla sirdslēkme. Pēc pusdienām viņš teica, ka nejūtoties labi, droši vien esot gremošanas traucējumi, bet tad viņam radās sāpes krūtīs, un Sāra izsauca ārstu. Viņš atbrauca daudz ātrāk nekā toreiz, kad dzima Izabella, bet tobrīd Viljams jau jutās nedaudz labāk. Nākamajā dienā viņu atkal pārbaudīja, un ārsts teica, ka tā bijusi viegla sirdslēkme, kā ārsts sacīja, “brīdinājums”. Viņš paskaidroja Sārai, ka tas, ko Viljams pārcietis kara laikā, atstājis iespaidu uz visu organismu. Un pārciestās sāpes tikai palielinot organisma spriedzi.

Ārsts brīdināja, ka Viljamam jābūt ļoti, ļoti uzmanīgam, jādzīvo mierīgi un jārūpējas par sevi. Sāra piekrita, lai gan Viljams nebija tā noskaņots.

- Kādas muļķības! Vai tad tādēļ es to visu pārcietu, lai tagad visu mūžu sēdētu zem segas? Dieva dēļ, Sāra, tas taču bija nieks! Šādas sirdslēkmes cilvēkiem uznāk bieži.

- Tev ne. Un es neļaušu tev pārpūlēties. Man tu vēl būsi

vajadzīgs nākamos četrdesmit gadus, tādēļ tev būs vien jāklausa dakterim.

- Pie velna! - Viljams dusmīgi teica, un Sara iesmējās, jūtoties atvieglota, tāpēc ka Viljams jūtas labāk, bet viņa nosolījās pieskatīt vīru. Viņa lika tam visu aprīli palikt mājās, un viņa bija tā noraizējusies par vīru, ka pati saj utās nevesela.

Sārai rūpes sagādāja arī Filipa izturēšanās. Abi pārējie bērni dievināja tēvu. Izabella pēc skolas katru dienu sēdēja pie Viljama un lasīja viņam priekšā, un Džulians darīja visu iespējamo, lai izklaidētu tēvu. Filips tikai vienreiz bija atbraucis viņu apraudzīt un vienu reizi pēc tam piezvanījis. Kā varēja spriest no avīžu ziņām, Filips bija pārāk aizņemts ar jaunu meiteņu lenkšanu, lai uztrauktos par savu tēvu.

- Viņš ir pats egoistiskākais cilvēks, kādu vien es pazīstu, - Sāra žēlojās Emanuelai, kura vienmēr aizstāvēja Filipu. Viņa bija zēnu tik ļoti mīlējusi bērnībā, ka bija aklāka pret Filipa trūkumiem nekā citi. Naidžels būtu varējis izveidot Filipa slikto īpašību katalogu, tomēr bija zināmā mērā sastrādājies ar viņu, un abiem kopā veicās labi. Sāra par to priecājās, taču Filipa nevērīgā attieksme pret tēvu viņai sāpēja. Toreiz, kad Filips bija atbraucis, viņš bija neatzinīgi nopētījis māti un teicis, ka viņa izskatās vēl sliktāk par tēvu.

- Tu izskaties Šausmīgi, dārgo māt, - viņš vēsi teica.

- Pateicos! - Sāra aizvainota atbildēja.

Ari Emanuēla Parīzē viņai teica to pašu. Viņa esot tik bāla, ka to varot jau saukt par zaļganumu. Emanuēla bija noraizējusies. Viljama sirdslēkme bija Sāru tiešām pārbiedējusi, Vienīgais, ko viņa droši zināja, bijātās, ka bez Viljama viņa nespēj dzīvot.

Jūnijā vismaz ārēji likās, ka viss iegājis sliedēs. Viljamam joprojām sāpēja kājas un mugura, bet viņš bija pie tā pieradis

un nesūkstījās. Viņš Likās veselīgāks nekā pirms savas “nelielās problēmas”, kā viņš to nosauca.

Taču Sāras problēmas likās pieaugam. Bija tāds laiks, kad nekas nebija īsti labi. Viņai sāpēja gan mugura, gan vēders un pirmo reizi mūžā arī galva. Tādējādi izpaudās pēdējo mēnešu nepārtrauktais sasprindzinājums.

- Tev nepieciešams atvaļinājums, - teica Emanuēla. Sara tiešām vēlējās aizbraukt uz Brazīliju un Kolumbiju aplūkot smaragdus, bet viņai likās, ka Viljams nav pieliekoši atspirdzis. Un atstāt vīru vienu viņa negribēja.

Sara ieminējās Viljamam par to nākamajā rītā. Viljams uzskatīja, ka arī viņai šis būtu pārāk tāls ceļojums, viņam arī nepatika Sāras neveselīgais izskats.

- Kādēļ gan mums neaizbraukt labāk uz Itāliju? Pārmaiņas pēc mēs varētu iepirkt citu izstrādātas dārglietas.

Sara iesmējās, bet atzina, ka priekšlikums liekas vilinošs. Viņai bija nepieciešama pārmaiņa, kaut kasjauns, kas aizdzītu depresiju. Droši vien bija pienācis vecums, un viņajutās tik nepievilcīga! Ceļojums uz Itāliju lika Sūrai atkal justies jaunai, un abi ar prieku atcerējās viņa bildinājumu Venēcijā. Tas likās tik sen. Pa lielākajai daļai viņu dzīve ir bijusi laimīga, tā aizritējuši gadi. Sāras vecāki sen bija miruši, māsa sākusi jaunu dzīvi, un pirms dažiem gadiem Fredijs bija gājis bojā autoavārijā Palmbīčā. Tābija pavisam cita dzīve. Dzīve, kurā dažas lappuses bija jau aizvērtas. Tagad gadiem ilgi viņas vienīgais dārgums dzīvē bija Viljams... un bērni... un veikals...

Kad viņi atgriezās no ceļojuma, Sara sajuta spēku pieplūdumu, bet viņai nepatika tas, ka divu nedēļu laikā viņa bija krietni pieņēmusies svarā. Droši vien makaronu dēļ.

Vēl veselu mēnesi viņa pieņēmās resnumā un jau gribēja griezties pie ārsta, taču nebija laika, un visādi citādi viņajutās

daudz labāk nekā pirms diviem mēnešiem. Bet pēkšņi vienu nakti, guļot blakus Viljamam, viņa sajuta ko dīvaini pazīstamu.

- Kas tas? - viņa jautāja Viljamam, it kā viņš ari būtu varējis to sajust.

- Kas?

- Kaut kas sakustējās.

-Es.

Un tad viņš pagriezās uz sāniem un uzsmaidīja Sārai.

- Kādēļ tu šonakt esi tik nemierīga? Man likās, mēs jau parūpējāmies par to. - Vismaz tas nebija mainījies, kaut ari Sāra bija mainījusies. Viņa tagad jutās labāk. Itālijā pavadītais laiks bija ļoti romantisks.

Viņa vairs neko neteica vīram, bet nākamajā rītā aizgāja Lamarolā pie ārsta. Viņa aprakstīja tam visus simptomus un to faktu, ka pirms četriem mēnešiem beigušās menstruācijas, un tad viņa aprakstīja to sajūtu, kuru bija sajutusi naktī.

- Es zinu, ka tas izklausās neticami, - viņa skaidroja, - bet tas bija... it kā kustētos bērns... - Sāra likās sev kā cilvēks ar amputētām kājām, kas sajutis niezam celi.

- Tas nemaz nav neiespējami. Pagājušajā nedēļā es pieņēmu dzemdības piecdesmit sešus gadus vecai sievietei. Tas viņai bija astoņpadsmitais bērns, - ārsts uzmundrinoši teica, bet Sāra tikai novaidējās. Viņa mīlēja savus bērnus un savulaik būtu gribējusi vēl kādu, bet tas laiks bija pagājis. Viņai drīz būs četrdesmit astoņi, un Viljamam bija vajadzīga kopšana, un viņa vienkārši bija par vecu bērnam. Izabellai vasarā paliks astoņi, un viņa bija pastarīte.

- Hercogienes kundze, - ārsts oficiāli teica, - man ir tas prieks jums paziņot, ka jums tiešām būs bērns. - Kādu bridi viņš bija pat domājis, ka tie būs dvīņi, bet tagad zināja, ka tikai viens, taču krietni liels. - Droši vien ap Ziemassvētkiem.

- Vai jūs nejokojat? - Sara bija satriekta, viņai pat noreiba galva.

- Es runāju nopietni un esmu par to pilnīgi pārliecināts! - Ārsts pasmaidīja. - Hercoga kungs būs ļoti priecīgs, esmu drošs par to.

Bet Sara tagad nebija pārliecināta pat par to. Varbūt pēc šīs sirdslēkmes Viljams negribēs bērnu. Viņa to nevarēja iedomāties. Viņai būs četrdesmit astoņi gadi, un Viljamam būs sešdesmit viens. Smieklīgi! Pēkšņi viņai likās, ka nevarēs

O 7 5 7

šo bērnu dzemdēt.

Viņa pateica ārstam paldies un brauca atpakaļ uz pili, domādama par to, ko lai saka Viljamam. Tas viss viņu nomāca varbūt pat vairāk nekā agrāk tā doma, ka viņa sasniegusi klimaktērija vecumu. Viņas gados tas bija smieklīgi. Viņa taču to nevar. Sārai šķita, ka ari Viljams varbūt tā domās. Tas varbūt pat nav normāli. Pirmo reizi mūžā viņa iedomājās par aborta iespēju.

Tovakar viņa visu pateica Viljamam, un viņš mierīgi noklausījās visus viņas iebildumus pret bērnu. Tad viņš atgādināja Sārai, ka viņa paša vecāki tieši tādā pašā vecumā ieņēmuši viņu un ka tas nevienam nav nācis par ļaunu. Bet Viljams saprata ari Sūras bažas. Vairāk par visu viņa bija nobijusies. Viņai taču bija četri bērni, viens nomira, viens bija kā vēlīns pārsteigums... un tagad šis, tik negaidīts! Un tomēr Viljama acīs tā bija kā liela balva, un viņš nevarēja pieļaut iespēju no tās atteikties. Taču viņš uzklausīja Sāru un beigās cieši apskāva. Viljamu nedaudz pārsteidza, kāda šoreiz bija Sāras reakcija, bet viņš nosprieda, ka tās ir tikai bailes. Viņajau daudz ko bija pārcietusi, un šoreiz dzemdības varētu būt grūtākas.

- Vai tu tiešām negribi šo bērnu?-Viljams skumji vaicāja naktī, kā vienmēr, piespiedies cieši viņai klāt. Viņam bija

skumji, ka Sara, kā likās, negrib bērnu, bet viņš nevēlējās neko sievai uzspiest.

- Un tu? - Sara atbildēja ar pretjautājurnu, jo pati nebija pārliecināta par sevi.

- Es gribu to, ko gribi tu, mīlā. Lai ko tu nolemtu, es būšu tavā pusē.

Asaras saskrēja Sārai acīs, jo Viljams vienmēr bija tik labs pret viņu, tas padarīja vīru vēl dārgāku.

- Es nezinu, kā ir pareizāk... daļa no manis to grib... un dala ne...

- Tu arī pagājušo reizi izjuti ko līdzīgu.

- Jā, bet tad man bija četrdesmit... tagad man ir divi simti gadu. - Viljams maigi pasmējās par viņas vārdiem, un Sara pasmaidīja caur asarām. - Tā ir tava vaina. Tu tiešām esi bīstams. Brīnums, kā tev ļauj uzturēties brīvībā. - Viljamam patika to dzirdēt, un viņa to zināja.

Nākamajā dienā viņi devās garā pastaigā un negribot nonāca pie Lizijas kapa. Viņa nogrāba tam lapas, uz mirkli pietupās un tad sajuta Viljamu pavisam tuvu. Viņa paskatījās augšup, un Viljams bēdīgi skatījās lejup.

- Pēc tā... vai mums ir tiesības atņemt kādam dzīvību,

Sara?

Pēkšņi viņai atausa atmiņā Lizijas augumiņš viņas rokās - pirms divdesmit gadiem. bērns, kuru Dievs viņai bija atņēmis un tagad dāvājis viņai citu. Vai viņa maz drīkstēja nepieņemt šo dāvanu? Pēc tam kad viņa gandrīz pazaudēja vīru, vai gan viņa ir tiesīga izšķirt, kuram būs dzīvot un kuram ne? Pēkšņi viņa skaidri zināja, ko grib, un viņa ieslīga Viljama rokās un raudāja. Par Liziju, Viljamu, par sevi un to bērnu, kuru gandrīz gribējusi nogalināt... tikai pašos dvēseles dziļumos viņa zināja, ka nebūtu to varējusi,

-Man tik ļoti žēl... piedod, piedod, dārgais...

- Klusē, klusē, ir jau labi... tagad viss būs labi. - Viņi vel ilgi tā sēdēja kopā, runādami par to, cikjauka bijusi Lizijja, par šo gaidāmo bērnu un par visiem viņu bērniem, un par savu laimi.

Tad viņi lēnām devās atpakaļ uz pili, viņš savā braucamkrēslā, un Sara viņam blakus. Pēkšņi viņi jutās mierīgi un cerīgi raudzījās nākotnē.

- Kā tu teici, kad bērns gaidāms? - viņš jautāja, pēkšņi sajulies ļoti lepns un laimīgs.

- Ārsts teica, ap Ziemassvētkiem.

- Labi, - Viljams laimīgs noteica Tad iesmējās. - Nevaru vien sagaidīt, kad varēšu to paziņot Filipam. - Abi iesmējās un smiedamies arī iegāja pilī, tieši tāpat kā bi ja to darījuši nu jau divdesmit piecus gadus.

Divdesmit otra nodala

Šoreiz Sara vairāk turējās pils tuvumā, darījumus viņa varēja kārtot arī no šejienes, un viņa negribēja tāda rādīties Londonā vai Parīzē. Lai arī ko Viljams stāstītu par saviem vecākiem, viņa joprojām jutās neērti, ka tik lielā vecumā palikusi stāvoklī, lai gan viņa atzina, ka tas ir patīkami.

Kā jau varēja paredzēt, Filips bija ārkārtīgi saniknots, kad uzzināja jaunumus. Viņš teica, ka neko vulgārāku savā mūžā neesot pieredzējis, un Viljams skaļi iesmējās. Abi pārējie bērni bija iepriecināti. Izabella gandrīz nevarēja sagaidīt, kad varēs paspēlēties ar mazulīti, un Sāra tāpat.

Pirms Ziemassvētkiem viņa uzskicēja dažus īpašus dārglietu modeļus un bija ļoti apmierināta ar to, kā tos pagatavoja. Naidžels un Filips bija iegādājušies dažus nevainojamus, jaunus dārgakmeņus, un viņai tie loti patika.

Šoreiz viņa nestrīdējās ar Viljamu par to, vai bērns jādzemdē mājās. Viņi devās uz Parīzi, un Sāra divas dienas pirms paredzamā laika iestājās Neijī slimnīcā. Pēc tam kad Izabella bija piedzimusi desmit minūtēs, Viljams teica, lai

Sara esot pateicīga, ka viņš ļāvis viņai tik ilgi dzīvot pa māju. Slimnīca Sāru neizsakāmi gailaikoja, bez tam viņa teica, ka ir divas reizes vecāka par pārējām topošajām māmiņām. Bet dīvainā kārtā tas viņus abus uzjautrināja, un Viljams stundām ilgi spēlēja ar viņu kārtis vai runāja par darījumu lietām. Džulians un Izabella bija palikuši pilī kopā ar kalpotājiem. Un bija jau pagājusi gandrīz nedēļa.

Jaungada dienā Sāra un Viljams iedzēra nedaudz šampanieša. Sara bija tik nogurusi, ka draudēja nākamajā dienā braukt uz viņu veikalu, ja bērns nebūs piedzimis. Taču tajā pēcpusdienā viņai noplūda ūdens, nakti sākās stipras sāpes. Ārsts jau veda Sāru prom, kad viņa vēl satvēra Viljama roku un cieši paskatījās viņā.

- Paldies tev... par šo bērnu...

Viljams ļoti gribēja būt kopā ar sievu, bet ārsts neatļāva. Tas neatbilda slimnīcas noteikumiem. Un kundzes vecumā pastāvēja daudzi riska faktori, tādēļ būšot labāk, ja Viljams gaidīšot citur.

^ Vel pusnaktī nebija nekādu ziņu, un viņš vēlējās, kaut pats varētu uzmeklēt Sāru. Taču māsiņa teica, ka nekādu jaunumu nav un ka viņam noteikti tūlīt paziņošot, ja bērns būs piedzimis.

Septiņos no rīta, kad beidzot nāca ārsts, Viljams jau bija panikā. Viņš bija darījis visu, lai īsinātu sev laiku, arī lūdzis Dievu. Un pēkšņi viņam ienāca prātā, ka viņš rīkojies nepareizi, ļaudams Sārai dzemdēt šo bērnu. Varbūt viņa to vairs nespēj izturēt? Ja nu tas viņu nogalina?

Ienākdams ārsts izskatījās nopietns, un Viljamam sažņaudzās sirds.

- Vai kaut kas ļauns?

- Nē. - Ārsts papurināja galvu. - Hercogienes kundzei viss kārtībā, cik nu varbūt. Jums ir jauks dēls. Ļoti liels puika,

smagaks par desmit mārciņām. Bet mums vajadzēja izdarīt ķeizargriezienu. Jūsu sieva loti centās, bet viņa vienkārši nespēja to pati. - Tieši tāpat kā Filipam dzimstot, Viljams atcerējās. Jau tad ārsts minēja ķeizargriezienu, bet viņa bija no tā izsprukusi un pamanījusies dzemdēt piecus bērnus. Un tagad, četrdesmit astoņu gadu vecumā, bērniem pielikts punkts. Apbrīnojama karjera! Viljams atvieglots pasmaidīja, tad palūkojās uz ārstu.

-Vai viņa jūtas labi?

- Viņa ir ļoti nogurusi... Brūce kādu laiku sāpēs... Mēs, protams, darīsim visu iespējamo... lai viņa justos labi. Pec nedēļas vai divām viņa varēs doties mājās. - Ārsts izgāja no istabas, un Viljams domāja par to, cik daudz Sāra viņam nozīmē, un par visiem bērniem... un tagad par šo mazuli.

Tikai vēlāk pēcpusdienā viņš varēja Saru apraudzīt, Sāra bija pa pusei aizmigusi, bet viņa uzsmaidīja Viljamam, un viņa zināja par bērnu.

- Tas ir zēns, - viņa čukstēja, un Viljams smaidot pamāja un viņu noskūpstīja. - Vai viss kārtībā?

- Tas ir brīnišķīgi, - Viljams pārliecinoši teica, un viņa aizvēra acis, taču pēc brīža atkal strauji atvēra.

- Vai mēs varam viņu nosaukt par Ksavjē? - viņa jautāja.

- Labi, - viņš piekrita, un Sāra pēc tam šo sarunu bija pavisam aizmirsusi, bet sacīja, ka šis vārds viņai vienmēr paticis. Viņi nosauca puisēnu Ksavjē Alberts, par godu Viljama brālēnam, mirušajam karalim, karalienes Elizabetes tēvam, kurš Viljamam vienmēr bija paticis.

Sāra palika slimnīcā veselas trīs nedēļas, tad viņi triumfēdami pārvedabērnu mājās. Viljams bez gala zobojās par Sūru, kura vairs nevarēšot palikt stāvoklī. Viņš sacīja, ka būtu gribējis sesto bērnu viņas piecdesmitajā jubilejā.

-Jā, mēs jau varētu kādu adoptēt, - viņš runāja pa ceļam uz pili, un Sāra draudēja, ka šķiršoties no viņa.

Bērniem brālis patika, viņš bija milzīgs, priecīgs bērns ar loti jauku raksturu. Viss viņam likās labi, visi viņam patika, bet tik brīnumaini magnētisks kā Džulians viņš nebija. Viņam bija atklāta, priecīga daba. Bet viņam piemita arī stingri personīgie uzskati, kas, par laimi, nebija tik krasi kā viņa māsai.

Nākamajā vasarā Ksavjē tika pastāvīgi kaut kur vests vai ņemts līdzi. To vienmēr darīja Izabella vai Džulians, vai arī vecāki.

Sara noņēmās ar bērnu mazāk, nekā viņai gribētos. Viljams nejutās labi, un vasaras nogalē visa Sāras uzmanība bija pievērsta viņam. Vīram atkal streikoja sirds, un Lamaro-las ārsts teica, ka viņam nepatīk Viljama izskats. Arī artrīts sagādāja raizes.

- Cik muļķīgi, ka esmu tev tāda nasta! - sūrojās Viljams, un, kad vien varēja, viņš ņēma Ksavjē pie sevis gultā, bet īstenībā sāpes bija pārāk stipras, lai viņš varētu priecāties par dēlu..

Ziemassvētki togad bija bēdīgi, Sara divus mēnešus nebija apmeklējusi Parīzi, Londonā viņa nebija bijusi kopš pavasara. Bet tobrīd viņa nespēja domāt par darījumiem, viņai bija jāpaļaujas uz Naidželu un Filipu, un Emanuēlu. Pašlaik viņa gribēja visu savu uzmanību veltīt Viljamam.

Visu brīvlaiku Džulians pavadīja pie tēva. Un Filips pat atlidoja no Londonas Ziemassvētku vakarā, un viņi jauki paēda ēdamistabā un pat pabija baznīcā, lai gan Viljams nevarēja viņiem pievienoties. Filips ievēroja, ka tēvs izskatās tāds kā sarucis, viņš bija vājš un trausls, lai gan viņa gars bija nesalauzts - no viņa staroja spēks, labestība un humora izjūta. Todien uz īsu brīdi Filips aptvēra, ka tēvs ir dižens cilvēks.

Pirmajos Ziemassvētkos no Parīzes atbrauca Emanuēla. Viņa neteica Sārai, cik izbijusies ir par Viljama slikto izskatu, bet visu ceļu atpakaļ uz Parīzi viņa raudāja.

Nākamajā rītā Filips devās prom. Džulianam bija sarunāts izbrauciens ar slēpēm, bet viņam negribējās pamest tēvu. Džulians teica mātei, lai ziņo viņam nekavējoties, tiklīdz radīsies vajadzība, Viņai tikai jāpiezvana. Izabella devās atlikušās brīvdienas pavadīt pie draudzenes Ltonā. Viņai tas bija liels piedzīvojums, pirmā reize, kad viņa tik ilgi paliks ārpus mājas, Bet Sara domāja, ka deviņi gadi ir tam piemērots vecums- Izabella atgriezīsies pēc nedēļas, un tad tēvs varbūt jau jutīsies labāk.

Bet ar katru brīdi viņam kļuva sliktāk. Un Jaungada dienā Viljams bija pārāk vārgs, lai svinētu Ksavjē pirmo dzimšanas dienu. Lenčā viņi ēda torti, un Sara nodziedāja dēlam "Happy Birthday” un tūlīt steidzās augšā pie Viljama.

Beidzamajās dienās viņš gandrīz visu laiku gulēja, bet

tagad Viljams atvēra acis, lai cik klusi Sara centās ienākt.

Viņam patika zināt, ka sieva ir tuvumā. Viņa jau domāja,

vai neievietot vīru slimnīcā, bet ārsts teica, ka no tā nebūšot

nekāda labuma. Nekas viņam vairs nevarēja līdzēt. Organisms,

kas pirms divdesmit pieciem gadiem bija tik daudz pārcietis,

tagad bija nolietojies, Bet Sara nespēja samierināties ar šo

domu. Viņa zināja, cik stiprs ir Viljama gars, un cerēja, ka ar

laiku virs atveseļosies.

•>

Naktī pēc Ksavjē dzimšanas dienas viņa klusi gulēja gultā blakus Viljamam un juta, kā Viljams piespiežas viņai gandrīz kā bērns, tieši tā, kā bija darījusi Lizija, un tad viņa saprata. Viņa turēja vīru cieši jo cieši, apsedza ar segām un centās dot visu savu spēku un mīlestību viņam, Un tieši pirms rīta ausmas viņš palūkojās uz Saru, noskūpstīja viņu uz lūpām un nopūtās. Viņa maigi noskūpstīja Viljamu, un tad viņš pēdējo reizi ievilka elpu un mierīgi nomira mīlošās sievas rokās.

Tā viņa tur nosēdēja ilgi, turēdama Viljamu, un asaras ritēja pār viņas seju. Viņa negribēja palaist vīru vaļā, dzīvot bez viņa. Ilgi, ilgi viņa velējās aiziet kopā ar Viljamu, bet tad izdzirdēja tālumā Ksavjē raudāšanu, un viņa saprata, ka nedrīkst mirt. Bija tā, it kā Ksavjē zinātu, ka tēva vairs nav. Un ari to, cik briesmīgs zaudējums tas ir viņam, un viņiem visiem.

Sara maigi atlaida vīra ķermeni, atkal viņu noskūpstīja, un, saulei lecot, viņa atstāja istabu un raudādama aizvēra durvis. Vilfildas hercogs bija miris. Viņa bija atraitne.

Divdesmit trešā nodala

!>

Bēres bija svinīgas un nopietnas, tās nolika Lamarolas baznīcā,. Vietējais koris dziedāja “Ave Marta”, un Sara sēdēja blakus bērniem. Bija atbraukusi tuvākie draugi no Parīzes, bet svinīgajam piemiņas dievkalpojumam bija jānotiek pēc piecām dienām Londonā.

Viljamu apglabāja Delamēzas pils teritorijā, blakus Lizijai, un Sara bija visu nakti strīdējusies ar Filipu par to, jo Filips teica, ka septiņus gadsimtus Vitfīldas hercogi tikuši guldīti tikai Vitfīldas zemē. Bet Sara to negribēja. Viņa gribēja Viljamu šeit, sev līdzās, vietā, kuru viņš bija mīlējis un kur bi ja strādājis kopā ar Saru.

Klusi viņi izgāja no baznīcas, Sara turēja Izabellas roku. Džulians balstīja māti. Emanuēla bija ieradusies no Parīzes un tagad iznāca no baznīcas blakus Filipam. Viņu bija pavisam nedaudz, un Sara visus pēc tam bija uzaicinājusi pilī uz lenču. Bi ja ieradušies ari apkārtējie iedzīvotāji, un Sara uzaicināja arī viņus. Viņi bija pazinuši Viljamu, kalpojuši viņam un mīlējuši viņu. Un tagad Sara nevarēja iedomāties, kā dzīvos bez Viljama.

Viņa bija kā apdullusi, kad apstaigāja istabu, piedāvādama viesiem vīnu, pieņemdama rokasspiedienus, klausīdamās, ko ļaudis stāsta par hercoga kungu, Viņai tā bija dzīve, īstā dzīve, kuru viņi bija veidojuši kopā divdesmit sešus gadus. Bija neiespējami aptvert, ka tas beidzies,

Naidzels arī bija atlidojis. Kad Viljamu guldīja kapā, viņš bija raudājis, Sara arī, un Džulians bija apskāvis māti. Tas bija neizturami - redzēt Viljamu tur, līdzās Lizijai. Likās, tikai vakar viņi abi šeit bija runājuši... par Ksavjē, kurš tagad bija viņai tāda prieka avots. Bet traģiskākais bija tas, ka zēns nekad neiepazīs savu tēvu. Viņam būs divi brāļi un mīloša mālc un māsa, bet Ksavjē nekad neredzēs, cik izcils cilvēks bijis Viljams, un Sārai sirds vai lūza, domājot par to.

Pēc divām dienām visi kopā viņi devās uz Londonu, lai piedalītos piemiņas dievkalpojumā. Tas bija svinīgs un pompozs. Tur bija visi Viljama radi, ari karaliene ar bērniem. Pēc tam bija tējas dzeršana Vitfildā, kurā piedalījās apmēram simts cilvēku. Sara automātiski spieda visiem rokas, un, kad izdzirdēja sev aiz muguras kādu sakām: “Jūsu labdzimtība,” - un kādu vīrieti atbildam, vienu traku mirkli viņai šķita, ka telpā ienācis Viljams, bet viņa satrūkās un saprata, ka tas ir Filips. Pirmo reizi viņa aptvēra, ka tagad viņas dēls ir hercogs.

Visiem tas bija grūts laiks, tāds laiks, kuru Sara vienmēr paturēs atmiņā. Viņa nezināja, ko lai iesāk un kur lai tveras no mokām. Ja viņa bija Vitfildā, tur bija Viljams, pilī - vēl vairāk. Ja viņa apmetās Londonā viesnīcā, viņai bija jādomā vienīgi par Viljamu, un Parīzes dzīvoklis viesa Sārā bailes, te viņi bija jutusies tik laimīgi, un viesnīcā “Riča” viņi bija pavadījuši savu medusmēnesi... nekur nevarēja tverties, nekur- aizbēgt. Viljams bija visur, viņas sirdī un dvēselē, prātā un katrā no viņu bērniem, kad Sara uz viņiem skatījās.

- Ko tu domā darīt? - kādu dienu Filips Vitfildā viņai

klusi jautāja. Viņai nebija ne mazākā priekšstata par to, un piepeši ari darījumi Saru nemaz neinteresēja, viņa labprāt būtu to.s uzticējusi Filipam. Bet viņam bija tikai divdesmit seši gadi, viņam vēl daudz kas bija jāapgūst, un Džulianam bija tikai piecpadsmit, kaut ari kādu dienu viņš gribētu vadīt Parīzes veikalu»

- Es nezinu, - Sara godīgi teica. Viljams bija miris pirms mēneša, un viņa joprojām nespēja skaidri domāt. - Mēģinu to izprātot, bet nevaru. Nezinu, kurp lai dodos un ko lai daru. Nevaru saprast, kas, pēc viņa domām, man jādara.

- Manuprāt, tēvs gribētu, lai tu turpini, - sacīja Filips. -Visu... darījumus, es domāju... un visu, ko jūs kopā veicāt. Tu taču nevari pārstāt dzīvot.

- Reizēm tieši to man gribas.

- Saprotu, bet to tu nedrīksti, - viņš mierīgi teica.. -Mums visiem ir savi pienākumi.-TagadFilipa pienākumu nasta bija vislielākā. Viņš bija mantojis Vitfīldu. Džulians dalīs Delamēzas pili ar Izabellu un Ksavjē, tāda bija angļu likumdošana. Un uz Filipa pleciem tagad gūlās arī atbildība par titula godu, viss ar to saistītais. Viņa tēvs bija to nesis godam, taču par Filipu Sāra nebija īsti droša.

- Un tu? - viņa maigi jautāja. - Ko tu tagad darīsi?

- To pašu, ko vienmēr, - viņš vilcinādamies atbildēja un tad nolēma pateikt mātei to, ko viņa vēl nezināja. - Šajās dienās es gribētu tevi ar kādu iepazīstināt. - Tagad nebija īstais laiks par to runāt, tādēļ viņš tik ilgi bija klusējis.. Jau Ziemassvētkos viņš gribēja vecākiem pateikt par Sesīliju, bet tēvs bija tik slims, ka Filips to nepieminēja.

- Ar kādu īpašu personu?

- Vairāk vai mazāk. - Filips nosarka.

-Varbūt mēs varam kopā pusdienot, pirms es aizbraucu no Anglijas?

-Tas man bālu ļoti pa prātam, - Filips kautrīgi atbildēja. Viņš atšķīrās no visas pārejās ģimenes, taču Sara tomēr bija Filipa māte.

Viņa atgādināja Filipam šo sarunu pēc divām nedēļām, kad apsvēra atgriešanos Parīzē. Emanuēla! bija dažas grūtības veikalā, un Izabellai vajadzēja iet skolā. Sūra bija paturējusi meitu pie sevis, lai gan Džulianu jau pirms kāda laika aizsūtīja atpakaļ uz skolu.

- Kā ir ar to draudzeni, ar kuru mēs gribējām kopā ieturēt pusdienas? - viņa prasīja, bet Filips bija izvairīgs.

- Ā, ja.., tev droši vien pirms aizbraukšanas vairs nebūs laika.

- Man būs gan, - Sāra bilda. - Man vienmēr ir laiks savam dēlam. Kad tev būtu izdevīgi?

Filips jau nožēloja, ka to vispār pieminējis, bet Sāra centās visu atvieglot, un beidzot viņi norunāja pusdienu laiku un vietu. Meitene, kuru viņa tovakar sastapa, Saru nepārsteidza, kaut ari viņa būtu vēlējusies, lai pārsteigtu. Sesīlijabija tipiski angliska. Viņa bija gara un kaulaina, un bāla, un viņa gandrīz visu laiku klusēja. Viņa bija ļoti labi audzināta, ļoti cienījama un kopumā visgarlaicīgākā būtne, kādu vien varēja iedomāties. Lēdija Sesīlija Hotorne, Viņas tēvs bija valdības ministrs, un viņa bija laba meitene, ļoti pieklājīga un tā tālāk, taču Sūrai bija brīnums, kā Filips var tādu paciest. Viņai nebija pilnīgi nekāda seksapīla, nekāda siltuma un omulības, un viņa nekādā ziņā nebija cilvēks, ar kuru kopā var jautri smieties. Sāra mēģināja to pateikt Filipam pēc iespējas maigi,

- Viņa ir jauka meitene, - Sāra teica brokastojot.

- Priecājos, ka tev viņa patīk, - Filips tiešām izskatījās apmierināts, un Sāra prātoja, diezin cik nopietni tas ir un vai viņai būtu par to jāuztraucas.. Viņai pašai bija mazs bērns, un tagad viņai vēl jādomā par vedeklām, un Viljama nebija

blakus. Pasaule ir iekārtota netaisni, Sara klusībā vaidēja, mēģinot neko neizrādīt Filipam.

-Vai tas ir nopietni? - Sara pajautāja un gandrīz aizrijās ar grauzdēto maizīti, kad viņš pamāja. - īsti nopietni?

- Tā varētu būt. Viņa noteikti ir no tām meitenēm, kuras vajag precēt.

- Varu saprast, kādēļ tu tā domā, dārgais, - Sara teica, mēģinot, lai viņas balss izklausītos mierīga, un prātojot, vai tas ir pietiekami pārliecinoši. - Viņa ir jauka meitene... bet vai pietiekami interesanta? Padomā par to! Mēs ar tavu tēvu vienmēr tik aizraujoši pavadījām laiku. Tas laulībā ir svarīgi.

- Aizraujoši? - Filips pārsteigts pajautāja. - Interesanta? Kāda tam nozīme? Māt, es tevi nesaprotu.

- Filip, - viņa izlēma runāt atklāti un cerēja, ka nenāksies to nožēlot. - Laba audzināšana vēl nav viss. Vajadzīgs vēl kaut kas cils... mazliet temperamenta, tāds cilvēks, ar kuru gribētos lēkāt pagultu. - Filips bija pietiekami pieaudzis, lai to uzklausītu, un, galu galā, bija 1966. gads, nevis divdesmit trešais, Jaunieši devās uz Sanfrancisko ar guļammaisiem un puķēm matos, Filips taču nevar būt tāds sausiņš! Bet dīvainākais bija tas, ka viņš tāds bija. Viņš paskatījās uz māti riebumā.

-Jā, skaidrs, ka tu un tēvs arto esat nodarbojušies, bet cs nevēlos izvēlēties sev sievu pēc šādiem kritērijiem.

Tieši tajā mirklī Sara saprata, ka, precēdams šo sievieti, Filips izdarīs milzīgu kļūdu, bet viņa zināja arī to, ja tagad pateiks to dēlam, viņš nenoticēs.

- Vai tu vēl joprojām tici, ka ir atšķirīgi kritēriji? Ka dažas meitenes radītas rotaļām, bet pavisam citas - sievas lomai? Vai arī tev patiešām patīk tās nopietnās, labi audzinātās? Ja tev patīk rotaļāties ar tām seksīgajām, jautrajām, bet tu apprecēsi “kārtīgo”, tas nozīmēs nepatikšanas. - Tas bija

vienīgais, ko Sara šādos apstākļos Filipam varēja pateikt.

- Man jādomā par savu stāvokli sabiedrībā, - viņš atbildēja, dziļi neapmierināts.

- Tavam tēvam, Filip, arī bija par to jādomā. Un viņš apprecēja mani. Un domāju, ka nenožēloja to. Ceru, ka ne. -Viņa skumji uzsmaidīja savam vecākajam dēlam, jūtoties tā, it kā viņš būtu pilnīgs svešinieks.

- Tu biji no labas ģimenes, kaut arī biji šķirtene. - To Sara jau sen bija pateikusi bērniem, lai neviens cits nepasteigtos. - Tātad tev nepatīk Sesīiija? - Filips ledaini jautāja, pieceldamies no galda.

■ Man viņa patīk. Es tikai gribēju teikt, ka pirms precēšanās tev nopietni jāpadomā, ko tu gribi redzēt savā sievā. Viņa ir laba meitene, bet ļoti nopietna un ne pārāk sabiedris

ka. - Sara zināja, ka Filipam patīk izdarīt kādu sānsoli ar sulīgākām meičām, tā runāja Londonā un Parīzē. Viņam patika parādīties sabiedrībā un likt fotografētam kopā ar “pareizajām” meitenēm, bet tajā pašā laikā viņš priecājās par citām. Un par to, ka Sesīiija ir viena no “pareizajām”, nebija nekādu šaubu. Un viņa bija arī ļoti garlaicīga.

- Viņa būs pirmšķirīga Vitfīldas hercogiene.

- Droši vien tas ir svarīgi. Bet vai ar to pietiek? - Sāra jutās spiesta pajautāt dēlam.

- Manuprāt, vislabāk pa*- to spriest varu es pats, - viņš atbildēja, un Sara pamāja ar galvu, cerēdama, ka viņam taisnība, taču pārliecināta, ka viņš maldās.

- Es vienīgi gribu, lai tev būtu labāk, - viņa teica un noskūpstīja dēlu. Viņš devās uz Sitiju, un Sāra ar abiem jaunākajiem bērniem lajā pēcpusdienā brauca atpakaļ uz Franciju. Viņa aizveda bērnus uz pili un atstāja kopā ar Džulianu, tad pali uz pāris dienām devās uz Parīzi darījumu lielās, bet viņas sirds vairs tur nebija klāt, Sāra vēlējās tikai

ātrāk atgriezties pilī un apmeklēt vira kapu, un Emanuēla teica,

ka tas esot slimīgi.

Sara; vajadzēja ilgu laiku, lai atjēgtos, un tikai vasarā viņa jutās daudzmaz normāli. Tad Filips paziņoja, ka precas ar Sesīliju Hotorni. Sārai bija žēl dēla, bet to viņa nekad neizpauda. Jaunie grasījās dzīvot Londonas dzīvokli un daudz laika pavadīt Vitfīldā. Sesīlija tur turēs savus zirgus, bet Filips teica mātei, ka mednieku naminš vienmēr būs viņas rīcībā. Viņš ar Sesīliju, protams, apmetīsies lielajā ēkā. Pārējos bērnus Filips pat nepieminēja.

Sārai nebija jārūpējas par kāzām, Visu izdarīja Hotorni, un ceremonija notika viņu dzimtas mājās Stefordšīrā. Visi Vitfīldi ieradās kopā, Sara balstījās uz Džuliana rokas. Bija Ziemassvētku laiks, un svinīgajās brokastīs Sara bija tērpusies Šancles smilškrāsas vilnas kostīmā.

Izabellai mugurā bija mīlīga, balta samta kleita un balts kažociņš. Ksavjē bija ietērpts melnā samta uzvalciņā. Džulians izskatījās ārkārtīgi pievilcīgs savā smokingā, tāpat kā Filips. Un līgava izskatījās ļoti skaista savas vecāsmātes mežģīņu kleitā. Varbūt tā viņai bija drusku parīšu, un plīvurs tā dīvaini atstāvēja no galvas, un, ja blakus Sārai tobrīd atrastos Emanuēla, viņa droši vien pateiktu, ka līgava atgādina garu slotas-kātu bez jebkādas pievilcības vai šarma. Viņa pat nebija lietojusi kosmētiku. Bet Filips likās ļoti apmierināts. Kāzas notika nedēļu pirms Ziemassvētkiem, un savu medusmēnesi viņi bija nolēmuši pavadīt Bahamu salās,

Sara nevarēja nedomāt par to, ko gan būtu sacījis V iļjams. Tovakar Kleridžā Sāra jutās nomākta, jo viņai nepatika viņas pirmā vedekla. Pēkšņi viņai ienāca prātā, ka var nelaimēties arī ar citām.

Dzīve ir savāda. Bērni, kas uzvedas tik dīvaini. Tie dzīvo paši savu dzīvi pēc sava prāta, kopā ar tādiem līdzbiedriem, kas patīk tikai viņiem pašiem, nevienam citatn.

Atceļā uz Parīzi Sara jutās vēl vientuļāka bez Viljama blakus. Pirmie Ziemassvētki bez viņa,,, gads kopš viņa nāves... un Jaungada dienā Ksavjē paliks divi gadi. Viņa kavējās atmiņās. Bet, krēslā tuvojoties mājai, viņa ieraudzīja pie durvīm kāda vīrieša siluetu, kas likās pazīstams. Sārai likās, ka sapņo. Taču viņa nesapņoja. Tas bija, viņš... un uz brīdi šķita, ka viņš gandrīz nav pārvērties. Ar maigu smaidu uz lūpām viņš lēni nāca Sārai pretim, un viņa spēja tikai skatīties uz vīrieti.. . tas bija Joahims.

Divdesmit ceturtā nodala

Sara izkāpa no rolsroisa pils priekšā. Viņai šķita, ka ieraudzījusi spoku, un tā gandrīz bija tiesa. Bija pagājuši divdesmit trīs gadi, kopš Sara viņu pēdējo reizi redzēja. Divdesmit trīs gadi kopš atvadu skūpsta, kad viņš ar saviem karavīriem bija devies atpakaļ uz Vāciju. Sara neko vairs nebija par Joahimu dzirdējusi, bet bieži par viņu iedomājās, it īpaši tad, kad atcerējās Liziju.

Joahims cieši viņā skatījās, kamēr viņa lēni kāpa ārā no mašīnas. Sara gandrīz nebija mainījusies. Viņa joprojām bija skaistule un izskatījās daudz cēlāka, ar viegla sirmuma skartiem matiem. Togad viņai bija palicis piecdesmit, bet bija grūti tam noticēt.

- Kas tas? -jautāja Džulians. Šis vīrietis izskatījās ļoti neparasts. Viņš bija vājš un vecs, un viņš tā blenza uz mammu.

- Viss kārtībā, mīļais! Tas ir sens draugs. īeved bērnus iekšā!

Džulians pacēla Ksavjē un saņēma Izabellas roku, un,

atskatīdamies pār plecu, devās uz pili, un Sāra lēni gāja pie Joahima.

- Joahim? - viņa čukstēja, un viņš tuvojās Sārai ar tik pazīstamo smaidu lūpās. - Ko tu šeit dari? - Viņš bija tik ilgi gaidījis. Un kāpēc tieši tagad? Viņai bija daudz kas Joahimam stāstāms un jautājams.

- Sveika, Sāra! - Joahims klusi teica, saņemot viņas rokas savās. - Pagājis ilgs laiks... bet tu izskaties loti labi. -Viņa izskatījās vairāk nekā labi. Jau paskatoties vien uz šo sievieti, Joahims juta, ka sirds sāka pukstēt straujāk.

-Pateicos! - Viņa zināja, ka Joahimam ir pāri sešdesmit gadiem, bet gadi nebija pagājuši bez pēdām. Taču pret Joahimu laiks bija izturējies saudzīgāk nekā pret Viljamu. Joahims bija dzīvs, bet Viljams vairs ne. - Vai tu negribētu ienākt? Mēs nupat atgriezāmies no Anglijas, - viņa paskaidroja, un tas izklausījās tā, it kā namamāte sveiktu ilgi gaidītu viesi. - Bijām Filipa kāzās. - Viņa pasmaidīja, un abu skatieni joprojām meklēja kaut ko vārdos neizsakāmu.

- Filips? Precējies?

- Viņam ir divdesmit septiņi gadi, - Sāra atgādināja, un Joahims atvēra durvis, palaizdams Sāru pirmo. Abiem pēkšņi atausa atmiņā tas, ka reiz viņš ir šeit dzīvojis.

- Un tev ir vēl citi bērni?

- Trīs, - viņa smaidot teica. - Un Ksavjē nākamnedēļ būs divi gadi.

- Tev ir mazs bērns? - Joahims izskatījās tik pārsteigts, ka Sāra iesmējās.

-Tu neizskaties tik ļoti pārsteigts kā es, kad to uzzināju. Viljams gan to uztvēra mierīgāk. - Viņa pagaidām vēl negribēja teikt Joahimam, ka Viljams ir miris. Un tad viņa aptvēra, ka Joahims taču nezināja, vai Viljams vispār atgriezies. Viņai tik daudz kas bija jāpastāsta Joahimam.

Sara aicināja viņu apsēsties salonā, un viņš aplaida skatienu visapkārt pazīstamajai telpai, Bet vislabāk tomēr bija skatīties uz Saru. Tas bija pārsteidzoši - ja viņš būtu ieradies dienu agrāk, Sara vēl būtu Londonā.

- Kādēļ tu tagad esi šeit, Joahim?

Viņš gribēja teikt: “Tevis dēļ,” - bet nedarīja to.

- Man Parīzē ir brālis. Ziemassvētkos es apciemoju viņu . Mēs abi esam vientuļnieki. Un es jau ļoti ilgi gribēju sastapties ar tevi, Sara.

- Tu man nekad nerakstīji, - viņa klusi teica, un viņa arī nebija rakstījusi Joahimam. Tagad, atskatoties uz pagātni, Sara pat nebija droša, vai būtu viņam rakstījusi, kaut arī zinātu adresi. Varbūt vienu reizi, citādi tas liktos negodīgi pret Viljamu.

- Pēc kara viss bija ļoti sarežģīti, - viņš skaidroja. - Berlīne vēl ilgu laiku bija kā trakomāja, un, kad es jau būtu varējis legāli atbraukt, izlasīju avīzēs par Vitfildas hercoga apbrīnojamo izglābšanos. Tad es biju laimīgs par tavu laimi, jo zināju, kā tu gaidīji viņa atgriešanos. Pēc tam man likās nepiedienīgi tev rakstīt vai apciemot tevi. Reizēm es par to iedomājos. Šajos gados cs vairākkārt esmu bijis Francijā, bet nekad nebraucu tevi satikt.

Sara pamāja ar galvu. Viņa pārāk labi visu saprata. Tiešām būtu bijis dīvaini viņu tad sastapt. Jo nevarēja noliegt viņu savstarpējās jūtas kara laikā. Abi bija spējuši tās apspiest, bet neviens no viņiem nespēja izlikties, ka to nav bijis.

- Vilj ams pagājušo gadu nomira, - viņa teica. - Patiesībā šogad, otrajā janvārī.

Sāras acis stāstīja Joahimam, cik vientuļa viņajūtas bez vīra. Un atkal viņš nespēja izlikties, ka neko nezina. Tieši tādēļ viņš tagad bija atbraucis. Viņš negribēja jaukties Sāras laulības dzīvē, zinot, cik ļoti viņa mīl vīru, bet tagad, kad

Viljams vairs nebija starp dzīvajiem, viņš bija atbraucis, lai piepildītu savas dzīves lielo sapni.

- Es zinu. To es arī izlasīju laikrakstos.

Sara pamāja, vēl joprojām nesaprazdama, kādēļ Joahims atbraucis Bet viņa bija priecīga par Joahima parādīšanos.

- Vai tu esi vēlreiz precējies?

Viņš papurināja galvu.

-Nē.

Sūras tēls bija viņu vajājis vairāk nekā divdesmit gadus, un viņš tā arī nebija atradis nevienu Sārai līdzīgu.

- Zini, es tagad nodarbojos ar dārglietu tirdzniecību, -viņa jautri teica, un Joahims izbrīnā sarauca pieri.

- Tiešām? - Tagad viņš bija pa īstam pārsteigts. - Tas nu gan ir kas jauns!

- Vairs ne. Tas sākās tūlīt pēc kara. - Viņa pastāstīja par tiem cilvēkiem, kas bija nākuši pārdot viņiem savas dārglietas, un par to, kā pēc tam sācis plaukt viņu veikals. Viņa stāstīja par Parīzes veikalu un par Emanuēlu, un par Londonas veikalu.

- Tas ir fantastiski! Man jāapciemo Emanuēla, kad būšu Parīzē. - Bet, izteicis to, viņš pārdomāja. Joahims zināja, ka nekad nav īsti paticis Emanuelai. - Domāju, ka cenas būs man pārāk augstas. Mēs zaudējām visu, - viņš atturīgi piebilda. - Visa mūsu zeme tagad ir Austrumvācijā.

Sara juta viņam līdzi. Šajā cilvēkā bija kaut kas bezgala bēdīgs. Kaut kas loti vientulīgs un satriekts. Viņa piedāvāja Joahimam glāzi vīna, tad devās apraudzīt bērnus. Izabella un Ksavjē virtuvē pusdienoja kopā ar kalponi, un Džulians bija uzgājis augšstāvā piezvanīt savai draudzenei. Viņa gribēja iepazīstināt bērnus ar Joahimu, taču vēlējās vispirms parunāt ar viņu divatā. Sārai bija dīvaina sajūta, ka viņš tomēr ieradies ar kādu noteiktu nolūku.

Viņa atgriezās dzīvojamā istabā, kur Joahims pētīja grāmatas. Un pēc brīža viņa redzēja, ka Joahims atradis to grāmatu, kuru pirms daudziem, daudziem gadiem bija uzdāvinājis viņai Ziemassvētkos.

•J •>

- Tev tā vēl ir! - Šķita, ka viņš ir iepriecināts. - Man joprojām ir tavs foto. Vācijā, uz mana galda. - Bet tas Sūrai likās skumji. Viss bija tik sen pagājis. Uz viņa galda vajadzēja būt jau citai fotogrāfijai, ne vairs Sāras.

- Man ir tavējā. Tikai nolikta prom. - Šai fotogrāfijai nebija vietas viņas un Viljama dzīvē, un Joahims to zināja.

- Ko tu tagad dari? - Viņš izskatījās labi kopts, nebija nabags, bet neizskatījās, ka viņam būtu milzum daudz naudas,

- Esmu angļu literatūras profesors Heidelbergas universitātē. - Joahims pasmaidīja, un abiem uzpeldēja atmiņā viņu ilgās sarunas par Kltsu un Šeiliju,

- Esmu pārliecināta, ka tu esi labs pasniedzējs.

Tad viņš nolika savu glāzi un pievirzījās tuvāk Sūrai,

- Varbūt es darīju nepareizi, šurp braukdams, taču es tik bieži par tevi domāju! Liekas, tikai vakar es no šejienes aizbraucu. - Bet patiesībā tas nebija vakar, tas bija pirms mūžības .

- Man bija tevi atkal jāredz... jāuzzina, vai tu arī atceries, vai tas tev vēl tikpat daudz nozīmē kā toreiz mums abiem. - Tas nebija jautājums, uz kuru viegli atbildēt, un viņas mūžs pēc tam ir bi jis tik piepildīts, turpretī Joahima - tik acīm redzami tukšs.

- Pagājis tik ilgs laiks, Joahim... Es vienmēr pieminēju tevi. - Viņa gribēja būt godīga. - Un toreiz es tevi mīlēju . Ja es nebūtu precējusies ar Viljamu, ja viss būtu citādi... bet es biju, un viņš atgriezās. Un es viņu ļoti mīlēju. Es vairs nespēju iedomāties, ka jelkad mīlēšu kādu citu,

- Pat ne to cilvēku, kuru kādreiz mīlēji? - Joahima acīs bija cerība un zaudēti sapņi, bet Sara nevarēja atbildēt Joahimam tā, kā viņš gaidīja.

Viņa skumji papurināja galvu.

- Pat ne tevi, Joahim. Es nevarēju tad, un es nevaru tagad Esmu uz mūžu precējusies ar Viljamu.

- Bet viņa vairs nav, - Joahims maigi teica, prātodams, ka varbūt atbraucis par agru.

- Manā sirdī viņš nav miris, tieši tāpat kā toreiz. Esmu tev pateicīga, tāpat kā cs biju tev pateicīga toreiz. Es nevaru citādi, Joahim.

- Piedod! - viņš sacīja kā salauzts.

-Tu arī, - Sara maigi teica.

Tad pie viņiem ienāca bērni Izabella izskatījās burvīga, kad pakniksēja svešiniekam, un Ksavjē skraidīja apkārt pa istabu, priecīgi radīdams visur nekārtību, un tad lejā nokāpa Džulians, lai palūgtu atļauju iziet kopā ar draugiem, un Sara iepazīstināja viņu ar Joahimu.

- Tev ir brīnišķīga ģimene, - Joahims teica, kad bērni bija aizgājuši. - Mazais izskatās pēc Filipa. - Filips okupācijas laikā bija tieši tādā vecumā, un Joahima acīs Sara lasīja pieķeršanos savam dēlam., un Lizijai... Sara zināja, ka arī Joahims šobrīd domā par meitenīti, un viņa nolieca galvu. - Es reizēm domāju arī par viņu... zināmā mērā viņa bija kā mūsu abu meita.

- Zinu, - Ari Viljams tā domāja. Viņš teica Sārai, ka ir nedaudz greizsirdīgs uz Joahimu, jo Joahims bija pazinis Li-ziju. - Vīna bija tik mīļa... Džulians ir nedaudz līdzīgs viņai. Un reizēm Ksavjē... Izabella ir viņa pati.

- Tāda viņa arī izskatās . - Joahims pasmaidīja. - Un tu arī esi tu pati. Sūra, es joprojām tevi mīlu. Un vienmēr mīlēšu. Tu esi tieši tāda, kādu es tevi visu laiku iedomājos... varbūt vienīgi vēl skaistāka... un tikpat tikumīga. Varbūt cs vēlētos, kaut tu nebūtu tik ļoti likumīga,

Sara klusu iesmējās.

-Žēl!

- Viljams bija ļoti laimīgs. Ceru, ka viņš to zināja.

- Man šķiet, mēs abi to zinājām. Bet tas bija pārāk īss laiks... Es vēlētos, kaut mums būtu bijis atvēlēts vairāk.

- Kā viņš jutās pēc kara? Avīzēs rakstīja, ka izdzīvošana bijusi brīnums.

- Tā arī bija. Viņu bija mocījuši, un viņa veselība bija iedragāta.

- Viņi darīja briesmu lietas, - Joahims nevilcinoties sacīja.. - Kādu laiku man bija pat kauns par to, ka esmu vācietis.

-Tu jau tikai palīdzēji saviem ievainotajiem, kamēr biji šeit. Pārējo darīja citādi cilvēki Tev nav par ko kaunēties. -Viņa bija mīlējusi un cienījusi Joahimu, kaut arī abi bija dažādos stāvokļos.

- Mums vajadzēja to apstādināt jau sen Pasaule nekad mums nepiedos, ka mēs to neizdarījām. Un visiem ir taisnība. Noziegumi bija necilvēcīgi. - Viņai bija jāpiekrīt Joahimam, bet vismaz viņi abi zināja, ka Joahima sirdsapziņa ir tīra. Joahims bija labs cilvēks un toreiz bija godprātīgs karavīrs.

Pēc brīža viņš piecēlās un atkal aplaida skatienu istabai, it kā vēlēdamies atcerēties vēlāk katru collu, katru sīkumu.

- Man tagad jādodas uz Parīzi. Brālis mani gaida.

- Atbrauc vēl kādreiz! - viņa teica, pavadīdama Joahimu, bet abi zināja, ka viņš nebrauks. Sara lēni pavadīja viņu līdz mašīnai, un, nonākuši pie tās, abi paskatījās viens otrā. Joahima acīs bija lasāmas alkas pieskarties viņai,

-Esmu laimīgs, ka atbraucu tevi apciemot... Es tik ilgi to biju gribējis. - Viņš pasmaidīja un maigi pieskārās Sūras vaigam kā senāk, un viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja Joahimu uz vaiga, pieskārās viņa sejai un tad lēnām soli atkāpās Tas bija kā solis no pagātnes atpakaļ tagadnē.

- Saudzē sevi, Joahim...

Viņš ilgi vilcinājās, tad pamāja ar galvu. Joahims iekāpa mašīnā, pacēla sveicienam roku, un viņa neredzēja asaras, kas bija viņa acīs aizbraucot. Sara redzēja tikai mašīnu... un to cilvēku, kāds Joahims toreiz bija. Viņa varēja tikai kavēties atmiņās. Par Viljamu. Jo Joahims jau kopš daudziem gadiem bija aizgājis no viņas dzīves. Viņš bija prom. Un te viņam vairs nebija vietas. Un, kad Sara vairs nevarēja saredzēt mašīnu, viņa pagriezās un devās atpakaļ pie saviem bērniem.

Divdesmit piektā nodaļa

Tūkstoš deviņi simti septiņdesmit otrajā gadā, kad Džuli-ans pabeidza Sorbonnas universitātes filozofijas un literatūras nodaļu, Sara par to bija bezgala lepna. Visa ģimene devās uz svinīgo ceremoniju, vienīgi Filips Londonā bija aizņemts ar kādas slavenas dārgakmeņu kolekcijas iegādi. Uz izlaidumu Emanuēla aizgāja ļoti cēlā kostīmā tumši zilā krāsā, rotājusies ar brīnišķīgiem safīriem no “Vitfīlda”. Viņa jau bija ievērojama sieviete. Viņas sakars ar finansu ministru vairs nebija nekāds noslēpums. Bija pagājuši jau vairāki gadi, kopš viņi dzīvoja kopā, un viņš izturējās pret Emanuēlu ar cieņu un mīlestību. Viņa sieva jau gadiem ilgi slimoja, bērni bija pieauguši, un viņi abi nevienam nenodarīja pāri. Ministrs bija nopircis Emanuelai skaistu dzīvokli, kur viņi kopā rīkoja viesības, un cilvēki gandrīz vai lūdzās, lai viņus uz tām uzaicina. Visinteresantākās personības Parīzē pulcējās tieši pie viņiem. Tas, ka Emanuēla bija veikala “Vitfīlds” direktore, visiem patika un visus ieinteresēja. Viņa ģērbās nevainojami, viņas gaume bija nepārspējama, un tieši tādi paši bija arī dārgakmeņi, kurus viņa gadu gaitā bija ieguvusi savā īpašumā.

Sara bija pateicīga Emanuelai, ka viņa vēl joprojām ir “Vilfīkla” direktore, it īpaši tagad, kad darījumu pasaulē ienāca Džulians. Viņam bija ļoti laba gaume un brīnumaina dizaina izjūta, viņš mācēja sameklēt neparastus dārgakmeņus, bet par daudzām dalījumu lietām viņam nebija ne jausmas. Emanuēla vairs nestrādāja veikalā; viņai bija pašai savs kabinets augšstāvā, tieši pretī Sūras kabinetam. Reizēm abas atstāja durvis pusvīrus, sasaucoties pāri gaitenim kā divas skolnieces, kas savās guļamistabās risina mājas uzdevumus. Viņas bija palikušas labas draudzenes, un tikai šī draudzība, bērni un nemitīgs darbs bija palīdzējis Sārai pārciest Viljama aiziešanu. Nu jau bija pagājuši seši gadi - tik nežēlīgi vientuļi.

Dzīve vairs neritēja kā agrāk - nedz neskaitāmajās nopietnajās lietās, nedz ari sīkumos. Kopā smietie smiekli, mazie, uzmanīgie mīlestības pierādījumi, smaidi, ziedi, dziļā sapratne, kopējie vai pretējie viedokļi, Viljama nebeidzamā pacietība, viņa gudrība - viss bija zaudēts, un sāpes bija gandrīz fiziski sajūtamas.

Visus šos gadus viņai pietika rūpju ar bērniem. Izabellai bija sešpadsmit, Ksavjē - septiņi gadi. Viņš visur bāza savu degunu, un Sārai bieži ienāca prātā, ka tā var gadīties arī kāda nelaime. Sara atrada viņu gan uz pils jumta, gan pašiz-raktās alās staļļu tuvumā, Ksavjē izdarīja eksperimentus ar elektrību un konstruēja tādas lietas, kas izskatījās bīstamas. Bet nezin kā viņš pamanījās nedabūt ne skrambu, un zēna izdoma un enerģija pārsteidza Saru. Viņš bija kā ķerts uz akmeņiem un klintīm, pie tam vienmēr iztēlojās, ka nupat atradis zeltu vai dimantus. Tiklīdz, uz zemes kas iemirdzējās, Ksavjē to tūdaļ pacēla un paziņoja, ka atradis Vitfīldu veikalam dārgakmeni.

Filipam jau bija pašam savi bērni, piecus gadus vecs puisītis un trīs gadus veca meitene, Aleksandrs un Kristīne, bet Sara atzinās Emanuelai, ka bērni tik ļoti atgādinot Sesīliju, ka Saru nemaz neinteresēja. Viņi bija jauki, bet ļoti bāli un bezkrāsaini, viņi nebija droši un dzīvīgi. Pat ar vecmāmiņu viņi bija noslēgti un kautrīgi. Reizēm Sara aizveda Ksavjē uz Vitfildu, lai viņš paspēlējas ar bērniem, bet viņš mēdza iekulties nepatikšanās, turklāt bija redzams, ka Filipam ne visai patika šie apciemojumi.

Patiesību sakot, Filipam nepatika neviens no brāļiem un Izabella arī ne. Reizēm Sārai pat likās, ka Filips ienīst Džulianu.

Filips bija neprātīgi greizsirdīgs uz Džulianu, tik ļoti, ka Sara pat baidījās, vai līdz ar Džuliana darba gaitu sākumu veikalā “Vitnids” Filips nenodarīs brālim ko ļaunu. Sara nojauta, ka Emanuēla arī baidās no kaut kā tamlīdzīga, un Sara jau bija brīdinājusi Emanuēlu, lai uzmana Filipu. Viņš taču kādreiz bija meitenes aizbilstamais un draugs, toreiz, kad viņas dzīve bija daudz vienkāršāka, un Emanuēla pat pazina Filipu labāk nekā Sara. Viņa zināja, uz ko Filips spējīgs, no kā viņš baidās un kādu atriebību varētu izplānot, ja uzskatītu, ka viņam kāds stājies ceļā. Patiesībā pēc visiem šiem gadiem Emanuēla brīnījās, kā Filips vēl var sastrādāt ar Naidžclu. Tā bija dīvaina savienība, bet tā joprojām eksistēja un nesa augļus.

Taču Filipam šķauda tas, cik ļoti Džulianu mīlēja - visa ģimene, draugi, sievietes. Džtilians salikās ar pievilcīgākajām sievietēm visā pilsētā, viņas vienmēr bija skaistas un jautras, un žilbinošas, un viņas dievināja Džulianu, Pat pirms Filipa laulībām tās sievietes, ar kurām satikās Filips, bija tādas kā drusku glumas. Un Emanuēla zināja, ka Filipam joprojām tādas patīk, ja sievas nav tuvumā. Reiz viņa bija Filipu redzējusi Parīzē ar vienu no tādām, un viņš bija tēlojis, ka tā ir viņa sekretāre un ka viņi atrodas darījumu braucienā. Viņi

bija apmetušies viesnīcā “Plaza Atkenee”, un Filips aizņēmās no veikala spilgtākās dārglietas, lai ļautu šai sievietei tās dažas dienas pavalkāt, un viņš bija lūdzis Emanuelai, lai viņa neko nesakot mātei. Bet rotaslietas tai sievietei nepiestāvēja, viņa izskatījās bāla un nolietojusies, un smieklīgi īsie tērpi pat nebija moderni. Sī sieviete gluži vienkārši izskatījās lēta, bet Filips to it kā nemanīja. Sūrai bija viņa žēl. Viņa jau redzēja, ka dēla laulība nav laimīga.

Bet neviens nebēdājās par to, ka Filips nav klāt Džuliana izlaidumā.

- Tātad, draugs, - Emanuēla teica Džulianam, - kad jūs sāksiet strādāt? Rītdien, vai nc?

Džulians zināja, ka Emanuēla joko, jo viņa bija tonakt uzlūgta uz balli, kuru māte rīkoja pilī, un tur būs ari visi viņa draugi.

Jaunekļi apmetās pārbūvētajos staļļos, meitenes gulēja lielajā ēkā un uzrauga namiņā, vēl daži viesi pārgulēja viesnīcā. Bija gaidāmi apmēram trīs simti cilvēku. Pēc balles viņš bija ieplānojis dažas dienas pavadīt Rivjērā, bet bija apsolījis mātei, ka pirmdien sāks darbu.

- Pirmdien. - Viņš palūkojās Emanuēlā ar savām milzīgajām acīm, kas jau bija sagūstījušas tik daudzas sirdis. - Zvēru! - Viņš pacēla roku, un Emanuēla iesmējās, Tas būs jauki, ka šis jauneklis strādās veikalā. Viņš bija tik pievilcīgs, ka sievietes pirks no viņa visu. Emanuēla cerēja, ka Džulians pats neko nepirks viņām. Viņš bija briesmīgi devīgs, gluži kā Viljams, un briesmīgi labsirdīgs.

Sara piedāvāja dēlam savu Parīzes dzīvokli, līdz viņš atradīs kaut ko sev piemērotu. Sakarā ar universitātes beigšanu Sāra bija viņam uzdāvinājusi “Alfa Romeo”, un mašīna ■noteikti atstās iespaidu uz meitenēm. Tovakar viņš piedāvājās aizvest Emanuēlu uz pili, bet viņa teica, ka brauks kopā ar Saru.

Ar Džulianu reizē brauca Izabella, un viņš ķircinājās par māsas garajām kājām un īsajiem bruncīšiem, mašīnā kāpjot, māsa izskatījās pēc nobriedušas jaunavas, nevis pēc sešpadsmit gadus vecas meitenes.

Kā jau Džulians vairākkārt bija teicis par māsu, viņa sagādāja galvassāpes. Viņa flirtēja ar visiem brāļa draugiem un ar vairākiem bija norunājusi satikšanos. Džulians visu laiku brīnījās, kādēļ māte nesaņem Izabellu ciešāk rokās. Bet kopš tēva nāves Sara bija lutinājusi viņus visus. īt kā viņai vairs nebūtu spēka un vēlēšanās strīdēties ar bērniem. Džu-lianam likās, ka arī Ksavjē ir pārāk atstāts savā vaļā, bet zēna lielākais nedarbs bija uguņošana staļļos, tādējādi pārbiedējot visus zirgus. Izabellas pārkāpumi bija daudz diskrētāki, arī bīstamāki, ja tas, ko sacīja Ožu hana draugs Z.ans Fransuā, bija taisnība. Nesen Sanmoricā, kurp viņi bija devušies paslēpot, viņa bija novedusi puisi līdz baltkvēlei un tad aizcirtusi viņam deguna priekšā savas istabas durvis, par šo faktu Džulians bija pateicīgs Dievam, bet viņš zināja arī, ka drīz māsa atstās durvis vaļā.

- Nu, kas jauns? - viņš prašņāja. - Vai jauni puiši?

- Neviens tā īpaši, - Izabella vēsi atbildēja, un tas bija neparasti. Viņa vienmēr mēdza palielīties brālim ar saviem jaunajiem iekarojumiem. Bet tagad viņa bija kļuvusi noslēpumaināka, un viņa kļuva skaistāka ar katru dienu. Izabella izskatījās līdzīga mātei, bet tādā kāzemdegās kvēlojošā veidā. Viņa izstaroja kaisli un domu par tās tūlītēju apmierināšanu. Un viņas nevainība likās padarām šo aicinājumu vēl vairāk vilinošu.

- Kā klājas skolā?

Izabella joprojām apmeklēja vietējo skolu, un tā, pēc Džuliana domām, bija kļūda. Viņš uzskatīja, ka māsai jādodas uz internātskolu, varbūt pat klosteri. Viņas vecumā Džulians

pats vismaz bija pietiekami diskrēts; viņš tiešām bija izskatījies nevainīgs un izlicies, ka pēc skolas spēlē tenisu, lai gan patiesībā viņam bija romāns ar skolotāju. Viņus tomēr nepieķēra, bet ar laiku skolotāja iemīlējās Džulianā nopietni, pat draudēja ar pašnāvību, ja Džulians viņu pametīšot. Pēc tara sekoja attiecības ar kāda drauga māti, arī tās bija sarežģītas, un pēc tam viņš secināja, ka vieglāk ir iekarot jaunavas nekā nomocīties ar vecākām sievietēm. Attiecībā uz sievietēm viņš ne-

*

pazina robežu. Viņam patika visas - vecas, jaunas, glītas, vienkāršas, gudras un reizēm pat neglī tas. Izabella pārmeta brālim, ka viņam trūkst gaumes, un viņa draugi teica, ka viņš esot vienmēr “gatavs”, un tā bija tiesa, taču Džulianam tas nelikās nekāds grēks. Viņš jebkurā laikā bija gatavs pakalpot dāmām.

- Skola ir stulba un garlaicīga, - gražīgi atbildēja Izabella. - Paldies Dievam, ir brīvlaiks.-Un viņa bija nikna par to, ka Līdz augustam ģimene paliks mājās. Māte bija viņai apsolījusi ceļojumu uz Kapri salu, bet līdz tam viņai bija jāpaliek pilī. Sārai tur bija jāpārrauga dažas pārbūves, jāremontē ferma un jākopj vīnadārzi, arī Parīzes veikalam bija vajadzīgas pārmaiņas.

-Tik garlaicīgi te sēdēt! - žēlojās Izabella, aizdedzinot cigareti un pēc pāris dūmu ievilkšanas izmetot to pa logu. Viņš neticēja, ka māsa tiešām smēķē, viņa tikai centās izrādīties.

- Tavā vecumā man patika pilī. Tur ir tik daudz, ko darīt, un mamma tev ļauj ielūgt draugus.

- Draudzenes, - Izabella norūca. Viņa dievināja brāli, bet reizēm viņš neko nesaprata, sevišķi pēdējā laikā.

- Dīvaini, - Džulians zobojās. - Viņa vienmēr ļāva man ielūgt zēnus.

-Baigi jocīgi!

- Pateicos! Nu, vismaz šovakar garlaicīgi nebūs, dārgā. Un labāk uzvedies, kā pieklājas, vai ari cs tevi iepēršu.

- Paldies, paldies! - Viņa aizvēra acis un atslīga “Alfa Romeo” sēdeklī. - Starp citu, man patīk lava mašīna. - Viņa uzsmaidīja brālim. Reizēm viņš bija jauks.

- Man arī. Cik mīļi no mātes puses!

- Mjā, viņa varbūt uzdāvinās tādu man, kad man būs deviņpadsmit gadu. - Izabellai likās, ka māte viņu pilnīgi neņem vērā. Un jebkurš, kas neļāva viņai dabūt to, ko viņa vēlējās, Izabellas acīs bija briesmonis.

- Varbūt tu tad jau būsi ieguvusi šofera tiesības.

- Ak, aizveries! - Visa ģimene zināja, cik slikti Izabelia vada mašīnu. Viņa pilī jau bija sadauzījusi divas vecas mašīnas un apgalvoja, ka tādas lūžņu kaudzes vispār neesot derīgas braukšanai, un viņas šofera mākslai ar to nav nekāda sakara. Bet Džulians zināja labāk, un viņš neļautu māsai pat pieskarties sava dārgā auto stūrei.

Pilī viņi ieradās labu laiku pirms pārējiem, Džulians iegāja vannā un tad devās apraudzīt, vai mātei nav vajadzīga viņa palīdzība. Viņa bija nolīgusi vietējo sai mnieci, un visur stāvēja gari bufetes veida galdi, bija vairāki bāri un dārzā ierīkota milzīga, ar buraudeklu pārvilkta deju grīda. Spēlēja divi orķestri, vietējais un no Parīzes. Džulians bija aizkustināts, ka māte viņam par godu rīko tik fantastisku balli,

- Paldies, mammu! - viņš teica un aplika roku viņai ap vidukli. Tā viņš tur stāvēja - garš un izskatīgs, vēl mitriem matiem. Emanuēla, viņu ieraugot, tēloja, ka ģībst.

- Uzvelc kreklu, dārgais! Nezinu, kā es tikšu ar tevi galā Parīzes kantorī. - Citi arī nezināja. Emanuēla nolēma stingri uzmanīt savas meitenes pārdevējas. Viņa bija pārliecināta, ka Džulians pēc lenča varētu mēģināt viņas ievili-

nāt savā dzīvokli, Emanuēla zināja, kāda slava šim puisim.

- Mums būs ļoti jācenšas kaut ko izdomāt, lai tu darba laikā izskatītos sliktāk. - Bet patiesībā to nebija iespējams izdarīt, jo Džulīans izstaroja pievilcību un seksapīlu. Viņš bija pilnīgs pretstats vecākajam brālim, kurš jutās kā sasaistīts un apspieda savu dabu.

- Tev jāapģērbjas, pirms ierodas viesi! - Sara uzsmaidīja Džulianam.

- Vai varbūt nevajag? - Emanuēla nočukstēja. Viņai patika skatīties uz pievilcīgo ķermeni, un viņai patika drusku paķircināt Džulianu. Galu galā, viņa bija sena ģimenes draudzene, un Emanuēlai viņš bija vel bērns. Emanuelai nupat bija palicis piecdesmit gadu.

Džulians bija atkal nokāpis lejā, pavadīj is pusstundu kopā ar Ksavjē, kamēr zēns pārģērbās, un skaidrojis mazajam par kovboju dzīvi Amerikā. Nezin kādēļ Ksavjē interesējās par visu amerikānisko, skolā vienam otram bija pat sacījis, ka patiesībā nākot no Ņujorkas un esot Francijā tikai pagaidām.

- Nu, mana māte taču ir amerikāniete, - viņš pēc tam bija taisnojies. Vairāk par visu viņš velējās būt amerikānis. Nekad tā ari neiepazinis tēvu, turklāt ļoti reti redzēdamies ar Filipu, viņš jutās pilnīgi nesaistīts ar Angliju, Džulians bija acīm redzami francūzis, bet Ksavjē patika iztēloties sevi par amerikāni no Ņujorkas, Čikāgas vai Kalifomijas. Un viņš pastāvīgi runāja par savu tanti Džeinu un brālēniem, un māsīcām, ko viņš ne reizes nebija redzējis, Tas uzjautrināja Saru. Viņa runāja ar zēnu angliski, bet viņš, tāpat kā brālis, runāja ar franču akcentu. Džulians angliski runāja labāk, tomēr īranču izcelsme bijajūtama. Turpretim Filips izklausījās pēc īsta brita. Izabellai bija vienalga, no kurienes viņa cēlusies, viņa gribēja tikai būt pēc iespējas tālāk no savas ģimenes.

Viņa vēlējās dzīvot patstāvīgi, šķirti no pārējiem, lai varētu būt tieši tāda, kāda gribēja būt.

- Es vēlos, lai tu šovakar uzvedies godīgi, - Džulians brīdināja Ksavjē. - Nekādu mežonīgu triku, un, lūdzams, nekrist un nesadauzīties! Gribu savā ballē tikai priecāties., Varbūt tu aizietu paskatīties televīziju?

- Es to nevaru, - Ksavjē lietišķi atbildēja. - Man nav televizora.

- Tu vari paskatīties manā istabā. - Džulians pasmaidīja. Lai cik neiespējams bija šis zēns, Džulianam viņš patika. Džulians bija Ksavjē tēva vietā, un viņam tiešām tas sagādāja prieku. - Liekas, rāda futbolu.

- Vareni! - nokliedza Ksavjē un traucās uz brāļa istabu, kaut ko pie sevis dungodams.

Džulians joprojām smaidīja, kad satika Izabellu. Viņai mugurā bija balta, gandrīz caurspīdīga kleita, kas tik tikko sniedzās pāri dibenam, un kaklā karājās liela ķēde, kura sniedzās līdz vēderam.

- Kardcns? - viņš jautāja.

- Korēžs, - viņa izlaboja, izskatīdamās vēl bīstamāka nekā agrāk. Viņa tiešām izaicināja briesmas, pati to neapjaušot.

- Apgūstu jaunus vārdus.

Arī Sara apguva jaunumus. Ieraudzījusi Izabellu, viņa aizsūtīja meiteni pārģērbties. Un Izabella aizejot noklaudzi-nūja visas iespējamās durvis, Emanuēla noskatījās viņai pakaļ, un Sūra nopūtusies iedzēra glāzi šampanieša.

-Šis bērns mani nobeigs! Un, jātā nenotiks, tad Ksavjē to izdarīs.

- Tu tāpat runāji par abiem pirmajiem, - atgādināja Emanuēla.

-Tā ne, - Sūra atteica. - Filips mani sarūgtināja ar savu atsvešinātību un vēsumu, un Džulians darīja man raizes,

pārgulēdams ar savu draugu mātēm, lai gan domāja, ka es lo nezinu. Bet Izabella ir pavisam cits radījums. Viņa atsakās ieklausīties saprāta baisi, ļaut sevi ierobežot un uzvesties, kā pieklājas.

Te Emanuelai bija jāpiekrīt. Viņai pašai nebūtu pa prātam tāda meita, Skatoties uz Izabellu, viņa vienmēr bija pateicīga liktenim, ka pašai nav bērnu. Ksavjē bija kas cits. Viņš ari bija neiespējams, bet tik silts un mīlīgs, ka viņam pretoties nebija iespējams. Viņš bija līdzīgs Džulianam, tikai kārāks uz piedzīvojumiem un brīvāks. Jā, Vitfīldi bija interesanta ģimenīte. Un neviena no abām sievietēm neredzēja, kā atkal parādās Izabella - tērpusies blūzītē ar zebrai līdzīgām svītrām un baltos ādas svārciņos, kas bija vēl trakāki par viņas pirmītējo tērpu. V iņai laimējās, ka Sara viņu šoreiz nepamanīja.

- Vai priecājies?-Sara pēc vairākām stundām pajautāja Džulianam. Viņš bija nedaudz iedzēris, bet Sara zināja, ka tas nenovedīs ne pie kā slikta. Viņš netaisījās sēsties mašīnā, un pēc cītīgās mācīšanās viņš bija to pelnījis.

- Mammu, tu esi satriecoša! Sī ir visjaukākā balle, kādu vien esmu piedzīvojis! - Viņš izskatījās laimīgs, sakarsis un izspūris. Divas stundas viņš bija dejojis pēc kārtas ar divām meitenēm, kas lika viņam izdarīt neiespējamu izvēli. Šis vakars bija svētlaimīgu dilemmu pilns.

Arī Izabellai. Viņa bija atlaidusies uz muguras zālē krūmu kaudzītē aiz staļļiem kopā ar kādu puisi. Viņa nespēja atcerēties puiša vārdu, bet tas bija viens no Džuliana draugiem. Viņš mācēja skūpstīties labāk par visiem un nupat bija atzinies Izabellai mīlestībā.

Pēc brīža pārīti pamanīja viens no kalpotājiem, viņš kaut ko iečukstēja ausī hercogienei, kura pēkšņi kā no zila gaisa parādījās uz taciņas kopā ar Emanuēlu, izlikdamās, ka ir

iegrimusi sarunā. Izabella, izdzirdējusi mātes balsi, aizbēga, un abas sievietes paskatījās viena uz otru un iesmējās, sajutušās reizē vecas un jaunas. Augustā Sārai paliks piecdesmit seši gadi, lai gan viņa izskatījās jaunāka.

-- Vai tu kādreiz esi tā uzvedusies? Es - jā, - Emanuēla

teica.

- Tu to darīji ar vāciešiem kara laikā, - Sāra ķircinājās, bet Emanuēla stingrā balsī iebilda.

- Brīnums, kā mēs visi netikām nogalināti, - Sāra raizējās trīsdesmit gadus pēc notikušā.

- Es labprāt būtu viņus visus nogalinājusi, - Emanuēla kaismīgi teica.

Tad Sāra pastāstīja, ka neilgi pēc Filipa kāzām uzradies Joahims. To Emanuēla nezināja, un viņa bija dusmīga.

-Kā vīns vel varbūt dzīvs! Daudzus no viņiem Berlīnē

1 5

nošāva. Viņš gan bija diezgan pieklājīgs, bet fašists paliek fašists...

- Viņš izskatījās tik bēdīgs un tik vecs... un es droši vien liku viņam krietni vilties. Viņš laikam domāja, ka līdz ar Viljama nāvi viss būs citādi. Bet tā nevarēja notikt.

Emanuēla pamāja ar galvu. Viņa zināja, cik ļoti Sāra bija mīlējusi Viljamu. Kopš viņa nāves Sāra nepievērsa uzmanību nevienam vīrietim un droši vien nekad to nedarīs. Emanuēla bija mēģinājusi viņu ar dažiem neuzbāzīgi iepazīstināt, bet bija acīmredzams, ka Sāru viņi neinteresēja. Tagad viņu uztrauca tikai bērni un bizness.

Balle beidzās četros no rīta, kad palikušie jaunieši devās uz peldbaseinu un orķestri aizgāja. Beigās jaunieši sapulcējās virtuvē, kur Sāra viņiem uzcepa olu kulteni un pacienāja viņus ar kafiju. Bija aizraujoši just pilī dzīvību, Sārabīja priecīga, ka viņas pēdējie bērni dzimuši tik vēlu. Tik daudzi viņas draugi jau bija vientuļi, bet viņas bērni būs vienmēr pie viņas.

Iespējams, viņi kaitinās māti līdz trakumam, bet Sāras paziņas zināja, ka viņai tas ir pa prātam.

Astoņos Sara iegāja savā istabā. Viņa pasmaidīja, redzot, ka Džuliana gultā Ksavjē aizmidzis pie neizslēgta televizora Viņa iegāja dēla istabā un izslēdza aparātu, tad noglāstīja Ksavjē galvu un beidzot devās gulēt uz savu istabu.

Pirms Emanuclas atgriešanās Parīzē viņas abas ar Sāru vēl paēda kopā lenču . Viņām bija daudz kas jāpārrunā. Parīzes veikals tika atkal paplašināts, un Naidžels uzstāja, ka tas pats jādara Londonā. Viņi tagad bija oficiāli galma juvelieri. Faktiski beidzamo gadu laikā viņi bija apkalpojuši gan valstu vadītājus, gan karaļus un karalienes, gan neskaitāmus arābus. Abās nodaļās darījumi veicās labi.

Kā solījis, nākamajā nedēļā Džulians sāka strādāt, un viss ritēja gludi līdz brīvdienām augustā. Tad viņš ar draugiem aizbrauca uz Grieķiju, un Sara ar Izabellu un Ksavjē devās uz Kapri. Viņiem tur patika. Viņi iemīlēja Marina Grande un Marina Piccola, apmeklēja klubus. Skolā Izabella bija mācījusies itāļu valodu un, zinot arī spāņu, uzskatīja sevi par lielu poliglotu.

Viņi brīnišķīgi pavadīja laiku, ēda saldējumu, un Sara nespēja neapmeklēt rotaslietu veikalus. Cenas viņai likās augstas, bet daži izstrādājumi bija ļoti skaisti. Sārai nebija ko darīt, laiku aizņēma tikai ēšana, lasīšana un atpūta kopā ar bērniem. Un viņai likās, ka Izabella drīkst arī viena doties uz kādu no krastmalas klubiem. Pēc tam viņa kopā ar Ksavjē aizgāja satikt meitu, Ksavjē patika vērot mazos ēzelīšus.

Kādu ritu, kad Izabella atkal bija aizgājusi pirmā, Sara un Ksavjē mazliet aizkavējās, apstaigājot veikalus. Viņi sasniedza pludmali ap lenča laiku, un Sara visur lūkojās pēc meitas, bet nevarēja viņu ieraudzīt. Viņa jau sāka baiļoties, bet Ksavjē atrada zem kāda guļamkrēsla Izabellas sandales,

un abi sekoja pēdām uz nelielu nojumīli. Tur viņa bija, viņas peldkostīma augšdaļa bija nost, vīrietis, kas bija divreiz par viņu vecāks, spaidīja viņas krūtis un kunkstēja, un Izabella turēja viņa bikšu samilzušo priekšpusi.

Kādu brīdi Sara vienkārši blenza, tad bez domāšanas saķēra Izabellu aiz rokas un izvilka viņu no nojumes.

- Dieva dēļ, kā tu domā, ko tu dari? - Sara trakoja, un Izabella izplūda asarās, bet vīrietis parādījās no nojumes ar dvieli ap gurniem. - Vai jūs saprotat, ka manai meitai ir sešpadsmit gadu? - Sara draudīgi teica viņam, ar grūtībām valdīdamās. - Es varētu pasaukt policiju, - Bet viņa pati saprata, ka policijai būtu jānodod tieši Izabella. Sara tikai mēģināja nobiedēt vīrieti, lai viņš nedarītu to vēlreiz, un viņa redzēja pēc vīrieša sejas izteiksmes, ka sasniegusi mērķi, Viņš bija ļoti pievilcīgs vīrietis, izskatījās plciboja tipam līdzīgs.

- Sinjora... viņa teica, ka viņai ir divdesmit viens. Man ļoti jāatvainojas, - viņš lūdza piedošanu un žēli skatījās uz Izabellu, kura histēriski raudāja. Viņi devās atpakaļ uz viesnīcu, un Sara lika meitai pārējo dienas daļu pavadīt savā istabā, pēc tam viņas atkal parunāšot. Bet, aizgājusi ar Ksavjē atkal uz pludmali, Sara saprata, ka ar runāšanu vien nebūs līdzēts. Filipam un Džulianam bija taisnība. Izabellai jābrauc uz internātskolu. Bet kur? Tāds bija jautājums.

- Ko viņi tur darīja? - Ksavjē ziņkārīgi jautāja, kad viņi gāja garām tai pašai nojumei, un Sara nodrebinājās.

- Neko īpašu, dārgais, viņi spēlēja muļķīgu spēli.

Pcc tam viņa stingri uzmanīja Izabellu, un atlikušās

brīvdienas pagāja mierīgi, lai gan ne tik jautri. Jau nākamajā dienā Sara piezvanīja uz vairākām vietām, Tad viņa sarunāja Izabellai brīnišķīgu skolu Austrijas robežas tuvumā, netālu no Kortīnas. Ziemā tur varēja slēpot, tur varētu runāt gan itāliski, gan franciski, un tur Izabella iemācītos sevi drusku

apvaldīt. Tā bija meiteņu skola, kuras tuvumā nebija zēnu skolas. To Sara bija noskaidrojusi pirmkārt.

Izabellai viņa to pateica brīvdienu beidzamajā dienā, un, kā jau paredzams, meita krita histērijā, bet Sēra palika nelokāma Tas bija meitenes pašas labā. Ja tas netiktu darīts, Izabella itin drīz izstrādātu lielas muļķības, varbūt pat paliktu stāvoklī.

- Es nebraukšu! - Izabella kliedza. Viņa pat piezvanīja Džulianam uz Parīzi. Bet šoreiz viņš bija pilnīgi mātes pusē.,

Un tad viņi devās uz Romu nopirkt Izabellai visu nepieciešamo. Pēc dažām dienām sākās mācības, un nebijajēgas vest meitu atpakaļ uz Franciju, Sara un Ksavjē aizveda viņu uz skolu, un Izabella sērīgi lūkojās apkārt. Vieta bija ļoti skaista, un Izabellu vienu pašu iekārtoja lielā, saulainā istabā. Pārējās meitenes izskatījās ļoti jaukas, Te bija francūzieties, anglietes, itālietes un vācietes, divas brazīlietes, viena argentīniete un viena meitene no Teherānas. Tā bija interesanta grupiņa. Skolā mācījās tikai piecdesmit meitenes. Lamarolas skola bija devusi Izabellai labu raksturojumu, un direktore apsveica Saru ar izdarīto izvēli,

- Nespēju ticēt, ka tu mani te atstāsi! - Izabella raudāja, bet Sara bija nelokāma. Lai gan visu ceļu uz lidostu pēc tam viņa pati raudāja. Tad viņa un Ksavjē aizlidoja uz Londonu apciemot Filipu, Atstājusi dēlu ieturam lenču kopā ar radiem, Sara devās tieši uz veikalu. Viss likās kārtībā. Viņa paēda kopā ar Filipu un pārsteigta noklausījās, kā viņš izsaka dažas nejaukas piezīmes par savu brāli.

- Kas noticis? Ko Džulians izdarījis, ka tu esi tik ļoti neapmierināts?

- Viņš un viņa stulbās dizaina idejas! Nesaprotu, kādēļ viņam jānodarbojas ar tām lietām! - Filips niknojās.

- Tāpēc, ka es viņam to lūdzu. Viņš ir ļoti talantīgs šajā

joma, Daudz talantīgāks par tevi vai mani, un viņš saprot, ko var un ko nevar izdarīt ar labiem dārgakmeņiem.

Nesen Džulians bija apstrādājis un ielicis ietvarā simts karātu maharadžas smaragdu, kuru jebkurš cits būtu sabojājis. Džulians sajēdza, kas ar to jādara, un viņš pats bija pārraudzījis darbnīcā visu procesu.

- Nav nekāda vaina, ka tu to nevari. Tu vari daudz ko citu, - Sara atgādināja Filipam. Viņš prasmīgi kontaktējās ar karaliskām personām, tas viņu veikalu šajā ziņā izvirzīja priekšplānā. Karaļiem Filips patika, kaut arī viņš izturējās tik stīvi.

- Nesaprotu, kāpēc tu viņu visu laiku aizstāvi, - Filips dusmīgi noteica.

- Ja tas tevi nomierina, Filip, - Sara sacīja mierīgi, bet iekšēji sarūgtināta par to, ka dēls ir greizsirdīgs, - es arī tevi vienmēr aizstāvu. Tā nu iznācis, ka es mīlu jūs abus.

Filips neatbildēja, bet izskatījās nedaudz rāmāks, tad viņš apjautājās par Izabellu. Viņš esot dzirdējis, ka tā skola tiešām ir laba.

- Cerēsim, ka tā izdarīs brīnumu, - Sara klusi teica.

Iedama atpakaļ uz Filipa kabinetu, Sara ievēroja veikalā

kādu ļoti skaistu meiteni. Viņai bija garas, labi veidotas kājas un ļoti īsi svārciņi, kādus varētu valkāt arī Izabella, un meitene uzmēra Filipam tādu skatienu, kas neko nespēja noslēpt. Viņš dusmīgi palūkojās uz meiteni, izlikdamies, ka nepazīst viņu. Meitenei nebija ne jausmas, ka Sāra ir Filipa māte. Stulbā kuce, Filips klusībā nodomāja, bet Sāra jau bija ievērojusi šo skatienu kauju, lai gan dēlam neko neteica. Bet Filips jutās spiests to izskaidrot Sārai, padarīdams situāciju vēl nepārprotamāku.

- Tam nav nozīmes, Filip. Tev ir trīsdesmit trīs gadi,

tavas darīšanas ir tikai tavējās. - Un tad viņa nolēma tomēr izrādīt stingrību. - Kā tad ar Sesīliju?

Filips izskatījās nepatīkami pārsteigts un pat nosarka.

- Atvaino, viņa ir manu bērnu māte!

- Vai tas ir viss? - Sara vēsi nolūkojās dēlā.

- Protams, nē, es... viņa.....pašlaik ir prom. Dieva dēļ,

māt... tas ir tikai joks, tā maziņā ar mani flirtē.

- Neņem galvā, dārgais! - Bet viņa saprata, ka Filips atsācis vecos niķus, pārguļ ar “jautrajām” meičām, bet ir precējies ar “pareizo”. Viņai bija žēl, ka dēls nav atradis sievieti, kas ietvertu abas šīs daļas, bet viņš nekad nesūdzējās, tādēļ Sara vairs nerunāja par to, un Filips jutās atvieglots.

Nākamajā dienā Sara ar Ksavjē lidoja atpakaļ uz Parīzi, kur Džulians viņus lidostā sagaidīja. īsajā brauciena laikā Sara pastāstīja viņam par karaliskajām dārglietām Londonas Tauerā un to reizi, kad Viljams viņu turp aizveda.

- Vai viņš bija ļoti stiprs? - jautāja Ksavjē, kas vienmēr alka kaut ko uzzināt par tēvu.

- Ļoti, - Sara pārliecinoši teica. - Un arī ļoti labs, ļoti gudrs un ļoti mīļš. Viņš bija brīnišķīgs cilvēks, dārgumiņ, un tu ari būsi tāds pats kādu dienu. Tu jau tagad vienā otrā ziņā tāds esi. - Tāds bija arī Džulians.

Pirms braukšanas uz pili viņi kopā ar Dž.ulianu Parīzē paēda pusdienas, un Džulians bija priecīgs, kad uzzināja par Izabellu un ari par Londonas veikalu. Sūra neteica ne vārda par Filipa personisko dzīvi vai to, kā viņš izteicās par brāli. Sara negribēja saasināt abu brāļu attiecības. Pēc tam viņa brauca uz pili ar mašīnu, kuru bija atstājusi Parīzē. Ksavjē visu ceļu gulēja, un Sara brīdi pa brīdim laimīga palūkojās uz viņu. Citām viņas vecuma sievietēm vajadzēja samierināties ar nedēļas nogalēm savu mazbērnu sabiedrībā, bet viņai bija šis aizraujošais puisēns. Sara atcerējās, cik nomākta bija,

kad uzzināja par savu grūtniecību, un cik uzmundrinošs bija Viljams... viņa atcerējās savu mirušo vīramāti, kas bija atradusi svētlaimes avotu savā dēlā. Tāds viņš bija katram, kas pazina Viljamu, un viņai pašai tagad bija tāds dēls... viņas bezgala īpašā laime

Divdesmit sestā nodala

Izabella rakstīja ģimenei ļoti reti, tikai tad, kad audzinātājas lika to darīt, un vēstulēs Izabella rūgti žēlojās par skolu. Bet patiesībā pēc pāris nedēļām viņai tur bija iepaticies. Viņai patika izsmalcinātās biedrenes, patika kopā apmeklētās vietas, patika slēpot.. Viņa salika pat vairāk interesantu cilvēku nekā Francijā, un, lai gan skola meiteni ļoti iegrožoja, viņai izdevās sadraudzēties ar karstasinīgajiem itāliešiem, un Izabella saņēma gan vēstules, gan arī viņai zvanīja pa telefonu, skola to centās ierobežot, taču pavisam aizliegt nevarēja.

Pirmā mācību gada beigās Sara redzēja, ka meitene ir mainījusies, io manīja arī Emanuēla. Neteiksim, ka Izabella būtu kļuvusi labāk audzināta, bet viņa likās saprātīgāka un apguvusi uzvedības normas. Viņai bija labāks priekšstats par to, ko viņa drīkst un ko nedrīkst, kā uzvesties vīriešu sabied-ribā, neizrādot atklātu izaicinājumu. No vienas puses, Sara jutās atvieglota, bet, no otras puses, vairāk raizējās.

- Viņa ir bīstama meitene, - Sara kādu dienu teica Džu-Hanam, un viņam nācās piekrist, mātei. - Viņa man atgādina

bumbu ar aizdegtu degli. Nu jau vēl sarežģītāku bumbu.... vai arī ļoti ugunsnedrošu raķeti.

Džulians nosmējās par šādu salīdzinājumu.

- Man šķiet, ka tu tur neko nevari grozīt.

- Es arī tā domāju. Un tas mani biedē, - atzina māte.

- Un kā ir ar tevi? - Sara nedēļām ilgi nebija redzējusi dēlu.

- Dzirdēju, ka tu esot aizņemts ar vienu no mūsu labākajām klientēm. - Abi zināja, par ko ir runa, un Džulians domāja, ka Emanuēla nav turējusi mēli aiz zobiem. - Džulian, komtesc dc Brī ir ļoti interesanta sieviete, bet vēl bīstamāka par tavu māsu.

- Zinu, - Džulians smaidīdams atzinās. - Viņa mani biedē, bet es viņu dievinu. - Komlesci piecpadsmit gadu laikā jau trīsreiz bija nācies guldīt savus vīrus zemes klēpī, viņai bija trīsdesmit četri gadi, un viņa bija īsta vīriešu rijēja. Tagad viņa gribēja dabūt savā varā Džulianu. Beidzamā mēneša laikā viņa bija nopirkusi veikalā dārglietas par pusi miljonu dolāru, un viņa to varēja atļauties, un viņa nāca vēl un vēl, un vislielākais dārgums, kuru viņa velējās dabūt sev par spēļ-lictiņu, bija Džulians.

- Vai tu domā, ka spēsi tikt ar viņu galā? — Sāra jautāja bez aplinkiem. Viņai bija bail, ka ar dēlu var atgadīties kas slikts, bet viņš ari baidījās, tāpēc bija piesardzīgs.

- Kādu bridi - jā, esmu ļoti uzmanīgs, māt.

- Labi! - Sāra uzsmaidīja viņam.

Bērni tiešām sagādāja daudz rūpju. Sāra cerēja, ka Izabella labi pabeigs savu skolu. Tā ari nolika, viņa atgriezās mājās tieši todien, kad tika svinēta veikala “Vilfilds” dibināšanas divdesmit piektā gadadiena, un pilī bija sapulcējušies septiņi simti viesu no visas Eiropas. Tur bija preses pārstāvji un bija paredzēta uguņošana, tur bija visu Eiropas karaļnamu pārstāvji un slavenības. Emanuēla un Džulians bija palīdzējuši

to visu organizēt. Un Filipam un Naidželam, un Sesllijai vajadzēja tūlīt ierasties.

Balle bija varena. Atbrauca visi, kam tur bija jābūt, ēdieni bija izmeklēti, uguņošana neredzēta, dārgakmeņi, pārsvarā no “Vitfīlda”, brīnišķīgi. Tas bija visādā ziņā izdevies vakars, veikala “Vitfilds” uzvaras vakars, Avīžnieki sajūsmināti pirms aizbraukšanas apsveica Saru ar panākumiem, un Sūra pateicās viņiem un visiem, kas bija palīdzējuši sarīkot šos svētkus..

- Vai kāds ir redzējis Izabellu? - Sara vēlāk jautāja. Viņa pati nebija varējusi aizbraukt sagaidīt meitu, bet bija aizsūtījusi kādu uz lidostu ar norādījumu atvest Izabellu uz balli. Kad meitene ieradās, māte pirms pārģērbšanās bija viņu noskūpstījusi, bet pēc tam vairs nebija redzējusi. Pūlis bija pārāk liels, un viņai bija pārāk daudz darīšanu, lai uzmanītu Izabellu. Arī Filipu un Džulianu viņa nebija redzējusi gandrīz visu vakaru. Jau pašā sākumā Filips, pametis sievu vienu, pavadīja laiku kopā ar kādu manekeni, kura bija pozējusi vairākām “Vitfīlda” reklāmām, stāstīja viņai, cik ļoti viņam patikušas fotogrāfijas, un dejoja ar viņu, turpretim Džulians aplidoja vairākas dāmas, viena no viņām bija precējusies, divas - nedaudz vecākas par viņu pašu, pārējās bija satriecoši skaistas meitenes, par ko Džulianu apskauda visi klātesošie vīrieši, it īpaši brālis.

Ksavjē tonakt nakšņoja pie kāda drauga, tādēļ nesagādāja galvassāpes, lai gan tagad, deviņarpus gadu vecumā, viņš vairs nebija tik nebēdnīgs. V iņš tagad aizrāvās ar filmām par Džeim-su Bondu. Džulians pirka viņam visus komiksus un tamlīdzīgas mantas.

Izabellai Sara bija nopirkusi gandrīz caurspīdīgu rozā kleitu, viņa bija pārliecināta, ka meita tajā izskatīsies kā pasaku princese. Sara cerēja, ka Izabella tagad tajā neguļ zem

kāda kļ ūma. Viņa pali klusībā nosmējās par 5o iedomu. Kad viņa beidzot ieraudzīja meitu, krūmu tuvumā nebija, Izabella rātni dejoja ar pavecāku kungu. Sara atzinīgi nolūkojās viņā, tad pamāja ar roku un devās tālāk. Visa ģimene tovakar izskatījās brīnišķīgi, pat viņas vedekla, kas bija tērpusies Hārdija Eimisa kleitā un mālus ieveidojusi pie Aleksandra. Pils izskatījās kā pasakā. Vairāk nekā jebkad Sara vēlējās, kaut Viljams to redzētu. Viņš būtu tik lepns... viņi tik ilgi bija strādājuši pilī. Tagad bija neiespējami iedomāties, ka pils vienmēr nav bijusi tik nevainojami sakopta, nemaz nerunājot par nolaistību. Bet tas viss bija tik sen. Divdesmit pieci gadi veikalam “Vitfīlds”... trīsdesmit pieci, kopš viņi savā medusmēnesī atrada šo pili. Kur aizsteidzies laiks?

Nākamajā dienā laikrakstos parādījās slavinoši raksti par balli. Visi bija vienisprātis, ka tā ir viena no grandiozākajām šajā gadsimtā, vēlēja “Vitfīldam” vēl simts gadus, ja vien viņi, žurnālisti, tikšot ielūgti arī uz pārējām svinībām. Nākamās dienas Sara pavadīja atmiņās par vareno balli. Viņa redzēja Izabellu tikai īsus brīžus, jo meita bija atkal satikusies ar vecajiem draugiem. Viņai bija astoņpadsmit gadu, viņa jau varēja vadīt automašīnu un tātad arī baudīt lielāku brīvību nekā pirms tam. Bet Sāra joprojām viņu uzraudzīja un kādu pēcpusdienu, kad nevarēja meitu nekur atrast, satraucās.

- Viņa aizbrauca ar rolsroisu, - sacīja Ksavjē.

- Tā? - Sāra bija pārsteigta. Izabellai bija atļauts lietot “Peugeot” ar furgonu. - Vai tu zini, kurp viņa devās? - Sāra jautāja, cerēdama, ka tas būs tikai ciemats.

- Manuprāt, uz Parīzi, - atbildēja Ksavjē un devās uz staļļiem. Tur bijajauns zirgs, kuru viņš vēlējās apskatīt. Reizēm viņam vēl patika sevi iztēloties par kovboju. Pārējā laikā viņš bija ceļotājs pētnieks.

Sara piezvanīja Džulianam un lūdza parunāt ar māsu, j a viņa iegrieztos veikalā. Un tiešām pēc stundas viņa tur ieradās, izskatīdamās pēc pircējas, tērpusies ļoti skaistā smaragdkrāsas kleitā, ar saulesbrillēm uz acīm.

Džulians viņu ieraudzīja monitora ekrānā savā augšstāva kantorī un tūlīt nokāpa lejā veikalā.

- Vai varu jums pakalpot, kundze? - viņš pieglaimīgi jautāja, un Izabella iesmējās. - Varbūt kādu rokassprādzi ar dimantiem? Saderināšanās gredzenu? Mazu tiāru?

- Vislabākais būtu kronis.

- Nu protams! - Viņš turpināja spēli. - Ar smaragdiem, kas piestāvētu pie jūsu kleitas, vai varbūt ar briljantiem?

- Labi, paņemšu abus. - Izabella plati pasmaidīja, un tad Džulians it kā starp citu apvaicājās, ko viņa dara pilsētā.

- Gribu tikai drusku iedzert, ar kādu draugu.

- Tu divas stundas un desmit minūtes brauci, lai iedzertu kādu lāsīti? - viņš jautāja. - Droši vien esi ļoti izslāpusi.

- Tev nu gan ir jociņi! Man mājās bija garlaicīgi, tā nu es nolēmu atbraukt uz pilsētu. Itālijāmēs tā pastāvīgi darījām. Saproti, braucām uz Kortīnu ieturēt lenču vai iepirkties. -Viņa izskatījās ļoti gudra un skaista. Viņa tiešām bija satriecoša.

- Cik eleganti! - Džulians zobojās. - Slikti, ka šeit ir tik neinteresanti ļaudis. - Bet viņš zināja, ka pēc dažām nedēļām Izabella dosies uz Francijas dienvidiem paciemoties pie savas klasesbiedrenes. Tagad viņa nenoliedzami bija pieaugusi, lai gan joprojām ļoti izlutināta. - Kur tu satiksies ar savu draugu?

- “Ričā”.

- Dosimies tuip kopā, - viņš teica. - Man jānogādā vienai vikontesei briljantu kaklarota.

- Man pašai ir mašīna, - Izabella vēsi atteica. - Nu,

patiesību sakot, tā ir mātes, - Un Džulians vairs neko nejautāja.

-Tad tu varētu mani aizvest. Manējā ir salūzusi. Es būtu ņēmis takslti, - Džulians meloja, bet viņš gribēja redzēt, ar ko Izabella saliksies. Viņš piegāja pie plauktiem un paņēma loti iespaidīgu kastīti, kuru ielika lielā aploksnē. Tad viņš sekoja Izabellai ārā un iesēdās vi ņas mašīnā, pirms vēl viņa paspēja pret to iebilst. Viņš pļāpāja, it kā tas būtu pavisam parasti, ka meitene atbraukusi uz pilsētu satikties ar draugu, un noskūpstīja viņu, atvadoties viesnīcas vestibilā, un izlikās kaut ko taujājam administratoram, kurš labi pazina Džulianu un iekļāvās šajā spēlē.

- Vai tu vari izlikties, ka pieņem no manis šo paciņu, Rēno? Aizmet to prom, kad cs būšu aizgājis, tikai tā, lai neviens neredz.

- Es to labprāt iedotu savai sievai, - pačukstēja Rēno. - Tikai viņa droši vien gaidīs, ka tajā kastītē būs kaut kas iekšā. Ko tu tagad dari?

- Izsekoju savu māsu, - atzinās Džulians, joprojām izliekoties, ka dod administratoram noteiktas instrukcijas. -Viņa bārā ar kādu satiekas, un es gribu pārliecināties, vai viss ir kārtībā. Viņa ir ļoti skaista meitene.

- Es jau ievēroju. Cik viņai gadu?

-Astoņpadsmit.

- Ai-ai-ai... - Rēno līdzjūtīgi iesvilpās. - Priecājos, ka viņa nav mana meita... piedod... - viņš uzreiz atvainojās.

- Vai tu nevarētu tur ieiet un apskatīties, vai viņa jau ir kopā ar kādu? Un tad es varētu ieiet un nejauši satikt viņus. Bet nfvēlos tur parādīties pirms tā otrā. - Džulians uzskatīja, ka māsit tiekas ar vīrieti, jo bija neticami, ka viņa brauktu divas stundas turp un divas atpakaļ, lai tiktos ar draudzeni.

- Protams, - Rcno uzreiz piekrita, un piedevām viņa

kabatā ieslīdēja paliela naudaszīme. Lords Vilfilds bija patīkams cilvēks un deva labas dzeramnaudas.

Džulians izlikās, ka raksta pie galdiņa īpaši garu zīmīti, un Rēno pēc brīža atgriezās. - Viņa ir tur, un, draugs, vari gatavoties nepatikšanām!

- Nolādēts! Kas viņš ir? Vai jūsu iestādē viņš ir pazīstams? - Džulians jau baidījās, ka tas būs kāds mafiozo,

- Es viņu pazīstu. Viņš šeit uzturas vismaz pāris reižu gadā, apstrādādams kādu no dāmām. Reizēm - vecas, reizēm -jaunas.

- Vai es viņu zinu?

- Varbūt. Viņš maksā ar čekiem divas reizes katrā ceļojumā, bet dzeramnaudas dod tikai tad, ja viņu kāds vēro.

- Izklausās baigi, - novaidējās Džulians.

- Viņš ir pliks kā baznīcas žurka. Un, manuprāt, grib nocelt kādu naudīgu.

- Vareni. Taisni tā mums vēl trūka. Kā viņu sauc?

- Jums tas patiks. Principa di Venezia e San Tebaldi. Viņš apgalvo, ka esot viens no Venēcijas prinčiem. Varbūt ir arī. Tur tādu ir apmēram desmit tūkstoši. - Ne jau kā pie britiem vai frančiem, Itāliešiem bija vairāk prinču nekā zobārstu, - Viņš patiesi ir nelietis, bet viņš labi izskatās, un viņa ir tik jauna. Viņa nespēj novērtēt īstenību. Manuprāt, viņa priekšvārds ir Lorenco.

- Cik vienreizēji! - Lai nu kas, bet viss dzirdētais Džulianam nemaz nepatika.

- Un dzeramnaudu no viņa nav ko gaidīt, - draudzīgais administrators vēlreiz atgādināja, un Džulians viņam vēlreiz pateicās un dīki iegāja bārā, izskatīdamies reizē izklaidīgs un ar darījumiem aizņemts, un neticami aristokrātisks. Rēno vienmēr par viņu teica, ka te redzamas īstās asinis, un Rēno

zināja, ko saka. Protams, viņam bija taisnība, Džulians izskatījās un bija aristokrātisks. Nevis tā kā tas Makaronu Princis, kā administrators klusībā sauca itālieti.

- Ā, te tu esi... atvainojos... - teica Džulians, izlikdamies, ka nupat ieraudzījis māsu, un smaidīdams pār visu seju. - Gribēju tevi tikai uz atvadām noskūpstīt. - Viņš palūkojās uz vīrieti un tēloja, ka priecājas ar viņu iepazīties. - Sveicināti... briesmīgi atvainojos, ka iejaucos... Esmu Izabellas brālis, Džulians Vitfilds, - viņš bezrūpīgi teica un pastiepa roku, bet Izabella, neveikli juzdamās, grozījās krēslā. Taču princis nemaz nelikās traucēties. Viņš bija simpātisks un izskatījās glums.

- Lorenco di San Tebaldi... Priecājos ar jums iepazīties. Jums ir loti apburoša māsa.

- Pateicos! Pilnībā jums piekrītu. - Džulians viegli noskūpstīja Izabellu un atvainojās, ka viņam jāsteidzoties atpakaļ uz veikalu. Tad viņš aizgāja, pat neatskatījies, un, par spīti viņa uzvedībai, Izabella uzreiz saprata, ka gaidāmas lielas nepatikšanas.

Atceļā Džulians pamirkšķināja administratoram un devās atpakaļ uz kantori. Viņš tūlīt piezvanīja mātei, bet šī saruna nebija patīkama.

- Mammu, liekas, mums būs problēmas.

- Kas noticis? Vai varbūt jāprasa - kas viņš ir? "

- Izabella bija kopā ar kādu apmēram piecdesmit gadus vecu kungu, kuru viesnīcas “Riča” administrators pazīst kā pūra mednieku. Viņš ir ļoti izskatīgs, bet viņam nav nekā pie dvēseles, ja tā var izteikties.

- Nolāpīts! - Sara noteica. - Kas man tagad ar to skuķi jādara? Atkal viņa jāiesloga kaut kur?

- Viņa tā kā būtu tam mazliet par vecu. Šoreiz nebūs viegli.

- Zinu! - Sara izmisumā nopūtās. Izabella bija mājās tikai divas dienas, bet jau iekūlusies nepatikšanās. - Es patiešām nezinu, ko lai daru.

- Es arī ne. Bet man nepatīk šī veča izskats.

- Kā viņu sauc? - jautāja Sara, it kā tam būtu kāda nozīme.

- Lorcnco di San Tebaldi. Manuprāt, viņš ir no Venēcijas. Un princis.

- Jēziņ! Tā tikai mums vēl trūka. Itāliešu princis.. Dieviņ, cik viņa ir stulba!

- To nevar noliegt. Bet viņa tiešām ir skaista.

- Jo vairāk žčt, - izsaucās Sara.

- Ko tu gribi, ko lai es daru? Aiz matiem izvelku viņu no turienes?

- Iespējams, ka man vajadzētu tev to lūgt. Bet šķiet, ka prātīgāk būs likt viņu mierā. Viņa taču atgriezīsies mājās, un tad cs mēģināšu apskaidrot viņas pratinu.

- Tu esi varena.

- Nē, - atzinās Sara. - Esmu nogurusi.

- Nu, nezaudē dūšu!

Sāru viņa uzmundrinošie vārdi aizkustināja, viņai bija vajadzīgi visi spēki tai kaujai, kas noteikti notiks pēc meitas pārbraukšanas.

Izabella atbrauca pusnaktī. Tas nozīmēja, ka no Parīzes viņa izbraukusi desmitos, un tas no Izabellas puses bija prātīgi. Taču māte nebūt nebija iepriecināta, kad viņas satikās. Sara jau bija gaidījusi meitu.

- Labvakar, Izabella! Vai labi pavadīji laiku?

- Jā, ļoti labi, paldies! - Viņa bija satraukta, taču skatījās uz māti mierīgi.

- Kā ar manu mašīnu?

- Ļoti labi.,, es... atvainojos, es gribēju tev to palūgt. Ceru, ka tā tev nebija vajadzīga.

- Patiesībā, - Sara mierīgi teica, - nebija ari. Ienāc virtuvē padzert tēju! Tu droši vien esi nogurusi pēc ceļa. -Tas Izabellu sabiedēja. Māte nekliedza, bet viņas tonis bija ledains.

Viņas apsēdās pie virtuves galda, un Sara uzlēja piparmētru tēju, Izabella tikai sēdēja un skatījās.

- Šajā pēcpusdienā man piezvanīja Džulians, - pēc brīža teica māte, ieskatoties meitai acīs.

- Es jau tā paredzēju, - Izabella nervozi sacīja, spēlēdamās ar tējas tasi. - Es tikai satikos ar kādu draugu, kuru pazinu Itālijā... vienu no skolotājiem.

- Tiešām? - jautāja Sara, - Cik interesanti! Es šorīt pārlūkoju mūsu viesību viesu sarakstu, un tajā viņš bija minēts par kāda cila viesa pavadoni. Di San Tebaldi. Vai tad es neredzēju tevi dejojam ar viņu? Viņš ir loti izskatīgs.

Izabella pamājaar galvu, nespēdama izdomāt, ko lai saka. Šoreiz viņa neuzdrošinājās strīdēties ar māti, viņa tikai gaidīja, kāds būs sods. Bet mātei bija vēl kas sakāms, un Izabellai gaidīšana bija tīrās mocības.

- Kā par nelaimi, - turpināja Sara, - viņam ir diezgan slikta reputācija... Reizi pa reizei viņš ierodas Parīzē... meklējot kundzes ar biezu naudasmaku. Reizēm viņam klājas labi, reizēm - ne pārāk. Bet katrā ziņā, dārgā, viņš nav no tiem cilvēkiem, ar kuriem tev pieklātos satikties. - Sara neminēja ne vārdu par viņa vecumu vai par to, ka Izabella aizbraukusi uz Parīzi bez atļaujas, viņa centās runāt prātīgi un paskaidrot, ka šis vīrietis medī naudu. Sara domāja, ka tas ietekmēs Izabellu, bet tā nenotika.

- Ļaudis vienmēr tā runā par prinčiem, jo viņiem skauž, - Izabella nevainīgi noteica, joprojām baidīdamās atklāti strīdēties ar māti. Viņa instinktīvi nojauta, ka šo kauju viņa tik un tā zaudētu.

- Kāpēc tu tā domā?

- Viņš tā teica.

- Viņš to tev teica? - Sara bija šausmās. - Vai tev neienāca prātā, ka viņš to tev saka tādēļ, lai aizsargātos no iespējamiem atklājumiem? Tā ir miglas pūšana acīs, Izabella. Dieva dēļ, tu taču neesi muļķe! - Bet viņa bija. Attiecībā uz vīriešiem viņa vienmēr tāda bija bij usi.

Džulians tajā pēcpusdienā bija piezvanījis vēl pāris draugiem, un visi bija vienisprātis par Izabellas kavalieri. Viņš bija bīstams.

- Viņš nav labs cilvēks, Izabella. Tev man šoreiz jātic. Viņš tevi tikai izmanto.

-- Tu esi greizsirdīga.

-Tas ir smieklīgi!

- Tu esi gan! - kliedza Izabella. - Kopš tētiņš nomira, tev neviena nav, un tas tev liek justies vecai un neglītai, un tu... tu tikai gribi pati viņu dabūt!

Pēc šīs vārdu straumes Sara pārsteigta skatījās uz meitu, bet tad ierunājās ļoti mierīgi:

- Es ceru, ka tu pati netici tam, ko runā. Jo mēs abas zinām, ka tā nav patiesība. Man tava tēva pietrūkst, drausmīgi pietrūkst, katru brīdi! - Sāras acīs saskrēja asaras. - Bet ne uz brīdi es nepieļauju domu, ka varētu viņu aizvietot ar pūra mednieku no Venēcijas.

- Tagad viņš dzīvo Romā, - Izabella teica, it kā tam būtu kāda nozīme, un māte klusībā apcerēja jaunības visap-ņemošo apmātību. Reizēm tas pārsteidza līdz sirds dziļumiem - cik šausmīgi var sabojāt pats sev dzīvi. No otras puses, viņa sev atgādināja, attiecīgajā vecumā viņa ar Frediju ari nebija darījusi neko gudru.

-Man vienalga, kur viņš dzīvo! - Sara sāka dusmoties. - Tu ar viņu vairs netiksies. Vai skaidrs? - Izabella neatbildēja. -Un, ja tu vēlreiz paņemsi manu mašīnu, es izsaukšu policiju. Izabella, uzvedies kārtīgi, citādi tas labi nebeigsies! Vai tu dzirdi?

- Tu man vairs nevari pavēlēt. Man ir astoņpadsmit.

- Un tu esi muļķe.. Tas cilvēks medī tavu naudu un tavu vārdu, kas ir ietekmīgāks nekā viņējais. Piesargies! Turies no viņa tālāk!

-Unja nu ne?

Uz to Sāraī nebija atbildes. Varbūt viņai vajadzētu meitu kādu laiku aizsūtīt pie Filipa uz Vitfīldu pie viņa neticami garlaicīgās sievas un bērniem? Bet Filips ar savām sekretārēm un meičām neatstātu labu iespaidu uz meiteni. Kas ar šiem bērniem notiek? Filips ir precējies ar sievieti, kas viņam vienaldzīga, lai cik respektabla būtu, un Džulians pārgulēja ar katru iespējamo sievieti, un tagad Izabella bija kā traka šī Venēcijas klaidoņa dēļ. Ko gan Viljams un viņa būtu noziegušies, ka viņiem ir tādi neprātīgi bērni?

-Nedari to! — viņa brīdināja Izabellu. Un tad Sara uzkāpa savā istabā un pēc brīža dzirdēja aizcērtamics Izabellas durvis.

Kādu nedēļu Izabella bija rātna, un tad viņa atkal pazuda, šoreiz ar savu “Peugeot”, Viņa teica, ka brauc pie draudzenes, un Sara nevarēja pierādīt, ka tas tā nav, lai gan neticēja meitai. Atmosfēra mājā bija saspringta, līdz Izabella aizbrauca uz Kapferatu, Pēc tam Sara atviegloti nopūtās. Ažūra krasts, bez šaubām, nebija uz citas planētas. Bet Izabella tur vismaz bija pie draugiem, nevis kopā ar to kretīnu no Venēcijas.

Un pēc tam Džulians atsūtīja Sārai Nicas un Kannu, un Montekarlo laikrakstus. Viņš tur bija pavadījis nedēļas nogali. Un visos laikrakstos bija rakstīts par princi San Tebaldi un lēdiju Izabellu Vitfīldu.

- Ko lai mēs darām? - Sāra izmisusi vaicāja dēlam.

- Nezinu, - Džulians godīgi atbildēja. - Bet es domāju, ka mums jāaizbrauc turp.

Tā viņi ari nākamajā nedēļā izdalī ja, izbrīvējuši sev laiku.. Viņi abi centās saprātīgi parunāt ar Izabellu. Bet Izabella atteicās viņus uzklausīt, strupi noteikusi, ka mīl princi un ka viņš Izabellu dievinot.

- Protams, protams, mazā dumiķīte, - skaidroja brālis. - Viņš pat tuvu nenojauš tavu vērtību Ja viņš dabūs tevi savās rokās, tad visu mūžu dzīvos cepuri kuldams.

-Jūs abi esat man pretīgi! - brēca īzabel la.

-Neesi stulba! - kliedzaDžulians.

Viņi paņēma Izabellu pie sevis viesnīcā “Miramar”, bet viņa aizbēga. Viņa burtiski pazuda uz veselu nedēļu, un, kad atgriezās, Lorenco bija kopā ar viņu. Viņš izsmeļoši atvainojās, ka esot uzvedies tik neapdomīgi, un Sāras acis meta zibeņus. Viņa bija pa šo laiku noraizējusies līdz ārprātam, bet neuzdrošinājās ziņot policijai, baidīdamās no atklāta skandāla. Viņa jau nojauta, ka Izabella ir kopā ar Lorenco...

- Izabella tā. uztraucās... - viņš turpināja, apgalvodams, ka pazemīgi atvainojas...

Tad Izabella pārtrauca viņu un vērsās tieši pie mātes.

- Mēs gribam precēties.

- Nekad, - strupi atteica māte.

- Tad es bēgšu prom atkal un atkal. Līdz tu man atļausi.

- Tu tikai zaudē laiku. Es to nekad nepieļaušu. - Tad Sāra pavērsās pret Lorenco, - Vēl vairāk, es nedošu viņai ne centa, - Bet Izabella visu zināja ļoti labi.

- Tu nemaz nevari nedot. Visu tu nevari man atņemt. Tētiņa mantojums man pienākas pēc divdesmit pirmās dzimšanas dienas, lai tu teiktu ko teikdama. - Sāra tagad nožēloja,

ka atklājusi to meitai, bet Lorenco šī ziņa ārkārtīgi iepriecināja, un Džulians saskāba. Viss bija tik acīm redzams, tikai ne Izabellai, kas bija pārāk jauna, lai to saprastu. Viņai nebija nekādas dzīves pieredzes, bija t ikai karstas dzinās, un šis apvienojums bija baigs. - Es apprecēšos ar viņu, - Izabella atkal paziņoja, un Sārai likās interesants tas fakts, ka Lorenco neteica ne vārda. Viņš ļāva savai nākamajai līgavai pašai cīnīties abu vārdā, un šī bija tāda kā brīdinājuma zīme par gaidāmo nākotni, kuru Sāra gribētu likt meitai saskatīt.

- Es nekad neļaušu tev apprecēties ar viņu.

- Tu nevari man to liegt.

- Es darīšu visu iespējamo, - Sāra apzvērēja, un Izabellas acīs iekvēlojās dusmas un naids.

- Tu negribi, lai es esmu laimīga. Tu nekad to neesi gribējusi. Tu ienīsti mani.

Šoreiz Džulians metās mātei palīgā.

-Sitos stiķus izmēģini pret kādu citu! Tas ir visstulbākais, ko man jebkad nācies dzirdēt. - Un tad viņš pagriezās pret savu iespējamo māsasvīru, cerēdams apelēt pie viņa saprāta vai goda jūtām, ja viņam tādas būtu, bet kļuva skaidrs, ka nav gan.

- Vai jūs tiešām vēlaties viņu Šādi apprecēt, Tebaldi? Kādajēga?

- Protams, nav. Mana dvēsele asiņo, redzot jūs naidojamies. - Viņš pārgrieza acis un izskatījās smieklīgs, tikai Izabella to nesaskatīja. - Bet ko gan es varu.., Es viņu dievinu. Viņa runā mūsu abu vārdā... mēs precēsimies. - Viņš izskatījās kā gailis, kas tūdaļ sāks dziedāt, un Džulians nezināja, smieties vai raudāt.

-Vai jūs nejūtaties muļķīgi? Viņai ir astoņpadsmit gadu. Jūs gandrīz varētu būt viņas vectēvs.

- Viņa ir manas dzīves liktenīgā sieviete, - paziņoja Te-baldi. Tiešām, vienīgais pārsteidzošais viņa dzīvē bija tas, ka viņš ne reizes nebija precējies. Līdz šim brīdim viņa brīvība bija vienmēr atmaksājusies. Bet šoreiz paredzamais laupījums bi ja daudzkārt lielāks, lēdijas Vitfīldas ģimenei piederēja Eiropas lielākais dārglietu tirdzniecības nams, kā arīdzan zeme, tituli un sākotnējie īpašumi. Krietns kumoss. Ne jau amatierim iegūstams. Taču Lorenco nebija amatieris.

- Kādēļ tad jūs kādu laiciņu negribat pagaidīt, ja abi esat tik ļoti pārliecināti par savām jūtām? - Džulians teica, un abi vaininieki kratīja galvas.

- Mēs nevaram... tas negods... - Lorenco izskatījās tā, it kā grasītos apraudāties. - Nupat mēs pavadījām kopā veselu nedēļu. Viņas reputācija... un ja nu viņa ir stāvoklī?

- Ak Dievs! - Sara smagi apsēdās krēslā. Šī doma vien jau radīja nelabumu. Lorenco bērns viņu ģimenē būtu vēl sliktāk nekā nabaga Sesīlijas abi bālasinīgie bērni. - Vai tu esi stāvoklī? - viņajautāja Izabellai.

-Nezinu. Mēs ncpiesargājāmics.

- Cik brīnišķīgi! Nespēju vien sagaidīt, kādi jaunumi mūs gaida pēc pāris nedēļām. - Protams, vienmēr pastāvēja arī aborta iespēja, bet tagad runa nebija par to. Runa bija par kāzām.

- Mēs gribam precēties vasarā... vai, sliktākajā gadījumā, Ziemassvētkos. Pilī, - Izabella teica, it kā Lorenco būtu viņai lo samācījis, un patiesībā tā arī bija. Viņš gribēja lielas, pompozas kāzas, lai pēc tam nevarētu tik viegli no viņa atbrīvoties. Un Vitfīldi t ik un tā to nevarēja. Ja viņi apprecēsies, tad uz mūžu. Tebaldi bija katolis un grasījās salaulāties katoļu baznīcā tūlīt pēc ceremonijas pilī. Viņš jau bija paspējis pateikt Izabellai, ka tas ir viņa vienīgais noteikums. Viņš teica, ka

viņam rūpot vienīgi tas, lai viņš būtu Dieva acīs patiesi precējies, un pat apraudājās, to sakot. Par laimi, Sūrai nebija tas jādzird.

Viņi cīnījās līdz pat vēlai naktij, Džulians kļuva gandrīz rupjš, Sūrai bija neiedomājamas galvassāpes, un Izabella gandrīz paģība, tā ka Lorenco vajadzēja izsaukt kalpotājus un apgādāt Izabellu ar ledu un ožamo sāli, un mitriem dvieļiem. Beidzot Sara padevās. Izvēles nebija. Viņi aizbēgtu tik un tā. Izabella to zvērēja, un Sūra saprata, ka tā tiešām notiktu. Viņa gribēja, lai pārītis vienu gadu nogaida, bet viņi nebija ar mieru. Lorenco uzstāja, ka labāk to izdar īt tagad, ja nu gadījumā Izabella tiešām ir stāvoklī.

- Varbūt tomēr labāk pagaidīt, līdz tas kļūst skaidrs? -Sara mierīgi ierosināja. Bet vakara beigās viņi nepiekrita pat nogaidīt līdz Ziemassvētkiem. Lorenco bija aptvēris ģimenes naida dziļumus un saprata, ja nepiespiedīs rīkoties ātri, tad Vitfildi atradis kaut kādu veidu, kā atbrīvoties no viņa.

Tā 11u vēl to pašu nakti visi vienojās par augusta beigām. Pilī, kopā ar dažiem draugiem, bez preses klātbūtnes. Lorenco bija vīlies, ka viņiem nebūs lielo kāzu, bet viņš apsolīja Izabellai, ka sarīkos grandiozu balli Itālijā, un Sara bija pārliecināta, ka tā nenotiks uz Lorenco rēķina.

Izabellai un Sūrai, un Džulianam šī bija briesmīga nakts. Bet Izabella pēc tam devās kopā ar Lorenco uz viņa viesnīcu. Tagad viņa vairs nebija apturama. Viņa pati tuvināja savu bojāeju.

Kāzas bija mazas, bet gaumīgas. Un Izabella savā īsajā, baltajā Diora kleitā izskatījās jauka. Un Sara bija patiesi laimīga par to, ka meita tomēr nebija stāvoklī.

Uz kāzām bija ieradušies Filips un Sesīlija, Džulians bija

līgavas brālis, un Ksavjē pasniedza māsai gredzenu, un Sara vēlējās, kaut viņš to pazaudētu.

- Tu izskaties aizkustināta, -Emanuēla čukstēja Sārai, kad viņas dārzā malkoja šampanieti.

- Varbūt es vemšu jau pirms lenča, - Sara atbildēja.

Viņus salaulāja katoļu priesteris un episkopāļu bīskaps

turpat pils dārzā. Tātad tas nu Izabellai bija dubultbīstami. Un visu dienu Lorenco tikai smaidīja un centās visus savaldzināt, un teica tostus, un nožēloja, ka nav pazinis veco hercogu, Izabellas tēvu.

- Tas jau ir drusku par daudz, - sacīja Filips, un viņa mātei bijajāpasmaida par zemtekstu. - Pārāk patētiski.

- Kā nu ne!

Salīdzinājumā ar Lorenco viņa Sesīlija bija Grēta Gar-bo. Nu jau divi nepiemēroti pāri. Bet Sesīlija bija tikai garlaicīga, turpretim Lorenco Sara ienīda, un tas grauza viņai sirdi, jo tagad viņa vairs nekad nebūs Izabellai tuva. Nebija taču nekāds noslēpums, ko ģimene domā par viņas vīru.

- Kā gan viņa var mīlēt tādu, - Emanuēla izmisumā sacīja. - Viņš ir acīm redzami netīrs...

- Viņa ir jauna. Viņa vēl nepazīst šādus vīriešus, - Sara teica. - Kā par nelaimi, viņa drīz daudz ko iemācīsies.

Tas Sārai atkal atsauca atmiņā kopā ar Frediju piedzīvoto. Viņa būtu gribējusi to Izabellai aiztaupīt, bet tam nebija jēgas. Viņa bija mēģinājusi, bet bez panākumiem. Izabella bija izvēlējusies savu dzīvi, un visi apkārtējie, tikai nc meitene pati, saprata, ka ši izvēle ir neveiksmīga.

Viesi palika līdz pēcpusdienai, tad Izabella un Lorenco aizbrauca. Viņi devās pavadīt medusmēnesi uz Sardīniju, uz kādu jaunatklātu kūrortu, kur tikšoties ar Lorenco draugu Aga Hanu, tā viņš teica. Taču Sārai likās, ka ir milzums ļaužu,

kurus Lorenco it kā pazina, bel kuri vienkārši izgaisīs tuvāko gadu laikā. Ja Lorenco tik ilgi vēl noturēsies uz pjedestāla, un viņa cerēja, ka nenoturēsies.

Pēc tam kad jaunais pāris īrētā rolsroisā bija aizbraucis uz lidostu, visa ģimene drūmi sēdēja dārzā, domājot par Izabellas padarīto un par to, ka droši vien zaudējuši viņu uz mūžu., Filips, kā vienmēr, bija diezgan vienaldzīgs. Viņš mierīgi sarunājās ar kādu Emanuelas un Sāras draudzeni. Bet pārējiem šīs viesības likās drīzāk bēres nekā kāzas. Sara jutās tā, it kā līdz ar meitu būtu zaudējusi arī daļu sava vīra. V inš būtu izmisumā, ja redzētu Lorenco.

Sara saņēma īsu vēsti no Izabellas, kad viņi bija nonākuši Romā, un pēc tam vairs neko līdz pat Ziemassvētkiem. Sara vienu vai divas reizes zvanīja Izabellai un aizsūtīja vairākas vēstules, uz kurām Izabella neatbildēja. Viņa acīmredzot vēl dusmojās uz ģimeni. Bet Džulians pāris reižu bija ar māsu sazvanījies, tā nu Sāra vismaz zināja, ka meita ir sveika un vesela, bet nevienam nebija ne jausmas par to, vai Izabella jūtas laimīga. Visu nākamo gadu viņa ne reizi neparādījās mājās un negribēja, lai Sāra brauc pie viņiem, tā nu Sāra arī nebrauca. Vienu reizi uz Romu aizbrauca Džulians. Viņš stāstīja, ka māsa izskatoties ļoti nopietna un ļoti skaista, ļoti itāliska, un, ja var ticēt viņu abu baņķierim, tērē milzīgas naudas summas. Viņa. bija nopirkusi nelielu pili Romā un vēl villu. Lorenco bija nopircis jahtu, jaunu rolsroisu un ferāri. Un, cik Džulians varējis vērot, nākotnē bērns nebija paredzams.

Viņi atbrauca pēc gada uz Ziemassvētku viesībām pilī, bet negribīgi, un Izabella neko neteica nevienam, bet viņa uzdāvināja mātei skaistu “Buccellati” zelta rokassprādzi ar pērlēm. Nākamajā dienā viņa kopā ar Lorenco aizbrauca -slēpot uz KortSnu. Bija grūti iedomāties, kas notiek jaunajā ģimenē, un pat ar Džulianu Izabella nebija atklāta. Beidzot izrādījās, ka tā ir Emanuēla, kas pirmā uzzināja patiesību. Viņa apmeklējaNaidželu un Filipu, pēc tam devās darījumu braucienā uz Romu, un tad viņa pastāstīja Sārai, ka Izabella izskatoties drausmīgi slikti. Viņai esot melni loki zem acīm, viņa esot novājējusi un vairs nesmeļoties. Un katru reizi, kad abas satikušās, Lorenco nav bijis kopā ar Izabellu.

-Manuprāt, tur iet ļauni, bet diez vai viņa jau būtu spējīga tev atzīties. Vienkārši atstāj durvis spraudziņā, un beigu beigās viņa pārradīsies mājās. Esmu par to pārliecināta.

- Ceru, ka tev taisnība, - Sāt a skumji noteica. Šis zaudējums viņai bija dārgi maksājis. Divu gadu laikā viņa praktiski bija zaudējusi savu vienīgo dzīvo meitu.

Divdesmit septītā nodaļa

Tikai pēc trim mokpilniem gadiem Izabella atkal ieradās Parīzē. Viņa atbrauca kopā ar vīru, jo Sara abus bija ielūgusi uz veikala “Vilfilds” trīsdesmit gadu jubilejas svinībām Luv-rā. Sara bija noīrējusi daļu no Luvras šīm svinībām. Nekas tāds agrāk nebija pieredzēts, un Emanuēla bija izmantojusi savus sakarus valdībā, lai dabūtu īpašu atļauju. Visu pārējo muzeju vajadzēja slēgt, un to apsargāja simtiem muzeja sargu un žandarmu. Lorenco savukārt zināja, ka tādu gadījumu nevar laist garām. Sara bija pārsteigta, kad viņi pieņēma ielūgumu. Izabella un Lorenco tad jau bija piecus gadus precējušies, un Sara jau bija gandrīz samierinājusies ar atsvešinātību, kura valdīja starp viņu un Izabellu. Viņa veltīja savu uzmanību un mīlestību Ksavjē un Džulianam, un kaut kādā ziņā arī Filipam, lai gan reti viņu redzēja. Filips jau trīspadsmit gadus bija precējies ar Sesīliju, un viņa sānsoļiem prese šad un tad pievērsa uzmanību, lai gan ne pārāk atklāti. Sārai bija aizdomas, ka tā notika viņa sabiedriskā stāvokļa dēļ.

Sāras rīkotās viesības bija grandiozākās, kādas Parīzē

bija pieredzētas. Sievietes bija tik skaistas, ka elpa aizrāvās, un vīrieši bija tik slaveni, ka no viesību galda būtu varējuši vadīt piecas pasaules valstis. Tur bija Francijas prezidents, Onasis ar kundzi, abi Raineri, tur bija gan grieķi, gan arābi, gan Amerikas ievērojamākie cilvēki, gan Eiropas karaļnamu pārstāvji. Šajā ballē bija visi, kas jebkad valkājuši dārglietas, un vēl piedevām visas jaunās sievietes, kas cerēja tās kādreiz valkāt. Tur bija kurtizānes un karalienes, ļoti bagāti un ļoti slaveni cilvēki. Svinības, kuras notika pirms pieciem gadiem, šo priekšā nobālēja. Nauda nebija taupīta, un pati Sara jutās aizkustināta par rezultātu. Viņa mierīgi sēdēja un baudīja savu uzvaru, vērodama to visu tūkstoti viesu, kas ēda un dzēra, un dejoja, un visādi izrādīja sevi citiem, arī žurnālistiem, un daži, bez šaubām, arī neuzvedās, kā pieklājas, bet to neviens neredzēja.

Džulians bija atnācis kopā ar ļoti skaistu meiteni, kādu aktrisi, ap kuru nesen bija izcēlies neliels skandāls, kas ienesa pārmaiņas Džuliana dzīvē. Pirms tam viņš bija gājis sabiedrībā kopā ar brīnumdaiļu brazīliešu fotomodcli. Meiteņu viņam nekad netrūka, bet viņš vienmēr uzvedās labi. Viņas mīlēja Džuiianu gan romāniņa sākumā, gan beigās. Vēl vairāk cilvēks nemaz nevar gribēt. Sara gan vēlējās, kaut Džulians apprecētos, viņam bija divdesmit deviņi gadi, taču nekādas pazīmes par drīzu stāšanos laulībā, un Sara ari īpaši nespieda dēlu to darīt.

Filips, protams, bija ieradies kopā ar sievu, bet lielāko tiesu laika pavadīja ar meiteni, kas strādāja Scnlorānam. Šo meiteni viņš pirms gada bija saticis Londonā. Filips vienmēr slepus skatījās uz Džuliana meitenēm, un šovakar viņš bija ievērojis arī aktrisi, bet nebija spējis tuvoties, lai iepazītos ar viņu. Ļaužu pulkā pēc tam bija grūti atrast pat Sesīliju, kura svētlaimīgi sarunājās ar Grieķijas karali par zirgiem.

Izabella bija viena no skaistākajām sievietēm ballē, tā Sāra ar prieku atzina. Viņai mugurā bija pieguļoša, melna Valcntīno kleita, kas brīnumaini izcēla Izabellas augumu, viņas garie, melnie mati izklaidus krita pār muguru, un Izabellai bija fantastiska briljantu kaklarota un tai pieskaņota rokassprādze un auskari. Bet viņai pat nebija vajadzīgi dārgakmeņi. Viņa pati bija tik skaista, ka cilvēki uz viņu atskatījās, un Sāra bija priecīga, ka meita ir šeit. Sāra neloloja ilūzijas par iemesliem, kādēļ viņi abi atbraukuši. Lorenco visu nakti “strādāja” viesu vidū, medīdams dižciltīgo ģimeņu locekļus un pozēdams fotogrāfiem. Gan Sāra, gan Izabella to redzēja, bet neko neteica. Sāra nojauta, ka starp abiem kaut kas nav kārtībā, viņa tikai gribēja sagaidīt, lai Izabella pati sāk runāt. Taču Izabella to nedarīja. Viņa palika ilgi nomodā, dejoja ar saviem senajiem draugiem. Bija tik daudz vīriešu, kas labprāt izrādītu Izabellai savu uzmanību, viņa bija tikai divdesmit trīs gadus veca un bezgala skaista, taču nu jau piecus gadus viņa bijaprom no Francijas, precējusies ar Lorenco.

Nākamajā rītā Sāra uzaicināja uz lenču visus tuvākos palīgus, lai pateiktos par jauko balli. Tur bija Emanuēla un Džulians, Filips un Sesīlija, Naidzels, viņa draugs dizainers, Izabella un Lorenco. Ksavjē tad jau bija aizbraucis. Mēnešiem ilgi viņš bija lūdzis Sārai atļauju apciemot paziņas Kenijā. Sākumā viņa pretojās, bet Ksavjē bija neatlaidīgs, un Sāra bija tā aizņemta ar svinību organizēšanu, ka beidzot ļāva viņam braukt, un Ksavjē bija bezgala pateicīgs. Četrpadsmit gadu vecumā viņš gribēja redzēt pasauli - un, jo tālākas vietas, jo labāk. Viņam patika dzīvot kopā ar Sāru, un viņam palika Francija, bet viņu grauza pastāvīgas ilgas pēc eksotiskā un pēc neizzinātā. Tūru Hcijcrdālu viņš bija pārlasījis četras reizes un zināja visu iespējamo par Āfriku, Amazoni un visām tām vietām uz zemeslodes, uz kurām neviens cits no viņu ģimenes nemaz nevēlējās brauki. Viņš neapšaubāmi bija ļoti patstāvīgs, vienā otra ziņā līdzīgs Viljamam, bet citā līdzīgs Sūrai, viņam piemita nedaudz no Džuliana sirds siltuma, liela daļa Viljama humora izjūtas. Taču viņā bija ari piedzīvojumu kāre, tāda kaislība pēc grūtību pilnas parastās dzīves, kāda nepiemita nevienam visā ģimenē. Pārējiem ģimenes locekļiem Parīze un Londona patika daudz labāk nekā Antiļu salas vai pat, teiksim, Vitfildas muiža.

- Salīdzinājumā ar Ksavjē mēs visi esam ļoti garlaicīgi, - smaidīdama teica Sara. Viņš jau bija atrakstījis mātei kādu pusduci vēstuļu par brīnumainajiem dzīvniekiem, kurus redzējis. Un viņš jau sāka lūgt Saru, lai ļauj viņam vēlreiz aizbraukt uz Keniju.

- Nu, no manis viņš to nav mantojis, - teica Džulians. Viņš jutās laimīgāks uz dīvāna nekā ceļojumā.

- No manis ari ne! - Filips iesmējās, bet. tas ar viņu nolika visai reti, un Lorcnco uzreiz sāka stāstīt par savu draugu, Džaipuras maharadžu, garlaikodams visus klātesošos.

Lenčs bija jauks, par spīli Lorcnco, un pēc tam katrs devās savās darīšanās, Vitfīldi atvadījās no mātes. Džulians aizbrauca uz Scntropēzu kopā ar veciem draugiem, un Filips un Sesīlija atgriezās Londonā. Naidžels bija nolēmis pavadīt pāris dienu Parīzē kopā ar savu draugu. Emanuēla devās uz veikalu. Tikai Izabella vēl kavējās pēc lenča. Lorcnco teica, ka viņam jātiekoties ar draugiem. Viņi vēl dažas dienas palikšot šeit, un pirmo reizi pēc vairākiem gadiem Izabella, šķiet, vēlējās parunāties ar māti. Kad viņas beidzot palika divatā, Sāra piedāvāja meitai vēl tasīti kafijas.

Viņas abas pasūtījaespresso, un Izabella apsēdās tuvāk Sūrai. Visu laiku viņa bija sēdējusi galda otrā galā, un viņas acis bija tik skumjas, un tagad viņa ar nožēlu paskatījās mātē un centās atturēt asaras.

- Liekas, man vairs nav tiesību tev neko teikt, vai ne? - viņa skumji jautāja, un Sara maigi pieskārās meitas rokai, vēlēdamās, kaut varētu remdēt sāpes, kaut būtu varējusi jau pašā sākumā tās novērst. Bet Sāra jau sen bija guvusi mācību, ka tas nav iespējams. - Es nedrīkstu tagad žēloties, jo tu mani jau brīdināji.

- Drīksti gan! - Sāra pasmaidīja. - Drīkstēt jau tu drīksti. -Tad viņa pajautāja tieši: -Tu taču jūties nelaimīga, vai

ne?

- Ļoti, - Izabella atzinās, notrausdama asaru no vaiga. - Man nebija ne jausmas, kā tas būs... Es biju tik jauna un tik dumja... jūs visi to zinājāt. Un es biju kā akla...

Tā bija patiesība, bet tik un tā sāpināja Saru. Šoreiz tas nebija nekāds mierinājums, ka viņai bijusi taisnība. Jo ciest nācās viņas bērnam. Sūrai sirds vai lūza. Viņa jau bija samierinājusies ar to, ka gadiem ilgi neredzēs meitu, taču tik un tā tas bija mokoši. Un tagad, redzot Izabellu tik nelaimīgu, viņu atsvešinātība likās velti zaudēts laiks.

-Tu tiešām biji ļoti jauna. Un ļoti stūrgalvīga, Un viņš bija tik viltīgs! - Izabella pamāja ar galvu, tagad viņa to zināja. - Viņš spēlēja uz tevis kā uz vijoles stīgas, lai dabūtu to, ko viņš gribēja. - Viņš bija spēlējies ar visu ģimeni, likdams Izabellai apprecēties. Piedot Izabellai bija viegli, bet piedot Lorenco Sāra nevarēja, - Viņš zināja, ko dara.

- Pat vairāk, nekā tu domā. Tiklīdz mēs aizbraucām uz Romu, viss pārmainījās. Viņš pat bija jau noskatījis pils, kuru gribēja pirkt, viņš teica, ka Romā visiem ievērojamiem ļaudīm piederot kāda pils un tā mums būšot vajadzīga bērniem, ari villa. Un pēc tam viņš nopirka sev rolsroisu... un jahtu... un ferāri... un tad piepeši es viņu gandrīz nemaz vairs neredzēju. Viņš vienmēr bija kopā ar saviem draugiem, un tad es laikrakstos atradu zinās par viņu un cilām sievietēm. Un katru

1 i •>

reizi, kad es viņam par to jautāju, viņš tikai pasmejas un teica, ka tās ir māsīcas vai senas draudzenes. Viņš droši vien ir rados

1

ar pusi Eiropas, - Izabella drūmi sacīj a, skatoties mātē. - Viņš krāpj mani gadiem ilgi. Tagad viņš to pat neslēpj. Viņš dara, ko grib, un apgalvo, ka cs nevarot viņam neko padarīt. Itālijā laulības šķiršana nepastāv, un viņš ir rados ar trim kardināliem un nekad nedos man šķiršanos. -Izabella bezcerīgi saguma. Sārai nebija ne jausmas par to, ka Lorenco atļāvies būt tik cinisks. Kā viņš uzdrošinājās braukt šurp un sēdēt kopā ar visiem, ja pirms tam ir nelietīgi izmantojis viņas meitu! Sara bija sašutusi.

- Vai tu jau esi pieprasījusi šķiršanos? - Sara glāstīja Izabellas roku, un meita pamāja ar galvu.

- Pirms diviem gadiem, kad viņam bija romāns ar kādu Romā pazīstamu sievieti. Es gluži vienkārši vairs nespēju izturēt. Tas bija visos laikrakstos. Es vairs negribēju izlikties. - Tad Izabella apraudājās. - Es jutos tik vientuļa! - Sūra viņu apskāva, Izabella izšņauca degunu un turpināja: - Pērn es viņam vēlreiz lūdzu šķiršanos. Bet viņš vienmēr atbild, ka man jāsamierinoties ar to, jo mēs esot uz mūžu salaulāti.

- Viņš grib būt salaulāts ar tavu rēķinu bankā, nevis ar

tevi.

Tā bija jau pašā sākumā, un, kā teica Džulians, Lorcnco ir ļoti laimējies. Viņš iztērēja ļoti daudz naudas un lika Izabellai par visu maksāt. Ja viņa vēl mīlētu Lorenco, viņa par to neuztrauktos. Bet nu jau gadiem ilgi viņi nebija viens otram tuvi. Pirmā kaisle bija ātri rimusi, nebija palicis vairs nekas, vienīgi pelni.

-Labi vismaz, ka jums nav bērnu. Ja vispār iespējams atbrīvoties no Lorenco, tad bez bērniem tas būs vieglāk. Tu vēl esi jauna, tev būs bērni vēlāk.

- Ne jau ar Lorenco, - Izabella skumji teica, runādama

vēl klusāk, lai gan viesmīļi turējās godbijīgā attālumā. - Mums pat nevar būt bērnu.

Šoreiz Sara bija pavisam satriekta. Līdz šim nekas šajā sarunā vēl nebija viņu pārsteidzis.

- Kāpēc? - Viņš taču sākumā bija pat draudējis, ka Izabella varbūt ir stāvoklī, tādēļ ar kāzām nedrīkstot vilcināties. Un t ik vecs Lorenco nevarēja būt. Viņam bija piecdesmit četri gadi, Viljams bija vēl vecāks, kad Sārai piedzima Ksavjē, un vīram toreiz vairs nebija agrākā veselība. - Vai viņam ir kāda kaite?

-- Bērnībā viņš pārcietis smagā formā cūciņas. Viņš ir neauglīgs. To man pastāstīja viņa krusttēvs. Enco pats man neko nav teicis. Kad es viņam par to pajautāju, viņš tikai pasmējās. Viņš teica, ka viņam laimējies ar personīgo dzimstības ierobežotāju. Viņš man sākumā meloja, mammu... viņš teica, ka mums būs vismaz ducis bērnu. - Izabellas sirdī tagad bija nepiepildāmas ilgas. Piecus garus gadus viņai nebija neviena, ko mīlēt, un neviens nebija mīlējis viņu. Pat ne viņas pašas ģimene, ar kuru Lorenco bija Izabellu sanaidojis.

- Tādā laulībā tev nevajag bērnus, dārgā, - Sāra teica. -Tu taču negribi, lai viņi uzaug nelaimīgi. - Bet Sāra negribēja, lai viņas meitas dzīve būtu nelaimīga.

- Mēs tik un tā vairs neguļam kopā. Jau trīs gadus. Viņš atnāk mājās vienīgi paņemt tīrus kreklus. Un pēc naudas. -Izabella bija pateikusi kaut ko tādu, ko Sāra nolēma atcerēties. Princis San Tcbaldi tomēr nebija gluži tik viltīgs, kā pats domāja. - Man tagad vienalga, - turpināja Izabella. - Viss vienalga. Esmu kā cietumā. - Tā viņa arī izskatījās. Tagad, dienas gaismā, Sāra redzēja, ka Izabella ir novājējusi un bāla, izmisīgi nelaimīga. Un viņai bija iemesls tādai būt.

- Vai tu negribētu atgriezties mājās? Varbūt šeit tu varētu dabūt šķiršanos? Jūs taču laulājāties pilī.

- Mēs apprecējāmies vēlreiz, Itālijā. Baznīcā. Ja es dabūtu šķiršanos šeit, Itālijā tā nebūtu spēkā, un es tik un tā nedrīkstētu vēlreiz precēties. Tas būtu nelegāli. Lorenco saka, man esot jāsamierinās ar likteni. - Ari šajā ziņā Tebaldi bija piekrāpis Vitfīldus, un tas Sārai nepatika. vSorciz bija pat sliktāk nekā tad, kad Sara pati bija precējusies ar Frediju. Toreiz viņu bija izglābis tēvs. Tagad viņa bija tā, kam jāpalīdz savai meitai.

- Ka lai es tev palīdzu, mīļā? Ko tu gribētu? - Sara skumji vaicāja. - Es parunāšu ar saviem advokātiem, bet, liekas, tev būs jāsamierinās. Varbūt ar laiku radīsies kas tāds, ko viņš gribēs vairāk nekā tevi, un tad mēs varēsim ar viņu patirgoties. - Bet Sārai bija jāalzīst, ka tas nenāksies viegli. Lorenco nebija ar pliku roku ņemams.

Tad Izabella tā savādi paskatījās uz māti. Tomēr bija kas tāds, ko viņa gribēja. Ne tik ļoti kā šķiršanos, nc tik ļoti kā bērnu, tomēr tas piešķirtu viņas dzīvei kādu jēgu. Viņa par to jau bija daudz domājusi, bet, ņemot vērā starp viņu un māti valdošo atsvešinātību, nebija to Sārai lūgusi.

- Es gribētu savu veikalu, - Izabella nočukstēja, un Sāra bija pārsteigta.

- Kādu veikalu? - Viņa domāja, ka tas būs modes preču veikals. Bet tā tas nebija.

- “Vitfīlda” nodaļu, filiāli, - Izabella stingri teica.

- Romā? - Sāra nekad nebija par to iedomājusies. Itāļiem bija “Buccellati” un “BulgāriBet ideja par filiāles atvēršanu Romā viņu ieintriģēja, lai gan Izabella varbūt bija par jaunu, lai vadītu veikalu. - Interesanti! Vai tu tiešām to vēlies?

-Pilnīgi noteikti.

- Bet kas notiks tad, ja tev laimēsies un tu izšķirsies vai varbūt vienkārši pametīsi Lorenco?

- Es nebraukšu prom no Itālijas., Man patīk Itālija, es tikai ienīstu Lorenco un savu dzīvi kopā ar viņu. Bet Itālija ir brīnišķīga. - Pirmo reizi šajā dienā viņas seja kļuva gaišāka. - Man u satriecoši draugi, un sievietes tur ir ļoti elegantas, viņas nēsā tonnām dārglietu. Māt, es tev apsolu, rnums būs panākumi

Sara nespēja nepiekrist tam, ko Izabella teica par itālietēm, bet priekšlikums bija negaidīts, un viņai vajadzēja laiku, lai visu apsvērtu.

- Ļauj man par to padomāt! Un tu arī padomā! Nesteigsimies. Tas ir milzīgs darbs, ari atbildība ir milzīga. Tev nāksies, ļoti cītīgi strādāt. Daudzas stundas dienā. Tas ir grūtāk nekā labi apģērbties un izskatīties Parunā ar Emanuēlu... parunājies ar Džulianu! Tev jābūt pilnīgi pārliecinātai par sevi, pirms kaut ko uzsāksi.

- Es to esmu gribējusi jau veselu gadu, es tikai nezināju, kā lai tev to pasaku^

- Nu, tagad tu esi to izdarījusi! -- Sara pasmaidīja. - Tagad es to apsvēršu. Un parunāšos ar taviem brāļiem. - Tad Sara atkal kļuva nopietna. - Padomāšu arī, kā varētu tev palīdzēt Lorenco lietā.

- To tu nespēsi, - skumji teica Izabella.

- Nekad nevar zināt, - Sārai sirds dziļumos bija aizdomas, ka visu var atrisināt pietiekoši liela naudas summa. īstajā brīdī un īstajā veidā. Viņa cerēja, ka šāds brīdis pienāks drīz, lai Izabellai vairs ilgi nebūtu jābūt precētai.

Viņas vēl kādu stundiņu pasēdēja, tad roku rokā lēnām devās uz “Vitfīldu”. Sārai iesila sirds, viņas gadiem ilgi nebija jutušās tik tuvas, kopš Izabellas pusaudzes laikiem. Savā ziņā zaudēt Izabellu Sārai bija bijis tikpat sāpīgi kā zaudēt Liziju, jo Izabella Sārai šos gadus bija gandrīz kā mirusi. Bet tagad viņa bija atgriezusies.

Izabella pie veikala atvadījās no mātes, jo viņai bija jāsa-

nekas ar bijušo skolasbiedreni, kura nupat grasījās precēties. Izabella apskauda draudzenes nevainību Bulu bijis tik jauki sākt visu no sākuma! Bet viņa zināja, ka nav nekādu cerību. Viņas dzīve, lai cik tukša, beigsies pie Lorenco sāniem Ja māte ļaus viņai vadīt filiāli, tad tas vismaz nodarbinās viņu, Izabella varēs domāt par veikalu, nevis tikai sēdēt mājās un ienīst vīru, un raudāt katru reizi, kad parādās kāds mazulis, jo viņa zināja, ka pašai nebūs bērnu. Viņa būtu varējusi dzīvot bez bērniem, ja mīlētu Lorcnco, vai arī bez vīra mīlestības, ja viņai būtu bērns, bet tas, ka nebija nedz viena, nedz otra, bija kā dubultsods, un reizēm Izabella prātoja, ar ko izpelnījusies cādu nežēlastību.

***

- Viņa ir tam par jaunu, - Filips bez šaubīšanās noteica, kad Sāra bija viņam piezvanījusi. Sūra jau bija apspriedusi ideju par veikalu Romā ar Džulianu, un viņam tas likās interesanti. Džulianam patika daži vecie “Buccellati” darinājumi, kā arī daudzas jaunās dārglietas, kuras bija izstrādājuši itāliešu meistari. Viņam likās, ka Romā viņi varētu uzsākt kaut ko gluži jaunu, atšķirīgu no Parīzes un Londonas rotaslietu klāsta, ļo šiem veikaliem bija katram savs stils un savi klienti. Londonai bija karaļnamam tuvu stāvošās personas, un Parīzei bija ļoti elegantie un ļoti bagātie, un vēl jaunbagātnieki. Romai tad būtu visi mantkārīgie un izsmalcinātie itālieši, kas pirka dārglietas kaudzēm.

-Mēs varētu kādam uzticēt, lai palīdz viņai, tas jau nav galvenais, - Sāra atvairīja Filipa iebildumu. - Galvenais ir tas, vai Romā ir mums piemērots noieta tirgus.

-Manuprāt, ir, - Džuiians ieteicās pie paralēlā telefona klausules.

-- Manuprāt, tu, kā vienmēr, pats nezini, ko runā! - atcirta Filips, un Sārai iesāpējās sirds. Viņš allaž tā izturējās. Džulians bija tāds, kāds Filips vēlējās būt, bet nebija. Simpātisks, apburošs, jauns, visu - un jo sevišķi sieviešu - mīlēts. Filips gadu gaitā kļuva par briesmīgu sausiņu, reizēm likās, viņš ir pilnīgi sažuvis. Tāds kā zaglīgums aizstāja viņā juteklību. Viņam bija četrdesmit. Sārai par apbēdinājumu, dēls vairāk izskatījās kā piecdesmit gadu vecs. Tas, ka Filips bija precējies ar Scsīliju, neko neatviegloja, bet viņš pats Sesīliju bija izvēlējies, un viņa joprojām bija tāda sieva, kādu Filips gribēja, - respektabla, garlaicīga, labi audzināta, un parasti viņa nekad nebija klāt. Lielāko daļu laika viņa pavadīja laukos pie saviem zirgiem Un nesen viņa vēl bija iegādājusies Īrijā fermu.

-Man liekas, mums visiem vajadzētu sapulcēties kopā un to apspriest, - Sara lietišķi ierosināja. - Vai tu ar Naidželu nevarētu atbraukt šurp, vai labāk mums aizbraukt uz Londonu?

Tad viņi nolēma, ka vienkāršāk būs, ja Filips un Nai-džels atbrauks uz Parīzi, Izabella un Lorenco jau bija prom, un viņi visi pieci sprieda trīs dienas, un beigās virsroku guva Emanuēlas viedoklis. Viņa teica, ja Sara un Viljams nebūtu bijuši pietiekami drosmīgi, lai izmēģinātu kaut ko līdz šim nebijušu, kas toreiz varbūt šķita pārdrošs, tad tagad veikals nemaz neeksistētu. Un, ja viņi neturpināšot augt un paplašināties, tad kādu dienu tas atkal vairs neeksistēs. Galu galā, sākās astoņdesmitie gadi, paplašināšanās laikmets. Emanuēla domāja, ka viņiem jālūkojas uz Romas pusi, varbūt pat - uz Vācijas pusi... uz Ņujorku... jo pasaule jau nebeidzas ar Londonu vai Parīzi.

- Pareizs secinājums, - Naidžels atzina. Viņš vēl izskatījās labi, ka vienmēr, bija labi kopts, un Sāra. baidījās no tās dienas, kad viņš nolems iet pensijā. Viņam bija krietni pāri

sešdesmit. Bet pretēji FilipamNaidžels vienmēr domāja tālu uz priekšu, domāja globāli, izmēģināja jaunas idejas, daudz ko uzdrošinājās.

- Manuprāt, Emanuelai taisnība, - sacīja Džulians. - Mēs nevaram pašapmierināti zvilnēt uz lauriem Tā visātrāk var zaudēt. Patiesību sakot, mums par to jau sen vajadzēja padomāt. Šis brīdis ir īstā izdevība.

Līdz pusnaktij viņi jau bija vienojušies, lai gan Filips piekrita negribīgi. Viņš uzskatīja, ka vēl viena filiāle Anglijā būtu labāk nekā Romā, bet tam savukārt nepiekrita pārējie Nezin kāpēc Filipam vienmēr šķita, ka visas pārējās valstis uz pasaules nav nekā vērtas.

Sara tonakt piezvanīja Izabellai un pastāstīja jaunumus, un Izabellai likās, ka viņai pasniegts vai mēness no debesīm. Nabaga meitene bija izslāpusi pēc dzīves, pēc mīlas, pēc pieķeršanās. Sara apsolīja nākamajā nedēļā aizbraukt un konkretizēt plānus. Viņa aizbrauca, un interesanti, ka visas piecas Romā pavadītās dienas Lorenco tur nebija.

- Kur viņš ir? - Sara beidzot uzdrošinājās pavaicāt

- Sardīni] ā kopā ar draugiem. Runā, ka viņam esot jauna mīļākā.

- Ļoti jauki, - Sara nicinoši noteica un pēkšņi atcerējās, kā pār zālienu nāca Fredijs ar savu kompāniju viņu kāzu pirmajā gadadienā, Viņa pirmo reizi pastāstīja to Izabellai, un meita pārsteigta raudzījās mātē.

- Es zināju, ka tu biji šķīrusies. Bet es nekad īsti nezināju, kāpēc.. Toreiz, kad biju maza, tas nelikās svarīgi, Bet es nekad nedomāju, ka tu esi spējīga kļūdīties, ka tu būtu varējusi justies nelaimīga... - Vai arī būt precējusies ar vīrieti, kas spējīgs atvest prostitūtas uz sievas vecāku namu. Pat pēc četrdesmit gadiem tas bija iespaidīgs stāsts.

- Katrs cilvēks var kļūdīties . Es izdarīju lielu kļūdu Tu

ari.. Bet, galu galā, es to izlaboju - ar sava tēva palīdzību, Un es satikos artavu tēti. Tu arī kādu dienu satiksi kādu brīnišķīgu cilvēku. Gaidi! - Sara maigi noskūpstīja meitu uz vaiga un devās atpakaļ uz viesnīcu “Excelsior

Visu nākamo gadu viņi drudžaini strādāja jaunajās veikala telpās Via Condotti. Veikals bija lielāks par abiem pārējiem, tas bija ļoti grezns Izabella bija neizturami satraukta. Draugiem viņa teica, ka tas ir gandrīz tāpat kā ar mazu bērnu. Viņa varēja domāt tikai par to, runāt tikai par to - arī ēdot vai dzerot-, un viņai bija vienaldzīgs tas, ka viņa tik reti redzēja Enco. Lorenco par to zobojās un pareģoja, ka viņa ar blīkšķi izgāzīšoties. Bet viņš nenovērtēja Sāni.

Sara noīrēja reklāmas firmas pakalpojumus, lai saistītos ar Itālijas laikrakstiem, viņa lika Izabellai rīkot viesības un neskaitāmos veidos uzņemt sakarus ar Romas augstāko sabiedrību. Izabella ziedoja naudu labdarības organizācijām, rīkoja lenčus, apmeklēja sabiedriskus pasākumus Romā, Florencē un Milānā Piepeši lēdija Izabella Vitfīlda, princese di San Tebaldi, bija kļuvusi par vienu no populārākajām sievietēm Romā.. Un ap to brīdi, kad veikals bija gatavs atklāšanai, pat viņas vīrs tam pievērsa uzmanību. Viņš stāstīja saviem draugiem par šo filiāli, sacerēja pasakas par brīnišķīgajiem dārgakmeņiem, kurus viņš pašrocīgi izmeklējis, par ļaudīm, kuri esot ar mieru pirkt vai jau nopirkuši no viņa dārglietas. Izabella dzirdēja par šīm pasakām, bet nepievērsa tām uzmanību. Viņa bija pārāk aizņemta, dienu un nakti viņa pārbaudīja plānus, runāja ar interjeristiem, pieņēma darbā pārdevējus. Emanuēla bija atbraukusi uz Romu viņai palīdzēt, un viņas savervēja kādu spējīgu jaunekli, kurš līdz šim bija strādājis atbildīgā amatā pie “Bulgāri”. Viņš piekrita palīdzēt Izabellai vadīt veikalu. Viņš nespēja noticēt savai laimei, un viņš augstu vērtēja

Izabellu. Ar laiku viņi kļuva labi draugi, Izabellai jauneklis patika . Viņš bija gudrs, labsirdīgs un jauks, viņam bija laba humora izjūta. Jaunajam vīrietim bija ari sieva un jau četri bērni. Viņu sauca Marčello Skuri.

n

Veikala atklāšanas balle bija Romas uzmanības degpunktā, to apmeklēja absolūti visas ievērojamās personas Itālijā un vairāki “Vitfilda” uzticamie klienti no Londonas un Parīzes. Cilvēki brauca no Venēcijas, Florences, Milānas, Neapoles, Boloņas un Perudžas. No visas Itālijas, Gadu ilgie sagatavošanās darbi nebija veikti veltīgi, un Sāras nojauta bija pareiza. Pat Filipam nācās atzīt, ka veikals ir fantastisks, un Naidžels teica, ja viņam tajā brīdī gadītos nomirt, tad viņš nomirtu laimīgs. Veikals bija absolūti piemērots tieši Romai, dārglietas bija tik skaistas un pārsteidzošas, nevainojams vecā un jaunā stila apvienojums, neuzkrītošā un uzkrītošā sakausējums, vienkārši dārgā un patiesi neaptveramā apvienojums. Izabella jutās pacilāta, un viņas māte arī.

Jaunais direktors Marčello Skuri darbojās ļoti labi, tāpat kā Izabella . Emanuēla lepojās ar viņiem abiem. Arī Izabellas brāļi slavēja māsu. Viņa bija veikusi lielu darbu. Un pēc trim dienām, kad viņi devās atceļā, veikals bija nostājies stabili uz savām kājām.

Emanuēla bija aizbraukusi jau dienu iepriekš, jo Parīzes veikalā bija atgadījies kas neparedzēts. Bija notikusi ielaušanās, bet brīnumainā kārtā ložu dr ošo vitrīnu stiklu un cilu aizsardzības sistēmas triku dēļ nekas nebija nozagts. Tomēr Emanuēla gribējabūt Parīzē, lai drošinātu darbiniekus tu savu klātbūtni. Pārdevēji bija pamatīgi nobijušies. Drošības garan-tēšam\kļuva arvien sarežģītāka. Bet pagaidām abos veikalos drošības sistēmas bija augstā līmenī un viss bija noritējis gludi.

Sara, kopā ar Džulianu iesēzdamās lidmašīnā, lai dotos uz Parīzi, vēl joprojām atcerējās veiksmīgo veikala atklāšanu .

Viņa pajautāja dēlam, vai tas labi pavadījis laiku, un Džulians atbildēja piekrītoši. Sara bija redzējusi, ka Džulians sarunājas gan ar kādu skaistu itāliešu princesi, gan ari ar kādu slavenu Valentīno modeli. Sievietes Itālijā bija tiešām brīnišķīgas, bet nu jau kādu laiku Sārai bija sajūta, ka Džulians mazliet pierimis. Viņam nāca jau trīsdesmit, un tagad viņš brīžiem uzvedās pavisam pieklājīgi. Kad lidmašīna jau gatavojās nolaisties Orlī lidostā, Džulians beidzot pastāstīja mātei, kas notiek.

- Vai tu atceries Ivonnu Čārlzu? - viņš it kā starp citu pajautāja, un Sara papurināja galvu. Pirms brīža viņi bija runājuši par darba lietām, un viņa neatcerējās šādu klienti.

- Vārds liekas dzirdēts. Vai es viņu pazīstu?

- Viņa ir aktrise.. Pērn viņa bija jubilejas ballē.

- Kopā ar tūkstoti citu viesu. Bet vismaz atmiņa man ir kārtībā. - Bet tad pēkšņi Sara atcerējās. Nevis balli, bet kaut ko tādu, ko bija lasījusi avīzē. - Vai viņai pirms dažiem gadiem nebija skandaloza šķiršanās prāva? Un tad viņa atkal apprecējās... Liekas, esmu kaut ko tādu lasījusi.. Kāpēc tu jautāji?

Uz bridi Džulians likās apmulsis, un tad jau lidmašīna laidās zemē. Par nelaimi, mātei tiešām bija laba atmiņa. Sešdesmit četru gadu vecumā viņa bija tikpat spēcīga ka visu mūžu un klusinātā veidā ari tikpat skaista. Džulians mīlēja māti, bet brīžiem viņam gribējās, kaut viņa nepievērstu tik lielu uzmanību sīkumiem.

- Kaut kas tāds bija gan... - viņš neizteiksmīgi noteica. - Bet tagad viņa atkal šķiras. Es sastapu viņu starplaikā starp divām laulībām, un pirms pāris mēnešiem mēs atkal nejauši satikāmies.

- Cik veiksmīgas sakritības! - Sara uzsmaidīja dēlam, jo reizēm viņš uzvedās kā jauns zēns. Visi viņi tā reizēm darīja. - Veiksmīgi tev.

- Jā - Un Džuliana acīs piepeši parādījās kas tāds, no kā Sūra izbijās, - Viņa ir loti īpaša sieviete.

- Viņai tādai jābūt. Ja jau viņa tikusi galā ar divām laulībām. Cik viņai gadu?

- Divdesmit četri Bet viņa ir ļoti nobriedusi.

- Droši vien - Sara nezināja, ko citu lai saka. Viņa nezināja, kurp sliecas Džulians, bet viņai bija aizdomas, ka nekas patīkams tas nebūs

- Es grasos ar viņu precēties, - Džulians mierīgi teica, un Sūrai šķita, ka, lidmašīnas riteņiem saskaroties ar zemi, salons nokrīt uz skrejceļa.

- Ak tā? - Viņa centās izskatīties mierīga, bet sirds viņai pukstēja pārāk ātri. - Kad tu to izlēmi?

- Pagājušajā nedēļā. Bet mēs visi bijām tik aizņemti ar veikala atklāšanu! Negribējās neko teikt, pirms tas nebūs cauri - Cik ļoti taktiski! Cik jauki, ka viņš precēs divreiz šķīrušos sievieti un ir tik laipns un pastāsta viņai to iepriekš. -Tev viņa iepatiksies, mammu. - Sara cerēja, ka viņam taisnība, bet līdz šim neviena viņas bērnu izvelc nav bijusi veiksmīga. Sara jau sāka zaudēt cerības ieraudzīt daudzmaz ciešamus partnerus saviem bērniem. Pagaidām tādu nebija.

- Kad tu mūs iepazīstināsi?

- Drīz.

- Varbūt, piektdienas vakarā? Mēs varētu kopā ieturēt pusdienas “Maksimā”, pirms es aizbraucu uz pili

-Tas būtu jauki! -Džulians silti pasmaidīja.

Pēc tam Sara pajautāja viņam kaut ko tādu, kas varbūt bija lieki;

-Vai tu jau noteikti esi to izlēmis?

- Pilnīgi. - Viņajau bija no tā baidījusies. Tad Džulians ieskatījās mātes sejā un iesmējās -Mammu ,. uzticies man...

Sāra vēlējās, kaut varētu to, bet dziļi sevī sajuta, ka dēls

gatavojas izdarīt kļūdu, Un piektdienas vakarā “Maksima” bārā viņa par to pārliecinājās pilnībā.

Nevarēja noliegt, ka meitene ir skaista, viņai piemita vēsais, gaišmatainais skaistums, kura visi saista ar zviedrietēm. Meitene bija gara, tieva, ar pienaini maigu ādu, lielām, zilām acīm un bāli gaišiem matiem, kas taisni nokarājās līdz pleciem. Viņa teica, ka četrpadsmit gadu vecumā jau bij usi fotomodele, tad iesaistījusies kino un kopš septiņpadsmit gadu vecuma esot aktrise Septiņu gadu laikā viņa tēlojusi piecās filmās, un Sara miglaini atcerējās skandālu, kad viņa, būdama nepilngadīga, bija gulējusi ar filmas režisoru. Un tad tā avīžu brēka par šķiršanos no pirmā vīra - tikpat izlaidīga jauna kinoaktiera. Otrais vīrs bija interesanta izvēle. Viņa bija apprecējusies ar kādu vācu pleiboju un mēģinājusi no viņa izspiest krietnu naudas summu. Bet tagad Džulians teica, ka viņi vienojušies un viņa kāzas ar Ivonnu varētu notikt jau Ziemassvētkos.

Sara nepavisam nebija priecīgā noskaņā. Viņa gribēja doties mājās un izraudāties. Tas atkal bija noticis. Viens no viņas bērniem atkal ieskrējis kā apmāts kāda izliktajās lamatās, ar nolūku tās neievērodams. Kādēļ viņš nevarētu tikai paspēlēties ar šo sievieti? Kādēļ viņam vajadzēja lolot ilūziju, ka šī ir īstā meitene, kura jāprec? Katram bija skaidrs, ka tā tas nav. Viņa bija skaista un izskatījās seksīga, bet viņai bija aukstas acis, un viss viņas būtībā bija kā ar kalkulatoru izskaitļots. Nebija nekā silta, spontāna, sirsnīga vai mīļa. Un Sārai bija aizdomas, ka IvonnaDžulianu gan iekāroja, bet nemīlēja. Šī meitene bija ņēmēja, nevis devēja. Un Džulians maldināja sevi, domādams, ka dievina Ivonnu.

-Nu, ko teiksi? - viņš laimīgs jautāja, kad vakara beigās Ivonna aizgāja nopūderēt sev degunu, - Vai viņa nav satriecoša? Vai viņa tev patīk? - Viņš bija tik akls, ka Sara sajuta

nogurumu Visi viņi bija akli. Sara noglāstīja Džulianaroku un teica, ka meitene ir skaista, un tā bija patiesība.

Nākamajā dienā viņš atbrauca nokārtot dažas darījumu lietas un pie reizes centās aprunāties atklāti.

- Man liekas, laulība ir ļoti nopietns solis, - Sara teica, juzdamās simt gadu veca un muļķīga.

- Man arī, - Džulians viņai piekrita, uzjautrināts par to, ka māte ir tik pedantiska. Parasti viņa visu teica atklāti, bet šoreiz viņai bija bail. Sara jau bija guvusi mācību, lai gan viņai toreiz bija taisnība. Viņa negribēja zaudēt dēlu. Ar Džuliānu bija citādi nekā ar Izabellu. Izabella bija jauna un karstgalvīga, un Džulians vairāk mīlēja savu māti, un varbūt viņš pilnībā nenoliegs to, ko viņa sacīs. - Man šķiet, mēs būsim ļoti laimīgi, - viņš optimistiski teica, un tad nu Sara atļāvās izklāstīt savas domas,

- Neesmu par to pārliecināta. Ivonna ir neparasta meitene, Džulian. Viņa jau desmit gadus pati gādā par sevi. - Viņa bija aizbēgusi no mājām četrpadsmit gadu vecumā, viņa pati to sacīja, un pametusi skolu, lai kļūtu par modeli. - Viņa ir no tām, kas izdzīvo jebkuros apstākļos. Viņa vairāk rūpējas par sevi nekā par kādu citu. Neesmu pāri tecināta, ka viņa ar laulību saprot to pašu, ko tu, ka viņa gaida no laulības to, ko vēlies tu.

- Ko tu domā? Vai tu gribi teikt, ka viņa kāro manu naudu?

-- Iespējams.

- Tev nav taisnība! - Džulians dusmīgi paskatījās uz māti. Viņai nebija tiesību tā runāt. Pēc viņas domām, tikai tāpēc vien, ka viņa ir Džuliana māte, viņa atļaujas tā runāt. -Nupat Ivonna dabūja no sava Berlīnes vīra pusmiljonu dolāru.

- Cik jauki! - Sara vēsi noteica. - Un cik ilgi viņi bija precējušies?

- Astoņus mēnešus. Ivonna aizgāja no vīra tāpēc, ka tas piespieda viņu izdarīt abortu.

- Vai tu esi par to pārliecināts? Laikrakstos teikts, ka viņa to pametusi kāda grieķu kuģu sabiedrības īpašnieka dēla dēļ, bet tas savukārt pametis Ivonnu kādas mazas francūzietes dcl. Samērā sarežģīti.

- Ivonna ir godīga meitene, un viņa piedzīvojusi grūtus laikus Viņai nekad nav bijis neviena, kas par viņu rūpētos. Viņas māte bija ielasmeita, un tēvu viņa nepazina. Un Ivonnas māte palikusi stāvoklī, kad tai bijis trīspadsmit gadu. Vai tu domā, ka Ivonna varēja apmeklēt tādas elitāras internātskolas kā mana māsa?

Tomēr, par spīti tam, Izabella bija kļūdījusies. Bet Ivonna nekad nekļūdījās. Viņa pieņēma saprātīgus, iepriekš apsvērtus lēmumus. Un Džulians bija viens no šo lēmumu upuriem. Sara to redzēja.

- Ceru, ka tev taisnība. Es tikai negribu, lai tu esi nelaimīgs.

- Tev jāļauj mums dzīvot pašiem savu dzīvi.

- Es cenšos

- Zinu. - Džulians centās nomierināties. Viņš tiešām negribēja strīdēties ar māti. Bet Džulians bija vīlies, kalvonna nebija atstājusi uz māti labāku iespaidu. Viņš pats bija kā apburts kopš pirmā mirkļa, kad ieraudzīja Ivonnu. - Tu tikai vienmēr domā, ka tu zini, kas mums būtu tas labākais, bet reizēm tu vari ari kļūdīties. -Džulianam gan nepatika atzīt, ka māte visai reti ir kļūdījusies. Bet tik un tā viņam bija tiesības rīkoties pašam pēc saviem ieskatiem.

- Es ceru, ka šoreiz kļūdos, - Sara skumii noteica.

- Vai tu dosi mums savu svētību? - Tas Džulianam daudz ko nozīmēja, jo viņš vienmēr bija mīlējis māti.

- Ja tu to gribi. - Viņa ar asarām acīs paliecās uz priekšu

un noskūpstīja dēlu, - Es tevi tik ļoti mīlu. Es negribu, lai tev nāktos ciest,

- Noteikti ne! - Džulians plati pasmaidīja, Tad viņš aizgāja, un Sāra palika viena savā dzīvoklī, domādama par Viljamu un saviem bērniem un prātodama par to, kādēļ viņi visi h tik dumji.

Divdesmit astota nodala

Džulians un Ivonna apprecējās Lamarolas mērijā Ziemassvētkos. Tad viņi atgriezās pilī uz krietnu lenču. Bija apmēram četrdesmit viesu, un Džulians izskatījās svētlaimīgs. Ivonnai mugurā bija īsa smilškrāsas mežģīņu kleita no “Givenchy” modes nama, tā atgādināja Sārai viņas pašas kāzu kleitas modernizētu versiju. Ar to ari visa līdzība beidzās. Sai meitenei piemita tāds vēsums un tāda nelokāmība, ka tas patiešām biedēja Saru.

Šo aukstumu ievēroja arī Emanuēla, un abas ar Saru bēdīgi smaidīja kādā attālākā telpas stūrī.

- Kādēļ tā vienmēr notiek? - Sara jautāja savai senajai draudzenei, kura maigi uzlika roku viņai uz pleca.

- Es jau tev teicu... katru reizi, kad skatos uz tevi, es pateicos Dievam, ka man nav bērnu. - Bet tā nebija patiesība. Bija arī tādi brīži, kad Emanuēla apskauda Sāru.

- Viņi tiešām mani reizēm pārsteidz. Es to nesaprotu. Ivonna ir kā tedusgabals, bel. Džulians domā, ka viņa to mīl.

- Es ceru, ka Džulians nekad neatskārtīs patiesību, -

Emanuēla noteica, bet viņa nepastāstīja Sūrai, ka Džulians nopircis Ivonnai trīsdesmit karātu briljanta gredzenu un vēl pasūtījis divas tam piemērotas rokassprādzes. Ivonnai klājās ļoti labi, un Emanuelai bija aizdomas, ka šis ir tikai sākums.

Izabella arī bija atbraukusi uz kāzām, taču bez Lorenco, un viņa daudz pastāstīja par filiāli Romā. Tur viss veicās brīnišķīgi, vienīgās bēdas, ka bija apsardzei jāizlieto tik daudz naudas. Pašreizējā situācija Itālijā, teroristi un Sarkanā brigāde prasīja piesardzības pasākumus. Bet darījumi veicās labi. Filipam bija tik daudz pieklājības, ka. viņš to atzina. Bet uz brāļa kāzām viņš neieradās, Džulianam bija vienalga. Viņš redzēja tikai I vonnu, domāja tikai par viņu, gribēja tikai viņu. Un tagad Ivonna viņam piederēja.

Medusmēnesi viņi bija nolēmuši pavadīt Taiti. Ivonna tur nekad nebija bijusi un vienmēr bija vēlējusies tur nokļūt. Paceļam uz mājām viņi bija nodomājuši iegriezties Losandže-losā apraudzīt tanti Džemu, Sāras māsu. Sara pati nebija redzējusi viņu gadu desmitiem, bet viņas bieži rakstīja viena otrai, un Džulians arī gribēja uzturēt ģimenes kopības garu. Un Ivonna gribēja iepirkties Beverlihilsā.

Sara pavadīja jauno pāri kopā ar pārējiem viesiem. Izabella palika pilī līdz Jaungadam, kas iepriecināja Saru. Viņi nosvinēja Ksavjē sešpadsmito dzimšanas dienu, un Izabellai bija grūti noticēt, ka viņš ir tik pieaudzis, viņa joprojām atcerējās viņu kā mazu zēnu.

- Pamēģini iedomāties, kā es jūtos, kad skatos uz tevi, Džulianu vai Filipu! - Sūra iesmējās. - Man šķiet, ka tikai vakar jūs vēl bijāt pavisam maziņi... -Tad viņa domās atgriezās pie tiem gadiem, ko bija pavadījusi kopā ar Viljamu. Viņi bija jutušies tik laimīgi.

- Vai tev joprojām viņa pietrūkst? - Izabella klusu jautāja, un Sāra pamāja ar galvu.

- Tas nekad neizzūd Cilvēks tikai iemācās samierināties. -Tāpat kā Lizija. Sara nekad nebeidza mīlēt meitiņu vai izjust zaudējumu, viņa tikai iemācījās dzīvot dienu no dienas ar šo sajūtu, līdz tā kļuva par pierastu nastu. Bet par to Izabella tagad arī šo to zināja. Tas, ka viņai nebija bērnu, pastāvīgi krimta viņai sirdi, un viņu nomāca arī naids pret Lorenco -kairu reizi, kad viņa domāja par vīru, bet tas tagad notika arvien retāk. Paldies Dievam, viņa bija pārak aizņemta darbā, lai domātu par ko citu Un Sara bija priecīga, ka viņi atvēruši filiāli Romā.

Bija skumji ļaut Izabellai aizbraukt, pēc tam dzīve atkal turpināja mierīgo plūdumu. Gads aiztraucās vēja ātrumā. Pēkšņi bija atkal vasara, un viņi visi bija šeit, lai sveiktu Sāni dzimšanas dienā. Viņai palika sešdesmit pieci, un nezin kādēļ viņai bija bail no šī skaitļa, bet visa ģimene neatlaidīgi gribēja nosvinēt jubileju pilī, viņi paši palīdzēja sarīkot svinības, un tas bija Sūrai vienīgais mierinājums.

- Nespēju noticēt, ka esmu tik veca, - Sara atzinās Izabellai, kad bērni bija atbraukuši. Ari Lorenco šoreiz bija atbraucis - kā par nelaimi. Izabella viņa klātbūtnē vienmēr bija saspringta, bet viņām bija daudz kas pārrunājams par veikalu, un tas Izabellu mazliet izklaidēja.

Protams, bija atbraucis arī Filips ar Sesiliju. Viņa bija labā noskaņā un visu laiku runāja par savu jauno zirgu. Viņa bija saistījusies ar Anglijas zirgu sporta izlasi un nupat kopā ar princesi Annu bijusi Skotijā medībās. Scsllija ar princesi draudzējās jau kopš skolas laikiem, un Sesīlija it kā neievēroja to, ka Filips nedz klausījās viņā, nedz runāja ar viņu. Viņa tikai runāja. Bija atbraukuši ari abu bērni, Aleksandrs un Kristīne. Vienam bija četrpadsmit un otram divpadsmit gadu, un Ksavjē viņus dažādi izklaidēja, lai gan bija vecāks par viņiem. Ksavjē kopā ar abiem peldējās baseinā, spēlēja tenisu

un ķircināja viņus, likdams sevi saukt par “krusttēvu”, kas viņus uzjautrināja

Tad beidzot ieradās Džulians un Ivonna savā jaunajā jaguārā. Ivonna izskatījās vēl skaistāka, bet tāda garlaikota, Sara nodomāja, ka no karstuma. Droši vien Šim pārim tā nebūs interesanta nedēļas nogale, un Sara pat sajuta sirdsapziņas pārmetumus, ka uzaicinājusi viņus. Bet viņa vismaz varēja abiem pastāstīt par savu un Ksavjē ceļojumu uz Botsvānu. Tas bija interesants brauciens, un viņi bija pat apciemojuši Kciptaunā Viljama radus. Sara bija visiem atvedusi mazas dāvaniņas, Ksavjē bija iegādājies dažādas neparastas fosilijas un iežu paraugus, dažus neapstrādātus dārgakmeņus un melnu dimantu kolekciju. Viņam bija kaislība uz dārgakmeņiem, iedzimta spēja noteikt to vērtību, kā arī spēja paredzēt, kā vislabāk apstrādāt šos akmeņus. Viņam īpaši bija patikusi ekskursija uz Johannesburgas dimantraktuvēm, un Ksavjē bija mēģinājis piedabūt māti pārvest mājās greipfrūta lieluma tanzanītu.

- Man nebija ne jausmas, ko lai ar to dara, - Sara teica, kad bija beigusi stāstīt.

- Tagad Londonā tie ir modē, - sacīja Filips, bet viņš nebija labā garastāvoklī. Naidžels pēdējā laikā nejutās labi un gribēja gada beigās doties pensijā, un Filipam tā bija nepatīkama vēsts. Viņš teica mātei, ka pēc tik daudziem gadiem būs neiespējami Naidželu ar kādu aizstāt, un Sara pat nemēģināja dēlam atgādināt, cik ļoti viņš sākumā bija ienīdis Naidželu. Viņiem visiem pietrūktu šī cilvēka, ja viņš aizietu, un Sara vēl cerēja, ka tas nenotiks.

Viņi vēl brīdi runāja par Āfrikas ceļojumu, un tad Sara atvainojās, ka garlaikojot viņus. Enco blenza gaisā, un Ivonna sāka kļūt nemierīga.

Sesīlija teica, kāpēc lenča vēloties aplūkot zirgus, Sara

gan sacīja, ka tur nav nekā jauna, tic paši vecie zirgi, bet Sesīlija tik un tā devās uz staļļiem, Lorenco aizgāja nosnausties, Izabella vēlējās parādīt mātei dažas savu jauno dārglietu skices, un Džulians bija apsolījis Ksavjē un Filipa bērniem izbraucienu savā jaunajā mašīnā. Tā nu Filips un Ivonna palika divi vien, juzdamies mazliet neveikli. Viņš bija sastapis Ivonnu tikai vienu reizi pirms kāzām, bet viņam bija jāatzīst, ka Ivonna izskatās satriecoši labi. Viņas gaišie mati pusdienas saulē izskatījās gandrīz balti, Filips piedāvāja viņai pastaigu pa dārzu, un pastaigādamās Ivonna nosauca Filipu par “jūsu labdzimtību”, viņam tas patika. Un viņai patika būt lēdijai VitfīldaL Viņa pastāstīja Filipam kādu epizodi no dzīves Holivudā, un viņš likās ieinteresējamies, un, tā staigādami un runādamies, viņi tuvojās viens otram. Filips varēja sajust viņas matu šampūna smaržu, viņš varēja redzēt diezgan dziļi viņas kleitas izgriezumā. Viņam pēkšņi nācās pielikt visus spēkus, lai sevi apvaldītu, tik neticami jutekliska bija šī jaunā sieviete.

- Jūs esat ļoti skaista, - Filips pēkšņi teica, un Ivonna kautrīgi palūkojās augšup uz viņu. Tobrīd abi atradās rožu dārza tālākajā galā, un gaiss bija tik rāms un karsts, ka Ivonna vēlējās, kaut viņi varētu izģērbties kaili.

- Paldies! - viņa teica un nolaida plakstiņus, garās skropstas pieskārās vaigiem, un Filips vairs nespēja valdīt pār sevi un pieskārās Ivonnai. Vēlme bija tik spēcīga, ka viņš to nespēja kontrolēt. Viņš ieslidināja roku zem Ivonnas kleitas, un viņa ievaidējās, piekļaujoties Filipam cieši klāt. - Ak, Filip! - viņa klusi teica, it lcā vēlēdamās, lai viņš dara to vēl, un viņš to darīja. Viņš paņēma rokās Ivonnas krūtis un glāstīja to galiņus.

-Mans Dievs, tu esi tik jauka! - viņš čukstēja, un tad viņš lēni novilka sievieti sev līdzās zālē, un tur abi gulēja, jūtot, kā viņos uzbrāztno kaisle, līdz abi bija uzbudināti līdz trakumam.

- Nē.,, mēs nedrīkstam.., - viņa klusi teica, kad Filips novilka viņas zīda biksītes pāri ceļiem. - Mums nevajadzētu... te... - Ivonna iebilda pret vietu, bet ne pret darbību un pret vīrieti. Taču Filips tobrīd vairs nevarēja apstāties. Viņam vajadzēja Ivonnu iegūt. Viņš vai plīsa pušu no iekāres, un tajā brīdī nekas vairs nebūtu spējis viņu apturēt. Kad viņš sākumā lēni iegāja viņā un pēc tam ar ārkārtīgu spēku, Ivonna ar visu ķermeni izliecās viņam pretim, mudinot vīnu, tad atkal aizturot, spēlējoties ar viņa iekāri, līdz viņš iekliedzās, un tad tas bija beidzies.

Pēc tam viņi elsodami gulēja blakus, un Filips skatījās uz Ivonnu, nespēdams noticēt tam, ko viņi darījuši, un tam, cik neparasti tas bijis. Nekad mūžā viņam nebija piederējusi tāda sieviete. Un tagad Filips zināja, ka grib viņu atkal... un atkal... Skatīdamies uz Ivonnu, Filips atkal viņu gribēja, un viņš atkal sajuta uzbudinājumu un bez neviena vārda no jauna metās viņai virsū. Vienīgais, ko viņš dzirdēja, bija Ivonnas saldie vaidi, un tad viņi atkal beidza, un viņš turēja Ivonnu savās rokās.

- Mans Dievs, tu esi neticama, - Filips čukstēja, beidzot prātodams, vai viņus kāds nav izdzirdējis, bet viņam jau bija vienalga. Viņam eksistēja tikai šī sieviete, kas darīja viņu traku.

- Tu ari, - viņa izdvesa, joprojām sajuzdama, kā Filips pulsē viņā. - Man tā nekad nav bijis, - viņa teica, un Filips noticēja, un tad viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš atvirzījās nostāk, lai labāk redzētu Ivonnu.

- Pat ne ar Džulianu? - Ivonna papurināja galvu, un viņas acīs parādījās kaut kas vārdos neizteikts. - Vai tev ar viņu ir kādas grūtības? - Filips cerīgi skatījās Ivonnā, un viņa paraustīja plecus un piespiedās ciešāk Džuliana vecākajam brālim. Viņa jau labu laiku iepriekš bija secinājusi, ka salīdzinājumā ar hercogu lords nav nekas un ka otrais dēls nekad nav tas pats, kas pirmais. Un viņai patiktu būt par hercogieni, nevis vienkārši par lēdiju.

- Tas ,, nav tas pats, - Ivonna skumji teica. - Nezinu. -Viņa atkal paraustīja plecus un izskatījās nomākta. - Varbūt ar viņu kaut kas nav kārtībā.... mums nav īsta seksa... - viņa čukstēja. Filips pārsteigts skatījās uz Ivonnu, iad laimīgs pasmaidīja.

-Vai tā ir tiesa?-Filips izskatījās aplaimots. Džulians ir blēdis. Viņa siržu lauzēja reputācija nav nekā vērta. Un visus šos gadus Filips bija viņu ienīdis. Par neko. - Cik pārsteidzoši !

- Es pat iedomājos... varbūt viņš ir homoseksuāls. -Ivonna šķita nokaunējusies, un viņas ārkārtējā jaunība aizkustināja Filipu. - Bet tagad es tā nedomāju. Viņš gluži vienkārši ir nulle. - Simtiem sieviešu droši vien smietos līdz asarām, ja dzirdētu Ivonnas vārdus, bet viņa bi ja labāka aktrise, nekā visi domāja, it īpaši Filips.

- Man ļoti žēl! - Bet viņam nemaz nebija žēl. Viņš bija sajūsmināts par to. Un viņam nepavisam negribējās atrauties no Ivonnas un vilkt mugurā drēbes. Viņiem nācās kādu brīdi pameklēt Ivonnas zīda biksītes starp rožu krūmiem, un, to darot, abi smējās, pārspriezdami, ko gan teiktu Filipa māte, ja ieraudzītu viņus šādā nodarbē. - Droši vien nodomātu, ka te izklaidējies viņas dārznieks. - Filips smīnēja, un Ivonna tā smējās, ka nokrita mīkstajā zālē, un viņas slaidie, šaurie gurni tā aicināja Filipu, ka viņš nevilcinājās Ivonnu atkal iegūt. - Mums droši vien jādodas atpakaļ, - viņš teica ar nožēlu. Bet nupat bija mainījusies visa viņa dzīve. - Kā tev liekas, vai tu varētu šonakt tikt vaļā no Džuliana? - Filips jaņtāja, vēl nespēdams izdomāt, kur lai viņi paliek. Varbūt ciemata viesnīcā? Tad viņam prātā iešāvās labāka doma. Vecās

kazarmas staļļos Tur bija dučiem matraču un segu. Viņš nespēja iedomāties, ka būtu jāpavada nakts bez Ivonnas, un aizliegtā augļa garša darīja visu vēl vairāk vilinošu.

- Es varētu pamēģināt, - viņa cerīgi teica. Šis bija visjautrākais piedzīvojums kopš kāzām. Un viņa bija savā elementā. Neparasta krāpšana, dubulta. Viņai tas patika. Viņas pirmais vīrs bija viens no dvīņubrāļiem. Un viņa bija gulējusi arī ar viņa brāli un tēvu, pirms vīrs viņu pameta. Klauss bija vairāk sarežģīts, bet interesantāks,. Un Džulians bija itin jauks, tikai naivs. Jau kopš maija viņai bija garlaicīgi. Un Filips bija labākais, kas ar viņu visus šos gadus atgadījies, varbūt pat visā mūžā.

Viņi nāca atpakaļ pa celiņu plecu pie pleca, saskardamies ar rokām, šķietams parastā sarunā iegrimuši, bet klusi,

klusi viņa Filipam ik pa brīdim teica, cik ļoti mīlot viņu.....un

cik labi viņai bijis.....un cik viņai viss mitrs,., un kā viņa nespēs

vien sagaidīt nakti,. Ap to brīdi, kad viņi atgriezās pie pils, viņa atkal, bija satracinājusi Filipu, Viņš izskatījās sakarsis, bet tajā brīdī pārbrauca Džulians ar bērniem.

- Hei! - Džulians māja ar roku. - Ko jūs darījāt?

- Skatījāmies rozes, - Ivonna mīļi atbildēja.

- Šādā karstumā? Jūs nu gan esat drosmīgi! - Bērni izkāpa no mašīnas, un Džulians ievēroja, cik nožēlojami nosvīdis ir brālis, un gandrīz iesmējās.

- Nabadzīte, vai viņš tevi briesmīgi nogarlaikoja? -Džulians vaicāja, kad Filips bija aizgājis - Tas izskatās pēc viņa - vazāt cilvēkus apkārt pa īpašumu pašā karstākajā dienā.

- Viņš gribēja to labāko, - Ivonna noteica, un abi devās uz guļamistabu, lai pirms pusdienām pamīlētos.

Pusdienas bija izdevušās Visi bija labā garastāvoklī. Sesīli ja bija atradusi staļļos vācu karaspēka atstātus seglus, un viņa pat lūdza Sārai, vai nedrīkst tos aizvest uz Angliju, un Sara laipni atļāva. Ksavjē bija dabūjis atļauju pabraukt ar Džulianajauno mašīnu, ari jaunākie bērni bija labi pavadījuši laiku, un, par spīti Lorcnco klātbūtnei, Izabella jutās atpūtusies un laimīga. Arī jaunlaulātie šķila labā noskaņā. Filips bija visrāmākais, bet tas nebija nekas neparasts. Un pati jubilāre ari bija samierinājusies ar to, ko viņa sauca par “briesmīgajiem skaitļiem”. Viņa bija tik laimīga, ka redzēja visus sev apkārt, un dzimšanas diena vairs nebija tik svarīga. Sārai bija žēl, ka nākamajā dienā visi brauks prom. Viņu viesošanās vienmēr bija tik īsa, bet tagad, kad Izabella bija atgriezusies ģimenes klēpī, viss bija daudz patīkamāk.

Tovakar viņi ilgi sēdēja visi kopā, Džulians izprašņāja māti par okupācijas un kara gadiem. Sesilija gribēja zināt, cik zirgu un kādus turējuši vācieši, un Ivonna visu laiku stāvēja vīram aiz muguras un masēja viņa plecus. Enco snauda ērtā krēslā, un Izabella ar savu jaunāko brāli spēlēja kārtis, Filips dzēra brendiju un smēķēja cigārus, un skatījās ārā pa logu uz staļļiem.

Ar laiku Džulians saprata, kas Ivonnai prātā, un viņi klusi uzgāja augšstāvā, uz atvadām noskūpstījuši māti. Sesī-lija aizgāja drīz pčc tam. Viņa teica, ka joprojām jūtoties nogurusi pēc sava nesenā ceļojuma uz Skotiju. Un, galu galā, pazuda arī Filips. Enco joprojām snauda, un Sara un Izabella vēl ilgi runājās pcc tam, kad Ksavjē bija aizgājis gulēt. Mājā valdīja miers, un ārā spīdēja pilnmēness. Tā bija brīnišķīga dzimšanas dienas nakts. Viņi bija ēduši torti un dzēruši šampanieti, un Sārai patika būt starp saviem bērniem

Un visu laiku augšā guļamistabā Ivonna lika lietā viseksotiskākos trikus sava vīra mocīšanai. Vācijā viņa bija šo to iemācījusies, tā ka burtiski tracināja Džulianu. Pēc pusstundas viņš bija tik noguris un tik apmierināts, ka aizmiga ciešā miegā,

un Ivonna smaidīdama klusu izlavījās no istabas. Viņa bija uzvilkusī džinsus un ļoti platu sporta krekliņu, un viņa skriešus devās uz vecajiem staļļiem.

Sesīlija tad jau bija aizmigusi, Viņa, kā parasti, bija drošības dēļ iedzērusi miegazāles. Viņa uzskatīja, ka ciešs miegs ir tā vērts, pat ja no rītiem reizēm ir neskaidra galva. Viņa jau krāca, kad Filips izgāja no istabas, ģērbies joprojām tajā pašā uzvalkā, kas viņam bija mugurā pusdienu laikā. Viņš ļoti labi zināja dārzā visas taciņas, un zem viņa kājām nobrakšķēja tikai daži zariņi, bet neviens viņu te nevarēja dzirdēt. Viņš iegāja staļļos pa sāndurvīm, uz brīdi apstādamies, lai acis pierastu pie tumsas. Un tad Filips ieraudzīja Ivonnu tikai dažu pēdu atstatumā - skaistu un mirdzoši bālu mēnessgaismā, kā rēgu, pilnīgi kailu, un viņa bija apsēdusies jāteniski uz vācu armijas segliem. Filips piegāja Ivonnai no mugurpuses un uz īsu brīdi piespiedās viņai klāt, sajūtot atlasa gludo ādu, tad viņš novilka Ivonnu no segliem un aiznesa uz vienu no matračiem. Tur, kur kādreiz bija dzīvojuši vācu kareivji, viņš tagad mīlējās ar Ivonnu, triekdamies viņā iekšā un lūgdamies, lai Ivonna nekad viņu nepametot. Vairākas stundas viņi tā gulēja kopā, un Filips zināja, ka viņa dzīve ir pārvērtusies pašos pamatos. Viņš nespēs ļaut Ivonnai aiziet... viņa bija pārāk neparasta... un vienreizēja... un tik spēcīga... kā narkotika, kas viņam vajadzīga dzīvības uzturēšanai,

Izabella aizgāja gulēt pēc vieniem naktī, kad beidzot bija uzmodinājusi Lorcnco. Viņš atvainojās un samiegojies uzkāpa augšstāvā, un Sara viena pati palika viesistabā.

Starp Izabellu un. Lorcnco tas tā nevarēja mūžīgi turpināties, Agrāk vai vēlāk viņam būs jāļauj Izabellai aiziet. Lorenco turēja Izabellu kā ķīlnieci, un Sara nedomāja viņam to atļaut darīt mūžīgi. Jau doma vien par to izsauca niknumu.

Izabella bija tik skaista sieviete, un viņai bija tiesības uz pilnvērtīgāku dzīvi nekā tā, ko Lorenco viņai sniedza. Lorenco bija vēl sliktāks, nekā ģimene bija baidījusies Domādama par to, Sara izgāja uz lieveņa. Mēnessgaisma atgādināja viņai dažas naktis kara laikā, kad te vēl bija Joahims un kad viņi līdz vēlai naktij runāja pin Šilleru un Rilki, un Tomasu Mannu., mēģinādami nedomāt par karu, par ievainotajiem un par to, vai Viljams ir vai nav dzīvs. Instinktīvi Sara saka iet uz uzrauga namiņa pusi. Tur tagad neviens vairs nedzīvoja Jaunā vārtu-sarga namiņš atradās pie pašiem vārtiem, tas bija daudz mūsdienīgāks. Bet Sara bija saglabājusi arī veco, droši vien sentimentālu jūtu dēļ. Viljams un viņa tur bija pavadījuši pirmās nedēļas, un tur bija arī dzimusi un mirusi Lizija.

Sāra joprojām bija iegrimusi atmiņās, kad, ejot garām staļļiem, viņa izdzirda troksni. Tas bija zems vaids, un viņa nodomāja, ka varbūt kādam zirgam kaut kas kaiš. Stallī bija seši zirgi, vairums no tiem bija veci. Sāra klusi atvēra durvis un vairs neko nedzirdēja. Dzīvnieki bija rāmi, bet tad viņa atkal izdzirdēja troksni, kas nāca no pārbūvēto kazarmu puses. Skaņas bija savādas, kā ne no šīs pasaules, un Sara nespēja iedomāties, kas tur varētu būt, un viņa ļoti lēnām virzījās turp. Viņa pat nebija nobijusies un nepaķēra nekādu ieroci, ja tas gadījumā būtu iebrucējs vai traks dzīvnieks. Viņa vienkārši iegāja telpā un uzdedza gaismu, un ieraudzīja Filipa un Ivonnas savijušos ķermeņus. Abi bija pilnīgi kaili, un nevienam nevarēja rasties šaubas par to, ko viņi tur da ra. Kādu brīdi Sāra pārsteigta skatījās uz viņiem, ieraudzīja šausmu izteiksmi Filipa sejā, tad uz mirkli aizgriezās, lai ļautu abiem saģērbties, bet tad atkal galējā niknumā pagriezās atpakaļ. Vispirms viņa vērsās pie Ivonnas.

- Kā tu drīkstēji to nodarīt Džulianam? Kā tu, klaidone, uzdrošinies to darīt ar sava vīra brāli viņa paša mājās, izmantojot

manu viesmīlību! Kā tu uzdrīksties! - Bet Ivonna tikai pārmeta garos, blondos matus par plecu un mierīgi stāvēja. Viņa pat nebija papūlējusies apģērbties, un bez mazākās kauna izpausmes stāvēja tur savā kailajā skaistumā.

- Un tu! — Sārapievērsās Filipam. - Vienmēr kā ložņa vienmēr krāp savu sievu, vienmēr esi skaudīgs pret savu brāli! Man kļūst nelabi! Man kauns par tevi, Filip! - Un tad viņa palūkojās uz abiem, drebēdama dusmās Džuiiana dēļ un sevis dēļ, dusmās par šo pilnīgo cieņas trūkumu pret visiem apkārtējiem. - Ja cs konstatēšu, ka jūs šito turpināt, ka tas atkal jebkur ir atkārtojies, es nekavējoties pateikšu to Sesīlijai un Džulianam. Un es tikšu jūs izsekot - abus! - Sārai nebija nodoma tā patiešām rīkoties, bet viņa nekādi nevēlējās sankcionēt viņu neuzticību, it īpaši ne jau savā mājā un uz Džuiiana rēķina, kurš nepavisam to nebija pelnījis.

- Māt. .. man ļoti jāatvainojas! - Filipam pa to laiku bija izdevies ietīties zirgu segā, un viņš bija nāves bailēs par to, ka ticis pieķerts. - Tas bija kaut kas neiedomājams... es nezinu, kas ar mani nolika... - viņš stostījās, gandrīz raudādams.

- Viņa gan zina, - Sāra noteica nežēlīgi, skaloties tieši virsū Ivonnai -Lai tas vairs nenotiktu! - viņa teica, ieskatoties otrai sievietei acīs. - Es brīdinu. - Un tad Sāra pagriezās un devās prom.. Izgājusi ārā, viņa atbalstījās pret kādu koku un raudāja aiz bēdām un kauna, un apjukuma. Tad viņa lēni devās uzpili un spēja domāt tikai par Džulianu un tām sāpēm, kas viņam neizbēgami būs jācieš. Cik muļķīgi bija viņas bērni! Un kādēļ viņa nekad nespēja viņiem palīdzēt?

Divdesmit devītā nodala

Braucot uz mājām, Ivonna bija neparasti klusa. Nelikās gan, ka viņa būtu sliktā noskaņā, vienkārši bija nerunīga. Pilī tajā rītā bija valdījusi dīvaina gaisotne, it kā tuvotos negaiss, kā Ksavjē nevainīgi teica mātei, kad viesi bija aizbraukuši. Bet laiks bija karsts un saulains. Sara nevienam neko nebija teikusi par naktī redzēto, bet Filips un Ivonna zināja. Ar to pietika. Pārējie turpināja dzīvi, nezinot neko par to, kas noticis staļļos. Visi būtu satriekti, varbūt vienīsri Lorenco ne, viņš uzjautrinātos, bet Džulians būtu vienkārši sagrauts.

Tuvojoties Parīzei, Džulians maigi Ivonnai pajautāja, vai noticis kas nepatīkams.

- Nē! - Ivonna paraustīja plecus. -- Man tikai bija garlaicīgi. - Bet, kad. Džulians tovakar gribēja ar sievu mīlēties, viņa pretojās.

- Kas noticis? - viņš jautāja, jo iepriekšējā naktī Ivonna bija tik aizrautīga un tagad pēkšņi bija kļuvusi tik vēsa Viņas rīcība nekad nebija iepriekš paredzama, un Džuiianam tas patika. Reizēm viņam pat labāk patika, ja Ivonna pretojās, tas

visu darīja vairāk satraucošu, Ari tagad viņš reaģēja tāpat, bet šoreiz Ivonna nerotaļājās.

- Beidz... esmu nogurusi... man sāp galva. - Šādu iemeslu viņa nekad agrāk nebija minējusi, bet joprojām bija neapmierināta ar pagājušo nakti, kad Sāra bija uzvedusies tā, it kā viņai piederētu visa pasaule, pat draudējusi viņiem ar Filipu, un Filips bija mātes priekšā izturējies kā mazs bērns. Ivonna par to tik loti apvainojās, ka pēc tam krietni iepļaukāja Filipu, un viņš bija tā uzbudinājies, ka abi atkal mīlējās. Viņi bija aizgājuši no staļļiem tikai sešos no rīta. Un tagad Ivonna bija nogutusi un nemierā ar visu šo ģimeni, kas tik ļoti pakļaujas mātei. - Liec mani mierā! - viņa teica vēlreiz. Visi viņi bija tikai mammas luteklīši, arī nolāpītā snobiskā māšelc. Ivonna zināja, ka šai ģimenītei viņa nepatīk. Bet viņai bija vienalga. Viņa dabūs vēlamo. Un varbūt pat vairāk, ja Filips turēs solījumu, ja atbrauks pie viņas no Londonas. Ivonnai joprojām piederēja vecais dzīvoklis Sv. Luija salā, vai ari viņa varētu iet pie Filipa uz viņa viesnīcu vai varbūt mīlēties ar viņu tepat, Džuliana gultā, lai ko arī teiktu tā vecā kuņa. Bet tieši šobrīd viņai šī ģimenīte riebās un vīrs visvairāk.

- Es gribu tevi... - Džulians uzmācās, viņas atteikuma iekvēlināts, sajutis viņā kaut ko svešu un dzīvniecisku, kādu nodevīgu vēsmu, kas pēkšņi bija tuvojusies, It kā viņš būtu sajutis svešu smaržu, un viņš instinktīvi vēlējās sievu atkal padarīt par savējo. - Kas noticis? - viņš jautāja vēl un vēl, mēģinādams Ivonnu uzbudināt ar saviem prasmīgajiem pirkstiem, bet šoreiz viņa neļāvās, un tas bija negaidīti.

- Es aizmirsu šorīt iedzert piluiu, - Ivonna teica, un Džulians tikai berzējās gar viņas augumu un aizsmacis nočukstēja:

- Ieņemsi to vēlāk.

Bet patiesībā viņai bija izbeigušās pretapaugļošanās

tabletes un viņa gribēja pāris dienu uzmanīties. Ar abortiem viņai jau bija pietiekoši nepatīkama pieredze, un vismazāk viņa vēlējās dzemdēt bērnus - vai nu tie būtu no Džuliana, vai kāda cita. Un, ja ar laiku viņš kļūs uzstājīgs, tad Ivonna grasījās izdarīt nelielu operāciju un nosiet olvadus. Tas visu atvieglotu, bet tieši patlaban bija grūts brīdis

-Pie velna pil ulu!

Džulians rotaļājās ar sievu, pagrieza viņu ar seju pret sevi, un tad, gluži tāpat kā viņa brālis iepriekšējā naktī, viņš vairs nespēja pār sevi valdīt aiz iekāres, tieši tāpat kā citi vīrieši jau kopš ta laika, kad viņai bija divpadsmit gadu un viņa uzzināja, ko īsti viņi visi grib. Viņa zināja, ko tagad grib Džulians, taču nevēlējās viņam to sniegt. Ivonnai labāk patika mocīt viņu. Viņa gulēja ar vaļā acīm un izplestām kājām, bet, ja Džulians nāktu viņai tuvāk, viņa tam sistu. Taču Džulians vairs nespēja apstāties. Ivonna bija gājusi par tālu, atgrūzdama viru un tad gulēdama tur tāda kaila un skaista ar izplestām kājām, viņas ķermenis sauca Džulianu, bet viņa pati izlikās, ka nesauc.

Viņš ieguva Ivonnu ātri un spēcīgi, un viņa bija par šo spēku pārsteigta, un viņa arī nodrebēja baudā, bet pēc tam novaidējās par to, ka bijusi tik muļķīga. Viņa tiešām bija muļķe, šoreiz viņa pa īstam dusmojās uz sevi.

- Nolādēts! - viņa teica un atvirzījās no Džuliana.

- Kas noticis? - Viņš izskatījās aizvainots, jo Ivonna uzvedās tik dīvaini.

- Es taču teicu tev, ka es to negribu, Ko tad, ja es palikšu stāvoklī?

- Tad? Tad mums būs bērns. - Džulians izskatījās uzjautrināts.

- Nebūs vis, - viņa atcirta. - Esmu pārāk jauna... Es negribu tagad bērnu Mēs tikai nupat apprecējāmies. - Viņa

vēl negribēja teikt Džulianam neko vairāk, jo zināja, cik ļoti vīrs vēlas bērnus.

- Labi, labi" Aizej vannā vai dušā, vai kā nu tur to sauc, iedzer to pilulu! Atvainojos! - Bet viņš neizskatījās vainīgs, kad noskūpstīja Ivonnu Nekas Džulianu neiepriecinātu vairāk par to, ja viņa sieva kļūtu grūta.

Pēc trim nedēļām, pārnācis agrāk mājās, viņš ieraudzīja sievu tualetē vemjam.

- Ak, nabadzīte! - viņš teica, vezdams Ivonnu uz gultu. - Vai tas būtu kāds slikts produkts vai varbūt gripa? - Nekad viņš vēl nebija redzējis sievu slimu, un Ivonna paskatījās uz Džulianu ar naidu. Viņa visu pārāk labi saprata. Tā viņai bi ja septītā reize Aizritējušo divpadsmit gadu laikā viņai jau bija seši aborti, un arī tagad tāds bija paredzams. Viņai kļuva nelabi jau pašā grūtniecības sākumā, un arī tagad tas tā bija.

- Nekas, nekas, - viņa apgalvoja. - Viss kārtība. - Bet Džulianam negribējās atstāt sievu vienu un iet atpakaļ uz veikalu. Tovakar viņš pats izvārīja Ivonnai zupu, bet viņai kļuva nelabi ari no tās. Nākamajā rītā viņa nejutās daudz labāk, lādei Džulians pārnāca mājās agri, Ivonna bija kaut kur izgājusi. Zvanīja telefons, un viņš pacēla klausuli Zvanīja Ivonnas ārsta medmāsa, lai paziņotu, ka nākamajā rītā varot nākt izdarīt abortu.

- Kas? - viņš kliedza klausulē. - Atceliet io! Viņa ne-ies. - Tad Džulians piezvanīja uz savu kabinetu, atlika visas darīšanas un gaidīja sievu pārnākam. Viņa ieradās četros un bija pilnīgi nesagatavojusies dusmu izvirdumam, kas viņu gaidīja.

- Zvanīja tavs ārsts, - Džulians teica, un Ivonna tikai brīdi domāja, vai vīrs kaut ko varētu zināt. Pēc tam vairs nebija nekādu šaubu. Džulians bija satracināts. - Kādēļ tu neteici man, ka esi stāvoklī?

- Tas ir pārāk ātri., mēs neesam tam gatavi.., un... -Ivonna prātoja, diezin vai viņš noticēs . - Dakteris teica, ka tas ir pārāk ātri pēc tā aborta, uz kuru mani piespieda Klauss.

Kādu brīdi Džulians gandrīz noticēja, tad atcerējās.

-Tas bija pirms vesela gada.

- Es vēl neesmu pilnīgi atveseļojusies. - Ivonna sāka raudāt. - Es gribu mūsu bērnu, bet vēl ne tik ātri.

- Reizēm lēmumus neizdarām mēs, mums tikai tiem jāpakļaujas. Es negribu, lai tu taisi abortu.

- Bet es gribu! - Viņa stūrgalvīgi lūkojās virā. Viņa neļausies pierunāties. Bez tam viņa tagad nedrīkst palikt stāvoklī. Drīz atbrauks Filips viņu apciemot, un Ivonna negribēja, lai viņai būtu piebriedis vēders. Viņa gribēja, lai bērns tiek izņemts no viņas, vēlākais, rit no rīta.

- Es tev to neļaušu!

Viņi strīdējās visu nakti, un Džulians nākamajā dienā negāja uz darbu, baidoties, ka viņa tomēr aizies pie ārsta, un tad, nopratusi, cik viņš cieši turēsies pie sava lēmuma, Ivonna kļuva neciešama. Tagad viņai likās, ka viņa cīnās par savu dzīvību, un viņa izdarīja nāvējošu dūrienu.

- Klausies, cs to, vienalga, izdarīšu, lai ko tu teiktu... tas varbūt pat nav tavs bērns. - Sie vārdi Džuliānu ievainoja kā naža dūriens, un viņš atrāvās atpakaļ, it kā būtu lodes skarts, nespēdams noticēt dzirdētajam.

- Tu gribi teikt, ka tas varētu būt cita bērns? - Džulians pārsteigumā un šausmās skatījās uz Ivonnu.

- Tas varētu tā būt, - viņa vienaldzīgi noteica.

- Un vai drīkstu jautāt, kā bērns tas varētu būt? Vai tas grieķu mēsls ir atkal uzradies? - Džulians bija redzējis grieķi divas reizes vēl pirms kāzām, un viņš zināja, ka Ivonna to uzskata par ļoti seksuālu.. Bet tad Džulianam ienāca prātā, ka tas viss ir liels joks.. Un Ivonnai arī ienāca prātā kaut kas

komisks. Šis bēms varbūt ir nākamais Vitfildas hercogs, nevis jaunākā dēla dēls, bet gan viņa labdzimtības Vitfildas hercoga dēls. Viņa smējās un nespēja rimties, smējās jau histēriski, un tad Džulians viņu iepļaukāja. - Kas ar tevi noliek? Ko tu esi izdarījusi?

Bet tad Ivonna jau bija padevusies, jo saprata, ka ir zaudējusi Džulianu tajā pašā brīdī, kad atteikusies iznēsāt viņa bērnu. Tagad viņa no vīra vairs neko nevarēja iegūt. Spēle bija beigusies. Vajadzēja koncentrēt uzmanību uz Filipu.

- Patiesību sakot, --viņa ļauni pasmīnēja, - esmu gulējusi ar tavu brāli Iespējams, ka bērns ir no viņa, tādēļ tev par to vairs nav jāuztraucas. - Sākumā Džulians tikai blenza uz viņu sāpēs un šausmās, bet tad apsēdās uz gultas un sāka gan smieties, gan raudāt, un Ivonna vēroja vīru.

- Tiešām jocīgi! - Viņš izslaucīja acis, viņš vairs nesmējās.

- Vai ne? T āva matē ari domāja, ka jocīgi - Tagad viņa bija nolēmusi pateikt viņam visu. Viņai bija vienalga. Ivonna nekad nebija Džulianu mīlējusi. Kādu brīdi bija labi kopā, bet tagad abi zināja, ka tās ir beigas. - Viņa pieķēra mūs vecajos staļļos. Kad mēs kopojāmies.

Džulianam apreiba galva gan no šiem vārdiem, gan no tās ainas, ko tic uzbūra acu priekšā.

- Mana māte to zina? - Džulians bija šausmās. - Kas vēl to zina? Filipa sieva?

- Nezinu, - Ivonna paraustīja piecus. - Mums droši vien būs viņai jāpastāsta, ja es šo bērnu paturēšu. - Viņa ar noļuku mocīja Džulianu. Viņa nepiekristu iznēsāt neviena bērnu, ja nu vienīgi Filips būtu ar mieru šķirties no Sesīlijas un apprecēt viņu, tad viņa varbūt piekristu dzemdēt bērnu. Tās būtu izdevīgas laulības, un par balvu no savas puses viņa varētu dot šo bērnu.

Bet Džulians lūkojās uz Ivonnu ar sāpju pilnu skatienu.. - Manam brālim pirms vairākiem gadiem izdarīja operāciju, jo viņa sieva negribēja vairs bērnus, - Džulians teica bez jebkādas izteiksmes - Vai to viņš tev ir pastāstījis? Vai varbūt viņam nebija laika? - Džulians tagad zināja, tieši kad bērns ieņemts, un arī to, ka tas ir viņa bērns . Tas bi ja noticis tonakt, kad Ivonna nebija iedzērusi tableti un viņš bija paņēmis viņu ar varu, Tad viņam ienāca prātā vēl kas, un viņš ar dusmām un naidu palūkojās sievā. - Nespēju saprast, kā tu varēji man kaut ko tādu nodarīt un kāpēc. Es nekad nebūtu tā rīkojies pret tevi, - Viņš nebūtu tā darījis, jo bija godprātīgs cilvēks - Bet tagad es tev kaut ko pateikšu, un būtu labāk, ja tu man ticētu, la tu apprecēji mani naudas dēļ, tad tu nedabūsi nc centa, ja nedzemdēsi šo bērnu. Tiklīdz tu no tā atbrīvosies, es parūpēšos, lai tu nekad nedabūtu ne peniju no manis vai mūsu ģimenes, un nedomā, ka mans brālis tev palīdzēs. Tas bērns tevi ir dzīva būtne un tā ir manējā. Un cs to gribu . Pēc tam tu varēsi aiziet no manis. Ja gribi, tu vari iet pie Filipa. Viņš tevi nekad neapprecēs, viņam nav drosmes pamest savu sievu. Bet tu vari darīt visu, ko tu gribēsi, tad es tev piešķiršu pieklājīgu summu. Varbūt pat ļoti lielu Bet, ja tu nogalināsi manu bērnu, Ivonna, tad visam beigas. Tu nekad neredzēsi ne penija, Un es to varu izdarīt,

- Vai tu man draudi? - Ivonna paskatījās Džulianā ar neizsakāmu naidu, un bija grūti noticēt, kā viņš jebkad varēja domāt, ka Ivonna viņu mīl

-Jā, draudu. Es tev saku, jaes nedabūšu to bērnu, ja tu zaudēsi viņu pat negadījuma dēļ, cs tev nedošu ne centa. Saglabā viņu, dzemdē viņu, atdod viņu man, un tad tu dabūsi šķiršanos, naudu un viss būs,,, kā pieklājas Vai skaidrs?

- Man vēl jāpadomā par to.

Džulians piegāja pie Ivonnas, pirmo reizi mūžā izturēda-

mies pret sievieti ar niknumu, sagrāba viņas garos, blondos matus un parāva aiz tiem

- Būtu labāk, ja tu domātu ātri, un, ja tu nogalināsi manu bērnu, es nogalināšu tevi,-Tad viņš atgrūda Ivonnu un izgāja no mājām. Viņš bija projām vairākas stundas, viņš dzēra un raudāja, un tad viņš bija tik piedzēries, ka gandrīz aizmirsa, par ko tā bēdājies. Gandrīz, bet ne pilnīgi. No rīta Ivonna teica vīram, ka iznēsās bērnu. Bet vispirms viņa gribēja rakstisku līgumu. Džulians atbildēja, ka piezvanīs saviem advokātiem no kantora. Bet Džulians lika Ivonnai saprast, ka viņai jāpaliek viņa tuvumā, viņa varot pārvākties uz viesu istabu, bet viņš gribēja redzēt, vai viņa saudzē sevi un bērnu, un viņš gribēja būt klāt, kad bērns dzims.

Ivonna dzēlīgi uz viņu paskatījās un runāja tik ļauni, ka nevarēja rasties nekādas šaubas, ko viņa jūt pret Džuiianu un pret viņa bērnu.

- Es tevi ienīstu!

Un viņa ienīda katru brīdi, kas viņai bija jāpavada, nēsājot bērnu. Pirmajos mēnešos Filips šad tad atbrauca viņu apraudzīt, bet pēc Ziemassvētkiem tas jau kļuva pārāk neērti Viņš vairs nevarēja uzjautrināties ar Ivonnu, un stāvoklis vispār bija pārāk sarežģīts. Filipam nebija nekādu iebildumu pret to, ka Džulians zina viņa nolūkus. Faktiski viņam tas pat patika. Bet Filips saprata, ka arī māte visu zina, un nonākt konfliktā ar Saru viņš nevēlējās. Viņš bija apsolījis Ivonnai, ka jūni jā, kad viņai būs piedzimis bērns, viņi abi kopā kaut kur aizbraukšot. Pēc tam Ivonna vēl vairāk ienīda Džuiianu. Viņa uzskatīja, ka Džulians visu sabojājis un tagad liedz viņai to, ko viņa grib. Viņa gribēja Filipu, un viņa gribēja būt hercogiene. Filips bija teicis, ka ar laiku izšķiršoties no sievas, bet tieši tobrīd neesot īstais mirklis, jo Sesīlijas māte slimojot un Sesīlija esot noraizējusies, un vēl tas bērns.. Viņš lūdza, lai

Ivonna saglabā mieru, taču tas tikai darīja Ivonnu vēl niknāku uz Džuliartu. Tad viņa sāka zvanīt katru dienu Filipam, mokot viņu, pa telefonu ķircinot gan kantorī, gan mājās pašos negaidītākajos brīžos, viņa atgādināja Fīlipam visu, ko abi bija darījuši, un pēkšņi Filips atkal lūdzās pēc viņas, viņš viss bija viena sāpe un pulsācija, un alkas, un viņš nespēja vien sagaidīt jūniju. Ivonna atkal bija satracinājusi Filipu, un tagad viņai gaidīšana vairs nešķita tik sāpīga. Abi katru dienu runāja pa telefonu, parasti pat vairākas reizes, un vienmēr tās bija seksuālas sarunas, viņa stāstīja Filipam, ko darīs ar viņu, kad abi būs aizbraukuši prom. Tieši to Filips no viņas gribēja, un viņam tas patika.

Ivonna un Džulians gandrīz nemaz nesarunājās. Viņa bija pārvākusies citā istabā un izskatījās gandrīz tikpat slikti kājutās. Viņa vēma, un viņai pastāvīgi bija nelabi. Džulians domāja, ka tas daļēji ir tāpēc, ka viņa dusmojas un ir vīlusies. Viņš redzēja telefona rēķinos Ivonnas pastāvīgās tālsarunas ar Filipu, bet neko neteica. Viņš nespēja iedomāties, ko tic abi iesāks, un mēģināja sev iegalvot, ka viņam īr vienalga, bet tā nebija. Tas viss bija neiedomājami sāpīgi. Vienīgais, kas Džulianu iepriecināja, bija gaidāmais bērns, kuru Ivonna bija apsolījusi atdot viņam. Ivonna pati gribēja pilnībā atteikties no mātes tiesībām. Bērns piederēs Džulianam. Par nieka miljons dolāriem. Un viņš bija piekritis tos samaksāt. Pēc tam kad bērns būs piedzimis.

Džulians bija tikai vienu reizi runājis ar māti par visu šo gadījumu, kaut vai tādēļ, lai paskaidrotu, kāpēc viņam nāksies pārdot daļu no savām akcijām. Arī viņa personiskie ietaupījumi pilnībā tiks izlietoti, lai atpirktos no Ivonnas, bet viņš zināja, ka tas ir to vērts.

- Piedod, ka es sataisīju tādus mēslus,-viņš kādu dienu teica Sārai. Māte sacīja, ka atvainoties ir absurdi. Tā bija

Džuliana dzīve, un viņam nevajadzēja nevienam nedz atvainoties, nedz kaut ko skaidrot.

- Tu pats esi tas, kas no tā cieš. Man gluži vienkārši žēl, ka tas tā noticis, - Sara teica.

- Man arī žēl... bet man vismaz būs bērns. - Džulians bēdīgi pasmaidīja un devās atpakaļ uz savu dzīvokli, kur viņu gaidīja aukstā kara gaisotne. Viņš jau bija sarunājis bērnam auklīti un sagatavojis bērnistabu, arī Izabella bija solījusi atbraukt palīgā Džulianam nebija ne jausmas par to, kā jākopj zīdainis, bet viņš gribēja to apgūt, Ivonna jau bija brīdinājusi, ka tieši no slimnīcas dosies pati uz savu dzīvokli. Tad arī līgums būs izpildīts. Viņas rēķins bankā pieaugs par vienu miljonu dolāru.

Bērns bija gaidāms tikai maijā, bet jau aprīļa beigās viņa sakravāja savas mantas, it kā nespētu vien sagaidīt, kad varēs aiziet, un Džulians vēroja viņu ar izbrīnu.

- Vai tu tiešām neko nejūti pret bērnu? - Džulians skumji jautāja, par sevi nerunājot. Bet viņš jau sen zināja atbildi uz šo jautājumu. Viņa domāja tikai par Filipu.

- Kādēļ man būtu kas jājūt? Es to nepazīstu. - Ivonnai nebija nedz mātes instinkta, nedz nožēlas sajūtas. Viņa domāja vienīgi par to, kā turpināt spēlīti ar Filipu. Filips bija rezervējis viesnīcu Majorkā pirmajājūnija nedēļā. Viņai bija vienalga, kurp braukt, ja tikai Filips būs līdzās. Turpmāk viņa parūpēsies par to, lai dzīve sniegtu viņai itin visu, ko viņa gribēs.

Pirmajā maijā uz Džuliana kabinetu piezvanīja no Neijī slimnīcas. Nupat tajā bija iestājusies lēdija Vitfīlda. Šajā slimnīcā bija dzimis arī viņš pats - atšķirībā no brāļa un māsas, kurus viņu tēvs bija saņēmis pilī,

Emanuēla redzēja Džulianu aizejam un pajautāja, vai viņai neiet līdzi, bet viņš papurināja galvu un steidzās uz

mašīnu, un pēc pusstundas viņš jau bija slimnīcā, staigāja šurp un turp, gaidīdams, kad viņu ielaidīs pie Ivonnas, un kādu mirklī viņš bažījās, ka Ivonna negribēs laist viņu sev klāt. Bet pēc brīža atnāca māsiņa, pasniedza viņam zaļu kokvilnas virsvalku un cepurīti, kas izskatījās pēc peldcepures, parādīja telpu, kur pārģērbties, un pēc tam aizveda uz dzemdību zāli, kur Ivonna sāpju lēkmju starplaikā ar atklātu naidu paskatījās uz viņu

- Man žēl... - Džulians uzreiz sajuta žēlumu pret sievu un centās paņemt viņas roku savā, bet Ivonna atrāva roku un ieķērās galda malā, Kontrakcijas bija briesmīgas, taču medmāsa teica, ka dzemdības norit ļoti labi, ar pirmo bērnu ļoti ātri. - Ceru, ka tas būs aši, - Džulians pačukstēja Ivonnai, nezinot, ko citu lai viņai saka.

- Es tevi ienīstu, - viņa izgrūda caur sakostiem zobiem, cenšoties mierināt sevi ar domu, ka viņai par to samaksās miljonu dolāru. Briesmīgi sāpīgs veids, kā tikt pie bagātības.

Tad viss uz brīdi pieri mās, ārsti viņai kaut ko iešļircināja, pēc tam viss turpinājās, un Džulians satraukts skatījās, noraizējies, kā tas beigsies. Bija tik dīvaini atrasties šeit pie sievietes, kuru viņš vairs nemīlēja un kura ienīda viņu, un gaidīt abu kopējo bērnu. Tas likās tik nereāli, un Džulians jau nožēloja, ka nebija pasaucis kādu sev līdzi. Viņš jutās ļoti vientuļš.

Ivonnas dzemdības atsākās ar jaunu spēku, un Džu-lianam bija jāatzīst, ka viņam bija ļoti žēl šīs sievietes, tas viss bija briesmīgi, Daba nezināja neko par viņas vienaldzību pret šo bērnu, par to, ka šī sieviete nepaturēs bērnu, daba tik un tā lika viņai maksāt par to. Ivonna strādāja ilgi un grūti un uz bridi pat aizmirsa savu naidu pret Džulianu, un ļāva viņam sev palīdzēt. Viņš turēja Ivonnas plecus un rokas, un visi, kas bija telpa, uzmundrināja Ivonnu, līdz iestājās krēsla, un tad -beidzot un pēkšņi - atskanēja garš, smalks brēciens, un ārsta rokās parādījās sarkana, nikna sejiņa. Ivonnas acis bija asaru pilnas, kad viņa uz to paskatījās, un viņa īsi uzsmaidīja, bet tad aizgrieza seju prom no bērna, un ārsts iedeva bērnu Džu-lianam, kurš atklāti un nekautrēdamies raudāja, pielicis mazo sejiņu tuvu savējai, un bērns pārstāja raudāt, tiklīdz izdzirdēja tēva balsi.

- Ak Dievs, viņš ir tik skaists! - Džulians teica par savu dēlu un tad maigi turēja viņu, rādīdams Ivonnai, bet viņa papurināja galvu un atkal aizgriezās prom. Viņa negribēja bērnu redzēt.

Ārsti lāva Džuiianam aiznest bērnu, un viris to stundām ilgi turēja, kamēr viņi ieveda Ivonnu Tad viņa palūdza, lai Džulians izejot, viņai jāpiezvanot Filipam. Viņa lika, lai māsiņa aiznes bērnu uz bērnu istabu un vairs nekad nenes atpakaļ, un tad viņa palūkojās uz vīrieti* kura bērnu nupat bija dzemdēj usi, ar kuru viņa bija apprecējusies, un viņas sejā nebija nekādu jūtu.

- Tagad laikam jāsaka ardievas, - viņa mierīgi noteica, bet nepastiepa pretī roku. Nekādu cerību, un Džulians juta skumjas viņu abu dēļ, par spīti bērna piedzimšanai Šī viņam bija emociju pārpilna diena, un viņš nemanāmi lēja asaras, skatīdamies uz Ivonnu un mādams ar galvu.

- Man žēl, ka mums viss izvērtās tā, - viņš skumji teica - Bērns ir brīnišķīgs, vai ne?

- Droši vien. - Ivonna paraustīja piecus.

- Es par viņu ļoti rūpēšos, - Džulians čukstēja un tad paspēra soli uz Ivonnas pusi un noskūpstīja viņu uz vaiga. Viņa bija tā pūdējusies bērna dēļ un tagad to pameta. Tas griezās kā nazis Džuiianam sirdī, bet Ivonnai ne Viņš bija vienīgais, kurš raudāja.

Viņa lietišķi paskatījās uz Džulianu, pirms viņš gāja prom.

- Paldies par to naudu! - Tātad tas bija viss, ko viņš jebkad Ivonnai bija nozīmējis. Un Džulians atstāja viņu un viņas dzīvi.

Nākamajā dienā Ivonna izrakstījās no slimnīcas. Nauda viņu jau gaidīja bankā. Džulians bija turējis vārdu un samaksājis par bērnu vienu miljonu dolāra

Džulians kopā ar aukli aizveda dēlu mājās. Viņš bija devis tam vārdu Maksimilians. Maksis. Un bērns izskatījās atbilstošs vārdam Tajā pēcpusdienā Sara un Ksavjē atbrauca aplūkot mazo, un vakarā ielidoja Izabella un stundām ilgi turēja Maksi uz rokām. Savā īsajā mūžā viņš jau bija zaudējis māli, bet bija ieguvis ģimeni, kas viņu gaidīja un dievināja. Un Izabellai šķita, ka sirds viņai vai lūzīs

- Tu esi tik laimīgs! - viņa čukstēja brālim.

- Pirms sešiem mēnešiem es tā nedomāju, - Džulians teica. - Bet tagad man arī tā liekas. Tas ir io vērts. - Viņš prātoja, kur gan palikusi Ivonna, kā viņa jūtas, vai nenožēlo, bet tonakt viņš par to vairs nedomāja. Tikai gulēja blakus savairi dēlam un jutās laimīgs.

Trīsdesm i i a nodala

Togad Sāras dzimšanas dienā ģimene atkal sapulcējās kopā, bcl ne visa. Protams, nebija Ivonnas, un Filips pieklājīgi palika mājās, aizbildinādamies ar darbu Sara bija dzirdējusi no Naidžela, kas joprojām strādāja veikalā, ka Filips un Sesī-lija apsverot šķiršanos, bet Sara neko par to neteica Džulianam.

Džulians, saprotams, ieradās ar Maksi un auklīti, bet tieši viņš galvenokārt rūpējās par bērnu, un bija redzams, ka viņam patīk to darīt Sara ar mīlestību vēroja, kā viņš maina bērnam drēbītes, liek bērnu vannā, baro viņu. Bet bija sāpīgi skatīties uz Izabellu. Viņas acīs bija tādas ilgas, kas aizskāra Saru līdz sirds dziļumiem. Bet tagad viņas varēja brīvi parunāties par visu, šajā vasarā viņa bija atbraukusi uz pili bez Lorenco. Šī viņiem visiem bija īpaša vasara arī tāpēc, ka bija Ksavjē pēdē jā vasara mājās. Rudenī viņš sāka studēt Jeilā, septiņpadsmit gadu vecumā, un Sara ar to ļoti lepojās. Viņš studēja politoloģiju un papildus kursu ģeoloģijā. Un viņš plānoja drīzumā veikt kādu speciālu darbu Āfrikā.

- Mums tevis drausmīgi pietrūks, - Sūra atzinās, un visi

bija ar viņu vienisprātis, Tagad Sara grasījās vairāk laika pavadīt Parīzē, lai nejustos pilī tik vientuļa. Sešdesmit sešu gadu vecumā viņa apgalvoja, ka visus darījumus pilnīgi nodod bērnu rokās, bet viņa joprojām par visu interesējās. Tāpat kā Emanuēla, kam nupat, bija palicis sešdesmit gadu Sārai bija pat grūtāk noticēt tam nekā pašas vecumam,

Ksavjē ļoti priecājās par gaidāmo studēšanu Jeilā, un Sūra viņam to nepārmeta. Viņš atbrauks Ziemassvētku brīvdienās, un Džulians bija apsolījis apciemot brāli, jo viņam tik un tā bija jābrauc uz Ņujorku darīšanās. Abi brāļi to pārsprieda, bet Sara un Izabella izgāja dārzā. Izabella apjautājās mātei, kas notiekot ar Filipu. Viņa arī bija dzirdējusi baumas par šķiršanos, arī kaut kādas runas par viņa sakaru ar Ivonnu.

- Tas viss bija pretīgi, - Sāra nopūtusies teica, joprojām nespēdama atjēgties. Bet Džulians likās viegli licis tam pāri - it īpaši tagad, kad viņam bija bērns.

- Mēs nemaz neatvieglojam tev dzīvi, māmiņ, vai ne? - jautāja Izabella, un Sāra pasmaidīja.

- Jūs paši sev apgrūtināt dzīvi.

Izabella iesmējās.

- Zini, es tev gribu kaut ko pavēstīt.

- Nu? Vai Enco ir piekritis šķirties?

- Nē. - Izabella lēni papurināja galvu, un viņas acis sastapās ar mātes acīm. Sāra redzēja, ka meita izskatās laimīgāka nekā jebkad -Esmu stāvoklī.

- Ko? - Tagad nu gan Sāra bija pārsteigta, viņa to nebija cerējusi. - Tiešām? - Viņa aizkustināta apskāva meitu.

- Mīļā, cik brīnišķīgi! - Un tad viņa atvirzījās neizpratnē.

- Es domāju,... ko saka Lorenco? Viņš droši vien ir šausmīgi nikns. - Bet tas, ka šī laulība tādējādi tiks nostiprināta, nesagādāja Sārai nekādu prieku.

Izabella atkal iesmējās, par spīti situācijas absurdumam.

- Māt, tas nav no viņa.

- Ak Dievs! - Viss atkal bija sarežģīti Sara apsēdās un palūkojās augšup uz Izabellu. - Ko tu esi izdarījusi?

- Viņš ir brīnišķīgs cilvēks. Mcs abi jau kādu gadu satiekamies. . māt... es neko tur nevaru darīt... man ir divdesmit seši gadi, es nevaru izturēt šo tukšo dzīvi., man ir vajadzīgs kāds, ko mīlēt... kāds, ar ko varu parunāt...

- Saprotu, - Sara mierīgi noteica, un viņa saprata. Viņai nepatika tas, cik vientuļa bija Izabella un cik maz cerību viņai bija. - Bet bērns? Vai Enco zina?

- Es viņam pateicu. Es cerēju, ka viņš būs tik dusmīgs, ka pametīs mani, bet viņš teica, ka viņam esot vienalga. Visi domās, ka tas ir viņa bērns. Īstenībā viņš pat palielījies ar to diviem draugiem, un tic apsveica mani. Viņš ir traks.

- Nē, mantkārīgs, - Sara lietišķi izlaboja. - Un bērna

tēvs? Ko viņš saka? Kas viņš ir?

•> *

- Viņš ir vācietis. No Minhenes. Viņš tur ir liela konccr-

* >

na vadītājs, un viņa sieva ir sabiedrībā ļoti pazīstama persona, un viņa negrib šķiršanos. Viņam ir trīsdesmit seši gadi, viņiem bija jāapprccas, kad viņam bijis deviņpadsmit. Viņi dzīvo pilnīgi šķirti, bet sieva tomēr negrib oficiāli šķirties. Pagaidām.

- Un kā viņš jūtas sakarā ar ārlaulības bērnu? - Sara pajautāja bez aplinkiem.

- Ne pārāk labi Tāpat kā es. Bet vai tad man ir izvēles iespēja? Vai tu domā, ka Lorenco mani jebkad atlaidīs?

- Mēs varam pamēģināt . Un kā tu jūties? - Sara pētoši skatījās uz meitu. - Vai tu esi laimīga? Vai tu to gribēji?

- Jā. Es patiešām viņu mīlu. Viņu sauc Lūkass fon Ausbahs.

- Esmu dzirdējusi par šo ģimeni, bet tam nav nozīmes. Vai tu domā, ka viņš kādreiz tevi apprecēs?

- Ja varēs, - Izabella godīgi atbildēja.

- Un ko tad, ja viņš nevares? Ja viņa sieva to nepieļaus? Ko tad?

- Tad man vismaz būs bērns.. •- Izabella tik ļoti gribēja bērniņu, it īpaši, kad redzēja Džulianu un Maksi,

- Starp citu, kad tas gaidāms?

- Februāri Vai tu atbrauksi pie manis? - Izabella klusu jautāja, un māte pamāja ar galvu,

- Protams! - Viņa jutās aizkustināta. Tad pēkšņi viņai kas ienāca prātā. - Vai Džulians to zina? - Abi vienmēr bija tik tuvi, un likās grūti noticēt, ka Džulians. neko nezina. Izabella atbildēja, ka šorīt viņam to pateikusi. - Ko viņš par to saka?

- Ka es esot tikpat dulla kā viņš! - Izabella pasmaidīja.

- Tas droši vien ir gēnos ierakstīts, - Sara teica un piecēlās, un viņas gāja atpakaļ uz pili. Vismaz viens bija skaidrs. Viņas bērni neļaus viņai garlaikoties.

Septembrī Ksavje devās uz Jeilu Oktobri Džulians brauca uz Nūheivenu satikties ar brāli Viņam klājās labi, universitātē viņam palika, viņam bija divi jauki istabas biedri un ļoti pievilcīga draudzenīte. Džulians ieturēja ar viņiem pusdienas, un Pateicības dienā viņš plānoja apciemot Kalifornijā tanti Džcinu

Atgriezies Parīzē, Džulians uzzināja, ka Filips oficiāli šķiras no Sesīlijas, un Ziemassvētkos avīzē “Tattler” parādījās viņa brāļa un viņa bijušās sievas fotogrāfija Džulians parādīja to Sārai, un māte sarauca uzacis. Viņai nebija nekāda prieka to redzēt.

- Vai tu domā, ka Filips viņu apprecēs? - Sara vēlāk pajautāja Emanuelai.

- Tas ir iespējams. - Emanuēla vairs nebija tik pārliecināta, ka pazīst Filipu, it īpaši pēdējā laikā - Viņš varētu to izdarīt tādēļ vien, lai Džulianam tas būtu nepatīkami. - Viņa greizsirdība pret brāli nebija rimusies, gadu gaitā tā tikai pastiprinājās.

Ksavjē atbrauca Ziemassvētkos, un dienas aiztraucās vēj a ātrumā. Kad viņš devās atpakaļ uz universitāti, Sara aizbrauca uz Romu, lai uzraudzītu filiāli un palīdzētu Izabellai sagatavoties bērna nākšanai pasaulē.

Marčello joprojām cītīgi strādāja veikalā, un Izabella bija ar mieru to atstāt viņa rokās. Darījumi ritēja labi, tāpat kā iepriekšējos gadus Sara smaidīja vien, redzēdama, cik veikli Izabella itāļu valodā izrīko darbiniekus. Izabella izskatījās skaistāka nekā jebkad, kaut arī bija visai kupla. Tas atgādināja Sārai, kā viņa bija izskatījusies kādreiz, art viņas bērni visi bija tik lieli Un Izabella izskatījās laimīga.

Drīz pēc savas atbraukšanas Sūra ielūdza Lorenco uz lenču. Viņi devās uz “Zs/ Toula”, un pēc pirmā ēdiena Sara ķērās tieši vērsim pie ragiem. Šoreiz viņa ar Lorenco runāja atklāti

- Lorenco, mēs abi esam pieauguši cilvēki.. - Viņš bija tikai kādus desmit gadus jaunāks par Saru, un Izabella bija jau deviņus gadus precējusies ar viņu.. Šķiet, tā bija pietiekama maksa par jaunības kļūdu, un Sara gribēja palīdzēt meitai to izlabot - Jūs ar Izabellu jau ilgu laiku neesat pārāk laimīgi. Šis bērns... mēs taču abi zinām, kā tas ir. Rūtu laiks šo stāvokli izbeigt, kā jums liekas?

- Es nekad nebeigšu mīlēt Izabellu, - Lorenco teica tik melodramatiski, ka Sārai nācās pielikt visas pūles, lai savaldītos.

- Esmu par to pārliecināta. Bet jums abiem tas ir ļoti sāpīgi. - Viņa nolēma runāt ar Enco kā ar cietēju. - Tagad tās lielās raizes ar bērnu. Vai jums neliekas, ka būtu īstais laiks izdarīt kādus kapitālieguldījumus un piekrist, lai Izabella sāk cilu dzīvi? - Viņa nezināja, kā pateikt to citādi. “Cik?” bija gan vilinošs jautājums, tomēr šķita pārāk tiešs. Sūrai bija žēl, ka līdzās nebija Viljama, kas viņai palīdzētu. Bet Lorenco bija sapratis.

- Kapitālieguldījumus?- viņš pārjautāja, izskatīdamies cerību pilns.

—Jā. Es iedomājos, kajums jūsu stāvoklī būtu noderīgas amerikāņu akcijas. Vai varbūt itāļu, ja jums tā labāk patiktu.

- Akcijas? Cik? - Lorenco vairs neēda, lai dzirdētu katru Sūras teikto vārdu

- Un cik jūs domājat?

Viņš vēroja Saru un nenoteikti noplātīja rokas.,

- Es... es nezinu... piecus... desmit miljonus dolāru? -Viņš mēģināja minēt uz labu laimi.

- Šķiet, ka ne. Viena vai divu miljonu vērtibā. Bet nekādā ziņā vairāk. - Bija sākusies kaulēšanās, un Sūra bija par to priecīga Lorenco izmaksās dārgi, bet viņš bija tik mantkārīgs, ka darīs to, ko no viņa prasa.

- Un īpašums Romā?

- Man jāapspriežas ar Izabellu, bet es domāju, ka viņa atradīs sev citu māju.

- Un villa? - Viņš gribēja visu sev.

- Es tiešām nezinu, Lorenco. Mums tas viss jāpārrunā ar Izabellu.

Viņš pamāja ar galvu

- Ziniet, darījumi veikala filiālē iet labi

- Jā gan, - Sara atteica.

- Es būtu jums ļoti labs partneris.

Sūrai gribējās piecelties un iecirst viņam pliķi

- Tas nebūs iespējams Mēs runājam par naudu, nevis par dalīšanos ienākumos no veikala.

- Saprotu Es par to padomāšu.

- Es tā ceru, - Sara mierīgi noteica un samaksāja par lenču. Lorcnco pat nemēģināja pats samaksāt rēķinu. Un Sara vel neko neteica Izabellai, Viņa nevelējās modināt veltas cerības, ja Lorcnco tomēr, neuzķertos un gribētu saglabāt tagadējo stāvokli. Bet Sara dedzīgi cerēja, ka viņš negribēs.

Vēl bija mēnesis līdz dzemdībām, un Izabella gribēja iepazīstināt māti ar Lūkasu. Viņš bija uz diviem mēnešiem noīrējis dzīvokli Romā, lai būtu tuvumā, kad dzims bērns. To viņš apvienoja ar kādu sava koncerna projekta uzraudzību. Sara piekrita. Viņa uzreiz redzēja, ka šoreiz meita nebija kļūdījusies. Vienīgais traucēklis bija ģimene Minhenē.

Lūkass bija garš, tievs un jauns, ar tumšiem matiem -tāpat ka Izabellai. Viņam patika nodarbības svaigā gaisā, slēpošana un bērni, un viņam piemita brīnišķīga humora izjūta. Un viņš centās pierunāt Saru atvērt veikala filiāli Minhenē

- Es vairs te nepieņemu lēmumus, - Sara smiedamās teica, bet meita padraudēja viņai ar pirkstu.

- Pieņem gan, mammu. Un neizliecies, ka tā nav!

- Katrā ziņā ne jau nu es viena.

- Tad ko tu domā par to? - uzstāja meita.

- Es domāju, ka ir vēl par agru to izlemt. Ja tu atvērsi filiāli Minhenē, kurš vadīs veikalu Romā?

- Marčello to var izdarīt ar aizvērtām acīm Un visiem viņš patīk. - Arī Sārai viņš patika, bet jauna veikala atvēršana viņai likās pārāk atbildīgs lēmums.

Viņi ļoti jauki pavadīja kopā vakaru, un pēc tam Sara teica meitai, ka ir sajūsmināta par Lūkasu. Pēc tam viņa vēlreiz ieturēja lenču kopā ar Lorcnco, bet viņš vēl nebija pilnīgi izlēmis , S'āra diskrēti pavaicāja Izabellai, ko viņa domā par abām mājām, villu un pili Romā, un Izabella bija atzinusies, ka viņa ienīst tās abas un ka viņai vienalga, lai Enco tās ņem, ja vien atbrīvo viņu

- Kāpēc tu jautā? - Izabella prasīja mātei, bet viņa atbildēja nenoteikti. Taču nākamajā tikšanās reizē ar Lorenco Sara teica vīnam, ka Izabella varētu minēt kā šķiršanās iemeslu Lorenco melus, jo viņš stājies laulībā, zinādams, ka ir neauglīgs, un tas varētu būt labs arguments, ko teikt kātoju baznīcai. Sara mierīgi, bet cieši skatījās znotā, gaidīdama kādu baiļu izpausmi Viņš centās noliegt, ka zinājis to, bet Sara nejāva viņam izgrozīties, Viņa samazināja skaidrās naudas piedāvājumu no diviem miljoniem līdz vienam, bet piedāvāja atdot Enco abas mājas. Tad viņš teica, ka paziņos viņai savu lēmumu, un pazuda, atstādams Saru, lai viņa samaksā par lenču,

Džulians zvanīja viņām katru otro dienu, lai apjautātos par māsas veselību, un februāra vidū Izabella jau bija izmisumā. Lūkasam pēc divām nedēļām bija jādodas atpakaļ uz Minheni, bet bērns tikai auga un auga lielāks.. Izabellai nebija nekā cita, ko darīt, viņa teica, kā ēst saldējumu un pirkt audekla somas.

- Kādas somas?—brālis neizpratnē jautāja, prātodams, vai māsai nav uznākusi kāda mānija.

- Tas ir vienīgais, kas man der Es pat kurpes vairs nevaru dabūt kājās.

Viņš pasmējās, tad kļuva nopietns un teica, ka Ivonna aprīlī precoties ar Filipu, viņa esot to viņam pavēstījusi pa telefonu.

- Pēc gadiem tas varētu kļūt interesanti, - viņš ar nožēlu teica māsai. - Kā man vajadzēs skaidrot Maksim, ka viņa tante īstenībā ir viņa māte vai varbūt otrādi?

- Neuztraucies par to! Varbūt tad tu viņam būsi jau atradis jaunu mammu.

- Es darbojos šajā jomā, - viņš teica, cenšoties, lai tas izklausītos vieglprātīgi, bet abi zināja, ka Džulians joprojām ir satriekts par Ivonnu un Filipu. Tas viņam bija liels trieciens un kā pliķis sejā no Filipa, un varbūt tieši tāpēc Filips bija tā rīkojies. Tāpēc un vēl tāpēc, ka Džuliana sieva bija burtiski padarījusi Filipu traku. - Viņš laikam vienmēr mani ienīdis daudz vairāk, nekā es to aptvēru, - Džulians skumji teica māsai.

- Visvairāk viņš ienīst pats sevi, - Izabella gudri atbildēja.. - Manuprāt, viņš visu laiku ir greizsirdīgs uz mums visiem, cs nezinu, kāpēc. Varbūt viņam patika tas, ka okupācijas laikā māte piederēja tikai viņam vienam. Es nezinu Bet vienu cs tev pateikšu. Viņš nav laimīgs. Un viņš nebūs laimīgs ar Ivonnu Vienīgais iemesls, kāpēc viņa ar Filipu precas, lītas, ka viņa grib būt Vitfildas hercogiene.

- Vai tu tiešām tā domā? - Džulians nezināja, vai tas ir labi vai slikti, bet tas vismaz bija kaut kāds izskaidrojums.

- Esmu par to pārliecināta, - Izabella nevilcinoties teica. -Tiklīdz viņa satika Filipu, viņa noteikti uzreiz nodomāja, ka šo izdevību nedrīkst palaist garām.

- Lai nu kā, viņš tagad dabūs krietni norauties! -Džulians iesmējās, un Izabella arī pasmaidīja.

- Izklausās tā, it kā tu justos jau labāk.

-Tu arī drīz jutīsies labāk. Laid tik to bērnu pasaulē! -viņš ķircinājās.

- Es cenšos.

Viņa darīja visu iespējamo. Viņa kopā ar Lūkasu katru dienu pastaigājās, gāja iepirkties kopā ar māti Viņa vingroja un gāja peldēt uz savu draugu peldbaseinu. Bērnam vajadzēja dzimt jau pirms trim nedēļām, un Izabella teica, ka tas viņu padarīs traku. Un tad kādu dienu pēc garas pastaigas un bļodiņas ar makaroniem kādā traktierītī viņa sajuta, ka kaut kas notiek. Viņi bija Lūkasa dzīvoklī. Izabella divas nedēļas nebija pat redzējusi Lorenco, un viņai nebija ne jausmas, ko vīrs nodomājis darīt, un viņai tas ari bija vienalga.

Lūkass lika, lai viņa pieceļas un staigā pa dzīvokli, viņš apgalvoja, ka tas paātrināšot visu procesu Izabella piezvanīja mātei uz viesnīcu, un Sara aizbrauca uz dzīvokli ar taksometru, un viņi visi līdz pusnaktij sēdēja nomodā, dzerot vīnu un pļāpājot, un tad Izabella jau bija aizņemta tikai ar pašas izjūtām. Viņa nesmējās par abu pārējo jokiem, neklausījās, ko viņi saka, viņa pat aizsvilās dusmās, kad Lūkass pajautāja, kā viņa jūtoties,

- Labi' - Bet viņa neizskatījās labi. Sara nevarēja saprast, vai viņai vēl palikt, jo viņa negribēja jaukties abiem pa vidu, bet tieši tad Izabellai nogāja ūdens un sāpes kļuva daudz spēcīgākas. Tas atgādināja Sūrai to reizi, kad Izabella pati bi ja piedzimusi tik ātri un spēcīgi, bet tas Sūrai bija ceturtais bērns, turpretim Izabellai šis būs pirmais, Diezin vai dzemdības noritēs ātri.

Viņi piezvanīja ārstam uz “Salvator Muncir klīniku, un viņš ieteica Izabellai vairs negaidīt un doties turp.. Tad viņi iesēdās Lūkasa mašīnā, un Sara satraukta vēroja meitu. Beidzot Izabella dzemdēs bērnu, kuru tik ilgi bija gribējusi. Sūra cerēja, ka reiz pienāks arī tā diena, kad Izabella varēs apprecēt Lūkasu. Viņa to bija pelnījusi.

Medmāsas slimnīcā bija ļoti laipnas, viņas iekārtoja Izabellu modernā dzemdību zālē.. Tā bi ja liela un ērta, un Sūrai un Lūkasam tika pasniegta kafija. Tad Izabella jau juta milzīgu spiedienu, un pēc tam Lūkass piegāja pie viņas, turēja viņas rokas un visu laiku runājās. Viņš arī slaucīja Izabellai pieri ar mitru salveti Viņš ne uz brīdi neatgāja no Izabellas, un Sara ar patiku viņus vēroja. Bija jauki redzēt viņus tik tuvus vienu otram, tik iemīlējušos, viņa pat nodomāja, ka Lūkass ir līdzīgs Viljamam. Viņš nebija nedz tik liels augumā, nedz tik izskatīgs. Bet viņš bija labs cilvēks, inteliģents un laipns, un bija acīm redzams, ka viņš mīl Izabellu. Sārai Lūkass patika ar kairu brīdi arvien vairāk.

Beidzot Izabella sāka spiest, un Lūkass turēja viņas plecus un pa brīdim masēja muguru. Viņš bija nenogurstošs, un Sārai atlika tikai skatīties. Tad Izabella saspringa vēl vairāk, un l;kās, visa telpa piepeši uzmundrina viņu, un tad viņi visi ieraudzīja bērna galviņu. Sara redzēja, kā bērns parādās viss. Tā bija maza meitenīte, ļoti līdzīga Izabellai, un Sara sāka raudāt. Arī pār Izabellas seju ritēja prieka asaras, un Lūkass viņu apskāva, un Izabella turēja savu bērniņu. Tas bija brīnišķīgs skats, neaizmirstams mirklis, un, rītausmā dodamās atpakaļ uz viesnīcu, Sara jutās mīlestības un maiguma pārpilna.

Nākamajā rītā Sara piezvanīja Lorenco un sarunāja ar viņu tikšanos, apņēmusies maksāt jebkuru summu. Bet to viņš bija nopratis jau iepriekšējās tikšanās reizēs. Viņš pieprasīja abas mājas un trīs miljonus dolāru. Tā bija milzīga summa, bet Sara nešaubījās, ka šķiršanās ir to vērta.

Sara pastāstīja to Izabellai, kad pēcpusdienā bija slimnīcā, un Izabella pasmaidīja platu un atvieglotu smaidu.

- Vai tā ir tiesa? Es esmu brīva?

Sārapamāja ar galvu un noskūpstīja meitu. Izabella teica, ka šī ir labākā dāvana, kādu māte viņai varētu pasniegt. Un Lūkass smaidīdams turēja rokās bērnu.

- Varbūt jūs gribētu kopā ar mani braukt uz Vāciju, jūsu labdzimtība? - viņš cerīgi jautāja, un Sāra iesmējās.

Lūkass palika Romā vēl divas nedēļas, bet tad viņam bija jādodas uz dzimteni un jārūpējas par darījumiem. Sāra palika Itālijā, līdz Izabella iznāca no slimnīcas, un palīdzēja meitai iekārtoties jaunā mājā. Sāra burtiski iemīlējās bērnā. Emanuclai viņa pēc tam teica, ka divi pēdējie mazbērni sagādājuši viņai milzu prieku, mazais Maksis bija visjaukākais bērns uz pasaules, ja neskaita pašu Džulianu tajā vecumā, un mazā Ads iana bija īsta skaistule.

Togad Sāias dzimšanas dienu svinēja ļoti interesants ļaužu pulciņš. Izabella ar bērnu bija atbraukusi viena. Džu-lians bija kopā ar Maksi Ksavjē visu vasaru bija Āfnkā, bet viņš bija atsūtījis mātei divus neparastus smaragdus kopā ar sīkiem norādījumiem par to apstrādi., Tiem jābūt diviem lieliem kvadrātveida gredzeniem, un viņš uzskatīja, ka tas būtu pasakaini, ja viņa valkātu tos katru uz savas rokas. To visu Sāra paskaidroja Džulianam, un viņš bija sajūsmināts par akmeņiem Tic tiešām bija skaisti.

Filips atbrauca kopā ar Ivonnu, viņi tagad bija precējušies, un Džulianam tas nebija viegli Sāra nojauta Filipa rīcībā zināmu zemiskumu - tā atbraukt uz pili un Džulianam tīši visu atgādināt! Bet Džulians labi tika ar 5o galā, tāpat kā ar visu dzīvē. Viņš bija tik jauks cilvēks, ka viņam viss izdevās dabiski. Lai cik tas būtu dīvaini, Ivonna neizrādīja nekādu interesi par bērnu, kuru viņa bija pirms gada dzemdējusi. Viņa pat nepaskatījās uz to. Pa lielākajai daļai viņa vai nu pārģērbās, klāja uz sejas kosmētiku, vai arī sūdzējās par savu istabu, kas bija vai nu par aukstu, vai par siltu, un ari istabene viņai pietiekami nepalīdzot. Ivonna nēsāja pārāk daudz dārglietu. Viņa acīm redzami lika Filipam tērēt naudu, un vēl viņa uzstāja, lai visi sauc viņu par “jūsu labdzimtību”, tādējādi uzjautrinot visus un Sāru it īpaši, un Ivonna šķita nejūtam to, ka visi, pat Džulians, smējās par viņu.

Bet, kā vienmēr, tā bija Izabella, kas patiesi pārsteidza māti. Sāra tobrīd spēlējās ar Adrianu mauriņā pie pils. Mazajai bija seši mēneši, un viņa mācījās rāpot, un viņa pašlaik nopietni centās iedabūt mutē zāles stiebru, kad Izabella paziņoja mātei, ka atkal ir stāvoklī un šoreiz bērns gaidāms martā.

- Tas ir Lūkasa bērns, vai ne? - Sara mierīgi pajautāja.

- Protams! - Izabella iesmējās. V iņa dievināja Lūkasu un bija laimīga. Viņš pusi no laika pavadīja Romā un pusi -Minhenē, un šķita, ka viss ir kārtībā, tikai palika fakts, ka viņš ir oficiāli precējies.

- Vai rr kāda cerība, ka viņš drīz šķirsies? - māte pajautāja, un Izabella papurināja galvu.

- Nedomāju vis Manuprāt, viņa sieva dara visu, lai tā nenotiktu.

- Vai viņa zina, ka Lūkasam ir otra ģimene? Di vi bērni Tas varētu šo to viņai nozīmēt.

Izabella pamāja ar galvu.

- Vēl ne. Bet Lūkass teica, ka pateiks viņai,

- Izabella, vai tu esi par to pārliecināta? - jautāja Sara. - Ko tad, ja viņš nekad nešķirsies un tu paliksi mūžam viena ar šiem diviem bērniem?

-Tad es mīlēšu viņus, būšu laimīga par to, ka man tic ir, tieši tāpat kā tu biji laimīga ar Filipu un Elizabeti, kamēr tētis bija prorn karā un tu pat nezināji, vai vēl kādreiz redzēsi viņu. Reizēm dzīve nedod nekādas garantijas, -Izabella teica. Viņa bija kļuvusi gudrāka. - Es pieļauju arī tādu varbūtību.

Sūra cienīja meitu, ka viņas dzīve noteikti nav parasta, taču ir godīga. Un pat Romas sabiedrība bija pieņēmusi notikušo. Izabella atkal strādāja veikalā, viņa turpināja veidot jaunus rotaslietu modeļus, un darījumi veicās labi. Viņa joprojām cerēja atvērt filiāli Minhenē. Varbūt viņa apprecēsies ar Lūkasu un viņi abi vadīs veikalu. Pilsētā bija daudzi vērā ņemami cilvēki un labs neieta tirgus.

Šķilšanās no Lorenco kļūs oficiāla gada beigās, tas nozīmēja, ka jaunajam bērnam nebūs viņa uzvārds, un arī to Izabella bi ja gatava pārciest. Sara vairs neraizējās par meitu, kad Izabella kopā ar Adrianu devās mājup. Pēc tam, palikusi viena, Sāra atkal domāja par to, kāds īpatnējs mūžs ir katram viņas bērnam. Interesants, bet nekādā ziņā nevienam no viņiem tas nebija viegls.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Pčc trim gadiem Ksavjē sekmīgi beidza Jeilas universitāti, un gandrīz visa ģimene bija aizbraukusi uz izlaidumu, Sara un Emanuēla devās abas kopā. Džulians ari bija ieradies kopā ar Maksi, kuram bija četri gadi un kurš postīja visu, kam vien tika klāt, Izabella ari bija atbraukusi, taču bez bērniem, Viņa atkal bija stāvoklī, un visi jau bija pieraduši viņu tādu redzēt. Šis bija viņai trešais bērns četru gadu laikā. Adriana un Kristiāns bija Minhcnē pie Lūkasa. Lūkass joprojām nebija šķīries, bet Izabellai šis stāvoklis nesagādāja lielas grūtības. Kā jau bija gaidāms, Filips un Ivonna nebija pūlējušies ierasties Ivonna bija kādā Šveices kūrortā, un Filips aizbildinājās ar darbu, bet viņš bija atsūtījis Ksavjē pulksteni no “Vitfīida” jaunās kolekcijas. Tā metus bija taisījis Džulians

Ceremonija Jcilā bija tīkama, un pēc tam visi devās uz Ņujorku. Džulians zobojās, ka brālim tagad irīstais laiks atvērt “V ari Ida” filiāli Ņujorkā, un Ksavjē diplomātiski atbildēja, ka varbūt kādu dienu to darīs, bet viņi visi zināja, ka vispirms Ksavjē grib apceļot pasauli, Tūlīt pēc Ņujorkas viņš grasījās doties uz Botsvānu Viņš lidos uz Londonu un tad uz Keip-taunu. Nākamajos gados viņš gribēja sameklēt “Vitfilda” veikalam dažādus retus dārgakmeņus. Varbūt pēc tam viņš apmetīšoties kaut kur uz mierīgu dzīvi, bet viņš to nevarēja droši apsolīt. Ksavjē pārāk labi jutās džungļos ar mugursomu plecos, lai apgrūtinātu sevi ar atbildību par lielu veikalu. Ksavjē labāk patika būt dabas pētniekam. Tas viņam bija vairāk piemērots, un ģimene viņu tādēļ cienīja, lai gan viņš neapšaubāmi atšķīrās no viņiem visiem.

-Manuprāt, vainīga ir tā kovboju cepure, kuru tu valkāji zēna gados, - ķircinājās Džulians. - Tā kaut ko nodarījusi tavām smadzenēm.

- Droši vien, - Ksavjē smaidīja labsirdīgi kā vienmēr. Viņš bija izskatīgs puisis, no visiem viņš visvairāk līdzinājās Viljamam, taču raksim a ziņā bija pavisam citāds, Jetlā viņam bija interesanta draudzene, kura rudeni dosies uz Hārvardu studēt medicīnu, bet pagaidām bija piekritusi braukt Ksavjē līdzi uz Keiptaunu . Taču viņš neplānoja darīt neko nopietnu, izņemot, protams, savus ceļojumus. Arī viņa kaisiība uz dārgakmeņiem bija nopietna. Sara bija uzlikusi milzīgos smaragda gredzenus, kurus Ksavjē bija viņai uzdāvinājis. Viņa valkāja tos gandrīz katru dienu, un tie Sūrai ļoti patika.

Izabella un Džulians nolīga Maksim auklīti un tovakar pasēdēja “Bemelmana” bārā, restorāna turpat blakus sēdēja Sara un Emanuēla, un klavieres spēlēja Bobijs Sorts. Ksavjē ar savu meiteni bija aizgājis pusdienās uz Grintčvilidžu,

- Kā tu domā, vai viņš tevi kādreiz apprecēs?- Džulians jautāja māsai, skatīdamies uz viņas piebriedušo vēderu, bet Izabella tikai pasmaidīja.

- Kas to lai zina? Mani tas pat vairs neuztrauc. Mēs taču dzīvojam tikpat kā precēts pāris. Viņš ir klāt, tiklīdz pēc viņa rodas nepieciešamība, un mēs ar bērniem esam pieraduši pie viņa nākšanas un iešanas. - Tagad Izabella daudz laika pavadīja Minhenē. Viss bija iekārtojies ļoti ērti, un pat Sara bija pieradusi pie šī stāvokļa. Lūkasa sieva jau divus gadus zināja visu par Izabellu, bet viņa tik un tā atteicās šķirties. Viņa ar vīru vadīja ļoti sarežģītu ģimenes uzņēmumu, un viņa darīja visu, lai vu am nebūtu brīvas naudas un lai abi paliktu oficiāli precēj ušies . - Varbūt kailu dienu. Bet pagaidām mums ir labi tāpat .

- Tu tiešām izskaties laimīga, - Džulians atzinās. - Es tevi apskaužu par šiem bērniem.

- Un kā ir ar tevi? Es Romā dzirdēju šādas tādas baumas.

-Nevajag jau visam uzreiz ticēt, - bet, to sacīdams, viņš

nosarka. Trīsdesmit sešu gadu vecumā viņš vēl nebija apprecējies otrreiz, bet viņš bija iemīlējies kādā sievietē.

- Labi, pasaki man patiesību! Kas viņa ir?

- Konsucla de !a Varga Kvesada. Vai tas tev kaut ko izsaka?

- Neskaidri. Vai viņas tēvs nebija sūtnis Londonā?

- Tā ir. Viņas māte ir amerikāniete, un viņa varbūt ir pat attālos rados ar mūsu māti.. Konsucla ir brīnišķīga, es ar viņu iepazinos pagājušo ziemu Spānijā. Viņa ir māksliniece. Bet viņa ir arī katoliete, un es esmu šķirtenis. Man šķiet, ka viņas vecāki nebija par to sajūsmā, kad viņa tiem pastāstīja par mani.

- Bet tu jau neesi laulājies katoļu baznīcā, tatad viņu acīs tu nemaz neesi bijis precējies. - Tagad, šķīrusies no Lorcnco, Izabella bija eksperts šādos jautājumos. Vismaz šī viņas dzīves epizode bija laimīgi noslēgusies.

- Tiesa. Bet viņi tik un tā ir piesardzīgi. Konsuelai ir tikai divdesmit pieci gadi, un, Izabella, viņa ir tik mīļa, viņa tev noteikti iepatiksies^1 Viņa dievina Maksi, un viņa apgalvo, ka pati vēloties kādu duci bērnu, - Džulians parādīja māsai fotogrāfiju, uz kuras Konsuela pati izskatījās kā maza meitene. Brūnas, lielas acis un gari, brūni mati, gluda olīvkrāsas sejiņa, kas darīja meiteni ļoti eksotisku.

- Vai tev tas ir nopietni? - Ja tā, tad šīs ir pirmās lielās saistības kopš Ivonnas. Ilgu laiku Džulians bija tikai spēlējies ar sievietēm.

- Es gribētu, lai tas būtu nopietni Bet es patiešām nezinu, ko par to teiks viņas vecāki. Un viņa pati.

- Viņiem būtu jājūtas laimīgiem. Tu esi visjaukākais vīrietis, kādu es pazīstu, Džulian, - Izabella teica un maigi noskūpstīja brāli Viņa vienmēr bija Džulianu mīlējusi

-Paldies!

Nākamajā rītā visi atkal aizlidoja kā putni katrs uz savu ligzdu Džulians uz Parīzi un pēc tam uz Spāniju, Izabella uz Mmheni, lai būtu kopā ar Lūkasu un bērniem, Sara un Emanuēla - atpakaļ uz Parīzi. Un Ksavjē ar savu draudzeni - uz Keiptaunu.

- Kādi mēs esam migrētājputni, - Sara sacīja Emanuelai.

- Es gan tā neteiktu! - Emanuēla pasmaidīja. Viņa grasījās doties garā atvaļinājumā kopā ar savu finansu ministru. Tagad beidzot bija nomirusi viņa sieva, un viņš bija bildinā jis Emanuēlu Pēc visiem šiem gadiem t as viņai nāca kā negaidīts pārsteigums. Bet viņa juta kārdinājumu apprecēties V iņi bija kopā jau tik ilgi, un Emanuēla viņu patiesi mīlēja.

- Tev jāprecas ar viņu, - Sara mudināja, kamēr abas dzēra šampanieti un ēda kaviāru.

- Pēc visiem šiem gadiem var izrādīties, ka respektabli-tātes aura ir manam organismam pārāk liela slodze

Sara noglāstīja viņas roku un plati pasmaidīja.

-Tomēr pamēģini!

Kad lidmašīna bija nolaidusies, Sāra brauca atpakaļ uz pili, domādama par visiem saviem bērniem. Viņa cerēja, ka Izabellai nebūs tik ilgi jāgaida uz kāzām kā Emanuelai. Sāru uzjautrināja fakts, ka Emanuēla tagad būs precēta sieva... viņas tik ilgu laiku bijušas draudzenes... tik daudz ko sasniegušas... tik daudz ko abas kopā iepazinušas.

Trīsdesmit otra nodaļa

Sara lēni piegāja atpakaļ pie loga, lai vērotu bērnus. Cik jocīgi viņi bija... cik dažādi.. cik mīļi 1 Viņa smaidīdama noskatījās, kā tie i/kāpj no savām mašīnām Filips un Ivonna no rolsroisa; Ivonna, kā vienmēr, izskatījās skaista un pārāk grezni tērpusies, ar pārāk daudzām dārglietām rotājusies. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņa vēl nebija novecojusi un izskatījās pēc divdesmitgadīgas meitenes, bet viņai vajadzēja krietni piestrādāt, lai to panāktu. Viņa domāja tikai par sevi un par to, ko viņa grib, nc par vienu citu. To Filips tagad jau bija sapratis. Pēc deviņu gadu kopdzīves viņš joprojām bija aizrautīgi iemīlējies sievā, bet hercogieni apmierināt nebija viegli. Brīžiem Filipam šķita, kaDžulians laimīgi ticis no viņas vaļā. Viņš tad jutās vīlies.

Tūlīt pēc viņiem ieradās Izabella kaut kādā dīvainā automašīnā, kuru viņi bija noīrējuši lidostā. Viņa un Lūkass cēla no tās ārā bērnu ratiņus un velosipēdus un citas mantas. Viņiem līdzi bija visi trīs bērai un vēl divi Lūkasa bērni no pirmās laulības. Izabella paskatījās augšup uz Sūras logiem, it

kā nojaustu, ka māte tur stāv, jo redzēt viņa Sāru nevarēja. Izabella uzsmaidīja Lūkasam, kad viņš iedeva tai bērnu un pats ar somām devās uz pils durvīm. Bērni, skaļi sarunādamies, skrēja augšup pa kāpnēm, brīnīdamies, kur gan palikusi vecāmāte. Izabella bridi stāvēja un ieklausījās atbalsīs. Viņas kāzas ar Lūkasu beidzot bija notikušas.

Džulians atbrauca ar mersedesu, kuru viņam bija uzdāvinājis sievastēvs Tā bi ja briesmīga mašīna, kam pastāvīgi bija vajadzīgs remonts, bet tā izskatījās skaista un tajā varēja ietilpināties visa ģimene. Konsuela turēja aiz rokām divas mazas meitenītes, kuras smējās un izskatījās pilnīgi pēc tēva. Džulians pats uzjautrināja Maksi, kurš bija deviņus gadus vecs un ļoti simpātisks zēns. Kad Konsuela pagriezās, varēja labi redzēt viņas atkal piebriedušo vēderu, kuru smalkais augums nesa pavisam graciozi. Ģimenes pieaugums bija gaidāms rudenī. Trešais bērns četros gados Džulians un Konsuela tiešām velti laiku netērēja.

Un tad beidzot - Ksavjē ar savu mugursomu vecā džipā, kuru viņš bija no kāda aizņēmies Ksavjē bija krietni iededzis un izvērties par spēcīgu vīru. Sāra skatījās uz viņu, atmiņās iegrimusi. Ja drusku pievēra acis, tad tas bija Viljams, kas nāca pie viņas.

Skatoties uz bērniem, viņa domāja par vīru, par kopā pavadīto mūžu, par pasauli, kuru viņi bija ap sevi radījuši, par bērniem, kurus bija mīlējuši un kuri bija paši devušies savā dzīvē, klupuši uid atkal, piecēlušies uz kājām Viņi visi bija stipri, mīļi cilvēki Daži vairāk, daži mazāk. Dažus bija grūtāk izprast, dažus - vieglāk gan izprast, gan mīlēt Bet Sara mīlēja viņus visus. Un, atkal iedama garām galdam, uz kura bija fotogrāfijas, viņa apstājās, lai paskatītos uz tām visām Viljams.. Joahims un Lizija arī viņi bija Sāras sirdi Vienmēr tur būs. Un vēl tur bija viņas pašas fotogrāfija,

kad viņa gulēja mātes rokās . tikko piedzimusi... pirms septiņdesmit pieciem gadiem

Neiedomājami ! Tas bija pārsteidzoši, cik ātri viss pagājis, kā mirkļi aizskrējuši. , labie un sliktie, vājums un spēks, traģēdijas, u/.varas un zaudējumi.

Tad viņa izdzirdēja klusu klauvējienu pie durvīm. Tas bija Maksis ar abām savām māsiņām.

- Mēs tevi meklējām, - viņš satraukts teica.

- Es tā priecājos jūs redzēt! - Sara uzsmaidīja viņam un devās pretim, izskatīdamās stalta un stipra. Viņa strauji apkampa zēnu un tad noskūpstīja abas meitenes

- Daudz laimes dzimšanas dienā! - viņi teica, un, pacēlusi galvu, Sara redzēja durvīs stāvam Džulianu, Konsuclu... un Lūkasu un Izabellu, Filipu un Ivonnu, un Ksavje... un, ja viņa aizvēra acis, viņa joprojām varēja saskatīt Viljamu. Sara varēja sajust Viljamu tur, kur viņš bija vienmēr, sev blakus, savā sirdī, katru brīdi.

- Daudz laimes dzimšanas dienā! - viņi visi sauca, un Sara uzsmaidīja viņiem, nespēdama noticēt tam, ka septiņdesmit pieci bagāti gadi pagājuši tik ātri.

Daniela Stīla

DĀRGAKMEņi

Redaktore G. Šiliņa Korektores L. Smilga Operatori l.Sahareva, I Smirnova,

A. Kalnietis, E. Brencis

Izdevniecība “Kontinents”,

LV-1080 Rīgā, Dzelzavas iela 87, lālr. 576610

Formāls 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā "Rota-3”, LV 1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № I i 1-3.

1

Spēle, kurli koka diskus ar nūju bula numurētu kvadrātu virzienā.

Content

Stīla Daniela Dārgakmeņi

Pirmā nodaļa

Otra nodala

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodala

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit trešā nodala

Divdesmit ceturtā nodala

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodala

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astota nodala

Divdesmit devītā nodala

Trīsdesm i i a nodala

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otra nodaļa

1