Adlere Elizabete

Dārgakmeņi

Elizabete Adlere

Dārgakmeņi

Ar mīlestību veltu savam vīram Ričardam un savai meitai Anabellai

I DAĻA

.

Prologs Bangkoka

Jaunā sieviete, kas pie viesnīcas “Oriental” izkāpa no taksometra, kurā darbojās gaisa kondicionētājs, bija slaida auguma, garām, brūni iedegušām, glītām kājām, vizošiem, melniem matiem, kas vijās ap pleciem, un seju, kurā eleganti bija sajaukušies austrumnieku un rietumnieku rases vaibsti. Par spīti versmainajai svelmei un mitrumam, viņa nelikās sakarsusi savā dārgajā lin-auduma kleitā, ar platmali galvā.

Nesteidzīgā solī viņa pagāja garām šalcošajai strūklakai un kvartetam, kas vestibilā spēlēja kamermūziku, un devās uz veikalu arkādēm dziļāk viesnīcā.

- Mana māsa šeit atstāja sainīti, - viņa sacīja pārdevējai senlietu tirgotavā. - Viņa lūdza mani to paņemt.

Nesot maisiņu, uz kura mirdzēja fosforescējošs uzraksts “Dzima Tompsona zīds”, jaunā sieviete dīki aizsoloja gar arkādi atpakaļ uz orhideju pārpilno terasi, no kuras pavērās skats uz Me-namčaoprajas upi, un pasūtīja tēju. Iepirkumu maisiņš gulēja viņai pie kājām uz grīdas, kamēr pati malkoja tēju un vēroja dzīvo satiksmi uz upes. Pēc pusstundas viņa pameta terasi, nokāpa līdz krastmalai, iesēdās ūdens taksometrā un aizbrauca centra virzienā.

Raitā solī attālinājusies no upes, viņa apturēja taksometru un lika sevi aizvest līdz viesnīcai “Dusit Thcinai”.

Dāmu istabā viņa uzvilka vienkāršu, baltu kokvilnas krekliņu un džinsus, rūpīgi salocīja eleganto, melno linu kleitu un ielika maisiņā, gludos matus saņēma zirgastē, sasēja ar baltu, elastīgu auklu un košāk uzkrāsoja lūpas. Ejot ārā pa viesnīcas pagalma puses durvīm, viņa uzlika “Ray-Bans” saulesbrilles - dārgās, nevis lētos pakaļdarinājumus, ko Bangkokā varēja nopirkt uz katra stūra, - un vēl vienam taksometram lika sevi vest uz Patpongroudu.

Šoferis mašīnas spogulītī viltīgi uzsmaidīja pasažierei. Viņš labi pazina Patpongu, trokšņaino rajonu ar “sarkanā luktura” bāriem, noplukušiem naktsklubiem, masāžas telpām un seksvei-kaliem; šoferim šķita, ka viņš zina, ar ko nodarbojas šī meiča. Brauciena laikā ignorējusi vīrieša mēģinājumus uzsākt sarunu, viņa samaksāja, atstājot pieticīgu dzeramnaudu, un, ne mirkli nešaubīdamās, droši aizsoļoja pa līkumoto un piegružoto ieliņu labirintu. Viņa apstājās pie pelēkas, šauras mājas kādā šķērsielā, kur tā cieši piekļāvās simtiem citu tādu pašu, un pārbaudot izlasīja notraipīto, ar piespraudi pie durvīm piestiprināto vizītkarti. Apmierināta ar iegūto informāciju, viņa pasteidzās garām klīnikai, kas piedāvāja ārstēt venēriskās slimības un citas seksuālās “ligas”, uzkāpa otrajā stāvā, nospieda durvju mikrofona pogu, pagaidīja atbildi un tad klusi nosauca savu vārdu. Durvis atvērās, kad viņa tām pieskārās, un jaunā sieviete ieslīdēja iekšā, cieši aizverot durvis.

Viņa atradās šaurā, tumšā gaitenī, kas viegli smakoja pēc urīna un ķimikālijām. Nešaubīdamās viņa devās pa garo gaiteni, kura otrā galā varēja saskatīt vēl vienas durvis, un atvēra tās.

Maza, jaudīga spuldzīte kvēloja virs noskrambāta rakstāmgalda, atstājot ēnā pie tā sēdošo vīru - milzīga, groteska cilvēka veidola karikatūru. Vīrietis pacēla galvu, atraujot skatienu no nelielas kaudzītes mirguļojošu akmentiņu, kurus viņš tobrīd pētīja, un sieviete spuldzītes gaismā ieraudzīja viņa seju.

- Nāciet iekšā un sēdieties, - viņš aicināja.

Pretīgumā saviebusi lūpas, atnācēja apsēdās pretī resnim. Viņa vaibsti atgādināja cūkas purnu. Mazās ačeles, kas gluži kā pelēki oļi bija iegrimuši tauku krokās, pārskrēja pāri apmeklētājai. Viņš runāja ar dobju rīkles skaņu.

- Es jau jums teicu - jūs velti tērējat laiku.

No līdzatnestajā maisiņā salocītā košā Taizemes zīda viņa izvilka melna ietinamā papīra murskulīti un sniedza resnajam vecim.

- Es tā nedomāju, Ebisa kungs, - viņa atbildēja, vērodama, kā vīrs attin papīru, un viņai nepaslīdēja garām izbrīna pilnā no-elšanās, kad viņš ieraudzīja, kas sainītī iekšā.

Uz mirkli resnis pievērsa apmeklētājai pētīgu skatienu, tad pievilka tuvāk jaudīgo spuldzi. Turot pie labās acs juveliera lupu, viņš kā zirneklis, kas sakampis skaistu tauriņu, savos resnajos, spalvainajos pirkstos grozīja dārgakmeni. Pēc brīža viņš atņēma lupu no acs un nolika vērtīgo akmeni uz melna samta paklājiņa. Tad atgāzās nobružātajā ādas atzveltnes krēslā un salika rokas uz milzīgā vēdera. Jaunās sievietes zilās, iegarenās acis pilnīgā klusumā satikās ar vīra skatienu.

Beidzot viņš tomēr atkal ierunājās:

- Visā pasaulē ir tikai viens šāda lieluma un kvalitātes smaragds. Un tas jau septiņdesmit gadus bija pazudis. Vai drīkstu jautāt, kur jūs to dabūjāt?

Viņa paraustīja plecus.

- Nedrīkstat vis. Teiksim tā, es nestrādāju viena. Manus partnerus ļoti interesējušu lēmums.

Telpā atkal iestājās klusums, kamēr Ebiss pētīja vispirms apmeklētāju, tad gigantisko smaragdu, kas gulēja starp viņiem uz galda.

- Šis ir ārkārtīgi smalki slīpēts akmens, - juvelieris pārtrauca klusumu. - Es neko vairs nevaru darīt, lai uzlabotu jau oriģinālo slīpējumu. Tātad? Ko tieši jūs no manis vēlaties?

Paliekusies uz priekšu, jaunā sieviete ar garu, sarkani lakotu nagu pieskārās akmenim un sacīja:

- Sadaliet to divos vienādos akmeņos. Lai būtu nevis viens, bet divi smaragdi.

Viņai šķita, ka juveliera svina smagajā skatienā pamanījusi nozibam kādu jūtu dzirksti. Tātad viņa pieķērusi vīru nesagatavotu, kaut kur viņa būtnes dzīlēs aizskārusi kādu jutīgu stīgu.

- Sadalīt šādu akmeni? Vai jūs esat traka? - Viņš pagramstī-jās pa atvilktni un izcēla pudeli viskija un nelielu notraipītu glāzi. Kā piedāvādams viņš pacēla pudeli, bet, kad sieviete noraidoši papurināja galvu, piepildīja glāzi līdz pašai malai un iztukšoja to ar vienu rāvienu. Viņš nekavējoties atkal piepildīja glāzi, un šoreiz apmeklētāja manīja, ka, ceļot glāzi pie lūpām, vīra roka trīcēja. Tieši trīcošo roku dēļ Ebiss, meistarīgais juvelieris, šobrīd sēdēja netīrā istabelē kādā Bangkokas šķērsielā, nevis Parīzē greznā kantorī, kas viņam kādreiz bija piederējis. Juvelieris ar nedrošu roku bija nulle. Un tomēr nebija neviena cita, kas varētu izdarīt to, ko jaunā sieviete lūdza. Tas bija risks, ko viņi bija pārsprieduši ne vienu reizi vien un ko bija sagatavojušies uzņemties.

- Es pazīstu šo smaragdu, - viņš teica, atkal grozīdams dārgakmeni resnajos pirkstos. - Eiropā tas nav redzēts kopš tā laika, kad lielā diadēma tika nosūtīta Kartjē pārveidošanai. Un tas bija pirms astoņdesmit gadiem. Deviņdesmit karātu smaragds, absolūti nevainojams... tas ir unikāls.

- Tieši tā. Tas ir unikāls, un tāpēc to viegli var pazīt. Mēs lūdzam jums, Ebisa kungs, atdot mums divus smaragdus, lai to nevarētu droši identificēt. Tomēr arī katra sadalītā akmeņa vērtība sniegsies miljonos.

Oļiem līdzīgajās acīs uzplaiksnīja alkatības liesmiņas. Juvelieris spožās gaismas staros grozīja smaragdu gan šā, gan tā, cieši pētīdams ar lupu.

Jaunā sieviete vēroja, saspringusi kā uzvilkta atspere. Juveliera lēmums viņai nozīmēs daudz, šeit viņa atradās tāpēc, ka Ebiss joprojām bija pasaulē labākais meistars, vienīgais, kurš varētu izpildīt viņas lūgumu.

- Mēs labi samaksāsim, - viņa klusi noteica. - Septiņi procenti.

Abu skatieni sastapās.

- Nekādas garantijas es nevaru dot, - viņš sacīja. - Jūs noteikti zināt, ka smaragdi ir vistrauslākie dārgakmeņi. Viens piesitiens - un no vērtīgā akmens paliks tikai druskas lētiem gredzeniem. Un vispār - šis smaragds vesels maksās nesalīdzināmi vairāk nekā divas puses.

Viņa atglauda gludos matus un viegli ar papīra kabatlakatiņu nosusināja sviedrus no pieres. Istabā nedarbojās gaisa kondicionētājs, un karstums un skābā dvaka jau sāka nomākt. Viņa skarbi pajautāja:

- Cik ilgā laikā to var izdarīt?

Meistara acis nozuda tauku krokās, kad viņš uzsmaidīja klientei.

- Piecpadsmit procenti, - viņš klusi pateica.

Kamēr sieviete, skatienu nenovēršot, lūkojās juvelierī, no viņa kakla cēlās smiekli, kas uzburbuļoja klepū. Viņi jau bija apsvēruši divas citas kandidatūras - juvelieri Izraēlā un vēl vienu meistaru Amsterdamā. Bija atlicis tikai Ebiss, vienīgā cerība.

- Desmit, - viņa noteica un piecēlās, miklajam krekliņam atraujoties no lāpstiņām. Ebiss cieši skatījās uz drebošajiem pirkstiem, kas turēja smaragdu. - Nezinu, - viņa kā šaubīdamās piebilda, - varbūt Amsterdama tomēr būtu labāks variants...

- Desmit, - Ebiss steigšus piekrita.

- Jums ir viens mēnesis darbam, - viņa sacīja, paņemdama maisiņu.

Resnim aizsitās elpa.

- Viens mēnesis? Izslēgts! Man nepieciešams iepazīties ar akmeni, izpētīt to, aplūkot katru šķautni... varētu paiet gads...

- Viens mēnesis - un desmit procentu. Tāds ir piedāvājums. Vai jūs to varat izpildīt vai ne?

Apmeklētājas sarkani lakotie nagi nervozi bungoja pa rakstāmgaldu, kamēr juvelieris satriekts cieši lūkojās viņā. Tad viņa acis atkal nozuda, sejā izplešoties skumjam smaidam.

- Uztversim to kā izaicinājumu, - viņš atbildēja.

Palocījusi galvu, viņa jau pagriezās uz durvju pusi.

- Mēs esam ļoti devīgi, Ebisa kungs. Tajā vietā, no kurienes nāk šis smaragds, ir vēl. Jūs varētu kļūt ļoti bagāts... ja tikai nebūsiet pārāk alkatīgs. - Viņas zilās, iegarenās acis nicīgi pārskrēja juveliera nosvīdušajiem, treknajiem vaigiem. - Un, ja tā tomēr notiks... mani partneri zinās, ko ar jums darīt.

Telpā palika izteikto draudu drūmā gaisotne, kad viņa izgājusi klusi aizvēra durvis. Veikli aizslīdējusi pa mikli smacīgo gaiteni un lejup pa kāpnēm, viņa kā ēna iejuka mutuļojošajā pūlī, kad Bangkokas trokšņainā nakts dzīve sita augstāko vilni.

1

Maskava

Kremļa plašā kabineta saimnieka sirmie mati liecināja ne tikai par daudzajiem nodzīvotajiem gadiem, bet arī par svarīgu amatu Politbirojā. Maršala Sergeja Solovska limuzīns ZIL nu jau labi sen brauca pa Maskavas ielu centrālo joslu, kas īpaši tika rezervēta politiskajai elitei. Protams, ne jau garajā izsūtījuma posmā uz Sibīriju Staļina režīma laikā un divus gadus, kad viņš tika izraidīts uz provinci, jo Bulgaņins, satrakojies savā varas apziņā un baudkārē, bija centies pavest Solovska sievu, jaunu, skaistu baletdejotāju, kas kategoriski noraidīja Bulgaņina tuvošanās mēģinājumus. Solovskis, ja ļautu, labāk būtu izvēlējies Sibīriju, jo valsts nomale bija drūms kakts, kas atgādināja bērnību, ko viņš labāk gan būtu aizmirsis.

Uz maršala rakstāmgalda gulēja katalogs ar skaistu dārglietu attēliem, kuras “Christie” pārdos izsolē Ženēvā. Turpat blakus atradās zīmīte, ko bija atsūtījis Solovska brālis un ienaidnieks ģenerālmajors Boriss Solovskis, VDK galva. Zīmītē bija minēts eksponāts piecpadsmitajā lappusē - liels nevainojamas kvalitātes smaragds bez ietvara. Maršals vēlreiz pārlasīja īso vēstulīti.

“Kaut arī šis akmens sver tikai nedaudz mazāk par pusi no Ivanovu smaragda, tomēr tikpat kā nav nekādu šaubu, ka tas ir Šā dārgakmeņa daļa. Tādas kvalitātes akmens pasaulē ir vienīgais. Mēs esam pārliecināti, ka smaragds sadalīts un tagad no tā mēģina atbrīvoties pa daļām; jādomā, ka otra puse atklātībā uzpeldēs tikai pēc ilgāka laika. Ja atceramies dimantus, kas tirgū parādījās pagājušajā gadā, šķiet, ka šis akmens nācis no tā paša avota. Mēs domājam, ka tiek izpārdoti Ivanovu dārgumi. Beidzot.”

Solovskis vēlreiz pameta skatienu katalogā un pārlasīja ziņas par eksponāta izcelšanos. Nebija minēts neviena cilvēka vārds. Smaragdam bija ļoti lakonisks paraksts - “Kādas dāmas īpašums”. Sergejs apsēdās un sāka pārdomāt. Viņš zināja, kam brālis dzen pēdas. Tas bija kaut kas vērtīgāks par smaragdiem un varenāks par Ivanovu miljardiem, kuri gulēja Šveices bankās un gaidīja, kad uz tiem kāds pieteiks savas tiesības. VDK gribēja atrast to, kas - vienalga, kurš tas bija, - pārdeva dārglietas, un atvest uz Krieviju, pirms kāds cits dabū šo tirgoni savās rokās. Turklāt Borisam Solovskim bija personiska interese.

Sergejs Solovskis nemierīgi izvilka pirkstus caur sirmajiem matiem. Ivanovu dzīvesstāsts neizdzēšami bija iededzināts viņa atmiņā. Pagātne beidzot bija viņu panākusi, un tagad - likteņa ironija - viņš bija tas, kam jāliek zobratiem griezties.

Nospiedis iekšējā telefona taustiņu, viņš lika sekretāram ataicināt savu dēlu, diplomātu Valentīnu Solovski.

Vašingtona

Slepenajā sanāksmē Baltajā namā piedalījās seši vīri: pats prezidents, Valsts sekretārs, aizsardzības ministrs, Bruņojuma regulēšanas un atbruņošanās aģentūras darbinieks, Centrālās izlūkošanas pārvaldes šefs un Nacionālās drošības padomes pārstāvis. Viņiem priekšā uz ovālā galda gulēja izsoļu nama “Christie” kataloga kopijas. Prezidents paskatījās uz Valsts sekretāru, bet klausījās Kelā Varenderā, talantīgā, spēcīgā, trīsdesmit astoņus gadus vecā vīrietī, kas jau tagad ieņēma nozīmīgu vietu Nacionālajā drošības padomē. Kels uzmanīgi laipoja starp Balto namu un Valsts departamentu un tika labi ieredzēts abās iestādēs. Viņu uzskatīja par vienu no Vašingtonas daudzsološajiem jaunajiem politiķiem.

Kels stāstīja, ka viņš, izliekoties par potenciālu pircēju, kopā ar ekspertu no Kartjē bijis “Christie's” namā Ženēvā. Eks-

pērts izpētījis smaragdu un droši apgalvojis, ka šis akmens nākot no Ivanovu dārgumiem.

- Smaragdi pazīstami ar savu trauslumu, - Kels turpināja,

- un dalīt tādu akmeni kā Ivanovu smaragds nozīmēja uzņemties lielu risku. Viss varēja beigties ar to, ka viņi dabūtu tikai miljoniem bezvērtīgu zaļa stikla skambu. Smaragdu dalījis sava amata meistars, un mēs zinām, ka pasaulē ir tikai trīs juvelieri, kas būtu gana prasmīgi, lai veiktu šādu uzdevumu - un turētu mēli aiz zobiem. Viens juvelieris dzīvo Amsterdamā, viens - Izraēlā un viens - Bangkokā. Esmu pārliecināts, ja jūs atrastu cilvēku, kas sadalīja akmeni, jūs nonāktu arī pie noslēpumainā pārdevēja, anonīmās “dāmas”.

Kels sniedza prezidentam reprodukciju no pabālējušas brūnas krāsas fotogrāfijas, kas uzņemta 1909. gadā Sanktpēter-burgā, Krievijā, un norādīja uz briljantiem rotātu galma diadēmu, kuras pašā centrā greznojās lielais smaragds. Viņš paskaidroja, ka nopietnā sieviete ar diadēmu galvā ir skaistā princese Annuška Ivanova savā kāzu dienā.

- Tomēr fakts paliek fakts, - prezidents sausi iestarpināja,

- ka īstenībā tikai dārgakmens anonīmā pārdevēja, lai arī kas viņa būtu, zina atbildi uz jautājumu, ko mēs cenšamies noskaidrot vairāk nekā septiņdesmit gadu. Un, ja Krievija pirmā dabūs viņu rokā, tad pasaules spēku samērs krasi nosvērsies tās labā. Sacīkstes sākušās, kungi. Lai arī ko tas prasītu, lai kur tas jūs aizvestu... atrodiet šo “dāmu”.

Diseldorfa

Garš, kalsns blondīns soļoja šurpu turpu pa greznu kabinetu “Arnhaltu uzņēmumos”, kuru pasaules mēroga darbība ietvēra dzelzs apstrādi, tēraudrūpniecību, ieroču ražošanu, kalnrūpniecību un celtniecību. Arnhalti nodrošināja ar bruņojumu itin visus karus, sākot no Napoleona laikiem, katru reizi atkal izejot uz skatuves arvien bagātāki un varenāki, neatkarīgi no tā, kurš gūst uzvaru vai kurš zaudē. Pasaules lielāko korporāciju vidū “Arnhaltu uzņēmumi” atradās pašā virsotnē.

Ferdijs Arnhalts pārtrauca nervozo so|ošanu un vērās ārā pa sava ārkārtīgi greznā kabineta logu, bet viņš neredzēja satiksmes samudžinājumus trīsdesmit stāvus zemāk. Viņa domas kavējās pie kataloga, kas, atvērts piecpadsmitajā lappusē, gulēja uz rakstāmgalda. Viņš zināja, ka smaragda īpašnieks apdraudēja Arn-haltu impērijas drošību un stabilitāti. Viņš apzinājās arī to, ja viņš atradīs “dāmu”, tad viņa uzņēmums kļūs par visbagātāko un varenāko uz zemeslodes. Tātad - visu vai neko? Viņam jāatrod šī sieviete, jānoslēdz darījums, pirms kāda cita ieinteresētā puse nav viņu vēl sameklējusi.

Zenēva

Džīnija Rīza saniknota staigāja gar viesnīcas “Ričmonda” ieeju. Viņa bija divdesmit astoņus gadus veca, gaišiem matiem un, kā māte reizēm jokojot bija viņu dēvējusi, “gandrīz neatvairāma”. “Ja vien tev būtu mazāks deguns,” viņa mēdza ķircināties, “un tavi mati būtu trīs toņus gaišāki, tu kļūtu par filmzvaigzni.” Protams, māte smējās un bija moža tikai labās dienās; lielākoties viņa ar Džīniju vispār nerunāja. Mamma bija nomirusi pirms dažiem gadiem, bet Džīnija domāja, ka viņa varbūt priecātos, ja redzētu, par ko kļuvusi viņas meita.

Ar gadiem Džīnijas sejas vaibsti kaut kādā veidā bija ieguvuši pareizās proporcijas. Viņas glītais deguns vairs nelikās pārāk liels smalkajai sejiņai, un burve frizētavā bija panākusi, ka viņas mati bija kļuvuši nepieciešamos trīs toņus gaišāki. Džīnija bija gara, ar skaistām kājām un savu “stilu”. Bet viņa nebija kļuvusi par filmu zvaigzni, kā sapņoja māte, Džīnija strādāja par reportieri amerikāņu televīzijas kanālā.

Parasti viņa stāstīja par politiskajiem notikumiem Vašingtonā. Gaidot, kamēr uzņemšanas grupa sagatavojas filmēšanai,

V

Džīnija dusmīgi apcerēja faktu, ka viņa atsūtīta uz Zenēvu ziņot par kādu triviālu notikumu. Viņa bija iecerējusi komentēt ārkārtīgi nozīmīgo prezidenta runu, ko viņš teiks naftas rūpniekiem Tek-sasā, bija izpētījusi visus materiālus, ieņēmusi savu nostāju... un tad producents pateica: tā kā viņa esot sieviete, tad dārglietas

būšot tieši viņas gaumē. Uz Teksasu producents bija aizsūtījis Džīnijas sāncensi Mikiju Longvertu, bet Džīniju - uz Zenēvu, un šajā reizē gandrīz pagaisa viņas sen apgūtā savaldība un viņai tikai ar mokām izdevās apspiest dusmu asaras.

- Kuru gan interesē, kādas dārglietas pērk vai pārdod bagātas sievietes? - viņa pārskaitusies iesaucās.

- Tur jau tas suns aprakts, - producents atbildēja ar tik kaitinošu smaidu, ka radās vēlēšanās viņam iespert. - Klīst baumas, ka Vašingtonu tas interesējot un Krieviju arī. - Viņš aizsteidzās priekšā nākamajam reportieres jautājumam, piebilzdams, ka iemeslu tam nezinot, bet viņai esot jādodas ceļā un tas jānoskaidro.

Un tā trīs dienas vēlāk Džīnija atradās Zenēvā “Christie’s” rotaslietu izsolē, kas notika viesnīcā “Ričmonda”. Viņas komanda bija nofilmējusi klientu ierašanos - neuzkrītošus, darījumiem piemērotos uzvalkos ģērbušos vīriešus, kas nopietnām sejām pētīja savus katalogus, un elegantas augstāko aprindu dāmas, kuras, tērpušās Šaneles kostīmiņos, noskatīja sevi profilā garajos spoguļos un ļauni aprunāja cita citu.

Tagad izsole jau bija beigusies un viņi filmēja viesnīcas priekšā. No ezera uzpūtušais vēsais vējš ieklupa Džīnijas gaišajos matos, un viņa nepacietīgi sapurināja galvu, starmešu spožajā gaismā samiegusi zilās acis.

- Tātad, - viņa iesāka, - atgadījās kaut kas pārsteidzošs, smaragds - “Kādas dāmas īpašums” - tika noņemts no piedāvājumu saraksta tikai īsu brīdi pirms izsoles sākšanās. Esot bijusi cerība šo dārgakmeni pārdot par vismaz septiņiem miljoniem, bet privātā sarunā piedāvāta nesalīdzināmi lielāka summa, tāpēc pārdevēja nolēmusi to pieņemt. Klīst baumas, ka par to samaksāts vairāk nekā deviņi miljoni dolāru. Bet kāpēc tik daudz? Eksperti mums paskaidroja, ka akmens ir nevainojamas kvalitātes un unikāls. Pilsētā klīst valodas, ka šis akmens varētu būt puse no Iva-novu smaragda, kas pēdējo reizi redzēts kņazienes Annuškas diadēmā. Viņa bija sieva vienam no bagātākajiem cilvēkiem cariskajā Krievijā... atļaujiet jums atgādināt, ka toreiz bija vairāk nekā divi simti šādu augstmaņu ģimeņu un visas tās bija ārkārtīgi bagātas. Bet kņazs Mihails - Miša Ivanovs - tika uzskatīts par bagātāku nekā pats cars. Sanktpēterburgā bieži stāstīta anekdote, ka caram šad tad aptrūcies kāds pārītis rubļu, jo viņam bijis jāuztur cara plašie zemes īpašumi, daudzie kalpotāji un zemnieki - tāpat arī viņu ģimenes. Bet Mišām Ivanovam tā nekad negadījās. Kaut arī viņam bijusi skaista sieva, kas naudu šķiedusi kā vienkāršus papīriņus. Annuška Ivanova bijusi mantrausīga žagata - viņai bijis jāiegūst viss, kas spīdēja. Savā laikā viņa bija pazīstama kā Kartjē labākā kliente.

Minētā smaragda vēsture ir tāda - to kādam no iepriekšējiem kņaziem Ivanoviem, kad tas ceļojis cauri Indijai, uzdāvinājis ma-haradža. Namatēvam, ar kuru tika risinātas sarunas par plašu ar minerāliem un rūdām bagātu zemesgabalu pirkšanu, kņazs bija atvedis pusdienu servīzi no tīra zelta. Negribēdams atpalikt no viesa, maharadža izrāvis milzīgu smaragdu no dārgakmeņiem piebārstītas galvasrotas, kas bija uz pieres viņa mīļākajam un dievinātajam, - Džīnija ieturēja pauzi un iesmējās, - mīļākajam un dievinātajam zilonim! Šķiet, maharadža šo radījumu mīlējis vairāk par savām daudzajām sievām, un - par godu kņazam Ivanovam -jāsaka, viņš prata šo dāvanu novērtēt ne tikai kā dārgakmeni, bet arī par to augsto stāvokli, kādā tika turēts zilonis. Acīmredzot krievu augstmanis bijis attapīgs biznesmenis un viņam izdevies pievienot ne vienu vien miljonu Ivanovu naudas lādēm. Mantas bijis tik daudz, ka pat pāris paaudžu kāršu spēlmaņu un uzdzīvotāju nespējušas tās iztukšot. Lai ar cik vieglu roku viņi naudu tērēja, šķiet, tās krājās arvien vairāk.

Vēlāk Kartjē lielo smaragdu Parīzē iestrādāja kņazienes diadēmā, žilbinošā rotā no apjomīgiem briljantiem, kas kopumā bija tik smagi, ka oficiālajos gadījumos, kad kņazienei diadēma bija jāvalkā, viņai sāka sāpēt galva.

Vai Ivanovi dzīvoja pārāk dižmanīgi? Tā varētu domāt, jo, kad atausa revolūcijas rīts, viņu greznais dzīvesveids un ekstravagantie īpašumi bija par iemeslu dzimtas traģiskajam galam. Kņazs esot sadedzis savā lauku muižā. Kņaziene kopā ar vīramāti un diviem bērniem, sešus gadus veco Alekseju un trīs gadus veco Kseniju, bēgusi, bet piesnigušā mežā viņus panākuši zemnieki. Visi esot nogalināti un viņu miesas atstātas vilkiem sa-plosīšanai. Kņazienes slavenā dārglietu kolekcija pazuda, arī lielā diadēma - līdz ar to maharadžas smaragds.

Vai šodien Zenēvā “Christie’s” izsolē tika pārdots gabaliņš vēstures? Vai atbilst patiesībai baumas, ka vairāku valstu valdības dzen tam pēdas? Ja tā ir, tad - kāpēc? Mēs zinām tikai to, ka smaragds pārdots privātpersonai, bet vai Krievijai? Varbūt Amerikas Savienotajām Valstīm? Anonīmā pārdevēja, kuru katalogā dēvē tikai par “dāmu” un kuru sargā noslēpumainības plīvurs, kas klājas pāri Šveices banku sistēmai, ir vienīgā, kura spētu atklāt Ivanovu bagātību noslēpumu. Ja ticam ļaužu valodām, šī bagātība droši ieslēgta banku seifos un katru gadu nes procentus, līdz pasaulē nebūs tai līdzinieces. Runā, ka bankā guļot miljardiem un miljardiem dolāru. Bet, kas zina atbildi, tas klusē. “Dāma”, kas šodien, pēc oficiālām ziņām, kļuvusi par deviņiem miljoniem dolāru bagātāka, ir tikpat izvairīga kā kņazienes Annuškas Ivanovas rēgs. Lai miers viņas pīšļiem.

Džīnija pagurusi nolaida lejā mikrofonu.

- Viss, zēni! - viņa uzsauca grupai. - Studijā es to izrediģēšu, bet tagad izmaksāšu jums pa kokteilītim. Esmu piekususi, man apriebušās šīs dārglietas un tenkas, un es labāk atrastos jebkurā citā vietā, tikai ne šeit.

Merilenda

Vecā dāma, kas piesaistīta pie lielā krēsla, sēdēja loga tuvumā, pastiepa trauslu, ar zilu vēnu tīklu klātu roku pret blakus stāvošo galdu. Nospiedusi pogu uz tālvadības slēdža, tādējādi apklusinot televizoru, viņa nogurusi atslīga pret atzveltni. Tātad tas beidzot ir noticis, viņa nodomāja. Visa šī slapstīšanās, visi šie gadi, kuros viņa ar sakostiem zobiem pūlējusies izpildīt solījumu, vienā dienā pielīdzināti nullei. Viņa bija brīdinājusi, bet šoreiz padoms netika ievērots. Un viņa labi apzinājās, ka tas darīts, lai sagādātu viņai - vecai, dzīves nogurdinātai sievietei - pārtikušu dzīvi. Ivanovu smaragda pārdošana bija mīlestības darbs, bet viņai tas vairs nebija vajadzīgs.

Viņa noklepojās, cenšoties ievilkt slimajās plaušās vairāk gaisa; šī darbība jau bija tik pierasta, ka viņa to vairs pat nepamanīja. Viņa domāja par jauno sievieti, kuru tikko bija redzējusi televīzijā un kura runāja par Ivanoviem tik bezpersoniski, it kā šī dzimta būtu bijusi vienīgi bandinieki krievu šaha partijā. Bet patiesība bija pavisam citāda. Viņa gan zināja, jo bija tur piedalījusies. Un viņa zināja arī to, pēc kā dzinās starptautiskās lielvaras, - ne jau pēc miljardiem dolāru un dārglietām. Viņi bija uz pēdām noslēpumam, atbildi uz kuru zināja tikai viņa, Misija O’Braiana, viņa, kurai Krievijas čigāniete pirms daudziem gadiem pareģoja, ka uz Misijas pleciem gulsies milzīga atbildība. Atbildība, kas, iespējams, pārveidos pasauli.

Atvērusi blakus novietotā galdiņa atvilktni, Misija izņēma smalki izvītu sudraba rāmi, kura malas greznoja bieza emalja. Pašā augšā to rotāja Ivanovu ģerbonis - vilka galva un piecas briljantu putna spalvas, ko savienoja rubīni uz safīrzila fona. Sīciņiem krievu alfabēta burtiem bija uzrakstīts dzimtas moto -“Cīnītāji par taisnību un godu”. Pacēlusi tuvu pie acīm. Misija pētīja pabālējušu brūnas krāsas fotogrāfiju, kurā varēja redzēt kņazu Mihailu Aleksandroviču Ivanovu, viņa priekšgājēji kopš Pētera Lielā laikiem bija kalpojuši visos Krievijas impērijas galmos. Patlaban viņa atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi šo vīrieti plašajā Sanktpēterburgas savrupnama foajē. Mājas krāšņuma apburta, meitene bija palikusi stāvam pie durvīm, neuzdrīkstēdamās iet tālāk. Viņas skatienu kā magnēts saistīja slaids, gaišmatains, skaists vīrietis, kas stāvēja uz marmora kāpņu augšējā pakāpiena un vienu roku turēja uz liela dzintarkrāsas suņa kaklasiksnas. Kopš tā laika Misija nemitējās prātot, vai laiks, viņu skatieniem sastopoties, tiešām apstājās.

Nopūtusies vecā sieviete noglabāja atkal fotogrāfiju atvilktnē. Nekad savas garās, notikumiem bagātās dzīves laikā viņai nebija ļauts to atklāt citu acīm. Septiņdesmit gadus Mišas seja kopā ar viņa noslēpumiem bija bēdzināta no ļaudīm.

Toreiz, protams, viņa vēl bija Veritija Bairone, bet kņazs viņu allaž sauca par Misiju, un viņa dobjajā balsi skanēja īpašs maigums, kas lika tirpām skriet pa muguru. Viņa bija mīlējusi šo krievu augstmani toreiz un mīlēja vēl tagad, vairāk nekā jebkuru citu vīrieti savas nemierīgās dzīves laikā. Un kādu dienu, pavisam drīz, ja debesis tiešām pastāvēja, kā viņa tam ticēja, viņi atkal būs kopā, abi jauni un skaisti, un viņu mīlestība nedzisīs nemūžam. Tikai tad viņai, protams, būs jāpasaka kņazam, kas noticis. Viņai būs jāpaskaidro, ka centusies turēt savu solījumu.

Bet viņa zināja, ka pirms nāves būs jāatklāj savs patiesais dzīvesstāsts pēdējam vēl dzīvajam cilvēkam, kurš viņu no tiesas mīlēja. Tam, kurš pārdeva dārglietas un tik naivi izraisījis starptautisku krīzi.

Misija nopūtās, atcerēdamās nakti, kad beidzās viņas vecā dzīve un sākās jaunā. Viņas prātā šī nakts bija iegūlusi tik skaidri, ka pat laikam nebija pa spēkam aptumšot atmiņas par šausmām un vainas apziņu, tik dziļu, ka viņa vēlējās, kaut ari viņa varētu mirt, tad tās tiktu apglabātas līdz ar viņu.

Misija nešaubījās, ja tagad aizvērtu acis, šī aina atkal līdz pēdējam, šaušalīgajam sīkumam ataustu atmiņā, nemainīgi kā ikkatru nakti viņas garajā mūžā.

2

Krievija, 1917. gads

Cik Misija spēja atcerēties, tā bija melnākā nakts viņas mūžā. Vecās kamanas bez trokšņa traucās pa neredzamu, šauru ceļu, kas gar bērzu birztalām vijās uz mežu. Pēc brītiņa acis aprada ar tumsu un viņa varēja saskatīt baltu sarmas maliņu ap katru koku un ledus kristāliņus uz kažokādas segas, kas bija uzvilkta līdz degunam, lai viņa nesaelpotos salto gaisu. Tad piepeši bērzi saplūda ar skujukokiem un viņi jau atradās mežā. Misija vairs neredzēja itin neko, tikai melnu tumsu, biezu un sataustāmu kā sasalušu samtu.

Milzīgais kurts Viktors bija kņaza Mihaila mīļākais suns, ar masīvu galvu un biezu, pinkainu kažoku, kā jau īstam sensenas krievu medību suņu sugas pārstāvim pienākas; tas bija audzināts ne tikai izcelt lapsas, bet arī dzīt pēdas vilkiem. Viktors reti bija redzams bez saimnieka, bet šobrīd tas lēkšoja priekšgalā, vadīdams suņu pajūgu cauri mežam pa apledojušo taku, ko saskatīt spēja tikai dzīvnieka acis.

Neviens nerunāja. Dzirdēt varēja vienīgi metāla slieču griešanos ledū un suņu smago elsošanu. Un tumsu.

Misija domāja par vakar nosvinēto astoņpadsmito dzimšanas dienu. Pār “Varišņju”, Ivanovu skaisto lauku muižu, bija klājies baiļu un drūmu nojautu mākonis, un, par spīti šampanietim un Mišas brašajam smaidam, viņa zināja, ko jaunais kņazs bija domājis. Ka šīs būs pēdējās svinības jaukajā namā. Tā varēja būt pat pēdējā reize, kad viņi visi ir kopā. Iespējams, ka viņi “Varišņju” - un cits citu - vairs nekad neredzēs.

Vairums kalpotāju jau bija aizbēguši, palika tikai šefpavārs un kņazienes Annuškas istabene; abi viņi bija franči un tāpēc uzskatīja, ka stāv pāri “zemnieku dumpim”. Bet vakar ari viņi, izpildot Mišas pavēli, ar vilcienu devās uz Baltijas jūras ostu Tallinu, kur viņus gaidīja vietas uz kuģa, kas devās uz Eiropu. Misija bija atteikusies viņiem pievienoties. Kopš tēva nāves viņai īstu māju Anglijā nebija, turklāt meitene bija bezcerīgi iemīlējusies Mišā Ivanovā. Un tagad viņa, lai glābtu savu dzīvību, bēga no boļševiku revolucionāriem, kas trakoja valstī, slepkavodami un laupīdami bez žēlastības.

Viņai uz pleca noslīga Ksenijas galviņa, un Misija pateicās Dievam, ka bērns aizmidzis. Nogrimusi sapņu pasaulē, meitenīte nejutīs pieaugušo bailes. Tomēr Ksenijas svars neērti spieda lielo diadēmu pret Misijas ribām.

Kņaziene Annuška nepieļāva domu, ka varētu atstāt savas dārglietas. Viņas skaistajā guļamistabā viss bija sagriezts kājām gaisā. Pasakainie Parīzes tērpi nevērīgi samesti gulēja uz gultas un krāšņās kažokādas nepacietībā bija izsvaidītas pa grīdu. Dārglietu lādes pelēkās zamša atvilktnītes bija vaļā, vecā bērnaukle steidzīgi kleitu apakšmalās un ņieburos iešuva rubīna gredzenus, safīra piespraudes, briljantu kaklarotas un pērļu virtenes. Pat Ksenijas mazā vilnas priekšautiņa malā tika iestrādāti briljanti. Pati savām rokām Annuška atlauza diadēmas abus galus, līdz galvasrota gludi iekļāva Misijas slaido vidukli. Pirms gada Kartjē to bija salabojis. Miša nebija ņēmis vērā juveliera ieteikumu izmantot platīnu un licis lietot gandrīz tīru zeltu, lai diadēma būtu tāda kā oriģināli darināta. Viņam pat prātā nevarēja ienākt, ka mīkstais zelts būs tik noderīgs.

Annuška bija diadēmas galus sasējusi kopā ar lenti Misijai ap vidu; “kā dārgakmeņu korseti” - viņa smiedamās bija iesaukusies. Kņazienes skaistās acis bija mirdzējušas spožas kā dārgakmeņi un kviešu dzeltenie mati izjukuši krita pār pleciem, bet Misija zināja, ka Annuška Ivanova staigāja kā pa naža asmeni starp pacilātību un izmisumu. Misija tumsā uzmeta skatienu Mišas sievai, prātodama, kādas domas šobrīd raisās viņas galvā.

Annuška sēdēja klusēdama, viņas sešus gadus vecais dēlēns Aleksejs bija iebāzis degunu mātes mīkstajā sabuļādas apmetnī, kuru viņa bija aplikusi, lai gan Miša iebilda, ka drošības dēļ viņām jāģērbjas kā zemniecēm un kalpu sievām.

- Nieki, Miša, - viņa bija attraukusi, paņemot pušķīti muižas lielajās siltumnīcās īpaši kundzei audzētu vijolīšu pušķīti un piespraužot to sev pie pleca. Iedomīgi izslējusi zodu, viņa vērās vīrā ar to savādi skaisto, daļējo smaidiņu, kas Misijai allaž likās atklājam mazliet tērauda. - Padomā pats, - viņa bija teikusi, - kas gan uzdrošināsies kaut pirkstu piedurt varenākā Krievijas kņaza sievai?

Ciešāk apkampusi mazo Kseniju, Misija lūdza Dievu, kaut Annuškai būtu taisnība.

Mišas māte, atraitne kņaziene Sofija, nopūtās, kad senlaicīgās kamanas, atsitušās pret kādu ledainu grambu, palēcās. Misija satraukta paskatījās uz viņu, bet cauri krītošajām sniegpārslām tik tikko spēja saredzēt sievietes seju.

Sofijai bija septiņdesmit pieci gadi, bet neviens nekad nedomāja par viņu kā par vecu sievieti. Protams, biezajos, melnajos matos vietām vīdēja sirmas cirtas, bet skaistais sejas veidols tāds arī bija saglabājies. Ada joprojām bija gluda, bet vērīgajām, tumšajām, no kāda čigānu senča mantotajām acīm nekas nepa-slīdēja garām nemanīts. Viņa bija lūgusies dēlam ļaut viņai palikt skaistajā lauku muižā, kurā pirms piecdesmit pieciem gadiem Sofija ieradās kā līgava, vai Pēterburgā, kur lielajā Pētera un Pāvila katedrālē bija apbedīts viņas mīļotais vīrs.

- Miša, es esmu par vecu, lai bēgtu, - viņa lūdzās dēlu, pirmo reizi atzīdama savu vecumu. - Ļauj man palikt kopā ar tevi, lai notiek kas notikdams. - Bet dēls atteicās klausīties mātes lūgumos, sacīdams, ka pats paliekot tikai tādēļ, lai redzētu, ka muiža netiek nopostīta. Viņš apgalvoja, ka nekādas briesmas nedraudot un ka pēc dažām nedēļām viņš pievienošoties ģimenei Krimā, tālā Krievijas dienvidu malā. Viņi abi zināja, ka Mihails melo, tomēr Sofija darīja, kā dēls vēlējās.

Sniegs krita arvien vairāk, pārvēršot blīvo tumsu virpuļojošās, baltās vērpetēs, bet Viktors tikai traucās uz priekšu, cauri

•;\\x

' v

sniegavētras plīvuram vicinot garo, izliekto, biezo spalvu klāto asti.

- Mēs noteikti braucam jau vairāk nekā pusstundu, - beidzot Sofija pārtrauca klusumu. - Mēs vairs nevarētu būt tālu no Ivanovskas stacijas.

Viņas vārdus nosmacēja strauji ievilkta elpa, jo tobrīd cauri naktij piepeši izlauzās šāvienu zalve un kamanu suņi salēcās uz augšu, kaukdami bailēs, kad smagais pajūgs nevadāms slīdēja pa ledaino taku. Uz mirkli Misijas acu priekšā pazibēja suņu pavērtās mutes un raustīgās mēles, tad kamanas ietriecās kokā un viņa tika iemesta sniega kupenā virsū Ksenijai.

No bailēm mutē saplūda smacējošs rūgtums, kad viņa gaidīja atskanam nākamo zalvi, kas noteikti nogalinātu viņus, kā bija nogalinājusi suņus. Tomēr viss palika klusu. Viscaur drebēdama, viņa tik tikko pacēla uz augšu galvu, cenšoties ko ieraudzīt cauri sniega virpuļiem. Annuška gulēja divdesmit soļu tālāk, un pat cauri biezi krītošajam sniegam Misija ieraudzīja, kā viņai zem galvas plešas asins peļķe, notraipīdama balto, ledaino paklāju. No Alekseja un Sofijas nebija ne miņas.

No meža puses atplūda rupjas, strīdā paceltas balsis un sniega čirkstoņa zem gājēju soļiem. Un pēkšņi uzspīdēja augšup paceltas degošas lāpas.

Misijai, skatoties uz nācējiem, pār muguru pārskrēja šermuļi. Tie bija nevis karavīri, bet kāds pusducis bārdainu zemnieku rupjās, notraipītās drānās un velteņiem kājās. Viņiem rokās bija ne vien šautenes, bet arī pudeles, un dažiem galvā bija dārgas kažokādu cepures. Viņi acīmredzot atgriezās no laupīšanas gājiena un tagad bija galīgi apdzērušies ar brāgu, kuras sīvā dvaka pārmāca pat priežu meža tīro smaržu. Misija cieši aizvēra acis, kad vīri sāka streipuļot uz viņas pusi, paslēpa seju un lūdza Dievu, kaut zemnieki nepamanītu auguma trīsas.

- Zemniece, - viens no viņiem krieviski nicīgi izmeta, savos nosmulētajos pirkstos paceldams viņas apvalkātā vateņa stūri, - to jau jūt pēc smakas.

Pārējie ierēcās smieklos.

- Deram, ka beigta, - kāds cits piemetināja. - Visa vienās asinīs... tomēr drošs paliek drošs...

Likās, ka ribas aiz sāpēm sasprāgs, kur smagi ietriecās zemnieka veltenis, bet bailes kliedzienu sastindzināja rīklē.

Sasalušajam sniegam zem kājām čirkstot, vīri devās tālāk. Augstu sacēluši liesmojošās lāpas, viņi sastājās ap Annušku. Viņas gaišie mati bija izrisuši pār tumšo sabuļādas apmetni, skaistajās ausīs un ap kaklu blāvi spīdēja milzīgas pērles. Gluži negaidīti jaunās kņazienes acis plaši atpletās, un viņa stīvi raudzījās ar savām zeltaini brūnajām, samtainajām acīm sešos ap viņu stāvošajos vīros rupjos zemnieku apģērbos.

- Es jūs pazīstu, - Misija dzirdēja Annuškas vārgo balsi, -jūs esat Ivanovu muižas mežstrādnieki. Tu, Mikojan, tu ar saviem bērniem nāci uz muižu svinēt Lieldienas... un tu, Ribakov, un tavs brālis...

- Gana! - par Mikojanu nosauktais iekliedzās. - Ivanovu muižā Lieldienas nekad vairs netiks svinētas. Muiža tagad pieder mums, tautai, revolucionāriem. - Viņš sagrāba Annuškas zīdainos matus savā netīrajā, tulznainajā rokā. - Un tādas sievietes kā tu tiks atdotas mūsu varoņiem ko papriecāties!

Annuškas sejā pazibēja sāpes, kad Mikojans parāva uz augšu viņas galvu un piegrūda viņai klāt savu raupjo bārdu.

- Bet vispirms mēs paši noskaidrosim, ko kņazs baudījis visus šos gadus, vai ne, biedri?

Pārējie smējās un pasniedza drosminiekam vēl vienu pudeli. Mikojans nevērīgi atgrūda Annuškas galvu atpakaļ sniegā, uzsēdās jāteniski viņai virsū un dzēra dedzinošo šķidrumu, līdz pudele bija tukša. Atklepojies viņš izspļāva krēpas. Annuška novaidējās un pagrieza projām savu asiņaino galvu. Mikojans atmeta sabuļādas apmetni, un jaunās sievietes acis šausmās iepletās, kad zemnieks lēnām stiprināja pie šautenes durkli.

Nakti pārcirta skaļš, spalgs kliedziens, un no meža pie mātes metās Aleksejs.

- Nē... nē... nē... - viņš kliedza. - Tā taču Maman, lieciet viņu mierā, ejiet projām...

Viri apcirtās, un visi pagrieza šautenes pret mazo cilvēciņu, kas, slīdēdams uz ledus, traucās pie savas mātes. Karstas asaras dedzināja Misijas acis, un viņa vēlējās, kaut būtu drosme pakustēties, lai varētu aizspiest ausis un nedzirdētu viru cietsirdīgos smieklus, kad viņi, sagrābuši Alekseju aiz apkakles, pacēla to gaisā kā ķepurojošos kucēnu, kamēr puisēns izmisīgi lūdzās likt mierā viņa māti.

Mikojans piegrūda durkļa galu zēnam pie krūtīm, un Alekseja zilpelēkās acis bailēs satumsa.

- Tad te nu ir pats jaunais kņazēns, kas sauc pēc mammas!

- Atlaidiet manu dēlu, - Annuška, cik vien cienīgi spēdama, vājā balsī pavēlēja, - vai arī, zvēru pie Dieva, mans vīrs liks jūs nopērt ar pātagām! Jūs karāsieties pie augstākā koka... visi kā viens...

Mikojans milzīgā smieklu lēkmē atgāza galvu.

- Skaties, kņaz! - viņš iebrēcās, pagrūdis Alekseju tuvāk mātei. - Tūlīt tu iemācīsies ko tādu, ko mājās, tajās varenajās pilīs, viņi tev nekad neiemācītu! Īstu dzīves mācību! Mācību par tādu vīru dzīvi, kas tūkstoš gadu savā sirdī nes naidu!

Aleksejs nodrebēja, kad Mikojans metās virsū Annuškai un vienā mirklī ar durkli pāršķēla viņas skaisto vilnas kleitu no kakla izgriezuma līdz apakšējai malai.

Mikojans apklusa, skatīdamies uz zemē guļošo kņazieni. Viņš nekad nebija redzējis sievieti, kuras gludo, zeltaino ādu ietērpj smalks zīds un mežģīnes.

Annuška aizvēra acis, viņas augums nodrebēja, kad pār to visā garumā pārslīdēja zemnieka netīrā roka. Nāsīs viņai iesitās dvakojošā elpa, kad Mikojana pirksti nežēlīgi saspieda krūti, un tūlīt atskanēja dusmīgs rēciens.

- Kas tad te mums ir? - Ar durkļa smaili viņš saplēsa zīdaino apakškreklu, un sniegā izbira paslēptie briljantu gredzeni un piespraudes. Mirkli valdīja pilnīgs klusums. Tad viņi visi metās virsū mirguļojošām balvām, aiz prieka skaļi izkliegdami neķītrības.

- Rotiņas, rotiņas... - viņi skandēja, bāzdami laupījumu kabatās un laiku pa laikam ieņemdami pa krietnam malkam pašte-cinatā degvīna. Tad viņi saskatījās, saprazdami, ka tur, kur bija šīs mantiņas, noteikti jābūt vēl.

Smiedamies viņi novilka Annuškai atlikušās drēbes, norāva no ausīm un kakla pērles, atplēsa sabuļādas apmetņa atšūto malu un saujām grāba dārglietas. Kad vīri bija beiguši, Annuška gulēja uz sava krāšņā kažoka driskām kaila, drebēdama no aukstuma, bailēm un sāpēm, ko radīja ievainojumi.

- Pievediet tuvāk puiku! - Mikojans iekārē degošām acīm pavēlēja, kad visi bija sagājuši ap kņazieni. Pār Alekseja sa-vaikstīto sejiņu straumēm plūda asaras, kad viņš klusēdams, galvu nodūris, stāvēja gūstītāju roku ciešajā tvērienā. Tad Mikojans sāka pogāt vaļā savu apģērbu, un Misijas plakstiņus dedzināja karstas asaras, kad viņa tos aizvēra, lai neredzētu tās šausmas, kas tagad notika. Bet pret skaņām - griezīgiem smiekliem, dzīvnieciskiem rūcieniem un Annuškas mokpilnajiem kliedzieniem -aizvērtas acis nelīdzēja. Un nerimstošās mazā zēna vaimanas: “Maman, ak, Maman...” Misija zināja, ja viņa pārdzīvos šo nakti, šīs skaņas paliks atmiņā visu atlikušo mūžu.

Viņi bija seši, un, iekams katrs no viņiem bija dabūjis savu tiesu, Annuška apklusa. Tad piepeši atskanēja viņas smiekli, mežonīgi, drausmi vājprāta smiekli.

Šādus smieklus Misija pazina. Tos viņa jau agrāk bija dzirdējusi - daudzas reizes. Bet šoreiz viņa priecājās, jo saprata, ka Annuška patvērusies pati savā pasaulē, kur neviens viņai nespēj piekļūt un neviens nespēj viņai nodarīt pāri.

- Izbeidz, kuce! - uzkliedza jāteniski virsū sēdošais vīrs, cieši skatīdamies upurī, neko nesaprazdams, bet smiekli nerimās.

Pacēlis šauteni, Mikojans notēmēja to starp Annuškas jaukajām, samteņu brūnajām acīm.

- Izbeidz, es saku! - viņš izgrūda piedzēruša cilvēka neskaidrajā balsī. Bet Annuška viņu nedzirdēja, un viņa nedzirdēja arī krakšķi, ko radīja lode, pāršķeļot viņas pieri un izdzēšot sievietes skaistumu sašķaidītu kaulu un asiņainas miesas putrā.

Iestājās klusums, kad vīri paskatījās vispirms uz Annušku, tad atkal uz Mikojanu, kurš joprojām turēja rokā šauteni ar kūpošu stobru. Zemnieks, kurš valdīja Alekseju, palaida zēnu vaļā, bet viņš nebēga projām. Zēns tikai stāvēja un mēmi skatījās savas mātes sejas atliekās.

- Nu un tad? - Mikojans izaicinoši noteica, paraustīdams plecus. - Kam tagad kārta? Viņa vēl ir silta... un tam, ko tu darīsi, seja nav vajadzīga.

Cinisku smieklu pavadīts, nākamais vīrs saguma pār An-nušku.

Misija paslēpa seju un lūdza Dievu. Viņa lūdza par Annuškas dvēseli un mazā zēna drošību, kaut arī, viņa nodomāja, varbūt Aleksejam labāk būtu mirt nekā redzēt to, ko šobrīd skatīja viņa acis.

Zemnieki dzēra un skaļi smējās, tāpēc nedzirdēja tuvojamies pakavu dimdoņu, bet Misija gan dzirdēja un cerību pilnu skatienu pūlējās kaut ko ieraudzīt starp kokiem. Varbūt tur traucās Miša, lai viņu glābtu?

Tautas revolucionārās armijas kapteinis bija apmēram trīsdesmit gadu vecs, gludi skuvies un kārtīgi ģērbies zilpelēkā mētelī un kažokādas cepurē. Abi jaunekļi, kas viņu pavadīja, bija kazaku formastērpos un jāja uz staltiem, spēcīgiem kaujas zirgiem, kas acīmredzot bija ņemti no paša cara pirmklasīgās kavalērijas staļļiem.

- Mans Dievs, - virsnieks nočukstēja, uz mirkli aizmirsis, ka Viņam vairs netic un ka uzticīgs viņš tagad ir tikai jaunajam režīmam un tā vadītājam Ļeņinam.

Vilkdams pistoli no maksts, viņš klusā balsī pavēlēja saviem pavadoņiem kāpt nost no zirgiem un nomērķēt, te pēkšņi pamanīja Alekseju.

- Pagaidiet, - viņš steigšus izdvesa. - Nešaujiet, tur ir bērns!

Mikojans ar pārējiem zemniekiem joprojām vāļājās pa sniegu; izkliegdami rupjības un smiedamies dzērāju smieklus, viņi skatījās, kā nākamais raušas virsū Annuškai.

Piepeši kapteinis metās uz priekšu, spēcīgi iesperdams tuvākajam šļauganajam rumpim.

- Augšā! - viņš norēca. - Rokas aiz galvas! - Mežinieki pārsteigti grīļodamies slējās kājās, kamēr kapteinis spēra ar kāju zemniekam, kas jāteniski sēdēja uz Annuškas auguma, bet jaunie leitnanti pacēla šautenes un nomērķēja.

It kā salauzis burvības varu, Aleksejs negaidīti traucās pie Misijas. Viņš nometās zemē blakus Misijai un abās rokās saķēra meitenes ledusauksto delnu.

- Misija, Misija, - viņš lūdzās, - palīdzi man, lūdzu, palīdzi, Misija, man tik ļoti bail...

Viņa vēl ciešāk aizspieda plakstiņus, no visas sirds ilgodamās saņemt Alekseju rokās, apskaut un mierināt, mēģināt atgriezt kādu saprāta drisku tajā murgā, ko viņš šobrīd pārdzīvoja, bet viņa zināja, ka arī šie vīri ir ienaidnieki. Citādi, tomēr ienaidnieki. Aleksejs jau nonācis viņu rokās, un, ja Misija censtos zēnu pasargāt, viņi atrastu arī Kseniju. Un viņa pārāk labi zināja, kāds liktenis gaidītu bērnus kā jaunā režīma gūstekņus. Viņa stiprināja sevi, atkārtojot, ka nevar palīdzēt Aleksejam, viņa nedrīkst to darīt. Viņai jāglābj vismaz Ksenija. Alekseja asaras svilināja Misijas rokas, un viņa klusībā lūdzās Dievu, lai viņai pietiktu spēka nepakustēties.

- Jūs, piedzērušie, netīrie kretīni! Jūsu vieta ir cūkkūtī pie pārējiem vepriem, - kapteinis auroja. - Nostādiet viņus rindā! -viņš pavēlēja saviem vīriem, kas, ar stobru galiem bikstīdami, nostādīja zemniekus grīļīgā ierindā.

Tad viņš deva nākamo komandu:

- Atvediet zēnu pie manis!

Jaunekļi aizveda Alekseju pie kapteiņa. Virsnieks aplūkoja mazo augumiņu no galvas līdz kājām, bet bērna seja bija pelnu pelēka un acis joprojām atspoguļoja šaušalas.

- Es pazinu tavu tēvu, - kapteinis beidzot sacīja. - Ja būtu varējis, es tev būtu aiztaupījis to, kas šonakt noticis. Bet, kas padarīts, padarīts, un tev tas jāuzņem kā īstam vīram. Tagad, zēn, es gribu, lai tu paskaties. Es tev tūlīt parādīšu, kā Tautas armija atriebj tavu māti. - Viņš dzedri noskatīja nelīdzeno gļēvulīgo zemnieku rindu, tos ļaudis, kuru dēļ revolūcija izcēlās. Tad pavēlēja: - Uguni!

Aleksejs ar rokām aizspieda ausis, lai klusinātu drausmīgos kliedzienus un lāstus, bet acis neaizvēra. Bērns vēroja, kā zemnieku augumi, ložu caururbti, lēnām griezās un locījās, viņš nogaidīja, līdz aprima pēdējās locekļu konvulsijas. Tad Aleksejs pacēla galvu un, ne vārda neteikdams, ieskatījās kapteinim acīs.

- Nāc, - vīrietis aicināja un pastiepa roku, - mums tagad jādodas projām. - Taču Aleksejs nepaklausīja, bet metās pie mātes. Uz ceļiem sakņupis, viņš maigi aptina tumšo sabuļādas apmetni ap mātes asiņaino, kailo augumu. Tad abās rociņās paņēma viņas nedzīvo, ledusauksto delnu un noklāja to skūpstiem. Nometies zemē, viņš paslēpa seju mīkstajā kažokā uz sievietes krūtīm un ieelpoja pazīstamo vijolīšu smaržu. Blakus Annuškai kā asins lāse sniegā gulēja rubīna gredzens. Zēna pirksti to instinktīvi satvēra.

No tāluma atplūda skaļa sprādziena dima, un debesis virs slaido egļu galotnēm pielija ar oranžu blāzmu.

- Viņi uzlaiduši gaisā “Varišņju!” - jaunais leitnants iesaucās.

- Stulbeņi! - kapteinis Solovskis dusmīgi izmeta. - Zemnieku pūlis nav valdāms. Viņi jāaptur, ja mēs kādreiz gribam sasniegt savu mērķi.

Aleksejs klusēdams vērās plaiksnījošās debesīs. Viņa seja nepauda itin neko, tajā neredzēja nejūtu ēnu. Viņš ieslidināja roku kabatā un ļāva tur iekrist gredzenam.

- Nāc! - kapteinis Solovskis vēlreiz uzsauca. - Tev tas viss jāaizmirst. - Viņu skatieni satikās. - Tevi tagad gaida pavisam cita dzīve, - jau skarbākā tonī viņš turpināja, - kas zina, varbūt tu palīdzēsi jaunajai Krievijai tapt par to lielvalsti, kas tā reiz būs. -Viņa smieklos ieskanējās ironija. - Jā, varbūt tu būsi jauna veida revolucionārs.

Aleksejs paklausīgi sekoja vīriem, kas devās pie zirgiem, un kapteinis Solovskis uzsēdināja zēnu sev priekšā uz segliem.

- Atstājiet līķus vilkiem, - iejājot mežā, viņš nevērīgi pateica saviem pavadoņiem. - Šaubos, vai rītausmā tie vēl tur būs.

3

Visu garo ceļu līdz Dvorskai, kas atradās trīsdesmit verstis uz dienvidiem, viņi nojāja soļos; Grigorijs Konstantinovičs So-lovskis turēja zēnu drošībā sev priekšā uz segliem. Viņš izvēlējās bīstamo, ar grūtībām saskatāmo ceļu, kas veda garām Ivanov-skas stacijai, kur sniegs bija aizputinājis sliedes, tikai semafors un dūmi no dzelzceļnieka namiņa iezīmēja vietu, kur atradās mazā Ivanovskas stacija. Līdz ar katru sperto soli kapteinis Solov-skis sacīja sev, ka ir muļķis.

Solovskis bija nesen radītās “sarkanās” armijas virsnieks. Skarbs vīrs, kas uzaudzis skarbos apstākļos, un viņa dzīvē nebija vietas maigākām jūtām. Vēl viena izdzēsta dzīvība, vai tā būtu paša vai kāda bērna, nespēlēja lielu lomu. Svarīga bija tikai boļševiku lieta, un kapteinim tā nozīmēja krievu tautu. Tomēr bezpalīdzība un šausmas puisēna sejā bija aizskārušas kādu stīgu bargā vīra sirdī. Tādu pašu izteiksmi viņš bija redzējis atspoguļojamies savā sejā, kad noskatījās, kā pirms četriem gadiem tīfa epidēmijā mirst viņa trīs mazie dēlēni. Viņam, lepnam četru veselīgu puišeļu tēvam, kas bija cerējis, ka viņa dēli kļūs par jaunās Krievijas sastāvdaļu, bija atlicis vairs tikai viens dēls. Un tobrīd mežā viņš gluži vienkārši nebija spējis nolemt drošai nāvei vēl vienu zēnu.

Šī doma Solovska galvā bija dzimusi pēkšņi. Viņš labi apzinājās, cik riskanta viņa rīcība un ka tā varētu likt šaubīties par viņa uzticību revolucionārajiem mērķiem, ja noslēpums nāktu gaismā, bet viņš diezgan ilgi bija pētījis cilvēka prāta norises, lai saprastu, ka risks tomēr ir minimāls. Viņš bija komandējis karavīrus, kas atgriezās no frontes pirmo līniju šausmām karā ar Vāciju, bija pētījis cietumniekus, kas pārdzīvojuši spīdzināšanu; tāpēc kapteinis zināja, ka šie ļaudis runāja maz un jautājumus neuzdeva. Tie, kuri izdzīvoja, turēja pašu pieredzēto šausmu un traģēdijas ainas dziļi ieslēgtas īpašos smadzeņu kambaros, kas nekad netiks atvērti. Tie, kuri atcerējās, sajuka prātā.

Dažas turpmākās nedēļas izšķirs kņaza Alekseja Ivanova likteni. Zēns aizmirsīs notikumu mežā, aizmirsīs, kas viņš bija un savu pagātni, kurā vēl nekrājās daudz notikumu. Viņš kļūs par revolūcijas laika bāreni un Grigorija un Natālijas Solovsku adoptēto dēlu. Vai arī zaudēs prātu. Lai tad notiek kas notikdams.

Solovskis bija no Sibīrijas, kur cilvēki norūdīti un izturīgi. Ja viņi tādi nebūtu, tad nevarētu izdzīvot. Šobrīd Solovskis mitinājās mazā provinces pilsētiņā Polockā, viņa sievas dzimtajā vietā kādā Baltkrievijas apgabalā, kur dzīve nebija tik skarba un dabas apstākļi maigāki. Bet tajās retajās reizēs, kad Solovskis atradās mājās un atpūtās kopā ar draugiem, ieturot maltīti un tukšojot neskaitāmas glāzes degvīna, viņš vienmēr atgādināja, ka, būdams “sibīrietis”, ir pārāks par viņiem. Kad spēcīgā dzira paņēma So-lovski savā varā, viņš mēdza pielēkt kājās un atkārtot kādu vecu teicienu. “Sibīrijā, ” viņš dārdināja, zemajam basam pieprasot vispārēju klusumu, “Sibīrijā četrdesmit grādi vēl nav sals.” Tad viņš ieturēja pauzi, noskatot sanākušos cilvēkus, tādējādi piesaistot sev viņu uzmanību. “Simt verstis nav attālums, pusstops šņabja nav mērs. ” Viņš pacēla glāzi, lai to no jauna piepildītu, un tad ar smaidu pabeidza: “Četrdesmit gadu sievietei vēl nav nekāds vecums. ” To izteicis, skaļu atzinības saucienu un smieklu pavadīts, viņš vienā malkā iztukšoja glāzi, bet pats sacītajam svēti ticēja.

Tagad izturīgajam, vecajam kavalērijas zirgam cīnoties uz priekšu caur sniegputeni, Grigorijs atcerējās šo teicienu. Pārslas sasala, vēl lidojot gaisā, un dzīvnieks slīdēja un klupa, grudzinā-ja un bailēs izvalbīja acis. Solovskis iesāņus paskatījās uz saviem vīriem; zem sniega kārtas viņus bija grūti pazīt. Tikai acis baltu.

sasalušu skropstu ielokā cieši lūkojās uz priekšu vētrā. Solovskis paraustīja plecus. Jaunībā viņš bija pārlaidis vēl briesmīgākas vētras. Viņi lēnām virzījās uz Dvorsku.

Viņš aptina kažoka apakšējo daļu ciešāk ap nekustīgā zēna augumu, kaut arī nezināja, vai atradenis ir dzīvs vai miris. Lēnām jājot cauri ledainajai naktij, viņš atcerējās savu bērnību un iedomājās, cik savādi dzīvē gadās - viņš, kura senči paaudžu paaudzēm bijuši zemnieki, tagad turēja rokās varena Krievijas kņaza dēla likteni.

Grigorijs bija piecpadsmitais bērns kādā zemnieku ģimenē, kas, cik vien jebkurš no tās locekļiem spēja atcerēties, dzīvojuši vienā sādžā. Solovski ar savstarpēju precēšanos radniecības saitēm bija saistīti ar ikvienu šīs sādžas iedzīvotāju, viņa tēvs bija apņēmis par sievu otrās - bet varbūt trešās pakāpes - māsīcu. Grigorija tēvs laida pasaulē pavisam sešpadsmit bērnu, no kuriem pieci pārcieta bērnību un izauga lieli, bet māte nenodzīvoja tik ilgi, lai kļūtu par babušku, vecmāmiņu. Viņa bija apprecējusies sešpadsmit gadu vecumā un trīsdesmit piekto dzimšanas dienu vairs nesagaidīja, kaut arī pirms tam jau bija izskatījusies pēc vecas sievietes.

Ģimene dzīvoja būdā, ko tēvs bija uzcēlis savai jaunajai sieviņai. Baļķus pa straumi atpludināja no plašās, bezgalīgās ziemeļu taigas izcirtumiem. Tuvākā pilsēta, Novonikolajevska, bija tikai tāda koka mājeļu grupiņa Obas krastos, un vienīgais attaisnojums pilsēteles eksistencei bija tas, ka šajā vietā nesen pabeigtā Trans-sibīrijas maģistrāle pa tiltu šķērsoja upi.

Vienas no pirmajām Grigorija atmiņām saistījās ar dienu, kad tēvs aizveda viņu uz staciju, lai noskatītos, kā no vilciena izkāpj pasīks, bārdains vīrietis. Vīra sejas bālums likās pieskaņojamies pelēkajām debesīm, kad viņš noskatīja drūmo ainavu un dažus nabadzīgos zemniekus, kas bija sanākuši viņu nopētīt. Atbraucēja skatiens pievērsās mazajam zēnam, un brīdi viņi grūtsirdīgi vērās viens otrā. Vīra seju iegaismoja skumīgs smaids, kad viņš sacīja: “Tu, puikiņ, esi Krievijas nākotne. Nekad to neaizmirsti.” Kad svešais atkal iekāpa vagonā un vilciens atstāja staciju, tēvs Gri-gorijam paskaidroja, ka tas bijis Vladimirs Iļjičs Ļeņins, kurš devies trimdā uz Sibīrijas taigu. Pēc daudziem gadiem, jau būdams students, Grigorijs izlasīja, ko todien Ļeņins bija rakstījis par Sibīriju. “Tā ir kails tuksnesis bez cilvēku mītnēm un pilsētām.” Un Grigorijs zināja, ka revolūcijas vadonim bijusi taisnība, jo tuksnesīgā ainava likās saplūstam ar mūžību un nekurieni.

Abas Grigorija vecākās māsas izgāja par sievām pie koku pludinātājiem un apmetās uz dzīvi tālu ziemeļos. Viņš nekad tās vairs neredzēja. Brāļi apprecējās ar māsīcām un sāka dzīvot augošajā Novonikolajevskā, abi strādāja uz dzelzceļa, bet, cik astoņus gadus vecais Grigorijs spēja spriest, nebija turīgāki kā viņu tēvs.

Lai arī zēnam nebija itin nekādas iespējas vērot dzīvi, kas atšķirtos no viņējās, tomēr dziļi sirdī urdījās nemiers, ka jābūt kaut kam labākam par šo zemnieku eksistenci. Dažkārt viņš mēdza stāvēt pie lielā dzelzceļa tilta pāri Obai, prātodams, kā tas uzbūvēts un kurš zinājis, kā uzkonstruēt tādu celtni, lai tā nesagāztos, un kā šie cilvēki tikuši pie tādām gudrībām. Viņš mēdza vērot pavisam reti braucošo vilcienu sastāvus, kā tie savā ilgajā ceļā no Maskavas izlocīdamies brauca pāri Obai, māja ar roku, līdz vilciens nozuda nebūtībā, un prātoja par pasažieriem, kuru sejas uz mirkli, pirms nozušanas citā pasaulē, bija pazibējušas viņa acu priekšā. Šie ļaudis nāca no vietām, par kurām zēns neko nebija dzirdējis, viņi sēdēja vilcienos, kas izbrauca no lielām pilsētām. Grigorijs pat nezināja, ko īsti nozīmē vārds “pilsēta”. Naktīs viņš gulēja nomodā un klausījās no tāluma atplūstošajos vilciena svilpienos, kas sēri noskanēja pār Sibīrijas kailajiem līdzenumiem, un, kad beidzot miegs guva virsroku, vilcieni vajāja viņu arī sapņos. Vilciens ar pasažieriem bija noslēpums, turklāt tāds, ko nabaga zēns necerēja izdibināt, jo bija tikpat neizglītots kā viņa senči.

Pēc vietējām paražām sešu gadu vecumā Grigoriju kopā ar vecākiem sādžas zēniem sūtīja ganīt govis, un, kad viņam palika astoņi, viņu paaugstināja par zirgu ganu. Sasniedzot sešpadsmit gadu vecumu, viņš varētu piedalīties shod, ģimenes sanāksmēs, un viņu uzskatītu par pieaugušu. Sādžas meiteņu mūžs veidojās citādi. Viņām uzticēja mājas darbus - atnest ūdeni no upes, savākt kurināmo un visādi palīdzēt mātei kopt saimniecību. Šajā nomaļajā sādžā skolas nebija, bet Novonikolajevskā gan staciju priekšnieku un dzelzceļa pārraugu bērniem viena bija uzcelta.

Kādu ziemas rītu Grigorijs nosoļoja divdesmit verstis līdz mazajai pilsētiņai un nostājās pie nelielās skoliņas durvīm. Klas-naja daina pārsteigumā cieši skatījās atnācējā. Savam vecumam Grigorijs bija mazs, bet spēcīgs zemnieku zēns ar muskuļotām kājām, viņš bija kārtu kārtām satuntuļots mājās austos apģērba gabalos - tradicionālajā kreklā ar augstu apkakli, platās biksēs un tādā kā mētelī. Apāvies viņš bija “vaļinkos”, filca velteņos, kas apsieti ar bērza lūkiem, bet melnajās, spurainajās uzacīs mirguļoja agrā rīta sala atstāta sarma. Toties par puišeļa uzņēmību neviens nešaubītos, viņš savām tumšajām acīm nenovērsdamies vērās skolotājā un teica, ka gribot “mācīties”.

- Bet ko tu, dēliņ, gribi mācīties? - skolotāja jautāja smaidīdama, jo no vecās podiņu krāsns plūstošais siltums bija izkausējis sarmu zēna uzacīs un tagad viņa seja bija norasojusi ar ūdens pilieniņiem.

Grigorijs to pat nemanīja.

- Visu, - viņš gluži vienkārši bija atbildējis.

Skolotāja apmierināta nopūtās. Vesels gads, kas veltīts, lai apmācītu negribīgus, jaunus puišeļus, kuri nesalīdzināmi labprātāk ziemā laidās ar kamaniņām no kalniņa un pikojās, bet vasaras siltākajās dienā nira upē, bija radījis tikai vilšanos izvēlētajā profesijā. Beidzot bija atnācis kāds, kas vēlējās vienīgi “mācīties”.

Sarunāja tā, ka ziemā Grigorijs apmetīsies skolotājas mazajā namiņā un gulēs uz Šauras koka lāviņas aiz podiņu krāsns, kas sildīja māju, bet vasarā viņš mitināsies uz lievenīša. Klasnaja dāmā mācīja lasīt un rakstīt, un, kad Grigorijs šo māku bija apguvis, skolotāja ar ģeogrāfijas un vēstures palīdzību viņam pavēra visu pasauli, asinādama zēna prātu ar matemātiku un zinātniskiem jautājumiem. Par to Grigorijs nesa skolotājai ūdeni un malku, ignorēdams pārējo bērnu nicinājumu, jo viņš darīja “meiteņu darbu”. Un laiku pa laikam Grigorija tēvs uz skolotājas durvju sliekšņa atstāja vērtīgus sainīšus ar svaigām olām un sviestu.

Kad Grigorijs jau bija sasniedzis gandrīz trīspadsmit gadu vecumu, skolotāja saprata, ka iemācījusi viņam visu, ko spējusi, bet zēns alka uzzināt vēl vairāk. Viņi pieteicās uz stipendiju konkursu kādā Maskavas skolā, to arī ieguva un pati “klases dāma” pavadīja savu izcilo skolnieku uz lielo pilsētu. Bet pirms tam viņa aizveda Grigoriju pie vietējā drēbnieka, uzņēmīga ebreja, kurš, Novo-nikolajevskai attīstoties, bija šeit atvēris savu darbnīcu. Šis vīrs uzšuva Grigorijam pirmās īstās bikses un svārkus, par kuriem samaksāja skolotāja. No lepnuma pietvīcis, jaunais censonis nozvērējās, ka viņš savai skolotājai kādu dienu visu atlīdzinās.

Pilsētas drānās neveikli juzdamies, Grigorijs beidzot sēdēja vilcienā, kas tik daudzus gadus bija traucies garām viņa dzīvei. Skolotāja aizveda jauno Solovski uz skolu, ziņkārīgo skolēnu acu priekšā uz atvadām sirsnīgi noskūpstīja un devās apciemot savu ģimeni Sanktpēterburgā. Grigorijs palika viens, pārbijies jaunajos apstākļos.

Novonikolajevskā šūtās drēbes nomainīja zilpelēks militāra piegriezuma formastērps, bet bailes tika paslēptas zem agresivitātes maskas. Tomēr arī tā neatturēja dusmu pietvīkumu, kad viņš dzirdēja, kā meitenes, liekuļoti kautrīgas brūnajās kleitās ar melniem priekšautiem, rokas mutei priekšā aizlikušas, ķiķina pārjauno “pāķi no mežiem”.

Mēnesi vēlāk netālu no Maskavas atceļā uz Sibīriju vilcienu sadursmē gāja bojā Grigorija dievinātā klasnaja daina, un pēc šīs ziņas saņemšanas arī viņš kādu laiciņu vēlējās mirt. Šī sieviete bija vienīgā saite starp Grigorija veco un jauno dzīvi, palicis viens, viņš vairs nezināja, kā tikt galā ne ar vienu, ne otru. Zēnu izglāba tikai dzelžainais pamats, par kādu bija kļuvusi viņa godkāre. Godkāre un brīnumi, ko viņš apguva klasē.

Skolas laiku Grigorijs izdzīvoja tikai tāpēc, ka turējās savrup, ignorējot smalko pilsētas bērnu ķircināšanu, līdz beidzot viņi lika mieru zēnam no Sibīrijas. Astoņpadsmit gadu vecumā, ieguvis vēl vienu stipendiju, Grigorijs Solovskis iestājās Sanktpē-terburgas Politehniskajā institūtā. Studenti galvenokārt bija augstmaņu, militārpersonu vai inteliģences pārstāvju dēli, maz bija to, kas piederēja pie strādnieku šķiras, un vēl mazāk - pie zemniecības. Grigorijs nedraudzējās ne ar vienu no viņiem, bet pamazām viņā nobrieda rūgta, nenovīdīga skaudība uz bagātnieku dēliņiem, kas pret mācībām izturējās ar vieglprātīgu nicinājumu un katru nakti ar reibinošiem dzērieniem un čigānu meitenēm notrieca vairāk naudas, nekā Grigorijs spēja iztēloties jebkad iegulstam savā kabatā. Viena viņa būtības daļa alka kļūt līdzīga šiem uzdzīvotājiem, bet otra viņus ienīda, jo viņš labi apzinājās, ka tas nav iespējams. Un tajā laikā Grigorijs saprata, ka viņš un viņam līdzīgie -jo tagad viņu skaits auga - veido jaunu šķiru, un viņš zināja, ka viņi kādu dienu kļūs par spēku, ar kuru vajadzēs rēķināties.

Grigorijs bija jaunās ideoloģijas labprātīgs upuris. Viņš burtiski uzsūca Marksa un Engelsa, Trocka un Ļeņina mācības, jo tās aizskāra viņa sirds stīgas. Viņš bija tas cilvēks, ko šie ideologi uzrunāja, zemnieks, kurš pats saviem spēkiem ar smagu darbu un mācīšanos izcīnījies uz augšu. Kad sāksies revolūcija - un tā nenovēršami notiks -, viņa smadzenes un zināšanas būs nepieciešamas jaunajai Sociāldemokrātiskajai strādnieku partijai. Grigorijs iestājās partijā, tās slepenās sanāksmes kļuva par viņa ikdienas nozīmīgākajiem notikumiem. Drīz vien viņam ļāva darīt sīkākus organizatoriskus darbiņus, un tā ar savu čaklumu un uzticību Grigorijs izpelnījās apgabala vadītāju cieņu.

Kad ar grādu inženierzinātnēs Solovskis absolvēja Politehnisko institūtu, viņš dabūja darbu uz Maskavas dzelzceļa. Beidzot bija piepildījies bērnudienu sapnis, tagad viņš zināja, kā jāceļ tilti. Bet šis sapnis jau sāka bālēt, jo tā vietā stājās cits - par jauno Krieviju, kas piederēs tautai un kalpos tautai, par utopiju, ka galīgi tiks nolīdzinātas visas šķiras. Grigorijs patiesi un no sirds ticēja, ka tad, kad būs īstenots šis uzdevums, visi cilvēki kļūs vienlīdzīgi un gūs labumu no savas zemes uzplaukuma.

Viņš arvien aktīvāk sāka darboties partijā, braukāja pa dažādiem Krievijas rajoniem, vervēja biedrus un mudināja strādnieku komitejas, “padomes”, streikojot cīnīties par savām tiesībām. Un boļševiku vadonis Ļeņins, vīrs, ko Grigorijs pirms divdesmit gadiem īsu brīdi bija redzējis uz noplukušā stacijas perona Sibīrijā, joprojām palika viņa ideāls.

Vienā no saviem aktīvista ceļojumiem Grigorijs iepazinās ar Natāliju. Viņa bija sešpadsmit gadus veca; tieši tik daudz bija Gri-gorija mātei, kad viņa izgāja pie vīra. Natālijai bija tīra, balta āda, sārti vaigi un spoži, gaiši mati, kas raksturīgi tā Baltkrievijas apgabala sievietēm. Meitene kļuva par Solovska otru dzīves jēgu. Tas nekas, ka viņa nebija izglītota. Druknais, melnīgsnējais zemnieks kaisli iemīlēja viņas apaļīgo, pienbalto augumu. Pietika jau ar to, ka varēja pieskarties Natālijas gludajai, baltajai ādai, noskūpstīt ķiršsarkanās lūpas, kas bija tikpat nevainīgas kā Gri-gorijam, un izlaist pirkstus caur viņas biezajiem, dzeltenajiem matiem. Natālijas ģimene labi saprata, ka Solovskis ir krietns ķēriens, un pāris tika saprecināts mēneša laikā.

Jauno sievu Grigorijs aizveda uz to pašu noplukušo istabeli, kas bija viņa “mājas” Maskavā, un lauku meitene, cik nu labi prazdama, cīnījās ar lielpilsētas dzīvi. Viņa allaž turēja gatavībā kūpošu patvāri, lai varētu pasniegt tēju vīra “draugiem”, kad tie sanāca uz sapulci, un klusībā jutās satriekta, ka viņi dzēra tikai degvīnu. Bet, ko nozīmēja viņu runas par “anarhiju”, Natālijai nebija ne jausmas. Grigorijs daudz braukāja komandējumos, un viņa bieži palika viena.

Viņš zināja, ka sieva nejūtas laimīga, un pēc dažiem mēnešiem, kad Natālija gaidīja viņu pirmo bērnu, Grigorijs aizveda viņu atpakaļ uz Baltkrieviju pie ģimenes. Turpmāk viņš apciemoja viņus, cik bieži vien varēja. Drīz cits pēc cita pasaulē nāca četri dēli. Grigorijs jutās laimīgs, gadiem ritot, cēlās arī viņa cieņa partijas biedru vidū. Tad viņu piemeklēja traģēdija, tīfa epidēmija, slimība paņēma daudzu tūkstošu cilvēku dzīvības, arī trīs Grigorija dēlus. Saudzēts tika vienīgi jaunākais - Boriss.

1914. gadā Vācija pieteica karu Krievijai, un Grigorijs tika iesaukts armijā. Izglītības un kavalērista iemaņu dēļ viņam piešķīra seržanta pakāpi, un viņš komandēja cara kavalērijas vienību, bet karš drīz vien Krievijai nesa milzīgus zaudējumus. Nepagāja necik ilgs laiks, un Solovskis gluži negaidot tika paaugstināts par kapteini. Katru dienu frontē viņš redzēja mirstam kareivjus, viņu veltīgā nāve smagi nomāca Grigoriju. Provianta pajūgi fronti tā arī nesasniedza, pārvietošanās pa Krievijas šaurajiem, dubļainajiem ceļiem bija līdzīga rāpošanai, un Grigorija vīrus citu pēc cita nopļāva nežēlīgais ienaidnieks. Nosalušie, izsalkušie karavīri tika noslepkavoti vai mira no dizentērijas, bet kapteinis nespēja viņiem palīdzēt.

Revolūcija, kuras labā Grigorijs tik ilgi bija pūlējies, sākās 1917. gada februārī Sanktpēterburgā ar vispārējo streiku, jo trūka maizes un ogļu. Atgriezies no frontes, Grigorijs palīdzēja izveidot jaunās, kareivīgi noskaņotās Darba padomes. Drīz vien cars Nikolajs bija spiests atteikties no troņa. Bet, mēnešiem ritot, kļuva acīm redzams, ka jaunā valdība nespēj tikt galā ar pārtikas trūkumu. Krievijā atgriezās Ļeņins, un viņa vadībā sākās Oktobra revolūcija.

Grigorija zvaigžņu stunda pienāca tajā brīdī, kad viņš tika stādīts priekšā savam elkam. Ļeņins izskatījās tieši tāds, ka Grigorijs viņu atcerējās, - bāls, bārdains un sīka auguma, bet ar ciešu skatienu, kas likās iespiežamies Solovska dvēselē. Tobrīd viņš saprata, ja rastos nepieciešamība, viņš par šo vīru atdotu savu dzīvību, jo bija pārliecināts, ka tikai Ļeņins var glābt Krieviju. Nekas nebija varējis iedragāt Solovska pārliecību.

Grigorijs paskatījās lejup uz kažokā ievīstīto zēnu. Tagad viņš pierādīs pats sev, ka var izaudzināt par revolucionāru bērnu, kas nāk no pašu gāztās šķiras.

Dvorska bija tikai nomelnējušu koka mājeļu kopums, kas nevienādā līnijā stiepās gar dzelzceļa sliežu malu. Grigorijs bija izmitināts virs maizes ceptuves, un, kaut arī maizniekam vairs bija tikai niecīgs krājums miltu, toties istaba allaž bija silta un vienmēr atradās bļodiņa kūpošas kartupeļu zupas un doniņa tumšas rudzu maizes, tāpat arī pāris glāžu pašdarināta degvīna, ko noskalot trūcīgo maltīti. Kareivji gulēja maizes ceptuvē uz grīdas. Pieteicis viņiem sasildīties un paēst, Grigorijs jāja uz staciju. Vilcienam no Sanktpēterburgas vajadzēja pienākt vakarā pulksten septiņos, bet noteiktā stunda jau bija pagājusi, taču no vilciena joprojām nebija ne vēsts. Stacijas priekšniekam arī nebija dota nekāda ziņa, un neviens nezināja, kad to gaidīt - varēja paiet stundas, dienas, pat nedēļas...

Noteicis stacijas priekšniekam, lai viņam nekavējoties pavēsta, tiklīdz kļūst zināmi kādi jaunumi, Grigorijs jāja atpakaļ uz maizes ceptuvi, uznesa Alekseju augšā savā istabā un ielika mazo kņazu metāla gultā, kur naktis pavadīja pats kapteinis. Zēna seja bija krīta bālumā, rokas ledainas, bet acis šobrīd plati atvērtas un tajās joprojām sastingušas pieredzētās šausmas.

Grigorijs apsēdās blakus Aleksejam uz gultas malas.

- Tātad, jauno cilvēk, - viņš iesāka, - jo par puiku tevi pēc šīs nakts vairs nevar uzskatīt; tagad mums jādomā par tavu nākotni, nevis pagātni. - Grigorijs runāja asi. - Gribu, lai tu izdzēs no atmiņas to, ko redzēji. Tavs tēvs un māte ir miruši. Tu vairs neesi Mihaila Ivanova dēls. Tagad tu esi mans dēls, un tevi sauc Sergejs... Sergejs Solovskis. Saprati?

Aleksejs pamāja, lūkodamies Grigorijā ar platām, neizprotamām, pelēkām acīm. Sava tēva acīm.

Patiesību sakot, Aleksejs ļoti līdzinājās savam tēvam kņazam Mihailam Ivanovam, ko Solovskis ne vienu reizi vien bija redzējis Domes - parlamenta - sēdēs, un viņš baidījās, ka zēnu varētu atpazīt. Atkal uzmācās šaubas, vai tikai viņš rīkojies pareizi, bet, paraustījis plecus, Grigorijs nosprieda, ka tagad ir par vēlu griezties atpakaļ: gluži vienkārši kādu laiciņu būs jātur puika nostāk no ļaužu acīm. Turklāt šis eksperiments viņu aizrāva. Viņš grasījās mainīt dabas doto virzienu. Grigorijs bija parasts cilvēks, kurš ar savu izglītību iekļuvis jaunajā elitē. Tagad viņš pārvērtīs šīs elites radījumu par parastu cilvēku - un tad paskatīsies, kas no viņa iznāks.

Nolicis zēnu gulēt, Grigorijs nopūta sveci. Tad ietinās kažokā, atlaidās uz grīdas blakus gultai un pēc brīža jau bija saldi aizmidzis.

4

Ženeva

Kels Varenders lūkojās šampanieša glāzē, domādams, ka tobrīd tā likās lieliska ideja. Viesnīcas “Beau Rivage” greznais bārs grima maigā puskrēslā, bet aiz loga pirms nogulšanas mīkstās kupenās, vējā virpuļodamas, griezās balta sniega vērpetes. Negaidīti sacēlušās vētras dēļ bija slēgta Ženēvas lidosta, Ke-lu sagaidīja vientulīgas vakariņas un kaitinošā apziņa, ka viņam nav izdevies dabūt Ivanovu smaragdu. Šajā cīņā uzvaru bija guvis kāds veiklāks pretinieks.

Valentīns Solovskis kopā ar diviem krieviem pie bāra klusēdams dzēra vodku. Trijotnes izskats liecināja, ka viņi jūtas tikpat drūmi kā Kels, un amerikānis prātoja, vai tas nenozīmētu, ka arī Valentīnam smaragds aizgājis gar degunu un ka arī viņš nav ticis uz pēdām “dāmai”. Taču, ja tie nav krievi, tad kurš gan nopircis Ivanovu dārgakmeni?

Kels zināja, ka Valentīns šeit atrodas tāda paša iemesla pēc kā viņš; Valentīns sūtīts atrast “dāmu”. Un viņi abi, Kels un Valentīns, lieliski zināja, ka ne jau nauda ir galvenais, bet gan raktuves.

Kad kņazs Ivanovs pirms daudziem gadiem bija ticies ar ma-haradžu, viņi apmainījās ar dāvanām, lai nosvinētu to, ka kņazs nopircis zemes īpašumus Radžastānas štatā. Vēlāk kņazs atklāja, ka nopirktajās zemes platībās atrodas vērtīgas volframa iegulas -ķīmisks elements, kas pastiprina tērauda izturību, - un augstmanis bija apzinājies, kāda tā ir liela vērtība jaunajā, mehanizētajā pasaulē. Pēc revolūcijas krievi pieteica savas tiesības uz rak-• uvēm, apgalvojot, ka viņiem ir likumīgi kņaza Mihaila Ivanova parakstīti dokumenti, ar kuriem viņš raktuves nodevis jaunās Padomju Republikas rīcībā. Viņi pastāvēja uz to, ka viss īpašums tagad pieder valstij, līdz ar to raktuves pienākas Krievijai. Tomēr tika apšaubīts dokumentu autentiskums, bet, tā kā neviens no Iva-novu dzimtas nepieteicās, lai šo prasību apstrīdētu, nekas netika darīts. Kaut arī raktuvēs bija vērtīgs minerālu krājums, pārējai pasaulei tās nelikās nozīmīgas. Taču pavisam nesen atklājās, ka tajās atrodams liels daudzums stratēģiski svarīgu elementu, kas bija ārkārtīgi nozīmīgi mūsdienu rūpniecībā - īpaši aizsardzības. Vai kara. Un tagad visa pasaule bija gatava apstrīdēt Krievijas īpašumtiesības.

Kels zināja, ka krievi izmisīgi cenšas dabūt uz īpašumtiesību nodošanas akta kāda Ivanova parakstu kā neapstrīdamu viņu prasības pierādījumu. Ja viņi pirmie atradīs “dāmu”, tad dabūs to, pēc kā tik ļoti kāro. Un vēlreiz kļūs par pasaules visdraudīgāko lielvaru.

Varenders malkoja šampanieti, kam vajadzēja uzlabot viņa omu - un varbūt arī apmānīt krievus, ka viņš atzīmē smaragda iegūšanu, - un domāja par to, kas noticis pēdējās nedēļās. Viņš bija lūdzis pilnīgu rīcības brīvību un dabūjis atļauju pats vadīt meklēšanu, lai sadzītu pēdas noslēpumainajai Ivanovu dārgakmens īpašniecei. Viņš bija lūdzis, lai nebūtu nekādu Centrālās izmeklēšanas pārvaldes žurnālistu, nekādu izsmalcinātu Federālā izmeklēšanas biroja izmeklēšanu... šo lietu viņš bija vēlējies sev. Kels labi saprata šīs operācijas nozīmi un zināja, ka tā viņu uznesīs augstu pa politiskās karjeras kāpnēm. Turklāt viņš jau bija uzodis pēdas. “Tas ir pavisam vienkārši,” viņš bija izlielījies sanāksmē. “Man tikai jāatrod šie pasaules labākie juvelieri. Tie zinās, kam akmentiņš pieder.”

Viss sākās kā rotaļa. Vispirms Kels aizbrauca uz Amsterdamu, kur satikās ar Pīteru van Stalti, juvelieru ģildes vecāko, īstu godavīru. Van Stalte apgalvoja, ka smaragds šajā pilsētā neesot redzēts un ka viņam personiski šāds darbiņš nebūtu paticis. “Pārāk riskanti,” pieri saraucis viņš sprieda, plūkādams īso ķīļbārdi-nu. “Pat visdrošākā roka visā Amsterdamā nevarētu dot nekāda < garantijas.”

Jeruzalemē viņam pateica, ka tur ne tikai nav redzēts sma ragds, bet arī to, ka Izraēlā nekādā ziņā nemēģinātu to sadalīt Esot zināms tikai viens vīrs, kurš uzņemtos tādu darbu, lai arī kāds būtu iznākums: Žeroms Ebiss. Bet Ebiss Parīzē un juvelieru pasaulē nebija redzēts jau gadiem ilgi, viņš nozudis pēc vairākām neveiksmēm, sadalot lielus un vērtīgus dārgakmeņus. Ar plaukstu piesedzis muti, Šteins bija sacījis: “Zeromu Ebisu postā noveda skotu viskijs. Tenkoja, ka viņš devies uz Hongkongu, pag, vai tik nebija Singapūra? Bet varbūt Bangkoka?”

Saskaņā ar Interpola informāciju Kels bija sekojis pa Ebisa pēdām uz Bangkoku, vienu no galvenajiem Tālo Austrumu juvelierizstrādājumu tirdzniecības centriem, kur šis vīrs bija redzēts pēdējo reizi, bet nonāca strupceļā kādā noplukušā Patpongas šķērsieliņā. Viņš stāvēja un vērās notraipītā vizītkartē, kas bija piesprausta pie durvīm, no kurām lobījās nost krāsa. Viņš zvanīja, bet neviens neatvēra, un “Seksuāli transmisīvo slimību klīnikas” personāls teica, ka Ebiss nav redzēts jau nedēļām ilgi. Divas dienas vajadzēja veltīt ziņu ievākšanai, klīstot no bāra uz bāru pa dvakojošu ieliņu labirintu, līdz Kels sameklēja ēkas īpašnieku, bet, kad viņš satikās ar šo vīru, vēlējās, kaut tas labāk nebūtu noticis.

Kels runājās ar saimnieku viņa kabinetā aiz neona gaismā reklamēta “masāžas kabineta” un bāra. No milzīgiem pastiprinātājiem dārdēdama gāzās diskomūzika, puskailām taizemiešu meitenēm letarģiski grozoties uz mazas skatuvītes, kamēr garlaikoti klienti neķītriem skatieniem novērtēja viņu jaukumus. Kad Kels apvaicājās pēc saimnieka, gluži negaidot no ēnas iznira divi muskuļoti miesassargi un sagrāba viņu aiz rokām. Sargi steigšus veda viņu pa koridoru, kas atradās aiz bāra, garām “masierēm”, kas smēķēdamas, mēles kulstīdamas, laiski grozījās gar saviem caurspīdīgu aizkariņu segtajiem nodalījumiem un gaidīja, kad varēs likt lietā savu “māku”. Šo meiteņu klientu virkne reti pārtrūka. Viena no meitenēm pat uzsauca Kelam, kairinoši pārlaizdama rokas saviem daiļumiem. “Pamēģini, kungs, es tev sagādāšu baudu,” viņa noķiķināja, kad saimnieka rokaspuiši iestūma Kelu kādā istabiņā. No meitenes plūstošais smaržu mākonis nespēja nomākt šķebinošo sviedru, amonjaka un spēcīga dezinfekcijas šķīduma smaku, tāpēc Kels ar atvieglojumu ievilka plaušās kabineta gaisu, kas bija tikai sastāvējies, un paskatījās uz mazo vīreli, kas sēdēja pie milzīga rakstāmgalda.

Cilvēks, kuru viņš bija atnācis satikt, nebija taizemietis. Viņš bija nenosakāma vecuma laosietis ar pilnīgi gludu, dzeltenīgu sejas ādu un tik šaurām acīm, ka nebija iespējams noteikt to krāsu vai saskatīt tajās kādu izteiksmi. Vīrelis bija sīka auguma, bērnišķīgās rokas spēlējās ar dzintara krellēm, un milzīgais, kok-grebumiem rotātais tīkkoka krēsls lika izskatīties viņam vēl mazākam. Ieraugot atkal divus ļauna izskata miesassargus abpus lao-sieša krēslam, Kels juta, ka viņa rīkle pēkšņi izkalst. Bangkokas pagrīdes noziedzīgā pasaule viņam nebija nekāds noslēpums, bet viņš nekad nebija iedomājies, ka pats tā gluži vienkārši uzkulsies tai. Šie vīri domāja par biznesu un - to nu droši varēja teikt -ne jau tādu, kurā bija iesaistīts Kels: tie bija narkotiku tirgoņi, suteneri, augļotāji...

- Mans lūgums, kungs, ir pavisam vienkāršs, - Kels iesāka, ļoti uzmanīgi ievērodams pieklājības normas. - Es meklēju juvelieri, vārdā Ebiss.

Laosietis klusēdams brīdi ar skatienu nomēroja jauno cilvēku, tad augstā, spiedzīgā balstiņā izgrūda:

- Kāpēc?

- Kāpēc? - Kels nenoteikti atkārtoja jautājumu.

- Kāpēc tu meklē Ebisu? Varbūt viņš tev parādā naudu?

- Ak nē, nē! Ebiss nav man parādā naudu. Es... man viņam ir darbiņš.

- Parādi man akmeni, kuru tu gribi sadalīt.

- Akmeni? - Kels juta, ka uz skausta sāk celties mati, un viņam caur smadzenēm izskrēja doma - kā gan esmu iekūlies tādā ķezā? - Es to atstāju Amsterdamā. Tas ir īpašs akmens. Man teica, ka tikai Ebiss varot to sadalīt.

Telpā ilgi valdīja klusums, un Kels piespieda sevi nenovērsties no laosieša sejas, vēlēdamies, kaut spētu redzēt viņa acis, bet iekšēji lādēja sevi, ka nonācis tik stulbā situācijā.

- Tu melo, - beidzot atskanēja laosieša smalkā balstiņa. - Ebiss ir žūpa. Tās dienas, kad viņš varēja sadalīt dārgakmeņus, ir pagājušas, viņš savu talantu nodzēra jau pirms daudziem gadiem Parīzē. Pēdējā laikā viņš dalīja un slīpēja prastus akmentiņus tirgum un nopelnīja vienīgi tik, lai sanāktu naudiņa grādīgajam. Bet ne tik daudz, lai samaksātu man. Zeroms Ebisa kungs pazuda pirms diviem mēnešiem un palika man parādā par zināmiem pakalpojumiem. Tā bija... pārskatīšanās. Saproti? - Turpinot viņa smaids kļuva tikpat šaurs un neizteiksmīgs kā acis. - Mans iekasētājs, kā izrādījās, bija nevīžīgs; viņš ļāva Ebisam izvairīties no nodevu maksāšanas - un tas ir pret maniem noteikumiem. Protams, iekasētājs savu sodu jau saņēmis. Bet Ebiss... nu, viņš man palicis parādā tūkstoš dolāru. Nav jau necik daudz, protams... bet neviens, neviens, kas palicis manai organizācijai parādā, netiek cauri ar veselu ādu. Tātad... Varendera kungs, ja jau Ebiss ir tavs draugs, ko tu teiktu par viņa parāda atmaksāšanu? Sauksim to par sodanaudu, labi? Un par to es pastāstīšu visu, ko zinu.

Kels pārsteigts skatījās mazajā vīrelī, kura krokodila smaids drīz vien izdzisa. Ko gan laosietis var viņam pastāstīt? Ka tūkstoš dolāru dēļ nogalinājis Ebisu? Šie briesmoņi uz visu spējīgi... nāve droši vien ir viena no patīkamākajām iespējām, ko viņi piedāvā.

- Tūkstoš dolāru? - Kels atkārtoja, bāžot roku kabatā pēc maka.

Kelam blakusstāvošais noziedznieks sagrāba viņu, un Kels juta kaklam pieskaramies gludu, vēsu tērauda asmeni.

- Sacīsim... kopā ar procentiem... tūkstoš pieci simti? - laosietis ieminējās, atkal pasmaidīdams.

Kels pamāja, un laosietis ar ašu mazās rociņas žestu pavēlēja miesassargam palaist amerikāni vaļā.

Izdvešot atvieglojuma nopūtu, ka viņš nepapildinās anonīmo līķu skaitu, kas tiek izvilkti no Menamčaoprajas dzelmes, Kels nervozi sacīja:

- Vai jūs pieņemat ceļojuma čekus? Jokoju, jokoju, - viņš steigšus piebilda, kad laosieša acis pārvērtās naidpilnās spraudzi-ņās un lūpas sakniebās. - Tūkstoš pieci simti, pareizi? - Izņēmis no kabatas portfeļa piecpadsmit naudaszīmes, viņš nolika tās uz galda. - Un tagad jūs man pateiksiet, kur ir Ebiss?

Pamājis vienam no saviem rokaspuišiem, lai novāc naudu, laosietis atbildēja:

- Ebisa kungs izsekots no Kualalumpuras līdz Singapūrai, tad līdz Džakartai, kur, cik es sapratu no saviem ziņotājiem, viņš meklēja iespēju ar kravas kuģi nokļūt Stambulā. Tālāk es neesmu interesējies. Un, tā kā tagad parāds ir samaksāts, tad tas vairs arī nebūs nepieciešams. Uz redzēšanos, Varendera kungs!

Miesassargi atkal sagrāba viņu aiz rokām, un, kamēr muskuļotie puiši stūma viņu atpakaļ pa koridoru, Kels nobrīnījās, ka laosietis zina viņa vārdu. Viņš noteikti bija uzzinājis, ka Kels ievāc ziņas, un izvirzījis sev mērķi iegūt visu iespējamo informāciju pārjauno amerikāni. Laosietis nepiederēja pie tiem vīriem, kas ļautu kaut kam nemanītam paslīdēt garām.

‘‘Masieres”, slēpjoties aiz aizkariem, klusēdamas nopētīja steidzīgo grupiņu, un tad viņš jau atkal stāvēja sarkanzilajā, aukstajā neona gaismā un diskomūzikas skaļajos ritmos. Smaga dunka mugurā negaidīti izgrūda Kelu uz ielas, kur viņš Patponrou-das miklo, smirdīgo gaisu ieelpoja kā pašu dzīvības dvašu.

Kels sēdās pirmajā lidmašīnā, kas devās uz Stambulu, seno pilsētu, kuru agrāk sauca par Konstantinopoli un vēl pirms tam par Bizantiju. Lija lietus, tāpēc skaistie kupoli un minareti slēpās zemu pāri pilsētai guļošā pelēku mākoņu slānī. Pat slavenais jūras šaurums Bosfors izskatījās nomācoši pelēks.

Ap ostu, kurā drūzmējās krievu preču kuģi un aprūsējuši turku kuģi, kas šķita jau nobrieduši vraku kapsētai, pletās netīrs, noplucis rūpniecības rajons. Zeme un jūra saplūda rēgaini pelēkā dūmakā, un smīlājošs lietutiņš izmērcēja Kelu līdz ādai, kad viņš staigāja gar dokiem, meklējot kādu zemas pakāpes imigrācijas virsnieku. Interpols bija apgalvojis, ka šis vīrs varēšot viņam palīdzēt, protams, par zināmu summu. Un, kad beidzot meklētais bija satikts, tomēr pagāja vēl divas drūmas, lietainas dienas, līdz papīru kaudzēs atradās tas, ko Kels meklēja.

Viņš salīdzināja vīrieša fotogrāfiju, kas bija pievienota imigrācijas dokumentiem, ar to, ko viņam bija iedevis Interpols. Nebija nekādu šaubu, ka apaļā seja, cieši pār tauku slāni pārvilktā āda, spīdīgās sviedru lāsītes, kas izsitušās fotostudijas spēcīgo lampu karstumā, kā arī mazās ačeles un gaļīgās lūpas uz abiem attēliem pieder vienam un tam pašam cilvēkam. Ebisa trūcīgā galvasrota tagad bija nokrāsota dīvainā sarkanīgā tonī un ūsas parādījušās tikai nesen, bet abu personu identitāti apliecināja vārds. Žeroms Ebiss acīmredzot nevarēja lepoties ar bagātu iztēli. Viņš sevi bija pārdēvējis vienkārši par Zeroma kungu... Zoržs Žeroms, apģērbu fabrikants no Francijas pilsētas Nimas. Par ierašanās iemeslu Stambulā viņš bija minējis turku kokvilnas preču uzpirkšanu, lai pārdotu tās Eiropā. Un ailē par apmešanās adresi bija ierakstīta neliela viesnīciņa pilsētas centrā.

Kels norakstīja informāciju, iebāza kabatā Ebisa fotogrāfiju, nolika vēl piecdesmit dolāru uz nervozā ierēdņa galda, kurš atvieglots pavadīja viņu līdz durvīm, un devās taisnā ceļā uz viesnīcu.

Saruna ar reģistratūras ierēdni un vēl viens piecdesmitnieks ļāva viņam pārskatīt pēdējo divu mēnešu viesu sarakstu, bet tajā viņš neatrada nevienu Žeromu. Daži taktiski jautājumi apstiprināja aizdomas, ka neviens cilvēks, kas līdzīgs resnajam juvelierim, nav spēris kāju pār viesnīcas slieksni, un Kels saprata, ka atrodas tur, no kurienes bija sācis.

Aiz mūsdienīgās Stambulas koku ieskautajiem bulvāriem šauru, viduslaiku ieliņu labirints krustojās ar pilsētas pakalniem, kurus no vienas vietas klāja sašķiebušās mājeles un noslēpumaini pagalmi. Šī bija pilsēta, kur ikviens, ja vien vēlējās, varēja nozust no zemes virsas. Vienu Kels zināja droši: Ebiss vairs nenodarbojās ar savu amatu. Par Ivanovu smaragda sadalīšanu viņam noteikti bija dāsni samaksāts, un, visticamāk, šobrīd viņš aizrautīgi tērēja nopelnīto, pirkdams vislabāko skotu viskiju, un laimīgs nodzērās. Kels paraustīja plecus. Lai nu kā, viņš izvilcis tukšu lozi.

Tagad viņš sēdēja ieputināts Zenēvā, turklāt bez smaragda un vismazākās nojēgas par tā īpašnieku - vecu vai jaunu. Kela domīgais skatiens aizslīdēja līdz Solovskim, kas joprojām kopā ar saviem tautiešiem pie bāra sūca vodku. Solovskis neapšaubāmi atšķīrās no abiem pārējiem krieviem. Ne jau tikai tas, ka viņš fiziski bija galvas tiesu garāks; viņa stājā un manierēs izpaudās kaut kas no veco krievu aristokrātu raudzes. Pašapziņa apvienojumā ar eleganci - diplomāta būtiskākā īpašība. Gluži negaidot Solovskis pagriezās - un viņu skatieni satikās. Viņš palocīja galvu, bez smaida sasveicinādamies ar Kelu, tad atkal pievērsās bāram un pasūtīja katram vēl pa mēriņam vodkas. Viņi viens otru pazina visai pavirši, lai gan, pēc Kcla domām, viņš par Solovski zināja vairāk nekā Solovskis par viņu.

Valentīns Solovskis visu mūžu bija gatavots augsta ranga politiķa karjerai, un tagad, trīsdesmit sešu gadu vecumā, viņš jau bija sācis iekarot zināmu reputāciju diplomātiskajā dienestā. Kādu laiciņu viņš bija strādājis par preses atašeju Krievijas vēstniecībā Parīzē, tad kļuva par militāro atašeju Londonā un Šobrīd ieņēma kultūras atašeja posteni Vašingtonā. Parīze. Londona, Vašingtona -Kels prātoja, iztukšodams šampanieša glāzi. Tikai tas labākais viena no Politbiroja locekļa maršala Sergeja Solovska dēlam un visu bijātā VDK priekšnieka Borisa Solovska brāļadēlam. Radu būšana zeļ un plaukst - pat tautas demokrātijas valstī.

Valentīns strauji apgriezās un cieši lūkojās uz durvīm. Kela acis sekoja viņa skatienam. Pie bāra ieejas neziņā stāvēja Džīni-ja Rīza. Viņa izskatījās skaista, bet sliktā omā un nesmaidīja.

Ar Džīniju Rīzu Kels bija ticies vairākās Baltā nama preses konferencēs un Vašingtonas saietos. Viņš zināja, ka jaunā sieviete ir sasodīti laba reportiere. Viņa bija attapīga, vienmēr labi izpētīja informāciju un nekad to nesagrozīja pēc sava prāta. Turklāt godīgāka par godīgu. Arī viena no pievilcīgākajām Vašingtonas preses korpusa žurnālistēm, - šis sīkums, kā Kels manīja, nebija paslīdējis garām arī Valentīna Solovska acīm.

Kels uzsauca žurnālistei, kad viņa devās pie galdiņa nišā netālu no sniega aizputinātā loga.

- Jūs taču nedomājat dzert viena, vai ne, Džīnija? - Viņš pamāja uz blakus galdiņam ledus spainītī ielikto šampanieša pudeli. - Kāpēc jūs nevarētu pievienoties man?

Džīnija mirkli šaubījās, zilās acis pauda neziņu, tad viņa vēsi noteica:

- Atvainojiet, man kādu mirkli nepieciešams būt vienai. Mazliet jāpadomā.

- Tas jādara mums visiem, - Kels klusu nomurmināja, atslīgdams atkal krēslā, un vēroja, kā Džīnija apsēžas pie kāda brīva galdiņa un, atmetusi atpakaļ gaišo matu smago vilni, pasūta viesmīlim glāzi svaigi spiestas apelsīnu sulas ar ledu. Un nekā grādīga? Tas Kelu pārsteidza. Darbadiena taču beigusies, un vairums pārējo preses ļaužu metās virsū pudelēm tā, it kā līdz rītam viss alkohols varētu izžūt, - svinēja kā skolēni brīvdienas. Džīni-jai Rīzai noteikti domājams kas patiešām nopietns.

Kels nopūtās, liedams sev kārtējo reizi glāzē šampanieti un vēlēdamies, kaut Džīnija būtu piekritusi viņam pievienoties, bet tad pamanīja, ka Solovskis no jauna pagriezies pret bāru un ļoti uzmanīgi klausās, ko stāsta viens no viņa kompānijas. Kels pameta skatienu pulkstenī. Šajā pilsētā taču nebija par agru ēst vakariņas pusdeviņos, vai ne? Ak, pie velna, ja arī ir par agru, viņam gribas ēst. Pamājis ar galvu Džīnijai un Solovskim, viņš devās uz restorānu.

5

Džlnija caur skropstām nolūkojās, kā Kels izgāja no bāra. Izskatās gluži labā sportiskā formā, viņa nosprieda, nav vēl uzmeties Vašingtonas varasvīriem tik raksturīgais vēderiņš no pārlieku bieži ēstām dārgām pusdienām un politisku iemeslu pēc rīkotām vakariņām.

Viņa zināja, ka Kels Varenders tiek uzskatīts par “labu ķērienu” Vašingtonas sabiedriskajā un precību tirgū. Viņš bija pašā piemērotākajā vecumā, brīvs no jebkādām saistībām, izskatīgs un godīgs. Garš, drošu brūno acu skatienu, tumšiem, mazliet sprogainiem matiem un stingru, muskuļotu augumu - tieši tādam sievietes tik labprāt pieskārās. Turklāt klīda nopietnas runas, ka viņš virzoties augšup pa karjeras kāpnēm. Ko gan vēl savām viesībām varēja vēlēties ikviena sabiedrībā pazīstama namamāte? Vai jebkura sieviete par vīru? Bet Džīnijai prātā bija iezagušās aizdomas, ka pirmo vietu Kela dzīvē ieņem darbs. Tāpat kā viņai, Kelam patika tas, ko viņš darīja.

Vērtējoši pārlaidusi skatienu bāra apmeklētājiem, Džīnija ieraudzīja spāņu žurnāla “Hola” ārštata korespondentu un pārīti ārkārtīgi elegantu franču, kurus viņa bija pamanījusi jau izsolē, mazliet pazīstamas likās vēl dažas sejas, kas gan viņu īpaši neinteresēja, jo populāras tās bija tikai tāpēc, ka piederēja pie sabiedrības zieda. Skaties vien patiesībai acīs, Džīnija nopūtusies sev sacīja, tu arī esi politisku dziņu vadīta būtne - un tikpat godkārīga kā Kels Varenders.

Džīnijas acis samiedzās, nopētot uz augstā bāra ķebļa sēdoša slaida, gaišmataina vīrieša muguru. Valentīns Solovskis. Ko tad viņš te dara? Izsolē viņš netika manīts, tomēr - kāda gan cita iemesla pēc lai viņš atrastos Zenēvā? Neviena no ANO komitejām nerīkoja sesiju, un Džīnija gan zinātu, ja šeit notiktu kāda sanāksme, kas būtu tik svarīga, lai viņš to apmeklētu. Bez tam Vašingtonā netrūka notikumu, kas Krievijas kultūras atašejam sagādātu gana daudz darba. Šodien, piemēram, Kenedija Izpildītājmākslas centrā uzstājās balets no Kirovas. Izrādi apmeklē pats prezidents, un Krievijas vēstniecība rīko greznu banketu, uz kuru ielūgts viss diplomātiskais korpuss. Šis ir viens no pēdējā laika spožākajiem kultūras notikumiem. Tātad, ja Solovskis atrodas Zenēvā, nevis Vašingtonā, viņam ir ārkārtīgi svarīgs iemesls. Un tāds pats ir arī Kelam Varenderam!

Liekot glāzi atpakaļ uz galda, drebošā roka to satricināja, un pret malām noklikstēja ledus gabaliņi. Mans Dievs, Džīnija nodomāja, tad jau tenkas ir patiesas. Krievija un Amerika patiešām cīnās, kura dabūs savos nagos Ivanovu smaragdu - lai tas maksātu ko maksādams. Bet kāpēcl Un kāpēc šīs lielvalstis ļāvušas virsroku gūt kādam trešajam? Vai tiešām Šveices bankās varētu glabāties miljardi? Vai pēc tiem viņi dzinās? Un ko nozīmē baumas, ka viņi grib vēl kaut ko? Džīnija piecēlās un nogludināja savus melnos svārkus. Kaut ko uzzināt varēja tikai vienā veidā. Ejot cauri bāram un vestibilam uz restorānu, Džīniju visu laiku pavadīja nepatīkamā sajūta, ka viņai seko ciešs Valentīna Solov-ska tumšo acu skatiens.

- Labvakar! - Apstājusies pie Kela galdiņa, viņa apveltīja jauno vīrieti ar negaidīti draudzīgu smaidu. - Vai jums būs iebildumi, ja atgādināšu jūsu aicinājumu pievienoties? Ieputināta šajās kupenās, jūtos visai vientulīga. Pavisam viena svešā zemē... jūs taču saprotat mani?

- Bez šaubām! - Kels pielēca kājās, zāles pārzinis pavilka galdiņu, un Džīnija noslīdēja tautietim blakus uz mīkstā dīvāniņa.

Viesmīlis ielēja šampanieti Džīnijas glāzē. Viņa to pacēla un imitēja tostu.

- Vai svinam? - Džīnija pēc tam nevainīgi apvaicājās.

Kels pasmaidīja.

- Kopš jūs esat atnākusi, jā.

Atspiedusi elkoņus uz galda, viņa paliecās uz sarunu biedra pusi.

- Ak, nespēlējiet paslēpes, Kel, - viņa nopietni čukstēja.

- Jūs šodien nopirkāt to smaragdu, vai ne?

Tēlotās šausmās Kels piespieda roku pie krūtīm.

- Kāpēc man kaut kas tāds būtu jādara? Par algu, ko man maksā Baltajā namā, es, vienalga, to nevarētu atļauties nopirkt. Esmu tikai nabadzīgs puisis no Ņūdžersijas.

Viņi cieši vērās viens otrā, līdz Džīnija sacīja:

- Jūs to nopirkāt Savienoto Valstu valdības uzdevumā. Baumas galu galā bijušas patiesas.

Kels nevērīgi paraustīja plecus.

- Jūs, Džīnija, neesat atradusi īsto puisi un neesat saklausījusies īstās baumas.

- Ak, par to parunāsim vēlāk! - Džīnija nervozi atbīdīja no pieres matu šķipsnu. - Man bija grūta diena, un es mirstu badā. -Ieskatījusies izsmalcinātajā ēdienkartē, jaunā sieviete nopūtās.

- Nekādus lēmumus vairs nespēju pieņemt. Ja runājam atklāti, tad vislabāk es gribētu ēst kaut ko treknu - ribiņas un ceptus kartupeļus... pie Montija.

Viesmīlis izskatījās sāpināts, un Kels skaļi iesmējās.

- Vai drīkstu pasūtīt jūsu vietā?

Kels veikli nokārtoja darījumu ar viesmīli un atkal .pievērsās savai kaimiņienei uz mīkstā dīvāniņa. Viņu skatieni satikās. Patīkamas acis, Džīnija nosprieda, kā brūnajiem seteriem - nē, salīdzinājums nebija izdevies. Krāsa noteikti bija tā pati, bet vīrieša acis pauda gudrību. Turklāt, Džīnija būtu ar mieru derēt, viņa skatiens varēja kļūt bargs, ja vien viņš to vēlētos. Neviļus viņai pārskrēja drebuļi. Kaut kas Kela Varendera izskatā brīdināja, ka viņš var kļūt par bīstamu pretinieku.

- Domāju, ka ēdiens jums liksies gana barojošs, - viņš vieglā tonī izmeta, - bet apsolu, ka aizvedīšu jūs pie Montija, kad atgriezīsimies Vašingtonā.

- Montijs taču ir Losandželosā. Bērnībā tā bija mana iecienītākā ēdnīca... - Džīnija nopūtās. - Cik žēl, ka mūsu uzskati par patīkamo mainās, kad kļūstam pieauguši... nu mēs gribam nevis ribiņas un ceptus kartupeļus, bet austeres un trifeles, saldējuma kokteili nomainām pret šampanieti.

- Nu, es nezinu, vai tā ir tik slikta nomaiņa...

Abi sāka smieties, un Kels uzmundrinoši papliķēja Džīnijai pa roku.

- Atklāšu jums noslēpumu. Jūs jau izskatāties vēl vairāk nomākta par mani, bet es taču nedabūju smaragdu.

- Jūs jokojat! - Izbrīnā plati ieplestām acīm Džīnija vērās Kelā. - Kurš tad to dabūja?

Kels paraustīja plecus un pamāja ar galvu uz durvju pusi.

- Varbūt mūsu draugs Solovskis? - viņš minēja.

- Tātad tā ir taisnība, - viņa nomurmināja, noskatīdamās, kā krievu diplomāts cauri ēdamzālei dodas pie sava galdiņa, kas atradās tieši pretī viņējam, bet pārāk tālu, lai varētu dzirdēt, ko viņa ar Kelu runā. Pirms apsēšanās Solovskis palocījās pret abiem amerikāņiem.

- Nezinu, vai tā ir taisnība, bet es pastāstīšu jums kādu citu dīvainību, - Kels atbildēja. - Solovskis ir viens pats. - Tā kā Džīnijas augšup savilktās uzacis nenoliedzami pauda jautājumu, tad Kels paskaidroja: - Ievērojami krievi nekad nav vieni, kāds vienmēr neuzkrītoši viņiem seko, lai būtu drošs, ka uzmanāmais neizpauž kādu noslēpumu vai neaizlaižas uz Rietumiem, un vēl kāds seko pirmajai “ēnai”, lai būtu drošs, ka neaizlaižas tas. Tiešām, ārkārtīgi savādi, ka tāda mēroga vīrs kā Valentīns Solovskis ir viens pats. Nez kā viņš atbrīvojās no saviem kompanjoniem pie bāra?

- Būs pateicis viņiem, ka pasūtīs istabā kādu sviestmaizi, un tad zagšus atlavījies šurp padzīrot, - Džīnija smaidīdama piedāvāja noslēpuma risinājumu. - Varu saderēt, ka viņš vairs nespēja paciest viņu ģīmjus.

Kels iesmējās, redzēdams, kā viņa, labsajūtā pievērusi acis, norij austeri.

- Nezinu, kā Valentīns, - viņa sacīja, - bet es tagad esmu laimīga. - Džīnija pameta skatienu uz aprunāto. - Man likās, ka bārā viņš izskatījās tāds padrūms, bet krievi jau tādi ir, vai ne? Tā viņiem nacionāla iezīme.

Džīnijas skatiens kavējās pie Solovska, kamēr viņš pētīja ēdienkarti. Valdzinoša seja, tik romantiska, asas un taisnas līnijas, dziļi iegrimušas, pelēkas acis un biezi, gludi, tumšdzelteni mati... Negaidot Solovskis pacēla acis un notvēra Džīnijas skatienu, un viņa tumši piesarka, it kā jaunais vīrietis būtu nolasījis viņas domas.

- Ziniet, ko es teikšu, - Džīnija aši pievērsās Kelam. - Viņš izskatās pēc kinozvaigznes. Viņš kopā ar Garbo varētu spēlēt “Ņi-nočkā”. Ieceliet viņu par Krievijas ģenerālsekretāru un glasnostj plaukdama plauks! Nu, vismaz Amerikas sievišķīgās daļas vidu.

Viesmīlis ielēja viņiem vēl šampanieti, un Kels ieinteresēts apjautājās:

- Ak tāda Kalifornijas meitene jūs esat? No tām, par kurām dzied “Beach Boys”?

Džīnija paraustīja plecus.

- Kalifornija čum un mudž no slaidām, iedegušām, blondām skaistulēm. Tāpēc jau es aizbraucu, - viņa smaidīdama piebilda. - Konkurence pārāk liela. Jā, esmu Losandželosā dzimusi un uzaugusi. Nē, es nebiju sportistu līdzjutēju kapteine. Jā, es tiešām itin labi spēlēju tenisu. Un nē, es nevēlos atgriezties.

Kels nokoda kumosu gardās valriekstu maizes.

- Vai jūsu ģimene joprojām dzīvo tur?

- Mani vecāki bija šķīrušies, un savu tēvu es nepazīstu. Mamma nomira pirms pāris gadiem. - Džīnija atkal paraustīja plecus. - Tā kā nav nekāda nopietna iemesla atgriezties. Varētu teikt, ka manas mājas šobrīd ir tur, kur es pakaru savu cepuri, -un šķiet, ka tā ir Vašingtona.

Pieminot māti, Džīnijas seja skumjās bija atmaigusi. Kels nodomāja, ka pretī sēdošā jaunā sieviete noteikti bijusi ļoti skaists bērns, ikviena māte varētu par tādu sapņot - gaišiem matiņiem, zilām acīm, jauka un dzīvespriecīga.

- Vai nemetat acis uz Ņujorku? - viņš vaicāja. - Galvenā diktore, ziņas pulksten sešos, ievērojamākās intervijas. Barbara Voltersa...

Džlnija iesmējās.

- Mana spēlīte ir politika, tāpat kā jums. Esmu “piestiprināta" pie Baltā nama, diplomātiskajām misijām un aprakstiem par augstākajiem ešeloniem - sekss un skandāli varas gaiteņos. Man Vašingtona ir tikpat pievilcīga un satraucoša kā Parīze. Turklāt man ir kolosāls namiņš N ielā, Džordžtaunā, tieši blakus savrupmājai, kurā notiek sabiedrības greznākās balles. Protams, tās mājas saimniecei ir astoņas guļamistabas un sulainis, kas izved pastaigās viņas pūdeli, bet man ir tikai viena guļamistaba un liels suns, par kura treniņiem es maksāju, toties es dzīvoju kaimiņiem līdzi. Noskatos, kā pie viņas sarodas viesi, un novēroju, kurš ar kuru dodas projām. Neesmu jau muļķe, - viņa, viltīgi smīnot, piebilda. - Esmu pirmā, kas uzzina, ja briest skandāls. Parasti tas sākas pie mana durvju sliekšņa.

- Vai jūsu ģimene bija bagāta? - Kels vaicāja, atzinīgi novērtēdams gabaliņu laša.

Viņa papurināja galvu.

- Naudas nebija, tomēr ne jau vienmēr. Mamma laiku pa laikam strādāja. Viņa bija aktrise. Reizēm naudas bija kā spaļu... reizēm - nekā.

Abi apklusa, dakšiņas rokā turēdami, viņi skatījās viens otrā, un abiem patika tas, ko viņi redzēja.

- Un jums? - Arī Džīnija gribēja zināt. - Kā jūs dzīvojāt?

- Esmu dzimis Bronksā, vecāki pārdeva māju kādai firmai, kas tur ierīkoja mašīnu stāvlaukumu, un nopelnīja pietiekami, lai varētu doties uz Fortliju Ņūdžersijā... tas bija viņu lēmums, ne manējais! Man galviņa strādāja, cītīgi mācījos un pats saviem spēkiem tiku iekšā Bronksas vidusskolā - tā ir viena no labākajām Austrumu piekrastes skolām. No turienes devos uz Hārvar-du - studēju politoloģiju -, tad taisnā ceļā uz Kenedija Valdības skolu. Pārējo jau jūs droši vien zināt.

Džīnija pamāja.

- Labi. Un vai tagad jus nepateiktu, kas ir īstais Kels Va-renders?

Kels pārsteigumā skatījās ar savām brūnajām setera acīm.

- Es gribēju teikt, ka jūsu autobiogrāfiju jau esmu dzirdējusi... bet kas jūs tāds esat ? Kur dzīvojat? Ko darāt, kad neatrodaties Baltajā namā? Kas jums patīk? Kas nepatīk? Kas jums dzīvē ir pats svarīgākais... protams, pēc politikas? - Brīdi viņa nogaidīja, tad klusākā balsī piebilda: - Vai jums ir kāda īpaši mīļa sieviete?

Kels klusēdams vērās jautātājā.

- Ak nu, - viņa turpināja, - iztēlojieties, ka atrodamies kādā no Samerseta Moema romāniem, divi svešinieki, kuri vētras dēļ nevar turpināt ceļu, un vienīgā izklaides iespēja ir viņu dzīvesstāsti... - Tagad Kels smaidīja, un Džīnija atvieglota nopūtās; negribētos, lai šis vīrietis uzskatītu viņu tikai par tādu okšķerīgu televīzijas žurnālisti, kas meklē materiālu sižetam.

- īpaši mīļas sievietes nav, - viņš atbildēja, - man gluži vienkārši trūkst tam laika. Nav jau nu tā, ka es teiktu nē, ja kaut kas “īpašs” gadītos manā ceļā.

Viņa smaids Džīniju tik ļoti atbruņoja, ka viņa iesmējās.

- To sauc tā - “viešņa paēdusi un pīrāgi veseli”. Saprotu, jo es, tāpat kā jūs, esmu pārāk aizņemta.

- Esmu dzirdējis, ka jūs esat godīga žurnāliste. - Kels pacēla glāzi. - Iedzersim uz “īpašajiem” cilvēkiem, kas nekad netrāpās mums ceļā.

- Kas jūs dzen uz priekšu, Kel? - viņa jautāja, malkodama šampanieti. - Kā cilvēks kļūst par politiķi? Vai viņš jau piedzimst šai lomai - kā gleznotājs vai mūziķis? Vai arī šis talants ir apgūstams?

Kels brīdi klusēdams raudzījās vaicātājā un saprata, ka viņam patīk Džīnijas izturēšanās. Viņš sacīja:

- Tagad es redzu, kas jūs padarījis par labu žurnālisti. Jūs zināt, kāds jautājums jāuzdod, lai intervējamais kļūtu vaļsirdīgs, -turklāt jūs to uzdodat tik burvīgā un glaimojošā veidā, ka nav iespējams neatbildēt. Nevaru apgalvot, ka man piemīt “talants”, bet laikam politika mani interesējusi vienmēr. Esmu audzis ģimenē, kur allaž vakariņojot un varbūt ari brokastojot un pusdienojot apspriesti politiski temati - un parasti tas darīts visai dedzīgi. Bet profesiju es izvēlējos jau ļoti agri. Biju tikai bērns, apmēram septiņus gadus vecs, kad māte un tēvs aizveda mani uz Vašingtonu. Viņi gribēja man parādīt galvaspilsētu, “lai izjustu vietu, kur atrodas valdības nams”, kā izteicās tētis, un es atceros, kā mani apžilbināja platās avēnijas un nami ar cēlajām kolonnām. Es domāju, ka Vašingtona būs tikpat lieliska pilsēta kā Parīze. Un nekad neesmu mainījis savas domas. Vēl joprojām man vēderā kaut kas iekņudas, kad atminos to Bronksas puišeli, kas mammai un tētim pie rokas klejo pa Balto namu, kad atceros pirmās politiskās godkāres nojausmas. Es zināju, ka gribu būt tur piederīgs. Gribēju būt tur, Baltajā namā, kur tiek pieņemti lēmumi, es gribēju palīdzēt - kaut viszemākajā līmenī. Es būtu ar mieru strādāt par izsūtāmo zēnu, vienalga, par ko, tikai iekļūt pa šīm durvīm. Tāds bija mans un laikam jau miljoniem citu zēnu sapnis. - Tad viņš smaidīdams piebilda: - Atšķirība tikai tā, ka es kaut ko darīju, lai šo sapni piepildītu, un politika manā skatījumā joprojām ir pats interesantākais darbs pasaulē, pārspējot akciju pārdošanu un filmu taisīšanu.

- Jūsu lēmuma nešaubīgums ir apskaužams, - Džīnija ar apbrīnu noteica. - Visi runā, ka jūsu liktenī ierakstīts - jūs sasniegšot pašu virsotni.

Kels paraustīja plecus.

- Iespējams. Tajā pilsētā tiek spēlētas visādas spēlītes. Es par to īpaši nepriecājos, bet tās piederas pie darba.

- Vēl klīst valodas, ka jūs piederat pie visai retas sugas -pie godīgajiem politiķiem, - Džīnija provocēja sarunu biedru.

- Es tā ceru, - viņš atbildēja pavisam nopietni. - Un tagad pastāstiet, kāds ir jūsu dzinulis, Džīnija Rīza!

Mirkli padomājusi, viņa sacīja:

- īsti nezinu. Varbūt gribu pierādīt mammai, kaut arī viņa ir mirusi, ka es kaut ko spēju. Viņai klājās ļoti grūti, šķiet, viņa nekā nespēja izdarīt pareizo izvēli... Laikam gan gribu kaut ko sasniegt mūsu abu dēļ.

Kels līdzjūtīgi skatījās Džīnijā, domādams, ka tas nu gan ir ļoti skumjš iemesls cīņai par panākumiem.

- Izpirkums par mātes grēkiem? - viņš pajautāja.

Viņa sērīgi pasmaidīja.

- Kur nu tik cēli! - Klusēdami viņi vērās viens otrā, līdz Džīnija mundri ierunājās: - Un jūs? Kas vēl ir par iemeslu jūsu izslavētajai godkārei?

- Izslavētajai godkārei?

Kela pārsteigums lika viņai iesmieties.

-Jūs taču noteikti zināt, ka esat “cilvēks, kurš nodevies darbam - īstens politiķis no papēžiem līdz matu galiem - un kurš, iespējams, nākotnē kļūs par prezidentu”? Vai tad jūs, Varendera kungs, nekrājat avīžu izgriezumus par sevi?

Pārvilkusi roku pār garajiem matiem, Džīnija jautri piebilda:

- Izstāstiet - kur jūs dzīvojat? Nē, ļaujiet man minēt... Vo-tergeitā.

- Kā jūs to zinājāt?

- Tas taču pavisam viegli! Politiski noskaņotam, neprecētam vīrietim nepieciešama vieta, no kuras viegli nokļūt valdības birojos un Baltajā namā un kur par viņu rūpējas. Votergeita atbilst visām šīm prasībām - istabeņu korpuss, veļas mazgātava, restorāni, kur uz mājām var pasūtīt maltīti vienam cilvēkam, eleganti veikali, lai nav jātērē daudz laika un vajadzības gadījumā var nopirkt jaunu kreklu vai kaklasaiti...

- Un tas nav pārāk tālu no jūsu mājām! - Kels smiedamies deva pretī. - Varbūt jūs mani kādreiz uzaicināsiet vakariņās, kuras pati būsiet gatavojusi. Tās Vašingtonas vecpuisis nekad nedabū... visās viesībās galdus klāj restorāni.

- Deram, ka, jūsuprāt, es neprotu gatavot! - Džīnija sadusmojās. - Es jums parādīšu, ka iemācījos to jau bērnībā pie vecmāmiņas.

- Un vai viņa labi gatavoja ēdienus? '

- Brīnišķīgi... tomēr man jāatzīst, ka ne gluži tik labi, kā pagatavots šis. - Viņa pagaršoja ēteriski vieglo šokolādes uzputeni. - Es nekad neēdu saldos ēdienus, bet šoreiz tas notiks, lai jūs redzētu, kas tikai nenotiek ar sniegā ieputinātiem ļautiņiem. Tad pazūd visas savaldīšanās spējas.

- Jūs izskatāties tā, it kā pārtiktu no svaiga gaisa un šampanieša. - Kels ar apbrīnu nolūkojās Džīnijā.

Viņa iesmējās.

-Tieši tā esmu paredzējusi izskatīties.

- Es teiktu, ka jūsu daiļums nav paslīdējis garām arī mūsu krievu drauga uzmanībai, - Kels klusāk piezīmēja. - Viņš visu vakaru nav no jums acu novērsis.

Pietvīkusi Džīnija sniedzās pēc glāzes un to nejauši apgāza. Kad viesmīlis steigšus slaucīja izlijušo dzērienu, Kels tikpat klusi sacīja:

- Negaidīju, ka Valentīns atstās uz jums tik satriecošu iespaidu.

- Atvainojiet, atvainojiet... laikam esmu stipri nogurusi. -Viņa nervozi izvilka pirkstus caur matiem. - Kafiju iedzersim atpūtas istabā. Šķiet, dzirdu kādu spēlējam klavieres.

Džīnijai ceļoties kājās, no sava galdiņa piecēlās arī Solov-skis, abu skatieni sastapās, un jaunais vīrietis pasmaidījis palocījās viņai. Un atkal jau Džīnija juta, kā Solovska skatiens viņai seko, kad viņa gāja - pārāk ātri - laukā no restorāna.

Ārpusē sniegs aizvien vēl krājās milzīgās kupenās, bet viesnīcā “Beau Rivage” valdīja miers un greznība. Vestibils aicināt aicināja ar klusinātām gaisinām, zīda aizkariem un ziedu aromātu. Milzīgajā kamīnā sprēgāja uguns, un jaunais vīrietis, kas spēlēja klavieres, viegli pārslīdēja no Koula Portera uz Debisī.

Džīnija pameta skatienu Kelā, kas sēdēja viņai blakus uz sārti svītrotā dīvāniņa. Viņai noteikti Kels jāpiespiež pastāstīt, kas šeit īsti notiek, bet kā lai to izdara? Vienīgais ceļš bija runāt tajā valodā, ko viņš saprata. Paliekusies uz priekšu, Džīnija pieskārās viņa rokai.

- Kel, - viņa nedroši iesāka, - esmu nonākusi savas dzīves, savas karjeras krustcelēs. - Kela skatiens apstiprināja, ka viņš sapratis Džīnijas teikto, un viņa steigšus turpināja: - Mani atsūtīja šurp ar uzdevumu, ko es negribēju pildīt. Biju ieplānojusi stāstīt par prezidenta vizīti Hjūstonā, bet producents mani atsūtīja uz dārglietu izsoli. Tāpēc ka esmu sieviete.

Kels nodzēra malciņu konjaka.

- Džīnija, - viņš domīgi iesāka, - nav noliedzams, ka jūs esat sieviete, un sievietes ar citām sievietēm runā par rotaslietām.

- Tieši tā! - viņa atcirta. - Un tāpēc mani kā sievieti jāizmanto - līdz pēdējam. Piekrītat?

Viņš palocīja galvu.

- Manuprāt, karjeras labā jums jāliek lietā visas savas priekšrocības.

- Man nepieciešama jūsu palīdzība, Kel, - Džīnija pārgāja uz čukstiem. - Es zinu, ka stāvu uz sensacionāla atklājuma sliekšņa, bet neviens nelaiž mani tam klāt. Kel, ja man izdotos no šīs Ivanovu lietas iztaisīt sevišķu reportāžu, tad es kļūtu par pasaulslavenu žurnālisti. Es domāju, ka mēs varētu viens otram palīdzēt. Jūs man izstāstīsiet to, ko es gribu zināt, un es jums izstāstīšu to, ko jūs vēlaties uzzināt.

- Kas, piemēram, tas būtu? - Kels izvairīgi apvaicājās, uzmanīgi bērdams kafijā cukuru.

- Nu, piemēram, kas nopirka smaragdu, - viņa klusi atbildēja.

Kela setera acīs iezibējās tērauds.

- Jūs to zināt?

- Tas notika pēc izsoles, - viņa aši sāka stāstīt. - Biju savai filmēšanas grupai “Ričmondas” bārā izmaksājusi pa kokteilim. Ejot uz dāmu istabu, pamanīju, ka izsoles zāles durvis pievērtas mazā spraudziņā, un es, protams, paglūnēju iekšā. Zālē neviena nebija, tikai uz paaugstinājuma gulēja sarkanie aktu vāki, kuros ūtrupnieks bija ierakstījis katru nosolīto mantu. Man iešāvās prātā, ka, iespējams, tur ierakstīts arī smaragda pircējs - galu galā no izsoles to noņēma tikai brīdi pirms sākuma. Es pat nedomāju par to, cik ētiska ir mana rīcība, - viņa atzinās, vainīgi uzmezdama Kelam skatienu. - Sarkanie vāki mani aicināja tikpat stipri, cik ābols vilināja Ievu. Varat man ticēt, sirds man dauzījās tik skaļi, ka biju gandrīz droša, kāds to sadzirdēs, tūliņ ieskries iekšā,

«s

pieķers mani nozieguma vietā un es nonākšu Šveices cietumā. Lai nu kā, uz pirkstgaliem aizzagos līdz paaugstinājumam un paskatījos... Tas tur tiešām bija - pašā pirmajā lappusē: piecpadsmitais numurs, liels, kvalitatīvs, četrdesmit karātu smaragds, “Kādas dāmas īpašums”... pārdots par vairāk nekā deviņiem miljoniem dolāru.

- Ūtrupnieks nu gan rīkojies ārkārtīgi nevērīgi, - Kels klusi noteica.

Džīnija paraustīja plecus.

- Viņa kļūme... mana veiksme.

Džīnijai sirds vai apstājās, kad Kels turpināja klusēdams vērties lejup uz savu neaizskarto kafiju. Ak Dievs, viņš nebūs ar mieru... viņa visu sabojājusi...

- Es tikai cenšos izrēķināt, ko vēl es varētu izspiest par savu informāciju, - Kels beidzot ierunājās.

Satriekta viņa iepleta acis. Ne jau pirmo reizi viņai bija izteikti šādi nepieklājīgi priekšlikumi, bet no tāda vīrieša kā Kels nu gan viņa to nebija gaidījusi.

- Nepārprotiet mani! - Kels pasmaidīja. - Es domāju, kā mēs varētu būt savstarpēji izpalīdzīgi. Karjeras jomā.

- Prasiet jebko. - Džīnija bija gatava uz visu. - Darīšu visu, lai tikai palīdzētu jums...

Kels saprata, ka viņam uz paplātes tiek pienesta zelta vērta izdevība. Solovski interesēja Džīnija, un viņam vajadzēja zināt, cik tālu krievi tikuši. Viņa noteikti prata likt lietā zilās acis, un nebūs jau pirmā reize, kad informācijas iegūšanai tiktu izmantota sievietes pievilcība.

- Labi, Džīnija Rīza. - Kels beidzot izlēma. - Jūs pateiksiet man, kas nopircis smaragdu, un es jums apsolu sensāciju.

- Kā lai zinu, ka drīkstu jums uzticēties? - Džīnija piesardzīgi apvaicājās.

Kels pacēla roku.

- Skauta godavārds, - viņš ironizēja.

- Smaragdu nopircis kāds Diseldorfas juvelieris. Viņa vārds ir Markheims.

- Vai izsoles dokumentos bija rakstīts, kā uzdevumā viņš rīkojās?

Džīnija papurināja galvu.

- Minēts bija tikai Markheims.

Kels sarauca pieri. Tas nebija vārds, ko viņš būtu vēlējies dzirdēt, tomēr kaut kāds pieturas punkts, turklāt viņš cerēja, ka krievi nezinās pat to.

Viņš sacīja:

- Labi, Rīza, nolieciet savu bloknotu un pildspalvu, un labāk būtu, ja arī magnetofons paliktu neieslēgts, jo tas, ko es tagad teikšu, domāts vienīgi jūsu ausīm - līdz brīdim, kad to paziņos Baltais nams. - Džīnijas acis pārsteigumā iepletās, kad Kels vēl piemetināja: - Tas ir nacionālās drošības jautājums. Un es jūs brīdinu - atklāju jums to tikai tāpēc, ka lūgšu jūs man palīdzēt.

- Protams, visu, ko vēlaties, - viņa dedzīgi atsaucās.

- Pēc revolūcijas, - Kels sāka stāstīt, - Krievija bija izpostīta. Pasaules lielvalstis neatzina jauno režīmu un valstī notiekošos procesus, tāpēc atteicās sniegt finansiālu palīdzību. Jaunajai Padomju Savienībai nebija naudas, ar ko pabalstīt lauksaimniecību, tāpēc cilvēki mira badā, nebija naudas, ar ko finansēt rūpniecību, līdz ar to nebija arī preču pārdošanai. Revolucionāri konfiscēja visus tikko likvidēto augstāko šķiru bankas kontus un īpašumus un ļoti steidzīgi izpārdeva Krievijas nenovērtējami dārgās gleznu, rotaslietu un antikvāru priekšmetu kolekcijas par niecīgu daļiņu to reālās vērtības. Viņi zināja par Šveices bankās noguldītajiem Ivanovu miljardiem un darīja, ko varēja, lai dabūtu tos savās rokās, bet, protams, bez dokumenta, kuru būtu parakstījis kāds šīs dzimtas pārstāvis, dodot viņiem tiesības uz naudu, revolucionāri atdūrās pret Šveices banku sistēmas uzcelto mūri. Ja nav Ivanovu paraksta, nav arī miljardu.

Slepenpolicija, VDK priekšgājēja, bija pazīstama ar nosaukumu “čeka”. Tā joprojām bija pārliecināta, ka vismaz daži Ivanovu dzimtas locekļi izglābušies. Atrasts bija tikai viens līķis, kņazienes Annuškas mirstīgās atliekas, aculiecinieku stāsti apstiprināja arī kņaza Mihaila bojāeju. Čeka pazudušos Ivanovus - ve-comāti, sešus gadus veco zēnu un viņa mazo māsiņu - izmeklējās pa visu Krieviju, tad izķemmēja Eiropu, Amerikas Savienotās Valstis un pat Dienvidameriku. Lai arī VDK šos cilvēkus neatrada, tā šo lietu nav izbeigusi.

Visus šos gadus Ivanovi bijuši kā dadzis Krievijas acī. Šī ģimene pārstāvēja to, ko viņi ienīda, un uzvarētāji nevarēja dabūt pat viņu naudu. Viņi uzskata, ka cilvēks, kurš pārdod smaragdu -un mēs esam gandrīz droši, ka tas ir Ivanovu smaragds, - noteikti nāk no šīs dzimtas. VDK nolūks ir dabūt rokā “dāmu” - pēdējo Ivanovu - un piespiest viņu parakstīt dokumentu. Un tad nauda beidzot piederēs viņiem.

Džīnija gluži kā apburta izdvesa:

- Tātad tā ir taisnība. Tur patiešām ir miljardiem dolāru.

- Miljardiem. Bet, lai arī kas būtu “dāma”, viņa nekad nav centusies tikt pie šīs bagātības, jo ir pārāk nobijusies. Viņa joprojām tic vecajiem draudiem - ja krievi viņu noķers, tad viņas dzīve ar to būs beigusies. Tas ir tikai pieņēmums, jo viņa nospriedusi, ja smaragdu sadalīs, tad to neviens nepamanīs. Varbūt viņa domāja, ka dārglietas būs jau aizmirsušās un krievus interesē tikai nauda. Bet dārglietas, kurām ir vēsturiska vērtība, nevar noslēpt, ja tās tikai sadala.

Džīnija pētīgi pavērās stāstītājā.

- Tas vēl nav viss, vai ne? - viņa tieši noprasīja.

Kels nevainīgi atbildēja uz viņas skatienu.

- Kas tad vēl?

- Jūs taču pats zināt! - Džīnija nepacietīgi pameta ar roku. - Ko vēl krievi meklē? Un ko grib Amerika?

Kels papurināja galvu.

- To es jums nevaru stāstīt. Katrā ziņā ne tagad. Vēlāk, kad viss būs beidzies, apsolu, ka jūs pirmā visu uzzināsiet. Bet pirms tam mums jāizdabū no Markheima, kas ir nopircis smaragdu un kas to pārdevis. Mums jāatrod “dāma ”, kamēr to nav izdarījuši krievi.

Džīnija novērsās un domīgi skatījās liesmās. Kels brīdi viņu vēroja, tad sacīja:

- Es teicu, ka man vajadzīga palīdzība, bet tā nav vajadzīga tikai man personiski, Džīnija Rīza. Tā vajadzīga jūsu valstij. Es lūdzu jūs izzināt no Valentīna Solovska, vai viņš ar tirgotāja Markheima rokām nopircis smaragdu. Un, ja ne, kurš tad to izdarījis.

Džīnija izskatījās nobijusies, kad jautāja:

- Kāpēc es?... Es domāju, ka spiegi tiek speciāli apmācīti.

- Jūs jau nebūsiet spiedze, Džīnija, - Kels iebilda. - Jūs tikai uzdosiet pāris nevainīgu jautājumu. Tas nav nekas bīstams. Jums vienīgi jābūt tikpat labai intervētājai sarunā ar Solovski, cik jūs bijāt prasmīga sarunā ar mani. Galu galā jūs taču izvilkāt vajadzīgo informāciju no manis, vai ne?

Kels pamāja ar galvu uz Solovski, kas tobrīd sēdēja pie loga, stingi skatīdamies sniegainajā naktī.

- Kāpēc man neatstāt jūs, lai apdomājaties? Atnāciet rīt uz maniem apartamentiem brokastīs, tad jūs izstāstīsiet, ko izlēmāt. Vai deviņos jums būs ērti?

Džīnija palocīja galvu, bet viņas acis arvien vēl pauda bailes, un Kels mazliet atmaiga.

- Ticiet man, nekādas briesmas jums nedraud, - viņš teica. - Viņi meklē Ivanovu “dāmu”, ne jau jūs. - Satvēris Džlnijas ļengano roku, viņš viegli pieskārās ar lūpām viņas pirkstiem un smaidīdams piebilda: - Bez tam jūs neesat Mata Hari. Jūs esat fantastiski laba žurnāliste, kura drīz vien uzrakstīs pasakainu reportāžu. Speciālu. Neaizmirsīsiet?

Nevērīgi pamājis ar roku, Kels soļoja uz durvīm. Kāda nepārvarama spēka vilkta, Džīnija pagrieza galvu, lai paskatītos vīrietī, kas sēdēja pie loga. Kad viņas skatiens satikās ar Valentīna Solovska skatienu, viņa saprata, ka pienācis laiks pieņemt lēmumu, un Džīnija zināja, kas viņai darāms.

\

6

Valentīns Solovskis ilgi viens pats sēdēja pie galdiņa tukšajā restorānā. Vientulīgs viesmīlis, zem baltās auduma salvetes sažņaudzis rokas, stāvēja pie durvīm un pacietīgi gaidīja, kamēr augstais viesis iztukšos pēdējo “Château Margaux” pudeli.

Valentīns bija pagriezies krēslā un stingu skatienu vērās aiz loga trakojošā sniegavētrā. Viņam, krievam, šāds skats nebija nekas neparasts, tomēr jāsaka gan, ka šonakt viņš neko tādu nebija gaidījis ieraudzīt, katrā ziņā nebija iedomājies, ka lidostu varētu slēgt.Viņš nodzēra vēl vienu malciņu pirmšķirīgā sarkanvīna, uz mēles izbaudīdams dzēriena maigi tuinsnējo garšas buķeti, bet domas aizklīda tūkstošiem jūdžu lielā tālumā - uz Maskavu pie tēva.

Diena, kas pārmainīja visu Valentīna dzīvi, bija sākusies kā jebkura cita. Viņš agri bija piecēlies mazajā, bet elegantajā dzīvoklītī Kutuzova prospekta savrupmājā. Vecā ēka ar augstajiem griestiem un izrotātajiem marmora kamīniem neizskaidrojamā kārtā neskarta bija pārcietusi revolūciju, un pirms vairākiem gadiem tajā tika ierīkoti dzīvokļi tiem partijas biedriem, kuri neapšaubāmi virzījās *uz augšu. Savu amatu dēļ, kurus Valentīns ieņēma ārzemēs, viņa trīs istabas bija iekārtotas ar krievu senlietām, kas atvestas no Londonas un Parīzes, bet virtuvē varēja atrast vismodernāko Ņujorksitijas sadzīves tehniku, kaut gan vienīgā ierīce, kas izskatījās kaut cik lietota, bija kafijas automāts. Grāmatplauktos, kas slējās no grīdas līdz griestiem, varētu atrast grāmatas vairākās valodās par visdažādākajiem tematiem, jo franciski, angliski, vāciski un itāliski Valentīns runāja tikpat brīvi kā krievu valodā un dažos tās dialektos.

Pārsteidzoši, ka tik uzticīgam partijas biedram dzīvoklī neredzēja bezgaumīgos padomju revolucionāru gleznotāju darbus, nedz arī propagandas plakātus, kuros zemnieki lepni stāv blakus traktoram vai fabrikas strādnieki nostājušies pie mirdzoši jaunas ražošanas iekārtas. Bet Ļeņina attēls gan šajā dzīvoklī bija.

Bez šā portreta uz galda Valentīna mazajā dzīvojamā istabā vēl varēja atrast četras ierāmētas fotogrāfijas. Pirmajā bija redzams viņa vectēvs Grigorijs Solovskis sešdesmit gadu vecumā, tumšiem matiem, melnīgsnējs, stingri nostājies uz muskuļotajām zemnieka kājām, ar roku apņēmis ap vidu sievu. Viņas gaišdzeltenie mati agri bija nosirmojuši, toties zilās acis saglabājušās naivas un sprikstošas kā jaunai meitenei. Viņi abi bija nomiruši ar dažu nedēļu starpību pirms desmit gadiem, Grigorija nāves iemesls bija smadzeņu audzējs, bet viņa sieva nomira aiz sirdssāpēm.

Blakus šim attēlam stāvēja Valentīna tēvoča, Borisa Solov-ska, oficiāls portrets, tajā viņš bija redzams skarbs, bez smaida, galva gluda kā biljarda bumba, no deguna un mutes kaktiņiem stiepās rūgtas rievas, un starp tumšajām paranoiķa acīm iegūlusi nekad nezūdoša grumba. Boriss nebija precējies, kaut arī pa visu Maskavu klīda tenkas par viņa mīlas dēkām, no kurām nevienu nevarēja uzskatīt par normālu. Runāja, ka Valentīna tēvocis ir sadists ne tikai seksā, ar tādām pašām metodēm viņš vadīja VDK, kuras priekšgalā atradās nu jau septiņus gadus.

Vislielākā fotogrāfija atainoja Valentīna tēvu Sergeju Solov-ski un māti Irīnu viņu kāzu dienā. Abi smaidīja, un šī bija vismīļākā Valentīna fotogrāfija, jo nekad visā savā mūžā viņš nebija redzējis savu tēvu tik laimīgu kā tajā fotogrāfijā. Irīna pēc gadiem varētu būt Sergeja meita, tomēr viņas jaukajā sejiņā nenoliedzami atspoguļojās mīlestība. Viņi bija skaists pāris: Sergejs, slaids gaišmatis, ar spēcīgu zodu un asu skatienu, Irīna - smalka, trausla balerīna ar tumšiem, zīdainiem matiem, kas saņemti atpakaļ klasiskajā dejotāju frizūrā. Valentīns nevarēja atcerēties, ka būtu kādreiz redzējis māti kustamies citādi kā graciozi, vienalga, vai viņa viegli slīdēja pa Lielā teātra skatuvi vai rakņājās pa zemi viņu vasarnīcā Žukovā. Un pēdējā fotogrāfija rādīja māt vienu pašu uz skatuves. Irīna, ciemata galdnieka un viņa anal-fabētes sievas meita, izskatījās kā princese vizuļojošajā Auroras tērpā baletā “Apburtā princese”.

Šis dzīvoklis jau desmit gadus bija Valentīna mājas, izņemot tos periodus, kad viņš bija nosūtīts darbā uz ārzemēm, un viņš cerēja, ka vienīgais iemesls, kāpēc-viņam vajadzētu to atstāt, būtu virzīšanās augšup pa karjeras kāpnēm. Un to viņš vēlējās vairāk par visu pasaulē.

Kā visi krievu zēni, Valentīns bija iestājies pionieros un vēlāk, četrpadsmit gadu vecumā, arī komjaunatnē - jauno komunistu organizācijā. Reliģijai un Dievam viņa dzīvē nebija vietas, jo bērniem mācīja veltīt sevi tikai un vienīgi Komunistiskajai partijai, un vienīgi retais uzdrīkstējās nepaklausīt. Valentīns atcerējās, kā viņa klasesbiedri bija ķircinājuši divus zēnus, kuru vecāki joprojām apmeklēja baznīcu, ņirgājoties par puikām, līdz viņu dzīve kļuva neciešama un ģimene negaidot tika “pārvietota” no Maskavas uz attālu mūžīgā sasaluma apgabalu. Valentīns zināja arī to, ka neviens, kurš nebūs iestājies komjaunatnē, nevarēs turpināt izglītību universitātē. Viņam, ievērojama partijas biedra dēlam, protams, šādi jautājumi vispār nebija radušies. Viņu automātiski uzņēma jebkurā skolā, kas bija piemērota gudra zēna izglītošanai un audzināšanai kādam no augstajiem partijas amatiem.

Valentīns pabeidza Maskavas universitāti, Politoloģijas un juridisko fakultāti, tad gadu kā kursants mācījās briesmīgajā speciālas uzraudzības treniņnometnē Rjazaņā. Pulka devīze skanēja: “Esi gatavs upurēties savas sociālistiskās dzimtenes labā!” -un viņi arī bija gatavi pildīt šo solījumu, mācot saviem audzēkņiem paklausīt komandiera pavēlei bez šaubīšanās, lai cik absurda tā būtu. Drīz jaunekļi apguva māku lietpratīgi slepkavot, rīkot atentātus un terorisma aktus. Katrā nelielajā, noplukušajā barakā saspiestībā mitinājās simts karavīru, viņi strādāja dienu un nakti.

Visur viņi maršēja: pēc rīta jundas uz fizkultūru, tad uz sešu stundu garu bezieroču cīņas apmācības nodarbību. Pēc tam viņi maršēja uz pusdienu maltīti, tad atkal marša solī devās uz vingrošanu un nodarbībām. Vēlāk karavīri maršēja uz vakariņām un vakara pārbaudi, tad uz barakām un savām gultām. Ik svētdienu daži karavīri dabūja atvaļinājumu uz vietējo pilsētiņu, bet vienīgā reize, kad jaunekļi varēja saņemt atļauju doties mājās, bija tad, ja nomira kāds no ģimenes locekļiem. Nopelnīja viņi tikai tik daudz, lai nopirktu tualetes piederumus, bet alkohols jebkurā veidā bija aizliegts.

Valentīns nekad nesaprata, kādēļ puiši stājās barbariskajā specnaz vienībā, kaut arī viņa dienests bija pavisam atšķirīgs. Viņš labprāt darīja smago fizisko darbu, bet ciest nevarēja vardarbību, tāpat arī stingro disciplīnu, kurai vajadzēja pakļauties veselu gadu, bet vēl vairāk viņš ienīda tos sešus mēnešus, ko pavadīja aktīvajā dienestā uz Afganistānas robežas. Tomēr viņš labi saprata, ka maksā nodevas.

Jau zēna gados viņš apzinājās savu dzīves mērķi. Visu mūžu ap Valentīnu bija vīri, kuru rokās koncentrējās liela politiskā vara, - vectēvs, tēvs, tēvocis un viņu draugi. Un, tāpat kā tēvu, Valentīnu interesēja tikai politika un vēl mūzika. Bērnībā tēvs bieži veda zēnu uz baletu skatīties, kā dejo māte, arī uz operu un simfoniskajiem koncertiem. Iegrimuši mūzikā, viņi mēdza sēdēt apbružātajos, sarkanajos Maskavas koncertzāļu samta krēslos, un Valentīns nekad nebija jutis lielāku tuvību ar tēvu kā tieši tajos brīžos. Pēc koncerta Sergejs veda dēlu vakariņās uz savu iecienīto restorānu. To vadīja sena čigānu dzimta. Valentīnam par pārsteigumu, tēvs zināja visas viņu dziesmas, un reizēm viņš tās uzdziedāja, kad čigāni viņu pavadīja uz savām ģitārām un balalaikām.

Bet Sergejs Solovskis bija noraizējies par savu dēlu. Kad Valentīnam piedāvāja viņa pirmo nozīmīgo vietu Ārlietu ministrijā, Sergejs brīdināja dēlu no godkāres, kas spēja iznīdēt visas pārējās jūtas.

- Atstāj vietu arī mīlestībai, Valentīn, - viņš bija teicis, kad abi staigāja pa savas vasarnīcas dārzu pēc īpašām vakariņām, kas tika rīkotas, lai atzīmētu Valentīna jauno posteni. - Tā ir viena no pēdējām cilvēcisko jūtu izpausmes formām, kas mums, krieviem, vēl atļauta, un tā ir visvērtīgākā.

- Protams, tēvs, - Valentīns izbrīnījies bija atbildējis. Bet pat tajā brīdī viņš apzinājās, ka pāri visam allaž stāvēs viņa mērķis kļūt par Krievijas vadoni. Viņa mūžā ik solis veda uz izraudzīto mērķi, un viņš svēti nosolījās nekam, itin nekam neļaut nostāties ceļā, jo viņš vēlējās apvienot nemierīgos apgabalus, kas veidoja Padomju Savienību, tā, kā tā nebija savienota kopš Ļeņina un revolūcijas pirmo dienu laikiem. Un tādu, Valentīns solījās, viņš padarīs savu tautu - par pasaules vadošo spēku.

Viss veicās, kā ieplānots. Paaugstinājums sekoja paaugstinājumam, Valentīns ieguva visus nozīmīgākos amatus ārzemēs, kuri viņam bija nepieciešami, lai no pašiem avotiem varētu pētīt citu tautu spēku un vājumu, nemitīgi krājot zināšanas un noglabājot tās nākotnei.

Valentīns bija pārsteigts, kad pirms trim mēnešiem viņam piezvanīja tēvs un lūdza steidzami aizbraukt no Vašingtonas, bet vēl vairāk viņš brīnījās, kad viņam tika izskaidrota problēmas būtība. Tirgū beidzot parādīsies Ivanovu dārglietas. Krievija gribēja, lai tiktu atrasts cilvēks, kurš tās pārdos, un nekavējoties nogādāts Krievijā. Par šo operāciju atbildēja Valentīna tēvocis Boriss, un viņš bija “lūdzis” šo darbiņu paveikt brāļadēlam.

- Bet kādēļ man? - Valentīns iebilda, dusmās staigādams šurp un turp pa sarkano paklāju, kas sedza tēva kabineta grīdu Kremlī. - Kāpēc viņš neliek pie darba VDK?

Tēva acīs vīdēja ļoti savāda izteiksme, kad viņš atbildēja:

- Šis ir ārkārtīgi “smalkjūtīgi” risināms jautājums. Amerika zina, kāpēc mums nepieciešams dārglietu pārdevējs. Tev, Valentīn, būs jāpiesedz mūs. Kā diplomāts tu braukā pa pasauli, nepiesaistot uzmanību, tu vari ierasties izsolē un solīt par smaragdu... bet tev aiz muguras VDK meklēs noslēpumaino “dāmu”. Rīt tu to apspriedīsi ar Borisu, - tēvs beigās piebilda, pacēlis roku, lai apklusinātu turpmākos iebildumus. - Un tagad es došos uz televīziju Ostankinā. Viņi pārraida jauniešu orķestru konkursa laureātu koncertu. Tu varētu man piebiedroties.

Valentīns labi saprata, ka sarunu par Ivanovu smaragdu nevajag turpināt ceļā uz televīziju tēva melnajā, pret lodēm nodrošinātajā ZIL, ko vadīja šoferis; ja Sergejs klusēja, tātad bija iemesls, turklāt Valentīns zināja, ka pat augstāko partijas amatpersonu mašīnās atradās noklausīšanās ierīces. Vārds “uzticēšanās” Kremlī nebija diez cik iecienīts. Kad viņi beidzot piebrauca pie televīzijas, Sergejs atlaida limuzīnu, piesakot šoferim ierasties pēc divām stundām.

Pēc koncerta Sergejs ierosināja doties nelielā pastaigā, un viņi iegriezās Dzeržinska parkā, klusēdami izgāja cauri Botāniskajam dārzam, garām skaistai simtgadīgu ozolu birzij un soļoja uz kokaudzētavas pusi.

- Man ir ļoti grūti pateikt to, kas man jāsaka, - beidzot Sergejs ierunājās. - Es domāju, ka mans noslēpums aizies kapā līdz ar mani, tāpat kā tas notika ar tavu vectēvu.

Valentīns neizpratnē pavērās tēvā.

- Es zinu, ka tu šad tad esi brīnījies, cik mēs ar tēvoci Borisu esam atšķirīgi, - Sergejs iesāka. - Tagad es tev varu to izskaidrot. Tas tāpēc, ka mani sešu gadu vecumā adoptēja Grigo-rijs Solovskis.

- Adoptēja? - Valentīns iesaucās, apstādamies kā zemē ie-miets un satriekts lūkodamies tēvā. - Nav svarīgi, - viņš steigšus piebilda. - Man ir vienalga, kas tu biji. Tu esi Grigorija Solov-ska dēls. Tu esi mans tēvs.

- Borisam tas ir svarīgi, - tēvs mierīgi iebilda. - Viņš bija neattapīgs un neveikls zēns, bet viņš vienmēr apzinājās, ka es esmu citāds. Pat sešu gadu vecumā es runāju franču un angļu valodā kā aristokrāti, bet viņš tikai krievu valodas vietējā dialektā. Es biju gudrs un labāk pratu jāt ar zirgu. Man bija viegla galva un mācības padevās labi. Viņš bija greizsirdīgs - un es no viņa šausmīgi baidījos. Boriss bija nežēlīgs, kā prātu zaudējis no skaudības. Šodien šādus cilvēkus sauc par psihopātiem. - Sergejs pagriezās pret Valentīnu. - Gribu, lai tu saprastu, ka Boriss ir ne tikai mans, bet arī tavs ienaidnieks. - Tad viņš paraustīja plecus. - Tādam cilvēkam viss ir vai nu melns, vai balts. Pelēko krāsu viņš nespēj saskatīt. Tos, no kuriem viņš grib atbrīvoties, viņš nogalina.

Kādu brīdi viņi turpināja klusēdami staigāt, līdz beidzot Sergejs atkal ierunājās:

- Borisu visvairāk satrauca tas, ka Grigorijs tā arī nekad savai ģimenei neatklāja, kas es esmu. Viņš tikai pateica, ka esmu bārenis, kurš revolūcijā zaudējis vecākus. Bet Borisu vienmēr urdīja aizdomas, ka esmu aristokrāts, un, tiklīdz viņš to spēja, tā centās noskaidrot manu īsto vārdu. Kad viņš to uzzināja, gribēja mani iznīcināt. - Sergejs smagi nopūtās. - Visu mūžu esmu staigājis kā pa naža asmeni, balansēdams starp diviem cilvēkiem -to, kas es biju, un to, par ko kļuvu. Un savu uzticību man vajadzēja sadalīt starp divām nometnēm; starp to, ko biju pieņēmis, un to, kurai piederēju no dzimšanas. Turklāt vienmēr blakus stāvēja Boriss, gaidīdams, ka iekritīšu lamatās. Šā iemesla pēc biju nolēmis palikt viens. Biju izdomājis, ka precēties nebūtu godīgi, jo jebkuru dienu varēja atklāties mana īstā identitāte, tad es tiktu arestēts un nogalināts. Bet tad daudzus gadus vēlāk iepazinos ar tavu māti un iemīlējos. Es jau biju vecāks; egoistiski iestāstīju sev, ja Boriss neko nav atklājis līdz šim, tad tas nenotiks nekad.

Manā kāzu dienā Boriss smaidīja kā maija saulīte. Viņš noskūpstīja manu līgavu, smējās un jokoja. Nekad nebiju redzējis viņu tik laimīgu. Kad mēs ar Irīnu devāmies kāzu ceļojumā, Boriss man iedeva aploksni.

“Neliels pārsteigums, Sergej,” viņš sacīja, un viņa acīs mirdzēja tas pats ļaunais spīdums, ko atcerējos kopš bērnu dienām. Un tad viņš piebilda: “Varbūt man vajadzētu teikt - Aleksej?”

Nemūžam neaizmirsīšu viņa smieklus, kad viņš brauca projām. Tie bija vājprātīga cilvēka smiekli, un es zināju, ka viņš ir traks. - Nākamos vārdus sakot, Sergeja balss drebēja. - Aploksnē bija mana īstā tēva fotogrāfija.

Sergejs apklusa, turpinot pastaigu pa parku, Valentīns neizpratnē lauzīja galvu, kāpēc Sergeja īstā tēva fotogrāfija bijusi tik nozīmīga.

- Bez šaubām, es sapratu, ka Boriss zina patiesību, - Sergejs pēdīgi sacīja, - un medusmēneša laikā gaidīju, ka viņš sāks rīkoties. Es gaidīju vairākas dienas, nedējas, tad arī mēnešus. Jutos kā vīrs, kas, uzlicis galvu uz bluķa, gaida, ka kuru katru mirkli kritīs giljotīna. Līdz beidzot aptvēru, ka Boriss zināja gan patiesību, bet viņam trūka kārtīgu pierādījumu. Ar faktu, ka es stipri līdzinājos fotoattēlā redzamajam cilvēkam, starp citu, arī tu, Valentīn, esi viņam līdzīgs, vien nepietika, lai pārliecinātu varasvīrus, ka viens no darbiniekiem, kas ieņem augstu amatu, nav tas, par ko viņš izliekas. Tā varēja būt tikai sagadīšanās, tādējādi, apsūdzot mani, Boriss riskētu ar savu karjeru. Viņam joprojām vajadzīgs šis pierādījums. Bet visus šos garos gadus Boriss savā kabatas portfelī nēsā šīs fotogrāfijas kopiju. Viņš zina, ka es to zinu un ka viņš nav aizmirsis.

- Šobrīd taču tam, kas bija tavs tēvs, noteikti vairs nav nekādas nozīmes, - Valentīns ar cerībām balsī sacīja.

- Ir gan, - Sergejs klusi noteica un no iekškabatas izņēma gredzenu, ko ilgus gadus bija nēsājis līdzi. Smalki izstrādāts zelta ietvars saturēja lielu rubīnu. Sniegdams gredzenu dēlam, Sergejs teica: - Tas ir vienīgais, kas man palicis no mūsu mantojuma. Mana īstā ģimene bija viena no bagātākajām Krievijā. Tā bija tik ietekmīga, ka čekas melnajā sarakstā atradās tūlīt aiz cara dzimtas. Mans tēvs - tavs vectēvs - bija kņazs Mihails Ivanovs. Mūsu ģimenei piederējuši tie miljardi un tās raktuves. Un tevi lūdz atvest atpakaļ uz Krieviju tavu paša radinieci - tavas paša asinis. Atvest pie Borisa un atdot nāvei.

Tad, lēnām ejot cauri parkam, Sergejs izstāstīja to, kas pirms daudziem, daudziem gadiem bija noticis mežā tajā garajā, tumšajā naktī. Un Valentīns redzēja, kā acu priekšā sagrūst visa viņa dzīve.

Valentīns izdzēra pēdējo malku brīnišķīgā sarkanvīna un, iespiedis pacietīgajam viesmīlim saujā krietnu dzeramnaudu, lēnā solī atstāja restorānu.

Viņš iegāja atpūtas telpā un apsēdās pie loga. Pie kamīna sēdēja Kels Varenders un nopietnu seju sarunājās ar amerikāņu televīzijas žurnālisti Džlniju Rīzu. Valentīns apskauda Kelu par viņa mieru un... meiteni. Viņa bija amerikāņu “daiļā roze”, par kādām ārzemnieki, tādi kā viņš, allaž sapņoja, slaida, skaista un trausla.

Malkodams kafiju, Valentīns prātoja, par ko gan abi tā sarunājas, viņi bija pievērsuši uzmanību tikai viens otram. Bet visu laiku zemapziņā skanēja tēva vārdi: “Un tevi lūdz atvest atpakaļ uz Krieviju tavu paša radinieci - tavas paša asinis... un atdot nāvei.” Viņš uzreiz bija sapratis, ka Boriss grib sadzīt pēdas “dāmai” ne jau tikai Krievijas dēļ, bet arī tāpēc, ka tad varēs pierādīt to, ko viņš zināja par Sergeju. Boriss vēlējās viņa tēva nāvi.

Jau pašā savas karjeras sākumā Valentīns bija atskārtis, ka politisku varu nevar iegūt, nenesot personiskus upurus; sabiedrībā pazīstamu darbinieku jebkurā brīdī varēja aicināt, lai atskaitās par savu rīcību, un no viņa varēja prasīt, lai rāda paraugu saviem padotajiem. Viņš ilgi bija domājis, kāda viņam ir izvēle. Pirmkārt, pienākums pret dzimteni. Svaru kausos likts varas sadalījums. Ja viņš atradīs Ivanovu “dāmu” un atgādās viņu uz Krieviju, tad dzimtene beidzot iegūs ne tikai naudu, kas, pēc Valentīna domām, ar pilnām tiesībām tai pienācās, bet - pats svarīgākais - tad Krievijas īpašumā pāries Indijas rūdas raktuves, kas bija lielvalstu strīda ābols. Bija tikai viens ceļš, kā glābt tēva un arī viņa paša dzīvību, vienlaikus aizstāvot Krieviju, kuras nākotnei jaunais diplomāts ticēja. Un iegūt visu, pēc kā viņš tik ļoti allaž bija centies. Viņam “dāma” jāatrod pirms amerikāņiem. Un jānogalina, pirms viņa nokļūst Borisa nagos. Ar rūgtu ironiju Valentīns nodomāja, ka beidzot lieti noderēs Rjazaņā apgūtās iemaņas, bet viņš zināja arī to, ka viņu “dāma” uzskatītu par nesalīdzināmi žēlsirdīgāku bendi nekā tēvoci, kura iecienītākais so-daveids bija nāve moku kambaros.

Skriešanās sākusies, viņš vienaldzīgi nodomāja. Nav svarīgi, kā vai kas viņam būs jāizmanto, bet viņam “dāma” jāatrod pirmajam.

Valentīns novērsās no loga un pāri telpai satikās ar Džīnijas Rīzas skatienu. Kels Varenders bija aizgājis, viņa sēdēja viena. Paņēmis konjaka glāzi, Valentīns devās pie jaunās sievietes.

- Rīzas jaunkundz, - viņš sacīja, pamājot uz loga pusi, - redzu, ka abi esam vētras gūstekņi. Iedomājos, vai jūs neapžēlosieties par vientuļnieku un kopā neiedzersiet ar mani kādu glāzi konjaka?

Dziļi ievilkusi elpu, Džīnija ieskatījās Valentīnam tieši acīs.

- Ar lielāko prieku, Solovska kungs, - viņa atbildēja.

7

Merilenda

“Mauriņlejas” patiešām atbilda savam nosaukumam; akriem līdzena, samtaina zaļuma pletās līdz pat sudrabainajam ezeram, kura krastos, kā Misija pa savas istabas logu vēroja, meža pīles skubīgi vija ligzdas. Pēkšņi uznākušās aukstās dienas tomēr nebija spējušas nosaldēt pirmos ķiršu ziedus, un sēru vītoli, kas lieca savus līganos zarus ūdenī, jau bija tinušies pavasara zaļganajā migliņā.

- Skaista diena, - ar priecīgu smaidu Misijai sacīja māsa Sā-ra Milgrima. - Varbūt vēlāk varēsim iziet pastaigā. Ko jūs par to teiktu? Mēs varētu apskatīt pīļu ligzdas.

- Nevis pīļu, bet merceņu, - Misija stingrā balsī palaboja. - To var redzēt pēc zaļajām galvām. Un tūkstošiem reižu es tev, Sāra, esmu teikusi - nerunā ar mani kā ar mazu bērnu... vai prātu izkūkojušu veceni. Manām smadzenēm nav nekādas vainas. -Māsa Milgrima sukāja Misijai matus, un viņa saviebās. - Vienīgi tad, kad tu plēs manus matus.

Māsa Milgrima pasmaidīja. Misija šorīt atkal tāda saīgusi. Viņu nu gan nekad neapmānīsi: Misija vienmēr zināja, kad priecīgais smaids slēpa strīdu ar pielūdzēju vai to, ka divas nedēļas pēc kārtas viņa dežurējusi naktīs, tāpēc ir pagalam pārgurusi.

- Jums, Misija, ir skaisti mati, - māsa sacīja, ar mīlestību velkot suku cauri sudrabainajām šķipsnām. - Sudraba tonis ļoti izceļ jūsu acu krāsu. Tās ir zilas kā vijolītes.

- Vijolītes? - Misija sapņaini atkārtoja. - Ak nē, vijolītes bija Annuškai. Ja aizveru acis, vēl tagad varu just to smaržu...

- Annuška, hmm? Nu, bet varu saderēt, ka viņas mati nebija tik skaisti kā jums. Jūs jaunībā noteikti bijāt īsta skaistule. Skaidrs, ka puiši bariem skrēja pakaļ.

- Puiši ne, - Misija iebilda. - Tie visi bija kārtīgi vīri... veseli četri. - Viņa nopūtās. - Un vienīgais, ar kuru neapprecējos, bija tas, kuru patiesi mīlēju. Mana pirmā mīlestība.

- Cilvēki runā, ka pirmā mīlestība esot vispatiesākā, - māsa Milgrima sacīja un ziņkāri vērās spogulī uz savu aprūpējamo. - Tad jau žēl, ka jūs ar viņu neapprecējāties?

Misija aizvēra acis un noteica:

- Viņš gāja bojā. Tas notika tik sen, ka tagad jau vairs nav svarīgi.

Nostiprinot Misijas matus parastajā frizūrā, māsa Milgrima palūkojās uz viņu. Vecās sievietes acis joprojām bija aizvērtas, un, par spīti nupat teiktajiem vārdiem, māsa redzēja, ka ir gan svarīgi.

- Piedodiet, Misija, - viņa aši sacīja. - Ziniet ko, varbūt man aiziet un uzliet jums tasīti gardas “Earl Grey” tējas? Tā šķirne jums garšo, vai ne? Tūlīt būšu atpakaļ.

Misija dzirdēja aizveramies durvis, un atkal viņa palika vienatnē ar savām domām. Bet ko gan viņa darīja, tā palaizdama muti par Annušku? Vai viņa tomēr sāk zaudēt sajēgu? Laikam gan tas notika tāpēc, ka šī doma atplaiksnīja prātā. Jābūt piesardzīgākai - īpaši pēc tā, ko viņa nesen redzēja televīzijā. Milgrima varētu atcerēties vārdu “Annuška” un salikt kopā divi un divi. Un tagad viņu mocīja tādas bailes par Annu. Kur viņa ir? Kāpēc nav piezvanījusi? Misija smagi nopūtās. Kad tas viss sākās, viņai nebija ne jausmas, ka tas nekad nebeigsies. Ja Jeventlovs nebūtu viņas mežā atradis, tad viņas šodien te nebūtu un Ivanovu smaragds gluži vienkārši būtu pazudis, tāpat kā daudzi citi dārgumi.

Krievija

Atmodusies viņa pamanīja, ka guļ, iegrimusi siltās, mīkstās dūnu pēļa dzīlēs. Mugurā viņai bija tīrs rozā flaneļa naktskrekls, rokas un kājas durstīja asas adatiņas, asinīm līdz ar dzīvību atgriežoties nosalušajos locekļos. Uz baļķu sienām lāktīja uguns atspīdums, un kaut kur tuvumā skanēja klusa balsu murdoņa. Galīgi apjukusi, viņa vērās visapkārt. Istabas vidū pie galda sēdēja Sofija, kā allaž stalti izslējusies, un no glāzes maziem malciņiem dzēra karstu tēju. Kurošās krāsns priekšā sildījās Viktors, kura garā spalva dvakoja kā vesels ganāmpulks izmirkušu aitu, un mazā Ksenija jautri čivināja angļu valodā ar pieciem maziem, bāliem bērneļiem, kas blenza meitenītē kā devītajā pasaules brīnumā. Viņa saprata, ka šai ir jābūt stacijas priekšnieka mājai, un atmiņas ar joni atgriezās. Drebuļi sāka kratīt viņas augumu, un pa vaigiem plūda asaras.

- Guliet vien, - Jeventlova sieva klusi sacīja. - Šobrīd jūs esat drošībā. Mans vīrs atrada jūs mežā un atveda šurp. Ieliešu jums tēju, un vēlāk, kad jutīsieties labāk, dabūsiet zupu. - Sievietes brūnajās acīs varēja redzēt līdzjūtību, un Misija saprata, ka viņa zina, kas noticis.

Viņa dzēra tēju, izbaudīdama katru verdoši karsto, saldo malku, kas plūda lejup pa rīkli, tomēr dzēriens nespēja izkausēt ledu, kurš vēl aizvien ietvēra viņas sirdi. Misija atcerējās, kā gulēja sniegā un vēlējās mirt, kad kapteinis, nosēdinājis sev priekšā uz segliem Alekseju, bija jājis projām. Solovskis, Solovskis, viņa domāja, dziļās sāpēs iededzinot šo vārdu sev smadzenēs. Laikam šoks bija palēninājis sirds ritmu. Locekļi bija pielijuši ar smagumu, un viņu pārņēma nāves miegam līdzīga letarģija. Dzīslās asinis plūda kā ledains ūdens, viņa atcerējās, kā pamazām viņu apņēma nemaņa, kam noteikti vajadzēja beigties ar nāvi. Atcerējās arī čaboņu, kad tuvojās pirmais vilks, un dzīvnieka smirdīgo elpu, kad tas ošņāja viņas matus; tajā brīdī Misija bija sapratusi - viņai nebūs lemts mierīgi nosalt sniegā, viņu saplosīs vilki.

Kamēr zvērs neziņā mīņājās uz vietas, šad tad pabakstot viņu ar ķepu. Misijai prātā neskaidri atausa Mišas stāstītais, ka vilki plosot mirušus cilvēkus un tikai retumis uzbrūkot dzīvajiem, bet viņa saklausīja soļus, veselu vilku baru steidzamies laukā no meža pie viņas. Pēkšņi atskanēja draņsmīgi kaucieni un rūkšana, un, pacēlusi galvu, Misija ieraudzīja, ka Viktors, pārkodis rīkli pirmajam vilkam, pagriežas un iebrūk barā, kas jau dzīroja ap An-nuškas līķi. Tad suns, klusi smilkstēdams, atgriezās pie Misijas. Viņa valgās, brūnās acis lūdzoši vērās jaunajā meitenē, no saplēstās auss pilēja asinis.

Piepeši viņai kā dzīvinošs karstuma vilnis uzplūda vēlme izdzīvot; viņai taču ir tikai astoņpadsmit, par spīti visām šausmām, jaunības spēks lika izjust dzīves alkas. Turklāt viņai jāpilda pienākums. Jāglābj Mišas meitiņa. Misija mēģināja uzslieties sēdus, bet kājas atteicās klausīt un sirds sitās tik mežonīgi, ka grūti bija ievilkt elpu. Pēkšņi viss bija iegrimis tumsā un viņa nezināja neko, līdz atmodās šeit, Jeventlova mājā Ivanovskā.

Pienāca Sofija un apsēdās uz Misijas gultas malas. Saņēmusi meitenes roku, viņa sacīja:

- Paldies Dievam, ka tu, Misija, esi dzīva. Ja nebūtu tevis, mana mazmeita būtu gājusi bojā kopā ar visiem pārējiem. Mans vienīgais mierinājums pēc šīs nakts ir tas, ka Miša nenodzīvoja tik ilgi, lai uzzinātu, kā nomira viņa sieva un dēls.

Misijai likās, ka viņai kāds rauj sirdi ārā no krūtīm. Viņa stingi skatījās Sofijā, un vecā sieviete tikai skumji palocīja galvu.

- Ak jā, - viņa nočukstēja, - es nešaubos, ka Miša ir miris. Es to jūtu. - Viņa ar savilktu dūri iesita sev pa krūtīm. - Kāpēc? Es jautāju. Mans dēls bija labs cilvēks. Tāpat kā viņa tēvs un vectēvs pirms tam, Miša bija paraugsaimnieks. Viņš rūpējās par saviem ļaudīm ar īsti tēvišķu krievu cilvēka mīlestību. Viņš cīnījās par viņu tiesībām Domē. Tad kāpēc, Misija? Kāpēc viņi nogalināja tādu labu cilvēku? Kurš cits vēl tā par viņiem rūpēsies, kā to darīja Miša? - Sofijas tumšās acis pielija sāpēm, kad viņa čukstēja: - Un kā viņi kaut ko tādu spēja nodarīt Annuškai?

Klusēdama vecā kņaziene novērsās un sāka raudzīties liesmās krāsns mutē.

- Jeventlovs nevarēja atrast Alekseja līķi, - beidzot viņa sacīja. - Viņš teica, ka vilki to jau būšot aprijuši.

- Ak, bet... - Misija iesaucās un pēkšņi aprāvās. Nav nekādas jēgas sāpināt Sofiju vēl vairāk, stāstot par Alekseju. Viņai jau pietiek bēdu. Turklāt Misija zināja, ka zēnam nav nekādu cerību izdzīvot. Pagriezusies pret sienu, Misija atkal ieslīga nemaņā. Kad viņa no jauna atvēra acis, slēģi vēl bija cieši aizvērti un nomodā bija tikai Jeventlova sieva, kas pie galda mīcīja mīklu rupjai, melnai rudzu maizei. Sofija gulēja uz salmu maisa pie krāsns, un viņas rokas ielokā bija ierotījusies Ksenija. Viņām blakus uz grīdas izstiepies snauda Viktors, bet pārējos neredzēja, droši vien tie gulēja otrā istabā.

Jeventlova kundze smaidīdama pamāja Misijai ar galvu.

- Tātad beidzot esat pamodusies, - viņa klusi ierunājās. - Tagad varēsiet ēst zupu. Jā, jā! - pacēlusi roku, viņa atvairīja Misijas iebildumus. - Dievs zina, ka jums vajadzēs gan spēku, gan prātu, ja gribat izdzīvot.

Sēdēdama uz cieta koka krēsla pie priežkoka galda, ko Jeventlova sieva ilgajos kārtīgas mājsaimnieces gados bija noberzusi gluži baltu. Misija klausījās viņas stāstījumā.

Jeventlovs sakot, ka vilcienu kustība tagad notiekot haotiski. Vienīgais, par ko varēja būt drošs, ir tas, ka viss kavējas. Depo esot izbeigušās ogles lokomotīvēm, un tagad tās kurinot ar priežu baļķēniem, bet tie degot tik strauji, ka bieži vien bez kurināmā palikušie vilcieni iestrēgstot piesnigušo lauku vidū. Kad Jeventlovs no lielās stacijas, kas atrodas uz ziemeļiem no Ivanovskas, saņemot signālu, ka vilciens izbraucis, viņam jāgaidot, līdz tas ierodas.

- Cik ilgi? - Misija gribēja zināt.

Jeventlova sieva paraustīja plecus. Neviens nezinot. To attālumu, ko normālos laikos varēja veikt četrās stundās, tagad brauca četras dienas un pat ilgāk. Un tad stacijas priekšnieka sieva pateica, ka bēgļiem esot labi jānomaskējas. Karavīri noteikti meklēšot tādas nodevējas kā viņas.

Misija raudzījās zupas bļodiņā un domāja, kā gan viņa, izcila Oksfordas profesora meita, kļuvusi par nodevēju valstī, kas pat nav viņas dzimtene.

Viss bija sācies priecīgā noskaņā, tikai nedaudz vairāk kā pirms gada, kad viņa divatā ar tēvu devās kārtējā izpriecu braucienā pa pasauli, šoreiz, lai izpētītu jaunākos arheoloģiskos izrakumus Turcijā.

Profesoram Markam Oktāvijam Baironam bija piecdesmit, kad viņš apprecēja jauko, jauno, slaido Alisi Lī Džeimsu, un viņš bija ļoti pārsteigts, kad trīs gadus vēlāk viņa dāvāja vīram meitiņu, ko nosauca par Veritiju, bet nez kā viņu vienmēr dēvēja par Misiju. Alise Lī traģiski nomira no saaukstēšanās, kas pārgāja plaušu karsonī, kad Misijai bija astoņi gadi, un pēc šā bēdīgā notikuma meita un tēvs ļoti satuvinājās. Citu radinieku viņiem nebija. Tēvs bija Misijas vienīgā ģimene, un viņš meitu dievināja. Viņš ņēma Misiju visur līdzi. Sasniegusi četrpadsmit gadu vecumu, Misija jau bija piedalījusies arheoloģiskajos izrakumos Grieķijā, izpētījusi raktuves Indijā un palīdzējusi atklāt senlaicīgas kapenes Ēģiptē. Bet mājas vienmēr bija staltais, noplukušais nams Oksfordas klusā ieliņā, gar kuras malām auga koki, un turpat aiz stūra atradās Trīsvienības koledža.

Tēvs allaž Misijai sacīja, ka viņa ir skaista, bet viņa domāja, ka tēvs nav objektīvs, jo viņa līdzinājās savai mātei. Viņai bija Alises Lī tumši violetzilās acis, bālā ziloņkaula krāsas āda un gludie, gaišbrūnie mati, bet pati Misija uzskatīja, ka ir nemoderni kalsna. Vaigukauli bija izcilni, deguns, kaut arī taisns, tomēr pamanāms un lūpas mazliet par sulīgu. Turklāt slaidās kājas padarīja viņu garāku par vairumu viņai pazīstamo zēnu.

Jeventlova koka mājā zupa dzisa bļodiņā neaizskarta, kamēr Misija, aizvērusi acis, centās uzburt acu priekšā tēva pazīstamo, mierinošo tēlu. Viņš bija garš, kalsns vīrs, mazliet uzkumpis, jo pārlieku daudz gadu bija pavadījis, salīcis pār veco vēstures grāmatu kaligrāfiskā rakstā klātajām lappusēm. Viņam bija sirma bārda un pabālējušas, zilas acis, viņš mēdza valkāt tvīda žaketi, kas no vecuma bija kļuvusi zaļgana, un, kad Misija cieši pieglaudās tēvam, tā viegli smaržoja pēc labiem cigāriem un portvīna.

Misija apspieda asaras, atceroties, kā viņa klauvēja pie kabineta durvīm un gaidīja, kad tēvs, kā parasti, norūks latīnisko: “lntra. ” Viņš vienmēr smaidīja un nolika grāmatu, lai veltītu meitai nedalītu uzmanību, bet reizēm, kad Misija palēkdamās atgriezās no skolas, viņa atrada tēvu iegrimušu pagātnē un viņš skatījās meitā ar tādu pārsteigumu, ka viņa varētu zvērēt - tēvs bija aizmirsis viņas eksistenci.

Bet meitas izglītošanu profesors neaizmirsa. Pateicis, ka viņa iegūs tikpat labu izglītību kā jebkurš zēns, tēvs aizsūtīja viņu uz kādu slavenu Oksfordas privātskolu, kur viņa bija vienīgā meitene. Tikai tāpēc, ka Misijas tēvs bija ievērojams zinātnieks, viņa vispār tika uzņemta, bet viņa bija pieradusi pie vīrišķīgas apkārtnes un tāpēc viegli iekļāvās skolas dzīvē, it kā patiešām būtu “viens no zēniem". Kad viņa kādu dienu pārnāca mājās un paziņoja, ka nolēmusi spēlēt regbiju, pat profesors aptvēra, ka būtu pienācis laiks sūtīt meitu skolā, kas paredzēta jaunām dāmām. Bet viņam patika fakts, ka zēnu skola devusi meitenei “stipru garu". Viņa ne no kā nebaidījās.

Misija nopūtās, atvēra acis un apjukusi stīvi skatījās mazajā, aizslēģotajā istabiņā un krievu sievietē, kas cepa maizi. Pēkšņi Oksforda un bērnība likās tālu jo tālu.

Profesors bija ieplānojis, ka viņu vasaras ceļojums uz Turciju ilgs veselu gadu; ziemeļos no Efesas notika svarīgi izrakumi, kuros tika izdarīti satraucoši atklājumi - pat no piektā gadu tūkstoša. Par spīti Misijas iebildumiem, ka vasara tur būs versmaini karsta, ka moskīti uzbruks veseliem bariem, ka būs grūti atrast ūdeni un ka viņu pārtika, tik tālu no jebkuras pilsētas, būs pavisam vienkārša, tēvs izturējās kā bērns, kam apsolīta jauna rotaļlieta, - itin nekas nespēja viņu atturēt, viņam vajadzēja to tūlīt.

Pēdīgi viņš tomēr bija piekritis kompromisam. Uz Turciju viņi dosies maijā un jūnijā, tādējādi izvairoties no vislielākā karstuma perioda, un atgriezīsies tur rudens pusē. Pa vidu viņi pieņems kņaza Mišas Ivanova jau sen izteikto ielūgumu apciemot Sanktpēterburgu. Kad kņazs Oksfordā bija mācījies seno laiku vēsturi, profesors Bairons bija kļuvis viņam gan par skolotāju, gan draugu, un kopš tā laika viņi abi sarakstījās.

Bet Turcijā profesors bija sēdējis nomodā nakti pēc nakts, lipinošas eļļas lampas gaismā aizrautīgi rakstīdams piezīmes par atklājumiem un ne mirkli neiedomādamies par asinskārajiem moskītiem. Pagāja tikai trīs nedēļas, kad dedzīgo zinātnieku pārņēma stipri drebuļi un sāka mocīt malārijas drudzis. Izrakumu vieta atradās tālu nomalē, simt jūdžu to šķīra no tuvākā ciemata, un ārsta viņiem līdzi nebija. Hinīns un citas zāles, ko Misija bija paņēmusi līdzi, neko nelīdzēja, drīz vien tēvs drudža dēļ bija zaudējis daudz šķidruma. Veselu nedēļu Misija noraizējusies dakterēja tēvu, tad gluži negaidot viņam šķietami kļuva labāk. Viņš kaismīgi stāstīja, ka vēlas atgriezties pie sava darba, bet Misijai likās, ka tēva acīs manāms nogurums un rokas dreb. Pēkšņi, Misija atcerējās, asai sāpei ieduroties sirdī, tēvs izskatījās kā vecs vīrs.

Kaut viņa būtu uzstājusi, ka jāatgriežas Anglijā, bet viņa atkal bija ļāvusies kompromisam; viņi sarunāja doties uz Krieviju, kur tēvs varēs atgūt veselību greznajā Ivanovu villā Krimas piekrastē.

Izrādījās, ka villa ir marmora pils ar plašām, vēsām telpām, tur varēja atrast visu, ko sirds kāro, desmitiem kalpotāju bija gatavi izpildīt ik mazāko Misijas iegribu. Bet visu šo greznību viņa tik tikko pamanīja, jo profesors atkal saslima. Par spīti vislabākajai medicīniskajai aprūpei, profesors Marks Oktāvijs Bairons divas dienas vēlāk nomira. Viņa pēdējie vārdi skanēja: “Sargi sevi, Misija! Tagad tevi gaida lielas pārmaiņas.” Viņš viegli saspieda meitas pirkstus un pat bez nopūtas nomira. Misijai neviena dzīva tuvinieka vairs nebija. Tagad, kad tēvs bija miris, viņa bija palikusi viena pati visā pasaulē.

Profesoru Baironu nākamajā dienā apbedīja kapsētā pie askētiskas, mazas pareizticīgo baznīciņas kalna galā ar skatu uz zil-ganvioleto jūru tālu lejā. Kņazs Mihails nepaguva atbraukt tālo ceļu no Sanktpēterburgas, lai izvadītu pēdējā gaitā savu veco skolotāju, bet, kad Misija aiz tēva zārka iegāja vēsajā, ieapaļajā, baltajā baznīciņā, viņa ieraudzīja, ka tajā sapulcējušies kņaza draugi, kas šobrīd atpūtās Krimā savās villās.

Viņi klusām bija teikuši mierinājuma un uzmundrinājuma vārdus, kad kopā ar profesora sērojošo meitu atgriezās Ivanovu villā, iztukšojuši neskaitāmas glāzes tējas un noraizējušies vērojuši meiteni. “Kāpēc viņa neraud?” viņi bažīgi čukstus vaicāja cits citam, jo bija pieraduši pie ļoti skaļām, krieviem raksturīgām emociju izpausmēm. “Viņa ir tik jauna... tikai sešpadsmit... un Miša Ivanovs teica, ka tagad palikusi viena pati...”

Asaras izlauzās nākamajā dienā Ivanovu privātā vagona izpolsterētajā kupejā, kurā viņa ceļoja uz Sanktpēterburgu, lai apmestos pie kņaza un viņa ģimenes. Un, kad viņa beidzot nonāca ceļa galā un satika Mišu, visa viņas dzīve sagriezās kājām gaisā, kā jau tēvs bija paredzējis.

Lielajās Ivanovu mājās mitinājās visdažādākie radinieki, vecum vecas neprecētas krustmātes un atraitnēs palikušas otrās pakāpes māsīcas, kas visas laimīgi dzīvoja nemierīgā zibošu adāmadatu, pikantu tenku, piparmētru un odekolona smaržu virpulī. Pa kādam jaunpienācējam šur vai tur tikai papildināja plašās krievu dzimtas viesmīlību. Bet Veritija Bairone bija īpaša; visu Ivanovu sirdis žēloja vientuļo un bēdās iegrimušo meiteni; tā kā viņai nebija ģimenes, pie kā atgriezties, tad Misija drīz vien kļuva par savējo. Un, protams, viņa bezcerīgi iemīlējās Mišā.

Tagad, atskatoties pagātnē. Misijai likās, ka laiks aiztecējis pārlieku ātri, un viņa no visas sirds vēlējās, kaut varētu pagriezt to atpakaļ. Ja viņi nebūtu braukuši uz Turciju, tēvs vēl būtu dzīvs... ja viņa nebūtu iemīlējusies Mišā Ivanovā un būtu atgriezusies Oksfordā... ja nebūtu sākusies revolūcija un viss būtu palicis pa vecam... viņai nevajadzētu bēgt, lai glābtu savu dzīvību, un uz viņas pleciem negultos divkārša atbildība par vecu sievieti un mazu meiteni.

Pagāja divas dienas, iekams vilciens, kuldamies cauri sniega kupenām, beidzot sasniedza Dvorsku, un visu šo laiku Aleksejs nebija teicis ne vārda. Zēna milzīgās, izbiedētās acis bija vērojušas Grigoriju, kad tas, aizkaitināts par vilciena kavēšanos, šurpu turpu staigāja pa maiznīcu. Tikai Grigorija klātbūtnē Aleksejs izēda bļodiņu plānas zupas un piekoda sīvo, melno rudzu maizi, vēl siltu, nesen izvilktu no maizes cepamās krāsns. Kad vien Grigorijs uzvilka mēteli un devās uz durvīm, Aleksejs allaž atradās viņam blakus un klusējot vērās augšup, mazs, vientulīgs puisēns, kas sekoja viņam uz papēžiem kā uzticams suns savam jaunajam saimniekam.

Senlaicīgā lokomotīve, ko kurināja ar baļķēniem, miglainajā, saltajā agra rīta gaisā izspļāva dūmus un dzirksteles. Nez no kurienes pēkšņi mazajā stacijā saradās cilvēku pūlis, ļaudis grūstījās un klaigāja, cenšoties izcīnīt kādu vietiņu jau pārpildītajā vilcienā. Vagons, kas tika rezervēts Grigorijam un viņa pavadoņiem, kādreiz bija piederējis augstam dzelzceļa ierēdnim, tāpēc bija ļoti grezns. Ne apkure, ne apgaismojums nedarbojās, bet ar samtu pārvilktie sēdekļi bija mīksti, un divi jauni virsnieki nesa sviesta ķērni ar zupu, dažus klaipus maizes un sveces. Salīdzinājumā ar pārējiem pasažieriem, kas saspiedušies sēdēja uz koka līstīšu soliem, tāpat uz grīdas vai pat gulšņāja bagāžas plauktos, viņi ceļoja visai komfortablos apstākļos.

Bieži, par daudz bieži vilciens apstājās, tad Grigorijs lēca ārā no sava vagona, devās gar sliedēm uz priekšu un dusmīgi sarunājās ar mašīnistu. Bet lokomotīve bija novecojusi, kurināmā trūka, tāpēc, ja sastāvs arī sakustējās, tas tikai rāpoja pa sliedēm.

Karavīri noskrandušos, šā tā piemērotos formastērpos patrulēja gar vilcienu, stingri pieprasīdami personas dokumentus un braukšanas atļaujas. Ik pa brīdim Grigorijs, kā vecākais virsnieks vilcienā, tika pieaicināts, lai izspriestu kādu noteikumu pārkāpumu. Kaut arī viņš bija skarbas dabas, tomēr joprojām juta zināmu dvēseļu radniecību ar tiem, kas nāca no zemnieku vidus. Viņš zināja, ka vairums cenšas atrast savas visos vējos izkaisītās ģimenes, un pret tiem viņš izturējās iecietīgi. Bet gadījums ar angļu meiteni bija citāds.

Viņa stāvēja vilciena ejā, no abām pusēm viņu cieši bija satvēruši divi nosmulējušies, nevīžīgi karavīri, un Grigorijs uzreiz ievēroja divas lietas: viņa bija ļoti skaista, tas bija atturīgs skaistums, kāds piemīt eiropietēm, un viņa bija ārkārtīgi saniknota. Meitenes violetās acis dzirksteļoja nicinājumā pret gūstītājiem.

- Pavēliet viņiem pievaldīt rokas - nekavējoties! - Misija runāja nevainojamā krievu valodā. - Viņiem nav tiesību tā izturēties pret anglieti.

Misija pagriezās, lai paskatītos uz virsnieku, tad, atpazīstot Grigoriju, viņai aizrāvās elpa, un viņa gandrīz izgrūda jautājumu, kas dega viņas smadzenēs dienu un nakti: “Kur ir Aleksejs?” Bet viņa tikai skatījās uz Solovska zābakiem un kodīja lūpas. Je-ventlova mājā Misija un Sofija bija pieņēmušas lēmumu. Viss, kas noticis pagātnē, jāizdzcš no atmiņas un jāapglabā kopā ar mirušajiem. Ja gribēja izdzīvot, tad drīkstēja raudzīties tikai uz priekšu. Un Misija izmisīgi vēlējās dzīvot.

Pēc Grigorija pavēles karavīri atbrīvoja Misijas rokas. Viņa braucīja saspiedumus un vairījās paskatīties uz virsnieku, raizēdamās, vai tikai tas nepazīs viņu. Mute bailēs izkalta, un viņa sakrampēja rokas aiz muguras, lai krievs neredzētu tās drebam. Solovskis, nesakot ne vārda, vērās aizturētajā. No sasprindzinājuma un noguruma Misijai sāpēja galva. Jau divpadsmit stundu viņas bija pavadījušas vilcienā; apkure nedarbojās, un, kaut arī viņas bija satuntulēju.šās vateņos un milzīgos, pelēkos lakatos -parastajās krievu sieviešu galvassegās -, kas bija sasieti zem zoda, lai viņas izskatītos kā vienkāršas zemnieces, tikai kopā sadzītu cilvēku dzīvnieciskais siltums bija pasargājis ceļotājas no nosalšanas. Jeventlova sieva bija sagatavojusi viņām līdzi mazu sainīti ceļamaizes, bet dienas laikā bēgles nebija uzdrošinājušās to izvilkt, baidoties, ka izbadējušies zemnieki, no kuriem daudzi bija apdzērušies mājās dzīto kartupeļu brāgu, izraus sainīti viņām no rokām. Viņas ēda tikai tumsas aizsegā. Nezinādamas, cik ilgi viņām būs jāceļo, Misija un Sofija stingri sadalīja daļās maizi un pirozki, nelielus mīklas izstrādājumus, kas pildīti ar kartupeļiem un dārzeņiem. Vilciens netika apgaismots, tāpēc viņas, baidīdamās par savām dzīvībām, piķa melnajā tumsā negulēja.

Viņas centās sev iestāstīt, ka visas šīs grūtības ir pārvaramas, ka gan jau kādreiz vilciens sasniegs Sanktpēterburgu. Tad viņas pārsēdīsies citā vilcienā, dosies uz Jaltu Krimas piekrastē, kur ļaudis joprojām bija “balto” pusē, un tur būs drošībā. Dokumentu bēgošajai trijotnei nebija, tāpat arī bagāžas, bet naudas tikai mazliet, bet gan jau kaut kā viņas veiks šo tālo ceļu. Bet tagad Misiju tūlīt pratinās Solovskis un viņu dzīvības būs atkarīgas no tā, ko meitene atbildēs. Vērojot Solovski, Misija saprata, ka viņas stāstam jābūt ļoti ticamam, jo šā vīra acis sacīja, ka viņš visādus aizbildinājumus dzirdējis un redzējis jau neskaitāmas reizes.

Solovskis ļāva klusumam ieilgt, pētot savu pretinieci. Vai viņas acīs pazibēja bailes? Viņš paraustīja plecus. Viņai bija visas tiesības baidīties, kad šie divi zvēri ar viņu tik rupji apgājušies. Un tomēr - ko viņa, jauna ārzemniece, viena pati šajos bīstamajos laikos dara te, vilcienā?

- Kas jūs esat? - beidzot viņš uzdeva pirmo jautājumu. - Un kur ir jūsu dokumenti?

Misija dziļi ievilka elpu un atbildēja:

- Esmu Morisa O’Braiana atraitne, viņš bija inženieris amerikāņu “ Westinghouse Company ” Sanktpēterburgā. Mans vīrs gāja bojā pirms trim nedēļām, kad bumba izpostīja daļu fabrikas. Esmu kopā ar vīramāti un mazo meitiņu. Mēs mēģinājām atgriezties mājās caur Somiju, bet vilcieni vairs negāja. Nogaidījām vairāk nekā nedēļu, tad nospriedu, ka labākais būtu braukt atpakaļ uz Sanktpēterburgu un paskatīties, kas notiks...

Grigorijs, ne vārda nesakot, ļāva Misijai izstāstīt visu, stāstījums neritēja diez cik gludi. Jau labi sen krievu virsnieks bija iemācījies cieši, acis nemirkšķinot, skatīties runātājā, šis skatiens atklāja melus un puspatiesības, ko pārbiedēti vīri savērpa no saviem dzīvesstāstiem. Bet šis meitēns tikai izslēja zodu un augstprātīgi noteica:

- Vai jūs, lūdzu, nepateiktu saviem padotajiem, lai ļauj mums mierīgi turpināt ceļu?

Solovskis gluži negaidot kaut ko pavēlēja, un karavīri skriešus metās projām pa vilciena eju un drīz vien atgriezās ar Sofiju un Kseniju. Uz pēdām viņām sekoja Viktors un ņurdēdams rādīja savus asos zobus, kamēr sievietes satrauktas gaidīja, kas notiks.

Grigorijs rūpīgi nopētīja bēgles. Vecā sieviete bija ģērbusies nabadzīgās drānās, bet viņai neapšaubāmi piemita pašapziņa. Gluži neviļus Grigorijs juta mostamies seno zemnieku paražu noņemt viņas priekšā cepuri. Sabāzis rokas kabatās, viņš pagriezās pret mazo meitenīti. Viņš zināja, ka bērni vienmēr teica patiesību.

- Kā tevi sauc, bērniņ? - viņš angliski pajautāja.

- Viņu sauc Alise Lī O'Braiana, - Misija steigšus iejaucās. Tā sauca viņas mirušo māti. Misija, elpu aizturējusi, lūkojās uz Kseniju; viņu dzīvības tagad bija atkarīgas no tā, ko teiks bērns, kuram nav vēl ne trīs gadiņu.

Misijas plaukstas bija nosvīdušas slapjas, un viņa neuzdrošinājās paskatīties uz Sofiju, kad Solovskis atkārtoja savu jautājumu:

- Kā tevi sauc, bērniņ?

Ksenija vērās svešajā tēvocī ar Misijai tik labi pazīstamo tukšo, sapņaino skatienu. Pēkšņi mazā sejiņa iegaismojās un zeltainajās samteņu acīs uzdzirkstīja jautrība. Virpinādama ap apaļīgo maza bērna pirkstiņu savu gaišdzelteno matu sprogu, viņa paļāvīgi uzsmaidīja Solovskim.

- Azalija, - viņa izteica. - Mani sauc Azalija O’Braiana!

Grigorijs instinktīvi juta, ka kaut kas nav tā, kā vajag, un

cieši skatījās bērnā, bet meitenīte tikai smaidīja un virpināja ap pirkstu matu šķipsnu. Viņš apzinājās, ka vajadzētu uzdot šo jautājumu vēlreiz, bet tad viņš ārzemnieču priekšā varētu izskatīties kā stulbs zemnieku lempis. Tāpēc viņš nākamo jautājumu uzdeva karavīriem.

- Vai viņu bagāžu pārbaudījāt?

- Mums visas mantas nozaga, - Misija atkal pasteidzās pirmā, - tur bija arī dokumenti. Mums palicis tikai tas, kas mugurā.

- Es atvainojos par savu tautiešu uzvedību, - Grigorijs formāli noteica. - Ar prieku izrakstīšu apliecību, kas ļaus jums turpināt ceļu, nebaidoties no līdzīgiem incidentiem.

Aizsūtījis vienu no karavīriem uz savu vagonu pēc veidlapas, Grigorijs piebilda;

- Mazs padoms. Krima šobrīd ir vienīgie vārti, pa kuriem jūs varat izkļūt no Krievijas. Bet nekavējieties lieki Sanktpēter-burgā. Ejiet taisnā ceļā uz Kurskas staciju un sēdieties pirmajā vilcienā, kas dodas uz dienvidiem, citādi būs par vēlu.

Misijai bija grūti noticēt, ka tas patiešām notiek, kad Grigorijs izrakstīja viņām ceļošanas atļauju un uzspieda vēl zīmogu.

- Laimīgu ceļu, kundze! - viņš noteica un parakstījās ar plašu vēzienu.

Viņu skatieni satikās, kad Misija saņēma no virsnieka rokām dokumentu un nočukstēja:

- Paldies!

Tad viņa steigšus traucās atpakaļ pa eju, bīdīdama pa priekšu savas ceļabiedres, un katrā solī, ko viņa paspēra, Misija juta sev mugurā duramies Grigorija Solovska pētīgo skatienu.

8

Parīze

Leila Kazaņa izbaudīja prieku, ko reti varēja atļauties, - pavadīt dienu vienatnē savā Parīzes mājoklī Svētā Luija salā. Laiks bija auksts un debesis pelēkas, turklāt vēl solīja sniegu, bet viņa jutās laimīga par izdevību ieelpot svaigu gaisu pēc smacīgajiem, pārpildītajiem skaistumkopšanas saloniem un piesmēķētajām fotogrāfu darbnīcām, kur viņa pavadīja lielāko tiesu sava laika. Violetajā aitas vilnas jakā, džinsos un zābakos, garos, tumšos matus zirgastē saņēmusi un bez grima, Leila šķita pavisam cita meitene, nevis tā labi koptā modele, kādu viņu bija pierasts redzēt uz Parīzes modes salonu “mēlēm” vai žurnālu lappusēs. Tikai viņas ārkārtīgi neparastās acis, mandeļu formas un koši zilas, nodeva viņu.

Leilai bija tikai septiņpadsmit gadu, kad viņu atrada kāds aģents, šķirstīdams žurnālus. Viņš uz karstām pēdām aizrāva Lei-lu pie pilsētas slavenākā fotogrāfa, kurš uz vietas bija vēlējies viņu fotografēt, vienkāršu, neizskaistinātu skolniecīti kokvilnas krekliņā un džinsos. Fotogrāfs bija uzsvēris meitenē saskatāmo Austrumu un Rietumu smalko sajaukumu, un, pirms Leila paguva attapties, “Vogue” jau pasūtīja attēlus. Un tā viņa nevis turpināja studijas Sorbonnas universitātē, bet kļuva par modeli, kuras piezīmju grāmatiņa bija pierakstīta pilna ar pasūtījumiem jau gadu uz priekšu. Pats par sevi saprotams, ka tagad Leilai vajadzēja dzīvot Eiropā, tomēr jau pašā sākumā viņa bija uzstājusi, ka divi mēneši gadā viņai būs brīvi; kaut arī viņa jutās ļoti apmierināta savā plašajā Parīzes dzīvoklī, vieta, kur palika viņas sirds, mājas un ģimene ar mūžvecām senču tradīcijām, atradās Stambulā.

Svētā Luija salu viņa izvēlējās tāpēc, ka tā līdzinājās mazam, no ārpasaules norobežotam ciematiņam, turklāt pašā Parīzes centrā; tā bija tieši astoņsimt jardus gara, ar astoņām ielām, un te visi cits citu pazina. Kaut arī viņas seja pilsētā bija labi pazīstama, neviens viņu neapgrūtināja. Saviem kaimiņiem un citiem in-sulaires jeb saliniekiem viņa bija vienkārši Leila.

Krastmalā ūdens atspīdums no Sēnas iekrāsoja septiņpadsmitā gadsimta savrupnamu fasādes maigā, blāvi zilpelēkā tonī; virs galvas riņķoja kaijas, un zem graciozajām Marijas tilta arkām klusi paslīdēja barža, bet Leila apkārt valdošajam skaistumam nepievērsa uzmanību. Parasti viņa nespēja pretoties kārdinājumam apēst porciju meža zemeņu saldējuma, bet šodien viņa pagāja garām veikaliņam, neveltot tam pat skatienu; Lckomta cremerie, nesakot ne vārda, viņa nopirka jogurtu, strupi izmetusi: “Bon-jour!” - viņa atstāja savus smalkos linu palagus vecās Pāro kundzes veļas mazgātavā Regretjē ielā, tur veļu mazgāja ar rokām. Pārdevējs Turpēna kunga augļu tirgotavā, redzēdams rūpju izteiksmi meitenes sejā, atturīgi nogrozīja galvu; acīmredzot mademoi-selle Leilas prāts šobrīd bija nodarbināts ar ko svarīgāku par dīku laika pavadīšanu.

Leila steidzās atpakaļ pa krastmalu, joprojām domādama par vakar televīzijā redzēto ziņu pārraidi. Tajā stāstīja, ka viesnīca “Ričmonda” izskatījusies kā starptautiskas konferences mītne, kurā sabraukuši reportieri no visas pasaules, bailēs sastingusi, viņa noklausījās, kā diktori atstāstīja dārgakmens vēsturi, baumas, kas apvij noslēpumaino “dāmu”, un pieņēmumus, kurš gan ir slepenais pircējs. Uz brīdi ekrānā bija pazibējuši kadri, kā no izsoles zāles ļoti nopietni izsteidzas glīts, jauns padomju diplomāts un amerikānis no Valsts departamenta Vašingtonā ar apņēmīgu mirdzumu acīs. “Neviens dārgakmens pasaules vēsturē nav sacēlis tādu troksni,” komentētājs bija piebildis, un Leilas sirds bailēs sarāvās.

- Kas to varēja iedomāties? - Leila klusu nočukstēja. - Kurš varēja iedomāties, ka notiks kaut kas tāds?

Protams, viņas abas ar Annu bija zinājušas iemeslu, kas slēpās tālā pagātnē, bet bija pret to izturējušās visai vieglprātīgi. Tas jau bija vecs stāsts, tik daudz laika pagājis, tik daudz ūdeņu aiztecējis, tagad viss ir citādi... Kādas gan briesmas viņām varēja draudēt? Kad viņas bez kāda satraukuma vai skandāla bija izsolē pārdevušas briljantu, meitenes apsveica sevi par gudrību. Bet patlaban izskatās, ka viņas bijušas pārāk gudras, pārāk pašpārliecinātas. Viņas bija ļāvušas pirmajai veiksmei iemidzināt modrību. Izrādījās, ka, pat sadalīts uz pusēm, Ivanovu smaragds ir pārāk zināms.

Leila aši uzskrēja pa sava nama kāpnēm, pirms ieiešanas nelielajā lifta kabīnē viņa nervozi pameta skatienu pār plecu un nekavējoties nospieda pašu augšējo pogu. Slēdzot durvis, Leila dzirdēja zvanām telefonu, bet tas apklusa, pirms viņa paguva pacelt klausuli, un Leila dusmās piecirta kāju. Automātiskā atbildētāja sarkanā uguntiņa mirguļoja. Viņa pabīdīja atskaņotāja slēdzi, un tūlīt atskanēja pazīstama balss: “Leila, te Anna. Esam iekūlušās pamatīgā ķezā. Nezinu, kas īsti notika, bet pēkšņi visai pasaulei vajag to smaragdu. Man ar tevi jārunā. Satiksimies rīt pusvienpadsmitos pie piramīdu ieejas Luvrā. Ak, Leila, ko mēs esam izdarījušas? Zinu, ka tu esi aizņemta, ka tev jālido uz Milānu vai kaut kur citur, bet mums jāaprunājas. Lūdzu, lūdzu, nepamet mani...”

Ieraksts ar klikšķi beidzās, bet telpu joprojām pildīja tikko izskanējusī sievietes balss, un Leila izmisumā sabruka uz krēsla.

- Ak, vecvectētiņ, pašā Tarik, - asarām ritot pa vaigiem, viņa čukstēja, - tu esi pie visa vainīgs. Visas tās runas par Kazaņu seno uzticības parādu Ivanoviem! Tu taču bērniem un mazbērniem liki apsolīt, ka viņi turēs tavu zvērestu. Paskaties, kādā putrā tu esi mani iegrūdis! - Leilai radās savāda sajūta, ka Tariks kādā neizskaidrojamā veidā zina, ko viņa domā, un liek viņai atcerēties, kāpēc viņi ir Ivanoviem uzticību parādā... pat pēc visiem šiem daudzajiem gadiem.

Krievija, 1917

Sofija nemierīgi staigāja šurpu turpu pa mazo istabiņu, kas jau ilgāk par mēnesi bija viņas cietums, un domāja, ko iesākt, uz kurieni viņas varētu doties.

Ilgais brauciens ar vilcienu uz dienvidiem bija tikpat murgains kā pirmais ceļojums, un vislabāk bija to aizmirst. Viņa bija cerējusi, ka viss nokārtosies, kad viņas nokļūs Jaltā; viņas apmetīsies Ivanovu villā, draugi sagādās laivu, kas pārvedīs viņas uz Konstantinopoli, no turienes tālāk varēs doties uz Eiropu. Sofija saprata, ka Ivanovi nevar tā gluži vienkārši aizbēgt uz savu dzīvokli Parīzē vai vasarnīcu Dovilā un lūgt vecu draugu palīdzību. Miša bija māti brīdinājis, ka boļševiki dzīsies viņiem pakaļ kā meža zvēriem un, ja dabūs viņus savos nagos, tad mocīs, līdz viņi atdos Ivanovu dārgumus. Un, kad boļševiki būs tos dabūjuši, Ivanovi visi tiks nogalināti.

Jaltā viņas iebrauca naktī un laimīgas ievilka plaušās svaigo jūras gaisu. Atšķirībā no tālajiem ziemeļiem Krimā vēl varēja jaust vasaru, gaiss smaržoja svaigs un tīrs kā brīvā zemē. Sofija un Misija uzsmaidīja viena otrai, kad pūlis viņas nesa ārā no stacijas, pat Azalija palēkdamās devās uz priekšu.

- Kundze, kundze! - Izdzirdot pazīstamu balsi, Sofija bija strauji pagriezusies. Izrādījās, ka saucējs ir stacijas priekšnieks, kas bija vienā vecumā ar Sofiju un pazina kņazieni kopš viņas kāzām. Līdz šim viņš Sofiju nebija atļāvies uzrunāt citādi kā “Jūsu Augstība”. - Kundze, - viņš steigšus čukstēja, sirmajai bārdai līdz ar zodu no uztraukuma lēkājot augšup lejup, - piedodiet, ka es jūs tik necienīgi uzrunāju, bet tagad pat sienām ir ausis. Viss mainījies, kundze, visur čum un mudž no spiegiem un draud briesmas. Jūsu vasarnīca... - Viņš apklusa un sērīgi nogrozīja galvu. - To jau nacionalizēja, un tagad tur ir pilns ar čekistiem, kaut arī viņi izliekas, ka tādi nav. Ja viņi jūs ieraudzīs, tūlīt saņems ciet. Ak, kundze! - Viņš bēdīgs purināja galvu. - Kur jūs tagad iesiet?

Sofija varēja iedomāties tikai vienu patvērumu. Tā kā taksometru ņemt bija bīstami, viņas divas stundas rāpās kalnā pa līkumotajiem ceļiem uz mājiņu, kuru pirms piecpadsmit gadiem bija uzdāvinājusi savam vecajam kučierim un viņa sievai, kad viņš gāja pensijā.

Sofija bija pieklauvējusi pie durvīm un bažīgi gaidījusi atbildi. Viņa nešaubījās par kučiera uzticību pēc piecpadsmit pie Ivanoviem nokalpotiem gadiem, bet viņa arī lieliski apzinājās, ka bailes var būt stingrāks kungs par padevību. Šaubas izkusa atvieglojumā, kad durvis tika plaši atvērtas un sievietes nekavējoties aicinātas iekšā.

Tomēr Sofija saprata, ka šeit viņas nevar patverties uz ilgu laiku, jo vecais kučieris, kaut arī uzticīgs viņai, baidījās. Kņaziene to lasīja večuka acīs ik reizi, kad viņš atnesa bēglēm ēdienu vai jaunākās ziņas par cīņām, kas tagad notika Krimā. Jau tajā pašā rītā viņš nemierīgs bija stāstījis, ka jūrnieki sadumpojušies un pārgājuši boļševiku pusē. Viņām atvēlētais laiks strauji ruka un līdz ar to arī izredzes izglābties.

Sofija Ivanova pārtrauca staigāšanu un vērās pa logu pāri plašajam, zilajam līča puslokam un zaļajiem pakalniem otrā pusē. Ivanovu villu viņa nevarēja redzēt, jo to aizsedza koki, bet atmiņās viņa to skatīja tik skaidri, it kā tur pašlaik atrastos: lieveņus ar baltajām kolonnām, zaļām plāksnēm apjumtos kupolus, pedantiski kārtīgos dārzus un marmora terases, uz kurām vietvietām stāvēja milzīgi podi ar košām puķēm, strūklakas un baseinus, un plašos parkus, kuros bija biezi saauguši ziedoši koki un krūmi un bija sastopami skaisti visdažādāko sugu putni un dzīvnieki. Tas bija tepat tuvumā, tikai tur, pāri līcim, un tomēr villa tikpat labi varēja būt tūkstoš verstu attālumā. Aizvērusi acis, Sofija iztēlojās sevi šajā mājā - atkal laimīgu un ģimenes lokā. Viņas ausīs ieskanējās bezrūpīgi smiekli, kas sajaukušies ar putnu kliedzieniem un klusajiem jūras čukstiem; viņa saoda pavasarī uzplaukstošo apelsīnkoku ziedu, vasaras rožu un oleandra smaržu, rudenīgo piparmētru un savvaļas timiāna aromātu... Nopūtusies viņa atkal atvēra acis, lai skatītu realitāti. Viņa vairs nekad nespers kāju pār Ivanovu villas slieksni.

Pēkšņi pāri klusajam līcim sausi nosprakšķēja šāviens, un Sofija noraizējusies paskatījās gar loga maliņu. Sofija nekad neatstāja mājiņu, bet Misija ar Azaliju šad tad uzdrīkstējās iziet pastaigā savās jaunajās lomās kā ārzemnieka atraitne O’Braiana kundze ar meitiņu. Šāvieniem atskanot no jauna, vecā kņaziene satrūkās. Tie skanēja no pakalniem, kur netālu no vecās, kupoliem rotātās baznīcas Misija bija izvedusi pastaigā bērnu. Baismās Sofija ar rokām aizsedza seju.

- Ak nē, - viņa lūdzās. - Nenogalini manu mazmeitiņu, nenogalini Misiju. Lūdzu, Dievs, sargi viņas, viņas vēl ir tik jaunas! Lūdzu, ņem mani viņu vietā. - Un, noslīgusi ceļos, Sofija pirmo reizi ļāva vaļu asarām.

Garā Krimas rudens maigais brieduma aromāts bija izgaisis, bet decembra pirmās dienas joprojām bija rēnas. Misija sēdēja uz veca marmora kapakmens, košļāja zāles stiebru un vēroja Azaliju skraidelējam pa skaisto baznīcas kapsētiņu, kā pavasara jēriņš viņa siltajā saulītē mētāja kājas. Meitenei līdzi lēkšoja Viktors un, sajūsmināts par brīvību, skaļi rēja.

Misija cerēja, ka gari, ja tādi vēl mita šajā mierpilnajā vietā, vērodami šo divu dzīvo būtņu prieku, jūt prieku arī savās dvēselēs. Kaut arī šajā kapsētā bija guldīts viņas tēvs, Misija savādā kārtā zināja, ka viņa gars te nemīt, viņa tēvu vienmēr iztēlosies Anglijā, kā viņš strādā pie rakstāmgalda un gaida Misiju...

Jalta gulēja tālu lejā, baltu ēku pusmēness, ko no tumšzilās jūras atdalīja palmu josliņa. Stāvi, smilšaini ceļi veda augšup kalnos uz augstmaņu greznajām villām, šur tur starp lietussargiem līdzīgajām priedēm un akācijām pret bālzilajām debesīm kā izsaukuma zīmes izcēlās tumšās cipreses ar smailajām galotnēm.

Mierpilno ainu negaidot kā ar nazi pāršķēla šāviens, un Viktors sastinga lēcienā; viņam pār muguru pārskrēja drebuļi, kad klusumā ielauzās vēl viena zalve. Satvērusi Azaliju, Misija piespieda viņu pie zemes aiz kāda iesārta marmora kapakmens. Norībēja vēl daži šāvieni, un šoreiz Misija sadzirdēja arī izkliegtas pavēles, kas skanēja no koku skupsnas pakalna galā tikai pār-simt soļu attālumā no viņu slēptuves.

Nodārdēja atbildes zalve, un piepeši Misija viņus ieraudzīja. Tur bija trīs vīri, tatāri, savās satītajās galvassegās, platpie-durkņu kreklos un aitādu vestēs, viņi šāva ar ložmetēju. Boļševikus nekur nemanīja, bet Misija nosprieda, ka tie noteikti slēpjas kaut kur starp kokiem.

Misija saprata, ka viņas iekļūs krustugunīs. Vajadzēs bēgt.

- Azalija, - viņa čukstēja, - mēs spēlēsim jaunu spēli.

Azalija paļāvīgi ieskatījās Misijai sejā, un viņai nodrebēja

sirds. Karavīri šaus, vienalga, uz jebkuru kustīgu mērķi. Un ja nu Azalija pakrīt?

Misija atskatījās uz pakalnu. Tatārs, kas komandēja ložmetēja apkalpi, bija viņas pamanījis un tagad ar dusmīgiem žestiem pavēlēja viņām palikt uz vietas. Misija no jauna patvērās aiz kapakmens un, iespiedusi Azaliju starp savu ķermeni un vēso, iesārto marmora plāksni, čukstus pavēlēja Viktoram gulēt nekustīgi.

- Vai šī ir jaunā spēle. Misija? - Azalija apjautājās, kad ložmetēja ložu kārta atkal sprakšķēdama izšāvās no koku skup-snas, šāvienu troksnim atbalsojoties pakalnos un pāri zīdaini zilajam līcim. Misija palūkojās gar kapakmens maliņu, vērodama tatāru pārvietošanos. Tagad viņi jau bija atklājuši precīzi vietu, no kuras lidoja boļševiku šautās lodes. Tatārs nesteidzīgi nomērķēja ložmetēja stobru tieši uz boļševiku paslēptuvi un, laizdams cauri ierocim ložu lentes, atklāja uguni.

Misija cieši spieda pie krūtīm Azalijas seju, bet pati acis no cīņas lauka nespēja novērst. Viņa redzēja, kā boļševiki izskrien no koku aizsega, par padošanās zīmi augstu pacēluši rokas. Tatāri nebija iežēlināmi. Viņu lodes lika bēgošajiem vīriem griežoties un lokoties krist zemē, pēc tam sakapāja tos asiņainos gaļas gabalos.

Tatāru komandieris aizsūtīja vienu no saviem vīriem izlūkot mežu un pārliecināties, ka ienaidnieks tiešām iznīcināts, un devās pie Misijas. Viņš bija lepns gara auguma vīrs, viņam pie sāniem smalki izstrādātā ādas makstī šūpojās milzīgs, senlaicīgs zobens.

Misija sarāvās zem tatāra zilo acu dusmīgā skatiena, un neviļus viņai prātā iešāvās doma, vai tikai tās nav beigas. Tad, viņai par pārsteigumu, Viktors pārstāja rūkt. Luncinādams asti, suns nogūlās viņai pie kājām un mierīgi uzlika purnu uz ķepām.

- Vai tad jūs nezināt, ka šobrīd pa kalniem staigāt ir bīstami? - tatārs uzsauca, bet krieviski viņš runāja ar stipru akcentu. - Jūs taču varēja nogalināt!

- Un jūs arī, - viņa rūgti attrauca.

Vīrs pasmaidīja, atklājot veselīgu, žilbinoši baltu zobu rindu.

- Tas ir mans pienākums. Un man nav nepieciešams, lai pa kājām maisītos dažādi ārzemnieki. - Piešķiebis galvu, viņš krietnu brīdi vērās Azalijā. - Ksenija? - beidzot viņš pārsteigts iesaucās.

Meitenīte, nebūdama īsti droša, vērās svešajā tēvocī.

- Vai tu neatceries mani? - viņš jautāja. - Es tevi un brālīti smīdināju, kad darīju tā. - Pietupies pie bērna, tatārs kustināja ūsas un savilka smieklīgu grimasi.

- Tariks! - Azalija sajūsmināta iesaucās un apķērās ar rociņām ap vīrieša kaklu. - Tas ir Tariks!

Viņš smaidīdams paskatījās uz Misiju un sacīja:

- Mani sauc Tariks Kazaņs. Mans tēvs Ivanovu villā strādāja par dārznieku. Bērnībā mēs ar Mišu spēlējāmies, kad vien kņazi atbrauca brīvdienās. Protams, sen neesmu viņu redzējis. Armija mani aizsūtīja uz Baltiju, bet, kad te sākās visa tā jezga, atsūtīja šurp, uz Sevastopoli. Tagad esam nonākuši līdz tuvcīņām kalnos! - Tarika koši zilās acis pauda nogurumu, bet viņš tomēr apveltīja Misiju ar vēl vienu žilbinošu smaidu. - Bet vēl mēs neesam sakauti! - viņš ar pārliecību balsī piemetināja. - Šis zobens manai ģimenei pieder kopš Cingishana laikiem. Brīvības vārdā tas licis ripot ne vienai galvai vien. Mēs, tatāri, cīnīsimies līdz galam - un uzvarēsim!

Misija atvieglojumā nopūtās. Galu galā izrādījās, ka šis vīrs ir draugs; varbūt viņš varēs palīdzēt. Un viņa īsumā izstāstīja, kas noticis.

Pa Tarika vīrišķīgo seju tecēja asaras, bet viņš pat nepakustējās, lai tās noslaucītu.

- Kņazs bija mans draugs, - viņš klusi paskaidroja. - Es būtu ar prieku miris viņa vietā.

- Lūdzu, palīdziet mums, - Misija teica. - Mums jātiek uz Konstantinopoli, bet tas ir bīstami. Mums nav dokumentu, un kņazieni Sofiju kāds var pazīt. Bankas nonāca revolucionāru rokās, pirms mēs paguvām izņemt naudu, tāpēc tagad mums nav ne graša pie dvēseles, pārtiekam no vecu kalpotāju žēlastības. -Misija apklusa, gaidot atbildi.

Tariks cieši ieskatījās jaunās sievietes acīs.

- Paļaujieties uz mani, - viņš klusi atbildēja. - Viss būs kārtībā.

Tariks Kazaņs bija īsts tatārs. Viņa ciltskoka zari iestiepās sešpadsmitajā gadsimtā, pirms Ivans Bargais šo tautu padarīja par nomadiem, kas bez pajumtes mūžam klīst pa Krievijas drūmajām stepēm. Daži senči bija atgriezušies Turcijā, bet citi apmetās pie Melnās jūras, kur kalnos šur tur līdzās krievu pareizticīgajām baznīcām varēja redzēt tatāru islamisko dievnamu kupolus.

Plaši sazarojusies Kazaņu dzimta drīz vien aptvēra visu šo apgabalu, daudzi no viņiem kļuva par zemniekiem, kas nodarbojās ar augļkopību vai lopkopību, citi audzēja Gruzijas vīnadār-zus, bet, kaut arī nospiesti līdz tādiem ikdienišķiem amatiem, viņi nekad neaizmirsa, ka reiz bijusi lepna valdnieku tauta, kas izslavēta ar jāšanas prasmi un neatlaidību kaujās. Kad Krievijā 1917. gadā sākās revolūcija, viņi nolēma, ka neļaus kaut kādiem zemnieku revolūcijas iznireļiem sevi izrīkot un noteikt, kas viņiem jādara. Viņi bija gatavi aizstāvēt savus uzskatus un radīja Tautas revolucionārajai armijai nopietnas nepatikšanas.

Tariks bija trīsdesmit gadus vecs, garš liela auguma vīrs ar platiem pleciem un stiprām rokām. Viņam bija biezi, cirtaini, melni mati, spurainas, melnas ūsas, augsti, tatāriem raksturīgi vai-gukauli un sprikstošas, zilas acis. Smaidot viņš atklāja zobus, tikpat lielus un baltus kā jaunajam, ugunīgajam ērzelim, kuru viņš ar tādu vieglumu un grāciju valdīja. Viņš bija karstasinīgs, straujš un attapīgs.

Dienēdams cara armijā, viņš bija iepazinies un apprecējies ar ķīnieti no Mandžūrijas, un viņiem piedzima trīs bērni: dēls Mihails, kurš tā tika nosaukts par godu Tarika bērnības draugam kņazam Mihailam Ivanovam, un divas meitenes.

Viņš jau bija dzirdējis, ka Ivanovu dzimta čekas nāvinieku sarakstos bija ierakstīta tūlīt aiz cara ģimenes, tāpēc zināja, ja viņš nerīkosies ātri, tad trīs bēgles katrā ziņā tiks nogalinātas.

Tariks bija Misijai apsolījis, ka palīdzēs viņām, tagad tikai vajadzēja vēl izprātot, kā to izdarīt. Kā parasti, viņš griezās pēc padoma pie savas sievas HanSu. Viņa dzīvoja vecā zvejnieku mājā Jaltas jūrmalā un kaut kādā veidā iemanījās pabarot ģimeni no tās naudas, ko laiku pa laikam atsūtīja vīrs, un dārzeņiem, ko viņa pati izaudzēja auglīgas zemes gabaliņā aiz mājas. HanSu bija trausla, putnam līdzīga, gracioza sieviete ar melniem, spīdīgiem matiem, kurus viņa allaž savija smagā mezglā uz kakla; viņas slīpās, tumšās acis pauda gadsimtu gaitā uzkrātu gudrību, un Tariks bija iemācījies uzticēties viņas spriedumam.

- Ko lai es daru, HanSu? - viņš vaicāja. - Es tai meitenei apsolīju, ka nogādāšu Ivanovus drošībā. Es to izdarīšu... Man tas jāizdara.

- Tev tūlīt jāved viņas šurp, - sieva atbildēja. - Ne pa nakti, jo tad čeka vienmēr dzenā bēgļus. Lai vispirms atnāk meitenīte. Viņai jānes rokā puķu pušķītis, it kā viņa dotos ciemos pie draugiem. Ja viņa ies viena, nevienam neradīsies aizdomas. Vēlāk jaunā sieviete izvedīs pastaigā suni. Viņa lēnā gaitā dosies pa pludmali, varbūt ieies kafejnīcā padzerties. Tā viņa izklaidīgi klejos gar krastu, līdz nonāks šeit. Vecajai dāmai jāsaģērbjas kā zemniecei, melnā kleitā, šallē un lielajā lakatā. Viņai jānes grozs ar dārzeņiem, ko es tev iedošu, tad viņa iegriezīsies dažās mājās, it kā gribētu tos pārdot, un tā nonāks šeit.

- Un pēc tam? - Tariks dedzīgi jautāja.

- Tev būs jāiet pie tā laupītāja, Vasilija Murgeņeva. Viņš pelna krietnu naudiņu, izrakstot viltotus dokumentus. Viņš izmanto veselu lērumu gumijas zīmogu, kūms nozadzis municipālajās iestādēs un ārzemju vēstniecībās. Pasaki, ka tev vajag papīrus, kas palīdzētu trim cilvēkiem nonākt Konstantinopolē un tad šķērsot Eiropu. Viņš prasīs lielu naudu, bet kaulējies. Pa to laiku viņas paliks pie manis. Es aprunāšos ar ostas priekšnieku Alupkā, mazliet tālāk gar karstu. Viņš ir pusķīnietis un nāk no tās pašas provinces, no kuras es. Viņš palīdzēs tikt viņām laivā uz Konstantinopoli.

- HanSu, tu esi brīnišķīga! -Tariks iesaucās, kaislīgi apskaudams sievu, bet viņa tikai pasmaidīja.

- Miša Ivanovs bija tavs draugs, - viņa rāmi sacīja. - Mūsu pienākums ir palīdzēt viņa ģimenei. Ir tikai viena nelaime, Ta-rik. Tas maksās daudz naudas.

Tariks uz brīdi sadrūma, atcerējies Misijas žēlošanos, ka viņām nav ne plika graša pie dvēseles, tad lepni izslējās.

- To atstāj manā ziņā, HanSu, - viņš stingri noteica. - Naudu es sagādāšu.

Nākamajā dienā Tariks aizgāja uz kapsētiņu, kur bija sarunājis ar Misiju satikties, un izstāstīja, kas viņām darāms. Viss noritēja, kā iecerēts, un nākamajā pēcpusdienā trīs bēgles un suns jau atradās zvejnieku mājiņā pie jūras. Veselu nedēļu Tariks staigāja pa kalniem, ievākdams pa pāris rubļiem no nabadzīgajiem, bet uzticamajiem karavīriem un krievu baltās armijas virsniekiem, klauvēdams pie durvīm ļaudīm, kuriem viņš uzticējās, paskaidrodams, ka nauda viņam vajadzīga, lai palīdzētu izglābties bēgļiem. Protams, tas bija riskanti, bet viņš to darīja ar prieku, jo bija uzņēmies atbildību mirušā drauga Mišas vietā, un pat tad, ja Tarikam vajadzētu samaksāt ar savu dzīvību, viņš neatkāptos.

Naktī, kad viņiem vajadzēja doties ceļā uz Alupku un mazo zvejnieka laiviņu, kas gaidīja, lai aizvestu bēgles uz Konstantinopoli, Tariks ieradās mājiņā ar pudeli vodkas kabatā.

- Nav jau kaut kāds zemnieku tecināts draņķis, - viņš smējās, piepildot glāzes, - jo šovakar mēs uzdzersim Ivanoviem. Lai viņiem ilgs mūžs.

Kad viņi bija iedzēruši, kņaziene Sofija pasniedza Tarikam garenu zamša kārbiņu un teica:

- Lai notiek kas notikdams, Tarik. Tu esi darījis, ko varējis, pārējais ir Dieva rokā. Dodu tev un HanSu šo te ar pateicību savā un sava dēla vārdā. Tu, Tarik Kazaņ, esi drosmīgs un uzticams vīrs, mans dēls tevi mīlēja kā īstu draugu.

Tariks, sastindzis no pārsteiguma, klusēdams vērās uz mirguļojošo briljantu kaklarotu, kas gulēja uz melnā samta polsterējuma.

- Jūsu Augstība ir ārkārtīgi devīga pret manu vīru, - aši ierunājās HanSu, - bet mēs, protams, nevaram pieņemt šādu bagātību. Mēs priecājamies, ka varējām palīdzēt. Jūs neesat mums neko parādā.

Smalkā ķīniete un slaidā krievu aristokrāte cieņas pilniem skatieniem noskatīja viena otru, tad Tariks ar klikšķi aizdarīja kārbiņu un sniedza to Sofijai.

- Tā nav samaksa, HanSu, un jūs darīsiet vecu sievieti laimīgu, ja pieņemsiet šo dāvanu, - Sofija palika pie sava.

HanSu zemu paklanījās.

- Esmu pagodināta, Jūsu Augstība, - viņa atbildēja.

Sofija un Misija nojāja divdesmit verstis pa kalnainu ceļu

līdz Alupkai uz maziem, bet izturīgiem ēzelīšiem, bērnu veda Tariks. Pār plecu viņam bija pārmesta patšautene, pie sāniem šūpojās senlaicīgais tatāru zobens ādas makstī. Nakts bija tumša, mēness nespīdēja, bet Tariks bija pie tā pieradis un bez grūtībām atrada zvejnieku laivu, kas viņus gaidīja. Tā bija tikpat melna kā nakts, jo gaisma visur bija nodzēsta. Kad tā klusiņām sāka slīdēt projām no krasta pāri tumši zilajai jūrai uz Turciju, Tariks un viņa ģimene lūdza Dievu par Sofiju un viņas mazmeitu, kaut arī zināja, ka nekad viņas vairs neredzēs.

9

Stambula

Pagāja vairāk nekā gads, kopš Tariks bija palīdzējis Misijai un abām Ivanovām aizbēgt, kad krievu balto armija beidzot tika sakauta arī dienvidos un viņš ar HanSu un bērniem bija spiests mazā, vecā laiviņā doties pāri Melnajai jūrai. Kad viņi bija sasnieguši Konstantinopoli, HanSu ar pāris klusiem vārdiem apvaldīja savu karstasinīgo vīru. Viņa nevis pārdeva kņazienes Sofijas dāvāto briljantu kaklarotu pilsētas nomales ieliņās, jo baidījās, ka to varētu atpazīt un tādējādi pie viņiem tiktu atvesti vajātāji, turklāt te par rotu viņi dabūtu tikai nieka grašus, bet pa-slepus aizsūtīja kaklarotu radiem uz Honkongu, kur to sadalīja un pārdeva par pietiekami augstu summu, lai Kazaņi varētu sākt jaunu dzīvi.

Un HanSu arī bija tā, kura izlēma, ka nauda jāiegulda nelielā kravas kuģī, kas braukātu pa Vidusjūras ostām, pārvadājot garšvielas, mīkstus tepiķus, misiņu un sudrabu apmaiņā pret svarīgām ražošanas iekārtām vai reizēm arī ieročiem. Pa to laiku ģimene taupīgi dzīvoja mazā, noplukušā mājiņā uz viena no vecās pilsētas daudzajiem pakalniem, netālu no centra, Galatas tilta, kas savienoja Bosfora jūras šauruma abus krastus.

Ar HanSu intuīciju naudas lietās un Tarika dotībām virzīt uz priekšu jaunu biznesu Kazaņa kravas kuģis drīz kļuva ienesīgs. Tad viņi nopirka vēl vienu kuģi - prāvāku un jaunāku par pirmo -, kas spēja pārvarēt lielākus attālumus. Turcijas rūpnieki ievēroja, ka uz Kazaņa kuģiem var paļauties, un ārzemnieki piepildīja to tilpnes ar importējamām precēm atceļam. Tariks nopirka vēl dažus kuģus un paplašināja savu uzņēmumu, bet HanSu ieguldīja naudu bankā. Piecu gadu laikā viņi bija kļuvuši par nelielas flotes un plaukstoša uzņēmuma īpašniekiem. Bija ielikti pamati lielajai Tarika Kazaņa kuģniecības impērijai.

Pēc desmit gadiem viņiem jau piederēja viena no pasaules lielākajām rēderejām un Kazaņi bija viena no bagātākajām ģimenēm Turcijā. Viņi bija pārcēlušies uz skaistu yali, senlaicīgu vasaras pili Bosfora jūras šauruma Eiropas krastā. Dārzos gaiss smaržoja pēc jasmīniem un citronkokiem, strūklakās šalkoja vēss ūdens, un visur skanēja putnu dziesmas. Ik reizi, kad kāds Tarika kuģis, no Eiropas atgriežoties Āzijā, brauca pa Bosfora šaurumu, iepretī Ka-zaņu yali kapteinis lika uzvilkt visus karogus un iedarbināt sirēnas svilpi. Tariks izskatījās ļoti skaists, kad, ģērbies sniegbaltā jūrnieka formastērpā, ar apzeltītu lenti nošūtu virsnieka cepuri, ko viņš tagad allaž nēsāja, vienā rokā stingri satvēris pie sāniem dārgā tatāru zobena spalu, no savas mājas balkona lepni salutēja kuģim.

Bet Tariks Kazaņs nevienam ģimenes loceklim neļāva aizmirst, ka par visu viņi ir pateicību parādā kņaziem Ivanoviem.

- Ja nebūtu Ivanovu, mēs - visticamāk - joprojām koptu zemi, - viņš mēdza skaļā balsī teikt bērniem un vēlāk arī mazbērniem. - Mūsu bagātības pamatā ir viņu briljantu kaklarota. Iva-novi ir izklīduši pa visu pasauli, daudzi no viņiem miruši, kas zina, kur ir pārējie. Bet nekad neaizmirstiet, ka mūsu pirmais pienākums - mūsu svēts pienākums - ir būt uzticīgiem Ivanoviem. Kad es miršu, jūsu ziņā pāries šis pienākums, mani bērni, un tad tālāk uz jūsu bērniem. Tādu mantojumu es jums nododu. Neviens Kazaņs nekad nedrīkst pamest novārtā šo pienākumu.

Tarika dzīvi aptumšoja tikai tas, ka viņa dēls Mihails vienpadsmit gadu vecumā saslima ar kādu ļaunu kaiti un visu mūžu viena kāja viņam palika stīva un nelietojama. Kad zēns sāka atveseļoties, tēvs mudināja viņu nodarboties ar vingrojumiem, viņš nolīga fiziskās apmācības lietpratējus, kas uzlabotu dēla fizisko formu. It kā kompensējot kroplību un nedrošo gaitu, kad Mihails Kazaņs sasniedza jaunekļa gadus, viņa augums kļuva spēcīgs kā vērsim. Sēdēdams viņam speciāli izgatavotos seglos, Mihails jāja tik meistarīgi, it kā piederētu pie senajām tatāru ordām. Viņš kļuva par trāpīgu šāvēju un lielu mednieku, ģimenes kopā sanākšanas reizēs bija sabiedrības dvēsele, jo tagad viņa abas māsas jau bija precējušās un vecāki pieredzējuši vecvecāku godu.

Gadi kopš bēgšanas no Krievijas bija ātri aizskrējuši, bet Ta-riks nekad neļāva ģimenes locekļiem aizmirst, no kurienes viņi nākuši, un pienākumu pret viņam tik dārgajiem Ivanovicm.

Mihails bija kļuvis divdesmit divus gadus vecs un mantojis tēva vīrišķīgo, tumsnējo izskatu un karsto temperamentu. HanSu nolēma, ka dēlam nepieciešama sieva, kas viņu apvaldītu. Viņa nolēma arī to, kura meitene viņam jāprec.

Refika bija bagāta turku baņķiera un viņa sievas, francūzietes, meita. Viņa bija glīta, astoņpadsmit gadus veca jaunava ar tumši brūnām acīm un no mātes mantotiem gaišiem matiem, izglītota un noteiktiem uzskatiem. HanSu tas patika, jo viņa zināja, ka dēlam, tāpat kā visiem Kazaņu vīriešiem, nepieciešama stipra sieva.

Jauniešu iepazīstināšanu HanSu izplānoja ļoti viltīgi, viņa izvēlējās svelmaini karstu vasaras vakaru, kad tik tikko manāma vēsmiņa atplūda no Bosfora puses. Bāli zaļā šifona kleitā tērpusies, dārgakmeņiem rotātu jostu ap tievo vidukli, kājas pie potītēm atturīgi sakrustojusi, Refika sēdēja starp saviem vecākiem. Tariks cieši nopētīja meiteni ar savu zilo acu caururbjošo skatienu. Gaidot ierodamies Mihailu, meitene juta, ka Tariks vēro katru viņas kustību. Mihaila māsas kustējās šurpu turpu, piedāvādamas viesiem saldumus, bet viņu vīri runājās par šo un to ar Refikas tēvu. HanSu, kaut arī smaidīja, atvainodamās par dēla kavēšanos, iekšēji dusmās kvēloja. Mihails pret mātes precību nodomiem izturējās noraidoši: viņa zināja, ka dēls kavējas pie sievietes, kuru viņš uzturēja kādā vecpilsētas dzīvoklī, un ka viņš tīšuprāt ieradīsies vēlāk, lai Refika redzētu viņu ienākam istabā. Viņš gribēja, lai izvēlētā līgava ieraudzītu, ka viņš ir kroplis.

Refikas skatiens satikās ar Tarika acīm, un meitene viņam uzsmaidīja. Piegājusi pie namatēva, viņa apmetās tam pie kājām uz zema, ar zīda gobelēnu apvilkta soliņa.

- Pašā Kazaņ, - viņa ierunājās savā maigajā, melodiskajā balsī, - esmu dzirdējusi, ka jūs vīrišķības ziņā izceļaties starp daudziem vīriem, ka jūsu darbinieki apbrīno gan jūsu drosmi, gan gudro galvu. Esmu dzirdējusi, ka ikviens, kas jūs pazīst, jūs apbrīno; jūs pat saucot par “sultānu” Kazaņu. Redzu, ka esat izskatīgs vīrs, daudz glītāks par jaunajiem vīriešiem, kurus es pazīstu, bet, kad jūs skatāties uz mani, jūsu acis kļūst niknas. Tas man dara raizes, pašā Kazaņ, jūs taču mani vēl nepazīstat.

Tarikam milzīgā pārsteigumā pavērās mute, un viņš neattapa neko atbildēt.

- Niknas? - beidzot viņš atkārtoja. - Nē, nekad... Es niknojos tikai uz saviem ienaidniekiem, uz tiem, kas varētu mani piekrāpt.

- Es tātad esmu jūsu ienaidniece? - viņa maigā balsī, bet nepiekāpīgi jautāja.

- Nē... protams, ne. - Ar savu atklātību Refika bija Tariku galīgi izsitusi no līdzsvara.

- Vai tad jūs domājat, ka es jūs mānīšu? Vai varbūt krāpšu jūsu dēlu?

- Krāpt... nē, nē, tā es nedomāju...

Viņa nogludināja smalko šifona kleitu ap savām skaistajām kājām un noteica:

- Labi, pašā Kazaņ. Tad starp mums nav nekādu pārpratumu, nekādas neizrunātas slepenas domas. Ceru, ka tā tas būs vienmēr. - Lepni pacēlusi galvu, viņa skatījās, kā pāri istabai uz viņu pusi klibo Mihails, kura ieslīpās acis pauda tādu pašu niknumu kā tēva skatiens. - Kāds tēvs, tāds dēls, - Refika, viltīgi pasmaidīdama, sacīja, un Tariks saprata, ka saticis sevis cienīgu pretinieci. Labāku sievu viņa dēls nevarēja vēlēties.

Mihaila kroplajai kājai Refika nepiešķīra lielu nozīmi. Viņa redzēja tikai garu, izskatīgu jaunekli, kas bija spēcīgs kā lācis un lūkojās uz viņu tikpat lielām aizdomām kā tēvs. Bet baiļu viņa nejuta. Refika zināja, ko gribēja, un, liekot lietā no mātes, francūzietes, apgūto prasmi, mācēja savaldzināt vīrieti. Kad viesības tuvojās noslēgumam, Mihails nevēlējās ļaut Refikai doties projām. Viņš bija pieradis pie neslēptiem valdzinošiem daiļumiem, ko izrādīja neskaitāmas sievietes, kas vairāku gadu laikā bija mitinājušās viņa vecpilsētas dzīvoklī, vai arī pie atturīgām, labi audzinātām meitenēm, kuras bija pārlieku kautrīgas, lai viņa tuvumā spētu izteikt vairāk par diviem vārdiem. Refikā sajaucās abu šo sieviešu kategoriju īpašības. Viņa bija atturīga, bet ne bikla, droša, bet ne izaicinoša, koķeta, bet ne “pieredzējusi”. Gluži negaidot Mihails iemīlējās, un pēc īsa, bet aizrautīga lak-stošanās perioda kādā no retajām lietainajām septembra dienām abi apprecējās.

Viņu dēls Ahmets piedzima pēc deviņiem mēnešiem -“precīzi uz dienu”, kā Tariks dižodamies mēdza teikt, skaļi smiedamies, ja nu kāds turks iedomātos apšaubīt tatāru Kaza-ņu vīrišķību. Un drīz vien cita pēc citas pasaulē ieradās trīs meitenītes.

Ahmets bija kluss neliela auguma zēns, kas absolūti nelīdzinājās nedz savam brašajam un straujajam tēvam, nedz vectēvam. Viņš izskatījās tāds kā HanSu, ar gludiem, melniem matiem un tumšām mandeļveida acīm, tikai bālo ādas krāsu viņš bija mantojis no mātes. Redzēdamas, ka Ahmetam ir gaiša galva dažādās zinībās, Rcfika un HanSu uzstāja, ka viņam jāsaņem vislabākā izglītība, lai arī Tariks iebilda, ka mazdēlam vairāk vajadzētu interesēties par, viņaprāt, īsti vīrišķīgām nodarbēm - jāšanu, šaušanu, dzeršanu un sievietēm. Tariks daudzreiz vaicāja sev, kā iespējams, ka diviem stipriem un kaislīgiem cilvēkiem piedzimis tāds dēls. Toties 1954. gadā, kad Ahmets beidza Hārvarda universitāti, izlaidumā nebija lepnāka vectēva par Tariku.

Divus gadus mācījies biznesa augstskolā, Ahmets atgriezās Stambulā un ģimenes uzņēmumā. Tariks vēroja viņu kā vanags un šautin izšāva jautājumus, kad mazdēls ieteica kaut ko mainīt vai “uzlabot”. Tomēr, par spīti Tarika bažām, Ahmeta aukstasinīgā, rāmā pārliecība par sevi atstāja uz vectēvu labu iespaidu. “Tam zēnam ir gaiša galva,” Tariks, daļēji jokodams, daļēji lepodamies, sacīja HanSu, kad bija devis atļauju Ahmetam būvēt viņa pirmo lielo naftas tankkuģi.

Tarikam bija septiņdesmit trīs gadi, kad 1960. gadā nomira HanSu. Tas notika ļoti mierīgi, un viņš uzreiz nemaz nemanīja, ka sieva miegā aizgājusi viņsaulē. “Viņai nekas nekaitēja, nekas nesāpēja,” Tariks nesapratnē vaimanāja, kad ap viņu sapulcējās bērni un daudzie mazbērni; viņš nekaunējās savu asaru, jo īsta mīlestība nav lepna.

Pēc HanSu nāves Refika un Mihails kļuva par īstajiem saimniekiem. Mihails, paļaujoties uz savu uzņēmību un sievas veselo saprātu, vadīja kravas kuģu rēdereju tikpat veiksmīgi kā viņa tēvs. Tariks tikmēr garas stundas ik dienu pavadīja birojā, viņa vienīgais sabiedrotais bija Ahmets, kas bija darbam ļoti uzticīgs. Abi vīrieši, vecais un jaunais, kopīgiem spēkiem izloloja plānu, kā pacelt Kazaņu kuģniecību uz jaunas pakāpes, sākdami strādāt ar supertankkuģiem un kļūdami par grieķu konkurentiem ienesīgajā naftas biznesā. Tariks sajūsmināts smējās, kad viņa mazdēls atkal un atkal pārspēja viltībā savus sāncenšus, parādīdams aukstasinību un savaldību, kas pierādīja, kā Tariks sacīja, ka Ahmets ir īsts tatāru Kazaņs.

Ahmetam bija trīsdesmit divi gadi, kad viņš iepazinās ar skaistu zviedru gaišmati, apprecējās ar viņu un atveda viņu dzīvot pie vectēva uz lielo yali pie Bosfora. Viņu meita Leila piedzima 1966. gadā. Viņa bija skaists bērns ar Kazaņu zilajām, sprik-stošajām mandeļveida acīm un bieziem, zīdainiem, tumšiem matiem; no visiem mazbērniem un mazmazbērniem visvairāk Tariks mīlēja Leilu.

Kaut arī Tarikam jau bija daudz gadu, viņš bija tik stalts un saprātīgs kā divdesmit gadus jaunāki vīri. Mazā meitenīte viņu burtiski apbūra, kaut arī visu mūžu viņš bija veltījis dēliem. Līdzko Leila bija tik liela, ka varēja kaut kur doties bez mātes, Tariks viņu visur ņēma līdzi. Viņš veda Leilu uz savu milzīgo kabinetu, no kura pavērās skats uz Marmora jūru, tur viņa varēja spēlēties ar kuģu modeļiem un švīkāt ar zīmuli Tarika bloknotā, viņš veda Leilu uz staļļiem, kur viņš turēja veselu virkni sacīkšu zirgu, un vadāja ar jahtu pa saulainās Vidusjūras ostām. Leilas otrajā dzimšanas dienā viņš jautāja meitenei, kur viņa gribētu to nosvinēt.

- Kopā ar tevi, pašā vectēv, - Leila teica un vērās vecajā vīrā ar skatienu, ko viņš labi pazina, jo pats tā skatījās. - Es gribu iet ar tevi tur, kur tu ej bez manis.

Tā Tariks aizveda Leilu uz Jahtklubu, kur pret viņu izturējās ar tādu cieņu kā pret pieaugušu dāmu un kur viņa pasūtīja savu iemīļoto jēra kebabu un saldējumu. Tariks saprata, ka lepojas ar mazmazmeitu vairāk nekā ar visiem saviem panākumiem biznesā un bagātību.

Kad Leilai palika četri gadi, Ahmets un viņa sieva nolēma paņemt meitu līdzi ceļojumā uz Parīzi. Padzirdējis jaunumus, Tariks stingri noteica:

- Jūs nevarat aizvest manu mazmazmeitu. Ja viņa brauc, tad es arī.

Ahmets pameta skatienu uz sievu un paraustīja plecus, viņa samierinājusies nopūtās. Jau labi sen viņa bija iemācījusies, ka vīra vectēvam neviens cilvēks neteica “nē”.

Tariks sēdēja uz soliņa Luksemburgas dārzos un vēroja, kā Leila pa zālienu spēlējas ar bumbu, te pēkšņi viņu uzrunāja kāda sieviete.

- Tariks Kazaņs? - viņa vaicāja. - Vai tiešām tas esat jūs?

Pieri saraucis, Tariks paskatījās augšup. Šī seja iznira kaut

kur no pagātnes... bet tad tā bija jaunāka un violetās acis pauda bailes, šausmas no šāvieniem... viņa spieda sev klāt mazu bērnu, un turpat bija arī liels dzintarkrāsas suns...

- Misija? - Tarikam drebēja balss, kad viņš cēlās kājās. - Misija? Vai tiešām jūs? - Mirkli vēlāk viņa rokas jau apskāva sievieti, un viņi abi vienlaikus smējās un raudāja.

- Es nekad neesmu jūs aizmirsusi, nekad, - Misija sacīja. - Kā es to būtu varējusi, ja jūs izglābāt mums dzīvību, turklāt riskējot ar savējo?

- Kur kņaziene Sofija? - Tariks dedzīgi vaicāja. - Un Ksenija?

Misija pakratīja galvu.

- Kņaziene bieži jūs pirms nāves pieminēja, - Misija uzmanīgi stāstīja. - Viņa sacīja, ka jūs esot viens no drosmīgākajiem un uzticamākajiem cilvēkiem, ko viņa savā mūžā satikusi, un ka viņas dēlam jūs bijāt labs draugs. - Vilcinājusies viņa piebilda: - Ksenijai ir cits vārds, tāpat kā mums visiem. Šaubos, vai viņa vispār kādreiz iedomājas par Ivanoviem. - Tariks izbrīnījies paskatījās lejup, kad Misija pabīdīja uz priekšu mazu meiteni, kas bija stāvējusi viņai blakus. - Šī ir Ksenijas meita Anna. Viņai ir desmit gadu.

Tarika acīs saplūda asaras, kad viņš skatījās uz gaišmataino, smalko bērnu, pēdējo no gadsimtiem cauri izdzīvojušās Ivanovu dinastijas. Saņēmis plaukstā sīko rociņu, viņš to noskūpstīja.

- Jūsu pazemīgs kalps, kņaze, - viņš sacīja, bet meitene nesaprašanā skatījās svešajā tēvocī.

Pasaucis Leilu, Tariks lepni iepazīstināja ar viņu.

- Un tagad ejiet paspēlēties, - viņš teica meitenēm. - Mēs, pieaugušie, gribam aprunāties.

Viņi noskatījās, kā meitenes aši aizsteidzas pa zālienu, tad Tariks pagriezās un palūkojās uz Misiju. Viņas zīdainajos, gaiši brūnajos matos nebija ne vēsts no sirmuma. Tie tagad pēc modes prasībām bija apgriezti īsāki un viegli sprogojās uz kakla, āda vēl bija gluda, tikai ar dažām smieklu - vai varbūt rūpju - rievi-ņām ap acīm. Misija bija gandrīz viņa auguma un slaida kā niedre elegantajā krēmkrāsas kostīmā. Tariks ar apbrīnu nodomāja, ka viņas garās kājas izskatās kā trīsdesmit gadus jaunākai sievietei.

- Stāstiet, - viņš mudināja. - Kas notika, kad jūs aizbraucāt?

Tariks, nebilzdams ne vārda, klausījās, kamēr Misija stāstīja par dzīvi, kas likusi bēglēm cīnīties starp nabadzību un panākumiem un kam gluži kā līķauts allaž klājušās pāri bailes.

- Jums vajadzīga nauda? - viņš bažīgi ievaicājās.

Misija papurināja galvu,

- Es raizējos par Annu. Viņas māte, - viņa paraustīja plecus, - ir tieši tāda pati kā Annuška.

Tariks palocīja galvu. Viņš saprata, ko Misija domāja.

- Annai vajadzīga ģimene, - Misija stāstīja, - un to es viņai nevaru sagādāt. Es jau neesmu nekāda labā biedrene bērnam. Pārmaiņas pēc atvedu meiteni uz Parīzi nelielās brīvdienās, bet zinu, ka viņa jūtas vientu|a. Paskatieties, cik laimīga viņa ir, spēlējoties ar Leilu. Bet jūs, Tarik, - viņa ar smaidu pievērsās vīrietim, - esat skaists kā vienmēr.

- Man dzīvē veicies, - viņš palepojās. - Kņazienes Sofijas briljantu kaklarota lika pamatus manai bagātībai. Bez viņas augstsirdības es nebūtu nekas. Nekad neesmu ļāvis savai ģimenei to aizmirst, un tagad beidzot man radusies izdevība atmaksāt kādu daļu no parāda. Annai Ivanovai ir ģimene. Kazaņi uzņems viņu kā savu meitu. Sūtiet viņu pie mums, Misija, un Anna atkal kļūs par kņazi.

Misija iesmējās.

- Viņas uzvārds nav Ivanova, Tarik, viņa nesaprastu, ko jūs domājat, ja jūs viņu tā uzrunātu. Viņa ir nevis krievu aristokrāte, bet viena no daudzām amerikāņu meitenēm. Taču - paldies par laipno piedāvājumu!

- Montekarlo stāv mana jahta. Vismaz atbrauciet un kādu laiciņu padzīvojiet pie mums, - Tariks impulsīvi aicināja. - Padomājiet, kā bērni priecāsies. - Viņš nepacietīgi gaidīja Misijas atbildi, negribēdams laist viņu projām. Viņa bija vienīgā saikne pēc ilgiem gadiem ar ģimeni, kuru viņš mīlēja un cienīja. Viņš redzēja Misijas sejā šaubas un skaļi pavēstīja: - Tarikam Kaza-ņam neviens nevar atteikt.

Misija iesmējās tik skaļi, ka cilvēki atskatījās.

- Lai notiek, - viņa piekrita. - Annai tas nāks par labu.

Divas nedēļas, ko uz jahtas kā viešņa pavadīja kņaza Mihaila

Ivanova mazmeita, Tariks uzskatīja par savas dzīves nozīmīgāko laiku. Nekas vairs nebūs tik nozīmīgs, viņš sev sacīja, vērodams savu mazmazmeitu rotaļājamies ar Annu, tieši tāpat kā bērnībā bija spēlējušies viņi abi ar Mišu. Vienīgā nelaime tā, ka viņš negribēja ļaut meitenei braukt projām.

- Jūs taču teicāt, ka mātei neesot laika Annai. Kāpēc tad nevarat ļaut viņai dzīvot pie mums? - viņš lūdzās katru vakaru, kad bērni bija devušies pie miera un Tariks ar Misiju sēdēja uz klāja zem rāmajām Vidusjūras naksnīgajām debesīm. - Viņa tiks uzņemta kā mana mazmazmeita, manis paša asinis. Paskatieties tikai, kā viņa te uzplaukusi, viņa dzirkstī, viņa smejas. Viņas ar Leilu ir kā māsas. Ko jūs varat zaudēt, Misija? Un ari jūs mēs gaidīsim ar prieku; manā mājā vietas diezgan. Es esmu bagāts, Annai nekā netrūks. Un, kad es nomiršu, arī viņa mantos daļu no manas bagātības. Tikai sakiet, ka viņa var braukt pie mums, viņa būs tur laimīga. - Tariks pavērās Misijā un viltīgi piebilda:

- Pajautājiet, ko Miša būtu uzskatījis par labāku.

Viņa vīrišķīgās sejas profils bija kā iededzināts uz pusnakts zilo debesu fona, un Misija nodomāja, ka tādā puskrēslā viņš izskatās pavisam jauns. Bet Tariks bija vecs. Kas zina, cik ilgi viņš vēl dzīvos šajā pasaulē? Un, kad viņš būs aizgājis, vai Tarika dēls un mazdēls vēlēsies paturēt Annu tikpat dedzīgi kā vecais vīrs? Nebija grūti iedomāties, kādus protestus ģimenē izsauktu ziņa, ka Tariks daļu no sava īpašuma novēlējis Annai, un Misija zināja, ka nebūtu godīgi uzkraut viņiem šādu nastu. Nē, par Annu jārūpējas viņai, vienīgi viņai. Viņai jānodrošina Annas dzīve, kā viņa vienmēr to bija darījusi, un viņai jāsargā Anna, kā viņa vienmēr to bija darījusi. Bet kas notiks pēc viņas nāves? Misija nopūtās. Atlika vienīgi cerēt, ka Dievs būs viņai žēlīgs un piešķirs pietiekami laika, lai Anna sasniegtu vecumu, kad pati spēs par sevi rūpēties.

Katru vakaru Tariks runāja par Annu, izmantodams ikvienu argumentu, kas nāca prātā, lai pierunātu Misiju, bet viņa tikai klausījās un neteica ne vārda. Kaut arī juta kārdinājumu pieņemt priekšlikumu. Galu galā, viņa pati sev sacīja, Annas mātei maz rūpēja, redz viņa savu bērnu vai ne. Tomēr viss bija daudz sarežģītāk. Kaut arī pati Anna to nezināja, viņa bija Ivanova, un, ja šis fakts kādreiz nāktu gaismā, meitenei draudētu lielas briesmas... Misija zināja, ka nedrīkst piekrist Tarikam, taču juta, ka pretestība kļūst vājāka.

- Viņai būs īsta ģimene, īstas mājas, - Tariks lepni stāstīja.

- Pret viņu izturēsies ar cieņu, jo viņa būs Kazaņu ģimenes locekle.

Tomēr, redzot, cik laimīga jutās Anna, pavadot laiku kopā ar Leilu, Misija gandrīz padevās. Kaut arī Anna bija sešus gadus vecāka par Kazaņu meiteni, abas tūlīt bija labi sapratušās un patika viena otrai. Pēc divām nedēļām viņas kļuva nešķiramas.

- Es piekritīšu ar šādiem nosacījumiem, - Misija sacīja Ta-rikam pēdējā vakarā pirms došanās uz Parīzi, lai atgrieztos mājās. - Anna varēs braukt pie jums vasaras brīvdienās - trīs mēnešus gadā.

- Tūkstoškārt pateicos! - Tariks iesaucās, viņa asie sejas vaibsti izkusa smaidā, kas bija tik plats, ka mēnesnīcā zibēja viņa lielie, baltie zobi, kaut arī tagad viņš par to spožumu vairāk varēja pateikties porcelānam nekā dabai.

Nākamajā rītā atvadoties, Leila asarām acīs cieši apskāva draudzeni.

- Tiksimies pēc dažiem mēnešiem, - Anna solīja, mājot ar roku no Tarika lielās lagondas, kam vajadzēja viņas ar Misiju aizvest uz staciju. - Neaizmirsti mani, Leila!

Katru gadu Misijai un Annai uz Ameriku tika nosūtītas divas pirmās klases biļetes braucienam ar vilcienu un kuģi uz Mon-tekarlo, kur viņas ar jahtu sagaidīja Tariks un Leila, kas veda viešņas uz Stambulu.

Tarikam bija taisnība: meitenes līdzinājās māsām, un nebija šaubu, ka Annu viņš mīlēja tikpat stipri kā Leilu. Viss milzīgais Kazaņu klans kļuva par meitenes tēvočiem, krustmātēm, māsīcām un brālēniem, un Misija saprata, ka Anna jūtas laimīgāka nekā jebkad savā mūžā, jo šie daudzie cilvēki deva viņai līdz šim nepazītu stabilitātes un ģimenes turpināšanās izjūtu.

Tarikam tagad bija nevis viena, bet divas dievināmas maz-mazmeitas; agrāk viņš visur ņēma līdzi Leilu, tagad arī Anna pievienojās viņiem, un ik rītu, skaitot lūgšanas, vecais vīrs pateicās, ka viņam dota iespēja atlīdzināt pateicības, goda un mīlestības parādu Ivanoviem.

Kad Tarikam apritēja deviņdesmitā gadskārta, tika rīkotas lielas svinības. Greznā vali Bosfora jūras šauruma krastā tika pārpārēm izrotāta ar ziediem, un garie galdi vai lūza no bagātīgā ēdienu klāsta. Uz smaržīgu rožu ziedlapiņu izkaisītām terasēm spēlēja muzikanti, kokos karājās tūkstošiem krāsainu spuldzīšu.

Piecsimt aicinātajiem viesiem lūdza nākt turku tautas tērpos, un Misija nodomāja, ka yali noteikti izskatās tāda, kā bijusi uzcelšanas brīdī, Osmaņu impērijas laikā, pirms trīssimt gadiem.

Tariks priecājās par šīm viesībām, kad viņam apkārt pulcējās ģimene un draugi, viņš palika nomodā līdz četriem no rīta, kad māju pameta pēdējais viesis. Pēc īsas atpūtas pulksten sešos viņš jau atkal bija kājās, noskaitīja lūgšanas un malkoja saldo, biezo kafiju, bez kuras viņš vairs nevarēja iztikt. Pusseptiņos viņš uzvilka balto jūrnieka formastērpu, uzlika augsto cepuri ar zelta nošuvēm, apjoza zobenu un izgāja uz terases. Viņam par pārsteigumu, tur jau stāvēja septiņpadsmit gadus vecā Anna, atbalstījusi elkoņus uz marmora margām, viņa sapņaini vērās pāri Bosfo-ram, kas lecošās saules staros zeltaini mirdzēja.

Ieraudzījusi Tariku, Anna pasmaidīja un teica:

- Pašā Kazaņ! - Tā viņa vienmēr sauca Tariku. - Kāpēc tu tik agri esi augšā? Tev vajadzētu vēl gulēt.

Tariks iesmējās un draudzīgi sabužināja Annas gaišos matus. Viņa bija jauka meitene, ne gluži tāda skaistule kā Leila, bet gara un slaida, ar stingro Ivanovu stāju un brīnišķīgi izteiksmīgām, zilām acīm. Šobrīd tajās staroja mīlestība uz veco vīru, un viņš zināja - Miša Ivanovs priecātos, ka viņš tā nolīdzina savu parādu.

- Vai to pašu man nevajadzētu sacīt tev? - Tariks vaicāja un atspiedās pret margām blakus Annai. - Galu galā es esmu vec-vectētiņš, bet tu esi bērns.

Viņa uzlika savu plaukstu Tarika pirkstiem.

- Es nevarēju gulēt. Tik brīnišķīgas viesības vēl nekad nebiju pieredzējusi, pašā Tarik. Jutos kā pasakā. Nemūžam tās neaizmirsīšu.

- Es arī ne, manu meitenīt, - viņš klusi sacīja. - Redzi, tur peld mans kuģis, “HanSu”, nosaukts manas mīļotās sievas vārdā. Saproti, Anna, vīri, kad viņi iebrauc Bosforā, uz kuģa klāja joprojām grib redzēt savu kapteini, kaut arī viņš līdz vēlai naktij svinējis savu deviņdesmito dzimšanas dienu.

Tarika jautrie smiekli aizskanēja pāri ūdeņiem, kad viņš, stāvot blakus Annai, salutēja garajam, pelēkajam kuģim, kas signa-

Uzēdams majestātiski slīdēja garām; vieglajā vējā plīvoja varenās Kazaņu rēderejas karogs. Un tad - bez nevienas skaņas - Tariks saļima Annai pie kājām.

- Pašā Kazaņ! - Anna spalgi iesaucās, apņēmusi rokām mīļā cilvēka galvu. Bet Tarika zilās acis vairs nebija niknas, un viņa zināja, ka staltais tatārs ir miris.

Bēres - tik drīz pēc jautrās dzimšanas dienas svinībām - bija skumjš, bet grandiozs notikums, kā jau Tariks allaž bija plānojis. Katafalku ar pamatīgo bronzas zārku, ko krāšņi rotāja krievu un turku ģerboņiem, pa Stambulas šaurajām ieliņām vilka astoņi vienādi melni zirgi, kuru galvas pušķoja melnas ibisa spalvas; garās bēru procesijas lēnā virzīšanās pa ielām un apstāšanās uz katra stūra radīja senās pilsētas dzīvās satiksmes sastrēgumus, daudzi vaimanāja un raudāja, jo ļaudis bija mīlējuši veco, sparīgo vīru.

Pēc tam procesija gausi virzījās uz Āzijas kapsētu pakalna virsotnē, no kuras pavērās skats uz Bosfora jūras šaurumu; te pirms daudziem gadiem Tariks bija licis uzcelt skaistu marmora mauzoleju par atdusas vietu sev un HanSu, te viņš bieži bija nācis pasēdēt pie sievas kapa un vērot lejā peldošos kuģus.

Kā jau Tariks bija solījis, Anna saņēma mantojumā daļu no viņa īpašumiem, un, Misijai par izbrīnu, ģimene necēla nekādus iebildumus.

- Mūsu tēvs mēdza teikt, ka viņš atmaksā lielu parādu, - viņai sacīja Mihails, tagad kļuvis par ģimenes galvu, uzņēmuma un slavenā zobena mantinieku, - un dabiski, ka mēs cienām šo pienākumu. Turklāt mēs visi Annu mīlam. Viņa pieder pie mūsu ģimenes.

Tā pēc sešdesmit gadiem Tariks bija nolīdzinājis savu parādu Ivanoviem un septiņpadsmit gadus vecā Anna kļuva par vienu miljonu dolāru bagātāka, kaut arī, protams, liela daļa no šīs summas bija Kazaņu rēderejas akcijās.

Bet tas viss bija noticis sen, un tagad, sēdēdama viena savā Parīzes dzīvoklī, Leila Kazaņa no visas sirds vēlējās, kaut nebūtu piekritusi palīdzēt “māsai”, lai arī cik ļoti viņu mīlēja.

10

Diseldorfa

Lidmašīna uz Diseldorfu bija pustukša, un Džīnija apmierināta atslīga pirmās klases salona sēdeklī. Aizritējusī nakts bija gara; viņa nemaz nebija gulējusi, un lidostā valdīja neiedomājama ļaužu drūzma. Beidzot viņa vismaz varēja pabūt vienatnē ar savām domām, un tās atgriezās pie Valentīna Solovska. Nevis pie krievu diplomāta, kuru nomāc smagas raizes, bet pie Valentīna kā vīrieša.

Sēdēdami pie liesmojošas kamīna uguns, kamēr ārā aurodams trakoja sniegputenis, viņi bija runājušies līdz pieciem rītā, tomēr Džīnija nespēja atcerēties, ka Valentīns būtu atklājis kaut vienu nozīmīgu savas dzīves faktu. Toties starp viņiem bija uzšķīlusi savstarpēja ieinteresētība. Džīnija pazina ne vienu vien pievilcīgu vīrieti, vairums no viņiem piederēja pie izteiktu egoistu kategorijas, kuriem sieviete ir tikai tāds dekoratīvs aksesuārs. Nē, Valentīns bija... citāds. Džīnijai bija jāatzīst, ka sirdi satraucoši kņudināja briesmu nojauta. Valentīna acis pauda apbrīnu, viņš izteica taktiskus komplimentus, bet nekādā ziņā tie nebija nepiedienīgi mājieni. Džīnijai bija radusies sajūta, ka sarunu biedrs jau zina viņas domas, pirms viņa pati tās apjauta.

Varbūt tā ir kāda jauna krievu metode, kā iemidzināt pretinieka modrību, Džīnija nodomāja un, lidmašīnai beidzot paceļoties gaisā, uzlika saulesbrilles un aizvēra acis. Ja tā, tad šī metode neapšaubāmi ir iedarbīga: ne mirkli neaizmirstot Kela izstrādāto plānu, viņa pastāstīja Valentīnam par savu žurnālistes darbu un lūdza atļauju ievietot sižetu par viņu jaunajā raidījumu sērijā, ko viņa gatavo savam kanālam.

- Varbūt, - viņš bija atbildējis un pasmējies, - kaut arī šaubos, vai esmu tik nozīmīga persona šādam pagodinājumam.

- Jūs laikam jokojat? - viņa aši atbildēja. - Amerikāņu sievietes jūs gluži vienkārši dzīvu apēstu.

- Tiešām? - Valentīns viegli pasmaidīja. Viņa dobji skanīgā balss lika priekšnojautās iekņudēties Džīnijas pakrūtei. Steigšus piespiedusi sevi atgriezties pie uzticētās misijas, viņa pastāstīja, cik ļoti viņai nepaticis uzdevums braukt uz Zenē-vu. - Uzskatīju, ka izsole ir tikai tāds triviāls notikums un neatbilst manām žurnālistes dotībām, - viņa sacīja, - bet tagad saprotu, ka esmu kļūdījusies. Es zinu, ka agrāk vai vēlāk patiesība nāks gaismā, tāpēc vēlos būt tā, kas pavēsta pasaulei šos jaunumus. Esmu godkārīga un saprotu, ka tāds sižets strauji pavirzīs mani augšup pa karjeras kāpnēm. Bez tam, - viņa piebilda, caur skropstām paveroties Valentīnā, - es jau mazliet zinu, kas patiesībā notiek, - es zinu kaut ko tādu, ko pagaidām nezina neviens cits.

Džīnija malkoja konjaku, iekšēji ar bažām gaidīdama, vai Valentīns norīs pasviesto ēsmu.

- Fakts, ka gan Krievija, gan Amerika vēlējās dabūt smaragdu savās rokās, zināms visiem, - Solovskis sacīja, ieurbdamies Džīnijā ar savām tumši pelēkajām acīm, kas lika domāt, ka viņš zina pārāk daudz noslēpumu. - Bet man jāatzīstas, ka šajā jautājumā man nepieciešama neliela palīdzība.

- Kā tad ar VDK? - Džīnija naivi pavaicāja.

Valentīns atbildot pasmaidīja.

- Reizēm VDK nevar līdzēt, piemēram, kad vajadzīga neuzkrītoša pieeja. Protams, - viņš turpināja, sažņaugdams rokas un saraukdams pieri, - ja iejauktos VDK, sāktu darboties likumi, kuri gribot negribot būtu jāievēro. Bet šajā gadījumā, - viņš paliecās uz priekšu, dziļi ieskatīdamies Džīnijai acīs, - ja man jālūdz kādam palīdzēt, tad šis cilvēks sadarbotos tikai ar mani. Tikai es vienīgais zinātu, kas viņš tāds ir. Neviens nekad neuzzinātu, ka šis cilvēks ir... palīgs.

- Jūs gribējāt teikt - spiegs, - Džīnija nočukstēja, jo bailes lika ietrīcēties viņas balsij. Pavisam citādi bija, kad viņa šos pašus vārdus sacīja Kelam. Tas bija draugs; tagad viņa runāja ar “ienaidnieku”.

Valentīns, paraustījis plecus, izslējās. Viņš pieaicināja viesmīli un, palūdzis atnest kafiju un vēl konjaku, pārgāja uz lietišķu toni.

- Manuprāt, jūs tikko izteicāties ārkārtīgi melodramatiski.

Džīnija aplaizīja lūpas. Viņa bija uzsākusi spēlīti ar Padomju Savienības varas orgāniem, bet viņa bija dzirdējusi diezgan daudz nostāstu, kā cilvēki gluži vienkārši “pazuda”, tāpēc neļāvās vieglprātībai. Taču patiesību noskaidrot vajadzēja. Tai bija izšķiroša nozīme ne tikai Kela un Amerikas, bet arī viņas pašas dzīvē.

- Nu, ja jums tiešām vajadzīgs palīgs, - Džīnija iesāka, nervozi izbraukdama ar pirkstiem caur gaišajiem matiem, - iespējams, ka es varu noskaidrot to, kas jums nepieciešams.

- Un ko tad man vajag? - Valentīns ar smaidu uz lūpām atgāzās sārti svītrainajos dīvāna spilvenos un vaicāja. - Vai jūs protat lasīt manas domas, Rīzas jaunkundz?

- Jums jānoskaidro, kas nopirka smaragdu.

Valentīns nogaidīja, kamēr viesmīlis pasniedz kafiju.

- Un vai jūs nevēlaties noskaidrot, kāpēc mēs vēlamies to noskaidrot?

- Es jau to zinu; jūs gribat atrast šo “dāmu”, tāpēc ka Krievija tad tiktu pie naudas.

Negaidot Solovska pelēko acu skatiens kļuva neizprotams, un viņš sacīja:

- Un, ja nu tā būtu, vai jūs nemaz neuztrauc, kas notiks ar šo sievieti, kad būsim viņu atraduši?

Džīnija zināja, ka svaru kausos likts miljardiem dolāru, bet, viņai tā sēžot divatā ar Valentīnu Solovski pie degoša kamīna, Krievija pēkšņi likās tik tālu, it kā atrastos uz citas planētas. Visu izšķīra dzīves pamatjautājums, vīrietis pret sievieti - un nez kāpēc Džīnijai šķita, ka drīkst Valentīnam uzticēties.

- Es zinu, ka jūs neļausiet darīt viņai pāri, - Džīnija klusi noteica.

Valentīns pamāja ar galvu.

- Jūs labi pazīstat cilvēkus, Rīzas jaunkundz. - Viņš pasmaidīja un saņēma Džīnijas roku. - Cik saprotu, varam ar rokasspiedienu apstiprināt mūsu vienošanos? - Tā kā viņa piekrītoši palocīja galvu, Valentīns turpināja: - Tad pirmais jautājums, kas man jums jāuzdod, būtu tāds: vai jūs sadarbojaties ar Kelu Va-renderu?

Džīnija juta, ka vaigos kāpj nodevīgs sārtums, tāpēc steidzīgi - pat pārlieku - attrauca:

- Ar Kelu? Nekādā ziņā. Mēs esam seni draugi... jūs jau zināt, vienas un tās pašas Vašingtonas aprindas.

Viņš pamāja.

- Nu, vai tagad jūs man pateiksiet, kas nopirka smaragdu?

Džīnija piesardzīgi pavērās vaicātājā.

- Vai tad mēs nevienojāmies uzticēties viens otram? - Valentīns jautāja. - Es savu vārdu turu, Džīnija. Jūs dabūsiet savu speciālo reportāžu.

Viņš atkal satvēra Džīnijas roku un šoreiz cieši saspieda. Džīnija nodomāja, ka šīs nu gan nav gludas un mīkstas rokas, kādām vajadzētu būt vīrietim, kas savu laiku pavada galvenokārt pie rakstāmgalda; Valentīna delnas bija paraupjas un mazliet paasas. Dziļi ievilkusi elpu, viņa saņēma visu drosmi.

- Tas, ko es jums teikšu, droši vien nebūs gluži tas, ko jūs cerējāt dzirdēt. Smaragdu nopirka kāds dārgakmeņu uzpircējs no Diseldorfas. Viņu sauc Markheims.

- Markheims? - Solovskis apmulsis savilka pieri grumbās, bet tad pēkšņi tās izlīdzinājās. - Protams, tagad es saprotu. - Viņš smaidīja tik apburoši, ka Džīnija nevarēja noturēties, nepasmaidījusi pretī. - Lūk, Džīnija, jūs jau man palīdzējāt. Un tagad es pastāstīšu, kā jūs vēl varat man palīdzēt.

Atlaidusies sēdeklī, kamēr lidmašīna riņķoja virs Diseldorfas lidostas, Džīnija domāja par to, kas viņai drīzumā darāms. Viss šķita pavisam vienkārši. Pats par sevi saprotams, ka Valentīns nepieminēja otru “noslēpumu”, kuram visi dzina pēdas, to, ko īstenībā vēlējās Krievija, bet viņa zināja par naudu. Tajā brīdī, kad Valentīns pateica, ar ko viņai jāsatiekas, viss pēkšņi kļuva loģiski. Džīnija pasmaidīja, iedomājoties, ko Kels teiktu, ja zinātu, kas viņai padomā, bet viņa bija aizmukusi no viesnīcas mazā gaismiņā, tīšuprāt vairīdamās no sarunātās tikšanās pulksten deviņos. Romantiskā, vētras auros pavadītā nakts noskaņa bija zudusi, un aukstajā dienas gaismā Džīnija aptvēra, ka viss notikums izskatās daudz nopietnāks, nekā viņai sākumā bija licies. Viņa šo spēli spēlēs pēc sava prāta un, ja būs gudra, katrā ziņā noskaidros patiesību. Un tad viņa varēs būt droša, ka uztaisīs sensacionālāko reportāžu savā mūžā.

Viesnīcas vestibilā drūzmējās solīdos uzvalkos ģērbušies biznesmeņi un vicināja savas platīna kredītkartes. Džīnijai nolaidās rokas, kad viņa saprata, ka šeit notiek tirdzniecības gadatirgus, bet šo viesnīcu taču viņa bija izvēlējusies tieši tāpēc, ka tā bija liela un tajā varēja viegli nozust pūlī. Viņa vīlusies nopūtās, stāvēdama rindā, lai reģistrētos.

- Protams, Rīzas jaunkundz, - administrators pieklājīgi sacīja. - Jums ir atstāta zīmīte.

- Kā, neviens taču nezina... - viņa pārsteigumā iesaucās, saņemot no ierēdņa rokām aploksni. “Sveika, Džīnija!” viņa lasīja. “Atvainojiet, ka šorīt palaidu Jūs garām. Mana istaba ir tepat tālāk pa gaiteni - 516. Vai neiedzersim kopā tēju? Kels.”

- Sasodīts! - Džīnija nosirdījās. Kas viņš bija - kāds gaišreģis, vai? Pie velna, kā gan Kels varēja zināt, ka viņa ieradīsies te? Nebūs tik viegli atkratīties no viņa, kā sākumā šķita. Tikusi savā istabā, Džīnija nometa zīmīti uz galda un, piezvanījusi uz savu redakciju Vašingtonā, lūdza sameklēt viņai kādu privātu telefona numuru. Tad viņa iekāra skapī drēbes, nomazgājās dušā un jutās par simts procentiem labāk. Zvans no Vašingtonas atskanēja brīdī, kad Džīnija žāvēja matus, viņa pierakstīja nodiktēto numuru un nekavējoties to uzgrieza.

Beigusi sarunu, Džīnija uzkrāsojās un devās uz 516. istabu. Kad viņa klauvēja pie numura durvīm, no lifta izkāpa viesmīlis, stumdams riteņgaldiņu ar sudraba tējkannu, divām tasītēm, apakštasītēm un maziem šķīvīšiem, nelielu paplāti ar mazītiņām sviestmaizītēm bez garozas un krietnu daudzumu tradicionālo vācu krēmkūku. Džīnija izbrīnā vērās viesmīlī, kas piestūma ratiņus pie Kela numura durvīm, kuras tūlīt arī tika plaši atvērtas.

-Tieši laikā, Džīnija! - Kels viņai starojoši uzsmaidīja. - Precizitāti jūs noteikti esat iemācījusies, strādājot televīzijā.

- Es gribētu zināt, kur jūs glabājat savu kristāla lodi, - viņa diezgan asi noteica, stīvā gaitā ieejot istabā. - Sasodīts, kā jūs varējāt zināt, ka es būšu te? Un kā jums izdevās nokļūt šeit pirmajam? Un, sasodīts, kā jūs tik precīzi varējāt zināt, kad pasūtīt tēju ?

Kels paraustīja plecus.

- Es esmu septītā dēla septītais dēls, - viņš draudīgi no-skandēja, - un jūs jau zināt, ka tiem vienmēr piemīt kādas pārdabiskas spējas. - Nu labi... atzīšos, ja jūs ieliesiet tēju. Jums noteikti tā lieti noderēs pēc šādas darbīgas dienas.

- Kā jūs varat zināt, cik darbīga mana diena bijusi? - Džīnija pietvīkdama asi noprasīja.

- Es zinu, cik tā bijusi steigas pilna, - Kels atbildēja, košļādams maizīti ar kūpinātu lasi, - bet nezinu, kāpēc. Kad jūs deviņos neatnācāt, es zvanīju uz jūsu istabu. Administrators man pateica, ka jūs jau esat izrakstījusies. Tā nu mēs gluži vakar nebijām norunājuši. Atceraties? Kad pēdējo reizi jūs redzēju, jūs grasījāties pievienoties mūsu draugam Solovskim, lai mazliet patērzētu. Sāku raizēties; jutu, ka mans pienākums ir noskaidrot, kur esat palikusi. - Viņš paraustīja plecus un paņēma vēl vienu sviestmaizi. - Tas nebija grūti. Šveicars bija pasūtījis jums biļeti uz lidmašīnu un rezervējis numuru viesnīcā. Ja vēlaties kļūt par spiedzi, Džīnija, jums vajadzēs pilnveidot savu slēpšanās māku.

- Ak, sasodīts, pie velna! - Džīnija ar troksni nometa tējkannu uz galda.

- Rāmāk, rāmāk... tik nepieklājīgi nedrīkst izrunāties, - Kels ķircinājās.

- Tomēr tas vēl neizskaidro, kā jūs šeit varējāt ierasties pirms manis un kā zinājāt pasūtīt tēju. - Džīnija samierinājusies nopūtās.

Kels uzvaroši pasmaidīja.

- Vai jums kāds ir teicis, ka dusmojoties jūs esat ļoti skaista? Zilās acis zibeņo, vaigi sārti rozā... labi, labi... - viņš steigšus sevi pārtrauca. - Atlidoju ar kara lidmašīnu. Palūdzu stāva dežurantam paziņot, kad jūs ierodaties, tad jums stundu atvēlēju, lai sakoptos, un... et voilā^1.

- Jūs esat kļūdījies ar profesijas izvēli, - Džīnija ledaini sacīja. -Jūsu senči noteikti neskaitāmās paaudzēs bijuši privātdetektīvi.

- Kur nu tik smalki! - Kels vēl aizvien smaidīja. - Bet tagad ķersimies pie darba.

Džīnija paskatījās Kelā pāri tasītes malai. Viņa acis bija kļuvušas nopietnas un nemaz vairs neatgādināja setera brūnos redzokļus. Tās nepielūdzami prasīja paskaidrojumus.

- Man nav jums obligāti jāatskaitās, - Džīnija centās aizstāvēties.

- Jums jāizstāsta viss, ko jūs darījāt pagājušajā naktī! - Ke-la balsī ieskanējās tērauds. - Vai aizmirsāt? Mēs noslēdzām vienošanos. Es gribu zināt, kas notika ar Solovski un kāpēc jūs, nebrīdinot mani, aizlaidāties uz Vāciju. Ar jums varēja notikt Dievs vien zina kas. Turklāt es domāju, ka mēs sadarbojamies!

- Tā arī ir. - Džīnija izvairījās skatīties vīrieša acīs, izliekoties, ka ir aizņemta ar milzīgu krēmkūku.

- To jums nevajadzētu ēst, - Kels pārmeta. - Padomājiet par holesterīnu... un kalorijām.

- Ak, nu labil - Viņa strauji nolika kūku atpakaļ uz šķīvja. - Solovskis gribēja, lai es viņam palīdzu.

-Un?

- Apsolīju to darīt, ja viņš palīdzēs man.

Kels cieši lūkojās Džīnijā, bet viņa izvairījās no Kela skatiena.

- Tie nav nekādi joki, Džīnija, - viņš ļoti klusi sacīja. - Es esmu jūsu draugs un esmu jūsu pusē, bet jūs nevarat mētāties ar solījumiem tādiem cilvēkiem kā Solovskis un tad tos nepildīt.

Šoreiz Džīnija paraustīja plecus.

- Kas tad te tik nopietns? Viņš taču ir tikai cilvēks, tapat ka jūs.

- Ne gluži. Solovskis vispirms ir krievs un tikai tad cilvēks.

Džīnija nedomāja padoties, to pauda viņas skatiens.

- Es darīju tikai to, ko jūs lūdzāt... mūsu dzimtenes labā -vai atceraties? Bez tam viņš jautāja man tieši to pašu, ko jūs... un pateica vēl mazāk. Bet par miljardiem viņš man pastāstīja.

- Tiešām? - Kels izskatījās domīgs. - Bet jūs tomēr nolēmāt aizmukt no Ženēvas, nesakot man ne vārda?

- Degu nepacietībā ķerties pie darba, tas arī ir viss. Man kārtojamas arī dažas privātas lietas... Man vajadzēja saplānot laiku citādi. Iebraukusi šeit, es jums tūlīt būtu piezvanījusi.

- Ak tā? Ko darīsiet turpmāk?

- Es... Neesmu vēl par to domājusi. Es jums paziņošu.

Kels pamāja ar galvu un ieskatījās pulkstenī.

- Jauki, - viņš sacīja. - Neaizmirstiet to! Man pašam jānokārto pāris jautājumu. Jūs noteikti esat nogurusi; neesat taču pagājušo nakti gulējusi. Norunāsim tā, jūs man no rīta piezvanīsiet, un mēs abi apspriedīsim, kā jums rīkoties, labi?

Ne no šā, ne no tā Kels kļuva lietišķs, un Džīnija attapās, ka stāv jau kājās un dodas uz durvīm. Tikšanās bija beigusies!

- Bet... - viņa izsaucās.

- Kas, Džīnija Rīza?

Kela sarkanbrūnās acis atkal izstrāvoja maigumu, skatoties viņā, un Džīnija atvieglota nopūtās.

- Man likās, ka jūs esat drausmīgi dusmīgs uz mani. Es cenšos, cik varu. Gluži vienkārši neesmu radusi atskaitīties citiem, parasti strādāju pati uz savu galvu.

- Nekādu problēmu, - viņš strupi aprāva. - Tikai atkal ne-pazūdiet, man to nepasakot. Jūs likāt man uztraukties.

Gausi viņa soļoja atpakaļ uz savu istabu, juzdama, kā aiz noguruma sāp mugura, un vēlēdamās, kaut Kels atkal būtu uzaicinājis viņu šovakar kopā ieturēt maltīti. Viņa centās sev iestāstīt, ka tāpat nebūtu to izturējusi, jo bija pārgurusi. Pārāk daudz kas bija noticis īsā laika sprīdī, viņas dzīve bija sagriezusies kājām gaisā. Tagad viņa vēlējās tikai vienu - gulēt; gan jau rit viņa kaut kādā veidā sameklēs vīru, kurš nopircis Ivanovu smaragdu. Tomēr Kelam Varenderam viņa pagaidām to negrasījās stāstīt.

Merilenda

Misija piesprauda zilās kleitas apkaklei brošu ar piecām dekoratīvām briljantu spalvām un pacēla spoguli, lai papriecātos par to. Ar pirkstiem viņa aizskāra zeltā kalto vilka galvu, atgriezdamās atmiņās pie notikuma, kad Miša viņai šo rotaslietu uzdāvināja, un drausmīgo laiku, kad domāja, ka nekad vairs to neatgūs. Misijai nebija nekā vērtīgāka par šo briljantu piespraudi un Mišas fotogrāfiju, vēl tikai Azalijas un mīļās Annas bērnības attēli.

Protams, viņai bija piederējušas vēl citas dārglietas, bet šī simbolizēja gan mīlestību, ko viņa juta pret Mišu, gan kāda laikmeta beigas, jo tad, kad viņa pameta Krieviju, viņa tika iegrūsta pasaulē, par kuras eksistenci līdz tam neko nebija zinājusi.

Misija pārlaida skatienu atturīgajiem, greznajiem apartamentiem ar gaišas persiku krāsas sienām un zīda aizkariem, mīkstajiem ziloņkaula krāsas pārklājiem un viņas skaistajiem, senlaicīgajiem turku tepiķiem. Pie sienām karājās iemīļotās gleznas, un elegantā marmora kamīnā kvēlojošās ogles piešķīra telpai mājīgumu. Ārpusē aiz bagātīgi krokotajiem tafta aizkariem, kas nošķīra Misiju no aukstās nakts, pletās zaļi zālieni, koki meta ēnas, un ezerā mājoja gulbji un meža pīles. “Mauriņlejas” atradās gaismas gadu attālumā no Konstantinopoles 1917. gada beigās.

Konstantinopole

Šajā pilsētā viņas ieradās ar dažiem rubļiem kabatā, tos viņām bija iedevis Tariks. Tie paši drīz vien izkusa, maksājot par ēdienu un istabu nelielā koka mājiņā augstu kalnos, no kurienes varēja redzēt Zelta Raga līci.

Sofija bija izņēmusi dārglietas no Misijas svārkiem un Aza-lijas priekšautiņa un aiznesusi tās ķīniešu tirgotājam, kas, ilgu laiku pētījis rotaslietas, teica, ka skaistie ietvari viņu neinteresējot, viņš maksāšot tikai par akmeņiem. Par maisiņu dārgakmeņu, kas bija vērti veselu bagātību, viņš piedāvāja divi simti amerikāņu dolāru. Viņām nebija izvēles, vajadzēja vien pieņemt šo naudu.

Sofija teica, ka Konstantinopolē palikt nebūtu gudri, te apgrozījās daudzi krievu spiegi, viņām vajadzēja doties tālāk. Misijas uzdevums bija iegādāties viņām jaunas drēbes, vienkāršas, lētas un izturīgas, un pēc dažām dienām visas trīs jau stāvēja stacijā, lai sēstos Austrumu ekspresī, kas devās uz Vīni.

Ar aizturētu elpu viņas gaidīja, kamēr kontrolieris, šķiet, veselu mūžību pētīja viņu biļetes un dokumentus. Bet tad viņš bija pasmaidījis, atdevis atpakaļ dokumentus un kompostrējis biļetes. “Bon voyage!" viņš novēlēja, pārlaizdams roku Azalijas matiem, un viņas cita aiz citas pa vārtiem izgāja uz perona.

Sofija turēja pie rokas Azaliju, bet Misija nesa nelielu kartona čemodānu ar jaunajām drēbēm un apakšveļā paslēpto Iva-novu galma diadēmu. “Ja viss cits pazudīs,” Misija bija sevi drošinājusi, “tad mums vēl atliks diadēma. Tā ir mūsu apdrošināšanas polise jaunai dzīvei.”

Kad vilciens beidzot atstāja staciju, viņas bija tuvu eiforijai, iekārtojās neērtajā otrās klases kupejā un stāstīja viena otrai, ka nu viņas ir brīvībā. Taču nelaimēm vēl nebija pienācis gals. Vilcienā patrulēja krievu slepenpolicija, ilgi un rūpīgi ceļinieču dokumenti tika pētīti, līdz kontrolieri ar akmenscietām sejām negribīgi atdeva dokumentus, it kā vīlušies, ka nav varējuši nekur piesieties.

- Nebūs labi, - Sofija teica. - Ja viņi mūs pieķers, tad mums ir beigas. Un tevi. Misija, arī nogalinās, lai gan tev gar Krievijas likteni patiesībā nav nekādas daļas. - Tad Sofija bija iespiedusi Misijai rokā naudas žūksni. - Ņem to, - viņa čukstēja, - un brauc, miločka, mājās uz Angliju, kamēr vēl vari. Tu esi jauna, tevi vēl gaida visa dzīve. Aizmirsti, kas noticis, aizmirsti Ivanovus. Lūdzu, klausi mani, brauc mājās!

Misija paskatījās uz naudu, tad uz plašajiem Serbijas līdzenumiem, kas zibēja gar vilciena logu, un iedomājās ar ilgošanos Oksfordas universitātes skaistās ēkas, jaukās, bruģētās ieliņas, pazīstamos grāmatu veikalus un tējnīcas, un Kotsvoldas zaļos plašumus aiz pilsētas. Tad viņa palūkojās uz Azaliju, kas priecīga spēlējās ar savu jauno Turcijas lelli, un jautāja sev, kā gan viņa spētu pamest vecu sievieti ar mazu bērnu, lai viņas tiek galā, kā grib.

Kad Misija noraidīja Sofijas priekšlikumu, vecā kņaziene tikai bažīgi nogrozīja galvu.

- Dievs vien zina, kas ar mums visām notiks. - Viņa pārgurusi nopūtās.

Riskantais ceļojums turpinājās cauri Ungārijai līdz Budapestai, un beidzot viņas sasniedza Vīni. Noīrējušas lētu istabiņu netālu no operas, viņas drīz vien atklāja, ka pilsētā ir liela krievu emigrantu kopiena, kuri šeit bija uz laiku piestājuši. Sofija vēl arvien baidījās, bet Misija aprunājās ar šiem cilvēkiem kafejnīcās un uzzināja, kur vislabāk pārdot vērtīgas lietas, tādas kā ikonas un rotas, viņi pastāstīja arī to, ka iebraucēji nevarot cerēt uz atbilstošām cenām, jo uzpircēji zināja, ka tirgu pārplūdinājuši krievu bēgļi, kuriem izmisīgi vajadzēja naudu, un tirgoņi izmantoja šo situāciju, tāpat kā to bija darījuši ķīnieši Konstantinopolē. No likteņa biedriem Misija uzzināja, ka darbu sameklēt ir gandrīz neiespējami, ka daudzi augstmaņi dzīvo nabadzībā; dažiem laimīgajiem izdevies atrast šveicaru vai viesmīļu vietas naktsklubos. Parīzē esot vēl sliktāk, visur okšķerējot čeka, meklējot aristokrātus, kuriem izdevies tikt cauri viņu tīklam. Ik dienas, vietējie emigranti stāstīja, dzirdot par kādu, kurš atkal gluži vienkārši “pazudis”. Vīne vairs neesot droša vieta cilvēkam, kuram kaut kas slēpjams, un Parīze tāpat.

Sofija izņēma mazākos briljantus no spoži mirdzošās diadēmas, lēti tos pārdeva, un tā, sagrabinājušas naudu, viņas sāka smago un gauso ceļu cauri Austrijai uz Itālijas piekrasti, kur nopirka vislētākās biļetes kuģī uz Ņujorku.

Kuģim “Leonardo”, kas no Dženovas devās uz Ņujorku, tas bija pēdējais reiss. Kuģis bija vecs, dzinēji nolietojušies, iekārtojums noplucis, mēbeles noskrambātas, bet divas īsas nedēļas kuģis bija trīs bēgļu patvērums. Bija pagājuši jau pieci mēneši.

kopš viņas bija aizbēgušas no “Varišņjas”, kopš brīža, kad, gulēdama sniegā meža vidū, Misija domāja, ka pienākusi nāves stunda. “Man ir tikai astoņpadsmit gadu,” viņa toreiz bija sev teikusi. “Esmu pārāk jauna, lai mirtu.” Tagad viņa zināja, ka vēlas dzīvot un sāks jaunu dzīvi tur, Ņujorkā.

Misijas garie, brūnie mati, atbrīvojušies no melnās lentes gūsta, atrisa un plīvoja spēcīgajā vējā, kad, atspiedusies uz apakšējā klāja reliņiem, kamēr “Leonardo” lēnām brauca augšup pa Hudzonas upi, viņa vēroja, kā arvien tuvāk nāk Manhetenas aprises, un domāja, kas gan viņas tur sagaida.

Imigrācijas dienesta virsnieks rūpīgi izpētīja viņu dokumentus, no kuģa nokāpa daudzi amerikāņi, kas bēga no Krievijas, un inspektors juta viņām līdzi. Viņš uzsmaidīja Azalijai, noglāstīja suni, bet Misija un Sofija kā hipnotizētas noskatījās, kā virsnieks beidzot iespiež zīmogu viņu dokumentos. Tagad viņas bija kļuvušas par amerikānietēm un viņu jaunā pilsonība bija oficiāli noformēta.

Ņujorka bija liela pilsēta, kas tiecās uz augšu un pletās platumā, trokšņaina, netīra, biedējoša un sveloši auksta. Viņas sameklēja sev apmešanās vietu nelielā daudzdzīvokļu mājā, ka šķita mazliet tīrāka par citām līdzīgām, un sīkmanīgi skaitīja dolārus un centus, līdz atrada dzīvokli, bet drīz vien atklāja, kas tas nav viņām pa kabatai; ja varētu sameklēt pāris istabiņu pašā lētākajā rajonā, Istsaidas lejasdaļā, kur viņas dzīvotu, neviena neievērotas un nepieminētas, vēl trīs imigrantes starp tūkstošiem citu.

Beigās izvēle saruka pavisam niecīga - vai nu tumša istaba ar vienu logu, kas izgāja uz šahtu starp mājām, vai gaišāka un mazliet dārgāka, kuras logs vērās uz ielu. Ar visu nabadzību Sofija uzstāja, ka jāņetn tā, no kuras varēja pārredzēt Rivingtonstrī-tu. Vienā istabas stūrī bija izlietne un aukstā ūdens krāns, gaiteņa galā atradās ar kaimiņiem kopīga tualete, bet viss iekārtojums sastāvēja no mūžvecas misiņa divguļamās gultas, mazas, saliekamas dzelzs gultiņas, saskrambāta, nepulēta koka galda un četriem dažādiem koka krēsliem.

Misija redzēja pēc Sofijas sejas, ka, pēc viņas domām, tas ir gals, ka tālāk grimt vairs nav iespējams, un Misija ar tēlotu jautrību steidzināja Sofiju un Azaliju pa Rivingtonstrītu, kur pie stumjamiem ratiņiem sapirkās vislētākos kokvilnas palagus, segas un visplānākos dvieļus. Vēl viņa iegādājās olas, sviestu un maizi vakariņām, dažus gaļas kriksīšus, kas sajaukti ar sausiņiem, un kaulu sunim; viņa sameklēja ari gabalu puķotas vaskadrānas, ar ko apklāt galdu, un pušķīti spīdīgu zaļumu drūmās telpas atsvaidzināšanai, jo bija marts un puķu vēl nebija. Un tovakar, kad viņas sēdēja pie svētku maltītes, kas sastāvēja no vārītām olām un pacietas maizes, kad turpat pie kājām suns apmierināts grauza kaulu, viņas uzsmaidīja cita citai un nodomāja, ka viņu mazā istabiņa varbūt nemaz nav tik slikta. Pēc bēguļošanas, slēpšanās un piedzīvotajām bailēm tā šķita kā mierpilns un drošs patvērums.

Vēlāk, liekot Azaliju gulēt ielīkušajā misiņa gultā, Misija pārliecināta sacīja:

- Neraizējies, Sofija, rīt es dabūšu darbu, un drīz vien mums būs pašām savs kārtīgs dzīvoklis.

Mērilenda

Tagad, paskatoties atpakaļ uz to laiku, Misija pasmaidīja, iedomājoties jaunības optimismu, kad vārīta ola un maizes rieciens, kaut kāds jumts virs galvas un zaļu lapu pušķītis, kas rotā galdu, šķiet visas dzīves sākums. Un pārliecība, ka rītdiena noteikti nesīs veiksmi.

Viņa noņēma piespraudi, ielika to Kartjē kārbiņā un izņēma fotogrāfiju albumu. Šķirstīdama lapas, Misija iedomājās, cik skaists bērns bijusi Azalija: tik mīlīgs, kluss un maigs. Par tādu bērnu varētu sapņot jebkura māte. Nabaga Azalija, nabaga meitenīte, tik traģiskā kārtā kļuvusi par bāreni un vēl tik maziņa! Kurš gan varētu viņu vainot par to, kas notika vēlāk? Misija jau nu nekādā ziņā ne.

Viņa aizvēra albumu, kad istabā ienāca māsa Milgrima ar paplāti, uz kuras bija tasīte ikvakara tējas un miegazāļu tablete.

Varbūt šonakt, vienu nakti, viņa nodomāja, sapnis nerādīsies. Bet viņa zināja, ka tās ir veltas cerības.

11

Ņujorka

Vēl viena diena Ņujorkā, kad grūti atvilkt elpu. No bronzas krāsas debesīm lejup lija saules versme, mazo, smacīgo istabiņu piepildot ar zivju un pūstošu kāpostu dvaku, kas plūda no Riving-tonstrītas tirgotāju ratiņiem. Nemitīgais troksnis - ar dzelzi apkalto riteņu dārdēšana uz bruģakmeņiem, aizrautīga kaulēšanās skarbās balsīs jidisā, krievu un poļu valodā, bērnu raudāšana, dzērāju lamāšanās, kad viņi streipuļo pa ielu prom no kādas dzertuves, - netīrās un pelēkās nabadzības dzirnas Misiju dzina izmisumā.

Kaut varētu aizvērt logu, lai noslēgtos no visa, kas lejā notiek, bet tad viņas nosmaktu, jo gaisa temperatūra bija uzskrējusi simtos grādu. Noplukusī īres istabiņa, kas ierašanās vakarā bija likusies drošs patvērums, šobrīd šķita sarāvusies, ieslogot viņas četrās sienās kā slazdā. Sofija bāla un nevesela gulēja ielīkušajā misiņa gultā, pati gan viņa apgalvoja, ka tikai atpūšoties, un Aza-Iija, rokām ceļgalus aptvērusi, sēdēja uz nestabilā dzelzs dūmvada, vērodama nemitīgo kustību četrus stāvus zemāk. Viktors karstumā, mēli izkāris, elsa. Misija zem suņa kažoka un plānās miesas kārtiņas varēja redzēt viņa izspiedušās ribas. Viņa zināja, ka, paskatoties spogulī, redzētu arī sev pašai izspiedušās ribas, bet viņai tas jau bija vienalga. Jauna cilvēka izsalkums dzina viņu vai izmisumā, ne mirkli tas nemitējās urdīt kuņģi; naktīs, guļot gultā, tikai ar bļodiņu plānas zupas un šķēlīti sakaltušas rupjmaizes vēderā, viņa domāja, ka sajuks prātā, sapņos redzot ēdienu; olas, ceptus cāļus, mīkstu maizi un treknu, svaigu sviestu. Misija apzinājās, ka tikai ar Sofijas izmanīgo saimniekošanu viņām vispār ir, ko ēst.

Neskaitāmas reizes Misija bija sev jautājusi, kā sieviete, tāda kā Sofija, kas savā mūžā nebija par ēdienu domājusi, vienīgi norīkojusi savu šefpavāru, ko pasniegt pusdienās vai vakariņās, - kā viņa mācēja iepirkties un kaulēties pie Rivingtonstrītas rateļiem. Bet Sofija allaž atgriezās mājās vēlā pēcpusdienā ar maišeli dārzeņu, par kuriem bija samaksājusi tikai dažus centus, tāpēc ka tie bija apdauzīti un apvītuši un līdz rītam jau būtu sabojājušies. Viņa mēdza atnest arī sunim avīzē ietītu kaulu, uz kura līdzjūtīgais miesnieks bija atstājis kādu kriksīti gaļas, lai piešķirtu garšu viņu nožēlojamai zupai, reizēm uztura dažādošanai viņa nopirka lētus subproduktus - aknas, nieres, pat smadzenes. Viņa stāstīja Misijai, ka bieži redzējusi zemniekus “Varišņjā” gatavojam šādas lietas, un tagad pati mācījās izvārīt gardus ēdienus. Tātad Sofijas izdomas spējas viņas pabaroja, bet Misija tikmēr meklēja darbu.

Viņa bija izvirzījusi augstus mērķus, pārliecināta, ka varēs dabūt asistentes vietu pie kāda arheoloģijas profesora vienā no universitātes fakultātēm: galu galā viņa pie pašiem avotiem bija apguvusi zinības par senlietām un izrakumiem. Bet nelaime tā, ka viņai nebija kārtīga apģērba, tikai vieni zili svārki un pārītis vienkāršu kokvilnas blūzīšu, turklāt trūka naudas, lai nopirktu pieklājīgas kurpes. Algas bija ļoti zemas, un, kad viņa samaksātu par braucienu ar tramvaju pa Otro avēniju un īri, viņa izrēķināja, naudas vairs neatliktu pārtikai un jaunam apģērbam. Misija apsvēra iespēju kļūt par istabeni, jo viņām tika izsniegti formastērpi, bet visu eleganto Piektās avēnijas namu saimnieces gribēja, lai kalpotāji dzīvo uz vietas, arī alga bija tik maza, ka viņām trim būtu grūti iztikt. Misija mēģināja dabūt pārdevējas vietu jaunajā universālveikalā “Mcicy ”, bet, redzot, kā personāl-daļas priekšnieks noskata viņu no galvas līdz kājām, uzreiz saprata, ka neizskatās pietiekami labi. Vaina jau neslēpās tikai apģērbā, Misija izmisusi secināja, uz mirkli ieraudzījusi sevi spogulī. Viņa izskatījās nabadzīga. Tur jau tas āķis - viņa bija pārāk trūcīga, lai dabūtu darbu.

Vasaras vidus saules svelmē Misija nākamajā dienā gausi gāja pa Delansijstrītu, negribēdama atgriezties mājās un sacīt, ka darbu dabūt kārtējo reizi nav izdevies. Gluži nevilšus viņa apstājās pie O'Hāras Iru alus kroga. Vienkāršie, ar krītu uz tāfeles uzrakstītie vārdi apžilbināja Misiju, it kā tie būtu iekalti zeltā: ‘'Vajadzīga apkalpotāja - pieteikties pie saimnieka.” Nekad agrāk viņa nebija spērusi kāju dzertuvē, taču tagad bez mazākās svārstīšanās atgrūda durvis. Misijai gandrīz aizrāvās elpa, kad pretī uzsitās viskija un alus izgarojumu, cigarešu atdzisušo dūmu un kaut kur telpas dziļumā vārītu kāpostu dvaka, tomēr viņa, apņēmīgi izslējusi zodu, devās tieši pie druknā vīra, kas stāvēja aiz letes.

Šamuss O’Hāra bija izskatīgs, četrdesmit gadus vecs liela auguma vīrs, likās, ka viņa senči bijuši milži. Itin viss viņa augumā bija lielāks nekā parastiem cilvēkiem, sākot no galvas, ko rotāja cirtainu, sarkanu matu cekuls, un beidzot ar plaukstām, kas bija platas kā lāpstas. Mugurā krodziniekam bija zils krekls bez apkakles, pogas tik tikko spēja to saturēt ap viņa mucveidīgajām krūtīm, atlocītās piedurknes atklāja rokas, kurās muskuļu šķiedras bija resnas kā tauvas. Ap vidu bija apsieta veca, svītrota kaklasaite un zobos iekosts neliels cigārs. Laiku pa laikam, ievilkdams dūmu no cigāra, viņš pārbaudīja mucu krānus un patīkamā baritonā, bet ar pamatīgu īru akcentu dungoja dziesmiņu “Es aizvedīšu tevi mājās, Ketlīna”.

Izbrīnījies šis milzis skatījās uz meiteni, kas prasīja viņam darbu. Viņa bija pārāk gara, lai sauktu viņu par klaidoni, jo tie parasti bija sīki radījumi, tomēr viņai bija izsalkuša cilvēka vajātais skatiens, nodevīgais dzeltenīgais ādas tonis un tumšpelēki loki zem acīm. Bet - pie visiem svētajiem - acis pašas bija ļoti skaistas, violetā krāsā, un brūnie mati mirdzēja saules gaismā, kas ieplūda pa atvērtajām durvīm. Viņa izskatījās tīra un kārtīga savos zilajos svārkos un baltajā blūzītē, un viņas potītes varēja saistīt jebkura vīrieša skatienu. O’Hāra nosprieda, ka darba meklētāja stipri atšķiras no tik pierastā smagnējo, melnmataino īru sieviešu tipa, ko viņš redzēja gan savā krodziņā, gan svētdienās Svētā Pestītāja baznīcā, tās slēpās zem lakatiem, un pie sāniem viņām vienmēr spiedās desmit līdz četrpadsmit bērneļu liels pulciņš. Ja šo meitēnu mazliet uzbarotu, viņa būtu īsta daiļava. Taču diez vai vērts pieņemt viņu darbā, tas bija smags, un neizskatījās, ka viņai būtu tik daudz spēka. Turklāt krogu apmeklēja prasti ļautiņi, bet viņa acīm redzami bija labi audzināta.

- Nu... nezinu vis, vai mums kādu vajadzēs, - O’Hāra šaubījās. Meičas sejā uzreiz parādījās izmisums, un saimnieks nopūtās. - Lietiņa tāda, ka rādās, tev nepietiks spēcina, lai paceltu pat pinti alus.

- Nē, man pietiks spēka, pietiks! - Misija iesaucās, dedzīgi sagrābdama krodzinieka roku. - Es tīrīšu, mazgāšu traukus, apkalpošu... visu, ko vajadzēs. Tikai pamēģiniet... lūdzu!

Izsliedamās, cik vien viņas spēkos, Misija pūlējās izskatīties “stipra”, bet O’Hāra, pētīgi noskatījis viņas augumu, beidzot nopūties pateica:

- Nu, tad tikai aiz manas labās sirds, bet uz izmēģināšanu, to liec aiz auss! Maksāju dolāru par vakaru. Jāsāk sešos, un beidzam tad, kad es saku... ne minūti agrāk. Skaidrs?

Asaras aizžņaudza Misijai kaklu, tāpēc viņa nespēja atbildēt, viņa tikai palocīja galvu un izsteidzās no kroga, lai skriešus dotos pa Rivingtonstritu uz mājām pavēstīt labās ziņas. O'Hāra aizgāja līdz durvīm, noskatījās meitenei pakaļ, līdz viņa pazuda aiz Orčardstrītas stūra, un domāja, nez ko viņa pārcietusi. Jo šajā pasaules daļā visiem bija bezgala daudz pārdzīvojumu.

Veselu mēnesi O’Hāra kārtīgi nodarbināja Misiju. Viņa aizvāca no grīdām iepriekšējā vakarā piemēslotās zāģu skaidas un izkaisīja tīras, mazgāja simtiem glāžu, līdz rokas kļuva sarkanas un sasprēgājušas, spodrināja leti un bezcerīgi berza no galdiem alus kausu atstātos apaļos nospiedumus. Visiem spēkiem pūlēdamās pierast pie smakas, Misija stiepa smagas paplātes ar dučiem alus kausu, neizlaistot ne lāsīti, centīga un bez smaida lūpās viņa apkalpoja rupjus ostas krāvējus, ķieģeļu pienesējus, melnstrādniekus un ielasmeitas, jo tie bija O'Hāras krodziņa parastie apmeklētāji. Un katras darbadienas beigās viņa, uzvaroši smaidīdama, noglabāja kabatā dolāru un, pagrūzdama malā apdzērušos vīrus, kas mēģināja viņu aizskart, skriešus metās pa tumšajām, smirdošu atkritumu piemētātajām ielām uz istabiņu, ko viņa tagad jau sauca par “mājām”.

Sofija sagaidīja Misiju ar glāzi silta piena, kam piebērts kanē-lis, un viņa allaž iebilda, ka jūtas pārāk nogurusi, lai ēstu to. ko bija pārnesusi no kroga. “Gan jau tas noderēs Azalijas brokastīm,” viņa sacīja, pamezdama kādu kumosiņu Viktoram, kas to norija vienā kampienā. Maziem malciņiem Misija izdzēra smaržīgo pienu, laimīga, ka pārgurusi varēs likties mazajā, saliekamajā dzelzs gultiņā, zinādama, ka Sofija pagaidīs, līdz viņa būs aizmigusi, un tikai tad pati kāps misiņa gultā blakus Azalijai. Bet Misija nekad nestāstīja Sofijai, ka baidās aizmigt, jo baidās redzēt sapni, kurš parādījās katru nakti un kurā viņa redzēja Alekseja šausmu izķēmoto sejiņu un dzirdēja, ka viņš lūdzas, lai viņam palīdz.

Šķita, ka tikai Azalijai nav nekādu iebildumu pret jaunajiem apstākļiem, viņa priecīgi spēlējās uz netīrās ielas kopā ar apkārtnes arvien pieaugošo bērnu pulciņu. Misija un Sofija mēdza izliekties pa logu un noskatīties, kā mazā meitene ar Viktoru cieši uz papēžiem, gaišajām biželēm plīvojot, skraidīja starp tirgotāju rateļiem, dzenāja bumbu, lēkāja pāri auklai vai zīmēja “klašu” lielās rūtis.

- Paskaties tik uz tiem bērniem, - Sofija bieži brīnījās, - vesels bars skrandaiņu - un mana mazmeita gandrīz visskrandainākā. - To sakot, Sofija parasti smējās, bet Misija zināja, ka vecajai sievietei tas sāpēja.

Kaut kas gan bija, ko par savu darbu O’Hāras krodziņā Misija nestāstīja Sofijai. Apmeklētāji bija rupji un ātrsirdīgi ļaudis, lieli, muskuļoti īri, tādi paši kā saimnieks, kaut arī dažkārt nejauši tur iemaldījās arī pa kādam “ārzemnieciski runājošam” imigrantam. O’Hāra parasti uzturēja savus viesus pie kārtības, pa daļai liekot lietā īriem pierastos glaimus, pa daļai piedraudot ar dūrēm. Skaidrā prātā viņi bija mierīgi cilvēki, bet, izdzēruši pāris mēriņu viskija, pārvērtās: tagad vīriem prātā bija tikai viens.

Krodziņā iegriezās arī dažas sievietes, pāris bēdumāsu, kuras nomāca pārāk lielais bērnu pulks, kuras sita vīri un kuras dzeršanā saskatīja glābiņu no ikdienas, tad vēl nāca prostitūtas. Misija centās nepievērst uzmanību darījumu kārtošanai pie notraipītajiem galdiem, tam, ka vīrieši pirms vienošanās apstiprināšanas pret šīm sievietēm izturējās kā pret gaļas gabaliem; viņa centās arī neskaitīt, cik minūšu aizritēja īsajā laiciņā, līdz vīrietis streipuļodams atgriezās no tumšās ieliņas, bieži vien vēl pogādams ciet bikses. Bet, tuvojoties slēgšanas stundai, piedzērušo viesu skatieni arvien biežāk pievērsās viņai.

Kad tas notika pirmo reizi, Misija gluži kā sasala. Viņa tikai skatījās uz milzīgo ķetnu, kas bija saspiedusi viņas mazo krūti kā skrūvspīlēs. Nagi ar melnajām netīrumu apmalītēm spiedās miesā, bet viņa bija tik satriekta, ka pat nejuta sāpes. Tad viņa iekliedzās. O’Hāra skriešus metās uz notikuma vietu, vicinādams pa gaisu nūju un lamādams piedzērušo strādnieku.

- Tu, netīrais smerdeli! - viņš auroja, iebelzdams pa vīra cieto pauri. - Novāc savus nagus... viņa ir godīga meitene - un pēc gadiem varētu būt tava meita. Ja tev vajadzīgs tikai tas, tad taisies, ka tiec uz citu vietu. - Zili melns no dusmām O’Hāra trieca pārsteigto vīru, kam asinis pilēja no pārsistās galvas, pāri zālei. - Še tev! - viņš kliedza un iespēra tik spēcīgi, ka dzērājs izklun-kuroja pa durvīm un nogāzās uz ietves. - Tev der tikai spēriens pa pakaļu. Un, kas attiecas uz tevi, - viņš sacīja, pagriezies pret Misiju, - es netaisos šo vietu pārvērst par svētdienas skolu. Darbs paliek darbs, un, ja tu pati netiec galā ar večiem, tad tev jāpazūd.

Misija nebija par šo gadījumu stāstījusi Sofijai, bet vecā sieviete zināja, ka kaut kas nav kārtībā. Tovakar, saudzīgi masējot Misijas pietūkušās potītes un ierīvējot sasprēgājušās, sarkanās rokas ar glicerīnu, Sofija sacīja:

- Es nedrīkstu ļaut tam turpināties. Tev jāiet prom no tā kroga.

Misija izmisumā apķērās Sofijai ap kaklu.

- Lūdzu, pārdosim dārglietas, - viņa lūdzās, - kā to darījām Konstantinopolē. Tagad taču mums nekas vairs nedraud?

Sofija paraustīja plecus un atbildēja kā parasti:

- Tās nav vienkāršas dārglietas, tās ir mantotas no paaudzes uz paaudzi. Tādas lietas ir viegli atpazīstamas. Tās ir praktiski bezvērtīgas.

- Un kā tad ar naudu, kas glabājas Šveicē? Mēs varētu aiziet pie kāda jurista, lai viņš aizsūta vēstuli, kurā būtu apstiprināta tava personība. Es to nespēju izturēt, Sofija; tev vajadzētu dzīvot kā princesei, kas tu ari esi, nevis sliktāk par vistrūcīgāko krievu zemnieci.

Sofija piegāja pie galda un izņēma no atvilktnes avīzes izgriezumu - pirms divām nedēļām iespiestu rakstiņu.

- Es tev agrāk to nerādīju, - viņa sacīja, - jo negribēju, lai tu uztrauktos.

Misija izlasīja īso rakstiņu. Tajā bija stāstīts par Krievijā pastrādātajām zvērībām, par cara un viņa ģimenes noslepkavošanu, par nevainīgu cilvēku arestiem un ieslodzīšanu gula-gos. Vēl tur bija rakstīts, ka slepenpolicija joprojām meklējot Ivanovus; ka revolucionārā režīma acīs viņi simbolizē visu, kas bijis slikts un pagrimis “vecajā Krievijā”, un čeka esot pārliecināta, ka vecajai kņazienei Sofijai un diviem mazbērniem izdevies aizbēgt. Droši avoti no Krievijas ziņojot, ka slepenpolicija jau esot pārmeklējusi Eiropu un tagad pienākusi Amerikas kārta. Avīze izteica arī pārliecību, ja Ivanovi tiktu atrasti, tad šo mazo bērnu liktenis esot skaidrs, viņus gaidot tas pats, kas cara ģimeni, - nežēlīga nāve.

Misija klusēdama iztukšoja savu piena glāzi. Sofijai taisnība - izejas nebija. Viņa redzēja, ka nākotne rādās drūma, ka atkal būs izmisīgi jācīnās par katru tik ļoti nepieciešamo dolāru, un viņa kļuva vēl vairāk nomākta, jo dziļi sirdī saprata, ka viņai jāgādā par sevi, veco sievieti un bērnu.

O’Hāra vēroja Misiju nelaipni, bet ar apbrīnu. Viņai bija nesalaužams gars, stipras “iekšas”, un viņam tas patika. Misija patlaban uzkopa telpu, kad O’Hāra, aizkūpinājis tās dienas pirmo cigāru, uzsmaidīja viņai.

- Tādus cilvēkus kā tevi var likt kaut lopu vagonos, - viņš sacīja, noskatīdamies, kā Misija uz mirdzoši tīrās grīdas kaisa zāģu skaidas. - Tev ir celmlauža gars.

Atspiedusies uz slotas, Misija skatījās, kā saimnieks ar baudu ievelk dūmu.

- Tas cigārs maksā ceturto daļu no manas dienas algas, -viņa teica. - Vai jums neliekas, ka būtu pienācis laiks paaugstināt man maksu par darbu?

Viņa sāka smieties, jo O'Hāra aizrijās ar dūmiem un viņa platā īru seja pietvīka sarkana, kad viņš ar bumbas lieluma dūri sita sev pa krūtīm.

- Jēziņ, skuķi, tu ar saviem vārdiem gandrīz liki man atstiept kājas, - viņš saniknots sauca.

- Divi dolāri! - Misija neatkāpās, kareivīgi sakrustojusi rokas uz krūtīm. - Un jūs zināt, ka es tos godam nopelnu.

Viņi nikni kā bokseri ringā raudzījās viens otrā pāri mahagonija koka letei, tad O'Māras zaļās acis pēkšņi iezalgojās. Izbraucis ar pirkstiem caur sarkano, cirtaino matu mežu, viņš piekāpās.

- Lai iet, meitēn! Divi dolāri par vakaru... bet tikai tāpēc, ka tu tos godam nopelni.

Misija dusmīgi piecirta kāju.

- Tad, sasodīts, kāpēc jūs man likāt tos prasīt, bet pats nepiedāvājāt?

Viņš smīnēdams uzgūla letei.

- Varbūt tāpēc, ka man patīk, ja tu dusmojies. Varbūt tāpēc, ka es gribēju redzēt, kāda ir īstā Misija O’Braiana, nevis tā nogurusī meiča, kas maz runā un nekad nesmaida. Vai tu zini, ka šodien es pirmo reizi dzirdēju tevi smejamies?

- Tas tāpēc, ka man nav iemesla smieties, - viņa īsi noteica.

O’Hāra kūpināja cigāru, skatīdamies, ka Misija atkal ķeras

pie slotas un izlīdzina uz grīdas izbērtās zāģu skaidas.

- Es redzēju tevi uz ielas ar mazu meitēnu, - viņš sacīja, pametis mirkli uz roku, kurā neredzēja gredzenu, - bet vīrišķa tev nav, ko?

- Viņas tēvs ir miris, - Misija atbildēja, nepaceļot acis.

O’Hāra pamāja.

- Skumīgi, ka bērns paliek bez tēva, un vēl smagāk, ja sievietei vienai pašai bērns jāaudzina.

Misija strauji pacēla galvu un izbijusies paskatījās saimniekā.

- Ak, bet... bet... - Viņa sastomījās, tad aprāvās. Protams, visi Rivingtonstrītas iemītnieki uzskatīja viņu par Azalijas māti.

Tovakar viņa kabatā noglabāja nevis vienu, bet divus dolārus, un pats O’Hāra uzlika uz šķīvja vārītu liellopu gaļu, kāpostus un kartupeļus un pieprasīja, lai Misija uz piecpadsmit minūtēm apsēžas un visu to noēd. Kad Misija ieraudzīja milzīgo šķīvi ar ēdienu, viņai pēkšņi pārgāja ēstgriba; liekot to visu bļodiņā, lai aiznestu mājās Sofijai un Azalijai, viņa visu laiku juta sev mugurā duramies O’Hāras zaļo acu aso skatienu.

Pēc tam šķita, ka darbs krogā kļūst mazliet vieglāks, un reizēm O'Hāra lūdza viņai pastrādāt arī pusdienlaikā. Viņš uzmanīja Misiju, raudzījās, lai vīrieši nepalaiž rokas un viņa paēstu. O’Hāras platā, glītā seja izplūda smaidā, kad vien viņš Misiju ieraudzīja, un algu viņš samaksāja nekavējoties. Tagad pat daži vērtīgi dolāri kopā ar nevērtīgajām dārglietām tika noglabāti kartona koferītī zem misiņa gultas.

Dažas nedēļas vēlāk, kad Misija nesa smagu paplāti ar īru viskiju pie galda, kur sēdēja drukni, kreklos izmetušies vīri, jo sviedri viņiem plūda kā ūdens no karstuma un izdzertā alkohola, pēkšņi atsprāga durvis un pa tām iemetās Azalija un viņai līdzi Viktors.

- Misija, ak. Misija! - bērns kliedza, un visu skatieni pievērsās viņai. - Nāc ātri! Vecmāmiņa...

Iegrūdusi paplāti tuvāk stāvošajam vīram rokās, Misija satvēra Azaliju aiz pleciem.

- Kas noticis? Kas Sofijai vainas?

Bērna zilās acis pieplūda asarām.

- Viņa stāvēja pie plīts un maisīja zupu. Tad iekliedzās. Un nokrita zemē, Misija. Es nevarēju viņu pamodināt.

Ielas bija pilnas ar cilvēkiem, kas plūda ārā no savām istabām, cerēdami ieelpot mazliet vēsāko vakara gaisu, bet Misija dusmīgi izgrūstīja viņus un, vilkdama Azaliju aiz rokas, steidzās mājās. Viktors viņām sekoja.

Viņa lidot uzlidoja pa stāvajām kāpnēm un atgrūda durvis. Sofija gulēja uz grīdas pie plīts; acis viņai bija aizvērtas. Misija redzēja kaklā vēl lēnām sitam pulsu un pateicās Dievam, ka Sofija vismaz joprojām ir dzīva.

Vispirms viņa uzmanīgi palika spilvenu vājniecei zem galvas, tad izmisīgi sāka apvēdināt viņas seju.

- Sofija, Sofija! - Misija sauca. - Viss būs kārtībā, tagad viss būs labi. - Bet pati Misija skaidri zināja, ka melo, jo Sofija Iva-nova izskatījās nopietni slima.

- Tas tikai no karstuma, - Sofija vārgā balsī taisnojās, kad pēc brīža viņa atguva samaņu. - Tas nekas.

Bet pēc divām nedēļām lēkme atkārtojās, un šoreiz viņa sūdzējās par galvassāpēm. Tās negribēja un negribēja atkāpties, lai ari cik daudz zāļu no tumši zilās pudeles, ko Misija atnesa no aptiekas, viņa satraukta izdzirdīja Sofijai. Vecā sieviete atteicās iet pie ārsta, jo viņai tas neesot vajadzīgs, bet Misija saprata - īstais iemesls ir tas, ka viņas nevar tādu greznību atļauties. Tad kādu rītu Sofija nespēja izkāpt no gultas. Auguma kreisā puse bija paralizēta.

Misija skrēja uz Orčardstrītu pēc ārsta, sevī solīdamās, ka gan jau kaut kā nopelnīs naudu, ko viņam samaksāt.

Ārsts bija laipns, vecs ebrejs ar sirmu bārdu.

- Kundze pārcietusi vairākas mazas triekas lēkmes, - viņš drūmi stāstīja Misijai, - un tas novedis pie asinsizplūduma smadzenēs. Sāpes rada asiņu spiediens uz smadzenēm, un līdzēt te var tikai operācija. - Vilcinādamies viņš nolūkojās uz jauno sievieti un viņai blakus stāvošo mazo meitenīti; abu raižpilnie skatieni vērās ārstā kā dzīvības glābējā, cerību nesējā. Kā vienmēr šādos gadījumos, viņš domāja, kaut būtu izvēlējies citu profesiju. - Man jārunā atklāti, - viņš turpināja. - Viņa ir veca sieviete. Var izrādīties, ka operācija ir tikpat liktenīga kā trieka. Varu parakstīt vienīgi kādus sāpes remdējošus līdzekļus.

Misija norija kaklā sakāpušo žulti, ko tur bija sadzinušas bailes.

- Jūs taču negribēsiet teikt... ka viņa varētu...

- Reiz mēs visi mirsim, dārgā kundze, - ārsts centās runāt pēc iespējas saudzīgāk. - Ticiet man, daudz bēdīgāk, ja pacients vēl ir jauns. - Viņš atvēra savu veco ārsta somu. - Injicēšu viņai morfiju, lai mazinātu sāpes. Rīt no rīta pienākšu apraudzīt slimnieci. Bet jums jārūpējas par sevi un savu bērnu.

Misija palūkojās lejup uz Azaliju - tik skaistu, gaišiem matiņiem un bezpalīdzīgu. Viņas bērnu, kā ārsts bija sacījis. Ja Sofija nomirs, tad patiešām Azalija kļūs par viņas meitu, visi jau tikpat tā domāja. Azalija būs viņas meita.

Ik rītu Misija ar raizēm un cerībām gaidīja atnākam ārstu, ar skatienu meklēdama viņa stāvu parādāmies starp tirgotāju ratiņiem ļaužu drūzmā uz ielas.

- Viņai nav kļuvis labāk, - Misija satraukta teica dakterim dažas dienas vēlāk. - Atkal atgriezušās sāpes. Viņa cenšas neko neizrādīt, bet es redzu pēc viņas acīm.

- Iedošu viņai vairāk pretsāpju līdzekļu, - pacietīgi noteica dakteris. - Tad viņa varēs atpūsties. - Viņš nopietni paskatījās Misijā: negulētās naktis un raizes bija darījušas viņu bālu un nogurušu. - Jums pašai arī jāatpūšas, jaunā kundzīt. Un galvenais - kārtīgi paēdiet!

Misija nesmējās, jo nekā smieklīga nebija. Veselu nedēļu viņa nebija strādājusi krogā, un tagad viņai bija palikuši vairs tikai daži centi. O’Hāra bija ļoti laipns; katru dienu viņš atsūtīja sievieti ar ēdienu, bet ilgāk viņa labdarību Misija nevarēja pieņemt. Viņa saprata, ja šovakar neatgriezīsies krogā, saimniekam būs jāmeklē cita strādniece.

Pulksten piecos viņa pabaroja Azaliju ar parasto nožēlojamo sautējumu, iedeva viņai gabalu vakardienas rupjmaizes, ko bija pirkusi Gertela maiznīcā Hesterstrītā, kur valdīja tādas skurbinošas smaržas, ka Misijai šķita - viņa no ilgām zaudēs prātu. Ar svaigu franču sviestu apziesta mīksta sēžama maize bija viņas vēlmju kalngals, bet viņa bija spiesta apmierināties ar nelielu riecienu, kas nogriezts no dienu vecas skābas rudzu maizes kukuļa.

Viņa nomazgāja Sofiju, maigi pieskardamās viņas smalkajai sejai ar tīru linu dvieli, ko pati savām rokām bija izmazgājusi un žāvējusi saulē uz ugunsdrošības kāpnēm kopā ar kaimiņu veļu. Gadījās dienas, kad izžauto drēbju gabalu dēļ nevarēja saskatīt pat mājas sienu, un nevienam nebija noslēpums, cik novalkāta ir kaimiņu apakšveļa. Misija pacēla Sofijas galvu, mudinādama iedzert dažus malkus siltā buljona, bet kņaziene tikai izmocīja smaidu un dažus tikko dzirdamus pateicības vārdus un atkal ieslīga nemaņā.

Vājnieces pirksti ar tēraudciešu tvērienu vēl turēja Misijas roku, un viņa nodrebinājās, iedomājusies, ka Sofija tā turas pie dzīves, ja viņa atlaidīs roku, kņaziene ieslīdēs tumsā un vairs neatradīs ceļu atpakaļ.

Ar aukstu ūdeni nomazgājusi pietvīkušo seju. Misija pie spoguļa sakārtoja matus un uzvilka tīru kokvilnas blūzi. Viņa bija tā novājējusi, ka svārki turējās nevis ap vidukli, bet uz gurniem. Sarāvusi tos uz augšu, viņa apņēma ap tiem platu ādas jostu.

Iedevusi Azalijai mazu tāfelīti un dažus krāsainus krītiņus, ko par pāris centiem bija nopirkusi pie ielu tirgotāja. Misija pieteica:

- Ņem, varēsi paspēlēties, mazā. Uzmani vecmāmiņu, un, ja esmu viņai vajadzīga, tu zini, kur mani atrast. - Viņa apskāva meitenīti; doma, ka jāatstāj viņa viena pati, šausmināja Misiju. - Centīšos atgriezties pēc iespējas drīzāk, - viņa nosolījās.

Tomēr Misija vēl šaubīdamās stāvēja uz sliekšņa, satvērusi durvju rokturi. Azalija sēdēja uz krēsla pie gultas, rociņā cieši satvērusi tāfeli, un milzīgām, brūnām, baiļpilnām acīm skatījās Misijā, bet viņa zināja, ka izvēles nav. Ja viņa nestrādās, viņām nebūs, ko ēst.

Misija pasauca Viktoru pie durvīm.

- Sēdi! - viņa pavēlēja. - Un sargā!

Suns paklausīgi apsēdās. Misija pateicās Dievam, ka viņām ir šis suns, citādi viņa baidītos atstāt bērnu vienu pašu.

- Es tevi mīlu, matuška, māmiņ! - Misija dzirdēja Azaliju saucam nopakaļ, kad, neziņā nevarēdama izšķirties starp abiem pienākumiem, vēl stāvēja ārpusē pie durvīm.

- Es arī tevi mīlu, dušečka, mīlulīt! - viņa atsaucās un aši noskrēja pa kāpnēm, iekams nav pārdomājusi.

Šķita, ka krogā tovakar valda dzīvāka rosība nekā parasti. Misija gandrīz krita no kājām, iznēsādama pilnās glāzes un steidzīgi novākdama tukšās. Bet pat parupjie vīri, kas bija viņai uzmākušies, apjautājās par vecmāmiņas veselību, un Misija nosprieda, ka šie cilvēki, kamēr viņiem vēl galvā nav sakāpis alkohols, varbūt nemaz nav tik slikti. O’Hāra pats savām rokām sagatavoja viņai sviestmaizi ar pusizceptu rostbifu un stāvēja klāt, līdz viņa to apēda; pirms kroga slēgšanas viņš ieslidināja Misijai rokā vēl piecus dolārus.

- Tu esi laba meitene, Misija O’Braiana, - viņš uzslavēja savu izpalīdzi. - Kaut arī tavs vārds ir īriskāks par īrisku, tu esi īriete tikpat daudz kā Zevs Abramskis.

- Kas ir Zevs Abramskis? - viņa jautāja, pateicīgi noglabādama naudu kabatā.

- Tu taču negribēsi teikt, ka vēl ne reizīti neesi bijusi pie Abramska? - O’Hāra izsaucās, nogrudzinādams savus dziļos, it kā no milzīgā vēdera nākošos smieklus. - Tad tu esi vienīgā sieviete Louerīstsaidā, kas nav to darījusi. Zevs ir ebrejs, kuram Orčardstrītas un Rivingtonstrītas stūrī ir lombards. Par tava vīra izejamo kreklu viņš aizdos divdesmit centu, lai varētu izvilkt līdz piektdienai. Viņš ir tas, kas vairumu vietējo uztur pie dzīvības... tas ir, līdz piektdienas pēcpusdienai. Tad naudiņa jāatdod atpakaļ... citādi vecajam nebūs, ko svētdien vilkt mugurā. Un tagad. Misija, aši dodies turp - un turies!

Jā, tas viņai jādara, Misija domāja, steigdamās pa vāji apgaismotajām ielām. Viktors pazina viņas soļus uz kāpnēm un apsveicinoties luncināja garspalvaino asti. Azalija, saritinājusies kamoliņā, cieši aizmigusi, gulēja gultā blakus vecaimātei. Atvieglojumā nopūtusies, Misija ielēja kastrolī pienu, iemeta kanēļa standziņu un uzlika uz mazās plītiņas, ar skumjām atcerēdamās laiku, kad šo dzērienu viņai gatavoja Sofija.

Uz pirkstgaliem viņa piegāja pie gultas un pasmaidīja, redzot, kā Azalija lielā mīlestībā ar savu tievo rociņu apskāvusi vecmāmiņu. Bet smaids lūpās sastinga, kad viņa paskatījās uz Sofiju. Vecās sievietes acis bija aizvērtas, sejā iegūlis miers, bet lūpas bija zilas, un Misija, viņai pieskārusies, sajuta aukstumu.

- Nē, - viņa šausmās čukstēja, - nē, nevar būt! - Bet tā bija gan. Kņaziene Sofija Ivanova, mazmeitas mīlošo roku apskauta, gulēja mirusi.

12

Rozā Perelmane, kas dzīvoja vienu stāvu zemāk, aizsūtīja savu vecāko meitu Soņu uz Hesterstrītu pēc ārsta. Noteikusi abām pārējām meitām pieskatīt Azaliju, Rozā līdz ārsta atnākšanai palika pie Misijas. Ziņa par Sofijas nāvi zibens ātrumā apskrēja tuvāko apkārtni, un drīz vien jau istaba pildījās ar sievietēm, kas bija paņēmušas līdzi kādu mazumiņu no ēdiena vai dzēriena un piedāvājās palīdzēt. Sievas apkopa Sofiju un ieģērba aizgājēju tīrā veļā, un Misija iedomājās, ko gan viņa bez kaimiņienēm būtu iesākusi. Liekot Sofijas aukstajās rokās viņas smalki izgrebto melnkoka krucifiksu, Misija pēkšņi pamanīja, cik sīka un trausla vecā sieviete bijusi. Dzīva Sofija allaž bija likusies tik stipra, tik nesalaužama.

Pirmo reizi Misija bija ieraudzījusi Sofiju, kad viņa grasījās doties uz svinīgu galma balli; viņa bija ģērbusies zeltītu mežģīņu vakartērpā ar garu, spilgti zilu trēnu, kas apdarināts ar sabuļādas apmali. Ap kaklu un ausīs mirdzēja briljanti, rubīnu un briljantu diadēma greznoja kņazienes krāšņos, melnos matus, rokā viņa turēja skaistu strausa spalvu vēdekli. Tagad šī majestātiskā aristokrāte bija nonākusi līdz vienkāršībai, ko sev līdzi atnesa nāve, šeit nebija vietas dārgakmeņiem un vairāk par tīru, baltu veļu neko nevajadzēja.

- Esam izdarījušas visu, ko varējām, Misija, - sacīja Rozā Perelmane. - Tagad tev jāsūta pēc apbedītājiem.

Misija apjukusi pavērās kaimiņienē.

- Apbedītājiem?

- Uz apbedīšanas biroju, - Rozā pacietīgi skaidroja, - kas parūpēsies par zārku un bērēm.

Tik tālu Misija vēl nebija aizdomājusies. Viņai nebija ne jausmas, cik tādas lietas maksāja, bet, lai arī cik tas būtu, viņai nebija naudas.

- Ja tevi uztrauc naudas jautājums, - Rozā sacīja, it kā spētu lasīt viņas domas, - tad tev jāiet uz pilsētas sociālo dienestu. Sofija nebūs pirmā no šīs apkārtnes, kas savu mūža māju atradīs kroņa priežkoka zārkā. Tur nav ko kaunēties.

Misija izmisusi paskatījās tēvā Flnijā. Sofija bija baidījusies iet uz Svētā Jura krievu pareizticīgo baznīcu Austrumu Septītajā ielā, tāpēc Dievu pielūdza Svētā Pestītāja baznīcā, un tēvs Fīnijs labi pazina un cienīja viņu.

- Rozai taisnība, dārgā, - viņš sacīja un līdzjūtīgi uzlika roku Misijai uz pleca. - Bet es apsolu, ka veco kundzi apbedīsim ar godu. Pirms vešanas uz Poterfīldu noturēsim viņai misi.

- Poterfīldu? - Misija, neko nesapratusi, jautāja.

Ap gultu stāvošās sievietes apmainījās raižpilniem skatieniem; acīmredzot šī meitene neko nezināja par dzīvi... vai nāvi.

- Uz kopīgo kapu, mīļā, - tēvs Fīnijs atkal paskaidroja. - Bet tev jāatceras, ka Dieva acīs visi cilvēki ir vienādi. Sofija ir debesīs, un uz nabagu kapu aizvedīs tikai viņas mirstīgo miesu.

Misija nometās ceļos pie gultas. Viņi grib apbedīt kņazieni Sofiju Ivanovu nabagu kapos!

- Nē! - viņa skaļi iekliedzās. - Nē, nē! Jūs neko nesaprotat. Viņai pienākas kārtīgas bēres un Lielā mise. Naudu es kaut kur sadabūšu.

Galvu grozīdamas un savā starpā sačukstēdamās, sievietes pamazām aizgāja, atstājot Misiju vienu ar priesteri.

- Tu nedrīksti ļaut, lai šīs lietas nodarbina tavu prātu, bērns, -tēvs Fīnijs sacīja. - Tu esi tikai jauna sieviete, un tev jārūpējas par mazu bērnu. Ļauj aizgājējai doties pie miera, veltīgi neraizējoties. Es pats aiziešu uz sociālo dienestu, viss tiks ātri nokārtots.

- Nemūžam, - Misija šņukstēja. - Nemūžam, nemūžam, nemūžam...

Tēvs Fīnijs smagi nopūtās un noslīga ceļos blakus Misijai, lai lūgtu Dievu. Beidzis lūgšanu, viņš piecēlās kājās un sacīja:

- Es atnākšu rit no rīta un par visu parūpēšos. Bez tam atceries, mans bērns, ka baznīca ir gatava tev allaž sniegt mierinājumu, un neaizmirsti, ka mēs ticam mūžīgajai dzīvošanai. Šovakar es lūgšu Dievu par Sofijas nemirstīgo dvēseli.

Misija vēl ilgi palika uz ceļiem. Rozā Perelmane bija piedāvājusies pieskatīt Azaliju, tāpēc Misija varēja būt divatā ar Sofiju. Rūgtās asaras pamazām nomainīja rūpju rieva pierē, gudrojot, kur lai ņem naudu. Uz šo jautājumu bija tikai viena atbilde.

Krogs mirdzēja ugunīs, un iekšā dūca apmeklētāju pūlis. Bariņš vīriešu drūzmējās ap nospodrināto bāra leti, pie galdiņiem augstprātīgi sevi izrādīja ielasmeitas, maziem malciņiem dzerdamas viskiju un skali smiedamās, kāds pārītis trūcīgu sieviešu, uzmetušas lakatus pār priekšautiem, dzēra portvīnu ar citronu, tādējādi cenšoties aizmirst dzīves skarbās dunkas. Kāds uz klavierēm spēlēja populāras dziesmiņas, pie spīguļojošām gāzes lampu bumbām kā Īrijas krastu migla uzvirpuļoja un sašūpojās zils cigarešu dūmu plīvurs.

O’Hāra stāvēja aiz letes, lejot mēriņos viskiju un lielā ātrumā pildot alus kausus, bet jauna, nomākta izskata sieviete novāca iztukšotos traukus un nesa pasūtījumus. Misijai sirds sažņaudzās. O'Hāra nebija gaidījis, viņš Misijas vietu bija atdevis citai.

Ciešāk saņēmusi ap pleciem šalli, viņa izspraucās cauri pūlim līdz bāram.

- O’Hāra, - viņa nočukstēja, kad izdevās saistīt viņa skatienu. - Man ar jums jārunā.

Viņš pamāja, tad pasauca izpalīdzi, lai stājas viņa vietā aiz letes, un pamāja ar galvu, lai Misija iet uz iekštelpām.

Mazajā un šaurajā viesistabā viņa nervozi staigāja pa turku paklāju šurp un turp. Šī bija pirmā reize, kad viņa atradās O’Hāras istabās, tā bija viņai gluži nepazīstama cilvēka privātā dzīve. Mēbeles bija smagnējas un tumšas, acīmredzot visas atgādātas no O’Hāras dzimtenes. Pie sienām karājās dažas izbalējušas brūnas fotogrāfijas apzeltītos rāmjos, un abpus kamīna čuguna atverei stāvēja divi masīvi atzveltnes krēsli, kuru zirgu astru polsterējums sēdekļus padarīja cietus kā dzelzs, toties atzveltnes bija izrotātas ar mežģīņu pārvalkiem. Kamīna dzega bija apklāta ar sarkanu samta segu, kuras malu greznoja bum-bulīši, bet kamīna priekšā bija nolikts cinkots ogļu spainis un augsta vāze ar koka skaliņiem, ar kuriem O'Hāra aizsmēķēja cigārus. Misija nojauta, ka viss izskatījās tieši kā viņa mirušās mātes mājā Īrijā.

O'Hāra pagrūda malā smago sarkanā samta aizkaru, kas atdalīja istabu no bāra telpas. Divos milzīgos soļos ticis pāri mazajai istabiņai, viņš saņēma Misijas rokas savās platajās ķepās.

- Misija, man no sirds žēl! Kā lai tevi mierinu, meitenīt? Varu teikt tikai to, ka viņa jau bija veca un noteikti savu mūžu lieliski nodzīvojusi. Man vairāk raižu dari tu pati, palikusi viena ar mazo bērniņu. - īsu brīdi viņš šaubījās, tad izlēmis ievilka elpu un sacīja: - Es par to daudz domāju, Misija. Varbūt es varētu parūpēties par tevi un Azaliju? Es to spētu, un naudas man pietiek, lai sagādātu tev ērtu dzīvi un dotu pieklājīgu māju. Turklāt manu krogu apdraud sausais likums, tāpēc man šis tas cits jau ir padomā. Naudu varēs grābt liekšķerēm, Misija, un esmu nolēmis, ka manā kabatā ieslīdēs kāds mazumiņš. Ko teiksi?

O’Hāra smaidīja, it kā viņa piedāvājums būtu kas pavisam parasts, bet Misija, pilnīgi apjukusi, skatījās saimniekā.

- Es nevaru, - viņa, šausmu pārņemta, iesaucās, - es nevaru tā dzīvot ar jums. Ko teiks ļaudis?

- Ļaudis? - viņš nesapratis atkārtoja. - Nu, neko citu kā to, ka tu esi mana sieva. Es gribu tevi precēt, Misija.

- Precēt? - viņa neticēdama pārjautāja.

O'Hāra apjucis pamīņājās, tad pēkšņi viņa milža stāvs nolaidās uz viena ceļa. Platā, glītā seja bija pietvīkusi sarkana kā viņa mati, kad viņš sacīja:

- Misija, zvēru, ka nekad nevienai sievietei neesmu to teicis, tikai savai mātei, bet es saku, ka mīlu tevi. Tu esi jaukākā meitene, ko esmu savā mūžā saticis, un tu esi tik braša! Es, kā pienākas, lūdzu tevi kļūt par manu sievu.

Misijai sagriezās galva. Tas viss bija bezjēdzīgi, kaut kāds murgs. Viņa tik tikko pazina O’Hāru, un viņš jau nu Misiju nepavisam nepazina, viņš neko nezināja par izglītoto angļu meiteni, profesora Marka Aurēlija Bairona meitu, viņš neko nezināja par to pašu meiteni, kas Mišu Ivanovu mīlēja tik kaisli, ka nekad mūžā nespēs viņu aizmirst. O'Hāra nepazina Veritiju Bai-roni! Viņš pazina tikai kalponīti, kas aiz viņa bāra letes mazgāja glāzes un ēda viņa žēlastības maizi, “atraitnēs” palikušo četrus gadus vecās meitenītes māti, kaut arī jāšaubās, vai viņš ticēja, ka Misija patiešām ir atraitne. Un viņa pazina tikai draudzīgo, spēcīgo īru, kas ar dzelzs roku vadīja savu krogu. Tomēr Samuss O’Hāra bija pieklājīgs vīrs un cienīgi lūdza viņas roku. Protams, ja viņa bildinājumu pieņemtu, visas naudas problēmas atkristu pašas no sevis, Azalijai būtu kārtīgas mājas un tēvs, bet viņai pašai vīrs, kas rūpētos par viņu un būtu viņai atbalsts. Pēkšņi tāda doma likās ļoti vilinoša. Misija aizvēra acis, un iztēlē parādījās Mišas seja, lepna un vīrišķīga, viņa gurdās, pelēkās acis raudzījās tieši Misijas acīs, un viņa saprata, ka tā nedrīkst. Azalijai nekad nebūs cita “tēva”, un viņa nekad nemīlēs citu vīrieti.

O’Hāra piecēlās kājās.

- Pēc sejas redzu, ka esmu tevi samulsinājis, - viņš teica. - Turklāt es izvēlējos pagalam nepiemērotu brīdi. Es tev ļaušu visu pārdomāt. Misija. Varbūt vēlāk tev gribēsies padomāt par manu priekšlikumu. Bet pagaidām, - viņš moži turpināja, - kā tev ar naudu?

Misija, ne vārda nesakot, skatījās krodziniekā. Tagad viņa nedrīkstēja lūgt, lai viņš aizdod naudu, jo tad viņa jutīsies saistīta, pieņemot lēmumu. Tāpēc viņa aši sacīja:

- Es tikai gribēju pārliecināties, ka jūs ņemsiet mani vēl darbā.

- Saprotams, Misija, kad vien tu varēsi atgriezties, darbs tevi gaidīs, - viņš apsolīja, savās lielajās plaukstās saspiežot Misijas pirkstus. Viņš pavēra samta aizkaru, un Misija veikli izslīdēja no kroga, viņa steidzās pa Delansijstrītu, acis pievērsusi netīrajai ietvei, bet prātu dzīves sarežģījumiem.

Orčardstrītas un Rivingtonstrītas stūrī veikala skatlogā dega gaisma. Viņa uzmeta skatienu ar visdažādākajām mantām piekrautajiem plauktiem, pie katras lietas karājās maza, sārta birci-ņa, aiz misiņa režģiem varēja saskatīt izplūdušu vīrieša ēnu. Zevs Abramskis, lombarda īpašnieks, Misija atcerējās O'Hāru sakām. “Viņš uztur Louerīstsaidu pie dzīvības...viņš līdz piektdienai aizdos divdesmit centu par tava vīra izejamo kreklu. ”

Misija brīdi centās ieskatīties pa logu veikalā, prātā rosījās domas, tad viņa pagriezās un aizskrēja ap stūri atpakaļ uz istabu, kur gulēja mirusī Sofija un kur zem gultas stāvēja kartona čemodāniņš, pilns ar vērtslietām.

Zevs Abramskis bija vientuļnieks nevis tāpēc, ka pats būtu to vēlējies, bet gan vairāku citu iemeslu pēc. Viņam bija divdesmit pieci gadi, viņš bija pasīks neliela auguma vīrs ar bālu seju. Biezie, melnie mati bija gludi atsukāti atpakaļ, viņam bija brūnas, vērīgas acis, stingras lūpas un mūziķa slaidie pirksti. Abramskis bija ārkārtīgi izsmalcināts: divas reizes nedēļā viņš gāja uz pirti, katru dienu vilka tīru, baltu kreklu, ko par velti mazgāja kāda ķīniete no Motstrītas, jo paslepšus izmantoja viņa lombardu, lai gūtu līdzekļus madžonga spēlēšanai. Pat viskarstākajās dienās Zevs valkāja atturīgu, zilu kaklasaiti, jo, pēc viņa domām, tā iezīmēja psiholoģisku robežu starp viņu un skrandaino, kreklos izmetušos publiku, kas nāca pie viņa aizņemties naudu par savām nožēlojamām mantām.

Zevs dzīvoja viens pats aiz lombarda divās putekļainās istabās, kurās bija izkārtotas dažādas mēbeles, ko par parādiem bija atstājuši to iepriekšējie īpašnieki. Vienīgais paša pirkums bija skaistas veclaiku klavieres, un arī tās nebija pirktas veikalā. Šo mūzikas instrumentu viņš bija nopircis kādā antikvariātā Lielajā avēnijā, un četrus gadus ik nedēļu viņam vajadzēja par tām maksāt. Viņš pats bija iemācījies spēlēt, un, kaut arī nebija nekāds virtuozs, viņam šī nodarbe sagādāja prieku. Mūzika un grāmatas, kas, kaudzēs sakrautas, stāvēja visos stūros, uz visiem krēsliem un galdiem, bija tās, kas piepildīja tukšumu Zeva dzīvē, kad pusdesmitos katru vakaru, izņemot sabatu, viņš pagrieza plāksnīti ar vārdu “Atvērts” uz otru pusi, kur bija rakstīts “Slēgts”, un aizvēra veikalu.

Uz Orčardstrītas un Rivingtonstrītas stūra Zevs bija nodzīvojis trīspadsmit no saviem divdesmit pieciem gadiem, un, kaut arī viņu labi pazina šajā pilsētas rajonā, kur gandrīz vai ikviens bijis viņa klients, par draugu viņš nevienu no Šiem cilvēkiem saukt nevarēja. Zevs mēģināja sev iestāstīt, ka tas ir viņa uzņēmuma rakstura dēļ, tomēr sirdī viņš apzinājās, ka tā nav taisnība. Viņš no draudzības baidījās.

Katru vakaru, izņemot piektdienas, kad Zevs devās uz sinagogu, viņš gāja uz Ratnera restorānu, kur mēdza izēst šķīvi sēņu zupas ar miežu putraimiem un kasa varniškes, savu iecienīto kviešu nūdeļu putru. Tad viņš lēnā solī atgriezās mājās, aizvēra durvis, kas veda uz veikalu un skarbo dzīves īstenību, pārlaida pirkstus ziloņkaula taustiņiem un sapņoja. Sapņi vienmēr sākās ar viņa ģimeni. Gaišākā noskaņojumā tie pārauga fantāzijās, kā varētu būt, bet nesalīdzināmi biežāk viņš tikai no jauna izstaigāja nodzīvotā mūža takas.

Klusa mūzika plūda no klavierēm zem viņa pirkstiem un izraisīja neskaidras atmiņas par agru bērnību mazā shtetl Krievijas ziemeļu piekrastē. Kad Zevs bija mazs zēns, vasaras bija zaļas un saulainas, viņš brīvi skraidīja pa garo, aso meža zāli, ziemas bija aukstas, bagātas ar sniegu, un kājas viņam slīdēja, kopā ar tēvu ejot pāri aizsalušajai upei. Vienalga, lai cik auksts bija gaiss, Zevam allaž bija silti un labi biezajā vatenī un zvērādas šapka, jo tā apsedza ausis un klusināja zirgu vilkto kamanu slieču čirk-stoņu. Viņš atcerējās, ka, cieši ieķēries mātes rokā, centās tikt līdzi viņas garajiem soļiem, kad viņa steidzās cauri mazajai pilsētiņai, gribēdama ātrāk iznēsāt pasūtījumus un atgriezties mājās, kur varēja patverties no asā ziemeļu vēja.

Zevs atcerējās, kā viņš tika apguldīts koka kastē netālu no plīts, atcerējās, kā tēvs līdz vēlai naktij nopūzdamies tarkšķināja šujmašīnu un kā no rīta pār krēsla atzveltni bija pārlikti gatavi apģērba gabali. Viņš atcerējās aso, kaklā cērtošo smirdoņu no kopīgās atejas pagalmā, putekļaino krīta smaržu uz skolotāja tāfeles pirmajā skolas dienā; atcerējās skābeno dvaku, kas cēlās, daudziem jauniem cilvēkiem uzturoties pārlieku mazajā klases telpā, un sviedru smārdu no priekšā sēdošās meitenes ar brūnām bizēm. Viņš atcerējās, kā aizklīda no dubļainās shtetl uz pilsētiņu, kā uz koka ietvēm dunēja viņa zābaku papēži, un bailes, kad viņš skatījās ļaunajās sejās zēniem, kuri kaut kāda iemesla pēc bija Zeva ienaidnieki; atcerējās zēnu smieklus, kad viņi norāva Zevam viņa ycirnudke un spārdīja to kājām kā bumbu, bet viņš ar akmenscietu seju, nesakot ne vārda, stāvēja malā un nesaprata, kas vainas, bet zināja tikai to, ka viņš nav tāds kā pārējie puikas. Viņš spēja saost mātes ādas vieglo smaržu, kad viņa skūpstīja dēlu, un vaska sveču piesātināto aromātu, kuras gaiši dega īpašajos viņa mātesmātes sudraba svečturos, un piektdienas vakariņu garaiņus - vistas zupu un pildītu zivi. Zeva mazā istabiņa pildījās ar skaļu, kaislīgu mūziku, kad atmiņā atausa skaņas, kas lika asinīm no šausmām stingt dzīslās, kaut arī viņš nesaprata, kāpēc... kā nakts tumsā pie durvīm atskan klauvējieni, steidzīgās sarunas čukstos starp viņa tēvu un tēvočiem, vārdus, kurus zēns nesaprata, bet kuri viņu tomēr biedēja: “Sinagoga nodedzināta, vajāšanas, policija, grautiņi... netaisnība, slepkavība. Žīds!”

Viņam bija septiņi gadi. Brauciens naktī, Arhangeļskas tumšās ielas, māte, zilā audumā satītus, nes dārgos sudraba svečturus, tumšs kuģis, tā kravas - svaigi zāģētu dēļu - smarža un biedējošais troksnis, tiem slīdot un triecoties pret tilpnes sienām, kad vētraino ziemeļu jūru viļņi mētāja mazo kuģīti. Viņš redzēja mātes bailēs pārvērsto seju un atkal klausījās, kā tēvs skandē lūgšanu...

Tad liela pilsēta, kāds bārdains tēvocis un māja bruģētas ielas malā; viņš nedrīkst iet ārā, ja nu gadījumā... “Ja nu gadījumā - kasV' viņš prātoja, baiļu drebuļiem pārskrienot, kad vecāki “drošības dēļ” nogrieza viņa garās cirtas. Viņš atcerējās vīrus melnos uzvalkos sanākam kopā, lai skaitītu sabata lūgšanas, jau pierastās piektdienu smaržas, tos pašus ēdienus, tās pašas baiļ-pilnās tumšās acis un klusās, satrauktās balsis...

Varenais kuģis, kas slējās trīsstāvu mājas augstumā, likās kā milzu valis, kas viņus kopā ar simtiem citu imigrantu ierij savā vēderā. Viņš atceras, ka nezināja, ko vārds “imigrants” nozīmē. Viņiem nebija atļauts iziet uz klāja, un tā visa ceļojuma laikā viņš ne rcizīti neredzēja jūru. Kuģa tilpnē trūka gaisa; tur bija karsti un smacīgi. Ne uz mirkli neapklusa zīdaiņu brēkšana, bērnu ķildošanās, vaimanas par izsalkumu un slāpēm, vemšanas troksnis... smaka, drūmā degradācijas atzīšana. Tas viss notiek kuģī, ko bez apstājas mētā satrakoti viļņi, paceļ uz augšu un purina kā traks suns pusdzīvu trusi. Drēgnās, sasmakušās tilpnes tūka no cilvēciskās kravas skaņām, ko radīja Dieva pielūgšana, lamāšanās, baiļu kliedzieni un rīstīšanās. Šīs skaņas un smakas neizdzēšami bija iededzinātas Zeva zemapziņā, tās varēja mosties jebkuru brīdi, allaž izraisot tos pašus panisko baiļu signālus - svīšanu, drebuļus, sirds dauzīšanos.

Saslima tēvs. Vēl tagad Zevs redzēja, kā viņš guļ uz pabālējušās, zilās drānas, kurā māte tina svečturus, viņa drūmo seju, ciešot sāpes un kratoties spēcīgā drudzī, - “dizentērija”, šis vārds kā liesma izplatījās pa tumšo kravas telpu, un drīz vien varēja redzēt citas bālas, sāpju izķēmotas sejas, citus slimniekus. Nepagāja ilgs laiks, kad nevienam vairs nerūpēja netīrumi un degradēšanās. Viņi vēlējās tikai nomirt.

Māte aizgāja pirmā, klusi guļot blakus tēvam, bet Zevs viņus abus noraizējies vēroja. Palēnām viņas seja zaudēja sāpju izteiksmi, un tajā iegūla miers. Zevs turēja mātes roku, priecādamies, ka viņa jūtas labāk, bet roka kļuva arvien aukstāka un aukstāka, līdz sastinga, un mazais zēns skaļi iekliedzās: “Mana mamma ir mirusi!” Bet neviens nelikās ne zinis. Kuģī bija ļoti daudz mirušu cilvēku - mātes, tēvi, bērni, zīdaiņi... viņi bija pārāk slimi, lai vēl spētu just līdzi citu nelaimēm. Tēvs nomira dažas stundas vēlāk, un Zevs pārklāja abus ar zilo drānu; viņš klusi sarunājās ar vecākiem, sākumā vēl izlikdamies, ka viņi ir dzīvi. Tad viņš vairs neizturēja, raudāja un šņukstēja, līdz sametās nelabi, bet acis sasarka un pietūka. Nākamajā dienā tilpnes lūka atvērās un kapteinis pavēlēja visiem nākt uz klāja. Zevu pārņēma bailes.

Viņš bija palicis viens, nezināja, ko darīt, bet kapteinis nekādus izņēmumus nepieļāva. Noskūpstījis vecākus, ielicis kabatās sudraba svečturus, viņš kopā ar pārējiem pasažieriem rāpās augšup pa redeļu kāpnēm.

Degunā iesitās sāļa dvesma un svaigs austrumu vējš, Zevs redzēja, ka kuģis peld augšup pa upi, kuras krastos slejas augstas, tumšas ēkas. Viņš vēroja, ko darīs viņa likteņa biedri. Jūrnieki rupji stūma bēgļus uz trapa pusi, riebuma pilnās balsīs lamādamies. Zevs ieraudzīja bargus, ļoti nopietnus vīrus ar augstām cepurēm galvās, viņi stipri vien atgādināja Krievijas policistus, klusēdams viņš stāvēja ar sāpošu vēderu un trīsošiem ceļgaliem, gaidīdams, ka šie vīri vedīs viņu projām. Viņš klausījās, kādi jautājumi tiek uzdoti citiem iebraucējiem, un saprata, ka ne uz vienu no tiem viņš nevar atbildēt. Viņam nebija vecāku, neviens viņu nepazina, arī naudas nebija... nekā. Viņam liks atgriezties kuģī, atgriezties, lai nomirtu.

Priekšā stāvēja liela ģimene, tur bija pieci, seši, septiņi bērni, tos nebija iespējams saskaitīt, jo viņi visi skraidelēja šurpu turpu, zīdainis skaļi kliedza, mazākie bērni raustīja pagurušās mātes svārku stērbeles. “Ja jūs šeit negaida radinieki, jūs paliksiet Elisa salā un no turienes jūs deportēs,” Zevs dzirdēja, ka viens no ierēdņiem sacīja. Zēns aizturēja elpu, gaidot atbildi. Ģimenes tēvs apgalvoja, ka radinieki esot, un rādīja kaut kādus dokumentus. Imigrācijas dienesta virsnieks nevarēja vien sagaidīt, kad tiks vaļā no šiem ļautiņiem un viņu smakas, viņš tikai pameta paviršu skatienu papīros. Zevam nebija grūti pievienoties viņu bariņam, viens bērns vairāk vai mazāk...

Plašajā zālē drūzmējās simtiem cilvēku, kas vaimanāja, raudāja un smējās vienlaikus, bet Zevu negaidīja neviens, neviens viņu nepazina. Neviens pat nepamanīja, ka no zāles skriešus izskrien septiņus gadus vecs zēns, nobijies, ka viņu noķers un sūtīs atpakaļ. Ārā viņš apstājās, joprojām drebēdams kā pārbijies zaķis, skatījās augšup uz milzīgajām, netīrajām celtnēm, ieklausīdamies jaunās skaņās, ieelpodams jaunas smaržas. Tad viņš palūkojās lejup uz jaunajām ādas kurpēm, ko viņam bija uzdāvinājis krusttēvs. Viņš stāvēja uz Amerikas zemes.

Šajā brīdī Zevs parasti ar troksni aizcirta klavieru vāku un sāka staigāt pa mazo istabiņu, nevēlēdamies atcerēties puisēnu, kas atradās viens pats svešā zemē un pat nesaprata tajā runāto valodu, Zevs nevēlējās atcerēties arī turpmākos notikumus. Satvēris no kādas kaudzes pirmo grāmatu, kura pagadījās, viņš iemetās izsēdētā atzveltnes krēslā, kam no novalkātās drēbes spiedās ārā polsterējums, un iegrima kāda cita cilvēka dzīvesstāstā, lai nevajadzētu domāt par savējo.

Klientiem Zevs bija jauns ebrejs, kas runā klusā balsī ar akcentu un kas pazīstams ar godīgumu darījumos. Protams, viņš -kā jau jebkurš lombarda īpašnieks - piedāvāja viszemāko maksu par precēm, bet atšķirībā no citiem ņēma visai pieticīgus procentus un nesteidzās nolaupīt ieķīlātās mantas, ja klienti lūdza pagarināt termiņu par dažām dienām, kas bieži pārauga nedēļās, līdz atradās nauda, ar ko izpirkt īpašumu. Zevs Abramskis smaidīja reti, bet viņš bija godīgs, un visi rajona iedzīvotāji izmantoja viņa pakalpojumus.

No sava misiņa sprosta Zevs pa logu vēroja pasauli. Viņš pazina ikvienu, sākot no ielu tirgotājiem un beidzot ar īres iekasētājiem, gan mājsaimnieces, gan ielasmeitas, tēvu Fīniju un rabīnu Fainšteinu. Viņš zināja, pie kuras ģimenes pieder puišelis, kas uz ielas spēlē bumbu, kuram vīram ir darbs un kuram nav, kura sieva krāpj savu vīru. Zevs bija ievērojis glīto, jauno, allaž steidzīgo meiteni ar mirdzošajiem matiem. Reizēm viņa turēja pie rokas gaišmatainu bērnu, un viņām pa priekšu, kā atbrīvojot ceļu, rikšoja liels suns. Šai meitenei piemita kaut kas īpašs, tāda kā augstdzimušas dāmas naivitāte, kas saistīja Zeva uzmanību, tāpēc viņš bieži ar skatienu pavadīja garāmgājēju, līdz viņa izzuda no redzesloka. Arī lajā vakarā viņš jau bija pamanījis meiteni, kad viņa ilgi bija stāvējusi pie lombarda loga. Tāpēc Zevs nemaz nejutās pārsteigts, kad, zvanam piesakot apmeklētāju, viņš otrpus misiņa režģim ieraudzīja stāvam viņu.

Zevs tūlīt saprata, ka noticis kas šausmīgs. Baltajā sejā pelēku ēnu apņemtas izcēlās nogurušās acis, un viņa stāvēja tā, it kā pēkšņi būtu atklājusi, ka nonākusi nepareizā vietā.

- Labsvakars! - viņš pieklājīgi sveicināja. - Ar ko varu pakalpot?

Meitenes seja pietvīka ugunssarkana.

- Man vajadzīga nauda, - viņa neskaidri nomurmināja un strauji pagrūda uz priekšu roku, kurā iemirdzējās briljants.

Zevam pārsteigumā aizsitās elpa. Nemaz nevajadzēja juveliera lupu, lai pateiktu, ka akmens ir labas kvalitātes un vismaz četrus karātus vērts. Viņš vēlreiz uzmeta ašu skatienu klientei, bet viņa bija apņēmusi ap galvu šalli, daļēji paslēpjot ari seju.

- Kur jūs ņēmāt tādu briljantu? - viņš ar aizdomām noprasīja.

- Es... tas piederēja manai vecmāmiņai, - Misija stomījās, dusmodamās, ka atnākusi, bet viņai vajadzēja dabūt naudu, vajadzēja.

- Tas ir ļoti labs akmens, vērts krietnu summiņu. Kāpēc jūs to nenesat uz kādu no juvelieru darbnīcām pilsētas centrā? Viņi noteikti maksātu jums pamatīgu cenu.

- Es... es nevaru, - abām rokām atbalstījusies uz letes, Misija atzinās. - Neprasiet, kāpēc, gluži vienkārši nevaru - un cauri.

- Tāpēc, ka jūs šo briljantu esat nozagusi! - Zevs dusmīgi iekliedzās. - Jūs nesat tādas lietas uz manu veikalu, lai tiktu no tām vaļā, bet es dabūšu tupēt cietumā... tā ir, vai ne?

Misijas krāsu zaudējusī seja, šķiet, kļuva caurspīdīga, bet violetās acis bailēs satumsa.

- Nozagusi? - viņa šausmās iesaucās. - Ko jūs runājat, nē! Nē, es zvēru, ka zagts tas nav.

- Kā tad jūs tikāt pie tik vērtīgas lietas?

- Es jums teicu taisnību, - Misija skaidroja drebošā balsī. Viņa juta, ka nespēs novaldīt asaras, un izmisumā aizklāja seju rokām. - Mana vecāmāte nomira, - viņa šņukstēja. - Man nepieciešama nauda, lai nevajadzētu apglabāt viņu nabagu kapā. Bet pat šāda iemesla pēc es nebūtu zagusi.

Zevs neziņā skatījās uz jauno sievieti. Ja tas, ko viņa stāsta, ir taisnība, tad viņš varēja tikai just līdzi, bet riskēt un nonākt kaut kādā saistībā ar zagtām mantām viņš nedrīkstēja; no policijas jāturas pēc iespējas tālāk, jo viņam glabājams pašam savs noslēpums. Tomēr nauda šai meitenei bija nepieciešama cēlam mērķim, turklāt viņa izskatījās tik noskumusi, jauna un neaizsargāta, ka Zevs vēlējās palīdzēt.

- Ja gribat dabūt naudu, - viņš jau pieļāvīgāk sacīja, - jums man atklāti jāizstāsta, kā jūsu vecmāmiņa tika pie šādas vērtslietas. - Viņš apjucis skatījās Misijā, kad viņa atkal, skaļi šņukstot, paslēpa seju rokās. - Lūdzu, - viņš centās pierunāt klienti, - es zinu visu, kas notiek šajā apkārtnē. Dodu jums godavārdu, ka pie manis jūsu noslēpums būs drošībā.

Misija nolaida rokas lejā un skatījās Zevā, cenzdamās izspriest, vai var šim vīrietim uzticēties.

- Viņa to atveda no Krievijas, - beidzot Misija atzinās.

- No Krievijas!

Tagad viņš visu saprata. Daudzi cilvēki, kas bēga no dzimtenes, naudu pārvērta dārgakmeņos. Tie aizņēma maz vietas, tāpēc tos varēja viegli paslēpt un atkal pārdot, ierodoties jaunajā mītnes zemē. Bet tas nozīmēja, ka arī šī jaunā sieviete bija krieviete!

- Kā jūs sauc? - viņš satraukts pavaicāja jidišā, bet viņa tikai neizpratnē purināja galvu.

- Jūsu vārds, - Zevs lauzījās daļēji aizmirstajā krievu valodā, - un no kurienes jūs esat?

- No Sanktpēterburgas, - Misija piesardzīgi sacīja. - Mani sauc Misija O’Braiana.

- O’Braiana? Tātad jūsu vīrs nebija krievs?

- O’Braians ir mana tēva vārds. Man nav vīra. - Viņai aizsitās elpa, un izbailēs viņa aizšāva mutei priekšā roku. Savu izdomāto dzīvesstāstu viņa pavisam bija piemirsusi, un nu lombarda īpašnieks pieķēra viņu melos.

Zevs, neveikli juzdamies, novērsa skatienu.

- Atvainojiet, - viņš murmināja, - es nedrīkstēju uzdot tik personisku jautājumu.

Viņš vēlreiz paņēma briljantu rokās un sīki pētīja. Viņš juta, ka Misijas violetās acis bija kā piekaltas viņam, bet neko neteica.

Misija saprata, ka lombarda īpašnieks gaida stāsta turpinājumu, un nevarēja viņam neko pārmest. Kā gan citādi tāda trūcīga meitene kā viņa varēja dabūt vērtīgu briljantu, ja ne zogot?

- Manu vecmāmiņu sauca Sofija Daņilova, - viņa ātri samelojās. - Mēs, kā jau daudzi, bēgām no revolūcijas.

Zevs pastūma akmeni otrpus režģa, un Misija saprata, ka viss velti, viņš naudu neaizdos. Sofijai tātad bijusi taisnība. Dārglietas ir bezvērtīgas.

- Paldies, Abramska kungs! - viņa skumji teica, liekot briljantu kabatā. - Es jūs saprotu.

Zevs noskatījās, kā viņa iet uz durvju pusi, šauros plecus uzrāvusi, it kā tajos būtu uzvelta visas pasaules bēdu nasta. Viņa izskatījās tik aizkustinoši jauna un vientuļa, tas atsauca atmiņā viņu pašu pirms daudziem gadiem, zēnu, kas viens pats klīst pa Ņujorkas ielām un kam nav, kur iet, nav neviena, pie kā meklēt palīdzību...

- Pagaidiet! - Zevs iesaucās, ar dūri uzsizdams pa leti.

Misija pagriezās, viņas acīs pavīdēja bailes.

- Es jums aizdošu piecdesmit dolāru, ne vairāk, - viņš sacīja. - Dabiski, briljants ir vērts nesalīdzināmi lielāku naudu, bet es negribu jūs mānīt. Es paturēšu akmeni, līdz jūs varēsiet man parādu atmaksāt, pat ja man būs jāgaida ilgi.

Misija juta atvieglojumā atlaižamies spazmas vēderā, bet viņa aptvēra to, ka jāizstāsta patiesība. Viņa ātri ierunājās:

- Es strādāju O’Māras krogā un pelnu divpadsmit dolāru nedēļā. No tā man jāsamaksā par īri un jāuztur ģimene. Tā kā drīz vien, iespējams, pieņems sauso likumu, kas zina, cik ilgi man vispār būs darbs. Man jums, Abramska kungs, jāsaka atklāti, ka varbūt nekad nespēšu atmaksāt jūsu piecdesmit dolārus.

- Gan jau kādu dienu veiksme jums uzsmaidīs, - viņš noteica un, atvēris koka naudas kasti, veikli noskaitīja banknotes. Tad iestūma saņurcītos papīriņus iedobumā zem režģa. - Piecdesmit dolāri. Lai tas paliek kā goda parāds.

Misija, acu nenovērsdama, raudzījās mazajā naudas čupiņā, kas viņai nozīmēja tik daudz.

- Ejiet un sarīkojiet savai vecmāmiņai kārtīgas bēres, - Zevs klusi sacīja, - un šalom aleiheml

- Šalom? - Misija nesaprata.

- Tas nozīmē - miers pārjums.

Viņas violetās acis zem plakstiņiem, kas no raudāšanas bija pietūkuši, ielūkojās Zeva acīs, un viņš atskārta, ka šādās acīs vīrietis var noslīkt, iemīlējies vīrietis.

- Saloni aleihem! - viņa klusiņām atkārtoja novēlējumu. Tad, paslēpusi naudu zem plecu šalles, pagriezās uz iešanu.

Durvīm aiz Misijas aizveroties, skaļi nošķindēja zvaniņš, bet Zevs skatījās spīguļojošajā briljantā, kas gulēja uz saskrāpētās koka letes. Gados, kas bija aizritējuši, kopš viņš noskatījās savu vecāku nāvē, viņš nebija ļāvies nekādām jūtām - vienalga, ko viņš piedzīvojis, vienalga, cik drausmīgus skatus redzējis, vienalga, cik izmisuma pilnus dzīvesstāstus dzirdējis, - bet tagad asaras dzēla viņam acīs. Beidzot viņa sirdi bija aizskārusi nepazīstama meitene.

Misijai sāpēs lūza sirds, iedomājoties krāšņās bēres, kādas Sofijai pienācās: bronzas zārks, ko kņazi un citi augstmaņi nestu uz viņas pēdējo atdusas vietu blakus vīram un Viskrievijas caru ģimenēm lielajā Svētā Pētera un Pāvila katedrālē. Gaiss būtu piesātināts ar tvanīgo vīraka un ziedu aromātu, katedrāli pieskandē-tu vīru kora dobjā dziedāšana, un pats pareizticīgās baznīcas metropolīts vadītu kņazienes Sofijas Ivanovas bēru dievkalpojumu. Viņas ģimene un daudzie draugi būtu sapulcējušies, lai parādītu aizgājējai pēdējo godu un viņu apraudātu, vēlāk skaistajā pilī Moikas krastā tiktu rīkots bagātīgs, bet svinīgs mielasts Sofijas piemiņai. Taču tā visa nebija, tikai Misija ar Azaliju un divi vienaldzīgi vīri no apbedīšanas biroja, kuri nesa Sofijas lēto priežko-ka zārku lejup pa četriem kāpņu posmiem šaurajā, dvakojošajā kāpņu telpā un nolamājās, kad viņu nešļava kārtējo reizi pagriezienā iestrēga.

Azalija cieši turēja Misijas roku. Mugurā bērnam bija sārta kleitiņa, viņas garās, gaišās cirtas bija atsukātas atpakaļ un kārtīgi sasietas ar melnu lenti. Azalijas vaidziņi bija bāli, tomēr viņa neraudāja. Misija priecājās, ka trūka naudas, lai nopirktu pienācīgas sēru drēbes, jo viņa labi zināja, ka Sofija nebūtu gribējusi redzēt mazmeitiņu viscaur melnā. Rokā Azalija nesa pušķīti svaigu ziedu, kas šorīt bija pirkti pie ielu tirgotāja, viņa ļoti nopietni pamāja vērojošajām sievietēm, kuras apsedza galvas ar lakatiem, kad Sofijas zārks tika likts noplukušajā katafalkā.

Rivingtonstrītā pēkšņi iestājās klusums, tirgotāji pie ratiņiem aprāva savas klaigas, sievietes rimās kaulēties par precēm, un pat bērni pārtrauca rotaļas, kad katafalks, aiz kura gāja Misija un Azalija, lēnām uzsāka savu gaitu. Ar griezīgu kaucienu Viktors pārrāva pavadu, metās lejā pa ugunsdrošības režģi un, asti kā karogu gaisā izslējis, soļoja līķratiem pa priekšu, tieši tāpat kā tajā saltajā, tumšajā, drausmu pilnajā naktī Krievijas mežā viņš vadīja suņu vilktās kamanas.

Misija vēl ciešāk saspieda Azalijas rociņu. Augstu izslējusi zodu, Misija pacēla galvu, baidīdamās ieskatīties kādam cilvēkam acīs, lai tikai nesalūztu un nesāktu raudāt. Bez Sofijas viņa jutās vientuļa un bezpalīdzīga.

Viņa sadzirdēja aiz muguras skanam soļus un pagriezusies pārsteigta ieraudzīja O’Hāru, sakarsušu un neveiklu, ar cietu apkaklīti un veco, svītraino kaklasaiti ap kaklu, nevis ap vidu, kur parasti tā saturēja krodzinieka bikses. Viņš bija uzlicis īpašos Svētā Patrika dienā valkājamos āboliņzaļos bikšturus un uzvilcis drapa žaketi, šķita, ka vīles tūlīt pārplīsīs.

- Nospriedu, ka labāk būs, ja tevi atbalstīšu, - viņš čukstēja. Izrādīdams aizgājējai cieņu, viņš spieda pie krūtīm savu melno katliņcepuri.

Pār ielu pārskrēja spēja šalkoņa, kad gājienam pievienojās vēl viens vīrietis. Zevs Abramskis bija lauzis tradīciju ievērot sabatu un ieradies Sofijas Daņilovas bērēs. Misiju plosīja vēlme histēriski smieties un vienlaikus rūgti raudāt, iedomājoties šo smieklīgo bēru procesiju: īru krodzinieks, ebreju augļotājs, angļu meitene, mazs bērns un kurtu sugas suns pavada uz kapavietu vienu no dižākajām Krievijas kņazienēm.

Svētā Pestītāja baznīcu apgaismoja simt sveču lipinošās liesmiņas, kamēr tēvs Fīnijs vadīja skaisto katoļu misi; vēlāk, kad Sofijas zārku laida kapā, Misija sērīgi nodomāja, ka līdz šim sirdī aizvien bija mitusi cerība - varbūt šī dzīve ir tikai tāda šarāde, ko mēdz spēlēt Ziemsvētku svinībās, un drīz atkal viss iegriezīsies normālās sliedēs. Bet, berot smiltis uz Sofijas zārka, Misija aptvēra pavisam skaidri, ka tā ir īstenība un citādi nebūs nekad. Līdz šim brīdim viņa bijusi vēl bērns. Tagad viņai jākļūst par sievieti.

Azalija paraustīja viņas roku.

- Es gribu mājās, - viņa krieviski cauri raudām sacīja, - īstajās mājās. Es gribu pie tētiņa un mammas. Gribu pie Alekseja. -Misija cieši apskāva bērnu, un viņu abu asaras sajaucās. - Man šī spēle apnikusi, Misija! - viņa histēriski iekliedzās. - Gribu braukt mājās, gribu, lai viss būtu kā agrāk. Gribu braukt uz “Va-rišņju”. Gribu, lai atgriežas mana vecmāmiņa Sofija Ivanova.

Misijas skatiens krustojās ar Zeva Abramska skatienu, un viņa ne mirkli nešaubījās, ka jaunais ebrejs sapratis bērna sacīto un ka Misija viņam melojusi. Tagad viņš zināja, ka šodien apbedīta nevis Sofija Daņilova, bet gan Sofija Ivanova.

Tomēr viņa seja nepauda itin neko, kad viņš palocījās un sacīja:

- Jūtu jums līdzi. Lai vecāmāte kļūst par sūtni pie Dieva debesīs. - Tad pagriezās un straujā solī devās projām.

O’Hāra, neko nesapratis, nolūkojās Zevam pakaļ, tad ieskatījās kabatas pulkstenī, kura zelta ķēde stiepās pāri viņa varenajam vēderam.

- Man jāsteidzas atpakaļ uz krogu, - viņš sacīja un iegrūda Misijai saujā naudu. - Pēc bērēm vienmēr gribas ēst, šeit nav kārtīga mielasta, kā pienāktos. Aizejiet ar mazo paēst, un jūs jutīsieties labāk. - Sarkanie mati karstumā bija sagriezušies sīkās sprodziņās, viņš paraustīja iestīvināto apkaklīti, kas stipri spieda, un noslaucīja ar lielu, sarkanraibu mutautu no pieres sviedrus. - Neaizmirsti, ko es tev teicu, Misija. Es tevi nesteidzināšu, esmu pacietīgs vīrs. Gribu tikai, lai tu zinātu, es būšu gatavs tevi ņemt par sievu, kad vien tu to vēlēsies. - Uzlicis mazo, melno katliņu uz sarkano sprogu vainaga, viņš stalti aizsoloja pa ielu.

Kad kaprači sāka aizbērt kapu, ari Misija devās ārā no kapsētas. Bet viņa nedomāja ne par O’Hāru un viņa bildinājumu, ne Zevu Abramski. Viņas vēlmes, gluži tāpat kā Azalijai, nebija piepildāmas. Viņa neparko negribēja šonakt redzēt sapni, kas dzina izmisumā, nedz arī skatīties acīs rītdienas realitātei. Vienīgais, ko viņa gribēja, bija atgriezties mājās pie tēva.

13

Stambula

Neviens neteiktu, ka Mihails Kazaņs ir vecs vīrs. Kaut arī viņam jau bija astoņdesmit, tomēr gadu nasta viņu nepavisam nelieca, tāpat kā savulaik tēvu; Mihaila mati gan bija gluži balti, tomēr tie bija saglabājušies tikpat biezi un kupli kā divdesmit gadu vecumā. Olīvkrāsas ādā vēl nemanīja grumbu, spurainās uzacis un ūsas joprojām bija melnas, un pats viņš dzirkstīja no enerģijas pārpilnības. Protams, Mihails arvien vēl staigāja, balstoties uz sava melnkoka spieķa, bet tagad viņš to vairāk izmantoja vicināšanai pa gaisu, lai uzsvērtu savu domu. Un versmainais, no tēva mantotais temperaments nebija mazinājies ne par mata tiesu.

Ahmets Kazaņs rāmu garu noskatījās, kā tēvs pieklibodams staigā pa plašo kabinetu, kura augstie logi atklāja skatu uz Marmora jūru, enerģiski vicina spieķi un dusmojas par sieviešu -īpaši mazmeitu - muļķību un nelaimēm, ko tās sagādā Kazaņu namam.

- Kāpēc? - Mihails kliedza, nikni savilcis biezās, melnās uzacis. - Kāpēc, es tev prasu, - viņš atkārtoja, tik sparīgi triecot spieķi pret kabineta skaisto parketa grīdu, ka koka nūja neizturēja un pārlūza. - Tā! - Viņš nicīgi aizmeta koka gabalus projām un kliboja pie rakstāmgalda ar īpatnēju, līganu paralizētās labās kājas kustību, bet uz priekšu viņš tika ātrāk nekā dažs labs veselais. - Esila! - nospiedis iekšējo sakaru iekārtas aparāta taustiņu, viņš uzbrēca sekretārei. - Atnes man jaunu spieķi!

Tad viņš no jauna metās virsū Ahmetam.

- Kāpēc viņas tā darīja? Kāpēc Anna negriezās pie mums -pie ģimenes ja viņai vajadzēja naudu? Un - debesu vārdā -kāpēc viņai bija vajadzīga nauda? Vai tad Tariks viņai neatstāja pietiekami daudz? Vai ar miljonu nepietiek, lai ļautu Ivanovai dzīvot atbilstoši greznībai, pie kuras viņa radusi? Un kāpēc Leila, tava meita, viņai palīdzēja?

Ahmets nopūtās. Pie tēva dusmu izvirdumiem viņš bija pieradis, taču šis bija karstāks nekā parasti.

- Tēvs, es ieteiktu nevis satriekt asinsspiedienu līdz debesīm, uzdodot retoriskus jautājumus, bet pavaicāt to meitenēm pašām. -Viņš paraustīja plecus. - Vienkāršs jautājums - un vienkārša atbilde. Tad zināsim, kā rīkoties.

- Rīkoties? Paskaties uz šo! - Viņš nometa Ahmetam pie kājām kādu Turcijas avīzi. - Un šo, un šo... - “The Times”, “International Herald Tribune'’, “Wall Street Journal", “Le Monde”, “Figaro”... - Japānā, Vācijā, visur runā par smaragda pārdošanu. - Mihails nosprauslojās. - Bet īpaši Krievijā un Amerikā. Tātad? Cik daudz laika, pēc tavām domām, vajadzēs, lai CIP un VDK noskaidrotu, ka pārdevēja ir Anna?

- Viņi neko nenoskaidros. Šveices banku sistēmas konfidencialitāte ir neaizskarama.

- Protams! - Mihails auroja, dauzīdams grīdu ar jauno spieķi. - Bet pat Šveices bankās strādā cilvēciskas būtnes, un allaž atradīsies kāds, kas būs nopērkams. Nē, es tev saku, Ahmet, mēs esam ķezā. Un es reizi par visām reizēm gribu zināt -

kāpēc?

Atkal aiztraucies atpakaļ pie rakstāmgalda, Mihails nospieda sakaru aparāta podziņu un pavēlēja Esilai savienot viņu ar Parīzi. Viņš dusmīgi sita ar jauno spieķi pa rakstāmgaldu, nepacietībā klaigādams, kad ieslēdzās automātiskais atbildētājs un Leilas balss mīļi jautāja, vai zvanītājs neatstātu kādu ziņu.

- Leila, - viņš kliedza, - te Mihails Kazaņs. Kāpēc tu neesi mājās, kad es zvanu? Varbūt tagad tu mūc no savas ģimenes? Visu to nepatikšanu dēļ, ko tu mums esi sagādājusi. Tu... un tava māsa Anna! Kur tu esi? Un kur ir Anna? Pavēlu sēsties pirmajā

lidmašīnā, kas izlido uz Stambulu... abām divām. Un vari pateikt Annai, ka viņai būs darīšana ar pašā Kazaņu!

Ar troksni nometis klausuli, Mihails pāri istabai veltīja Ah-metam starojošu uzvarētāja smaidu.

- Tā, - viņš noteica, ļoti apmierināts ar sarīkoto izrādi, - tagad abiem skuķiem noteikti iedzītas nāves bailes. Un tā tam jābūt, jo, mans mīļotais dēls, man ir tāda nelaba nojauta, ka viņas iekūlušās nopietnās briesmās.

Ahmets nemaz nešaubījās, ka tēvam taisnība. Notikums bija pieņēmis globālus apmērus. Kurš gan var pateikt, kas patiesībā slēpjas aiz vairāku valstu karstās vēlmes iegūt dārgakmeni? Šāda vai tāda iemesla pēc viņi joprojām meklēja Ivanovus, un Ahmetam bija aizdomas, ka tur slēpās kas vairāk par bankā guļošajiem miljardiem. Vienu viņš zināja droši - tas jānoskaidro, turklāt labi ātri.

Atgriezies savā kabinetā, Ahmets sastādīja Leilas telefona numuru, pacietīgi nogaidīja līdz signālam un tad atstāja ziņojumu, kurā pieteica klausīt vectēva pavēlei un nekavējoties abām ar Annu braukt mājās.

- Jums draud lielas briesmas, - viņš vēl piebilda. - Atgriezieties, lai varam jums palīdzēt...

Pēc tam Ahmets piezvanīja uz mazu kantorīti, kas atradās Pi-rejā. Vīrs, kas tur strādāja, piederēja pie kādas pazīstamas, bet paputējušas grieķu rēderu ģimenes, viņam bija brīvi pieejami visi sabiedrības slāņi - gan darījumu, gan sabiedriskās aprindas. Viņš jau trīsdesmit gadus slepeni strādāja Ahmetam, kopš tiem laikiem, kad Kazaņu kravas kuģu līnija tikai sāka veidoties, viņa uzdevums bija izspiegot konkurentus Grieķijā, lai Ahmets viņu plānus zinātu gandrīz vai pirms tam, iekams viņi paši tikuši par tiem skaidrībā. Visus šos gadus Ahmets okšķerim maksāja labu algu, tomēr tikai tik daudz, lai viņš nepārstātu gribēt vairāk. Grieķis bija dzimis spiegs, gudrs, veikls, un tādi sīkumi kā sirdsapziņa viņu reti traucēja. Viņš piederēja pie tā ļaužu tipa, kas atrod citus tādus pašus, -jebkurā valstī šis vīrs varēja sameklēt “kurmi”. Tagad Ahmetam bija jādod vissvarīgākais uzdevums viņa mūžā.

Kad “Air France" lidmašīna rēkdama aiztraucās pa skrejceļu un strauji uzņēma augstumu, Leila atvieglojumā nopūtās. Uz mirkli acīm pavērās izpletusies Parīze, tad mākoņi saplūda biezā segā, iedegās tablo, ļaujot atsprādzēt drošības jostas, un anonīma sievietes balss teica, ka tie, kas vēlas, drīkst smēķēt. Virs mākoņu slāņa zilajās debesīs spoži spīdēja saule, un līdz Stambulai bija tikai dažu stundu lidojums.

Leila pameta skatienu uz tukšo sēdekli sev blakus. Annas vieta. No rīta viņa ar divām lidmašīnas biļetēm rokassomiņā nervozi bija staigājusi pa Luvras pagalmu, bet Anna tā arī neparādījās. Pēc pāris stundām Leila bija steigusies atpakaļ uz savu dzīvokli, cerēdama, ka Anna būs atstājusi kādu ziņu, bet automātiskā atbildētāja spuldzīte šoreiz nemirkšķināja. Nogaidījusi līdz pēdējai minūtei, Leila sēdās taksometrā, lai dotos uz lidostu, no turienes viņa vēlreiz piezvanīja, vai nav kāds ziņojums, bet no Annas aizvien vēl nebija ne vēsts, un Leila no raizēm jutās slima.

Kāpēc viņas bija tā rīkojušās, Leila dusmīgi sev jautāja. Kāpēc Anna negāja pie pašā Kazaņa un vienkārši nelūdza naudu, kas viņai bija nepieciešama? Leila taču zināja, kāpēc. Mihails būtu jautājis, ko viņa izdarījusi ar savu mantojuma daļu, bet Anna to negribēja atklāt. Vainīgs bija Annas neiedomājamais krievu lepnums. Kaut arī par saviem senčiem viņa runāja reti. Misija, Kazaņi un pagātne bija vienīgais, kas viņai jebkad piederējis.

Leila atcerējās vasaru, ko pavadīja Stambulā, kad viņai bija astoņi, bet Annai četrpadsmit gadi. Viņas sēdēja uz terases, vērodamas, kā Bosfora jūras šaurumā riet saule, tā izskatījās kā liela, karmīnsarkana aplikācija, kas ielīmēta caurspīdīgi zeltainajās debesīs. Aiz tumstošajiem kalniem jau cēlās pilns mēness, un gaisā jautās naktī plaukstošu ziedu tikko jūtamā dvesma. Viņi sēdēja četratā - Tariks un Misija, Anna un Leila - un nesarunādamies, katrs savās domās nogrimis, skatījās, kā saule strauji nozūd aiz apvāršņa, atstājot viņus siltajā, zilmelnajā krēslā, mīkstā kā samts.

Leila sēdēja Tarikam pie kājām uz soliņa, kas bija apvilkts ar zīdu, Anna, ar elkoņiem atspiedusies pret margām, stingi lūkojās pāri tumšajiem ūdeņiem.

- Misija, - viņa ierunājās klusā balsī, - pastāsti man par “Va-rišņju” un manu vectēvu.

Leila, pacēlusi skatienu uz Misiju, kas sēdēja blakus Tarikam, redzēja, kā viņš mierinot saņem sievietes roku.

- Ir lietas, ko ļoti sāpīgi atcerēties, - viņš bija sacījis Annai. - Pagātne ir pagātne, tā jāaizmirst.

Misija klusi iebilda:

- Annai taisnība, viņai ir tiesības zināt, kas noticis ar viņas ģimeni. Viņai jāzina patiesība, viss, kā bija.

Likās, ka klusuma bridis nekad nebeigsies, kamēr viņi gaidīja, līdz Misija sakopos domas.

- Kad es pirmo reizi ieraudzīju Mišu Ivanovu, - viņa, atmiņās kavēdamās, sāka stāstīt, - man bija tikai sešpadsmit gadu un es vēl tiku uzskatīta par bērnu; mani garie mati bija sasieti kuplā pušķī, mugurā man bija vienkārša, balta kleitiņa ar zemu, platu jostu, kājās - baltas zeķes un brūni, pogājami zābaciņi. Es biju viena pati Krievijā, patiesību sakot, visā pasaulē, jo nesen bija nomiris mans tēvs, bet citu dzīvu radinieku man nebija. Biju aizbraukusi ar vilcienu no Krimas piekrastes uz Sanktpēterburgu Ivanovu privātajā vagonā, kas man šķita kā pils uz riteņiem; faktiski ceļojums noritēja tik gludi, ka man jau likās - riteņi arī ir polsterēti. Bet, ja es jau vilcienu biju uzskatījusi par greznības kalngalu, tad itin nekas mani nebija sagatavojis krāšņumam, kāds mani sagaidīja pilī Moikas krastā.

Šoferis tumši zilajā Ivanovu livrejā sagaidīja mani stacijā un brīnišķīgā automobilī aizveda mājās; kad piebraucām pie tās, liels, lācim līdzīgs šveicars zilos svārkos ar zeltītām medaļām rotātu patronjostu metās atvērt man durvis. No iekšā redzamā spožuma es pārsteigumā burtiski sastingu. Vestibils sniedzās trīs stāvu augstumā, ziloņkaula krāsas marmora kolonnas rotāja grebumi, slaidos logus sedza stīvi zeltaina zīda aizkari. Uz grīdas melnbaltas marmora plāksnes veidoja šaha galdiņa rakstu, neiedomājami garš, sarkans celiņš stiepās no greznajām dubultdurvīm līdz marmora kāpņu augšgalam. Tur, pašā augšā, stāvēja slaids, gaišmatains vīrietis un turēja aiz siksnas lielu dzintarkrāsas suni.

- Viktoru, - Anna izdvesa un apsēdās Misijai pie kājām. - Mamma bieži mēdza runāt par šo suni.

Misija palocīja galvu.

- Bērnībā Viktors bija tavas mammas labākais draugs. Vienīgais draugs, - viņa skumji sevi izlaboja.

- Un kas notika tālāk? - Anna nerimās.

- Kaut arī viņš bija ģērbies vecā tvīda žaketē, man šis vīrietis likās ļoti valdonīgs un ļoti krievisks, - Misija turpināja. - Viņš bija augumā garš, ļoti platiem pleciem un sportisku gaitu. Gaišos, biezos un taisnos matus viņš valkāja garākus, nekā tajos laikos bija pierasts, un atsukātus atpakaļ no pieres. Dziļi iegrimušās acis bija zilganpelēkā krāsā, un augstie vaigukauli piešķīra sejai skarbumu un stūrainību. Tik skaistu vīrieti es savā mūžā vēl nebiju redzējusi. - Misija brīdi klusēja, tad nočukstēja: - Kopš tā brīža bieži esmu domājusi, vai tiešām toreiz, kad mūsu skatieni satikās, laiks apstājās.

Anna strauji ievilka elpu, un Leila ieinteresēta pavērās draudzenē. Visi zināja, ka Misija bija mīlējusi Mišu, bet šī bija pirmā reize, kad viņa to izteica vārdos. Bija iestājusies pilnīga tumsa, mēness slīdēja arvien augstāk pie debess juma, un Leila tikai apjauta Annas gaišmatainās galvas aprises, kad viņa klausīdamās bija uzlikusi to Misijai uz ceļiem.

- Tavs vectēvs bija viens no bagātākajiem cilvēkiem visā Krievijā, - Misija turpināja. - Viņam piederēja villa Jaltā un savrupmāja Sanktpēterburgā, un vēl vasarnīca Carskoje Selo blakus cara rezidencei, un lauku īpašums “Varišņja”, ko Miša bija īpaši iemīlējis. Muiža bija pilnīgs Sanktpēterburgas nama pretstats. Tā nepavisam nebija dižmanīga, tik savādu māju es nekad neesmu redzējusi. Muižas ēka izskatījās tāda juceklīga, it kā sākumā būtu uzcelts neliels namiņš, tad gadu gaitā, kad ģimenei ievajadzējies vairāk telpas, piebūvētas papildu daļas. “Varišņja” bija burta L veida būve, tās sānu spārni stiepās diezgan tālu, šur tur bija piebūvēts vēl kāds stāvs, šo stilu, manuprāt, varētu dēvēt par krievu rokoko, galveno halli apjuma ķirbim līdzīgs zeltaini zaļš kupols. No ārpuses katra jaunā piebūve bija nokrāsota citā krāsā, un kopā viss nams izskatījās pēc košas lupatu segas. Iekšpusē nebija koridoru, tikai garas, šauras istabas cita citai galā, visas grīdas gatavotas no platiem gobaskoka dēļiem, kas cirsti turpat muižas mežos, un nospodrināti līdz samtainam, zeltainbrūnam spīdumam, tieši tādam, lai mazām pēdiņām, kā tavai mammai un viņas brālītim Aleksejam, patiktu slidināties. Vasarā augstās, stiklotās durvis stāvēja plaši atvērtas, lai uztvertu vismazāko vējpūsmu, pat viskarstākajās dienās istabās valdīja spirdzinošs vēsums. Bet ziemā, kad laukā gaudoja ziemeļvējš, ikvienā “Varišņjas” muižas stūrī milzīgās podiņu krāsnīs rūkdama kurējās uguns un padarīja šo namu par vismājīgāko vietu pasaulē.

Tur vienmēr apgrozījās ļaudis. “Varišņjā” dzīvoja visi vecie Ivanovu radinieki, viņu draugi, kas bija atbraukuši paviesoties un nez kāpēc vairs nebrauca mājās, neprecētas tantes, atraitnes un māsīcas. Šo sieviešu atrašanās vietu viegli varēja noteikt pēc naftalīna un piparmētru aromāta, adāmadatu džinkstēšanas un čukstiem, viņām tenkojot. Nudien neizprotami, kā viņas allaž zināja visu par jaunākajiem skandāliem, viņas taču gadiem ilgi nebija spērušas kāju pilsētā.

Tad vēl muižā dzīvoja kalpotāji. Šķiet, ka plašās mājas - tur noteikti bija ap simt istabu, tās gan neviens netika skaitījis - uzturēšanai bija nepieciešams desmitiem kalpotāju, un viņu vidū, protams, valdīja stingri ievērojama hierarhija. Pats galvenais skaitījās Vasilijs, sulainis un namzinis, kas “Varišņjā” dzīvoja kopš Mišas vectēva laikiem. Vasilijs jau bija vecs, viņam trīcēja rokas, bet Miša atteicās sūtīt viņu pensijā. Kņazs mēdza teikt, ka “Varišņja” un Ivanovi esot vecā vīra dzīves saturs un bez tā viņš drīz nomiršot. - Misija nopūtās, brīdi veltīja pārdomām, tad atkal satvēra stāstījuma pavedienu. - Nākamā svarīgākā persona bija Ņina. Arī viņa nebija nekāda jaunā, tomēr ne tik veca kā Vasilijs. Viņa par savu valstību uzskatīja bērnistabu, tur pat kņaziene Annuška nedrīkstēja aukli komandēt. Par bērniem visu vislabāk zināja Ņina. Viņas pelēcīgi sirmos matus sedza liels, balts lakats. Parastās kalpones valkāja zilus priekšautus, bet Ņina - baltu. Šis apģērba gabals norādīja viņas vietu Ivanovu saimē, lai pat viesi zinātu, ka viņa ir cilvēks, ar kuru jārēķinās. Atceros, gadījās tā, ka aukles rokas artrīta dēļ pietūka un viņa nevarēja vannot bērnus un bija spiesta, neapmierināti burkšķot, stāvēt blakus, kamēr viena no divpadsmit bērnumeitām veica šo pienākumu Ņinas vietā. Bet vakaros mazā Ksenija un Aleksejs arvien izvēlējās sēdēt Ņinai klēpī, un tā bija viņa, kas stāstīja bērniem vakara pasaciņas. Un tieši Ņinu viņi mīlēja visvairāk - tūlīt pēc tēva.

Leila sarauca pieri, brīnīdamās, kāpēc Misija nebija teikusi “tūlīt pēc tēva un mātes". Arī Anna nekad nepieminēja savu māti, it kā viņa nemaz neeksistētu, kaut arī Leila zināja, ka tā nav.

- Pēc aukles nāca skolotājs vācietis, Annuškas istabene un Mišas sulainis. Abi pēdējie pēc tautības bija franči, tāpēc uzskatīja sevi par pārākiem un stāvēja veselu pakāpienu augstāk hierarhijas kāpnēs par krievu kalpotājiem. Viņi nemitīgi sačukstējās, plaukstām aizseguši mutes, un augstprātīgā klusumā slīdēja pa māju. - Misija iesmējās. - Vecās tantes mūždien žēlojās, ka šie abi izturoties tā, it kā muiža piederētu viņiem, nevis kņazam, bet beigās tomēr viņi bija pēdējie, kas pameta “Varišņju”. Visi citi nozuda jau vairākas dienas pirms tam - kā žurkas, kas bēg no slīkstoša kuģa. Lai nu kā, - Misija turpināja, - virtuvē strādāja kāds pusducis pavāru, liels skaits izpalīgu, bez tam bija vesela armija aptekšņu. Atceros, tur bija viena meitene, kas nedarīja neko citu kā tikai vakaros aizdedza visas lampas un no rīta tīrīja to daktis. Un vēl vienas uzdevums bija apkopt milzīgās krāsnis. Protams, “Varišņjā” bija ducis dārznieku un vīrs, kura vienīgais pienākums bija rūpēties, lai tenisa laukumu zāle būtu visgludākā visā Krievijā. Staļļos Mišas iemīļotos zirgus apkopa zirgupuiši. Kopumā laikam divdesmit vai trīsdesmit. Viņi atbildēja arī par su-ņubūdām, kur mita veseli bari kamanu suņu un pulciņš kurtu.

Tavai vecmāmiņai ļoti nepatika vientulība, tāpēc māja allaž bija cilvēku pārpilna, muižā nemitīgi notika viesības. Reizēm mums vajadzēja vilkt maskas, reizēm krievu tautastērpus, bet, vienalga, lai arī ko Annuška Ivanova uzģērbtu, viņa izskatījās skaista. Tik daiļu sievieti reti iznāk redzēt, viņa atgādināja bronzas statueti ar kviešu dzelteniem matiem un samteņu brūnām acīm. Pat āda viņai it kā zeltaini vizēja. Viņa bija jauna, apmēram divdesmit sešus vai septiņus gadus veca, un ļoti jautra; kad viņa smējās, ikvienam gribējās smieties līdz ar viņu. Tikai dažreiz viņa, šķiet, nespēja rimties, it kā viņa izliktos, ka ir jautra un bezrūpīga, bet varēja just, ka dvēselē viņa nebūt nebija jautra. Ar Annušku nekad nevarēja būt drošs; vienbrīd viņa bija sabiedrības dvēsele, un nākamajā viņa jau bija pazudusi. Viņa dienām ilgi ieslēdzās savā istabā, pat Miša nevarēja piespiest sievu atvērt durvis. Vienīgi Annuškas istabene varēja iekļūt iekšā ar ēdiena paplātēm, ko Miša sūtīja, tomēr tās arvien tika nestas atpakaļ neskartas. Atminos, ka sākumā man tas likās dīvaini, bet visi pārējie uz šīm izdarībām raudzījās ar vēsu prātu.

Misija paskatījās uz Annu.

- Miša bija labs cilvēks, - viņa sacīja. - Viņš uzskatīja, ka ir atbildīgs par kalpotājiem, “Varišņjas” zemniekiem un viņu ģimenēm. Ar īstu krievu dvēseles siltumu viņš rūpējās par šiem cilvēkiem, kuri savukārt dēvēja Mišu par batjušku, tētiņu. Katru mēnesi viņš lielajā hallē rīkoja sanākšanu, tad tika pasniegts alus un ēdiens, kaut arī Annuška vienmēr sūdzējās, ka zemnieku rupjo aitādas kažoku smaka neesot izvēdināma vēl veselu nedēļu. Ikviens vīrs drīkstēja izteikt savu sāpi, un viņš arī zināja, ka visas lietas tiks godīgi izspriestas. Katrai ģimenei bija sava neliela mājiņa, un katram vīram bija darbs. Jau ilgi pirms oficiālajām reformām Ivanovi bija piešķīruši katrai ģimenei savu usadba, zemes gabaliņu, kur audzēt dārzeņus un kartupeļus. Jau sen bija aizmirsušies tie laiki, kad “Varišņjas” muižā kaut viens cilvēks būtu cietis badu.

Miša uzbūvēja skolu, maksāja klasnaja daina algu, palīdzēja talantīgākajiem bērniem iegūt izglītību Maskavā; viņš iekārtoja arī slimnīcu, apmaksāja ārsta darbu un Daina, parlamentā, cīnījās par zemnieku tiesībām. Miša darīja visu, kas viņa spēkos, lai pārliecinātu caru Nikolaju, ka jāpalīdz zemniekiem; viņš sacīja, ka tas, ko viņš dara zemniekiem savos īpašumos, caram jādara zemniekiem visā valstī.

Misija paraustīja plecus un nopūtās.

- Bet, protams, caram prātā bija daudz kas cits. Viņa dēls bija nopietni slims, un cariene Aleksandra ticēja, ka tikai trakais mūks Rasputins spēj viņu izdziedināt. Ja viņš to varētu, varbūt tad caram būtu atlicis laiks, ko veltīt valsts lietu kārtošanai, un tad, iespējams, Krievijas liktenis būtu izvērties citāds.

Atkal kādu brīdi Misija pārdomāja savu stāstu, tad turpināja:

- Annuška un Miša ļoti mīlēja savus bērnus Alekseju un Kseniju. Līdz sešu gadu vecumam Miša jau bija iemācījis Aleksejam jāt ar zirgu, peldēt un pat pareizi apieties ar šauteni, un dēls ļoti mīlēja tēvu. Bērni drīkstēja jebkurā brīdī ieiet pie tēva kabinetā, lai arī kas tobrīd būtu pie viņa vai arī cik svarīga bija apspriede. Ja viņš bija aizņemts, tad noskūpstīja savas atvases un iedeva pa konfektei no neparasta, Faberžē darināta sudraba trauka, kuram bija vāks ar slepenu mehānismu; tas bija veidots kā mazs pakalniņš ar palmu pašā virsotnē un zālē paslēpušos mazu pērtiķīti. Ja piespieda podziņu, pērtiķītis uzskrēja palmā, kad tas sasniedza koka galotni, vāks atvērās. Atceros, ka Mišām ļoti patika vērot izbrīnu bērnu sejās. Viņi tā arī nespēja saprast, kā tas notiek, un Mišām vienmēr bija jāsmejas.

Aleksejs stipri līdzinājās tēvam - tādas pašas acis, tumšas nokrāsas blondi mati un stingri sejas panti. Bet Ksenija bija tāda pati skaistule kā māte. Meitenes mati bija gaišāki, vairāk kā lini, nevis zelts, un acis kā bronzas krāsas glazūra: man vienmēr licies, ka tās bija tropisku tauriņu spārnu krāsā. Viņai bija An-nuškas ādas krāsa - zeltaina ar vieglu sārtumu. Un viņai piemita mātes temperaments.

Annuška Ivanova nespēja kaut brīdi pavadīt mierā. Viņa nemitīgi šaudījās starp Sanktpēterburgu, “Varišņju”, Dovilu, Mon-tekarlo, Londonu un Jaltu, kā baidīdamās atvilkt elpu. Lai arī kur viņa aizbrauktu, pagāja pāris nedēļu, reizēm pat dienas, viņai jau atkal kļuva garlaicīgi, un viņa traucās uz citu vietu. Bērni pie mātes biežās prombūtnes bija pieraduši, ikreiz, kad Annuška atgriezās, viņa bērnus visādi lutināja, un, protams, viņiem tas ļoti patika, jo tad tika rīkotas viesības un māja bija pilna ar cilvēkiem.

Savus tērpus Annuška pirka no Parīzes modes māksliniekiem, ziemā bagātīgi sedzās ar kažokādām - sabuļiem un polār-lapsām -, kurpes speciāli viņai gatavoja Londonā un Romā. Visās mājās Annuškai bija pamatīgi, ar pelēku zamšu oderēti seifi, kur glabājās viņas pasakainās rotaslietas: kā Aladina alā tur varēja atrast pilnus rotu komplektus no rubīniem, smaragdiem un briljantiem. Mišas sieva dievināja vijolītes, un viņai Grasā, pilsētā, kas atradās Francijas dienvidos, speciāli tika radītas smaržas. Pats par sevi saprotams, tās smaržas sauca - “Annuška”, un neviens cits visā pasaulē tās nelietoja. Turklāt viņa mēdza pie kleitas vai kažoka piespraust pušķīti vijolīšu, tāpēc allaž smaržoja pēc pavasara.

Misija atkal apklusa, iegrimusi atmiņās.

- Lūdzu, stāsti tālāk! - Anna mudināja.

Misija uzsmaidīja meitenei un paklausīja.

- īpaši skaista “Varišņja” bija tad, kad sasniga sniegs. Viesi ieradās ar Ivanovu privāto vilcienu, kas apturēja speciāli ierīkotā mazā stacijā Ivanovskā, tur viņus sagaidīja kučieri livrejās un suņu pajūgos atveda uz muižu. Mēs jau pa gabalu dzirdējām viesus braucam, jo skanēja kamanu zvārguļi, un steidzāmies pretī atbraucējiem. Protams, gan bērni, gan pieaugušie bija ļoti iemīlējuši veco kņazieni Sofiju Ivanovu, tavu vecvecmāti.

Tā bija viņa, kas izstāstīja man par tava vectēva un vecāsmātes laulības dzīvi. Kad Miša satika Annušku, viņš bija “labākā partija”. Tas bija tūkstoš deviņi simti astotais gads, Miša bija divdesmit četrus gadus vecs jauneklis, Oksfordā ieguvis nepilnu bakalaura grādu arheoloģijā un izceļojies pa visu pasauli. Viņš bija slaida auguma, izskatīgs, un viņam pilnīgi nesaprotamu iemeslu pēc Eiropas un Amerikas jaunās dāmas dēvēja viņu par siržu lauzēju. Mišām ļoti patika sportot, viņš allaž turējās vislabākajā fiziskajā formā, tomēr vairāk par visli atzina jāšanu, un viņš labprāt spēlēja polo Dovilā. Cara māsasmeitai Annuškai Ni-kolajevnai Orlovai tolaik bija astoņpadsmit. Viņas ģimene gan bija augstdzimusi, tomēr nabadzīga, un jaunā Annuška jau bija iemantojusi skaistules un ne visai labu koķetes reputāciju. Visi brīvie Sanktpēterburgas jaunekļi bija meitenē samīlējušies, un tavs vectēvs nebija izņēmums. Tiklīdz viņš Annušku ieraudzīja, tā padevās viņas skaistuma burvībai.

Pēc īsas pauzes Misija turpināja:

- Tev jāsaprot, ka tāds nevainojams skaistums, kāds piemita Annuškai, ir kā narkotika - tu gluži vienkārši nespēj novērst skatienu; viņa bija kā dzīvs mākslas darbs. Sofija pastāstīja, ka Annuškas izglītības trūkums nav bijis manāms; viņa bija attapīga, ātri uztvēra pēdējos notikumus un varēja runāt gan par teātri, par jaunākajām lugām un romāniem tikpat brīvi kā par jaunākajām modēm un iecienītākajiem juvelieriem. Turklāt viņa brīnišķīgi dejoja, tāpēc allaž kļuva par balles karalieni. Tas nekas, ka viņa bija patmīlīga un neiecietīga, ka reizēm dīvaini uzvedās, neieradās viņai par godu rīkotās viesībās vai uz vairākām dienām nozuda. Jauni vīrieši apbēra Annušku ar ziedu pušķiem, mīlas dzejoļiem un dārglietām, kuras gan Annuškas māte ik reizi atdeva atpakaļ. Vajadzēja domāt par meitas reputāciju, un likmes bija daudz augstākas par briljantu aproces vērtību.

Miša nespēja domāt ne par ko citu, nedēļām ilgi Annuška viņu visādi kārdināja, raustīdama kā uz āķa uzķērušos zivi. Reizēm viņa bija ar mieru tikties ar kņazu, reizēm - ne, viņš kļuva vai traks aiz greizsirdības, iedomādamies, ka Annušku kāds sāncensis varētu viņam atņemt. Miša bildināja iekāroto meiteni, un pēc nedēļu ilgas apdomāšanās, ko Miša pavadīja viens pats Sanktpēterburgā, velti gaidīdams atbildi, kamēr Annuška viesojās laukos pie draugiem, viņa beidzot deva piekrišanu kļūt par kņaza sievu.

Pēc Sofijas vārdiem, tik lepnas kāzas Krievijā nebija pieredzētas gadiem ilgi. Annuška bija tērpusies ziloņkaula krāsas atlasa tērpā ar zelta pavedienu cauraustu trēnu un Ivanovu galma diadēmā ar milzīgo, maharadžas dāvāto deviņdesmit karātu smaragdu, ko speciāli viņai jaunā ietvarā bija ielicis Kartjē Parīzē. Kāzās ieradās pats cars ar ģimeni, laulību ceremonija notika zelta kupoliem, malahīta un lazurīta kolonnām rotātajā Svētā Izaka katedrālē; kaut arī šis dievnams ir ļoti liels, tomēr bija par mazu, lai uzņemtu visus viesus. Pēc tam visi tika aicināti piedalīties bagātīgā mielastā savrupmājā ar skalu uz Ņevu.

Miša veda jauno sievu trīs mēnešus ilgā kāzu ceļojumā uz Ameriku; Annuška uzstāja, ka atceļā jāuzkavējas Eiropā. Viņai vajadzēja vēl jaunus tērpus, dārglietas. Miša bija jauns un iemīlējies: viņš paklausīja sievas iegribām. Visu, ko vien Annuška vēlējās, viņa arī dabūja. Kad beidzot iepirkšanās viņai bija apnikusi, viņa saaicināja draugus uz Ivanovu jahtas un pa Vidusjūru, cauri Bosfora jūras šaurumam, tālāk pa Melno jūru atgriezās Krievijā.

Sofija apgalvoja, ka pat tad Miša jau zinājis, ka kaut kas nav īsti labi. Bija dienas, kad Annuška atteicās pamest gultu, viņas seja zaudēja sārtumu un acīs parādījās klīstošs skatiens. Citreiz viņa raudāja - ne histēriski, bet vienkārši bez mitas. Asaras plūda pār bālajiem vaigiem, un Miša tās neprata apturēt, lai arī kā viņš mierinātu, labinātu un censtos piekukuļot, piesolot dāvanas. Annuška nespēja neraudāt. Kad laulātie atgriezās Sanktpēterburgā, pēkšņi kļuva vēl sliktāk, Annuška ieslēdzās savā istabā un nevienam neatvēra durvis. Miša atsauca Sofiju, kas devās pie vedeklas mātes.

Ilona Orlova pastāstīja, ka Annuška ir bezgala saspringta; viņa noved sevi līdz spēku izsīkumam ar nebeidzamām ballēm un izklaidēm un tad uz kādu laiciņu iekrīt dziļā depresijā. Visprātīgākais esot likt viņu mierā un gaidīt, līdz nomāktība pāriet pati no sevis. Taču Sofija raizējās, un viņa ataicināja ievērojamu psihiatru no Šveices. Viņš noteica Annuškai diagnozi - depresija; tomēr deva arī cerības, apgalvojot, ka paciente ir gados jauna, tāpēc daži ārstēšanas kursi varot viņai palīdzēt. Tā jaunais pāris trīs mēnešus nodzīvoja sanatorijā Šveices kalnos, kur Annuška ārstējās. Kad viņi atgriezās mājās, Annuškas veselība šķietami bija uzlabojusies, un viņa ar tādu pašu aizrautību kā agrāk metās dzīves virpulī.

Tagad Miša jau bija kļuvis par rāmu vīru, kam patīk dzīve laukos. Ziemā viņa mīļākā nodarbošanās bija sēdēt pie degoša kamīna “Varišņjā” un lasīt grāmatas par vēsturi vai nodarboties ar sportu, sezonas laikā ar kurtiem doties vilku medībās. Toties Annuškai “Varišņjā” patika vienīgi tad, ja varēja rīkot ekstravagantas viesības un piepildīt muižu ar draugiem no teātra pasaules un dažādiem salašņām, ko viņa satika savos cejojumos pa pasauli. Viņas balles bija ļoti iecienītas, un viņa pati joprojām bija visskaistākā sieviete Sanktpēterburgā. Pamazām laulātā pāra dzīves ceļi sāka vest katru uz savu pusi, un kņazienes rīcība kļuva pavisam neparedzama.

Aleksejs piedzima pēc trim laulībā nodzīvotiem gadiem. Sākumā šķita, ka Annuška ir pilnīgi pārvērtusies - viņa dievināja dēliņu, visur ņēma līdzi un lepojās ar viņu katrā izdevīgā brīdī. Bet pēc dažiem mēnešiem viņa atgriezās pie vecā dzīves ritma. Ksenija nāca pasaulē vēl trīs gadus vēlāk, kad Miša izmisīgi nopūlējās, lai atgrieztu sievu atpakaļ viņa dzīvē, taču Annuška kļuva arvien dīvaināka un dīvaināka, drīz vien par kņazienes uzvedību sāka izplatīties tenkas. Paklīda valodas, ka Annuška zaudējusi piesardzību, ka flirts pāraug mīlas dēkās. Baumām plešoties plašumā, jau lika minēti noteikti vārdi. Bet skaistuma dēļ Annuškai piedeva itin visu, neviens neiebilda pret viņas neprātīgo rīcību. Runāja, ka visā Sanktpēterburgā neatrastos neviens vīrietis, kas nebūtu Annuškā samīlējies. Izņemot viņas vīru.

Tomēr Miša joprojām rūpējās par sievu; viņš sargāja An-nušku kā trauslu porcelāna lelli, kas var kuru katru mirkli sašķīst sīkās druskās, tāpēc ka viņš saprata - ne jau pēc savas gribas viņa bija tāda. Nabaga Annuška nespēja valdīt pār savām jūtām un rīcību, viņa bija kā salmiņš, kas lidoja, kur vien vējš papūta. Bet, kad uznāca dziļās depresijas lēkmes, viņa allaž atgriezās mājās pie Mišas.

- Ak, Misija, - Anna nočukstēja, un Leila mēnesnīcas gaismā redzēja, ka draudzene raud. - Ak, Misija, tagad es saprotu.

Misija pastiepa roku un maigi noglāstīja Annas mīkstos, gaišos matus.

- Man tev vēl kas jāizstāsta, Anna, tagad tu esi pietiekami liela, lai saprastu. - Mirkli viņa vilcinājās, it kā apdomādama, kā to labāk pateikt, tad aši izšāva: - Mēs ar tavu vectēvu mīlējām viens otru.

Annas zilās acis iepletās, Leila saausījusies izslējās taisnāk; šis stāsts jau izklausījās kā no “Tūkstoš un vienas nakts pasakām” -dārgakmeņi, prinči un intrigas... Vai Miša nožņaugs savu untumaino sievu ar zīda auklu, kā tas bija noticis Topkapi pils harēmā?

- Misija! - Tarika balsī ieskanējās brīdinājums, bet viņa smaidīdama papurināja galvu.

- Annai jāzina itin viss, - viņa sacīja. - Viņai uz to ir tiesības. - Un, stāstam turpinoties, Anna saņēma Misijas roku.

- Kaut arī man, kad satiku Mišu, bija tikai sešpadsmit gadu, es viņā iemīlējos no pirmā acu uzmetiena. Lai gan viņš bija ļoti glīts, turklāt augstmanis, bet es jauna un viegli iespaidojama, zināju, ka tā nav tikai aizraušanās. Tas bija kā... kā atgriešanās mājās, kad esi satikusi to, kurš vienīgais no visas pasaules vīriešiem paredzēts tieši tev. Protams, viņš neko neteica - tā neklātos. Bet es zināju, ka arī viņš jūt to pašu, ko es. Nesen bija nomiris mans tēvs, un Miša darīja visu, ko varēja, lai paustu man savu draudzību, lai neļautu man grimt drūmās domās. Annuška bieži devās ceļojumos, un Miša mani veda uz operu un baletu, protams, vienmēr kopā ar citiem cilvēkiem, arī uz ballēm draugu namos. Bez šaubām, viņš man parādīja arī savu mīļo “Varišņju”. Mēs kopā jājām pa muižas laukiem, iegriezāmies skolā un slimnīcā, viesojāmies pie zemniekiem viņu mājās, izdzērām pa glāzei tējas un apraudzījām jaundzimušos bērnus vai kādreiz pat nesen atskrējušu teliņu. Es redzēju, ka muižas ļaudis mīlēja savu kungu, to es spriedu pēc tā, kā viņi skatījās Mišā un kādu cieņu izrādīja. Tur nebija nedz lišķības, nedz verdziskas padevības, tāpēc ka bcit-juška nolaidies līdz viņu līmenim. Miša sarunājās ar šiem ļaudīm kā ar līdzīgiem, kā cilvēkiem, kuriem ir tādas pašas tiesības kā viņam, un zemnieki savukārt paļāvās uz kņazu. Ciema bērni metās viņam pretī, zēni sacentās, kurš vedīs pie pavadas viņa zirgu, meitenes dancoja apkārt, plandīdamas savus kuplos, izšūtos brunčus un piesizdamas kājas koši sarkanos filca zābaciņos. Toreiz viņi bija tik laimīgi, tik mīļi...

Misija nopūtās, un Annas pirksti ciešāk saspieda viņas roku.

- Mēs ar Mišu satuvinājāmies, jūs jau saprotat, ka tā bija dvēseļu radniecība. Mēs nekad nerunājām par “mīlestību”. Tas ir, līdz manai septiņpadsmitajai dzimšanas dienai, kad viņš man uzdāvināja dārgakmeņiem rotātu piespraudi Ivanovu ģerboņa formā, noskūpstīja mani un atzinās mīlestībā. Kā lai izstāstu to, kā jutos viņa rokās? Varu tikai pateikt, ka zināju - tur ir mana īstā vieta. Viņš sacīja, ka neesot gribējis to teikt, jo esot precējies, bez tam es esot vēl ļoti jauniņa, bet, ja es dotos projām, viņa dzīve zaudētu jēgu.

Krievijai karā ar Vāciju klājās slikti. Miša bija kavalērijas virsnieks, tāpēc bieži tika aizsaukts uz fronti, bet Annuška uzturējās pie draugiem; viņa vairāk laika pavadīja svešu ļaužu mājās nekā savējās. Es katru dienu rakstīju Mišām vēstules, šad tad saņēmu arī atbildes, īsas, ātrumā uzrakstītas zīmītes, kurās bija teikts, ka viņš ir vesels, ka viņam trūkst bērnu, “Varišņjas” un manis, vienmēr viņš parakstījās ar vārdiem: “Mīlu, Miša.”

Sanktpēterburgā es biju viena pati, tikai kopā ar bērniem un kalpotājiem. Tagad jau es, protams, pazinu daudzus jaunus cilvēkus, bet bez Mišas es nejutos viņiem piederīga, turklāt man nebija noskaņojuma iet uz ballēm, kad frontē gāja bojā spēkpilni vīrieši. Kādu dienu ar Alekseju devos pastaigāties. Sanktpēter-burga, līdzīgi Venēcijai, ir celta upes grīvā, kur neskaitāmi tiltiņi savieno salas, un todien mēs aizgājām uz Novoje Derevnja salu, kurā dzīvoja čigāni, - Aleksejs šo vietu bija īpaši iemīļojis un es arī. Tur dzīvoja visas ievērojamākās čigānu ģimenes, pirms daudziem gadiem kāds no kņazes Sofijas senčiem bija apprecējis čigānu meiteni no Siškinu tabora. Viņi bija izskatīgi gara auguma cilvēki ar tumšām, zibošām acīm. Visi vīrieši lepojās ar kuplām ūsām, un meiteņu garos, tumšos, sprogainos matus sedza košu krāsu lakati un ausīs šūpojās lieli zelta riņķi. Vīri mēdza spēlēt balalaikas, ģitāras un dziedāt, meičas, sparīgi piesizdamas kājas, dejoja; kuplajos svārkos ar platām, koši sarkanām jostām ap slaidajiem vidukļiem viņas izskatījās ļoti skaistas. Mēs mēdzām iemest pa monētai tamburīnā, ko skatītājiem pienesa melnīgsnēja, jauna čigāniete ar pašapzinīgu skatienu.

Aleksejs bija glīts bērns, viņa gaišmatainā galviņa izcēlās melnīgsnējo čigānu pulkā, viņi, bez šaubām, zināja, kas zēns tāds ir, tāpēc allaž rosījās ap viņu, aicināja iekšā mājās, cienāja ar sīrupsaldiem dzērieniem, mazām kūciņām, svaigu maizi un savu gardo ievārījumu. Bet todien kāda pavecāka čigāniete no Masaļ-sku tabora pamāja man, lai atstāju Alekseju viņas meitas uzraudzībā un ieeju pie viņas viena pati. Mazliet tā kā nobijos, tomēr sekoju viņai.

Telpā valdīja tumsa, gaismu meta tikai neliela, ar sarkanu abažūru apēnota lampiņa, vidū stāvēja apaļš, ar sarkanu galdautu apklāts galds un divi krēsli. Čigāniete pamāja, lai apsēžos. Viņa noņēma no plaukta kristāla lodi. Atceros, ka es smaidīju, domādama, ka viņa vēlas nopelnīt kādu lieku rubli, izliekoties, ka pareģo man nākotni.

Lampas gaisma apspīdēja pavecās sievas seju, kad viņa, abās rokās satvērusi lodi, cieši ieskatījās tās dzīlēs. Es klusēdama vēroju. Pēc grumbu izvagotās sejas spriedu, ka zīlniecei varētu būt jau pāri septiņdesmit, taču sirmumu melnajos matos neredzēju. Viņai bija skaistas rokas, ar slaidiem pirkstiem un nospodrinātiem nagiem. Kad viņa beidzot pacēla acis uz mani, tās bija stindzinošas kā divi bezdibeņi, un jutu, ka pakļaujos viņas varai. Čigānietei runājot, es liecos tuvāk, nespēdama novērst acu.

“Tu esi piedzīvojusi bēdas,” viņa man stāstīja, “un tev nav neviena tuvinieka, tomēr tevi apņem mīlestība.” Biju ārkārtīgi pārsteigta par to, ko dzirdēju. Es zināju, ka krievu sievietes, kuras bija kā neprātīgas uz visādām noslēpumainām izdarībām, ticēja čigānu pareģojumiem, bet es aizvien izturējos pret tiem visai skeptiski. Uzskatīju to par interesantu spēli, naudas pelnīšanas veidu.

“Mīlestība tev laimi nenesīs,” viņa pateica un apklusa. Tad ātri turpināja: “Tu esi pārāk jauna, tev jāatgriežas dzimtenē, tu nedrīksti palikt šeit." Čigāniete nolaida skatienu un atkal pievērsās kristāla lodei, es domāju, ko gan viņa spēj tur ieraudzīt. “Tu dzīvē piedzīvosi gan mīlestību, gan izmisumu, un laime nepavisam neatrodas tur, kur tu domā. Mīlestība ieņems galveno vietu tavā dzīvē, un tās dēļ tu uzņemsies smagu pienākumu.” Viņa tā savādi manī palūkojās un piebilda: “Pienākumu, kas varbūt ietekmēs pasaules vēstures gaitu. ”

Pats par sevi saprotams, ka jutos ieintriģēta, gribēju uzzināt ko vairāk, bet pēkšņi viņa pastūma lodi projām no sevis, aizgāja līdz durvīm un pacēla aizkaru, lai es varētu iziet ārā. Izņēmu no somiņas naudu un sniedzu zīlniecei, bet viņa paslēpa rokas aiz muguras un noraidoši purināja galvu. “Lai Dievs tevi sargā, ma-ļeņkajal” Tas bija viss, ko viņa vēl pateica.

Nepagāja ilgs laiks, un čigānietes pareģojumi sāka piepildīties. Situācija Krievijā kļuva arvien sliktāka un sliktāka. Ar karošanu viss gāja greizi, galvenokārt tāpēc, ka cars pats gribēja vadīt armiju, pilsētās sākās streiki un nemieri. Notikumi risinājās ļoti strauji, un boļševiki pakāpeniski pārņēma varu savās rokās. Daudzi cilvēki, kamēr tas bija iespējams, bēga uz ārzemēm, bet citi, arī Miša, gribēja palikt un aizstāvēt savas intereses.

Miša uzticējās saviem ļaudīm - un kāpēc gan ne? Viņš bija rūpējies par tiem labāk nekā viens otrs tēvs. Diemžēl viņa uzticība tika pievilta, zemnieki noticēja boļševiku solījumiem dot bagātību un katram zemniekam zemi, tagad, kad mēs jājām cauri ciemam, sievietes īgnām sejām dzina iekšā mājās savus bērnus, bet vīri vairījās skatīties kņazam acīs.

Cits pēc cita nozuda kalpotāji. Varēja just, ka Ivanoviem draud briesmas. Miša centās pierunāt mani braukt projām, bet es to nespēju. Pienāca mana astoņpadsmitā dzimšanas diena, An-nušku atkal bija pārmākusi depresija, un viņa pavadīja šo dienu gultā. Mēs ar Sofiju un Mišu ieturējām vakariņas kopā ar tantēm un māsīcām. Tikko bijām uz manu veselību iedzēruši pa glāzei šampanieša, kad pie durvīm atskanēja spēcīga dauzīšanās.

Bija ieradies kāds draugs, ārsts no trīsdesmit verstu attālās kaimiņu pilsētas; viņš bija ieradies, lai brīdinātu Mišu, ka cilvēki pulcējas, viņi ir agresīvi noskaņoti, lai mēs bēgot, kamēr tas vēl iespējams. Gatavojoties bēgšanai, viss tika apgriezts kājām gaisā. Vecie ļaudis atteicās doties projām, un Miša viņiem pievienojās. Viņš apsolīja, ka pēc dažām dienām atbraukšot pie mums uz Krimu. Kad mēs devāmies projām. Miša man teica: “Misija, parūpējies par maniem bērniem.” Es ieskatījos viņam acīs un redzēju, ko tās pauda. Beigās viņš vēl pateica: “Es mīlu tevi,” - un noskūpstīja mani.

Ilgi valdīja klusums, Leila ar aizturētu elpu gaidīja, ko vēl Misija teiks.

- Es viņu nekad vairs neredzēju. - Misijas balss iedrebējās, kad viņa piebilda: - Pārējo jūs zināt. Annušku nogalināja mežā, kad mēs bēgām, un Alekseju arī. Tariks Kazaņs mums ar Sofiju un Kseniju palīdzēja aizbēgt uz Ameriku.

Mēness jau bija augstu pakāpies debesīs un lēja pār terasi dīvainu, baltu gaismu, bet Leila skatījās uz Misiju un Annu. Anna piekļāva pie vaiga Misijas roku, un Leila redzēja, ka meitene raud.

- Mēs ar Mišu nebijām mīļākie, - Misija klusiņām sacīja. - Es biju jauna un nevainīga, bet Miša bija džentlmenis.

- Ak, Misija, - Anna čukstēja, - lūdzu, piedod, man nevajadzēja tev neko jautāt. Tomēr es priecājos, ka visu zinu. Tagad es daudz ko saprotu.

- Tas labi, dušečka, - Misija noteica. - Tas bija jau sen, mēs ar tavu vecvecmāmiņu nolēmām pagātni atstāt pagātnē un raudzīties tikai nākotnē. Un arī tev jādara tāpat.

- Es to apsolu, - Anna svinīgi apņēmās. Bet jau tobrīd Leila nodomāja, vai Šādu solījumu maz iespējams izpildīt.

Tomēr likās, ka Anna to varējusi. Gadiem ilgi viņa tikpat kā nepieminēja šos senos notikumus, tad pēkšņi kādu dienu atnāca pie Leilas un paziņoja, ka viņai nepieciešama nauda. Steidzīgi.

- Palūdz vectēvam, - Leila tūlīt ieteica. - Ja tas tiešām tik steidzami, viņš iedos visu, ko tev vajadzēs.

Bet Anna atteicās. Viņa sacīja, ka Tariks jau goda parādu nolīdzinājis un tagad naudu sagādāt esot Annas pienākums. Tad viņa izstāstīja Leilai par dārglietām.

Annas mutē viss izklausījās pavisam vienkārši, kad ari briljantu izdevās pārdot pavisam gludi, viņas uzdrīkstējās iet vēl tālāk. Leilai bija itin labi patikusi kurjera loma, slepus staigāt pa Bangkoku ar tumšām brillēm uz acīm un kārtot darījumus ar noslēpumaino Ebisa kungu. Tagad viņa saprata, ka tas bijis visvieglākais. Grūtākais vēl tikai nāks - viņai vienai pašai būs jāstājas dusmīgā pašā Kazaņa priekšā.

14

Diseldorfa

Mežainās ainavas galvenā dominante bija Arnhaltu savrupmāja, kas no pakalna virsotnes kā milzu mauzolejs slējās pāri kokiem. Namu bija uzcēlis Ferdija vecvecvectēvs par godu sev un panākumu vilnim, kas 1825. gadā viņu no mātes mazās audumu bodītes uznesa bagātības kalngalos un padarīja par vienu no jaunajiem tēraudrūpniecības magnātiem Vācijā.

Līdz tam laikam, kad Ferdinands Arnhalts bija uzkrājis mantu un ieguvis titulu, viņam jau bija apnicis noņemties ar lētiem nieciņiem. Māju viņš cēla tādu, kurā varētu dzīvot vēl daudzas paaudzes. Ēka bija būvēta no pamatīga, pelēka akmens ar tornīšiem, robotiem mūriem, gotiskajiem arkveida logiem, kolonnām rotātiem lieveņiem, to no visām pusēm ieskāva franču stila dārzi, kuriem, jāsaka gan, trūka īsti franciska šarma, un simtiem akru parka un meža. Iekšpusē telpu sienas sedza dārgas koksnes paneļi; tur bija marmora grīdas, oniksa kamīni, karaļa Džcimsa I laika stila lokveida kāpnes, kas bija atgādātas šurp no kādas angļu muižas, un augsti vitrāžu logi, kuri neļāva brīvi ieplūst gaismai, tāpēc istabās valdīja drūma gaisotne kā baznīcā.

Ferdijs Arnhalts sēdēja ozolkoka paneļiem izliktajā kabinetā, kas bija piederējis viņa vecvectēvam, vectēvam un tēvam, tajā pašā bordokrāsas ādas grozāmkrēslā, kurā bija sēdējuši viņi, pie tā paša masīvā rakstāmgalda, pie kā reiz bija strādājuši viņi. Viņam priekšā uz tumša samta spilventiņa gulēja smaragds. Par to, ka tas varētu nebūt Ivanovu smaragds, viņam nebija ne mazāko šaubu, fakts, ka dārgakmens sadalīts un ka viņš par to samaksājis krietnu summu naudas, baronu itin nemaz neuztrauca. Patiesību sakot, viņš varēja triumfēt - vai tad viņš nebija norāvis šo akmentiņu saviem sāncenšiem no pašas degunpriekšas? Un viņi nebija vis ar pliku roku ņemami. Bet Ferdijam raizes darīja kas cits - ne tas, ka viņš bija kļuvis par deviņiem miljoniem nabagāks, bet gan tas, ka “dāmas” personība joprojām palika noslēpums. Izsoles rīkotāji apgalvoja, ka šo sievieti nepazīstot, bet Šveices banka šādas ziņas izpaust atteicās.

Iečīkstējās krēsla metāla viras, kad Ferdijs to atbīdīja; viņš sev pieteica, ka par šo nekārtību nekavējoties jāpaziņo namzinim. Arnhaltu saimniecībā vienmēr viss ritēja raiti kā pulksteņa mehānismā, un viņš jau nu neļaus kārtības normām kristies. Ferdijs vēl labi atcerējās, kā viņa vecvecmāmiņa bija atlaidusi sulaini tikai tāpēc, ka viņš pietiekami ātri neatvēra durvis, kad piebrauca viņas mašīna. Tas, ka šis vīrs pie Arnhaltiem bija nostrādājis divdesmit gadu un slimoja ar artrītu, vecvecmāmiņas sirdi nebija mīkstinājis ne mazākajā mērā. “Man nepieciešama pati labākā apkalpošana,” viņa tikai atcirtusi, kad tēvs žēlojies, ka viņam sulainis patīkot un viņš esot pie šā kalpotāja pieradis. “Ja viņš vairs nav pats labākais, tad viņam jāpazūd.” Tā arī notika, viņa vietā nāca sulaiņi cits pēc cita, bet neviens no viņiem nespēja izpildīt Ferdija vecvecmāmiņas tirāniskās prasības, nedz arī sasniegt vecā sulaiņa prasmes līmeni.

Tā Ferdijs jau agrā bērnībā bija apguvis nepieciešamās mācības, un pat šodien, kad labus kalpotājus atrast kļuva arvien grūtāk, nebija iedomājams, ka viņš ļautu paslīdēt garām nesodītām tādām lietām kā neatbilstošs galda klājums, nodevīga putekļu kārtiņa uz gleznas rāmja augšējās malas vai čīkstošas krēsla atsperes. Viņš lieliski zināja, ka nav nekāds iemīļotais saimnieks nedz mājas kalpotāju vidū, nedz piecu Arnhaltu milzīgo mašīnbūves, metāla konstrukciju rūpnīcu, metāllietuvju, kausēšanas fabriku vai biroja darbinieku vidū. Ferdijs zināja arī to, ko viņi aiz muguras runāja: “Tēva tērauda mugurkauls un vecvecmāmiņas dzelzs dūre.” Un tā bija tiesa, viņš tiešām līdzinājās savam tēvam - tādas pašas gaiši zilas acis, blondi, no platās pieres atsukāti mati, ērgļa deguns, stūrains zods un tas pats slaidais, rūpīgi trenētais augums.

Ferdija sieva pārmeta viņam, ka viņš ir cietsirdīgs. Āriete pēc tautības bija francūziete, kad abi iepazinās, viņa bija vieglprātīga un skaista kā glīta lellīte. Viņas acis līdzinājās melnām podziņām, galvu apņēma tumšu, sprogainu matu mākonis, viņai bija lielas krūtis un ļoti tievs viduklis. Protams, tik bagātiem jaunekļiem kā Ferdijs Arnhalts nekad netrūka sieviešu, un viņš vienmēr sev par pavadoni varēja atrast žilbinošu skaistuli, taču izveicīgā Āriete apbūra stīvo vācieti ar savu parīzietes šarmu, viņš nepaguva ne attapties, kad jau bija Ārietes vīrs. Pārāk vēlu Ferdijs saprata, ka viņa apprecējusies naudas dēļ, bet tad sieva jau bija stāvoklī un viņš nemūžam nešķirtos no sava bērna mātes. Tas, ka piedzima meitene, sākumā radīja Ferdijā lielu vilšanos, bet pamazām viņš meitu iemīlēja. Mazajā apvienojās mātes skaistums un Arnhaltu dzelzs griba. Viņas fotogrāfija joprojām ieņēma goda vietu uz Ferdija rakstāmgalda, kaut arī pašas meitenes nu jau desmit gadus nebija, četrpadsmit gadu vecumā viņa gāja bojā nelaimes gadījumā ar zirgu. Laiks pamazām sadziedēja brūces, bet nespēja dzēst zaudējuma rūgtumu.

Pēc meitas nāves Ferdijs nolēma, ka nav izdevīgi šķirties no Ārietes, jo viņa lieti noderēja kā nodrošinājums pret citām viltīgām sievietēm, kas alka pēc viņa naudas. Pats par sevi saprotams, ja rastos tāda vajadzība vai vēlēšanās, viņš, ne mirkli nekavējoties, sievu pamestu. Bet pagaidām viņš ļāva Ārietei dzīvot lielā greznībā Monako dzīvoklī.

Ferdijs pāri istabai aizgāja pie gleznas, kas bija piekārta virs kamīna. Mājai, kur valdīja tāda bagātība un spožums un kuru pildīja nenovērtējami mākslas darbi, šāda glezna bija absolūta niecība - viduvēji uzgleznota meža ainiņa, ko parakstījis nezināms mākslinieks. Šo gleznu te bija pakāris Ferdija vecvectēvs, lai noslēptu sienā iebūvēto seifu, tādu lētu bildīti viņš izmantoja tāpēc, ka uzskatīja - ja tur piekārs kādu nenovērtējami dārgu šedevru, to varbūt gribēs nozagt, tādējādi laupītājiem pavērsies ceļš uz lielākām vērtībām, kas slēpās aiz tās.

Nospiedis slepenu pogu, Ferdijs pagaidīja, kamēr glezna lēnām paslīd uz vienu pusi, tad uzgrieza ciparu kombināciju un atvēra seifa durvis. Parastus zagļus ugunsdrošā skapja saturs neinteresētu, tas saistītu tikai viņa ienaidnieku uzmanību. Seifs bija pieblīvēts ar dažādiem papīriem un dokumentiem. Ferdijs izvilka brūnu aploksni un aiznesa to pie galda. Ilgi viņš sēdēja, pētīdams no aploksnes izņemtās fotogrāfijas.

Pirmajā attēlā varēja redzēt Ferdija vectēvu viņa otro kāzu dienā. Toreiz viņam bija piecdesmit divi gadi, un viņš izskatījās tāpat kā visi Arnhaltu vīrieši - garš, kalsns, stalts pelēkajos vizītsvārkos, cieši pie krūtīm piespiedis zīda cilindru. Līgava bija jauna un ļoti skaista, viņas sejā maigi atspoguļojās mīlestība, atlasa un mežģīņu tērpa trēns stiepās vairāku jardu garumā. Otrā fotogrāfijā bija uzņemta tā pati sieviete, bet šoreiz sēžam uz krēsla. Viņa bija pacēlusi roku, lai apņemtu smaidošu, gaišmatainu meitenīti, kas stāvēja, atspiedusies pret sievietes plecu. Trešā fotogrāfija bija izbalējusi un apbružāta no biežas skatīšanās. Tā atainoja kņazieni Annušku Ivanovu slavenajā diadēmā ar smaragdu.

Nezin kuro reizi Ferdijs, skrupulozi pētīdams ik sīkāko sejas vaibstu, salīdzināja gaišmataino meiteni ar Annušku. Līdzība nebija noliedzama.

Pabīdījis fotogrāfijas malā, Ferdijs izņēma no aploksnes dokumentus. Tie bija vairāki nomas līgumi, kuru termiņi jau bija notecējuši. Vienošanās ar Krievijas Padomju Sociālistisko Republiku, sākot no 1920. gada, deva Arnhaltu kompānijai tiesības izdarīt izrakumus Radžastānā, zemē, kas agrāk bijusi Ivanovu ģimenes īpašums. Šajā apgabalā atradās volframa ieguves vietas, šis minerāls bija ārkārtīgi nepieciešams tērauda rūdīšanai, un bez tā Arnhaltu fabrikas nespētu darboties. Vairāk nekā septiņdesmit gadus Arnhalti izkrāpa padomju valstij milzīgas bagātības, labi zinot, ka viņu īpašumtiesības patiesībā nemaz nav likumīgas. Pašlaik kara rūpniecībai, kas apguva jaunas ieroču sistēmas, raktuves kļuva arvien vērtīgākas, un Arnhalts vairs ilgāk nevarēja paļauties uz nejaušību. Ferdijs bija nolēmis, ka šoreiz viņš panāks, lai iegulas oficiāli pārietu viņa īpašumā. To jau pirms daudziem gadiem bija mēģinājis izdarīt vectēvs. Bet tagad Ferdiju nekas neapturēs.

Nepacietīgi viņš pameta skatienu pulkstenī. Bez vienas minūtes trīs. Pēc sešdesmit sekundēm vīrs, kura zvanu viņš gaidīja, jau būs nokavējis. Atgrūdis atpakaļ krēslu, Ferdijs soļoja pa atturīgi iekārtoto istabu, skaitīdams sekundes, tad minūtes. Piecas pāri trim telefons iezvanījās.

- Jūs esat nokavējis, - Ferdijs nikni iešņāca klausulē. Mirkli viņš klusēja, tad sacīja: - Ļoti atvainojos, gaidīju piezvanām citu cilvēku. - Ar pildspalvu viņš nepacietīgi kaut ko kricelēja uz piezīmju burtnīcas virsējās lapas, viņš bija uzzīmējis Ivanovu diadēmu un smaragdu, kas gulēja viņam priekšā uz galda.

- Amerikas televīzija? Kāpēc Amerikas televīzija vēlas mani intervēt? Vispārēja interese, jūs sakāt? Hmm... pasaules lielāko rūpnieku portretu sērija? Un ar ko es runāju? - Ferdijs nometa pildspalvu, un viņa balsī ieskanējās piesardzīgāks tonis. - Ziniet, Rīzas jaunkundz, neesmu pārliecināts, ka man atradīsies brīvs brīdis... Skaidrs, varbūt jūs varat man rīt piezvanīt? Jā, uz biroju.

Domīgs viņš nolika klausuli. Džīnija Rīza bija tā jaunā amerikāniete, kas stāstīja Amerikas televīzijā par izsoli Zenēvā. Vai tā varētu būt tikai sagadīšanās, ka žurnāliste zvana tieši viņam! Vai arī viņai nācis ausīs, ka viņš nopircis smaragdu? Ja viņa to zina, tad kā tikusi pie šādas informācijas? Markheims jau nu viņai to neteica. Ferdijs joprojām lauzīja galvu par sarunu ar Džīni-ju Rīzu, kad atkal spalgi iezvanījās telefons.

Tas beidzot bija gaidītais zvans no ziņu pienesēja Šveices bankā.

- Jā! - Arnhalts atsaucās. Brīdi viņš klausījās, tad klusi sacīja: - Skaidrs. Jūs nokavējāties, - viņš asi piebilda. - Lai tas neatkārtotos.

Nolicis klausuli, Ferdijs sēdēja lielajā ādas krēslā un domāja. Viņš zināja atbildi mīklai, ko visa pasaule nespēja atrisināt, bet nez kāpēc šī apziņa viņu neapmierināja. Kontaktpersona viņam nupat bija paziņojusi, ka smaragdu pārdevusi Kazaņu Kravas kuģu rēdereja, kas reģistrēta Stambulā.

Džīnija sēdēja taksometrā un visu brauciena laiku prātoja, kāpēc viņa to dara. Lai palīdzētu dzimtenei - un izpatiktu savai godkārei. Bet varbūt ari Valentīna Solovska skaisto, pelēko acu dēļ? Lai nu kā, atpakaļceļa vairs nebija: Ferdijs Arnhalts viņu gaidīja, aiz koku galotnēm jau varēja saskatīt Arnhaltu nama robotos mūrus.

Gara, taisna, grantēta piebraucamā ceļa galā negaidot iznira māja, kas drūmi slējās aiz vairākām kastīšu veidā apcirpta dzīvžoga rindām, kuras stīvās ģeometriskās figūrās ietvēra vēl dažus grantētus laukumus. Vienīgais daudzmaz cilvēciskais akcents visā plānojumā bija cikcakiem izgreznota strūklaka piebraucamā ceļa mestā loka pašā vidū. Apmēram desmit glīti delfīni izšļāca ūdens strūklas, uz lielākās zivs jāteniski sēdēja Neptūns, pacēlis gaisā trijzaru dakšu, it kā dotos zvejot. Kad šoferis atvēra taksometra durvis un Džīnija izkāpa, saltais austrenis nesa viņai virsū ūdens šļakatas. Viņa pateica, lai mašīna pagaida, vīrietis uzmeta viņai apbrīnas pilnu skatienu, tas Džīniju iepriecināja, jo apliecināja, ka viņa izskatās labi. Šai tikšanās reizei viņai bija nepieciešama visa pašapziņa, ko spēja sevī atrast.

Džīnija nepaguva nospiest zvana pogu, kad durvis atvēra sulainis svītrotās biksēs un baltā žaketē, ieveda viņu oficiāla izskata priekštelpā un lūdza pagaidīt. Kvadrātveida telpa bija gandrīz tikpat augsta, cik plata, visas sienas klāja zīmējumi un fotogrāfijas par Arnhaltu fabriku vēsturi, sākot no mazītiņas metāllietu-ves pie Esenes līdz milzīgajiem mašīnbūves uzņēmumiem, par kādiem tie bija izauguši šodien. Biezs tumšas plūmju krāsas paklājs bija pieskaņots tādas pašas krāsas brokāta aizkariem pie augstajiem gotiskā stila logiem. Džīnija uzmetās uz pašas maliņas vienam no masīvajiem, kokgrebumiem rotātajiem ozolkoka krēsliem, kas stāvēja rindā gar sienu, un nodomāja, ka šeit izskatās tāpat kā Parka avēnijas zobārsta uzgaidāmajā telpā, nav pat spoguļa, kur apmeklētājs varētu pārbaudīt, vai mati nav izspūruši, pirms tiek aicināts pie “visuvarenā”. Viņa nopriecājās,

ka uzvilkusi klasisku bēškrāsas “Armcini” kostīmu. Tagad, kad gaišie mati bija saņemti uz pakauša, viņa izskatījās gana profesionāla, lai spriestu par lielo biznesu, un mazu, mazu drusciņu arī šarmanta. Džīnija paraustīja plecus - vai tad Kels nebija teicis, ka viņai jāliek lietā itin viss, lai virzītos augšup pa karjeras kāpnēm? Tomēr iekšēji Džīnija drebēja, kad pēc ilgas gaidīšanas atgriezās sulainis un aicināja viņu pie barona.

Džīnija sekoja kalpotājam augšup pa senlaicīgām ozolkoka kāpnēm, garām vairākiem milzīgiem mirušo Arnhaltu portretiem un projām pa tumšu gaiteni. Barona Ferdinanda Arnhalta kabinets bija tikpat drūms kā visa ēka. Viņš sēdēja pie apjomīga rakstāmgalda ar ādas virsmu un steidzīgi kaut ko rakstīja. Namatēvs pacēla skatienu, pamāja, lai žurnāliste apsēžas, un turpināja rakstīšanu.

Ar nopūtu Džīnija atslīga uz krēsla, uz kuru kabineta saimnieks viņai norādīja. Ahā, tātad viņš izvēlējies šādu taktiku?

Ferdijs vēl kādu brīdi turpināja rakstīt. Viņš bija iemācījies ātri novērtēt cilvēkus un paguva nopētīt Džīniju ar pirmo, ašo skatienu. Jauna, ārkārtīgi pievilcīga un satraukta. Tomēr arī ļoti apņēmīga, citādi viņa te nesēdētu.

- Tātad, Rīzas jaunkundz, - viņš beidzot teica un atnāca rakstāmgaldam šajā pusē, lai sarokotos ar Džīniju. - Priecājos ar jums iepazīties, kaut arī īsti nezinu, kāpēc mēs tiekamies.

Džīnija parakņājās somiņā un izņēma kādus dokumentus.

- Mana darba apliecība. - Viņa smaidīdama sniedza to Fer-dijam. - Lai jūs būtu drošs, ka esmu tā, par ko uzdodos. Un fakss no manas redakcijas, kas apstiprina manu uzdevumu jūs intervēt. Tagad man vajadzīga tikai jūsu piekrišana, baron Arnhalt.

Viņš atspiedās pret rakstāmgalda stūri un klusēdams ar savām gaiši zilajām prūša acīm pētīja viešņu, un Džīnijas smaids kļuva platāks.

- Protams, šo pārraidi redzēs ne tikai Amerikā, - viņa steidzīgi turpināja. - Šādam dzīvesstāstam netrūks plaša skatītāju loka arī Eiropā. Galu galā, baron, ļaudis runā, ka jūs esot viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē un viens no interesantākajiem.

Mans priekšlikums būtu sākt no paša sākuma, varbūt apstaigāsim māju, kamēr jūs man pastāstīsiet dzimtas vēsturi. Un tad īss jūsu tēraudlietuvju un biroju apmeklējums. Pieminēšu, ka mēs ceram uz intervijām arī ar tādiem vīriem kā Anjelli, Getijs, Vest-minsteras hercogs: tie ir cilvēki, kuru ģimenes iedibinājušas dinastijas un kuri paaudžu gaitā veidotos uzņēmumus padarījuši varenākus un ienesīgākus.

Džīnija bažīgi pavērās caur skropstām augšup uz Arnhaltu, sniedzot viņam sarakstu ar minētajiem vārdiem. Uzķersies vai ne?

Pēkšņi Arnhalta sejā atplauka smaids. Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš sacīja:

- Jāatzīst, jūtos glaimots, ka esmu iekļauts tik elitārā sarakstā, kā arī par jūsu apgalvojumu, ka televīzijas skatītājus varētu interesēt kaut kas tik ikdienišķs kā mana persona.

Džīnija atvieglota pasmaidīja pretī.

- Baidos, ka nevarēšu jums piekrist, baron. Esmu jau mazliet papētījusi jūsu ģimenes un uzņēmuma vēsturi. Man abi šie temati šķiet ļoti aizraujoši, un es nešaubos, ka tāpat domās arī skatītāji. Jūsu vecvecvectēvs, uzņēmuma dibinātājs, piemēram, noteikti bijis ļoti dinamiska rakstura.

- Pirmais Ferdinands Arnhalts. Esmu viņa vārdabrālis, - barons apcerīgi iesāka stāstīt. - Jā, domāju, ka ikviens no Arnhaltu dzimtas vīriešiem savā veidā atstājis pēdas vēsturē. Bet šajos demokrātijas laikos mēs, protams, nedrīkstam aizmirst arī Arnhaltu sievietes. Kaut vai to veco dāmu, kurai piederēja audumu veikaliņš un kuras dēls dibināja mūsu uzņēmumu.Viņa bija neizglītota, trūcīga atraitne, bet tikai viņas stiprā griba un saprāts aizvadīja dēlu lidz panākumiem. Visu pieredzi, ko viņa bija guvusi, darbojoties savā mazajā bodītē, viņa pārvērta lielākos mērogos, un Ferdinands Arnhalts to realizēja. Viņa pat bija tā, kas uzstāja, ka jādzīvo netālu no fabrikas. Apgalvojusi, ja varot redzēt, kā kausējamie katli izvemj liesmas, tad zinot, ka Arnhaltu uzņēmums ir drošībā. Tikai lielā vecumā, kad dēls jau bija uzcēlis šo namu, viņa piekrita mainīt dzīvesvietu. Šķiet, nākamo paaudžu vīri ņēma no viņas priekšzīmi, visi par sievām izvēlējās stipra rak-stūra sievietes. Mana vecvecmāmiņa, kas mani audzināja pēc manas mātes nāves, kad es vēl biju pavisam mazs, noteikti interesēs jūsu skatītājus. - Barons norādīja uz gleznu virs rakstāmgalda. Tajā Sārdžents pilnā augumā bija attēlojis slaidu sievieti gaišā atlasa vakartērpā ar sārtām rozēm tumšajos matos. Viņas sejas vaibsti bija simetriski un kopējais veidols romantisks, bet gaišās acis no audekla raudzījās augstprātīgi, it kā viņai pozēšana un mākslinieks jau būtu apnicis un viņai būtu svarīgākas lietas darāmas. Valdonīga - tāds bija pirmais vārds, kas iešāvās Džīnijai prātā.

- Manuprāt, viņa bija visstiprākā no Arnhaltu sievietēm. Viņa izrīkoja visus, ar ko vien saskārās, - kalpotājus, strādniekus, fabriku pārraugus un direktorus. Arī manu tēvu līdz pat viņa nāvei, pēc tam viņa pilnīgi noslēdzās no sabiedrības un visu dzīvi veltīja tikai man.

Džīnija izbrīnījusies vērās stāstītājā. Tādu intīmu atklātību nu gan viņa nebija gaidījusi, katrā ziņā ne tik ātri.

- Visu, ko zinu, es iemācījos no viņas, - Arnhalts klusi sacīja. - Viņa kļuva par manu tēvu un māti, par darījumu konsultanti un tiesnesi.

- Tiesnesi?

Barons par atbildi tikai paraustīja plecus un mainīja sarunas tematu.

- Vai atbraucāt uz Eiropu tikai tādēļ, lai intervētu mani, Rīzas jaunkundz? Vai arī jums bija vēl kāds uzdevums?

Džīnija pietvīka. Viņš ļoti veiksmīgi pieķēra žurnālisti brīdī, kad viņa bija zaudējusi piesardzību.

- Es... patiesību sakot, bija gan vēl viens uzdevums. Ierados, lai rakstītu par dārglietu izsoli. To, kas notika Ženēvā, un par visām muļķīgajām tenkām, kas apvij to krievu ģimeni. Ivanovus.

Arnhalts nicīgi savieba lūpas.

- Neviens taču neņem nopietni šo veco pasaciņu.

- Patiesībā ņem gan. Un ļaudis runā, ka jūs pats, baron, varētu būt tas cilvēks, kurš nopircis smaragdu.

Ar aizturētu elpu Džīnija gaidīja, kamēr Arnhalts izslējās un atkal aizgāja aiz rakstāmgalda. Tad viņš ieslīga apdilušajā ādas krēslā un salika sev priekšā uz galda rokas. Bāli zilo acu skatiens bija kļuvis ledains. Skatoties intervētājā, viņš jautāja:

- Vai tas ir īstais iemesls, kāpēc šodien esat ieradusies šeit? Lai uzdotu smieklīgus jautājumus par lietām, kas man absolūti vienaldzīgas?

Džīnija noliedzoši papurināja galvu un steidzās paskaidrot:

- Saprotiet, par to jau arī visi lauza galvu, baron. Es gribēju teikt - kādēļ jums būtu jāpērk šis smaragds? Tikai tādā gadījumā, ja jūs kolekcionējat retus dārgakmeņus.

- Smaragdi mani neinteresē, Rīzas jaunkundz, - viņš skarbi atteica, - tāpat arī briljanti vai rubīni. Es nodarbojos ar tēraudu.

Viņš nospieda pogu, lai ataicinātu sulaini, aizgāja līdz durvīm un tās plaši atvēra.

Džīnija dusmīgi iekoda lūpā. Intervija beigusies; viņa to bija izjaukusi. Tomēr savādi - kāpēc viņš tik ļoti saniknojās? Ja vien viņš patiešām nav nopircis smaragdu un tagad dusmojas, ka tas kļuvis zināms.

Piecēlusies viņa uzmeta ziņkāru skatienu rakstāmgaldam. Baronam Arnhaltam piemita niķis, runājot pa telefonu, švīkāt papīru, piezīmju burtnīcas augšējo lappusi klāja sīki zīmējumi. Džīnija būtu ar mieru derēt, ka to vidū bija arī Ivanovu smaragds un diadēma. Tīšuprāt nometusi zemē somiņu, Džīnija pieliecās, lai to paceltu, un ieskatījās kricelējumos ciešāk. Jā, diadēma tur tiešām bija. Ja tikai viņa varētu dabūt rokā to lapiņu! Ar acs kaktiņu viņa manīja nepacietību Arnhalta skatienā un saprata, ka tas nav iespējams. Pacēlusi somiņu, viņa devās uz durvīm un atvainojās.

- Piedodiet, baron, ja es jūs satraucu, - viņa klusu sacīja. - Tās taču tikai muļķīgas tenkas. Ar manu projektu tām tik tiešām nav nekāda sakara. Es to pieminēju tāpēc, ka jūs vaicājāt, kāpēc esmu ieradusies Eiropā.

Arnhalts strupi pamāja ar galvu un pastiepa roku. Tā bija tikpat ledaina kā acis, kad viņš teica:

- Uz redzēšanos, Rīzas jaunkundz!

Viņa jau bija nogājusi labu gabalu pa gaiteni, kad izdzirdēja saucam savu vārdu. Pārsteigta viņa pagriezās.

- Rīzas jaunkundz, - nama saimnieks sacīja. - Es jums paziņošu savu lēmumu par interviju. Varbūt tā tomēr varētu iznākt interesanta.

Divdesmit jūdžu garajā atceļā uz Diseldorfu Džīnija prātoja par Arnhalta pēdējiem teikumiem, ko viņš ar to gribējis sacīt. Vai viņš patiesi gribēja, lai viņu intervē? Un vai tie zīmējumi bloknotā varētu liecināt, ka barons tiešām nopircis smaragdu? Bet Arnhalts bija mīkla, lai arī ko viņš būtu izdarījis, viņš to neteiks. Taču, izdzirdot Džīnijas jautājumu, viņš neapšaubāmi bija sadusmojies. Džīnija saprata, ka Valentīns Solovskis dusmas neuzskatīs par pietiekami pārliecinošu pierādījumu; vajadzēs ķerties pie viņu plāna otrās daļas.

Džīnija vēlreiz pārdomāja visus norādījumus. Vēlāk, kad būs beigusies darbadiena, viņai jāiet uz Markheima biroju Frīdrih-štrāsē. Solovskis bija pastāstījis, ka Markheimam ir klienti no visas pasaules, tāpēc, ņemot vērā dažādās laika joslas, viņš darbā paliekot vēlu, lai varētu kārtot darījumus pa telefonu. Džīnijai vajadzēja juvelierim pateikt, ka viņa zina par Markheima starpnieka lomu, un kā Savienoto Valstu televīzijas žurnālistei jāpiedāvā viņam kukulis, apsolot klusēt, jāpanāk, lai viņš atklāj, kā uzdevumā rīkojies.

Iedomājoties kukuļa apmērus, Džīnija juta pakrūtē sažņaudzamies kamolu. Miljons dolāru. Nu labi, runā, ka visi televīzijas žurnālisti esot neizdevušies aktieri. Jā, nez vai Matas Hari lomu būs grūti nospēlēt? Tomēr sirds dziļumos viņa vēlējās, lai arī Kels zinātu par šo uzdevumu. Atgriezusies viesnīcā, Džīnija piezvanīja uz Varendera istabu, bet uzzināja, ka viņš jau aizbraucis. Atstājis viņai zīmīti ar lūgumu piezvanīt viņam uz Vašingtonu. Satraukta Džīnija nopūtās. Kels atradās Vašingtonā, tas bija pārāk tālu, lai varētu rēķināties ar viņa palīdzību, tātad viņai jārīkojas vienai. Nogaidījusi līdz pusseptiņiem, Džīnija ar taksometru aizbrauca uz Frīdrihštrāsi.

Markheima birojs atradās lielas, mūsdienīgas ēkas desmitajā stāvā. No divām ielām varēja iekļūt ārkārtīgi plašā marmora foajē. Vestibilā rindojās veikaliņi un bija ieejas četros liftos. Kaut ari jau bija pavēls, krietni daudz cilvēku staigāja pa vestibilu, kad Džīnija nospieda lifta pogu. No kabīnes iznāca divi lietišķa izskata vīri, un viņa savukārt iegāja iekšā. Lifta kabīnei lēnām ceļoties uz augšu, Džīnija saraustīja žaketi un nervozi pārlaida roku matiem.

Desmitajā stāvā bija tikai garš, tukšs gaitenis ar biroju telpām abās pusēs. Markheima kabinets atradās attālākajā galā. Džīnija piespieda zvana pogu un cieši raudzījās durvju actiņā, gaidīdama, ka ieraudzīs tajā Markheima aci, bet neviens nenāca atvērt. Viņa vēlreiz piespieda pogu, dzirdēja, kā zvans iekšpusē noskan, tomēr vēl aizvien nekas nenotika.

“Sasodīts,” viņa grūtsirdīgi novilka un pagriezās, lai dotos prom, “tajā vienīgajā reizē, kad atnāku pie viņa ciemos, kunga nav.” Tas nozīmēja, ka viņa nevarēs šovakar sēsties lidmašīnā, kas deviņos izlido uz Parīzi, bet vēl viena nakts būs jāpavada Di-seldorfā un rīt jāmēģina atkal. Tad Džīnijai iešāvās prātā, ka Markheims varbūt runā pa telefonu un nevar atvērt durvis...

Džīnija pagriezās atpakaļ, vēlreiz piezvanīja un, nesagaidījusi atbildi, nospieda durvju rokturi. Dīvaini, bet durvis nebija aizslēgtas. Viņa ātri iegāja iekšā un tās aizvēra.

- Markheima kungs! - Džīnija uzsauca, ziņkāri veroties apkārt. Mazā priekštelpa bija gaumīgi iekārtota ar dažiem lieliskiem antīkiem nieciņiem un vērtīgām gleznām, bet citādi arī nevarēja būt. Galu galā tas taču bija Markheima bizness. Visas spuldzes dega, un uz maza galdiņa pie gaiša brokāta dīvāna stāvēja divas tasītes ar kafiju. Džīnija tās izpētīja - kafija vēl bija silta, tātad Markheimam vajadzēja būt tepat. Varbūt uz brīdi kur izskrējis.

Durvis uz kabinetu stāvēja mazā spraudziņā. Džīnija, skaļi saucot juveliera vārdu, vēra tās vaļā. Telpā dega gaisma, un Markheims sēdēja pie rakstāmgalda grozāmkrēslā, pagriezies mazliet iesānis. Juzdamās vainīga, it kā viņa būtu pieķerta kādā pārkāpumā, Džīnija ievilka elpu.

- Ak, piedodiet, - viņa pietvīkusi atvainojās, - es nezināju... - Markheims nekustējās, un Džīnija satraukta ieskatījās ciešāk. - Markheima kungs? - Džīnijas balss iedrebējās, kad viņa gāja apkārt rakstāmgaldam un skatījās nekustīgajā vīrietī. Džīnija ielūkojās Markheima stingajās acīs - viņš neko neredzēja, jo pašā pieres vidū melnēja mazs, apaļš caurumiņš. Markheims neapšaubāmi bija miris.

Džīniju sagrāba panika. Viņa tūlīt kliegs, ģībs, vems, viņa atradās vienā istabā ar līķi. Ar noslepkavotu cilvēku.

Apslāpēti iekliegusies, Džīnija apcirtās, pārbijusies, ka tūlīt nonāks aci pret aci ar slepkavu, bet telpa bija tukša. Viņa vēlreiz paskatījās uz Markheimu. Nekādas netīrības nebija, tievā asiņu tērcīte, kas stiepās no viena mutes kaktiņa, jau bija sarecējusi. Nākamais panikas vilnis iznesa Džīniju no kabineta un cauri priekštelpai ārā gaitenī. Smagi elsdama, viņa noskatīja kluso, tukšo koridoru. Tas bija zaudējis savu nekaitīgumu un pēkšņi likās bīstams kā mīnu lauks. Ja nu slepkava redzējis viņu ejam iekšā? Ja nu viņš gaida aiz vienām no šīm slēgtajām durvīm? Lai uzbruktu, lai nogalinātu tāpat kā Markheimu. Džīnija izmisīgi pūlējās atcerēties, ko bija mācījusies pašaizsardzības nodarbībās, kamēr paniskās bailes viņu strauji dzina uz priekšu, uz liftu. Ar dūri uzsitusi pa pogu, viņa bailēs mīņājās, līdz beidzot atvērās kabīnes durvis.

Liftā stāvēja divas sievietes, viņas savādi noskatījās Džīni-jā, kas lēkšus bija ielēkusi iekšā un neatlaida pirkstu no pirmā stāva pogas, līdz kabīne sāka slīdēt lejup. Tiklīdz durvis atvērās, viņa izskrēja cauri marmora foajē, izmetās ļaužu pārpilnajā ielā un saraustīti ar muti tvēra auksto gaisu, gaidīdama, līdz ceļgali mitēsies drebēt.

Tad viņa nogāja divus kvartālus, cenšoties saņemt sevi rokās, un tikai pēc tam apturēja garāmbraucošu taksometru.

Tikusi viesnīcā, Džīnija aši sameta mantas čemodānā, ataicināja nesēju, atgriezās vestibilā un izrakstījās. Pusstundas laikā viņa jau brauca uz lidostu, tur taisnā ceļā devās uz bāru, pasūtīja krietnu porciju konjaka un lēni malkoja, vērodama, kā aizrit minūtes, līdz pusdeviņos varēja sēsties lidmašīnā. Bet tikai tad, kad lidmašīna pacēlās gaisā, Džīnija atkal jutās drošībā. Viņa lidoja uz Parīzi pie Valentīna.

15

Parīze

Kā jau parasti, Parīzes lidostā valdīja burzma, ko radīja biznesmeņi raižpilnām sejām un jaunu slēpotāju grupiņas. Valentīns kavējās. Viņš piereģistrējās uz “British Airways” Londonas reisu pirmajā klasē. Rokā nesdams tikai portfeli, viņš steigšus devās uz izeju. Ar acs kaktiņu Valentīns manīja, ka piecdesmit jardu attālumā viņam seko divi vīri. Ģērbušies melnos mēteļos, ar diplomātportfeļiem rokā, bet Valentīna acīs viņi tik ļoti izdalījās no pūļa, it kā pie viņu zvērādas cepurēm mirdzētu VDK emblēmas.

Kad Valentīns bija apsēdies viņam paredzētajā vietā, pienāca stjuarte un piedāvājās paņemt pasažiera mēteli, taču viņš noraidoši papurināja galvu. Toties viņš neatteicās no "International Herald Tribune" un lūkojās uz aizmuguri, kad aizkars, kas atdalīja abus salonus, pēkšņi pašķīrās un VDK aģents kažokādas cepurē ātri noskatīja pasažierus. Satiekoties ar Valentīna acīm, viņš vienaldzīgi raudzījās pretim, tad paklausīgi aizgāja atpakaļ uz otro klasi, jo stjuarte pārmetoši nošūpoja galvu.

Valentīns uzmanīgi vēroja iekāpjam pēdējos pasažierus. Izdzirdējis mikrofonā atskanam kapteiņa balsi: “Komanda, aizvērt durvis!” - viņš pielēca kājās, paķēra portfeli un devās uz lidmašīnas priekšgalu.

- Atvainojiet, - ar vainas pieskaņu balsī viņš vērsās pie stjuartes, - bet esmu pārdomājis. Steidzamas darīšanas...

Pēc mirkļa viņš jau soļoja pa tuneli no BA Londonas reisa uz “Air France” stendu. Tikko bija sākusies pasažieru uz-

ņemšana lidmašīnā uz Parīzi. Valentīns pār plecu paskatījās uz izeju; pūlis bija izklīdis, un VDK vīrus nekur nemanīja. Viņš pasmaidīja, iedomājies, kādas sejas sekotāji rādīs, kad Hitrovā veltīgi gaidīs Valentīnu Solovski.

Viesnīca Senžermēna kvartālā bija maza, ar zināmu aizgājušo laiku Parīzes šarma gaisotni. Dzīvespriecīgās audekla tapetes gadu gaitā balojot bija ieguvušas gaiši sārtu, izplūdušu rakstu, istabā atradās veclaicīga divguļamā franču gulta, kas amerikāņiem allaž likās pārāk maza. Toties veļa bija nevainojami tīra, uz tualetes galdiņa vāzē stāvēja ziedu pušķis, un pa logu varēja redzēt jauku iekšējo pagalmiņu.

Dvielī slaucīdams matus, Valentīns iznāca no dušas. Viņš paņēma rokaspulksteni un pārbaudīja laiku. Astoņi vakarā. No Džīnijas nekādas ziņas nebija pienākušas, tātad viņai vajadzētu būt lidmašīnā, kas izlido deviņos. Ja vien viņa, protams, nav pārdomājusi. Bet diezin vai. Džīnija Rīza zināja, ko grib, un bija apņēmusies to dabūt, kaut arī tas prasītu mazliet papildu pūļu. Turklāt Valentīnam nez kāpēc bija tāda nojauta, ka vēlme satikties ir abpusēja. Tas nebija labi, tas bija neprāts, tomēr fakts paliek fakts -viņš nevarēja vien sagaidīt, kad ieraudzīs amerikānieti.

Valentīns ātri apģērbās džinsos un bēškrāsas kašmira svīterī bez apkakles, tad atgūlās gultā un, rokas aiz pakauša aizlicis, domāja. Pirms aizbraukšanas no Maskavas viņš rūpīgi bija visu izpētījis, apņēmies uzzināt pēdējos sīkumus par Ivanoviem un raktuvēm. Kad Džīnija izstāstīja par Markheimu un Diseldorfu, Valentīnam nebija grūti sareizināt divi ar divi - Arnhalti ilgus gadus šīs raktuves bija nomājuši no Krievijas. Tagad viņš zināja, ka spēlē iesaistījusies trešā persona. Ferdijs Arnhalts.

Valentīns sev teica, ka Džīnija šajā operācijā uzņēmusies labprātīga upura lomu. Žurnāliste gribēja uztaisīt raidījumu, bet viņam vajadzēja informāciju. Skaidrs, ka viņa gribēja zināt, kāpēc krievi meklē “dāmu”, tāpēc viņš bija pastāstījis par naudu.

- Jums jāsaprot, - viņš skarbā balsī toreiz bija sacījis, - ka pēc revolūcijas Krievija konfiscēja visus naudas uzkrājumus un īpašumus. Tāds jēdziens kā “privātīpašums” vairs nepastāvēja: viss piederēja tautai. Mēs uzskatām, ka bankā krājas krievu, nevis Ivanovu nauda. Diemžēl bankas atsakās pieņemt mūsu prasību. Viņi naudu izmaksās tikai tad, ja saņems notāra apstiprinātu Ivanova mantinieka, ja tāds vēl eksistē, parakstītu lūgumu. Dabiski, mēs esam ļoti ieinteresēti atrast “dāmu” un ceram viņu pārliecināt, ka viņas pienākums ir palīdzēt krieviem kā saviem tautiešiem un atdot naudu Padomju Savienībai. - Valentīns paraustīja plecus. - Galu galā tieši to, gan mazākā mērā, darīja viņas sencis - kņazs.

- Un ja nu viņa atsakās? - Džīnija bija gribējusi zināt.

- Tad mēs meklēsim taisnību starptautiskajā tiesā.

- Jūs taču... es gribēju teikt, “dāmai” nekādas briesmas nedraudēs?

Valentīns bija pasmējies.

- Kopš revolūcijas pagājis daudz gadu. Mēs neesam mežoņi. Esam tādi paši civilizēti vīrieši un sievietes kā jūs. Mēs pat negribam paņemt to naudu, ko viņa ieguvusi, pārdodot smaragdu. Mūsu vienīgā prasība, lai šī “dāma” atdod Krievijai to, kas tai ar pilnām tiesībām pienākas.

Uzklausījusi Valentīna izklāstīto uzdevumu, Džīnija atvieglota bija nopūtusies. Tad viņa bija atzvilusi viesnīcas "Beuu Ri-vage” gaiši svītrotajā dīvāniņā un domājusi.

Valentīns klusēdams bija vērojis jaunās sievietes ovālo seju ar gludo ādu, plato pieri, raižpilnās, zilās acis un maigo lūpu līniju, kuras skaistums iznīcināja pašas pieņemto profesionālo stingrību, kas gluži kā mētelis apsedza Džīnijas patieso jūtīgumu. Viņa bija ģērbusies vienkāršā, melnā kleitā, gaišie mati lampas gaismā mirdzēja, un Valentīnam šķita, ka tik jauku sievieti viņš vēl nekad nav sastapis.

Džīnija bija ievērojusi vīrieša acīs viņa domu atspoguļojumu un zināja, ko tas nozīmē.

- Labi, - viņa klusi piekrita. - Es to izdarīšu, Valentīn. -Tad viņi sāka pārspriest darījumu un norunāja šovakar satikties Parīzē.

Nospiedis slēdzi, Valentīns atvilka aizkarus un lūkojās ārā pagalmā, pirms tam automātiski pārbaudījis pretējos logus. Visi aizkari bija ciet, un mazos, kailos kociņus sedza plāna sniega kārtiņa. Viņš jutās puslīdz drošs, ka ticis vaļā no VDK vīriem, tomēr nedrīkstēja par zemu novērtēt viņu attapību, ar viņiem nekad neko nevarēja zināt. Valentīns iedomājās par tēvu, kurš atradās Maskavā. Jā, viņš bija noraizējies.

Valentīns tūkstošiem reižu domās bija pārcilājis tēva stāstu, viņš nemaz nešaubījās, ka tas atbilst patiesībai. Tomēr, lai arī cik stipri Valentīns pūlējās, viņš nespēja sevi iztēloties kā kņaza Mihaila Ivanova mazdēlu. Valentīna vectēvs bija zemnieks Grigo-rijs Solovskis, vīrs, kurš bija zēnu mīlējis un saņēmis pretī tādu mīlestību, kādu var sniegt tikai paša miesa un asinis. Šķita netaisni, ka pagātne atgriezusies, lai vajātu Valentīna tēvu. Jāņem taču vērā, ka notikumu risināšanās brīdī Aleksejs bija tikai mazs, bezpalīdzīgs bērns. Viņa vienīgais noziegums ir tas, ka viņam gadījies piedzimt bagātā aristokrātu ģimenē.

“Es neļaušu tēvam par to ciest,” Valentīns nez kuro reizi klusībā atkārtoja. “Nedrīkstu ļaut viņu atklāt. Ne tikai manis, bet arī Grigorija dēļ. Visa mūsu ģimene kritīs nežēlastībā. Kāpēc Boriss to neredz?” Nelaime tā, ka Valentīns nezina, kādu spēli Boriss nolēmis spēlēt. Vai tiešām viņš plāno iegāzt Valentīna tēvu? Bet varbūt ar Ivanovu dārgumu atgūšanu Krievijai viņš vienīgi vēlas pacelties slavas augstumos un izpelnīties kapavietu pie Kremļa sienas Sarkanajā laukumā? Valentīns labi zināja, ka tēvoča rīcība ir neprognozējama, turklāt viņš ir cilvēks, kas nepazīst žēlastību, un, kā jau tēvs bija teicis, nekas viņu nenovērsīs no nospraustā mērķa.

- Un mani arī ne, - Valentīns drūmi nozvērējās.

Pulkstenis jau rādīja vienpadsmito stundu, kad beidzot iezvanījās telefons. Džīnijas balss viegli drebēja. Viņa zvanīja no vestibila, un Valentīns teica, lai viņa tūlīt brauc augšā.

Viņš uzreiz saprata, ka kaut kas atgadījies. Džīnijas seja bija balta kā krīts, paplašinātās zīlītes acis vērta tumšas. Valentīns kā sargājot apņēma Džīniju ap pleciem.

- Kas noticis, ma[eņkajal - viņš jautāja.

♦

Sākumā Džīnija drebēja tik loti, ka nespēja parunāt, tad ceļojuma laikā nomāktās bailes un emocijas izlauzās uz āru un viņa sāka raudāt.

Valentīns palīdzēja Džīnijai atbrīvoties no mēteļa un apsēdināja viņu uz gultas. Tad, novilcis viņas elegantos, brūnos kovboju zābakus, sāka strauji masēt nosalušās pēdas. Pēc tam Valentīns pie mazā bāra ielēja glāzē konjaku un stāvēja blakus, kamēr Džīnija pa malciņam glāzi iztukšoja.

Vēl aizvien asaru pilnām acīm Džīnija palūkojās augšup uz Valentīnu.

- Pie visa vainīgs Markheims, - viņa tik tikko dzirdami nočukstēja, - viņš... viņš ir miris. Nošauts... noslepkavots...

Valentīns arī apsēdās uz gultas malas.

- Kur? Kur tu viņu, Džīnija, atradi?

- Viņa kabinetā. Es tur aizgāju... pēc tikšanās ar Arnhaltu... devos turp, lai piedāvātu kukuli, kā tu liki. Tikai... tikai... Ak, Valentīn! - Džīnija raudādama ieslīga viņam rokās. - Kāds viņu bija nogalinājis īsi pirms manas ierašanās. Pagājušas noteikti bija tikai dažas minūtes! Uz galda stāvēja kafija - vēl silta...

Valentīns satraukts jautāja:

- Vai kāds redzēja, ka tu ieej birojā? Vai arī promejot?

- Liftā uz leju brauca divas sievietes. Nedomāju, ka viņas būtu ko pamanījušas. Vienīgi to, ka es ļoti steidzos.

Džīnija, klusi šņukstēdama, piekļāva seju Valentīnam pie krūtīm, un viņš nopūties apskāva savu darījumu partneri. Kas novācis Markheimu? Un kāpēc? Vai nu Markheims par naudu izstāstījis, kurš nopircis smaragdu, un likvidēts tādēļ, lai viņš šo noslēpumu neatklātu vēl kādam, vai arī pircējs uzskatījis juvelieri par vāju ķēdes posmu un pats viņu nogalinājis.

- Džīnija, - Valentīns mierīgi vaicāja, - kā gāja pie Ferdija Arnhalta? Vai viņš nopircis smaragdu?

Džīnija izslējās, slaucīdama acis ar Valentīna iedoto papīra kabatlakatiņu.

- Apgalvot es to nevaru. Bet viņš neapšaubāmi par šo lietu kaut ko zina, jo, kad ieminējos par dārgakmeni, viņš kļuva ļoti agresīvs. Faktiski, izsvieda mani pa durvīm. Teica, ka smaragdi un rubīni viņu neinteresējot. - Viņa atkal pavērās Valentīnam sejā. Konjaks bija ielējis mazliet siltuma Džīnijai dzīslās. Kopā ar Valentīnu viņa jutās arī drošāk. - Arnhalts, runājot pa telefonu, zīmējis savā bloknotā. Tas stāvēja turpat blakus tālrunim. Valentīn, viņš bija uzzīmējis smaragda un Ivanovu diadēmu.

-Tu esi lieliska, - Valentīns paslavēja Džīniju un atkal apsēdās viņai blakus. - Man ļoti žēl, ka ar Markheimu iznāca tā nelāgi. Tici man, Džīnija, es nebūtu tevi tur sūtījis, ja kaut pieļautu varasdarbu iespējamību.

Viņa pamāja ar galvu. Valentīna noslēpumainās, tumši pelēkās acis, kas liecināja par slepenām zināšanām, šķita pievelkam Džīniju. Viņa nespēja novērsties. Acu skatiena vilināta, viņa piekļāvās vīrietim.

- Vai tu man, Džīnija, ticēsi, ja teikšu, ka ilgojos pēc tevis? -viņš jautāja, saņemdams meitenes rokas.

Viņa atkal palocīja galvu.

Valentīns pievilka Džīniju tuvāk, viņas lūpas pavērās, kad Valentīns viņu skūpstīja; viņa pirksti jau atradās Džīnijas matos, glāstīja tos, tad noslīdēja zemāk un maigi masēja no sasprindzinājuma sāpošo muguru. Drīz vien mīlas skaujas lika aizmirst gan Markheimu un Arnhaltu, gan Krieviju un Ameriku.

Krietni vēlāk Džīnija saritinājusies gulēja blakus aizmigušajam Valentīnam, juzdama uz vaiga viņa elpu un drošību viņa roku skāvienā un cenzdamās atcerēties, ko dzirdējusi par mīlestību no pirmā skatiena. Cilvēki mēdza teikt, ka tas esot iespējams, varbūt arī viņa tam noticēs.

16

Stambula

Ataturka lidostā Leilu gaidīja mašīna.

- Esiet sveicināta mājās, Leilas jaunkundzi - Šoferis priecīgi uzsmaidīja atbraucējai. - Jūs gaida pašā Kazaņs. Man dots rīkojums vest jūs taisnā ceļā uz Kazaņu vali.

Leila pasmaidīja, nodomādama, cik tas raksturīgi Mihailam Kazaņam, - viņš pat nepieļauj citu iespēju, ka mazmeita varētu viņam nepaklausīt uz vārda un neatlidot ar pirmo reisu uz Stambulu. Un viņam, protams, taisnība. Tomēr rīkojums vest viņu uz yali Leilu izbrīnīja - pēdējā laikā to izmantoja vairāk kā vasarnīcu. Gan Mihails, gan Ahmets Jenikojā, stāvu kalnu virsotnē, bija uzcēluši sev plašas, modernas mājas, pa kuru dubultaugstajiem logiem pavērās elpu aizraujošs skats uz Bosforu. Acīmredzot viņu saruna būs ārkārtīgi nopietna, jo Mihails uzskatīja, ka visās mājās, izņemot yali, sienām ir ausis.

Likās, ka šis brauciens ilgs bezgalīgi, Leilas vēders satraukumā rāvās čokurā, kamēr šoferis gausi vadīja mašīnu cauri ierastajiem satiksmes sastrēgumiem Eminonā, pāri Galatas tiltam, kas savienoja veco un jauno pilsētu, tad ar turkiem raksturīgo neprātīgo ātrumu taucās gar Bosfora krastu uz Jenikoju.

Bija saulaina, vēsa diena, bet Leila, neko nemanīdama sev apkārt, vērās saulstaru vizmā ūdeni. Viņi ātri pabrauca garām Be-bekai, kur viņa bija gājusi skolā, garām senajam Rumelihisara cietoksnim, tad cauri Emirganai, kur uz stāvas kraujas atradās skaistais Emirganas parks.

Istinjc bija novākti vecie, neglītie doki, atstājot tīru, skaistu līča piekrasti. Bija palikusi tikai pavisam maza ostiņa ar dažiem kuģiem, kurus pašlaik remontēja sausajos dokos. Dziļūdens piestātnē bija pietauvojies gigantisks - kā vesela viesnīca - sarkans tankkuģis ar Krievijas sirpja un āmura zīmi uz dūmeņa. Garāmbraucot Leila domīgi uz to noraudzījās. Milzīgā virsbūve kuģa priekšgalā likās draudīga, izskatījās, ka šis kuģis kuru katru mirkli var apgāzties “uz deguna”, bet Leila labi zināja, ka tilpnes noteikti uzņēmušas ārkārtīgi lielu smagumu, vismaz pusi miljona tonnu naftas. Tas bija nesalīdzināmi vairāk nekā jebkurā no viņas tēva kuģiem, jo Ahmets allaž raizējās par iespējamām ekoloģiskām problēmām, tāpēc viņam labāk patika, lai viss būtu drošs.

Mašīna paslīdēja garām klusajam, drūmajam milzenim, pagriezās ap stūri uz Jenikoju, Bosforā signalizēdami nemierīgi grozījās prāmji ceļā uz Tarabiju. Tad auto strauji iegrieza pa augstiem koka vārtiem Kazaņu yali pagalmā.

Kopš Tarika Kazaņa laikiem nekas nebija mainījies. Vienkāršā, bāli zaļā dēļu fasāde ar balkoniem, kas rotāti ar baltām, kokā grieztām margām - tādi piestāvētu piparkūku mājiņām -, bruģētais pagalms ar ēnainajiem kokiem, Viktorijas laika laternām un tūkstoš gadu vecu kolonnu atlūzām un statujām, kas atgādātas šurp no izrakumiem Anatolijā. Un kontrastējošā greznība mājas iekšpusē - antīki turku tepiķi, zemi, ar zīdu apvilkti dīvāni. Lielā halle ar marmora grīdu un slavenajām, zilajām Iz-miras flīzēm un garo, ziediem pārpilno terasi Bosfora krastā, kur agrāk siltos vasaras vakaros kopā mēdza sanākt visa ģimene. Māja bija pilna ar dārgumiem: antīkiem turku sudraba un misiņa izstrādājumiem, retiem sienu dekoriem no Bursas un seniem Persijus rokrakstu paraugiem. Tur bija porfīra kolonnas un iebūvēti sienu paneļi, apgleznota audekla griesti, kas atgādināja pasakaino Osmaņu brokātu. Leila nekad nespēja pa šīm milzīgajām koka durvīm ieiet, neiedomājoties par vecvectēvu, jo tolaik, kad Ta-riks un HanSu bija veidojuši savai ģimenei māju, viņi radīja arī dzīvu muzeju un paliekošas atmiņas par sevi.

Visi Leilu gaidīja Tarika vecajā kabinetā. Viņas tēvs Ahmets steidzās meitu apskaut un noraizējies lūkojās viņai pār plecu, vai neredzēs Annu.

- Kur viņa ir? - nodārdināja Mihails un kliboja pie mazmeitas, kroplo kāju pievilkdams un spieķi nikni sizdams pret marmora grīdu.

- Ak, vectētiņ, es nezinu! - Leila iesaucās un sāka raudāt.

Viņa atslīga sēdeklī pie lielā pusloka loga, no kura varēja

pārredzēt Bosforu, un, seju ar rokām aizklājusi, rūgti raudāja, bet Mihails, sastindzis kā sālsstabs, viņā nolūkojās.

- Neraudi, Leila, - viņš pikti norūca un apsēdās blakus nelaimīgajai meitenei. - Tavam večukam tikai gadījusies slikta oma. Tu taču zini, ka tas nav nekas briesmīgs, tikai tāds paradums. -Un viņš neveikli noglāstīja Leilas tumšos matus.

- Es jau neraudu tevis dēļ, vectētiņ, - Leila, arvien vēl šņukstēdama, atzinās. - Es raudu Annas dēļ. Mums bija sarunāts tikties. Man līdzi bija viņas biļete, bet viņa neatnāca. Nekādu ziņu arī nav devusi, itin neko, un pēc tā, ko tu pateici, mani pārņēma bailes.

- Es zvanīju viņai gan uz mājām, gan darbu, - Ahmets bažīgi sacīja, - viņa nebija ne vienā vietā, ne otrā. Šķiet, neviens nezina, kur viņa palikusi.

- Ja viņai galvā vēl ir smadzenes, tad kaut kur slēpjas, - Mihails no jauna pacēla balsi, - un, ja viņas smadzenes ir tik gudras, kā vienmēr esmu uzskatījis, tad viņa brauks šurp, cik vien ātri varēs.

Leila nolaida rokas un tad atbīdīja no saraudātās sejas samirkušu matu šķipsnu.

- Nē, tā nebūs, - viņa sacīja. - Viņa baidās atgriezties mājās.

Ahmets nikni palūkojās uz tēvu un izmisumā iesaucās:

- Ko es tev teicu? Tu vienmēr kliedz un auro, nevis uzdod vienkāršus jautājumus...

- Tagad par to nerunāsim! - Mihails atkal iekliedzās. - Paklausīsimies, kāpēc tāda ķeza radusies! Leila, vispirms es gribu dzirdēt, kāpēc Anna pārdeva smaragdu.

- Viņai vajadzēja naudu, ko samaksāt par Misijas pansionātu. Tie rēķini ir šausmīgi. Iekams Anna nepateica, man nebija ne jausmas, ka tādas vietas ir tik dārgas. Bet viņas mīļotajai Misijai vajadzīgs pats, pats labākais.

Mihails atzinīgi pamāja ar galvu.

- Annai taisnība. Bet kāpēc viņai vajadzēja naudu? Kur tad palicis miljons, ko atstāja pašā Tariks?

- Neaizmirsti, ka tad, kad Anna saņēma mantojumu, viņai bija tikai septiņpadsmit gadu. Krietnu summu viņa samaksāja par parādiem un nopirka māju Losandželosā, - Leila stāstīja. - Viņām bija slikti padomdevēji, un pārējais gluži vienkārši izkūpēja neveiksmīgos ieguldījumos. Palika tikai Misijas iztikai, līdz viņa pārvācās dzīvot uz pansionātu. - Leila cieši saspieda vectēva rokas un iesaucās: - Ak, vectēv, vai tad tu nesaproti? Anna kautrējās nākt pie tevis un lūgt naudu. Viņa apgalvoja, ka Kaza-ņi savu goda parādu jau atmaksājuši un tagad atbildība jāuzņemas viņai. Bet viņa nespēja nopelnīt tik daudz, lai uzturētu sevi un samaksātu Misijas rēķinus.

Reiz viņa man piezvanīja un pateica, ka atradusi risinājumu savām problēmām. Anna pastāstīja, ka Misija gadiem ilgi zem gultas glabājusi kartona čemodāniņu. Viņa vienmēr domājusi, ka tur ir Misijas personiskās piemiņas lietiņas - vecas fotogrāfijas, dienasgrāmatas un tamlīdzīgi nieki. Bet, kad Misija pārcēlās uz “Mauriņlejām”, viņa parādīja Annai pasakainās dārglietas, kas it kā esot vērtas miljoniem dolāru, un lika par tām parūpēties. Protams, viņa izstāstīja visus ar tām saistītos notikumus, atgādināja vecos brīdinājumus par Ivanoviem, bet Anna neticēja. Viņa teica, ka kopš revolūcijas pagājis tik ilgs laiks, ka arī Krievija mainījusies -jūs jau zināt, glasnosj, perestroika, un mēs domājām, ka šie notikumi zaudējuši nozīmi. Tomēr nolēmām būt piesardzīgas. Pagājušajā gadā izsolē pārdevām briljantu, un tas aizgāja, ka neviens pat nepamanīja. Smaragds bija tik liels, ka sapratām -tas jāsadala. Anna noskaidroja, kā sauc juvelieri, un es aizvedu smaragdu uz Bangkoku. Žeromam Ebisam.

Ahmets palocīja galvu un teica:

- Es šo vārdu zinu. Parīzē daudzus gadus viņš bija lielā cieņā, izpildīja ne vienu vien Kartjē pasūtījumu, bet vēlāk viņa labā slava zuda. Tu ļoti riskēji, Leila. Viņš varēja akmeni sabojāt. Cik tu viņam samaksāji?

- Es apsolīju desmit procentus. Mēs spriedām, ka smaragds ienesīs kādus divus miljonus, ne vairāk. Anna par darbu aizsūtīja Ebisam divdesmit piecus tūkstošus. Pārējo vajadzēja samaksāt pēc izsoles. - Leila greizi pasmaidīja. - Tagad Ebisa kungs būs stipri bagātāks, nekā viņš cerēja.

- Vai tiešām jūs neaptvērāt, - Ahmets klusi jautāja, - ka tāds nevainojams un tik liela izmēra smaragds ir ārkārtīgs retums? Ka tāds noteikti saistīs lietpratēju uzmanību visā pasaulē? Kartjē noteikti vēl ir oriģinālās skices, kā slīpēt akmeni, arī diadēmas uzmetumi. Katra tā Šķautne ir uzkrītoša. Viņi, ne mirkli nešauboties, pazītu tajā Ivanovu dārgakmeni.

- Mums likās, ka nevienu tas vairs neinteresē... - Leila nopūtās. - Nez kāpēc tas nelikās svarīgi. Un vispār - kāpēc kādam vajadzētu interesēties par Ivanovu smaragdu?

Mihails nervozi soļoja pa kabinetu.

- Nav jau runa tikai par smaragdu, - viņš atbildēja, - bankās vēl guļ Ivanovu miljardi.

- Miljardi? - Leila, no brīnumiem sastingusi, pārprasīja. - Tu gribi teikt, ka tā nav pasaciņa? Tur tiešām ir miljardi? Un tie pieder Annai?

- Protams, tā ir patiesība, - iesaucās Mihails. - Tavs vecvectēvs to zināja. Un Misija arī. - Viņš novaidējās. - Viņa Aza-lijai un Annai par to neko neteica, jo uzskatīja, ka briesmas vēl nav garām. VDK ir laba atmiņa, Leila, viņi neko neaizmirst.

- Tas vēl nav viss, - Ahmets ļoti uzmanīgi piebilda. - Manam spiegam ir lieliski kontakti. Viņš ne tikai sadzina pēdas pircējam, bet noskaidroja arī iemeslus, kāpēc viņš bija gatavs maksāt jebkuru summu, lai tikai dabūtu smaragdu. Un arī to, kāpēc smaragds ir vajadzīgs Krievijai un Amerikai. - Mihails un Leila vaļējām mutēm noklausījās stāstu par volframa iegulām.

Ahmets pabeidza savu sakāmo:

- Krievijai ir īpašumtiesību dokumenti, kuri, kā visiem zināms, nav īsti, bet Amerika neko nevar šajā ziņā iesākt, ja vien neatrod pazudušo Ivanovu. Tas ir, Annu. Ja viņu atradīs krievi, tad Anna kā uz burvja mājienu tiks aizvesta uz Padomju Savienību. Viņi dabūs legāli parakstītus dokumentus, kas viņiem nepieciešami, lai sagrābtu miljardus, un beigās vēl viņiem būs īsta Iva-nova paraksts par vienīgajām tiesībām uz raktuvēm. - Ahmets ar drūmu sejas izteiksmi paraustīja plecus. - Un, protams, par Annu mēs nekad vairs neko nedzirdēsim.

- Mazmeitiņ! - Mihails līdzjūtīgi saņēma Leilas rokas. - Tagad tu zini, kāpēc Annai draud briesmas. Mums jāmēģina viņu atrast un atvest uz Stambulu. Pie mums viņa būs drošībā.

- Jūs abas ar Annu izdarījāt ārkārtīgi nopietnu kļūdu, - Ahmets klusi sacīja. - Acīmredzot Anna vēlējās palikt anonīma, tāpēc tu naudu liki pārskaitīt uz Kazaņu kontu Šveicē.

- Mēs gribējām vēlāk jums to izstāstīt, - Leila taisnojās. - Anna domāja, ka tā būs drošāk. Viņa teica, ka tas ir kodēts konts un neviens nevarēs noskaidrot, kam tas pieder.

- Anna izmantoja kodēto Kazaņu kontu, kurā pirms daudziem gadiem tika ieguldīta viņas nauda. Bet kodēto kontu pavisam drīz nomainīja, un viņa iemaksājusi naudu atvērtajā kontā uz Kazaņu rēderejas vārda. - Ahmets paraustīja plecus. - Pircējam vai kādai citai ieinteresētai personai nebūtu grūti izsekot, kur palicis čeks,yV/ viņš to patiesi gribētu. Mūsdienās vajadzīgs tikai datoru hakers... Un es nemaz nešaubos, ka tagad jau vismaz viens cilvēks, pircējs, uzskata, ka smaragdu pārdevuši Kazaņi. - Viņš atkal paraustīja plecus. - Mums jānogaida, kas notiks.

- Pasaki man, - Mihails strauji iejautājās, - vai Anna jebkad ir minējusi tādu vārdu kā Arnhalts?

- Tu runā par to vācu tērauda karali? - Leila apdomājās. - Jā, šķiet, vienreiz minēja gan. Viņa kaut ko bilda, ka, saiņojot Misijas lietas, esot nejauši uzdūrusies barona Arnhalta attēlam, kas bijis izgriezts no žurnāla. Atceros, viņa vēl brīnījās, ka tas ir savādi, bet Misijai neko nevaicāja. Ja Misija neesot stāstījusi, tad tas vai nu neesot svarīgi, vai arī viņa negribot teikt.

- Mēs esam pārliecināti, - Ahmets, joprojām balsi nepaceļot, sacīja, - ka smaragdu nopircis Ferdijs Arnhalts. Viņam ir lielummānija, tāpat kā viņa tēvam un vectēvam. Viņš ir ieroču rūpniecības karalis, un viņš zina, ja dabūs savās rokās volframa atradnes, tad viņš valdīs pār pasaules aizsardzības sistēmām un bruņošanās rezervēm. Arnhalts var turēt savā varā visu pasauli. Viņš nopirka smaragdu, jo ir pārliecināts, ka tas aizvedīs viņu pie “dāmas”. Tātad pie Annas.

- Bet par miljardiem un svarīgajām raktuvēm mēs neko nezinājām! - Leila izmisusi iesaucās. - Mums pat prātā nenāca, ka Misijas veco laiku nostāsti varētu būt patiesība. Mums likās, ka pagātne ir pagātne un tas viss jau sen pagājis.

- Tā jau arī droši vien notiktu, ja nebūtu atradņu, - Mihails strupi izteica savu spriedumu. - Vēl kas, Leila. Vai Anna zina, kur atrodas raktuvju īpašuma tiesību apstiprinājuma oriģināls? Tāpēc ka tieši to ikviens visā pasaulē grib dabūt savos nagos.

Leilas spožās, zilās acis šausmās iepletās.

- Ak, vectētiņ, - viņa čukstēja, - tagad es atceros. Tas bija čemodānā kopā ar dārglietām. Vienkāršs vecs dokuments, nobrūnējis un apspūrušām malām. Mēs domājām, ka tam nav nekādas vērtības, bet Anna to neizmeta ārā tikai tāpēc, ka uz tā bija kņaza Ivanova paraksts un zīmogs. Viņa teica, ka dokumentu paturēšot, ja nu vajadzēšot pierādīt savu identitāti bankā. Bet par raktuvēm un miljardiem viņa nezināja. Ak, vectētiņ! - Leila ievaimanājās. - Tas dokuments ir Annas rokassomiņā.

17

Maskava

Ģenerālmajors Boriss Solovskis stingi vērās atšifrētajā ziņojumā, kas gulēja viņam priekšā uz rakstāmgalda. To Sergejam sūtīja Valentīns, lapiņā bija ierakstīts tikai pāris rindiņu. Valentīns joprojām neesot atradis neapstrīdamus faktus, kas norādītu uz smaragda jaunā īpašnieka identitāti, noteikti viņš zinot tikai to, ka pircēji nav amerikāņi. Viņam esot vairāki pavedieni. Bet lai Boriss, lūdzams, aizvācot savus špikus, jo kā augstākā ranga diplomāts Valentīns neesot pieradis pie tādām “astēm”. Turklāt viņi esot bijuši tik neveikli un uzkrītoši, ka izcēlušies pūlī kā no maisa izlīdis īlens. Viņš ziņošot atkal pēc pāris dienām.

Boriss dusmās trieca dūri pret galdu. Valentīns pilnīgi atsities tēvā - iedomīgs, gudrs un īsts smukulītis.

VDK vadītājs atspiedās pret krēsla atzveltni, noskūtā galva lampas gaismā blāvi spīdēja, gaļīgā seja saviebās ļaunā grimasē. Dusmās saspringušais žoklis padziļināja rievas, kas no deguna stiepās uz mutes kaktiņiem, izvirzītā piere šķita vēl vairāk noslīgstam pār mazajām, urdīgajām ačelēm.

Viņā nekad nedzisa naids pret audžubrāli. Jau pašā sākumā Boriss saprata, ka Sergejs nav tāds kā viņi - viņš izskatījās citāds, rīkojās citādi, runāja citādi, tas ir, ja viņš vispār to darīja. Tas atradenis Sergejs pat oda citādi.

Tēvs, ievedot Sergeju viņu mājā, bija pateicis, ka zēns revolūcijā esot zaudējis vecākus, ka viņu saucot par Sergeju un ka tagad viņš būšot Solovsku ģimenes loceklis. Boriss atcerējās, kā mātes gaišzilās acis, raugoties uz netīro, pārgurušo puisēnu, žēlumā bija iepletušās. Viņa dedzīgi apskāva jauniegūto dēlu, piespieda pie savām apjomīgajām krūtīm, klusi murminādama mierinājuma vārdus. Todien Borisa sirdi uzliesmoja pirmā spīvas greizsirdības dzirkstelīte, kas, gadiem ritot, pārauga naida ugunskurā, kuram tēvs piemeta pa pagalei ik reizi, kad lepojās ar Sergeja panākumiem.

Kad Borisam bija vienpadsmit, bet Sergejam tikai septiņi gadi, jaunākais brālis guva virsroku itin visās jomās, un nebija šaubu, ka tēvs to lieliski apzinājās. Grigorijs nemaz neslēpa, ka lepojas ar Sergeja sekmēm mācībās. Zēns jau bija “pārlēcis” divām klasēm un mācījās tikai vienu klasi zemāk nekā Boriss. Nevarētu teikt, ka Borisu tēvs atstātu novārtā. Viņš visādi slavēja vecākā dēla čaklumu un centību, bet Borisam, lai nopelnītu kaut cik normālas atzīmes, vajadzēja ieguldīt trīsreiz tik daudz darba kā Sergejam. Nez kā viņam izdevās visu, sākot no jāšanas nodarbībām un beidzot ar mācībām, izdarīt tā, ka tas izskatījās viegli paveicams.

Bet ne jau visu tēvs zināja par jaunāko dēlu. Bija noslēpumi, ko Boriss atklāja tāpēc, ka zēni gulēja vienā istabā un Sergejs miegā dažreiz runāja. Un visdīvainākais bija tas, ka Sergejs runāja svešās valodās. Boriss nesaprata, kas tā ir par valodu, jo viņš nekad nebija dzirdējis kādu runājam citādi kā tikai vietējā krievu valodas dialektā. Bet viņš zināja to, ka agrāk visās turīgu pilsoņu mājās sarunājās franču vai angļu valodā atšķirībā no zemnieku un strādnieku ģimenēm, un viņam radās aizdomas, ka Sergejs nav tas, par ko uzdodas. Boriss bija apņēmies noskaidrot, ko atradenis runā, bet spēja uztvert tikai dažus vārdus - papa, maman, Misija...

Boriss piespieda sevi naktīs palikt nomodā. Viņš klusumā modri klausījās, gaidot, kad Sergejs atkal ko teiks, līdz māte, noraizējusies par tumšajiem lokiem zem dēla acīm un bālo seju, sāka dzirdīt viņu ar pretīgas garšas uzlējumu, ko vārīja no kāda auga lapām. Tādu bija brūvējusi viņas vecmāmiņa, kad māte vēl bija maza meitene.

Kādu dienu viņi visi bija devušies pajādelēt ar'zirgiem -Boriss, tēvs un Sergejs. Tur bija dēļu žogs, kam Boriss vairākas nedēļas trenējās pārlēkt, un katru reizi, mudinot zirgu, viņam vajadzēja saņemt visu savu drosmi. Beidzot viņš bija apguvis šo triku. Zinādams, ka tēvs jāj aiz viņa, Boriss iesita papēdi zirgam sānos, tas sāka auļot un neveikli pārlēca pār žogu; jātniekam seglos noturēties izdevās tikai tāpēc, ka viņš cieši ieķērās zirgam krēpēs. Viņš dzirdēja, ka turpat viņam aiz muguras nodimd pakavi un atskan tēva apbrīnas sauciens, kad Sergejs šim pašam žogam pārlidoja tik graciozi, it kā zirgam būtu izauguši spārni.

Protams, nebija nekādu šaubu, ka Borisa jaunais brālis ir ļoti pieķēries tēvam. Kad vien tēvs bija mājās, Sergejs sekoja viņam kā ēna, līdz Grigorijs smiedamies teica, lai zēns iet un nodarbojas ar savām lietām. Tomēr Sergeja pelēko acu skatiens kavējās pie Grigorija gluži kā kucēnam, kas ar nepacietību gaida, kad saimnieks aicinās pastaigā.

Tajā brīdī Boriss apņēmās, ka atklās kādu dienu Sergeja noslēpumu un parādīs tēvam, ka viņa audžudēls ir krāpnieks un melis. Viņš nozvērējās šo noslēpumu uzzināt, pat ja tas maksātu viņam dzīvību. Vai Sergejam.

Borisa pirksti savilkās dūrēs, atceroties šo apņemšanos. Ja viņam būtu pieticis prāta, tad jau sen būtu Sergeju nogalinājis un pielicis visam punktu. Tagad viņam jācīnās ar diviem - Sergeju un viņa dēlu. Pakampis rokā ziņojumu, Boriss pa sarkano paklāju aizgāja līdz lielajām dubultdurvīm. Ārpusē divi bruņoti sargkareivji, stalti izslējušies, salutēja, un Boriss, nevērīgā atbildes žestā pacēlis roku, aizsoļoja cauri zālēm ar augstajiem griestiem lejup pa marmora kāpnēm, pāri pagalmam uz brāļa kabinetu.

Sergejs jau pa logu redzēja viņu nākam; Borisa rīcība bija viegli atšifrējama. Viņš bija ģērbies paša izfantazētā formastērpā, kas, tāpat kā agrāk vāciešu SS vienībām, bija paredzēts, lai iedvestu pretiniekam mazvērtības sajutu, - militārs frencis ar mirdzošiem zelta uzplečiem, krūtis ar ordeņu lentītēm, kavalērista pieši, kaut arī Boriss šai armijas daļai nebija gājis ne tuvu, gar-stulmaini, spoži zābaki ar paaugstinātiem papēžiem, lai VDK šefa pundura augums izskatītos garāks. Uz kailās galvas, apaļas kā bumba, cieši turējās cepure ar augstu priekšējo daļu un spīdīgu, zeltaini sarkanu kokardi.

Sergejam prātā ienāca Grigorijs, kā gan tik patiesi jaukam cilvēkam varēja piedzimt tāds psihopāts. Viņš atcerējās, kā Grigorijs bija aizvedis viņu pie sevis uz mājām un lepni stādījis ģimenei priekšā kā dēlu. Sākumā zēns bija pārāk satriekts, lai spētu ko pamanīt, bet jaunā māte viņam iepatikās tūlīt - viņa bija sirsnīga, kupla miesās un, darīdama mājas darbus, dziedāja jautras dziesmiņas. Tomēr viņš skumīgi nosprieda, ka šī sieviete itin nemaz neatgādina viņa skaisto, eleganto kņazieni Maman. Viņš vēl aizvien cerēja, ka īstais tēvs palicis dzīvs un kādu dienu viņi atkal satiksies. Varbūt rīt, zēns sākumā cerēja, tad -varbūt nākamnedēļ, varbūt nākamajā mēnesī... bet, kad mēneši nemanot sakrājās un bija pagājis jau gads, šis sapnis pamazām izbalēja.

Jauniegūtais brālis Boriss bija drukns īsa auguma zēns ar mīkstiem, melniem matiem un skarbu skatienu no zemnieku senčiem mantotajās tumšajās acīs. Sergejs zināja, ka visi mirušie dēli bijuši gaišiem matiem kā mātei, un viņam bija jādomā, vai tikai Grigorijs nav paglābis viņu tāpēc, ka viņš līdzinājās viņsaulē aizgājušajiem. Bet jau pirmajos brīžos viņš saprata, ka Boriss viņu ienīst. Sēžot pie tīri noberztā koka galda trīsistabu mājiņā, kas, pēc vietējo ļaužu uzskatiem, bija grezna, bet viņam likās trūcīga un spartiska, Sergejs juta Borisa tumšo acu skatienu urbjamies viņā. Pat kopējās istabas tumsā viņš juta brāļa nelabvēlīgo, ciešo skatienu. Reizēm Sergejam likās, ka viņš sapņo, bet tad, mēnesstaru gaismā uztvēris Borisa acu ļauno mirdzumu, saprata, ka tā nav. Turklāt viņš redzēja tikai vienu sapni - savu māti.

Miegā redzētās ainas nekad nemainījās. Viņa guļ sniegā pie uzbrucēju kājām, un garie, gaišie mati izrisuši ap galvu. Uz vienu garāmslīdošu mirkli viņa skatiens satikās ar mātes zeltaini samtainajām acīm - tad viņas seja sašķīda asiņaini sarkanā plankumā, tik košā, ka dega acis. Skaļi iekliedzies, viņš nokrita ceļos, maigi apsegdams viņas augumu ar tumšajām sabuļādām, tad apgūlās blakus un paslēpa seju mīkstajā zvērādā, ilgi ieelpodams allaž pie pleca piesprausto vijolīšu smaržu, tik ilgi, ka gandrīz noslīka tajā. Tad Sergejs elsodams uztrūkās no miega, nāsis vēl spēcīgi saoda vijolīšu aromātu, un likās, ka viņš atkal ir mājās un māte pienākusi pie gultas, lai ar skūpstu novēlētu labunakti.

Viņš bija iemanījies nekliegt, lai neuzmodinātu Borisu. Sergejs klusi gulēja, mirkdams pagātnes šausmu izdzītajos sviedros, līdz drebuļi pierima, tad viņš uzmanīgi ieslidināja roku gultas maisa salmos. Pirksti satvēra gludu akmeni, un Sergejs atvieglojumā nopūtās, ka tas vēl ir tur. Sniegā bija bagātīgi izšļakstījušās tumši sarkanas asinis, tāpēc neviens nepamanīja blakus kņazienei An-nuškai guļošo rubīna gredzenu. Tas bija viss, kas palicis no pagātnes, un sirds dziļumos Sergejs zināja, ka vairāk nebūs nekad.

Natālija un Grigorijs par sapņiem un gredzenu neko nezināja. Tie, tāpat kā atmiņas, bija Sergeja noslēpumi. Nomodā viņš nekad neļāva sev domāt par pagājušo; kaut arī viņš bija redzējis debesīs oranžo atblāzmu, kas nozīmēja, ka “Varišņja" nodegusi, viņā tomēr mājoja pavisam niecīga cerība, ka Papa varētu būt dzīvs.

Grigorijs zēna acīs bija varonis. Viņš bija izrāvis Sergeju nāvei no žokļiem un atriebis mātes noslepkavošanu. Viņš Grigori-jam bija pateicību parādā par savu dzīvību, un viņš apņēmās, ka vienmēr centīsies savam audžutēvam sagādāt prieku. Viņš vairs nebūs Aleksejs Ivanovs, Viskrievijas kņazs, viņš būs Sergejs Gri-gorjevičs Solovskis un panāks, ka tēvs ar audžudēlu leposies tikpat stipri kā ar savu īsto dēlu. No visas sirds viņš vēlējās izaugt par tādu cilvēku, kādu Grigorijs gribēja viņu redzēt. Taču, lai cik ļoti zēns pūlējās, viņš nespēja aizmirst, kas viņš tāds patiesībā ir, un kļūt par pilnīgi citu cilvēku.

Dažas nedēļas pēc notikuma pie žoga Sergejs jāšus atgriezās no vectēva mājas, kur bija aizsūtīts palīgā ganīt govis. Gar upes malu gāja taciņa, pa kuru viņam parasti patika zirgu palaist aulekšos. Šur tur pie taciņas tuvu pienāca koku skupsnas, zari zemu liecās pāri ceļam, un Sergejam bija iepatikusies rotaļa - jāt pilnos auļos un instinktīvi pieliekties zem nolīkušajiem zariem. Smaidīdams Sergejs ievirzīja zirgu uz celiņa un mudināja ar piešiem to skriet ātrāk. Dzīvnieks priecīgi nosprauslojās, jo arī viņam patika šī spēle. Jātnieks manīja, kā upē atspoguļojas saulesstari un kā vējiņā čabinās bērzu sudrabainās lapas.

Tā viņš arī nekad īsti nenoskaidroja, vai viņš patiešām redzēja priekšā starp kokiem novilkto auklu vai ar nesen attīstījušos intuīciju negaidīti sajuta briesmas. Sergejs dzirdēja zirga baiļpil-no zviedzienu, tam spēji pasitot atpakaļ galvu, tad abi noripoja pa klinšaino krastu un iekrita dziļajā, straujajā upē. Zirgs mežonīgi spārdījās pa ūdeni, cenšoties tikt uz kājām, un purinājās. Ar vienu roku pieturoties pie slidena, liela akmens, Sergejam kaut kā izdevās nepalaist vaļā grožus. Ledainais ūdens griezās vērpetēs, Sergejs dzirdēja, kā dažus jardus tālāk tas ar lielu troksni gāzās lejā no simt pēdu augstuma.

No bailēm un aukstuma drebēdams, Sergejs uzrāpās atkal zirgam mugurā un cauri apsūnojušajiem akmeņiem izvadīja to krasta drošībā.

Brīdi viņš gulēja, pieplacis pie zirga kakla, gaidīdams, kad pāries pirmās izbailes. Tad norāpās no zirga un aizgāja atpakaļ uz vietu, kur, pēc viņa domām, bija redzējis auklu. Tā bija pazudusi. Sergejs rūpīgi nopētīja šo vietu, pamanīdams aizlauztus sīkus zariņus. Pār muguru skrēja šermuļi, jo viņš juta, ka tiek vērots. Bet apkārt valdīja klusums, varēja dzirdēt tikai aizā krītošā ūdens dārdus.

Sergejs domīgs atgriezās pie zirga. Viņš bija audzis “Va-rišņjā” kopā ar zemniekiem; tēvs pret viņiem izturējās kā pret savu ģimeni, un pateicībā par to vīri bija ņēmuši mazo kņazu Alekseju sev līdzi medībās un ļāvuši palīdzēt staļļos, kur iemācīja zēnam vienu otru lietu, piemēram, kā pavisam vienkārši nožņaugt auļojošu jātnieku - vajadzēja tikai kakla augstumā pāri takai pārvilkt cieši nostieptu auklu. Šis triks izdodoties vienmēr, viņi sacīja, smaidīdami par bijīgo izteiksmi bērna sejā.

Lēnām Sergejs jāja atpakaļ uz mājām. Viņš zināja, ka ir tikai viens cilvēks, kurš vēlētos viņu nogalināt.

Tovakar, ēdot vakariņas, Boriss vairījās no audžubrāļa skatiena, bet Sergejs neko neteica. Viņu attiecību modelis bija izveidojies uz visiem laikiem. Visus gadus, skolā, tad universitātē, Sergejam kāpjot pa karjeras kāpnēm politikā, Borisam armijā, viņu konkurences cīņa nemitīgi paasinājās. Un Grigorijs Solovskis tur neko nevarēja līdzēt. Sergejs zināja, ka Boriss viņu toreiz bija gribējis nogalināt un joprojām meklē tādu iespēju. Kā vien mācēdams.

Klauvējiens pie durvīm neatskanēja. VDK priekšnieks gluži vienkārši iesoļoja iekšā.

- Atceries, Boris, - Sergejs rāmā mierā aizrādīja, - mūsu māte mācīja pirms ienākšanas pieklauvēt. Ja nu pie manis notiktu apspriede?

- Bet tās taču nav, - Boriss atcirta un nometa uz galda Valentīna ziņojumu. - Atnācu apvaicāties, varbūt tu zini, ko tas nozīmē. Vai arī tu, tāpat kā mēs, pārējie, neko nezini par Valentīna rīcību?

- Tu? Un nezini? - Sergejs sāka smieties. - Kāda atzīšanās no VDK vadītāja lūpām! Ja nemaldos, tev vajadzētu zināt itin visu.

Boriss ar plaukstām atspiedās pret rakstāmgaldu, tad paliecās uz priekšu - pavisam tuvu Sergeja sejai.

- Nekļūsti nu lecīgs, draudziņ, - viņš nošņāca. - Par tevi un tavu dēlu es zinu visu.

Sergejs dzedri skatījās brāļa acīs.

- Vai tik tu nesāc aizmirst, ka partija paredzēta tautas labklājības celšanai? Vai tu rīkojies valsts interesēs, Boris, vai arī dzenies pēc personīgas atriebības? Man likās, ka tavu vīru uzdevums ir atrast “dāmu”. Un Valentīna uzdevums ir likt lietā savas smadzenes.

Boriss paķēra uz galda guļošo papīra lapu, saņurcīja to mazā bumbiņā un meta uz papīrgrozu. Bet vieglais murskulītis aizlidoja garām mērķim, un Borisa seja lielā niknumā kļuva violeti sarkana.

Sergejs pavisam mierīgi piezīmēja:

- Bumbu spēles tev nekad nav padevušās.

- Kāpēc tavs dēls nenopirka smaragdu? - Boriss turpināja uzbrukumu. - Pie velna, kam viņš ļāva to nocelt? Un kāpēc?

Sergejs paraustīja plecus.

- Tu taču zini spēles noteikumus un pazīsti arī tās dalībniekus. Nav taču grūti uzminēt.

- Valentīns netika sūtīts, lai minētu mīklas. No viņa gaidīja veiksmīgu uzdevuma izpildi. Tagad mēs pat nezinām, kur viņš atrodas.

Nespēdams valdīties, Sergejs atkal iesmējās.

- Labi gan, ka CIP nedzird, ko tu saki, Boris, - viņš teica. - Tev Ženēvā noteikti ir vesels lērums drošībnieku, un tu apgalvo, ka nezinot, kur palicis Valentīns. Tas ir smieklīgi.

Boriss dusmās cirta galdā dūri.

- Nu tad pasaki - kur viņš, sasodīts, ielīdis? Ar tevi viņš noteikti būs sazinājies.

Sergejs lēnām purināja galvu.

- Man nav ne jausmas. Ja viņš būtu man zvanījis, tu taču to zinātu. - Viņš ledaini pavērās Borisā. Tas nebija nekāds noslēpums, ka Sergeja telefona sarunas noklausījās. - Manuprāt, brālīt, mums neatliek nekas cits kā paļauties uz to, ka Valentīns turpina strādāt, kā jau viņš rakstīja savā ziņojumā.

Boriss apcirtās apkārt un izmetās ārā. Sergejs nodomāja, cik smieklīgs šis lielais priekšnieks izskatās augstajos ādas zābakos un militārajā formastērpā, gluži kā maza, drukna marionete, ko aiz aukliņām rausta velns. Krievijai noteikti klātos labāk, ja tās priekšgalā neatrastos tāds vīrs kā Boriss Solovskis, Sergejs zināja arī to, ka ne jau viņš vienīgais tā domā. Arvien plašāk un biežāk paklīda baumas par Borisa privāto dzīvi: cilvēki runāja, ka viņš esot ļaunāks par Beriju. Labāk būtu uzmanījies, kur liek savā picšotajā zābakā ieauto kāju.

Tomēr, durvīm ar blīkšķi aizkrītot, Sergejs noraizējies prātoja, kur gan Valentīns palicis un ko viņš dara. Kāpēc viņam neizdevās dabūt smaragdu un līdz ar to noskaidrot “dāmas” personību? Sergejs to zināja tāpēc, ka ziņojumā nebija vārdu “sveicieni no manis”, tā bija norunātā parole, ka Valentīnam veicies.

18

, Parīze

Džlnija gulēja kā bērnībā - saldi, bez sapņiem un bez bailēm. Uz dažām svētlaimīgām stundām Markheims bija izdzisis no atmiņas, mierpilns siltums strāvoja no blakus guļošā Valentīna skaistā, tvirtā ķermeņa. Kad viņa pamodās, istabā vēl valdīja tumsa, tikai vietā, kur atradās logs, vīdēja gaišāks, pelēks plankums. Džīnija apvēlās uz otriem sāniem un smaidīdama nodomāja, ka tūlīt uz spilvena ieraudzīs aizmigušā Valentīna galvu. Bet viņa tur nebija. Džīnija uzmanīgi pastiepa roku un aizskāra palagu gultas otrā malā. Tas jau bija auksts. Vai Valentīns aizbēdzis tāpēc, ka viņa visu samaitājusi un Markheims nogalināts? Vai viņš baidījās, ka tiks iejaukts nepatīkamajos notikumos? Sirdī iedūra sāpe, apsverot iespēju, ka šis bijis tikai tāds vienas nakts piedzīvojums - valdzinoša amerikāņu žurnāliste, kas spēlējusi spiegu, un krievu diplomāts, kurš bīstas no skandāla. Kad pie durvīm atskanēja klauvējiens, sirds atkal cerībā sāka pukstēt straujāk.

- Bonjour, Mademoiselle, le petit déjeuner.[2]

Džīnija atkal sarāvās zem segas, kad istabā iesteidzās apaļīga apkalpotāja, iededza gaismu un nolika uz galda paplāti ar kafiju un maizītēm. Džīnija nespēja novērst skatienu. Uz paplātes stāvēja tikai viena tasīte.

- Kungs pieteica, lai deviņos jūs pamodinot, - sieviete sacīja, atvelkot aizkarus. Viņa paskatījās pa logu, noklakšķināja mēli un nopūtās. - Atkal debesis samākušās. - No jauna pagriezusies pret Džīniju, apkalpotāja pasmaidīja un izņēma no kabatas aploksni. - Kungs teica, ka jums vajadzēšot spēcinošas brokastis. Un lūdza nodot jums šo te.

Džīnija nogaidīja, līdz durvis aiz istabenes aizveras, un tikai tad atplēsa aploksni. Iekšā bija no piezīmju grāmatiņas izplēsta lapiņa.

“Maziņā, man vajadzēja agri aizbraukt, jo kārtojamas neatliekamas darīšanas. Tu tik saldi gulēji, ka nolēmu Tevi nemodināt. Pagājušo nakti es nekad neaizmirsīšu. Kad būšu Vašingtonā, es Tev piezvanīšu. Lūdzu, paēd brokastis!”

Paraksta nebija.

Džīnija ar nopūtu atslīga spilvenos. Varēja būt vēl sliktāk. Vismaz nav viņu pametis pavisam. Tomēr Džīnija no visas sirds cerēja, ka viņš piezvanīs, kad būs Vašingtonā. Viņa vērās uz galda noliktajā kafijas tasītē un pēkšņi domās atkal atgriezās Mark-heima elegantajā kabinetā; atceroties upura seju un lodes atstāto caurumiņu starp tukšajām, izdzisušajām acīm, viņa juta pār muguru pārskrienam šermuļus, viņa sajuta bailes un zināja, ka kaut kas nav kārtībā.

Atgrūdusi segas, Džīnija ieskrēja vannasistabā un izvēmās. Atvilkusies atpakaļ gultā, viņa apgūlās Valentīna vietā, apkampa spilvenu un sāka rūgti raudāt.

Vēlāk, stāvēdama dušas ūdens strūklās, ļaujot aizskaloties Valentīna roku pieskārieniem, Džīnija izlēma, ka sēdīsies pirmajā lidmašīnā uz Vašingtonu. Šī neprātīgā, diletantiskā spiegošana viņai bija līdz kaklam. Izņēmusi piezīmju grāmatiņu un sameklējusi “Air France” numuru, viņa piezvanīja un pasūtīja vietu lidmašīnā “Concorde”, kas lido uz Vašingtonu. Pēc dažām stundām viņa būs mājās. Un nepacietīgi gaidīs Valentīna zvanu.

Diseldorfa

Par spīti labklājībai, Diseldorfa bija drūma pilsēta. Rūpniecība, kas atnesusi bagātību, bija tai laupījusi dvēseli, šīs pilsētas viesnīcās cilvēki apmetās, nevis lai izklaidētos, bet lai kārtotu darījumus. Katra no tām bija tikpat starptautiski anonīma kā jebkura cita, bet Valentīns tīšuprāt izvēlējās noplukušu centra rajonu, nostāk no spožajām gaismām un elegantajiem restorāniem.

Nekādu koptelpu šajā viesnīcā nebija, tCilīt aiz bieza stikla durvīm atradās divi neīsta marmora kāpņu posmi, kas veda uz vestibilu, no turienes uz mazu, netīru liftu ar iniciāļiem un dažādiem uzrakstiem apķēpātām sienām un tālāk uz šaurām kāpnēm, pa kurām varēja nokļūt augšējos stāvos.

Valentīns bija ģērbies džinsos, vējjakā un žokenē, rokā viņš nesa nelielu, brūnu portfeli. Par numuru viņš samaksāja uz priekšu un skaidrā naudā, vīrs, kas stāvēja aiz letes, iedeva viņam atslēgu, pat nepaskatījies uz viesi.

Numurs bija mazs un trūcīgi iekārtots, tur bija tieši tik daudz vietas, lai varētu ievietot vienguļamu gultu, galdu un nelielu dušas kabīni. Valentīns ieskatījās pulkstenī. Pusdienlaiks. Nolicis portfeli uz galda, viņš aizvilka plānos, pukotos aizkarus, noāva kurpes un atgūlās šaurajā, izgulētajā gultā. Domās viņš atgriezās pie gultas, no kuras nesen bija piecēlies, un pie Džīnijas, kas dusēja saldi kā bērns. Viņas gaišie mati krita pāri sejai un plakstiņi no lielās raudāšanas joprojām bija pietūkuši. Viena garā, slaidā kāja bija pārmesta viņam pāri, bet pati Džīnija ieritinājusies viņa elkoņa izliekumā. Cik skaista viņa izskatījās un smaržoja pēc rozēm un lilijām. Valentīnā bija modusies vēlme atkal viņu samīļot, bet trūka laika.

Novērsies viņš ātri saģērbās. Tad, klusu salicis somā savas lietas, apsēdās pie rakstāmgalda. Ilgi Valentīns domāja, līdz uzrakstīja īso zīmīti, beidzot paņēma somu, piegāja pie gultas un krietnu brīdi noskatījās aizmigušajā Džīnijā. Ārkārtīgi bīstama pievilcība. Varbūt savā mūžā viņam nekas vēl nebija nācies tik grūti kā atstāt Džīniju Rīzu.

Tagad viņš gulēja gultā nolaistā vācu viesnīcā, skaitīdams stundas, kas atlikušas līdz naktij, un lauzīja galvu, ko darīt ar Džīniju. Skaidrāks par skaidru, ka mīlēšanās bijusi nepiedodama kļūda. Tā bija augsne, kurā izdīga visi diplomātiskie skandāli, ja nu šis notikums nāk ausīs Borisam, tad viņš būs iedevis tēvocim rokā ieroci, kuru viņam tik ļoti vajadzēja Valentīna nomelnošanai. Tomēr jāšaubās, vai Boriss uzzinās. VDK vīri bija pazaudējuši pēdas. Šobrīd viņš kļuvis anonīms, un tieši to viņam vajadzēja.

Stundas ritēja gausi, bet Valentīns no istabas ārā negāja, pat lai paēstu ne. Desmitos viņš nometa visas drēbes, nomazgājās dušā, ātri uzvilka melnas bikses, plānu, melnu svīteri ar augstu apkakli, melnas kurpes ar gumijas zoli un vējjaku. īpašā jakas kabatā viņš ielika vairākus nelielus instrumentus - stiepli, tievu aukliņu un pavisam mazu detonatoru -, uzmauca galvā žokejcepuri, citā kabatā noglabāja melnus adītus pirkstaiņus, melnu sejas masku un mazu, bet spēcīgu laterniņu. Pārējās lietas Valentīns salika portfelī, aizslēdza to, pēc tam aizslēdza arī numura durvis, steidzīgi noskrēja pa kāpnēm un cauri vestibilam izgāja ārā. Vecais administrators, uz mirkli pacēlis skatienu, atkal pievērsās boksa mačam televizora ekrānā.

Lidostā noīrēto mašīnu, mazu, melnu mersedesu - ātru, kā jau vāciešiem patīk, lai varētu traukties pa savām autostrādēm, -Valentīns bija atstājis divus kvartālus tālāk. Ceļi bija tukši, tāpēc divdesmit jūdzes līdz Arnhaltu namam viņš nobrauca tieši piecpadsmit minūtēs. Viņš apturēja mersedesu tā ceļa galā, kas veda uz mājas pagalma pusi, izslēdza lukturus un gaidīja.

Valentīns visu bija pamatīgi izpētījis. Kaut arī Arnhaltu savrupmāja bija celta kā cietoksnis, tomēr ne sargu, ne suņu nemanīja. Tikai elektroniskā kamera un novecojusi signalizācijas sistēma. Simt piecdesmit gados šajā mājā ne reizi nebija notikusi laupīšana, tāpēc neviens nevarēja iedomāties, ka tas vispār iespējams. Bet Valentīnam ar speciālo uzdevumu vienībā apgūtajām prasmēm šķēršļu nebija.

Pusnaktī viņš uzvilka masku un cimdus un klusi aizskrēja pa jātnieku taku, kas cauri mežam veda uz staļļiem mājas sētas-pusē. Staļļos nebija zirgu, un mājiņās nedzīvoja to kopēji. Viņš zināja, ka šīs ēkas stāv tukšas kopš tā brīža, kad pirms desmit gadiem nelaimes gadījumā ar zirgu gāja bojā Ferdija meita. Valentīns bez trokšņa ieslīdēja stallī, uzzibināja kabatas lukturīti un rūpīgi izpētīja mājas plānu. To viņš bija dabūjis no kādas grāmatas publiskajā bibliotēkā, tur bija visa viņam nepieciešamā informācija, un viņš bija šai lappusei izgatavojis fotokopiju.

Kad otrais Arnhalts modernizēja ēku, blakus staļļiem viņš bija licis ierīkot ģeneratoru. Valentīns noskatīja savrupmāju. Nevienā logā nedega gaisma, tikai mazas spuldzītes virs galvenās ieejas.

Ģeneratora būdas durvis nebija aizslēgtas. Valentīns iezagās iekšā, nospieda slēdzi, elektrības plūsma pārtrūka, un māja iegrima pilnīgā tumsā.

Viņš jau iepriekš bija izrēķinājis, kur varētu būt izvietotas drošības kameras. Vairoties no tām, Valentīns piesardzīgi virzījās uz mājas otru pusi - pie virtuves durvīm. Kaut arī bija tumšs, viņš zināja, kur iet, jo plānu bija iemācījies no galvas. Cietokšņa mūra robojumi auklas uzmešanu padarīja par bērnu spēli, un Valentīns zibens ātrumā jau bija augšā. Papētījis vairākus akrus jumta, viņš viegliem soļiem pārgāja uz rietumu spārnu, vienu auklas galu piestiprināja pie robojuma mūrī, otru apsēja sev ap vidu un laidās lejup, līdz stāvēja uz palodzes. Tad viņš dziļi ievilka elpu. Tagad bija pienācis grūtākais brīdis. Ja viņš ir kļūdījies, tad tūlīt ies elle vaļā.

Veikli strādādams, Valentīns izgrieza gabalu no rūts, nesasistu izņēma laukā un satvēra loga rokturi. Brīdi viņš klausījās, bet, tā kā nekas nenotika, atvieglojumā nopūtās. Tātad viņam bijusi taisnība. Signalizācijas sistēma saņēma elektrību no ģeneratora, un papildu bateriju nebija. Arnhaltus plaši pazina kā lielus skopuļus, Ferdijam droši vien prātā pavisam kas cits, nevis tāds sīkums kā modernizēt piecdesmitajos gados ierīkoto signalizāciju.

Pārējais tik labi apmācītam cilvēkam kā Valentīns bija tīrais sīkums. Šaurajā lukturīša gaismas kūlī, kas izcēla tumšo sienu pa-nelējumu, atturīgās gleznas un smagnējās mēbeles, kabinets izskatījās drūms. Uz rakstāmgalda gulēja bloknots, kurā bija uzzīmēts smaragds, tieši tā, kā Džīnija bija stāstījusi. Viņš atkal izgaismoja sienas, rūpīgi aplūkodams gleznas. Pazīstot vāciešu loģiku, Valentīns nemaz nešaubījās, ka seifs ir paslēpts aiz kādas gleznas. Bet ne jau aiz Sārdženta gleznotā portreta, nedz arī aiz agresīvā Hieronimusa Bosha vai drūmā Rembranta virs kamīna. Kad gaismas stars no tumsas izrāva mazo nezināma autora darināto glezniņu, Valentīns pasmaidīja.

Seifa uzlaušana parasti ir grūts uzdevums, bet šis naudasska-pis bija tik vecs, ka pat nevajadzēja to spridzināt. Viņš tikai drusku padarbojās ap to kā vecs pianists ap klavierēm un jau dzirdēja, kā mehānisms klakstēdams ieslīd pareizajos robiņos. Valentīns smaidīja, kad biezās durvis vērās vaļā. Ferdijam jābūt ārkārtīgi pārliecinātam par sevi, ja viņš spēja tik nevērīgi izturēties pret mājas drošības ierīcēm. Seifā necik daudz nebija, tikai pārītis aplokšņu. Un četrstūraina zilus ādas kastīte, tieši tik liela, lai tur atrastos Ivanovu smaragds.

Kabatas baterijas gaismā akmens zvīļoja kā zaļgans, ledus-auksts ūdens. Valentīns bijīgi tam pieskārās. Smaragds ne tikai izskatījās auksts, bet tāds arī bija, un Valentīnam pārskrēja drebuļi. Par spīti tēva stāstam, viņš nespēja noticēt, ka šis milzīgais dārgakmens piederējis viņa paša vecmāmiņai. Tomēr viņš bija gājis uz bibliotēkām un pētījis Ivanovu ģimenes fotogrāfijas, skatoties uz Mišu, Valentīnam likās, ka redz pats sevi. Viņš bija tas, kurš līdzinājās kņazam Mihailam Ivanovam.

Ar sausu “klikt!” viņš aizvēra kārbiņu un atlika smaragdu atpakaļ seifā. Tad atvēra aploksnes un ātri izšķirstīja to saturu: nomas līgumi par Radžastānas raktuvēm no 1920. gada, PSRS tās iznomāja Arnhaltam; fotogrāfija, kurā redzama kņaziene An-nuška ar diadēmu galvā, un vēl divi attēli - vienā bija uzņemts līgavainis un līgava, otrā - jaunā sieva ar mazu meiteni. Satrūcies Valentīns ar lukturīti pārmaiņus izgaismoja abas sejas - Annuškas un meitenītes, tad vēlreiz pievērsās kāzu bildei, Edijam Arnhaltam un viņa līgavai.

Valentīns pārsteigumā noelsās, viņš bija atradis daudz vairāk par cerēto. Aploksnē vēl kaut kas bija aizķēries, papīra strēmele ar bankas konta numuru un īpašnieka vārdu. Kazaņu rēdereja. Viņš cieši vērās papīriņā, iegaumējot informāciju, tad atlika visu atpakaļ seifā un to aizslēdza.

Valentīns rūpīgi nopētīja darbības lauku. Nekas neliecināja par ielaušanos, tikai izņemtā rūts. Izkāpis uz palodzes, nelūgtais viesis apsēja sev ap vidukli auklu un pēc mirkļa jau atkal stāvēja uz jumta. Pieliecies viņš viegliem soļiem aizskrēja uz vietu, kur bija sācies bīstamais ceļojums, un drīz vien nolaidās pagalmā. Viņš iegāja ģeneratora būdā, nospieda slēdzi un redzēja, kā iedegās spuldzīte pie ieejas.

Drīz vien Valentīns jau sēdēja mašīnā un brauca atpakaļ uz Diseldorfu. Bīstamo operāciju viņš bija paveicis nepilnu divu stundu laikā.

Nākamajā rītā pusastoņos viņš džinsos, vējjakā un žokejcepurē izgāja no viesnīcas, iegriezās strādnieku kafejnīcā ieturēt brokastis - alusdesiņu, olas, pusjēlu maizīti ar magonēm un trīs tases kūpošas kafijas. Maltīte garšoja kā dievu ēdiens. Aizvedis mersedesu atpakaļ uz nomātavu, Valentīns pāri laukumam devās uz lidostas ēku. Tur viņš iegriezās frizētavā noskūties un pārģērbās. Konservatīvajā angļu uzvalkā atkal kļuvis par eleganto krievu diplomātu, Valentīns iekāpa lidmašīnā, kas izlidoja uz Vašingtonu.

19

Ņujorka, 1919. gads

O'Hāra atgrūda kroga durvis, lai telpās ieplūstu vēsais rīta gaiss un izvējotos dūmu un alkohola izgarojumu migla. Brīdi viņš tā stāvēja, rokas aiz pakauša aizlicis, un pētīja savu valstību, mutes kaktiņā jau šūpojās dienas pirmais cigārs. Delansijstrītā viņš bija viens no senākajiem iebraucējiem, aizvadījis te jau divdesmit gadu, tāpēc reizēm jutās kā šīs ielas īpašnieks. Viņš te visus pazina, vīri bija viņa klienti, vienalga, vai viņi strādāja vai ne, jo O’Hāra ļāva baudīt stiprāku malku, līdz atkal izdevās atrast darbu. Viņš pazina arī sievas, zināja, kā vienas cīnās, lai palīdzētu saviem dzīvesbiedriem, bet citas bija noraidošas, it kā dzīve būtu viņas piekrāpusi. Tāpat O’Hāra pazina apmeklētāju bērneļus, vecvecākus, tēvočus, tantes un mīļākos, pilnībā pārzināja viņu dzīves līkločus, jo visi sarežģījumi tika risināti pie mahagonij-koka letes un rūgtumu palīdzēja noskalot pāris kausu alus. Gadījās, ka izmisumā nonākušajiem viņš rokās iespieda dažus dolārus, kurus atpakaļ ne prasīja, ne arī gaidīja. Delansijstrīta viņam patika. Te varēja pasmieties, rokas neviens nepalaida, ja nu vienīgi paretam kāds vīrs iedunkāja sievu vai atgadījās skaļāka ģimenes ķilda. Būs žēl braukt projām.

O’Hāra iegāja iekšā, sāka tīrīt mucu krānus un piepildīt iepriekšējā dienā patukšotos plauktus ar viskija un džina pudelēm, tabaku, cigarešu papīru un lētiem cigāriem. Pēc dažām nedēļām tā visa vairs nebūs, jo spēkā stāsies sausais likums; viņš paliks bez darba, un no Delansijstrītas būs jāatvadās. Bet viņam šie notikumi jāapsteidz. Plānus O’Hāra jau bija izkalis sen.

Kad O’Hāra no Īrijas krastiem ieradās Amerikā, viņš bija neaptēsts, astoņpadsmit gadus vecs liela, muskuļaina auguma jauneklis, kas gatavs saņemt visu, ko Jaunā Pasaule viņam piedāvātu. īsais skološanās periods bija beidzies jau desmit gadu vecumā, tomēr viņš prata lasīt, rakstīt un rēķināt, bez tam bija strādājis arī lauku darbus. Dzimtene viņam bija apnikusi; viņš vēlējās piln-asinīgu dzīvi un zināja, ka neko tādu neatradīs trūcīgajā dzer-tuvītē, ko slimīgais tēvs bija turējis drūmajā, vējainajā lauku ciematā pie Liskanora līča. Tēvs, Maiks O’Hāra, bija zebiekstei līdzīgs vīrelis ar nekad nerimstošu kāsu, kas, šķiet, sākās jau pārlieku lielo zābaku purngalos. Reti viņu varēja redzēt bez tievas, paštītas cigaretes, kas turējās pie mutes kā pielipusi, kad viņš no mucas laida kausos alu, kad runāja, un pat tad, kad klepoja. Vienīgi ēdot viņš cigareti izņēma, un tā bija vienīgā reize, kad Šamuss redzēja tēvu bez smēķa, bet maltīte ilga tikai dažas minūtes un tūdaļ atkal tika tīta jauna “zārka nagla”. Un tukšots nākamais mēriņš viskija, “lai nesasaldētos”.

Mērija Ketlīna O’Hāra saprata, ka vīrs palēnām sevi galē nost, bet darīt viņa neko nevarēja. Jau sen viņa bija samierinājusies ar faktu, ka Maiks kādu dienu pēkšņi nomirs un tad viņai vajadzēs pašai par sevi gādāt, tāpēc viņa bija izstrādājusi atbilstošus plānus. Bet laiks ritēja, un vecais, sīkstais vīrelis vēl nepadevās nāvei un pēc klepojot pavadītas nakts atkal cēlās jaunai dienai. Pati Mērija Ketlīna bija liela auguma, spēcīgas miesas būves, ar sārtiem vaigiem, sarkaniem matiem - Šamuss košo krāsu bija mantojis no mātes - un zibošām, zaļām acīm. Reiz Mērija bija atzīta par glītu meiču, pat četrdesmit gadu vecumā viņa vēl bija samērā izskatīga, taču dzīve nebija ritējusi viegli. Mērijas agrā jaunībā kartupeļu neražas gads bija nodarījis Īrijai lielu postu, miljoniem cilvēku nomira badā, arī vairums Mērijas piederīgo. Kad viņi iepazinās, Maikam O’Hāram, kas bija divdesmit gadus vecāks par Mēriju, meitene iepatikās, bet viņa savukārt zināja, lai cik grūti būtu laiki, vīri allaž atradīs kādu grasi, lai iegrieztos dzertuvē. Kaut arī augumā neliels, īgns un kašķīgs, Maiks O’Hāra varēja piedāvāt jumtu virs galvas un ēdienu. Tā jau bija zināma drošība, Mērija izlēma dot jāvārdu un centās būt laba sieva.

Viņiem bija tikai viens bērns - Šamuss. Sākumā Mērija Ketlīna par to pateicās Dievam, jo vairāk bērnu tikai nozīmētu vairāk ēdāju, bet, kad saprata, ka drīz vien būs jākļūst par atraitni, viņa nožēloja, ka nav laidusi pasaulē vairāk dēlu, kas pēc tēva nāves parūpētos par māti.

Maiks O’Hāra nevērīgi izturējās pret itin visu, tāpēc arī ar miršanu viņš nesteidzās, un, kad beidzot viņš tomēr aizgāja viņsaulē, Šamusam jau bija septiņpadsmit. Pēc bērēm Mērija Ketlīna kopā ar dēlu uzkāpa Liskanoru klintīs, tur viņi, rokās sadevušies, stāvēja, ļaujot niknajam Atlantijas vējam brāzties pāri. Tur pavadītais brīdis vēl pajaunajai sievietei likās kā attīrīšanās, šķita, ka vējš aizpūš nomāktības gadus, kas pavadīti gluži kā ieslēgtai trijās tumšās, skopi mēbelētās istabās aiz bāra telpas, dzirdot nemitīgu klepu un sajūtot alus un nāves dvaku.

- Dēls, - viņa teica, cieši saspiezdama Šamusa roku, - tur, pāri okeānam, ir jauna pasaule, kur cilvēks var tikt pie turības. Es pārdošu krogu un došu tev naudu. Gribu, lai tu brauc uz Ameriku, sāc jaunu dzīvi un, kad būsi iekārtojies, atsūti man ziņu, lai braucu turp.

Vēl tagad Šamuss redzēja acu priekšā mātes seju - tik lepnu, rāmu un brīvu no šaubām; viņa paļāvās uz dēlu, atdodot visu, kas viņai bija, jo viņš mantu pavairos un parūpēsies par viņu. Un Šamuss bija svēti nosolījies nepievilt māti.

Kad O’Hāra ieradās Amerikā, viņš vispirms izbraukāja šo zemi no viena krasta līdz otram; tā kā viņš bija garš un muskuļots puisis, viņam neradās grūtības atrast melnstrādnieka darbu - pienest ķieģeļus Čikāgā, stiept kastes Sanfrancisko dokos un kurināt krāsnis Pitsburgas tēraudlietuvēs -, bet viņš saprata, ka tādā veidā pie turības netiks. Pagāja gads, un, kaut arī Šamusam vēl bija mātes līdzdotā nauda, viņš nebija ne par mata tiesu tuvojies savam mērķim - aicināt viņu šurp un apgādāt. Viņš domāja, kā māte mājās nežēlodamās gaida, kad dēls izdarīs to, kas viņam jādara, un apzinājās, ka jāuzsāk kaut kas.

Viņš aizklīda atpakaļ uz Ņujorku, bezmērķīgi klejoja pa ielām, ilgi nolūkojās Vašingtona skvēra un Piektās avēnijas sav-rupnamos un skaudīgi prātoja, kā gan cilvēki tiek pie tik daudz mantas, lai varētu šādas pilis uzcelt, un tur O’Hāra pats sev nosolījās, ka viņam arī kādu dienu tāda piederēs. Bet pagaidām viņš noīrēja istabu virs kroga Delansijstrītā un katru dienu devās uz kādu būvi, kur strādāja par celtnieku. Celtniecība O'Hāram patika, viņš labprāt būtu šo to pamācījies, lai kļūtu par priekšstrādnieku vai pat par darbu vadītāju, bet nebija jau laika; nemitīgi apziņas dzīlēs mita bailes, ka māte varētu nomirt, pirms viņš tiek pie mantas, un tad viņš nebūs turējis savu solījumu.

Viņam patika dzīve virs kroga. Viskija un alus smārds, tāpat troksnis naktīs bija pazīstami un atgādināja mājas, tāpēc Šamuss piedāvāja īpašniekam šad tad palīdzēt saliet alu kausos un sakraut šķīvjos pamatīgās vēršgaļas sautējuma porcijas. Viņš bija sabiedrisks jauneklis, viņam patika kroga gaisotne, un tā nu pēc sešiem mēnešiem, kad krodzinieks ieminējās, ka grasoties pārdot savu dzertuvi un atgriezties Sentpolā, Minesotā, Šamuss, pēkšņa impulsa mudināts, piedāvājās to nopirkt. Divu nedēļu laikā darījums tika nokārtots, un Šamuss rakstīja mātei, lai pēc iespējas ātrāk brauc pie viņa, un aploksnē ielika ceļanaudu. Tikai vēlāk viņam ienāca prātā, kāda likteņa ironija, ka viņš aicina māti uz jauno, iespēju pilno pasauli, lai dzīvotu tieši tādu pašu dzīvi kā agrāk - trīs istabās aiz kroga.

Tomēr Mērija Ketlīna uzskatīja, ka dēls spēris pamatīgu soli uz priekšu, un ieradās no Liskanoras ar visām savām mēbelēm. Drīz vien istabas Delansijstrītā izskatījās tieši tāpat kā viņu mājā Īrijā. Mērija Ketlīna lielos daudzumos gatavoja kārtīgu īru sautējumu, tāpat arī biezputru, vārītu liellopu gaļu, kāpostus un maizi ar kartupeļiem un par lētu cenu pārdeva lielas porcijas. Nepagāja daudz laika, kad tuvākajā apkārtnē paklīda runas, ka pie O’Hāra var dabūt visgaršīgāko un lētāko ēdienu, arī alus tur esot labs. Māte un dēls bija nostājušies uz kājām.

Mērijai Ketlīnai patika jaunā loma. Agrāk noteicējs bija vīrs, bet tagad ik dienas vidu un vakaru viņa ieradās krogā, lai, pļāpājot ar klientiem un pieņemot ar pateicību viņu neveiklos komplimentus, noglabātu kabatā ieņēmumus. Pēc gada O’Hāras jau bankā atvēra kontu un vēl pēc dažiem varēja sevi uzskatīt par turīgiem. Mērija Ketlīna nemitīgi mudināja Šamusu, ka pienācis laiks apskatīties pēc jaukas īru meitenes, viņam jāiekārto māja un jāpagādā mazbērniņi, lai viņai vecumdienās būtu, ko palutināt. Galu galā, viņa sacīja, tagad taču viņi var to atļauties.

Šamuss zināja, ka rocība atļautu spert šādu soli, bet sieva un bērni paņem laiku, un kurš gan vadīs krogu, ja viņš nevarēs tur ierasties katru vakaru? Nē, ar precēšanos jāpagaida. Pēc pieciem gadiem bankā bija uzkrājusies krietna summiņa, Šamuss bija ieguldījis naudu arī zemes īpašumos Ņūdžersijas pakalnos. Tad gluži negaidot, mazbērnus nesagaidījusi, joprojām trijās istabās aiz kroga dzīvodama, ar infarktu nomira Mērija Ketlīna.

Bērēs Samuss raudāja no dusmām un kauna, ka tā arī nebija nopircis mātei nelielu mājiņu, kur viņa mierīgi būtu varējusi vadīt savus pēdējos mūža gadus, un nosolījās, ka tad, kad viņš tomēr apprecēsies, viņa sievai gan nevajadzēs dzīvot trijās istabās aiz bāra.

Šo solījumu viņš sev tagad atgādināja, noskatīdamies, kā pa durvīm strauji ienāk Misija, pakar mēteli un, veltījusi krodziniekam smaidu, sāk sparīgi slaucīt no grīdas zāģu skaidas un netīrumus.

O’Hāras skatienā jautās ilgas. Jau trīs mēneši bija pagājuši, kopš viņš Misiju bildinājis, bet vēl arvien - nekādas atbildes. Patiesību sakot, kopš bērēm viņa pat nebija par to minējusi ne vārda, un Šamuss pacietīgi gaidīja, līdz iecerētā attapsies no trieciena, ko viņai sagādāja Sofijas nāve. Bet laiks nestāvēja uz vietas, viņš bija vīrs ar tālejošiem plāniem, un viņam vajadzēja zināt atbildi - nekavējoties.

O’Hāras sirds vai kusa, noskatoties, kā Misija steidzīgi strādā, it kā, padarot darbu ātrāk, viņa varētu tikt projām agrāk... bet tā nebija. Viņš maksāja par dienām, un viņai vajadzēja palikt tik ilgi, cik saimniekam bija nepieciešams. Tādā veidā viņš nodrošināja, ka Misija allaž būs acu priekšā. Tikai tagad viņš saprata, ka šī sieviete viņam nepieciešama uz mūžu.

Sajutusi O’Hāras skatienu, Misija pacēla acis. Viņš valdzinoši uzsmaidīja un sacīja:

- Zini, Misija, man iešāvās prātā, ka mēs nekad neesam bijuši divi vien. Tu taču zini, ka esmu aizņemts cilvēks. Krogs ir atvērts katru dienu un vakaru, tāpēc man pašam nepaliek ne minūte brīva laika, nemaz nerunājot, ka varētu kādu stundiņu veltīt sievietei. Bet rītdien esmu nolēmis krogu aizslēgt - ar vienu noteikumu.

Misija izskatījās pārsteigta.

- Ar kādu noteikumu?

- Es slēgšu krogu, ja tu mani pagodināsi un ieturēsi ar mani kopā pusdienas.

Viņa atkal skatījās vīrietī, neticēdama savām ausīm, un tad sāka smieties. O’Hāra juta, ka vaigos ielīst sārtums, kad Misija sacīja:

- Tu gribi mani vest pusdienās? Bet kāpēc, O’Hāra? Mēs tiekamies katru dienu, izņemot svētdienas! Un katru dienu te, pie šīs letes, kopā ēdam pusdienas. Tātad - kāpēc tu gribi mani kaut kur vest?

O’Hāra paņēma no bāra spoguļplaukta kasti cigāru, lai vienu aizsmēķētu.

- Gribēju sagādāt tev pārsteigumu, - viņš skumīgi atbildēja. - Sasodīts, Misija, domāju, ka tev tas patiks.

Viņš izbrauca ar pirkstiem caur sarkano matu ērkuli, ar lūdzošu skatienu vērdamies Misijā, kas tuvojās letei. Viņa atspiedās ar elkoņiem uz tās un neizšķirīgi sacīja:

- O’Hāra, varbūt es pieļauju lielu kļūdu. Bet es neesmu tāda meitene, kā tu domā. Tu taču mani pat kārtīgi nepazīsti.

- Nu, tieši tāpēc jau es gribu ar tevi kaut kur aiziet, lai mēs varētu labāk iepazīties. - Priecīgais smaids atkal atgriezās O’Hāras sejā. - Ārpus darba varēsim būt tādi, kā esam. Turklāt, - viņš piebilda, uzliekot lielo ķetnu Misijas delnai, - man tev kas jāparāda. Kaut kas īpašs. - Redzēdams, ka Misija ir ieinteresēta, viņš turpināja: - Un arī kas svarīgs jāsaka.

Atbrīvojusi savu plaukstu, Misija sāka spodrināt leti.

- Tādā gadījumā būs labāk, ja piekritīšu, - viņa mierīgi atbildēja, - bet atceries, Azaliju es ņemšu līdzi.

- Pats par sevi saprotams, - O’Hāra staroja, - Azalija jāņem līdzi. - Viņam būtu vienalga, Misija varēja nākt kaut ar veselu varzu bērneļu. Viņa bija piekritusi.

= 20

Misija ar tā rīta peļņu - vienu dolāru - kabatā steidzās atpakaļ uz Rivingtonstrītu. Piestājusi pie Zabara ratiņiem, viņa nopirka zariņu mākslīgo ziedu un dzeltenu lenti par piecpadsmit centiem. Pietvīkusi no uzdrīkstēšanās savām vajadzībām izšķiest tik daudz naudas, Misija traucās augšup pa kāpnēm uz Rozas Pe-relmanes dzīvokli,

Rozas mitekli jau ar pilnām tiesībām varēja dēvēt par dzīvokli, jo tur bija divas istabas, un, tā kā viņai auga trīs bērni, tad tās arī bija nepieciešamas. Rozas vīrs Meijers Perelmans bija divdesmit piecus gadus vecāks par sievu, viņš bija atbraucis no Polijas un runāja tikai poliski un jidišā. Rozā pati bija tikai divdesmit piecus gadus veca un uzaugusi tepat Louerīstsaidā igauņu emigrantu ģimenē. Viņa prata angļu valodu un jidišu, tāpat arī mazliet krieviski, bet tikpat kā neko nejēdza no poļu mēles, tāpēc dzīvesbiedriem sazināšanās bija visai ierobežota. Par diviem dolāriem nedēļā Rozā savu bērnu pulciņu bija papildinājusi ar Aza-liju, barodama un uzmanīdama viņu kā savu meitu, kamēr Misija strādāja. Nedēļās, kas jau bija aizritējušas kopš Sofijas nāves, abas jaunās sievietes bija paguvušas sadraudzēties. Rozā smaidīja, kad Misija pieklauvējusi atvēra durvis.

- Nu, shane, te nu tu esi, - Rozā iepriecināta konstatēja. - Tieši laikā, es jau grasījos iedzert tēju. Un pataupīju mums kādu gardāku kumosiņu.

Viņa sniedza Misijai augstu glāzi ar kūpošu tēju un šķīvīti ar dažiem maziem cepumiņiem.

- Tie ir no Gertela maiznīcas Hesterstrītā, - Rozā paskaidroja, - bet gluži tādus pašus cepa mana mamma. - Nokožot mazu gabaliņu no cepuma, Rozas sejā atspoguļojās labsajūta. - Šie ir pat labāki. Neraizējies, - viņa piebilda, pamanījusi Misijas nemierīgo skatienu, - skuķi spēlējas ārā, Soņa, mana vecākā, viņas pieskata. Un viņa labi zina, ka nomizošu viņu, ja kaut uz brīdi izlaidīs sīkās no acīm. Lai nu kā, - viņa klusi iespurdzās, - mums būs kāds mierīgs brītiņš, lai atvilktu elpu, vai ne?

Misija sāka smieties. Viņai patika Rozā. Apaļīga, pamaza auguma sieviete ar skaistiem, melniem, mirdzošiem matiem, tumši brūnām acīm un maigiem sejas vaibstiem. Kaut arī Rozai ar vīru diez kā nesaskanēja, tomēr viņa allaž prata pasmaidīt vai izmest kādu joku. Nekādas likstas nespēja uz ilgu laiku nomākt Rozas labo omu. Viņas dabā gluži vienkārši nebija ilgstoši apcerēt savas neveiksmes, no kurām visbriesmīgākā, pēc Misijas domām, bija tā, ka viņas vienaldzīgais tēvs bija meitu “pārdevis” Perel-manam.

Rozā stāstīja, ka viņas laulības esot nokārtojusi savedēja. Tā bija iestāstījusi tēvam, ka Filadelfijā Perelmans esot “liels vīrs” darījumu pasaulē. Kad potenciālais līgavainis ieradies pie Rozas ģimenes, viņa bijusi satriekta, ieraugot, cik padzīvojis ir šis pielūdzējs - gandrīz tikpat vecs kā viņas tēvs. Toreiz viņai vēl bijis tikai septiņpadsmit, mazāk nekā Misijai. Meijers izturējies pieklājīgi, taču smaids nav parādījies viņa lūpās un, sarokojoties ar Rožu, viņai vīrieša delna šķitusi mikla. Visu vakaru viņš nav pievērsis Rozai nekādu uzmanību, tikai sēdējis pie galda un stāstījis tēvam, cik nozīmīgs vīrs viņš ir Filadelfijā, un viņa redzējusi, kā tēvs ieinteresēts virpina bārdu, kā māte iznes sabata galdautu, it kā viesos būtu ieradies pats rabīns.

Kad ciemiņš posies projām un pienācis atvadīties, Rozā paslēpusi rokas aiz muguras, atsakoties spiest viņa delnu, tēvs dusmīgi paglūnējis uz meitu un atvainojies par viņas slikto uzvedību. Tovakar mājās izcēlies pamatīgs jandāliņš, kad Rozā gribējusi noskaidrot, ja jau Perelmans ir tik dižens vīrs Filadelfijā, kāpēc tad viņš neprot runāt angliski.

- Viņš taču ir no Polijas, - māte atgādinājusi.

- Nu un tad? Kāpēc viņš, tāpat kā visi, vakaros neiet uz kursiem un nemācās runāt?

Tad tēvs iecirtis Rozai plauku un nosaucis viņu par nepateicīgu. Viņš, lūk, samaksājis savedējai labu naudu, bet Rozā tikai apkaunojot tēvu laba, godīga vīra priekšā, vīra, kas viņas dēļ strādās no rīta līdz vakaram, vīra, kas dos viņai visu - māju, skaistas drēbes, pat dārglietas...

- Dārglietas, ha-hā! - Rozā, skaļi iesmējusies, pārlaida skatienu noplukušajam dzīvoklim. - Mājas un drēbes! Izrādījās, ka tas lielmanis ir tikai mašīnists kādā fabriciņā, kas pieder viņa svainim. Meijers domāja, ka apprecēs naudīgu meitu; savedēja sapūtusi, ka es mantošot visu, kas pieder manam tēvocim Semjuelam Glancam, tam, kuram Lielajā avēnijā pieder universālveikals.

- Un tā ir patiesība? - Misijas balsī ieskanējās cerība.

Rozā paraustīja plecus.

- Bērnu viņam nav, bet, pazīstot tēvoci, esmu pārliecināta, ka viņš visu novēlēs templim un ļaus radiņiem plūkties ap viņa testamentu. Taču Meijers joprojām dzīvo cerībās. Katru sestdienu, līst lietus vai spīd saule, viņš velk skuķus pie tēvoča Semju-ela, lai atgādinātu, ka viņam ir tādas jaukas radinieces. - Atgāzusi galvu, Rozā smējās tik sirsnīgi, ka Misija redzēja pulsējam dzīslu uz viņas kakla. - Tās tikai pasaciņas, - viņa beidzot pateica, notraušot smejoties izsprāgušās asaras, - bet es uz mūžu esmu saistīta ar Meijera miklajām rokām, toties meitenēm ir tēvs, kas vēl arvien nerunā angliski. Darbā viņu par to apsmej, ik rītu viņam sakot: ‘7Vw, Meijer, vai tad neesi vēl iemācījies angļu valodu?” Kauns pēc tik ilgiem Amerikā nodzīvotiem gadiem neprast valodu.

- Kā tu spēj to izturēt? - Misija jautāja, un viņas ieplestās acis pauda šausmas, jau iedomājoties vien, ka būtu jānodzīvo mūžs ar vīrieti, kuru nemīl.

- Man ir bērni, - Rozā attrauca, paraustot plecus, - un varbūt kādu dienu, kad meitenes būs paaugušās, es Meijeru pametīšu. Vienkārši velku laiku, dienu pēc dienas.

Misija sarāvās, iedomājoties, kā dienu pēc dienas sievietes mūžam nolaupa Meijers Perelmans. Viņai vismaz nav jāsaskaras ar šādu problēmu, viņa bija brīvs cilvēks.

- Tu esi satraukta, - Rozā, paņēmusi vēl vienu cepumu, noteica, - pēc acīm redzu. Kaut kas atgadījies.

Misija īsos vārdos pastāstīja par O'Hāru un to, ka svētdien viņi abi ies pusdienās.

- Skaties, - Misija lepni demonstrēja sārto rožu pušķīti,

- nopirku tās savai filca cepurei. Domāju, ka tā izskatīšos mazliet elegantāka. Un jaunas lentes Azalijai.

Rozā papriecājās par mākslīgajiem ziediem un jautāja:

- Ak tā? Azaliju arī ņemsi līdzi? Tātad jums nebriest dēka? Tas nebūs mīlnieku randiņš?

- Protams, ne, muļķīt, - Misija pietvīkusi dedzīgi iebilda.

- Es gribēju teikt, nu, tu taču atceries, ka O’Hāra bildināja mani, bet tas jau bija aiz žēluma. Viņš, Rozā, ir ļoti jauks cilvēks.

- Un tu esi ļoti glīta meitene, - Rozā zīmīgi piebilda. - Neaizmirsti to, Misija.

Par šiem Rozas vārdiem Misija domāja svētdien agri no rīta, kad mazā spogulīša priekšā grozīja galvu no vienas puses uz otru, pētīdama, kā izskatās vecā filca cepure ar glītajām, sārtajām rozītēm, un vēlēdamās, kaut būtu kāds labāks apģērba gabals.

- Ak, Misija, - Azalija, elpai aizraujoties, iesaucās, - tu esi tik skaista!

Misija uzsmaidīja meitenei, bet zināja, ka spogulim taisnība -seja pārāk bāla, vaigi iekrituši un kakls par daudz tievs. Jaunības ziedošais skaistums pazudis, pēc Misijas domām, viņas vienīgais skaistums bija mākslīgās rozes pie cepures.

Azalija sēdēja uz pašas krēsla maliņas, lai nesaburzītu zilo kleitiņu, šūpoja baltajās zeķēs apautās kājas un apbrīnoja iepriekšējā dienā pie Zabara ratiņiem pirktos jaunos zābaciņus. Misija viņas matus bija sapinusi bizēs un iesējusi tajās dzeltenās lentes, bet dažas sprodziņas jau bija paguvušas atrist un kā vieglā mākonītī ietvēra mazās sejas ovālu. Ādai piemita tāds pats zeltains spīdums, kāds bija Annuškai, un samteņu brūnajās acīs kavējās tāds pats sapņains skatiens. Nu īsts eņģelītis, mazs sapnī-tis, Misija nodomāja un strauji viņu apkampa, savu bērnu viņa nespētu mīlēt stiprāk. Četrus gadus vecā Azalija nekad negražojās, mazo istabiņu viņa uzskatīja par savām mājām. Rožu par krustmāti un ielu par rotaļu laukumu. Tas nav godīgi. Misija domāja, uzspiežot vaidziņam vēl vienu skūpstu, tas nav godīgi.

No ielas atskanēja mašīnas taures skaņas. Azalija uzlēca kājās un metās pie loga. Signāls noskanēja vēlreiz, līdz ar Azalijas satraukto saucienu:

- Matuška, O’Hāra atbraucis ar automobili!

Misija pabāza galvu pa logu un, no pārsteiguma sastingusi, lūkojās lejup uz O’Hāru - elegantu, jaunā, brūnā uzvalkā ar apkaklīti un kaklasaiti - lepni sēžam pie dzeltenas, švītīgas mašīnas stūres. Viņš no jauna papīkstināja tauri un pamāja ar roku ikvienā logā redzamajām, brīnumu pārņemtajām sejām. Tad atvēra durvis, izkāpa uz dēļu ietves un, noņēmis cepuri, paklanījās Misijai.

- Ak, Azalija! - No apmulsuma tik tikko spēdama parunāt. Misija atkāpās no loga. - Tagad itin visi zina, ka es eju ar O’Hāru uz satikšanos.

Pametusi pēdējo rūpjpilno skatienu spogulī, Misija satvēra Azalijas roku un steidzās lejup pa kāpnēm.

- Pasakains rīts, Misija! - O’Hāra jau pa gabalu sauca. - Nospriedu, ka nebūtu par ļaunu drusku pabraukties.

Visas pa logiem izkārtās galvas strauji novērsās no O’Hāras un pagriezās pret Misiju, kas raitā solī devās uz mašīnu. Elegantais kavalieris iecēla Azaliju aizmugurējā sēdeklī un galanti atvēra durvis Misijai.

- Atā, Rozā! - Azalija priecīgā satraukumā pamāja Perel-manu galvām, kas bija redzamas viņu otrā stāva dzīvokļa logos, bet Misija neuzdrīkstējās atskatīties. Viņa tāpat zināja, ka ikviena dzīva dvēsele, kas mita Rivingtonstrītā, ar neatslābstošu interesi noskatījās, kā O’Hāra iedarbina motoru un mašīna aiz-pukšķina pa ielu.

- Es to tikai vakar nopirku, - O’Hāra dižojās, - un tu esi pirmā, kuru ar to vizinu. Nu? Ko teiksi? »

- Tā ir tik skaista, O’Hāra! - Azalija nespēja valdīties, viņa lēkāja savā sēdeklī un māja garāmgājējiem.

- Jauka, - arī Misija izteicās atzinīgi, abām rokām turēdama cepuri, kad O'Hāra tā straujāk pagriezās ap stūri, - bet es gan labprāt Rivingtonstrītu būtu pametusi ne tik uzkrītoši.

O'Hāra dārdoši iesmējās.

- Es taču tev solīju kārtīgas izpriecas, vai ne? - Ar acs kaktiņu viņš pavērās blakussēdētājā. - Un es esmu vīrs, kas vārdu tur, Misija.

Iegriežoties OrČardstrītā, arī Misija jau smējās. O’Hāras vienkāršā sajūsma pārjauno automobili, saulaino dienu un plašo vērienu bija lipīga. Viņš gribēja izpatikt, tāpēc Misija atlaidās ādas sēdeklī, ļāvās atpūtai un priekam par braucienu.

Iesprostots savā klinšu ērgļa misiņa ligzdā, Zevs noskatījās, kā gar logu aizslīd garais, dzeltenais automobilis; O’Hāra pīksti-nāja tauri, skatījās Misijā tādām acīm, it kā viņa piederētu šim milzim, bet viņa smējās, violetajā cepurē ar sārtajām rozēm izskatīdamās pēc pavasara. Sirdi apdedzināja greizsirdības liesmas.

- Cik žēl! - Zevs nikni nosauca, kad jautrā kompānija izzuda skatienam. - Pūslis!

- Uz kurieni mēs braucam? - Misija apvaicājās, kad viņi pār-ripināja pāri tiltam uz Hudzonas otru krastu un devās Ņūdžersi-jas kalnu virzienā.

- Pacieties, gan redzēsi, - O’Hāra noslēpumaini atbildēja. Bet viņa platajā, glītajā sejā iegūlušais smaids liecināja, ka viņš gan zina - Misijai tur patiks.

Vairākas jūdzes viņi nobrauca gar Hudzonas krastu, apbrīnodami jaukās ainavas, līdz beidzot apstājās pie lielas ķieģeļu ēkas, kas stāvēja nostāk no ceļa, paslēpusies aiz kokiem. Izkārtne vēstīja - “Džordžo itāliešu restorāns”. Misijai izbrīnā iepletās acis, kad viņa ieraudzīja baltos damasta galdautus un salvetes, mirdzošu sudrabu un kristālu un ziedus uz katra galdiņa.

- Neesmu pietiekami labi ģērbusies tik lepnam restorānam, -viņa čukstēja, kaunēdamās par veco, pelēko mēteli, novalkāto blūzi un svārkiem.

- Tu esi gana labi ģērbusies, lai ietu uz jebkuru vietu pasaulē, - O’Hāra skaļi attrauca, - turklāt krietni glītāka nekā vairums citu sieviešu.

Viņš noņēma jauno cepuri, galvenais viesmīlis paspieda viņam roku kā vecam draugam un veda visus trīs pie galdiņa netālu no loga.

- Labrīt, O’Hāras kungs! - viņš sacīja. - Kā jums šodien klājas, kungs?

- Nekādas vainas, - O’Hāra nodārdināja un pasmaidīja, kad ieraudzīja tuvojamies otru viesmīli ar ledus spainītī ieliktu šampanieti. Apskatījis viesmīļa sniegto pudeli, O’Hāra atzinīgi pamāja ar galvu, un Misijas acis iepletās vēl platākas.

- Šampanietis? - viņa nesapratnē murmināja.

- Ko tad citu? - O’Hāra atsaucās, pastiepis pāri galdam roku un saņēmis Misijas plaukstu. - Tādā lieliskā dienā.

Viņa pietvīka, pamanījusi apkalpotāju zinīgos smaidus. O’Hāra pamudina viņus uz maldiem. Šie cilvēki droši vien domāja, ka viņi ir mīlētāji vai kaut kas tamlīdzīgs...

Misija vērās dzirkstošajā vīnā un atcerējās pēdējo reizi, kad bija dzērusi šampanieti. Viņi svinēja Misijas astoņpadsmito dzimšanas dienu, vīnu viņai ielēja Miša, viņi skatījās viens otram acīs, zinādami, ka tā var būt pēdējā reize...

- Došu peniju, ja pateiksi, ko domā, - O’Hāra pārtrauca Misijas atmiņu ainas, bet viņa papurināja galvu un uzsauca savam darbadevējam tostu.

- Par tevi, Šamus O’Hāra, - viņa sacīja, izmocīdama smaidu, - paldies par jauko dienu!

- Tas vēl nav viss, - viņš solīja, - ne tuvu. - O’Hāras apbrīnas pilnais skatiens kavējās pie Misijas, kamēr viņa pētīja ēdienkarti. - Tu, Misija, šajā cepurē izskaties skaista kā glezna, - viņš klusi sacīja. - Tik brīnišķīgu meiteni es vēl neesmu redzējis.

- Jā, - Azalija nopietni palocīja galviņu, - es jau arī viņai to teicu.

O’Hāra pasmaidīja.

- Un tu, jaunā dāma, - viņš paraustīja meitēnu aiz bizes,

- kad sasniegsi Misijas vecumu, būsi īsta smukmeitiņa.

- Kas ir smukmeitiņa? - Azalija gribēja zināt.

- Kad izaugsi, pati redzēsi, - viņš atteica un izņēma no kabatas mazu sainīti. - Lūdzu, gandrīz piemirsu.

- Dāvana? - bērns cerīgi vaicāja.

O’Hāra palocīja galvu.

- Dāvana tieši tev, skaistulīt.

Azalija, sajūsmas pārņemta, maigi noglāstīja sarkano ietinamo papīru.

- Cik skaists! - Smalkā balstiņa satraukumā drebēja.

O’Hāra paskatījās uz Misiju, tad atkal pievērsās Azalijai.

- Dāvanas jātaisa vaļā, - viņš mudināja, - lai uzzinātu, kas tur iekšā.

Meitene ļoti uzmanīgi atlocīja papīru, nogludinot visas krunciņas, un tikai tad nocēla kastei vāku. Ieraudzījusi, kas tur iekšā, Azalija skaļi noelsās.

- Ai, ai, matuška, skaties! - Viņa nevarēja vien atgūt elpu.

- Paskaties!

Kastē gulēja lelle, maza un smalka vissīkākajās detaļās, sākot no porcelāna sejas vaibstiem un mīkstajiem, gaišajiem matiem līdz burvīgajam, mežģīnēm rotātajam apmetnim, cepurītei un kazādas zābaciņiem.

- Kā tu viņu sauksi? - Misija vaicāja un smaidot noskatījās, kā Azalija ar mīlestību glāsta lelles seju.

- Par Annušku, - viņa nočukstēja, paceļot lelli un piespiežot to sev pie krūtīm. - Annuška.

Misija jutās kā zibens spērienu saņēmusi; visu šo laiku Azalija nekad nebija pieminējusi savu māti. Un viņa jau cerēja, ka meitenīte to aizmirsusi.

- Sī taču ir amerikāņu lelle, - Misija steigšus iebilda. - Vai tev neliekas, ka viņai vajadzētu amerikāņu vārdu?

Azalijas acīs bija parādījies tik pazīstamais attālinātais skatiens.

- Kā būtu ar Ketlīnu? - O’Hāra arī izteica priekšlikumu. -Tas ir labs īru vārds, bez tam tā sauca manu māti.

- Jā, mums vajadzētu ļaut O’Hāram izvēlēties lelles vārdu, -Misija izmantoja izdevību. - Ketlīna ir glīts vārds, vai ne?

Azalija turēja lelli cieši apskautu, acis aizvērusi, viņa svētlaimīgi smaidīja.

- Ketlīna Annuška, - viņa palika pie sava. - Ketlīna An-nuška O’Hāra.

O’Hāra smaidīdams atkal salēja glāzēs šampanieti.

- Mazā pareizi uztvērusi domu. - Viņš zīmīgi paskatījās uz Misiju.

Bet viņa novērsa skatienu, jo viesmīlis atnesa zupu.

- Cik gardi smaržo! - viņa izvairīgi noteica.

O’Hāra tikai smaidīja.

- Tā arī ir garda, - viņš solīja. - Šis ir viens no labākajiem Ņūdžersijas restorāniem. Es te šad tad iegriežos - jau vairākus gadus, kopš mani uz šo rajonu atveda darījumu lietas.

Gluži negaidot Misija aptvēra, ka jūtas laimīga. Lieliskais itāliešu ēdiens garšoja kā ambrozija salīdzinājumā ar ikdienā ēstajām nožēlojamām maltītēm, vīns viegli reibināja; viņa jutās mierīga un atbrīvota, klausoties O’Hāras stāstā par dzīvi Īrijā un kā viņam gājis pirmajos gados Amerikā.

- Un tagad atkal jāsāk no jauna, - viņš sacīja, aizkūpinādams lielāku cigāru nekā parasti un nolūkodamies, kā Misija malko kafiju.

Azalija nožāvājās, laipnie itāliešu viesmīļi apgādāja meiteni ar konfektēm un maziem amoretti caurspīdīgos sārtos un zilos apmetnīšos, tad viņa, joprojām cieši apskāvusi lelli, ieritinājās lielajā krēslā.

O’Hāra maigi noglāstīja viņas galviņu un sacīja:

- Tu mani vēl īsti nepazīsti, Misija. Esmu nopietns vīrs un arī godkārīgs. Tieši par to es tev šodien gribētu pastāstīt. Bet pirms tam man tev kas jāparāda, tāpēc - brauksim!

Ar plašu žestu viņš samaksāja rēķinu. Pacēlis savās stiprajās rokās aizmigušo Azaliju, viņš to nesa, tāpat kā meitenīte savu lelli, viņi gāja ārā no restorāna, smaidu, pateicības vārdu un aicinājumu drīz atkal iegriezties pavadīti. O’Hāra noguldīja bērnu uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa un apsedza ar rūtotu pledu, tad skumīgi noteica:

- Būtu vareni, ja varētu dabūt tādu meitenīti, vienkārši vareni. - Pieklājīgi palīdzējis Misijai iekāpt mašīnā, viņš apsēdās pie stūres un pagrieza auto pakalnu virzienā.

- Uz kurieni mēs braucam? - Misija atkārtoja jau iepriekš uzdoto jautājumu, kad O’Hāra vadīja mašīnu pa grumbuļainiem lauku ceļiem arvien augstāk un augstāk kalnos.

- Nekur tālu jau ne. - O’Hāra noslēpumaini smaidīja. - Vēl tikai mazliet pacieties.

Viņi pabrauca vēl desmit minūtes pa līkloču ceļu, kas vijās kalnup, un apstājās pie ciedrukoka sētas. O’Hāra izkāpa, lai atvērtu vārtus, bet Misija pūlējās kaut ko saskatīt aiz augstajām gobām un ķeramajām kastaņām, kas birdināja zemē pēdējās lapas.

- Tepat jau ir. - O’Hāra smaidīdams vadīja mašīnu pa nesen grantētu piebraucamo ceļu un apturēja iepretī četrstūrainai mājai ar sarkanu jumtu un koka lievenīti. - Māja ir lielāka, nekā izskatās, - viņš lepni paskaidroja. - Trīs guļamistabas iekšpusē un trīs akri ārpusē. Tie skaitļi tīkami skanēja man ausīs, tāpēc es šo mājeli nopirku. Piedevām iegādājos arī visu šeit apkārt redzamo zemi. Piecdesmit akru no Smolvudas, Ņūdžersijā, tagad pieder tavam padevīgajam kalpam.

Viņš pagriezās pret Misiju, un viņa acīs strāvoja karsta ilgošanās.

- Un tas viss piederēs manai sievai, ja vien tu, Misija, dosi jāvārdu. Gribu šo te visu, māju, zemi... visu dalīt ar tevi.

Misijas acis nodeva satraukumu, bet O’Hāra pacēla roku.

- Pirms tu kaut ko saki, ļauj man tev visu izrādīt. - Viņš uzgāja pa kāpnītēm uz lievenīša un pagriezās, lai varētu parādīt savu jauno zemes īpašumu. - Cik tālu vien sniedzas skatiens. Misija, - viņš dižojās, - un vēl tālāk. Mana zeme.

Viņa skatījās uz gludajām, nolaidenajām pļavām, kurās vietām spurojās koku skupsnas un tālumā ganījās melnbaltu lopu bars, kas līdzinājās rotaļu figūriņām. Misija aizvēra acis, ieelpoja svaigo lauku gaisu, ieklausījās putnu saucienos un juta, kā seju apspīd vēl siltā vēla rudens saule. Tā viņa justos ari mājās, Oksfordā.

- Cik skaisti, O’Hāra, - viņa tikko dzirdami nočukstēja, - skaisti!

- Nāc iekšā! - O’Hāra nepacietīgi aicināja. - Lai mazā paguļ. Es tev visu izrādīšu.

Aiz durvīm, kuru augšpusē atradās pusapaļš lodziņš ar vitrāžu, cauri visai mājai stiepās garš gaitenis, kas beidzās pie otrām durvīm pagalma pusē ar tādu pašu pusapaļu lodziņu, tikai no turienes pavērās skats uz dārzu. Tur bija gan taisnstūrveida dzīvojamā istaba ar lielu kamīnu, gan atsevišķa ēdamistaba; telpās mirdzēja nospodrināta grīda un logu rūtis, tur bija īsta virtuve ar īstu izlietni, karsto un auksto ūdeni un īsta plīts; bija pat elektrība. Glītas, platas kāpnes veda uz otrā stāva gaiteni, no kura varēja ieiet trijās guļamistabās, tāpat arī īstā vannasistabā ar jaunākās modes, kā O’Hāra pastāstīja, čuguna vannu un klozetpodu.

- Šī taču ir īsta māja! - Misijai izlauzās, pusskriešus ejot no telpas telpā. - Tā ir jauka, O'Hāra, tiešām jauka... tikai... - Viņa aprāvās un nesapratnē skatījās O’Hārā. - Tikai - kā tu varēsi strādāt krogā un dzīvot šeit? Tas taču ir ļoti tālu.

- Tieši par to jau es gribēju ar tevi aprunāties. - Viņš saņēma Misijas plecus un ieskatījās viņai acīs. - Misija, pēc pāris nedēļām es krogu slēgšu. Sausais likums šai nozarei nogriezīs skābekli, un es tīšos projām, iekams citi nav to vēl apjēguši. Nākotni esmu jau izplānojis, Misija, un šī māja arī ietilpst manās nākotnes iecerēs. Un tu arī. Ar jauno biznesu varēšu nodarboties, dzīvojot šeit. Dzelzceļš no šejienes nav tālu, arī Ņuarkas osta.

Misijai sagriezās tumšs gar acīm. Ja O’Hāra slēgs krogu, viņa paliks bez darba. Pēkšņi Misija juta, ka viņas kājas vairs negrib klausīt, un viņa atspiedās pret verandas reliņiem, nenovēršot acis no skaistās lauku ainavas.

- Ko tu tagad uzsāksi? - viņa vienaldzīgi pavaicāja.

O’Hāra plati pasmaidīja.

- Nu, zemes īpašumi, celtniecība, mazliet “piegādes lietas”, sacīsim tā. Te, augšā, ir ļoti kluss, neviens par manu nodarbošanos neko nezinās.

Viņš piemiedza Misijai ar aci, bet tad sadrūma, jo viss gaišums no Misijas sejas bija aizplūdis, likās, ka viņa tūlīt paģībs.

- Misija, kas tev notika? - viņš tieši noprasīja, kā sargājot cieši apskaudams viņas plecus. - Kas vainas, manu meitenīt? Vai esmu tevi satriecis ar visām šīm runām? Es nenodarbošos ar kriminālām lietām, tikai drusciņ apmetīsim likumam līkumu, pārdosim pagrīdes šņabīti... Īrijā tas notiek jau gadsimtiem ilgi. Tici man, tas nav nekas noziedzīgs. Par nopelnīto naudiņu esmu nodomājis būvēt mājas. Šajā valstī drīz vien būs daudz jaunu pāru, kas gribēs pamest lielās pilsētas un ievākties paši savā ligzdiņā. Un es viņiem došu jaukus, lētus namiņus. Gan tu pati redzēsi, - viņš zīmēja nākotnes ainas, - tiklīdz sākšu pārdot, tā viņi nāks bariem vien. Un par otru pusi nebēdā, Misija, par to atbild mani kompanjoni.

- Kompanjoni?

- Džordžo un Enriko Orikonnes, tiem puišiem pieder restorāns, kurā šodien pusdienojām. Tev, Misija, ar viņiem jāiepazīstas tuvāk, viņi ir kārtīgi ģimenes tēvi, tu jau redzēji, kā viesmīļi izturējās pret Azaliju, viņi dievina bambini. Bet viņi paši ir aizņemti cilvēki, tāpēc viņiem bija vajadzīgs kāds, piemēram, es, kas vadītu viņu biznesu. Protams, es esmu tajā ieguldījis ari savu naudiņu, bet tici man, Misija, es vēl kļūšu bagāts. Es vairs nelaistīšos ar alu. No šīs dienas esmu darījumu cilvēks.

Viņš nopietni paskatījās Misijā.

- Es sev nosolījos, ka mana sieva nekad nedzīvos aiz kroga, kā tas notika ar manu māti. Un tagad es tev varu jautāt skaidri un gaiši, Misija. Šo māju es nopirku tev un Azalijai, mums un mūsu bērniem. Misija, vai tu nāksi pie manis par sievu?

Misija pilnīgā apjukumā purināja galvu - O’Hāra bija tik laipns, tik maigs aiz savas bravūrīgās ārienes un tik naivs. Viņa skatījās O’Hārā, kas nepacietīgi gaidīja atbildi, viņa skatījās uz māju ar tās skaistajām istabām un dārzu, uz kalnaino zemi daudzu akru platībā, kura varētu piederēt viņai, un iztēlojās, kā viņa te dzīvotu, iegādātos jaunas mēbeles, kārtu pie sienām gleznas, kārtotu kristāla vāzēs ziedus, kā vasaras vakaros sēdētu uz lieveņa un, iespējams, šūpotu šūpulī mazuli. Bet, lai arī kā viņa nopūlējās, O’Hāram šajā ainā vieta neatradās. Viņa iedomājās par Rožu, kas uz visu mūžu bija saistīta ar Meijeru Perelmanu, un atkal papurināja galvu. Pa viņas vaigiem lēni plūda asaras, un O'Hāra ar vienu pirkstu maigi tās notrausa.

- Es jau redzu, ka tava atbilde ir “nē”, - viņš ar rāmu pašcieņu sacīja, - bet zini, ko es tev teikšu, Misija O'Braiana, es Šajā mājā nekad nedzīvošu ar citu meiču. Es gaidīšu, kamēr tu kādu dienu teiksi “jā”. Un tajā dienā es būšu laimīgākais cilvēks Ņūdžersijā.

Atpakaļ viņi brauca klusējot. O’Hāras jautrība bija zudusi, un Misija nogurusi vainoja sevi. Viņa nebija gribējusi O'Hāru sāpināt, bet viņa taču nekad nebija arī devusi cerības, ka precēsies ar viņu. Kad pamalē parādījās Manhetenas panorāma, Misija sev teica, ka dzīvē taču vajadzētu būt arī kaut kam gaišākam, noteikti. Bet tad viņa atcerējās, kas viņu sagaida, pēc dažām nedēļām krogs būs slēgts un viņa paliks bez darba. Un bez naudas.

21

Bija sveloši auksta februāra piektdiena. Zevs lūkojas uz cilvēkiem, kas steidzās gar viņa lombarda logu, kakli ievīstīti adītās šallēs, rokas sabāztas kabatās, pleci uzkumpuši pret aso vēju. Pulkstenis rādīja gandrīz četri, un visi parastie apmeklētāji jau bija iegriezušies, lai uz laiku, līdz pirmdienai, izņemtu savas svētdienas drānas. Reizēm Zevs nodomāja, ka viņa lombards ir kā drēbju skapis, jo apģērbi vairāk nostāvēja pie viņa, nekā sildīja savus īpašniekus.

Skatiens atkal aizslīdēja pie pulksteņa - Misija kavējās. Viņa nāca katru nedēļu, dažreiz atnesa vienu dolāru, citreiz divus. Zevam nepavisam negribējās ņemt viņas naudu, jo viņš labi zināja, cik meitenei pašai tā nepieciešama, taču Misija bija cieši apņēmusies parādu atmaksāt. Un, ja Zevs atzītos pats sev, te tā sēžot un veroties pa logu cerībā ieraudzīt ap stūri pagriežamies viņas slaido, trauslo stāvu, tad jāsaka vien būtu, ka viņš priecājās par ieganstu Misiju redzēt. Necik daudz vairāk par parasto: “Labdien, Misija!” - vai: “Kā šodien klājas?” - viņš neteica, bet viņam vismaz bija iespēja brīdi būt kopā ar jauno sievieti, šīs minūtes viņam bija ļoti dārgas, vēlāk viens pats savā istabā viņš atcerējās, kā Misija izskatījās, kā zeltainā gaismiņā vizuļoja viņas brūnie mati, atcerējās vaigu maigo līniju, lūpu izliekumu un dziļdziļās, violetās acis, kas lika vīrietim ielūkoties viņas dvēselē.

Zevs nopūtās un pārbaudīja, vai jaunā kaklasaite nav sašķiebusies. Viņš bija kārtīgi saposies uz sabatu, bet viņš jau gan zināja, ka visa šī gatavošanās ir Misijas dēļ.

Nošķindēja durvju zvaniņš, Zevs strauji pacēla galvu un ieraudzīja, ka pēc sava sabata galdauta atnākusi Lipkinas kundze no Kenelstrītas.

- Jūs gan šodien vēlu, Lipkinas kundze, - viņš sacīja, sniedzot galdautu un saņemot naudu, bet klusībā lūdzoties, lai viņa aizietu līdz Misijas atnākšanai.

- Jūs jau arī vēlu vēl turat veikalu vaļā, Abramska kungs, -sieviete gurdeni novilka. - Man bija jāgaida, kad dēls atnesīs naudu. Pasteidzieties nu un slēdziet ciet, tūlīt būs sabats.

- Jā, jā, - viņš mazliet aizkaitināts strupi noteica, un Lipkinas kundze, pirms aizvēra durvis, pārsteigta atskatījās uz Zevu. Abramskis parasti bija tik pieklājīgs.

Koka sienas pulksteņa misiņa rādītāji vēl par vienu minūti tuvojās četriem, un Zevs nemierīgi skatījās laukā pa logu. Jau gandrīz tumšs, jāslēdz ciet... bet vēl mirkli, ja nu viņa aizkavējusies...

Desmit minūtes pāri četriem Zevs aizslēdza durvis, pagrieza izkārtni ar uzrakstu “Slēgts” uz augšu un skumīgi iegāja dzīvoklī. Misija nekad vēl nebija nokavējusi, tāpēc viņš saprata, ka šovakar viņa neatnāks. Kaut arī viņa neko nebija bildusi, Zevs zināja, ka pagājušajā nedēļā O’Hāra slēdzis savu krogu un Misija palikusi bez darba, tāpēc arī viņai nav naudas.

Uzvilcis melno mēteli un cepuri, Zevs pa apledojušajām ielām aizgāja līdz shul, bet viņš nekavējās starp ģimenēm, kas apsveicinājās uz tempļa kāpnēm.

Atgriezies mājās, Zevs aizdedza sabata sveces mātes sargātajā sudraba svečturī un brīdi sēdēja, domādams par Misiju. Astoņpadsmit no piecdesmit dolāriem jau bija samaksāti, un, kad viss parāds būs nokārtots, viņš Misiju vairs neredzēs.

Pēkšņa impulsa dzīts, Zevs piecēlās, atkal uzvilka mēteli un cepuri, rūpīgi noslēdza durvis un apņēmīgi pagriezās ap ielas stūri. Rivingtonstrītā joprojām mētājās atkritumi no tirgotāju ratiņiem, ledains vējš nesa augšup avīžu skrandas; ap zivju astēm un kāda dzīvnieka iekšu gabalu plēsdamies mielojās kaķi un suņi, un Zevs nicinoši saviebās, kad nāsīs iesitās nepatīkama smaka.

Viņš zināja, kur Misija dzīvo. Daudzreiz viņš bija gājis garām šai mājai, apstājies un nolūkojies uz logu, aiz kura, Zevs zināja, mita Misija. Cauri plānajiem aizkariem bija redzama lampas gaisma. Zevs nevarēja izšķirties, vispirms viņš paskatījās lejup, tad atkal pacēla skatienu uz logu. Parasti viņš tikai brīdi pastāvēja, cerēdams, ka viņa varbūt pienāks pie loga, bet šoreiz saņēmies straujā solī šķērsoja ielu un iegāja ēkā.

Gaitenis bija pārblīvēts ar daudzajām ģimenēm nevajadzīgajām lietām - kāds salauzts krēsls, ieplaisājušas ābolu kastes, ar dzelzi apkalts ratu ritenis, papīri un pudeles - un pāri visam nomācošā daudzdzīvokļu māju atkritumu un urīna smaka. Aiz aizvērtajām durvīm šaurajā kāpņu telpā varēja dzirdēt niknu strīdiņu un sievietes raudas. Kaut kur kliedza zīdainis, kāds smējās, no fonogrāfa nāca skaļas, drebelīgas mūzikas skaņas.

Zevs devās augšup pa tikpat kā neapgaismotajām kāpnēm, vairīdamies no netīrajām margām, ko bija nosmērējušas tūkstošiem nosmulētu roku.

“Kā viņa to spēj izturēt?” viņš atkal uzdeva sev parasto jautājumu. “Tāda barišņja, dāma.”

Viņš pieklauvēja pie durvīm, gaidīdams, līdz tās atvērs, un, aizlicis roku mutei priekšā, nervozi noklepojās.

Skaļi rēja Viktors, un Azalija žāvādamās un acis berzēdama uzslējās gultā sēdus.

- Matuška, kāds klauvē pie durvīm.

Pārsteigtā Misija, kas stāvēja pie izlietnes, pagriezās.

- Kas tur varētu būt?

Azalija iesmējās.

- Nezinu.

Misija brīdi apdomājās. Saimnieks tas nevarētu būt, jo īri viņa jau šorīt samaksāja, kaut ari nebija ne jausmas, kur ņems naudu nākamnedēļ. Pieglaudusi matus, viņa steigšus devās atvērt durvis.

- Atvainojiet, ka iztraucēju! - Zevs pieklājīgi noņēma cepuri. - Bet jūs šodien neatnācāt.

Misija, juzdamās vainīga, ar delnu aizsedza muti.

- Ak, piedodiet, Abramska kungs, bet es nevarēju. Man nebija naudas. Es... redziet, diemžēl esmu zaudējusi darbu. Vai es varēšu nokārtot parādu nākamnedēļ? Līdz piektdienai noteikti būšu kaut ko sameklējusi.

Misija izskatījās satriekta, un Zevs aptvēra, ka, pēc viņas domām, viņš atnācis pieprasīt naudu.

- Jā, jā, protams, tas nekas, neuztraucieties, - viņš steidzās Misiju mierināt. - Es... patiesību sakot, es tikai gribēju jūs redzēt.

Zeva acis lūdzoši raudzījās Misijā, un viņa pakāpās malā. Pavērusi plašāk durvis, viņa aicināja:

- Lūdzu, Abramska kungs, nāciet iekšā!

Turpat pie durvīm stāvēja suns un nikni ņurdēja, bet mazā meitenīte sacīja:

- Labvakar! Mani sauc Azalija. Un kas esi tu?

Zevs nervozi nokāsējās.

- Abrarpskis, Zevs Abramskis no Orčardstrītas.

Azalija māja ar galvu.

- Tur dzīvo mana draudzene Reičela Koena.

- Vai jūs neapsēstos? - Misija piedāvāja.

Zevs stīvi apsēdās uz koka krēsla, ko Misija piestūma tuvāk, un aplaida skatienu istabai. Šeit viņa dzīvo. Viss nevainojami tīrs, spodri balts galdauts, tīri, balti katūna aizkariņi, un uz naglas pie sienas karājas viņas mētelis un cepure ar rozēm. Aiz apbružāta koka aizslietņa paslēpusies gulta, mitruma plankumiem klātās sienas bija kailas, tikai virs izlietnes karājās mazs, četrstūrains spogulītis. Šis bija trūcīgs, kails miteklis, bet uz galda stāvēja ziedi, gaisā jautās patīkama ziepju smarža un, savādi, gaismā, kas plūda no lampas, kura stāvēja uz galda un bija piesegta ar sārtu zīdu, likās, ka mājīgāku istabu par šo Zevs nav redzējis kopš bērnības Krievijā.

Misija apsēdās viņam pretī pie galda.

- Piedodiet, Abramska kungs, - viņa ierunājās, - šī jau nu nav nekāda piemērotā telpa viesu uzņemšanai, bet vai jūs nevēlētos glāzi tējas?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

- Paldies, nē. Atnācu pavaicāt... man ienāca prātā, vai jūs neatteiktos kādreiz pavakariņot kopā ar mani? - Cepures mala nokrakšķēja, kad Zeva pirksti savilkās ciešāk; Misijas violetās acis no izbrīna kļuva platas, un viņa skatījās tā, it kā redzētu Ze-vu pirmo reizi mūžā. Kad viņš pacēla roku, lai sakārtotu kaklasaites mezglu, viņa pasmaidīja.

- Abramska kungs, - viņa klusi atbildēja, - ar lielāko prieku.

Pēkšņi viņa seja kļuva gaiša.

- Vai svētdien jūs varētu? - viņš ātri jautāja, pirms Misija bija paguvusi pārdomāt. - Sešos atnākšu jums pretī.

- Sešos, - Misija apstiprināja. - Es jūs gaidīšu.

Pussešos svētdienas vakarā Misija noveda Azaliju lejā pie Rozas, tad pati izsukāja matus un, savijusi tos mezglā, sacēla uz augšu. Paberzējusi vaigus, lai tie liktos sārtāki, Misija uzlika cepuri un vismaz desmito reizi neizpratnē sev vaicāja, kāpēc bija piekritusi vakariņot kopā ar Zevu Abramski. Šo vīrieti viņa tik tikko pazina, bija aizņēmusies no viņa naudu, tātad bija viņam parādā. Vairākkārt Misija bija iedomājusies, ko gan Zevs grib panākt, vedot viņu vakariņās.

Precīzi sešos pie durvīm atskanēja klauvējiens. Steigā uzvilkusi mugurā apdilušo pelēko mēteli, viņa traucās atvērt, negribēdama aicināt Zevu iekšā, kad bija viena pati, jo baidījās no kaimiņu tenkošanas.

Kopā ejot pa tumšo ielu, Misija nopētīja Zevu, viņš izskatījās ārkārtīgi pedantisks un ārzemniecisks savā melnajā mētelī un cepurē.

- Es zinu kādu kafejnīcu īstbrodvejā. - Viņš uz stūra samin-stinājās. - Diemžēl man nav mašīnas kā O’Hāram. Vai tas nekas, ka mums būs jāiet kājām?

- Protams, Abramska kungs. - Viņa sacēla mēteļa apkakli un pieskaņojās vīrieša solim. Zevs turējās ietves ārmalā, saglabādams zināmu distanci, it kā baidoties, ka tikai nejauši nepieskaras Misijai.

Klusums kļuva arvien smagāks.

- Kā jums klājas, Abramska kungs? - Misija izmisumā nespēja izdomāt citu jautājumu, kad jau vesels kvartāls bija noiets klusējot.

- Labi, paldies, - viņš atbildēja.

Atkal viņus apņēma klusums, un Zevs ar acs kaktiņu pašķielēja uz blakus ejošo jauno sievieti. Te nu viņš bija, sapnis piepildījies - Misija O’Braiana iet viņam līdzās, bet viņš nav spējīgs ne vārda dabūt pār lūpām.

Zevs jutās laimīgs, kad viņi bija sasnieguši īstbrodveju.

- Tā ir ukraiņu kafejnīca, - viņš stīvi izmocīja. - Iedomājos, ka jums tur varētu patikt.

Kafejnīcā valdīja liela drūzma un troksnis, skanēja saucieni krievu valodā, spēlēja balalaikas un ģitāras. Tālākajā istabā kāds dziedāja pazīstamu čigānu romanci; uz letes patvārī mutuļoja ūdens, telpā jaucās kairinoša siltas magoņmaizes, pīrādziņu, kafijas kūku un skābētu dārzeņu smarža.

Misijas seja atplauka, kad viņi cauri cilvēku pūlim izspiedās līdz mazam galdiņam pie loga.

- Te ir brīnišķīgi, Abramska kungs! - Misija priecīgi iesaucās. - Šī vieta man atgādina kafejnīcu Sanktpēterburgā, kur es bieži gāju. - Viņa iesmējās un nodziedāja dažas taktis no dziesmiņas; tobrīd garām gāja kafejnīcas īpašnieks, drukns ukrainis, apstājās un krievu valodā uzslavēja viņas skaisto balsi.

Zevs, sajūsmas pārņemts, nespēja no Misijas novērst acis. Līdz Šim viņš bija redzējis tikai klusu, strādīgu, rūpju nomāktu jaunu sievieti, pēkšņi viņa pārvērtās meitenē, kas viņa arī patiesībā bija. Misija pasūtīja boršču, un, paņēmusi mutē pirmo karoti zupas, viņa svētlaimē aizvēra acis un tad iesaucās, cik tā garda, bet pēkšņi viņas seja samācās.

- Man nevajadzēja nākt uz šejieni, Abramska kungs, - viņa, vainīga juzdamās, nomurmināja. - Esmu jums parādā daudz naudas, nav pareizi, ka jūs tērējaties vēl vairāk, izmaksājot man vakariņas.

- Vai tad jums tomēr šeit nepatīk? - Zevs satraucās.

- Ak, protams, patīk! Neesmu tā priecājusies, kopš... es pat neatceros, kopš kura laika, - viņa steigšus pabeidza neveikli iesākto teikumu.

Zevs atvieglots nopūtās. Pasaucis viesmīli, viņš pasūtīja pudeli sarkanvīna. Tik jauki bija sēdēt un skatīties Misijā, sapnis piepildījies. Kad atkal iestājās klusums, Misija sēdēja, malkoja vīnu un klausījās mūziku.

Viņa centās neskatīties Zevam acīs, nezinādama, ko teikt. Tā taču nevarēja turpināties, kaut ko vajadzēja sacīt. Viņa nodzēra vēl malciņu vīna, tad, izmisuma mudināta, ierunājās:

- Abramska kungs, pastāstiet man par sevi!

- Par sevi? - viņš izbrīnījies pārprasīja. - Nav jau nekā, ko stāstīt.

- Nē, tā nevar būt, - vīna iedrošināta, Misija uzstāja. - Vai jūs, piemēram, esat laimīgs?

No jauna iestājās klusums, un Zevs, galvu nodūris, lūkojās zupas šķīvī.

- Esmu laimīgs, ka šovakar varu būt kopā ar jums, - viņš beidzot sacīja.

- Paldies, - Misija pateicās, - bet es domāju ko citu. - Vai esat apmierināts ar savu dzīvi? Redziet, bērnībā man likās, ka visi cilvēki ir laimīgi, bet tagad es pamazām sāku saprast, ka pasaulē nemaz nav tik daudz patiesi laimīgu ļaužu. Visi pret kaut ko cīnās -nabadzību, slimību, nomāktību, izmisumu. Kādreiz man ienāk prātā, cik ļoti Azalijas bērnība atšķiras no manējās, un man gribas raudāt. Un dažreiz es to arī daru - naktīs, guļot gultā.

Jaunā vīrieša tumšajās acīs atspoguļojās līdzcietība. Krievu mūzika un sarunu murdoņa pieņēmās spēkā, un šie divi cilvēki savā kaktiņā pie loga arvien vairāk tika noslēgti no pārējās telpas.

Neizskaidrojama iemesla pēc Misija Zeva klātbūtnē jutās drošībā. Vīns atraisīja mēli, un viņa sāka stāstīt par Anglijā pavadīto bērnību, par to, kā Krievijā nomiris viņas tēvs un kā viņa palikusi viena pati.

- Tā nu iznāca, ka es nokļuvu Sanktpēterburgā, - viņa teica, spēji apraujot savu stāstu.

Pienāca viesmīlis, lai novāktu šķīvjus, un atnesa veselu lērumu kraukšķīgu kartupeļu pīrādziņu, pikantu, šķēlēs sagrieztu desu un krietnu kaudzi kasa ar karstu sēņu mērci. Zevs atkal piepildīja glāzes un palūdza atnest vēl maizi.

Misija atspiedās ar elkoni pret galdu, ielika delnā zodu un saņēmusies sacīja:

- Es zinu, jūs dzirdējāt, ko Azalija teica par... par Sofiju. Nezinu, kāpēc, bet es jūtu, Zev Abramski, ka varu jums uzticēties. - Kafejnīcas krieviskā gaisotne, pazīstamā valoda un mūzika apvienojās, līdz Misijai vientulības nasta kļuva neizturama, viņa nevienai dzīvai dvēselei nebija stāstījusi par savu pagātni, pat savai draudzenei Rozai ne, bet tagad gluži negaidot visi noslēpumi steidzīgos, baiļpilnos čukstos tika izklāstīti. Viss atklājās - bēgšana nakts laikā pa mežu ar drēbēs iešūtām dārglietām, šaušalīgās slepkavības, jūras ceļojums uz Konstantinopoli un tas, kā Sofija par nieka grašiem pārdeva briljantus. Vairs ir tikai diadēma, Misija sacīja, visi briljanti jau izņemti, palikuši vienīgi četri lielie. Un milzīgais, bezvērtīgais smaragds. Ēdiens atdzisa, kamēr Misija stāstīja par savām bailēm no čekas un par to, ka tās nekad nerimsies. Par to, kā ik nakti viņa sapņos redz Alekseju. Viņa izstāstīja itin visu - tikai ne par savu mīlestību uz Mišu.

- Un tā nu tagad jūs, Zev Abramski, zināt, kas es esmu un kāpēc atrodos tādā situācijā. - Viņa pacēla skatienu un ielūkojās sava galdabiedra acīs. - Un jūs esat vienīgais cilvēks pasaulē, kas to zina.

Misija norija asaras, bet Zevs sameklēja kabatā tīru, baltu mutautiņu un sniedza to viņai.

- Es ļoti lepojos ar to, ka man uzticējāties, - viņš klusi sacīja. - Nekad mūžā es nevienam neteikšu ne pušplēsta vārda no tā, ko jūs man pastāstījāt. Zvēru pie dzīvības, ka pār manām lūpām nenāks ne vārds.

No viņa acīm strāvoja maigums.

- Ēdiet, - viņš noteica, - jums nepieciešams kārtīgs ēdiens, lai jūsu bālajos vaigos atgrieztos kaut cik sārtuma. Labu apetīti!

Pēc šā brīža klusums likās kļuvis ciešamāks; šķita, ka Zevs Misijas klātbūtnē jūtas ērti, un viņai arī bija pārsteidzoši labi, kaut Zevs bija visai nerunīgs cilvēks. Vēlāk klusēdams viņš vadīja Misiju uz mājām, atkal turēdamies ietves malā; kad abi bija sasnieguši Misijas namdurvis, Zevs ievaicājās, vai nākamsvētdien viņa būtu atkal ar mieru satikties.

Misija nevarēja izšķirties. Viņa no tiesas nezināja, vai tā pienāktos, bet Zevs bija izturējies ļoti draudzīgi un savādā kārtā tagad, kad viņš visu zināja, Misija jutās viņam ļoti tuva.

- Tad lai paliek svētdien sešos, Abramska kungs, - viņa beidzot piekrita. īsi novēlējusi labunakti, Misija steidzās iekšā, juzdama, ka Zevs noskatās viņai pakaļ, kamēr aizvērās durvis.

Pirmdien no rīta Misija pamodās ar sāpošu galvu un klusa izmisuma sajūtu. Ukraiņu kafejnīcā piedzīvotā veco laiku burvība bija pagaisusi, un atvieglojums, ko sagādāja sava dzīvesstāsta atklāšana Zevam Abramskim, bija pārvērties bailēs. Galu galā, viņa satraukta sevi rāja, tu šo vīrieti tikpat kā nepazīsti, un Sofija pieteica, lai tu nevienam neko nestāsti...

Nogaidījusi, līdz Perelmanu dzīvokļa durvju blīkšķis pavēsta, ka Meijers aizgājis uz darbu, Misija steidzās lejā pie Rozas. Aza-lija nakti bija pārgulējusi pie Perelmaniem, un Viktors arī nakšņoja turpat; lielais suns savu mīlestību no Mišas bija pārnesis uz viņa meitiņu, tāpēc neatkāpās no Azalijas ne soli. Visur, kur gāja Azalija, Viktors sekoja. Kad meitenei pienāks laiks iet skolā, suns noteikti sagādās raizes, Misija iedomājās, un šī doma lika ataust prātā vēl vienai mokošai problēmai - jautājumam par skolu. Mišas meita taču nevar iet vienkāršā vietējo ļaužu skolā, kas atradās tepat aiz stūra. Ko tur runāt, viņa jau tagad zināja vairāk, nekā spētu iemācīties tur; meitene jau mazliet prata lasīt, zināja alfabētu, franciski un krieviski runāja tikpat labi kā angliski, kaut arī pēdējā laikā ieskanējās izteikts jidiša akcents, kā jau visiem Rivingtonstrītas bērneļiem.

Rozā ieskatījās draudzenes bēdu pilnajā sejā un pasmaidīja.

- Nu? Vai tu atnāci, lai mani pirmdienas rītā uzjautrinātu? Tas man ir taisni nepieciešams! - Lejot Misijai glāzē tēju, viņa smējās. - Nu? - viņa atkārtoja, apsēdās Misijai pretī pie galda un raudzījās viņai sejā, gaidīdama vakardienas piedzīvojumu izklāstu. - Nu, stāsti! Par lombarda īpašnieku - to pulksteņcilvē-ku -, pēc viņa jau var uzvilkt pulksteni un noteikt nedēļas dienu. Bet tu esi pirmā, kas varbūt redzēja mehānismu, kurš liek viņam kustēties.

- Es neko neredzēju, - Misija atzinās, - runāju galvenokārt es. Ak, Rozā, es viņam visu izstāstīju. To, ko man nevajadzēja stāstīt nevienam dzīvam cilvēkam. - Misija vērās draudzenē, un viņas acīs atspoguļojās panika. - To, ko es neesmu stāstījusi pat tev.

- Labākajiem draugiem nav nekādas vajadzības stāstīt. - Rozā mierinoši noglauda Misijas roku. - Lai arī ko tu būtu darījusi, mani tas neskar. Es zinu, ka tas nevar būt nekas slikts.

- Ko es bez tevis iesāktu. Rozā? - Misijai pēkšņi izlauzās. - Esmu tik stulba, neko nesaprotu. Nezinu pat, kur lai dabūju darbu.

Rozā domīgi glaudīja savu puķoto priekšautu. Tas jau nu būtu izmisuma solis, bet viņa zināja, ka Misijai vairs nav nekāda padoma.

- Ir jau vēl “Chazir-Mark”, Cūku tirgus Hesterstrītā, kur katru rītu sanāk cilvēki, kas cer dabūt kādu darbu šūšanas fabrikās. - Viņa brīdi šaubījās. - Tā jau gan nav īstā vieta tik smalkai meitenei kā tev, Misija, bet varbūt kādas nedēļas, kamēr pagadās kas labāks, varētu pamēģināt. Vismaz tiksi pie drusciņas naudas. Protams, ja tevi izvēlēsies, - viņa ar nopūtu piemetināja. - Tur vienmēr sanāk vairāk strādnieku, nekā ir brīvu vietu. Un uzraugiem ir savi mīluļi, no kuriem par viszemāko algu var izspiest visvairāk.

- Bet es taču pat neprotu šūt ar mašīnu, - Misija iebilda. - Es zinu tikai tādas nevērtīgas lietas, kad uzcelta kāda Ēģiptes piramīda vai senās Babilonijas vēsturi, - nekad neesmu mācījusies kaut ko noderīgu.

- Tu zini tādas lietas? - Rozā nespēja noslēpt pārsteigumu. - Tev vajadzētu iet augstskolā par pasniedzēju, nevis fabrikā par šuvēju. Bet vajadzība aizved mūs uz pavisam neparastām vietām, Misija, un nekas cits man nenāk prātā, ko varētu tev piedāvāt, tagad, kad O’Hāra slēdzis savu krogu. - Viņa viltīgi pavērās Misijā. - Un kas dzirdams par O’Hāru?

Misija pietvīkusi purināja galvu.

- Nekas, pagājušas jau divas nedēļas, kopš viņš aizbrauca uz Ņūdžersiju. Bet es taču arī neceru saņemt nekādu ziņu no viņa, jo noraidīju bildinājumu.

Rozā nopūtās.

- Mešugana, - viņa nomurmināja. - Labs, spēcīgs vīrietis, kas nodrošinātu tev pārtikušu dzīvi. Kas tad sievietei vēl vajadzīgs?

- Mīlestība? - Misija nočukstēja. Abu sieviešu skatieni satikās, un Rozā saņēma kaimiņienes roku.

- Ak, mīlestība, Misija, - viņa rūgti noteica, - man ir tādas aizdomas, ka mīlestība beidzas tieši tā - viens vīrietis, divas istabas un trīs bērneļi. Vienmēr viens un tas pats.

Nākamajā rītā pulksten sešos Misija steidzās pa Hesterstrī-tu. Sāka snigt, un viņa saslēja mēteļa apkakli, vēl nodomādama, kaut būtu noņēmusi rozes no cepures, jo mitrums tās sabojās. Viņa nostājās cilvēku pūlīša pašā maliņā, noskatīdamās, kas īsti tur notiek. Vīriešu bija vairāk nekā sieviešu, daži no viņiem bija ģērbušies tīri labās drēbēs, mēteļos, stāvēdami pie tirgotavas otrpus ielai, viņi tērgāja, dzēra kafiju un ēda knishes, citi tāpat vien nīka sagumušiem pleciem, uzlocītām žaketes apkaklēm, salstošās rokas dziļi kabatās sabāzuši, mīdoties no vienas kājas uz otru, lai kaut cik sasildītos. Sievietes, dažas jaunas, citas vecas, galvas lakatos satinušas, klusi stāvēja maliņā. Misija savā mētelī un izaicinošajā cepurē jutās šeit neiederīga un vēlējās, kaut būtu satinusies šallē tāpat kā pārējās sievas.

Pusseptiņos atnāca uzraugi, uzkāpa uz tādas kā platformas, kas patiesībā bija sakrautas apelsīnu kastes, un pētīja pūli, laiku pa laikam ar pirkstu norādot, kurus no strādniekiem izvēlējušies. Sievietes strauji izvirzījās priekšā, alkdamas, lai viņas ievēro, bet Misija palika aizmugurē nogaidīt. Nejauši krustojās viņas un kāda uzrauga skatieni; vīrietis, kuram galvā bija melna cepure, brīdi vērās neredzētajā sejā, tad novērsās. Nomākta viņa lūkojās uz savām kurpēm, tad uzraugs nokliedza: “Šodienai pietiks!” - un izraudzītie, norīkojuma zīmītes rokās sažņauguši, steidzās uz darbu.

- Rīt mēģini atkal, drostaliņ, - mutīga īriete uzrunāja Misiju. - Varbūt rītdien tev veiksies.

Nākamajā rītā sniega sega jau bija veselu pēdu bieza, bet Misija, šalli pār matiem uzmetusi, gaidīja kopā ar citām sievietēm; ledusaukstais ūdens spiedās cauri papīra plānuma zolēm. Arī šoreiz tur bija tas pats vīrs ar melno cepuri, atkal viņš noskatīja Misiju, pakavējās un brīdi padomāja. Cerība iemirdzējās Misijas acīs, bet tad uzrauga skatiens slīdēja tālāk un laime krita turpat blakus stāvošajai sievietei. Misija ievaidējās, un sieviete viņu līdzjūtīgi pamācīja:

- Nākamreiz spiedies uz priekšu, tad viņš tevi noteikti pamanīs, meitenīt. Smukās viņi vienmēr ierauga, - viņa vēl drūmi piebilda.

No rīta pavēlu atmodusies, viņa klepoja un šķaudīja, tomēr ātri apģērbās un steidzās uz durvīm. Klupdama un slīdēdama uz ledainās ietves, viņa pusskriešus nogāja četrus kvartālus līdz Hes-terstrītai. Uzraugi jau bija atnākuši un izvēlējās strādniekus. Atcerējusies sievietes padomu, Misija ar elkoņiem apņēmīgi izkaroja sev vietu priekšējā rindā. Viņa stāvēja, saraustīti elpoja, ar roku cieši pie kakla saturēdama šalli, acis augšup pacēlusi uz vīriem, kas stāvēja uz apelsīnu kastēm, viņa skatījās tajos kā Olimpa dievos.

Vīrs ar melno cepuri bija tievs, bet spēcīgs, asiem sejas vaibstiem un skarbām, melnām acīm. Ieraugot Misiju, viņš savilka plānās lūpas pussmaidiņā un šoreiz pamāja.

-Tu.

Misija grozīja galvu no vienas puses uz otru; vai tiešām uzraugs izvēlējies viņu?

- Es? - viņa izdvesa, iebakstot sev krūtīs ar pirkstu.

Viņš atkal palocīja galvu.

- Nāc šurp un saņem norīkojumu! - viņš rupji uzsauca. Sniedzot zīmīti, viņa roka pārbrauca pār Misijas delnu.

- Pie Cimmermaņa Kenelstrītā, trīs dienas, - viņš strupi noteica. - Nenokavē!

Likās, Misijai pieauguši spārni, kad viņa steidzās ar labajām vēstīm pie Rozas. Ietinusi pusdienām avīzē siļķi un maizi, viņa skrēja atpakaļ uz Kenelstrītu un pie Cimmermaņa bija tieši septiņos.

Cimmermaņa fabrika bija liela, tā aizņēma pusi kvartāla un trīs stāvus. Misija kopā ar citiem strādniekiem plūda iekšā pa vārtiem, sekojot pārējo paraugam, viņa uzrādīja sargiem savu zīmīti un tad gāja pa šauro līkloču eju starp šujmašīnām. Misijai tā stāvot un neziņā raugoties apkārt, viņai uzsmaidīja lielā īriete, kuru bija redzējusi pirmajā rītā Hesterstrītā.

- Tātad dabūji tomēr darbu, ko? Nāc pie šitās mašīnas, pie loga ir gaišāks.

Misija apsēdās pie kājminamās mašīnas un apjukusi raudzījās uz to. Garām gāja jauneklis un iegrūda viņai rokās grozu, kurā ar kaudzi bija samesti piegriezti un sadiegti auduma gabali.

īriete zinīgi vēroja jauniņo.

- Piedurknes, - viņa noteica. - Tu taču esi tās jau kādreiz šuvusi, ko?

Misija papurināja galvu.

- Es nekad nebiju šujmašīnu pat redzējusi, - viņa atzinās, - bet darbs man nepieciešams. Redziet, man jāuztur meitiņa. Domāju, ka varēšu iemācīties.

Sieviete nopūtās.

- Protams, varēsi. Mums visām kādreiz bija jāmācās. Klau, es tev parādīšu, kā jāmin pedāļi un pārējo, tad pierunāšu Semiju, lai apmaina tavu grozu pret drēbēm, kur šujamas taisnas vīles. Tās ir visvieglāk šūt.

īriete bija laipna un lietišķa, un Misija drīz vien saprata, ka strādāt ar mašīnu nemaz nav tik sarežģīti; pēc piecpadsmit minūtēm viņa jau šuva taisnu vīli. Viņām maksāja par gabaldarbu, tāpēc Misija, vainīga juzdamās, sacīja:

- Es jūs kavēju. Palīdzot man, jūs noteikti zaudējat naudu.

- Gan jau iedzīšu, - sieviete smaidīdama atteica. - Es zinu, kas tu esi. Tu strādāji O’Hāras krogā un darīji smagākus darbus nekā jebkurš pirms tevis. Esmu redzējusi arī tavu meitenīti, viņa ir jauka. Esmu Makrīdijas kundze... bet draugiem - Džordžija. Nu, sāc labāk strādāt, pirms uzraugs nav pieķēris mūs kulstām mēles.

Mašīnu troksnis, milzīgo gludekļu niknā šņākšana, tvaika mākoņi, skaļi izkliegtās pavēles, saspiestība slikti apgaismotajā bēniņtelpā likās gāžamies Misijai virsū, bet viņa nolieca galvu un turpināja darbu; pusdesmitos kaudze grozā sāka pamazām kristies, un viņa jutās ar sevi apmierināta. Bet tikai līdz brīdim, kad atkal garām joza Semijs un piemeta pilnu viņas grozu. Desmitos Misijai no trokšņa jau sāpēja galva, ciešā ķermeņu tuvība un putekļu dvaka šķebināja. Tomēr viņa apzinājās, cik ļoti viņai veicies, ka mašīna ir netālu no loga. Pie logiem galvenokārt bija izvietoti piegriezēju platie galdi, kur viņi strādāja ar milzīgām šķērēm. Pulksten desmitos uz desmit minūtēm drīkstēja ievilkt elpu, un Misija pievienojās citām sievietēm, kas, izkārušās pa logiem, smēķēja, kaut gan tas bija aizliegts, jo cigaretes fabrikās bija izraisījušas nopietnus ugunsgrēkus un daudzi cilvēki bija sadeguši. Arī Misija izbāza galvu ārā, juzdamās laimīga, ka pēc strādāšanas smacējoši karstajā telpā var ieelpot ledaini salto gaisu. Likās, ka pārāk ātri vajadzēja atgriezties pie mašīnas un nekad neiztukšojamā groza ar “gabaliem”. Līdz divpadsmitiem Misijai jau sāpēja ne tikai galva, bet arī mugura, un šķita, ka spēki ir galā. Ja neskaita desmit minūšu atelpu, viņa bija strādājusi piecas stundas bez pārtraukuma - un tomēr viņas grozs bija apmainīts tikai vienu reizi, turpretī visām pārējām tie tika piepildīti vairākkārt.

- Neuztraucies, - Džordžija viņu mierināja, kad Misija ēda savu maizi un siļķi, - kad pieradīsi, tev veiksies ātrāk.

Pusseptiņos sievietes klusi devās ārā no darbnīcas, pārāk nogurušas, lai pļāpātu un smaidītu.

Misijai šķita, ka šuvusi vīles pat miegā, tomēr nākamajā rītā viņa atkal noteiktajā laikā stāvēja pie Cimmermaņa fabrikas vārtiem un aiznākamajā tāpat. Kad noteiktais laiks bija pagājis, viņa, uzvaras priekā starodama, stāvēja rindā pēc trīs dienu algas. Tā kā tas bija gabaldarbs, viņa nezināja, cik īsti nopelnījusi.

- Pārāk lēni strādā, - uzraugs asi noteica. - Nākamnedēļ vairs nenāc šurp.

Misija bija tik satriekta, ka nespēja parunāt.

- Ak, es iemācīšos, - viņa solījās, kad atguva valodu, - es iemācīšos.

- Mums nav laika gaidīt, kamēr tu mācies, - viņš noskaldīja. - Nākamais!

Misija pagāja malā, lai pārējās strādnieces varētu saņemt savu nopelnīto, viņa juta kaklā sakāpjam asaras, bet ar raudāšanu viņa nepanāks veiklību darbā. Šķita, ka nekas tur nelīdzēs.

- Pamēģini pirmdien atkal aiziet uz tirgu, - Džordžija, ejot garām, iečukstēja viņai ausī. - Vienmēr jau kādā fabrikā vajag strādniekus.

Misija pavēra plaukstu un skatījās uz savu trīs dienās nopelnīto algu. Delnā gulēja tieši pieci dolāri.

22

Svētdienas vakarā pēc maltītes Misija sēdēja pretī Zevam pie galdiņa ukraiņu kafejnīcā un jutās pilnīga neveiksminiece.

- Es nudien pūlējos, Abramska kungs, - viņa skumīgi stāstīja, - bet es strādāju pārāk lēni.

Viņš paraustīja plecus.

- Tādai sievietei kā jums jau nu nevajadzētu strādāt fabrikā! - Zeva balsī iesprikstējās dusmas. - Es nedrīkstu jums ļaut to darīt. Misija. - Viņš atvainodamies ieklepojās. - Piedodiet, es gribēju teikt, O’Braianas kundze.

- Ak nē, lūdzu, sauciet mani par Misiju kā visi, - viņa attrauca.

Zeva tumšās acis iedzirkstījās. Pasmaidījis viņš sacīja:

- Un man patiktu, ja jūs mani sauktu par Zevu.

Viņa skatījās Zevā un domāja, cik reti redz viņu smaidām un cik skumjas ir viņa tumšās acis, tad pēkšņi aptvēra, ka viņš taču ir pavisam jauns. Nez kāpēc viņa šo cilvēku allaž bija uztvērusi kā Zevu Abramski, lombarda īpašnieku, bet nekad ne kā “jaunu vīrieti”. Misiju pārņēma vainas izjūta, ka, domādama tikai par savām bēdām, nekad nav painteresējusies par Zevu, vienīgi pajautājusi, vai viņš ir laimīgs, kad skaidri bija redzams, ka nav. Nez kas izraisījis tumšajās acīs redzamās skumjas. Ļaudamās spējam impulsam, viņa paliecās uz priekšu.

- Zev, pastāstiet par sevi! Es zinu, ka esat dzimis Krievijā, bet kur tieši?

Zevs dziji ievilka elpu. Viņam šķita, ka iekšā viss dreb. Visus šo gadus viņš nekad, nekad nevienai dzīvai dvēselei nebija atklājis savu dzīvesstāstu. Viņš sarunājās tikai ar mirušajiem -sapņos.

Prātodams, kā labāk sākt, Zevs iedzēra pamatīgu malku vīna. Kā cilvēki izstāsta savas dziļākās bailes, kā atzīst savu degradēšanos, atklāj citiem visslēptākās jūtas? Viņš vērās Misijas skaistajās, violetajās acīs, sirsnīgās, maigās, uzmundrinošās, negaidīti viņa paliecās uz priekšu un satvēra Zeva roku. Likās, šis siltais, cilvēciskais pieskāriens būtu atrāvis vaļā gadsimta ceturkšņa garumā celtu sāpju aizsprostu.

Viņš izstāstīja visu, to, kā viņa ģimene dzīvoja Krievijā, kā viņi bēga no ebreju grautiņiem un kā septiņu gadu vecumā viņš pilnīgi viens nonāca Ņujorkā. Bet tad Zevs apklusa. Viņam nebija spēka turpināt.

Misija saprotoši paspieda Zeva drebošo roku. Pasaucis viesmīli, viņš pasūtīja vēl pudeli stiprā sarkanvīna. Ielēja vīnu glāzē, pacēla to un iedzēra krietnu malku, it kā šī dzira piešķirtu drosmi turpināt.

- Vai jūs maz spējat iedomāties, kā toreiz jutos? - Zevs piesmakušā balsī atsāka savu stāstu. - Bērns, viens pats svešā zemē, pat kuras valodu viņš neprot... Biju pārāk nobijies, lai lūgtu palīdzību. Pagaidīju, kamēr no ostas iznāca vēl kādi cilvēki, un sekoju viņiem. Es gāju un gāju, bet man likās, ka nekad nenonākšu galā, jo nebija jau, uz kurieni iet.

Kad pienāca nakts, attapos mazu ieliņu labirintā. Visas tās izskatījās vienādas, augstas, šauras ķieģeļu mājas ar akmens lieveņiem. Tonakt pārgulēju zem viena no tiem. Nākamajā dienā turpināju iet. Es vairs neraudāju. Asaras bija izsīkušas, palicis tikai drausmīgs, svilinošs izsalkums. Naktī kā klaiņojošs dzīvnieks rakņājos pa atkritumu kastēm, meklējot kartupeļu mizas, iebojā-tus augļus un kaulus. Pa dienu es staigāju. Kādu nakti sāka līt, gāza nepārtraukti, un drīz es biju izmircis līdz ādai. Tikai kājas tēvoča dāvinātajos jaunajos zābakos palika sausas. Zem tilta atradu papes kasti un ielīdu iekšā. Šo četru sienu ieskauts, es jutos

drošībā un nekavējoties iemigu. Pamodos, kad mani kāds raustīja aiz apkakles un kliedza. Redzēju sarkanu, dusmās izķēmotu seju ar sapinkājušos, sirmu bārdu. Šī esot viņa kaste, viņa mājas, kur es guļot, un es sapratu, ka viņš būtu gatavs mani par to nogalināt kā meža zvērs. Pielēcu kājās un metos bēgt, es skrēju un skrēju - visu nakti.

No rīta negaidot sāka piesalt un lietus pārvērtās sniegā. Sacēlu apkakli un gāju, jo zināju, ja apstāšos, varbūt nekad nespēšu vairs pakustēties. Uzdevu sev jautājumu: “Un kādēļ man vispār vajadzētu kur iet?” Labākais būtu nomirt. Tad ieraudzīju grupiņu vīriešu un zēnu, kas nesa lāpstas, viņi bija norīkoti tīrīt sniegu. Sāku skriet un pievienojos viņiem. Alga bija piecdesmit centi dienā, un darbs bija tik ilgi, cik sniga sniegs. Strādāju kopā ar vīriem, nesakot ne vārda, tikai bezgalīgi lāpstojot sniegu, dienas beigās saņēmu savus piecdesmit centus un devos uz ēdnīcu ielas otrā pusē, kur nopirku cīsiņus ar skābētiem kāpostiem. Tāda bija mana pirmā maltīte Amerikā. Saēdos maizi, izdzēru kādu litru piena, tad izgāju ārā un visu izvēmu. Nodomāju: “Cik žēl, mani piecdesmit centi nu ir vējā.” Pēc nedēļas snigšana mitējās, bet līdz tam laikam ēdiens jau turējās manī un es biju atradis siltu vietiņu virs ventilācijas lūkas režģa, pa kuru no ēdnīcas virtuves plūda siltais tvaiks.

Zevs apklusa. Bija lietas, kuras viņš nevarēja Misijai izstāstīt, kuras viņš nespētu atklāt nevienam, par vīriem, kas viņu, skaļi kliedzošu, izvilka no siltās paslēptuves un izvaroja, kā viņš koda un skrāpējās, knieba un cīnījās, līdz izdevās izrauties; kā viņš skrēja cauru nakti pāri lielajam tiltam, kā, ticis tā vidū, lūdza Dievu, lai pietiktu drosmes ielēkt lejā mirguļojošajā tumšajā, klusajā dzelmē. Bet, tā kā viņš bija gļēvulis, tad turpināja dzīvot.

- Beidzot nonācu Louerīstsaidā, - viņš turpināja stāstu. - Tur ieraudzīju kādu vecu vīru, ceļojošu tirgotāju, kas pūlējās pastumt savus ratiņus, viņš bija vārgs večuks ar baltu bārdu. Piesteidzos viņam palīgā un aizstūmu ratiņus līdz Rivingtonstrītai. Par izpalīdzēšanu viņš man uzsmaidīja, iedeva desmit centus un pavaicāja, kas ir mani vecāki un kur es dzīvoju. Teicu, ka vecāku man nav un es nekur nedzīvoju. Ilgi viņš manī skatījās, beidzot sacīja: “Tātad tu esi bārenis un runā tikai jidišā. Esmu jau vecs, man vajadzīgs palīgs. Paliec pie manis, stumsi ratiņus, un es tev par to maksāšu piecdesmit centu dienā, pusdienās dabūsi maizi un marinētus dārzeņus.”

Tovakar viņš paņēma mani līdzi uz mājām. Pats viņš mitinājās pagrabtelpā Stentonstrītā, bet tur bija arī dēļu piebūve, kur tirgotājs turēja savus ratiņus, un es gulēju tur. Strādāju sešas dienas nedēļā, nopelnīju trīs dolārus, man bija jumts virs galvas, ēdiens vēderā, un šķūnītī naktīs es jutos drošībā. Tikai viens solis mani šķīra no dzīvnieka eksistences, tomēr tas jau bija solis augšup.

Zametkinam bija septiņdesmit pieci gadi. Pirms trīsdesmit gadiem viņš bija atstājis sievu un ģimeni Polijā un devies uz Ameriku meklēt bagātību. To atrast viņam neizdevās, tāpēc viņš neaicināja savus tuviniekus šurp. Daudzus gadus vēlāk viņš bija dzirdējis, ka viņa ciematiņš ebreju vajāšanu laikā nopostīts un visi iedzīvotāji gājuši bojā.

Trīs gadus es dzīvoju dēļu šķūnītī Stentonstrītā, ziemās salu un vasarās vai izcepos. Biju ne laimīgs, ne nelaimīgs, vienkārši “būtne”, kas eksistē. Neatceros, ka būtu kādreiz smējies, - Zevs klusi piebilda, - bet arī raudājis netiku. Skolā neesmu gājis, bet tāpat uz ielas iemācījos pa druskai angļu valodu.

Kādu rītu, kā jau parasts, es sagatavoju ratiņus, saliku tur iekšā brilles, šķēres, piekaramās atslēgas un pārējos sīkumus, ar kuriem vecais Zametkins tirgojās, un gaidīju, kad viņš, kā parasti, pusseptiņos nāks uz šķūnīti. Bet viņš nenāca. Pēc brītiņa aizgāju līdz viņa istabai un pieklauvēju pie durvīm. Nekādas atbildes. Šī telpa nekad netika slēgta, tāpēc es gāju iekšā. Zametkins gulēja uz grīdas, galva bija vienās asinīs, bet plati ieplestās acis vērās griestos. Tādu pašu stingu skatienu biju redzējis tēva acīs un sapratu, ka večuks ir miris. Vēl vairāk - kāds bija viņu nogalinājis, iesitot pa galvu, noslepkavojot par tiem dažiem dolāriem, ko viņš nēsāja sev līdzi. Izdzirdēju pie durvīm troksni un atskatījos, tur jau viļņojās seju jūra, visi šie cilvēki cieši skatījās Za-metkinā, tad atkal uz mani, un es sapratu, ko viņi domā. Ka tas ir mans darbs.

Zeva balss iedrebējās. Misija lūkojās viņā, pārdzīvojumu dēļ viņa nespēja pat pakustēties, tikai cieši spieda Zeva pirkstus.

- Ieradās policija un mani arestēja. Es nepretojos. Nezināju, ko lai viņiem saku, varēju tikai pateikt, ka noslepkavotais bija mans draugs, ka viņš bija ļoti laipns, ka es pie viņa strādāju un man pat sapņos nerastos doma kaut ko tādu nodarīt vecajam Za-metkina kungam. Policisti iemeta mani kamerā un aizgāja. Loga tur nebija, tikai četras ūdens pilieniem un gļotām klātas akmens sienas. Viņi izslēdza gaismu un ilgu laiku atstāja mani tumsā; nezināju, ir diena vai nakts, cik stundu aizritējis. Dzirdēju tarakānu čabināšanos un žurku pīkstēšanu, sēdēju sagumis uz lāvas, un šie pretīgie kustoņi, garām skrienot, man pieskārās. Jutu, ka visā kamerā čum un mudž dzīvība, ka visapkārt kustas visādi parazīti. Šad tad parādījās kāds cilvēks, iegrūda man rokā šķīvi ar ēdienu un skārda krūzi ar ūdeni, bet es neko nespēju norīt. Mani neviens neapmeklēja, jo man nebija tuvu cilvēku. Iekritu izmisuma bezdibenī, nekas nespētu mani no turienes izvilkt.

Tad gluži negaidot policisti atgriezās un ieslēdza gaismu. “Ārā!” man uzkliedza. “Tu esi brīvs.”

Policija bija noķērusi īsto slepkavu. Viņš bija nogalinājis vēl vienu cilvēku, un šoreiz kāds bija viņu ieraudzījis. Atkal nokļuvu uz ielas, parazītiem aplipis, netīrs un vientuļš.

Aizgāju līdz savam šķūnītim, bet tur jau stāvēja citi ratiņi un pie durvīm karājās priekškaramā atslēga. To nakti atkal nogulēju uz ielas, bet no rīta devos uz pirti un lūdzu mani dezinficēt. Pēc tam gāju uz Rivingtonstrītu, staigāju gar tirgotājiem un vaicāju, vai kādam nevajag palīga. Palaikam gadījās pa mazam darbiņam. Tad dzirdēju runas, ka Minča kungs, lombarda īpašnieks, esot saslimis un viņam vajagot kādu, kas pastrādājot veikalā. Man tad bija divpadsmit gadu, augumā es nebiju liels, bet pēc bērna neizskatījos. Biju jau daudz pieredzējis cilvēks, un Mincs to saprata. Viņš pieņēma mani par palīgu un ļāva veikalā arī gulēt. Sieva viņam bija mirusi pirms gada, bet vienīgā meita, vēl būdama pavisam jauna, aizbēgusi no mājām. Tā viņš arī neuzzināja, kurp viņa devusies vai kas ar viņu noticis. Trīs gadus es vadīju veikalu un saņēmu piecus dolārus nedēļā. Nekāds algas paaugstinājums netika piedāvāts, un es baidījos lūgt, lai tikai viņš nemeklētu sev citu palīgu. Pa to laiku Minča kungs savā istabā nodzērās līdz kapam. Kad viņš nomira, es biju vienīgais pavadītājs, kas sekoja zārkam, pēc tam atgriezos lombardā un turpināju darbu. Minča kunga nauda bija noguldīta bankā, un es tai neesmu pieskāries, tikai parakstīju ar mājas saimnieku jaunu nomas līgumu, apgalvojot, ka man jau ir divdesmit viens, kaut arī patiesībā biju piecpadsmit gadus vecs, un turpināju, kā biju strādājis līdz šim. Neviens nemanīja kādu atšķirību, jo es jau sen biju redzams aiz šīs letes.

Sāku saimniekot mazliet citādi, uzlabot biznesu, vairāk domāt par sevi. Sāku apmeklēt vakarskolu, iemācījos angliski lasīt un rakstīt un atklāju, ka man prieku sagādā grāmatas. Nekad man nebija gana! Nopirku klavieres un iemācījos spēlēt. Bet vienmēr turējos nomaļus. Baidījos iesaistīties tuvākās attiecībās ar kādu cilvēku, ja nu nāk gaismā, ka atrodos šeit nelikumīgi, ka man nav imigrācijas atļaujas. Šajā zemē biju cilvēks bez vārda.

Misija joprojām nespēja novērst acis no jaunā vīrieša, kad viņš, beidzot savu stāstu, sacīja:

- Es neesmu cilvēks Amerikā, un es neesmu cilvēks Krievijā. Es vispār neesmu. Man tikai pieder lombards.

Misijas sirds vai lūza, kad viņa saņēma Zeva roku un pieglauda to pie sava vaiga.

- Papīri taču nav svarīgi, - viņa čukstēja, - cilvēks ir tas, kāds viņš ir. Un tu esi drosmīgs cilvēks. Es tevi, Zev, pazīstu, tāpat kā tu pazīsti mani un zini par mani visu. Mēs esam viens otram atklājuši savus noslēpumus. Tagad tu esi cilvēks.

Tovakar mājupceļā viņi, kā parasti, nerunāja, bet Zevs gāja tuvāk Misijai - ne tik tuvu, lai augumi saskartos, tomēr tuvāk. Un, novēlot labunakti, Misija impulsīvi paliecās uz priekšu un noskūpstīja Zevu uz vaiga. Atgriežoties savā veikalā, Zevs zināja, ka ir vislaimīgākais cilvēks Louerīstsaidā, Ņujorkā.

Tiklīdz Misija iegāja pa durvīm, Rozā uzreiz redzēja, ka darbu viņa nav dabūjusi. Sejā bija iegūluši rūpju vaibsti, un acīs jautās nogurums; pat rozes pie cepures likās apvītušas.

- Nu un tad? - Rozā ar tēlotu jautrību sacīja. - Tāpēc jau pasaulei vēl nav gals klāt, ka tu esi zaudējusi darbu. Tā atgadās katram. - Viņa atglauda tumšos, sprogainos matus, dažas paspu-rojušas šķipsnas viņa piesprauda klāt mezglam uz kakla, iesprieda rokas sānos un noskatīja Misiju no galvas līdz kājām. Galējais izmisums viņas acīs darīja Rožu nemierīgu, un viņa cieši apskāva draudzeni, kā māte apskauj bērnu. - Būs jau labi. Misija, - viņa čukstēja, - tici man. Bet pagaidām - man vecajā patvārī no Meijera garajiem nagiem noslēpti pieci dolāri, ja nebūtu nobēdzinājusi, viņš savienības sanāksmēs nodzertu tos viskijā. Ņem! Tev tie vairāk noderēs.

Misija purināja galvu.

- Es nevaru ņemt tavu naudu, Rozā, - viņa klusi noraidīja piedāvājumu. - Es labi zinu, kā tu taupīji, lai tos sakrātu.

- Starp draugiem tam nav nozīmes. - Viņa aši sadabūja naudu no patvāra un iespieda Misijas negribīgajā rokā. - Parūpējies tikai par sevi, pabarot vēl vienu muti nav nekas. - Abas sievietes paskatījās uz Azaliju, kas sēdēja pie galda un ēda vakariņas kopā ar Rozas meitenēm - trīs tumšās un viena gaišā galviņa izskatījās tik jaukas, ka Rozā iesmējās. - Viņa izskatās kā laumiņa, ko pie manām durvīm nolikuši no pasakām izkāpuši čigāni.

Misija sēdēja pie galda, un Rozā nolika viņai priekšā glāzi tējas un biezu maizes šķēli ar vistas taukiem.

- Kāda čigāniete man reiz izzīlēja, ka uz maniem pleciem gulšoties atbildība, tik liela, ka ietekmēšot visas pasaules likteņus, - viņa domīgi ierunājās. - Kā tev šķiet, vai viņa domāja par Azalijas audzināšanu? Un, ja tā, kā gan Azalija spētu ietekmēt pasaules notikumus?

- Kas zina, varbūt tas meitēns izaugs un kļūs par Amerikas prezidenti, - Rozā minēja, sēdēdama blakus Misijai pie galda un ziezdama sev vēl vienu maizes riku.

- Kad izaugšu, - Azalija iečivinājās, - es būšu dejotāja.

- Nu? Dejotāja? - Rozā iesmējās. - Tu noteikti būsi balerīna?

- Jā, balerīna. - Azalijas balsī skanēja cieša apņemšanās.

- Tu nevari būt balerīna, - iejaucās Hanna, - tev taču nav tādas kleitas.

- Varu, varu gan! - Azalija ieraudājās. Pēkšņi viņa meta ar maizes gabalu Hannai, un abas meitenes cīkstoties nogāzās uz grīdas.

Misija satriekta skatījās mazajā meitenē.

- Azalija! - Misija iesaucās, mēģinādama atraut viņu no Hannas.

- Labi, ka viņa prot parādīt raksturu, - Rozā rāmi noteica.

- Hanna ir pārāk valdonīga.

- Es būšu balerīna! - Azalija dusmīgi paglūnēja uz Hannu.

- Tu redzēsi.

- Tev vajadzēs mācīties, - prātīgi ierunājās vecākā no meitenēm - Soņa. - Un tu to nevari atļauties.

Azalija nebija pārliecināta, ka saprot vārdu “atļauties”, tāpēc žēlabaini paskatījās uz Misiju. Deguns meitenei bija saskrāpēts, un Misija redzēja netīru svītru, tiktāl Azalija bija nomazgājusi seju pirms vakariņām. Tā vairs nedrīkst turpināties, viņa domāja, pietiek, pietiek... paskaties, kas notiek ar Mišas meitu.

- Gribi izstāstīt, kas notika? - Rozā ievaicājās, pametusi skatienu pulkstenī. Tas rādīja pusseptiņi, Meijeram vajadzēja atgriezties pēc pusstundas. Laiks jau vēl bija. Rozā zināja, ka Misija nepaliks, kad pārnāks vīrs, viņa nevarēja ciest Meijeru Perelmanu.

Misija paraustīja plecus.

- Tas uzraugs no Cūku tirgus, - viņa sacīja, - atceries, es tev stāstīju, tas, kurš pirmo reizi mani izvēlējās Cimmermaņa fabrikai? Šorīt viņš atkal izraudzījās mani un aizsūtīja pie Ga-linska.

Rozā pamāja ar galvu. Galinski viņa zināja. Tā bija tikai tāda maza darbnīciņa, kuras īpašnieks dzīvoja no rokas mutē un, kad radās vajadzība, ņēma lētu pagaidu darbaspēku.

- Bez manis tur bija vēl tikai divi cilvēki, - Misija stāstīja,

- otrajā stāvā pie loga strādāja piegriezējs un pats Galinska kungs savā kantorī. Viņš parādīja man mašīnu un lika ķerties pie darba. Galvu nepacēlusi, šuvu līdz pusdienlaikam, tad gribēju mazliet atpūsties. “Par atpūtas laiku nemaksā,” Galinskis mani brīdināja, es atbildēju, ka to zinu. Tad viņš uzvilka mēteli, paņēma cepuri un devās pusdienās. Es atkal sēdos pie mašīnas un piepeši jutu, ka man kāds nostājies aiz muguras. Izrādījās, ka atnācis uzraugs, kas mani pieņēma darbā.

“Vai viss ir kārtībā?” viņš vaicāja un pievirzījās.tuvāk. Es atbildēju, kājā, un turpināju darbu. Viņš pienāca vēl tuvāk. - Pamanījusi Rozas acīs, ka viņa saprot situāciju. Misija nosarka.

- Pavisam tuvu klāt. Uzlika roku man uz pleca un slidināja... - No-' laidusi skatienu, viņa čukstēja: - Viņš teica, ka man būšot darbs katru dienu, ka man būšot viegli un es nopelnīšot daudz naudas... ja labi pret viņu izturēšoties.

Rozā skatījās Misijā un pavisam klusi pajautāja:

- Un ko tu darīji?

- Pielēcu kājās, paķēru piegriezēja šķēres un teicu, ja viņš man tuvosies, es viņam ieduršu kādā vārīgā vietā, lai viņš vairs neuzmāktos citām meitenēm.

Rozā atgāza galvu un sāka skaļi smieties.

- Misija O’Braiana, - viņa iesaucās, ar mokām atvilkdama elpu un slaucīdama asaras, - pirms sešiem mēnešiem tev nekas tāds pat prātā nebūtu nācis! Tu pa īstam esi iejutušies Louer-īstsaidā.

Misija pameta skatienu uz Azaliju.

- Mēs abas esam Istsaidas meitenes, - to sakot, Misijas balsī skanēja rūgtums. - Lai nu kā tur būtu, - viņa pabeidza savu stāstu, - uzraugs lika man vākties projām, un es to arī darīju. Viņš man vēl nokliedza pakaļ, ka šodien es algu nesaņemšot un lai nedomājot vēlreiz parādīties Cūku tirgū, ja nespējot aptvert, kas man nākot par labu. - Viņa paraustīja plecus. - Un tas arī viss.

- Tev, Misija, jāmēģina pilsētas centrā, - Rozā mudināja.

- Šejienes darbiem tu esi par labu. Piektajā avēnijā ir eleganti ateljē, kur šuj apģērbus bagātām kundzēm. Gan jau tur vajadzēs šuvējas, izšuvējas - tur ikviens darbs būs labāks nekā fabrikās. Ņem tos piecus dolārus, - Rozā atkal drošināja Misiju. - Un rit dodies uz turieni. - Viņu skatieni sastapās. - Pirms nav par vēlu.

Tonakt, kad Azalija bija aizgājusi gulēt, Misija izvilka no gultas apakšas čemodāniņu, atvēra un skatījās uz zeltā mirdzošo diadēmu bez briljantiem, palikuši bija tikai četri paši lielākie un milzīgais, leduszaļais smaragds. Viņa iedomājās, nez kas notiktu, ja viņa tā gluži vienkārši ņemtu un ieietu pie Kartjē un sacītu: “Es gribētu pārdot Ivanovu diadēmu.” Vai viņi izsauktu policiju? Varbūt uzreiz arestētu? Ieliktu cietumā par zagšanu? Nebija taču nekādu pierādījumu, ka diadēma pieder viņai vai ka Azalija ir Ivanova. Vienīgie dokumenti, kas bija viņas īpašumā, bija nodzeltējuši līgumi par kaut kādām raktuvēm Indijā, vietām no vecuma papīram jau bija uzmetušies brūni plankumi un sarkanais zīmoga vasks lobījās nost no sārtajām lentītēm.

Misija paņēma fotogrāfiju un atkal skatījās Mišas mīļotajā sejā, kā bieži darīja, kad bija viena. Reizēm viņa jutās draugam tik tuva, ka likās, tepat jau kaut kur viņš ir un domā par Misiju. Piespraudusi pie kleitas brošu, Misija gāja paskatīties spogulī. Lampas gaismā briljanti meta dzirkstis, bet rubīni noslēpumaini kvēloja paši no savas uguns. Nekas cits no Mišas viņai vairs nebija atlicis, šo piespraudi viņš bija izvēlējies, turējis savās rokās un skatījies Misijas acīs, lai redzētu prieku, kas tur spulgos, saņemot dāvanu. Nē, viņa nekad, nekad nespēs no tās šķirties. Tad jau labāk badoties.

Un bads jau stāvēs uz tava sliekšņa, viņa, vainīga juzdamās, nodomāja, liekot dārglietas atpakaļ čemodānā, ja šonedēļ neatradīsi darbu. Misijas skatiens pievērsās vecajam, pelēkajam mētelim, kas bija pakarināts uz naglas, cepurei un noļukušajām rozēm. Lai dabūtu darbu pilsētas centrā, jābūt pieklājīgā apģērbā. Tam nepieciešami naudas ieguldījumi. Tad Misija paskatījās uz pieciem Rozas dotajiem dolāriem un nosprieda, ka rīt no rīta ies uz Glanca veikalu Lielajā avēnijā un nopirks sev jaunu mēteli. Viņa atstās iemaksu un, kad dabūs darbu, ik nedēļu maksās noteikto summu, kā dara visas šīs apkārtnes sievietes. Protams, tas ir riskanti, jo nekur jau nav teikts, ka viņa darbu dabūs. Tomēr Misija apņēmīgi iztaisnoja plecus. Šoreiz viņa sāks no pašas augšas. No Parka avēnijas.

Nākamajā rītā, tiklīdz Glanca veikals bija atvērts. Misija jau atradās tur un izvēlējās tumši zilu, modernu, pieguļoša silueta vilnas mēteli. Viņa nopirka arī pāri tamborētu cimdu. Izlēmusi, ka cepuri tomēr nevarēs atļauties, viņa atgriezās pie Zabara ratiņiem un iegādājās baltu, mākslīgu gardēnijas ziedu, ko pielikt vecajai cepurei rožu vietā. Nospodrinājusi melnās kurpes, Misija satraukta noskrēja parādīties Rozai.

- Pagriezies! - Rozā komandēja un sīkmanīgi nopētīja darba meklētāju no galvas līdz kurpju purngaliem. - Paskat tik, kāda dāma, - viņa brīnījās, - eleganta kā jebkura Parka avēnijas kundzīte.

Misija satraukta iesmējās.

- Vai mana cepure izskatās ciešama? - viņa jautāja, nedroši pieskardamās gardēnijai.

- Nevainojama, - Rozā noteikti paziņoja. - Darbu tev nevajadzēs, tiklīdz darbadevējs tevi ieraudzīs, viņš gribēs tevi precēt.

Misija noskūpstīja Rožu uz vaiga un iesmējusies izgāja pa durvīm, Rozā steidzās pie loga, lai noskatītos, kā draudzene aiziet pa ielu.

“Gaita viņai gracioza kā stirnai,” Rozā ar apbrīnu klusībā noteica. Viņa izliecās pa logu vēl vairāk.

- Lai tev veicas, Misija! - viņa sauca, mādama ar roku un no visas sirds vēlēdama, lai viņa atgriežoties būtu cits cilvēks. Cilvēks, kuram ir darbs.

23

Nevainojami spodro balta marmora kāpņu galā atradās spožas, violeti lakotas durvis, kuru centrā bija piestiprināta liela misiņa plāksne ar elegantu, rokrakstā veidotu vārdu “Elīza”. Durvis aizsprostoja šveicara masīvais augums krāšņā, dzeltenbrūnā, ar mirdzošām zelta pogām rotātā formastērpā. Viņš kareivīgi sakrustoja rokas uz krūtīm un nikni raudzījās lejup uz Misiju, kas neizšķirīgi stāvēja kāpņu apakšgalā.

- Ko vaj’g? - viņš uzkliedza.

Misija sarāvās un steigšus izstomīja:

- Es... atnācu darba jautājumā.

- Kas ta’ esat? Idiote? Darbinieki iet pa aizmuguri, nevis pa parādes durvīm. Taisieties tik prom, dzirdējāt? Negribu, lai jūs te slaistītos. Mudīgi, mudīgi! - Aiztrencis Misiju, varenais vīrs noskrēja pa kāpnēm, lai atvērtu gara, tumši violeta limuzīna durvis, glaimīgi smaidot, viņš palīdzēja izkāpt elegantai sievietei ar sarkaniem matiem. Misija pagriezās un tikai noskatījās. Sieviete vairs nebija visai jauna, bet izskatījās slaida un smuidra kā niedre, ģērbusies ar tādu neuzkrītošu ekstravaganci, kas noteikti saistīja ļaužu skatienus. Viņa pagrieza galvu un, ieraudzījusi Misiju, domīgi viņu brīdi vērtēja. Kaut ko pateikusi šveicaram, dāma atkal pagriezās pret Misiju, tad līgani uzgāja augšā pa kāpnēm un nozuda aiz skaistajām, violetajām durvīm.

- Ei, jūs! - Šveicars māja Misijai ar roku, un viņa negribīgi tuvojās skarbajam vīram. - Jums ar savu nekaunību veicies. Tā bija pati Elīzas kundze. Viņa gribēja zināt, ko jums vaj’g, un es teicu, ka darbu, un viņa lika jums iet no otras puses pie Māster-sas kundzes un teikt, ka jūs sūta pati madāma. Māstersas kundze ir šūšanas darbnīcas vadītāja. Varbūt viņai noderēs kāds palīgs. -Pilnīgi negaidot, dusmīgais sargs pasmaidīja. - Piedod, bērniņ, ka es te tā izbļaustījos, bet es kuru katru mirkli gaidīju ierodamies madāmu, un viņa nevar ciest, ja kāds maisās pa kājām, kad viņa cēli kāpj augšā. Pasaki Džo, durvju sargam, ka es tevi sūtīju, un pie viena palūdz, lai viņš no manis liek vienu dolāru uz Močopu, kas skrien pustrijos.

- Dolāru uz Močopu, - Misija atkārtoja, tad apcirtās un skriešus metās ap stūri, kamēr “madāma” nav vēl pārdomājusi.

Māstersas kundze bija īsts pūķis. Viņa lika Misijai gaidīt pusstundu, un, kad darbnīcas vadītāja beidzot straujā gaitā, stīvam, ceriņkrāsas zīdam čaukstot, ienāca telpā, tad tā paglūnēja uz Misiju, kas gaidīdama sēdēja uz krēsla netālu no durvīm, it kā viņa būtu ielauzusies ar varu.

- Kas jūs esat? - viņa asi noprasīja. - Kas jūs ielaida?

- Ē-ē, mani šeit ieveda Džo. Viņš teica, lai pagaidot, - Misija pieceļoties atbildēja. - Elīzas kundze teica, ka jūs varbūt došot man darbu.

- Darbu? - Māstersas kundzes asais skatiens nopētīja Misiju no galvas līdz kājām, un viņa zināja, ka šī sieviete noteikusi cenu gan jaunajam mētelim, gan apdilušajai cepurei, gan saplaisājušajām ādas kurpēm un viņai nav ne mazāko šaubu, kurā vietā Misija atrodas cilvēku turības skalā. Māstersas kundze likās piederam pie tās kategorijas, kas lepojās, ka nekad neļauj sevi apkrāpt, tāpēc viņas skatienā nekad neizzuda aizdomu izteiksme.

- Un ko jūs protat? - viņa augstprātīgi turpināja iztaujāšanu.

Misija uzreiz atmeta domu stāstīt par darbu fabrikā, tāpēc viņa sacīja:

- Man, kundze, nav lielas pieredzes, bet šūšanu es mācījos skolā pie mūķenēm. - Aiz muguras paslēptajā rokā viņa saspieda saujā īkšķi, lai mūķenes viņai piedotu šos melus.

- Ak pie mūķenēm? - Māstersas kundze pēkšņi izrādīja interesi. - Protams, viņas joprojām ir tās labākās skolotājas. Daudzas no mūsu šuvējām mācījušās klostera skolā. Parādiet! - viņa, izstiepusi rokas, pavēlēja, un Misija novilka cimdus, vēlēdamās, kaut delnas no mazgāšanas un beršanas neizskatītos tik sarkanas un sasprēgājušas.

Māstersas kundze pataustīja Misijas rokas, un viņas seja riebumā saviebās.

- Tik raupjas! Mēs izmantojam tikai vissmalkākos, visdārgākos audumus - mīkstu zīdu, šifonu, mežģīnes, izšujam ar sudraba diegiem un pērlītēm. Ziniet, tik asas rokas sabojātu visu, kam pieskartos. Nē, man žēl, tās nav piemērotas. Uz redzēšanos... jaunkundz.

- O'Braiana, - Misija bezcerīgi nosauca savu uzvārdu. Viņa brītiņu vēl pagaidīja, cerēdama, ka Māstersas kundze pārdomās, bet viņa jau bija darba meklētājai uzgriezusi muguru un no loga plūstošajā gaismā pētīja audumu paraugus.

Džo, vecais vīrs, kas sargāja sētaspuses durvis, atrāva skatienu no “Racing Form

- Neveicās? - viņš līdzjūtīgi pavaicāja. - Nu, varbūt citu reizi. Ei, pasakiet Billam, Šveicaram, ka pustrijos Palisādē zirga ar vārdu Močops nav.

Misija palocīja galvu. Sāka līt, tāpēc viņa nomākta uzslēja mēteļa apkakli, prātodama, kur lai turpina meklējumus. Apgājusi ap stūri, viņa atcerējās šveicaram nododamo ziņu un nostājās pie apakšējiem pakāpieniem.

- Ei, ei, jūs tur! - Viņš atkal skriešus traucās lejup pa kāpnēm. - No jums jau lietus tek straumītēm, nāciet šurp!

- Es laikam būšu sajaukusi ziņu, ko vajadzēja nodot durvju sargam, - viņa sacīja, atgāzusi galvu, lai redzētu Billu. - Džo saka, tāda zirga Močopa Palisādē pustrijos neesot.

- Ne jau Palisādē, bet Saratogā, idiots tāds! Tak ne jau Džo man vajadzīgs, bet jūs. Madāma mani sūtīja jums pakaļ. Rādās, ka viņa prasījusi Māstersas kundzei, kur jūs esat, un laikam pati grib jūs redzēt. Ejiet vien te.

Ar jaunām cerībām Misija paskatījās uz šveicaru.

- Bet kāpēc?

Bills piemiedza ar aci.

- Kas zina? Varbūt viņa domā, ka esat nomaskējusies bagātniece un nopirksiet visu pavasara kolekciju. Lai nu kā tur būtu, šoreiz ejiet vien augšā pa galvenajām trepēm un uz salonu. Nu, tagad mudīgāk, ja negribat likt Elīzas madāmai gaidīt, tas jums par labu vis nenāktu.

Bills steigšus izvadīja viņu cauri marmora vestibilam, vienu kāpņu posmu uz augšu pa violeta paklāja segtiem pakāpieniem un ieveda salonā. Misija kā apburta raudzījās apkārt. Šīs plašās telpas elegantos arkveida logus sedza stīva ceriņkrāsas tafta aizkari, sienu paneļus klāja mēļš zīds, vietām bija piestiprinātas sudraba lampiņas ar ļoti gaišiem, sārtiem abažūriem. Uz maigi pelēkajiem tepiķiem bija sagrupēti skaisti, apzeltīti dīvāni un atzveltnes krēsli, kas bija tapsēti ar muarē audumu visdažādākajās violetās niansēs -no tumša purpura līdz maigam ceriņkrāsas tonim -, pie sienām stāvēja mazi inkrustēti un apzeltīti koka galdiņi, uz kuriem bija izkārtoti milzīgi ziedu pušķi speciāli atbilstošās krāsās. Spoguļsie-nās atmirdzēja trīs kristāla lustras, uz purpurkrāsas samta spilvena Elīzas kundzei blakus gulēja divi sīciņi, violetpelēki pūdelīši.

Elīzas kundze, tērpusies violeta šifona mākonī, sēdēja salona tālākajā galā uz tronim līdzīga apzeltīta dīvāna.

- Nāciet šurp, - viņa aicināja. - Ātri, mans bērns, man nav brīva visa diena. - Viņas pētīgās, pelēkās acis samiedzās, noskatot, kā Misija, nervozi klupdama, steidzas pie salona īpašnieces.

- Mon Picu, Ies chausseurs - kurpes! - Viņa ievaidējās. - Velciet tās nost, immediatement^3\ Jūs sabojāsiet manu brīnišķīgo, pelēko paklāju!

Misija izkāpa no kurpēm un apmulsusi stāvēja, turēdama tās rokā.

- Mēteli nost! - kundze pavēlēja. - Aši, aši!

Misija norāva mēteli un pārmeta to sev pār roku.

- Melodija! - kundze pasauca, un jauna istabene skaistā purpurkrāsas kleitā ar rišainu, baltu priekšautu steidzās šurp. - Ātri, paņemiet viņas mēteli un kurpes!

Elīzas kundze turpināja dot pavēles.

- Pagriezieties! - Viņa ar roku rādīja, tieši kā Misijai jāgriežas. - Jā, jā, stāja jums laba un augums... par vāju, protams, bet labi... un garais kakls arī ir tīri glīts. Parādiet kājas! - pēkšņi atskanēja pavisam negaidīta komanda.

Misija skatījās, piepeši saniknojusies; viņai lika griezties uz riņķi un rādīt kājas, bet viņa pat nezināja, kādu darbu viņai piedāvā. Iespriedusi rokas sānos, kā bija noskatījusies no Rozas, Misija kareivīgi lūkojās Elīzas kundzē.

- Kāpēc? - viņa tieši noprasīja.

- Kāpēc? Kā tad citādi es zināšu, kādas jums ir kājas? Un nekad nelieciet rokas sānos tā kā tagad, jūs izskatāties pēc zivju sievas, nevis pēc modeles.

- Modeles? - Misijai gandrīz izsprāga acis no brīnumiem.

Elīzas kundzes kāja nepacietīgi sita takti pa pelēko paklāju.

- Kāpēc tad es ar jums te vispār runāju? - viņa iesaucās. - Meitenes stāv rindā, lai kļūtu par Elīzas kundzes modelēm, bet jūs vēl uzdodat jautājumus. Tagad ļaujiet apskatīt seju. Nometieties ceļos!

Misija paklausīja, un kundze, saņēmusi viņas zodu, grozīja galvu uz vienu un uz otru pusi.

- Ahā, - viņa teica atmaigusi, - acis patiešām ir violetas, mana mīļākā krāsa.

Pēkšņi viņa pasmaidīja.

- Jūs esat... negaidīta, - viņa teica Misijai. - Es negaidīju, ka jūs uzradīsieties pie manu durvju sliekšņa. Jūs esat negaidīti skaista un negaidīti kļūsiet par manu jauno modeli. Mana labākā meitene Barbara piepeši aizlaidās ar kādu Teksasas miljonāru. -Elīzas kundze teatrāli nopūtās. - Visas manas meitenes apprecas ar miljonāriem - nav nekāds noslēpums, ka kļūt par Elīzas modeli nozīmē pakāpties tuvāk sabiedrības elitei. Bet nākamnedēļ paredzēta manas pavasara kolekcijas skate, un visus spožākos vakartērpus biju paredzējusi Barbarai. Tikai viņai piemita tās spējas, kas nepieciešamas, lai izceltu auduma jutekliskumu. Tā, jūs esat pietiekami gara, arī miesas būve un kaulu struktūra ir atbilstoša, jums ir skaisti mali un acis... bet pārējo es jums varu iemācīt. Mēs pāršūsim Barbaras tērpus uz jūsu auguma, un nākamnedēļ jūs tos demonstrēsiet pašam Ņujorkas sabiedrības ziedam.

Salona īpašniece, uzvaroši smaidīdama, atzvila uz dīvāna.

- Ak, bet es nevaru... - Misija iesāka, - es gribēju teikt, ka nekad neesmu...

- Saprotams, ka varat. - Elīzas kundzi šie iebildumi nemaz nesatrauca. - Jūs sāksiet jau šodien. Bet pirms tam iedzersim tēju. -Kā uz burvja mājienu parādījās Melodija, un kundze ar žestu aicināja Misiju sēsties blakus. - Uzmanieties no Ies éminences grises^4. - Viņa smejoties norādīja uz pūdeļiem. - Kad viņus iztraucē, viņi kož, īpaši vīriešiem. Ak, kā viņi ienīst vīriešus...

Misija nobijusies apsēdās uz pašas krēsla maliņas un paņēma tasīti.

- Eh bien![5] - kundze sacīja. - Sakiet - kā jūs sauc?

- Misija, Misija O’Braiana. - Viņa sarāvās, kad elegantā dāma, mēli klakšķinot, nepatikā sāka māt ar roku.

- Ak nē, nē, nē, nē... nekad... Atsakos kādu no savām modelēm pieteikt kā Misiju - tas jau izklausās pēc istabenes.

- Bet jūsu istabeni sauc Melodija, - Misija asi iebilda.

Elīzas kundze sāka smieties un izvilka pirkstus caur saviem

krāšņajiem, sarkanajiem matiem.

- Muļķības, viņas īstais vārds ir Freda. Mon Dieu, vai jūs varat to iedomāties? - Un viņa smējās atkal - tik skaļi, ka pamodās abi pūdeļi un sāka spalgi vaukšķēt, no šīm skaņām iebrikšķoties lustru kristāla piekariņiem.

- Patiesībā, kundze, - Misija ierunājās, - mani sauc Veriti-ja. - Šis vārds tik sen nebija pieminēts, ka Misija gandrīz bija to aizmirsusi.

- Veritija? - Elīzas kundze piešķieba galvu uz vienu, tad otru pusi, no jauna pētot Misiju. - La vérité - patiesība. Tas man patīk, šis vārds skan atturīgi, mierīgi, eleganti. Gandrīz vai jaunavīgi. Jā, jā, tas jums piestāv. Un Veritija jūs arī būsiet. Un tagad - prom uz uzlaikošanu! Jāpielaiko taču tie tērpi.

Misija iztēlē ieraudzīja savu salāpīto kokvilnas veļu un, šausmu pārņemta, blenza kundzē.

- Ak, bet es nevaru... es gribēju teikt... - Viņa jutās tik pazemota, ka labprāt būtu mirusi, tad nosarkusi izgrūda: - Redziet, kundze, es esmu trūcīga. Man nav skaistu lietu, apakšveļas...

- Ā! Saprotu. - Elīzas kundzes seja atmaiga, paliekusies uz priekšu, viņa viegli paplikšķināja Misijai pa celi. - Par to nav jākaunas, bērns, - viņa klusi piebilda. - Mēs sāksim, kā ļaudis saka, “no pašas apakšas”. Melodija! - Istabene jau skrēja pie kundzes, un tā viņai skaļi sacīja: - Aizved Veritiju uz veļas nodaļu un saki, lai iedod viņai visu nepieciešamo. Tikai pašu labāko!

Pagriezusies atkal pret Misiju, Elīzas kundze piemiedza aci.

- Ādai nekas tā nepatīk kā krepdešīna skūpstam līdzīgais pieskāriens, - viņa vēl nerātni nočukstēja.

Pulkstenis rādīja jau gandrīz seši, kad Misija iznāca no Elīzas kundzes modes nama un skriešus metās uz Otrās avēnijas tramvaja pieturu, vienā rokā cieši turēdama savu cepuri, bet otrā smalku, violetu sainīti ar Elīzas kundzes vārdu.

Likās, ka brauciens nekad nebeigsies. Kad Misija pēdīgi tika līdz Louerīstsaidai, viņa skrēja līdz Rivingtonstrītai, augšup pa kāpnēm un nepacietīgi bungoja pie Rozas durvīm, nespēdama vien sagaidīt, kad varēs visu izstāstīt.

Rozā pārsteigta skatījās Misijā, tad atplauka smaidā.

- Labas ziņas, - viņa secināja. - Vari neteikt, es jau tāpat redzu.

- Labas ziņas? Ak, Rozal - Misija apkampa draudzeni un grieza riņķī. - Tās nav tikai labas, tās ir diženas, biedējošas, satriecošas, pārsteidzošas, fenomenālas. Tas ir brīnišķīgi, pasakaini, aizraujoši...

Četras mazās meitenes, kas sēdēja pie galda un ēda vakariņas, skatījās Misijā, karotes bija sastingušas kaut kur pusceļā uz muti.

- Tātad satriecoši, - Rozā lietišķi noteica. - Cik tad viņi tev maksās?

Misijas seja sadrūma, dancošana mitējās, un viņa izbijusies vērās Rozā.

- Ak, Rozā, - viņa atzinās, - es aizmirsu paprasīt! - Tad viņa sāka smieties. - Kāda tam nozīme? - viņa bezrūpīgi iesaucās.

- Es tāpat apprecēšos ar miljonāru, tā darot visas Elīzas kundzes meitenes. Viņa pati man to teica.

- Tu strādāsi pie Elīzas kundzes? - Rozā neticēja savām ausīm. Tad piebilda: - Kopš kura laika šuvējas precas ar miljonāriem, pat ja viņas strādā elegantos Parīzes modes namos?

- Bet, Rozā, es neesmu šuvēja, esmu modeļu demonstrētāja, - Misija no prieka iesaucās un pameta gaisā cepuri. - Es, mana mīļā, - viņa sacīja, pārspīlēti velkot vārdus, un, vienu roku gaisā izslējusi, galvu plecam piešķiebusi, tādā liktenīgās sievietes pozā, līganā solī pārgāja pāri istabai, - es esmu Elīzas kundzes jaunā zvaigzne. - Viņa smējās, tad, pagriezusies atkal pret Rožu, piebilda: - Un par to visu man jāpateicas tev. Paklausot tavam padomam, es uz turieni aizgāju, un par taviem pieciem dolāriem es nopirku jaunu mēteli, tāpēc tur nevazājos kā nabadzības rēgs savā vecajā, pelēkajā līķautā! Tu, Rozā Perelmane, esi mana glābēja! - Misija noskūpstīja Rožu. - Un vislabākā draudzene.

Rozā tikai pasmaidīja un ielēja bļodiņā zupu.

- Sēdies un ēd! - viņa pavēlēja. - Pēc tam man visu izstāstīsi.

- Vispirms man tev kaut kas jāparāda. - Misija atraisīja violeto lentīti, ar ko bija pārsiets glītais sainītis. - Re! - Triumfēdama viņa pacēla gaisā gaiši pelēksārtu krepdešīna krekliņu. Rozā skaļi ievilka elpu. Viņa rūpīgi noslaucīja priekšautā rokas un tikai tad ar pašu pirksta galiņu viegli pieskārās vieglajam audumam. - Nu? - Misija gaidīja vērtējumu.

- Neko tādu vēl nebiju redzējusi, - Rozā spēja tikai čukstēt,

- cik skaists un smalks... Kas gan tādas lietas valkā, Misija? Tas ir grēcīgi.

- Ko tu runā, tas nav grēcīgi, tas ir debešķīgi, Rozā. Man arī viens ir mugurā un biksītes ar tik daudzām mežģīnēm, ka no tām varētu pašūt piecas apkaklītes! Un zīda zeķes, un korsete, kas ir tik viegla kā tīmeklis. Tur nav nekā grēcīga.

- Grēcīgi tas kļūst tad, ja to uzvelk vīrieša dēļ, - Rozā klusi sacīja.

Misija kādu laiku noskatījās Rozā, tad teica:

- Tas man nebija ienācis prātā.

- Tev jau nav arī nekāda iemesla tādām domām. - Rozā pievērsās bērniem, kas arī bija sanākuši apkārt aplūkot skaisto veļu. - Skatieties ar acīm, bet pirkstus klāt nelieciet! - viņa brīdināja un atkal apsēdās pie galda. - Ēd savu zupu, pēc tam tu man visu sīki izstāstīsi, - viņa teica un paguva gan veikli sagriezt klaipu rudzu maizes, gan uzmanīt bērnu uzvedību, kamēr klausījās Misijas aizrautīgo stāstu par Elīzas “madāmu”, par tikšanos ar Māstersas kundzi, violeto salonu un violetajiem pūdeļiem. Misija pastāstīja, ka Elīzas kundze mācījusies pie Puarē un Vērta, bet tagad esot visslavenākā no visiem modes māksliniekiem; viņai piederot modeļu nami Parīzē, Londonā un Ņujorkā, un viņa nepārtraukti starp tiem ceļojot.

- Viņa man uzdāvināja visas šīs skaistās drēbes, - Misija bijīgi piebilda, - lai es vairs sevi neapkaunotu ar savu salāpīto kokvilnas veļu. To sauc par “dāmu veļu”, un, ak. Rozā, nevaru izteikt, kā es jutos, kad ģērbēja uzvilka man pāri galvai brīnišķīgo šifona kleitu un es ieraudzīju sevi spogulī. Kundze atraisīja man matus un pasmaidīja, kad redzēja, cik tie gari - tie sniedzas līdz viduklim. “Tu nekad nedrīksti tos griezt nost,” viņa man teica. Tad viņas mani nopūderēja, nogrimēja, skropstas nokrāsoja ar tušu un lūpas ar Elīzas kundzes iemīļoto lūpukrāsu “Violette Eli-se”. Lūpas man kļuva lipīgas, un uzplūda savāds aromāts, bet gan jau es pieradīšu. Un kurpes, Rozā, smalkas kazādas, sudrabkrā-sas laiviņas ar augstiem papēžiem, siksniņas ar dimanta sprādzī-tēm un jardiem garas milzīgu pērļu virtenes...

Misija, sapņaini veroties zupas bļodiņā, nopūtās.

- Kad ieraudzīju sevi, nespēju ticēt savām acīm. Izskatījos pilnīgi pēc cita cilvēka. - Viņa kļuva domīga. - It kā biju pārveidojusies, - viņa piebilda. - Veritija Bairone.

- Tā tevi sauks kā modeli, jā? - Rozā pajautāja, atbalstot zodu delnā un ar apbrīnu veroties Misijā.

Viņa pamāja.

- Bet tā mani sauks tikai darbā. Šeit es joprojām būšu Misija.

Viktors piešķieba galvu, kad ar blīkšķi aizsitās ārdurvis un

uz kāpnēm varēja dzirdēt soļus. Rozā paskatījās lielajā pulkstenī un nopūtās.

- Tas laikam ir Meijers, - viņa noteica un steidzās pie plīts. Apmaisījusi sautējumu, viņa izzvejoja no katla gaļas gabalus un lika tos uz šķīvja. - Viņam patīk, ja, tiklīdz viņš atver durvis, ēdiens ir jau galdā.

- Tad mēs laižamies, - Misija steigšus savāca savas mantas un satvēra Azalijas roku. Mirkli vilcinājusies, viņa pajautāja: - Rozā, vai tu arī turpmāk varēsi pieskatīt Azaliju, kamēr būšu darbā? Es vēl nezinu, kā man būs jāstrādā, bet kundze teica, ka darba laiks esot “neparasts”, kas zina, ko viņa ar to domāja.

- Katrā ziņā tas nozīmē, ka jāstrādā būs ilgi. - Rozā nosmējās. - Pats par sevi saprotams, ka es pieskatīšu Azaliju, esi mierīga. Un, Misija, - viņa uzspieda kaimiņienei uz vaiga sirsnīgu buču, - es priecājos par tevi. Tas, ko tu stāstīji, izklausās pasakaini, kā sapnis.

Misija apmierināta dziļi ievilka elpu.

- Vēl jau gluži tā nav, - viņa iebilda, - bet tas ir sācies.

Viņa nevarēja vien sagaidīt, kad ik rītu varēs atkal iet uz Elī-

zas kundzes modes namu, kur šuvējas pielaboja pasakaini skaistos vakartērpus viņas augumam, bet viņas uzmanībai arī nepa-slīdēja garām skaudīgie skatieni, ko viņai veltīja citas modeļu demonstrētājas. Viņas bija trīs. Blondā Miranda, sarkanmate Mi-nete un kraukļmelno matu īpašniece, skaistule Minerva. Misija domāja, ka visas ir nesalīdzināmi pārākas par viņu un arī daudz pašapzinīgākas. Bet Elīza turēja Misiju nomaļus, it kā viņa būtu kāds slepens ierocis.

“Madāma” lika Misijai, kas bija ieģērbta zīda ritasvārkos, ar augstpapēžu kurpēm kājās, apkārta ar pērļu virtenēm un mīkstām zvērādu boa, bezgalīgi staigāt pa violeto salonu šurp un turp, trenēt gaitu un pozas, un, kad Misijai tas nepadevās, kundze smagi pūta.

Bet sestdien pati Elīzas kundze iedeva Misijai nelielu, violetu aploksnīti.

- Tur ir alga par vienu nedēļu, Veritija, - viņa teica un noglauda modeles plecu. - Tik labi kā Barbarai tev vēl neveicas, bet tu ātri visu apgūsti, turklāt esi skaistāka par viņu.

Misija pameta slepenu skatienu spoguļos, kas sedza salona vienu sienu, un nodomāja, nez vai viņa patiešām ir skaista, jo savu atspulgu gandrīz nepazina. Šī slaidā, tvīksmīgā jaunā sieviete ar krāsotajiem vaigiem, platajām, ieēnotajām acīm un savilktajām, sarkanajām lūpām taču nav viņa, Misija. Gara, tumši zaļa zīdaina samta mēteļa krokas krita ap viņas gurniem, un seju pievilcīgi ietvēra dzintarkrāsas lapsas apkakle. “Izskatos pēc debitantes,” viņa pārsteigta iedomājās. Tad vēl lēnām, kā baidīdamās atzīties, papildināja savu domu: “Es izskatos tā, kā reiz izskatījās Annuška.”

Kad Misija tovakar vēlāk atvēra gaišo aploksnīti, viņa atrada tur četras čaukstošas desmitdolāru banknotes. Viņa zināja, ka Elīzas tērpi maksā simtus, dažreiz pat tūkstošus, bet četrdesmit dolāru par četru dienu darbu! Tagad viņa varēs atdot Rozai piecus dolārus, samaksāt par īri un jauno mēteli, nopirkt Azalijai zābaciņus, kas meitenei tik ļoti nepieciešami, un nauda paliks vēl iztikai. Varēs pat atdot desmit dolārus Zevam Abramskim. Misija iesmējās - viņa dega nepacietībā redzēt drauga seju, kad rītvakar ukraiņu kafejnīcā atdos viņam naudu un pastāstīs savus jaunumus. Bet šoreiz Misija varēs ar vakariņām pacienāt viņu.

24

Zevs ilgi noskatījās uz desmitdolāru naudaszīmi, kas gulēja uz galdiņa starp viņiem, tad pacēla acis uz Misiju. Šovakar viņa neizskatījās kā parasti; likās kļuvusi stiprāka, enerģijas pārpilna, it kā viņā no jauna būtu aizdedzināta dzīvības dzirkstelīte.

- Tātad, - Zevs klusi secināja, - tev veicās atrast darbu?

- Ak, Zev, un kā vēl\ Kāds darbs! - Misija tik priecīgi iesmējās, ka cilvēki pie blakusgaldiņiem pagriezās un ziņkāri abos noskatījās, tad viņa sāka stāstīt savus piedzīvojumus. - Protams, -viņa beigās atzinās, - nekad vēl neesmu piedalījusies modes skatē, un, patiesību sakot, es ļoti baidos. Saproti, izrādīties Elīzas kundzei - tas ir pavisam kas cits nekā staigāt pa “mēli”, kad tevī noskatās vesels bars izsmalcinātu dāmu. Turklāt pārējām manekenēm skauž. Es to redzu pēc viņu acīm. Tāpēc ka Elīzas kundze tā auklējas ar mani un tāpēc ka Barbaras vietā nav paņemta kāda no viņām, bet kaut kāda jaunatnācēja. - Misija nopūtās. - Bet es taču tur neko nevaru darīt. - Zevs, nesakot ne vārda, palocīja galvu, un Misija dedzīgi turpināja: - Tagad katru nedēļu varēšu tev atdot desmit dolārus, līdz parāds būs nomaksāts, protams, ar pienācīgiem procentiem. - Šoreiz nopūta liecināja par apmierinājumu. - Ak, Zev, tu nemaz nevari iedomāties, ko man tas nozīmē - tikt vaļā no parādiem. Drīz varēšu meklēt jaunu dzīvokli, varbūt tuvāk pilsētas centram, un laist Azaliju labā skolā!

Zevs nenovērsa acis no zaļā desmitnieka, kas aizvien vēl gulēja uz galda. Pēc trim nedēļām parāds būs nolīdzināts, paies vēl kāds laiciņš - un Misija pazudīs, atgriezīsies pasaulē, no kuras nākusi. Viņš juta spiedienu sirdī, it ka tai būtu uzvelies liels smagums. Misija viņu pametīs. Viņa dosies bezrūpīgā dzīvē, kur valda gaisma un smiekli, dzīvē, kuru viņš nepazīst, bet saprot, ka viņa tur iederas.

- Zev? - Misija vaicājoši uzlūkoja viņu, tāpēc viņš atkal Mnolaida skatienu uz desmit dolāru banknoti - viņas brīvības simbolu.

- Tu nepriecājies par manu veiksmi? - viņa apmulsusi jautāja.

- Priecājos, - Zevs atbildēja, - bet tas nozīmē, ka tu aiziesi no manis un es tevi vairs nekad neredzēšu.

- Redzēsi gan! - Viņa saņēma Zeva roku, kas gulēja uz galda, un, nopietni skatīdamās viņam tieši acīs, sacīja: - Zev, es visu nedēļu gaidīju, kad satikšu tevi. Gribēju dalīties ar tevi savā priekā. Jūs abi ar Rožu esat mani labākie draugi. - Viņas lūpās iegūla maigs smaids. - Zev Abramski, es tevi nekad neaizmirsīšu, un pilsētas “centrs” jau nav miljons jūdžu attālumā. Mēs joprojām svētdienas vakaros satiksimies šajā kafejnīcā. Viņi taču jau sākuši mums rezervēt galdiņu un spēlē manu mīļāko dziesmu.

Zevs zināja, ka Misija no sirds tic tam, ko runā, bet zināja arī to, ka tas nav atrisinājums viņa problēmai. Aiza, kas šķirs viņa un Misijas O’Braianas dzīvi, ir nepārkāpjama. Misija bija trūcīga apstākļu sagadīšanās dēļ, bet viņš tāds bija piedzimis. Viņa ir izglītota, viņš gandrīz vai analfabēts; viņa ir slaida, skaista, jebkurš vīrietis varētu iemīlēt tādu sievieti; Zevu nekad neviens nebija mīlējis. Un par ko tad tādu jaunu, nepievilcīgu imigrantu, kam pieder lombards Orčardstrītā, varēja mīlēt?

Atceļā uz Rivingtonstrītu Zevs klusējot raudzījās uz ietvi, it kā būtu dziļi iegrimis domās.

- Nu, neraizējies tik ļoti! - Misija čukstēja un atvadoties maigi pieskārās ar lūpām viņa vaigam. - Galu galā es taču vēl esmu šeit, vai ne? - Viņa viegli noskūpstīja Zevu un ieskrēja mājā. - Līdz svētdienai! - viņa vēl uzsauca un aizvēra durvis.

Zevs nogaidīja, kamēr Misijas istabā iedegas lampa, tad lēnām soļoja uz Orčardstrītas stūri. Veikala durvju zvaniņš nošķindēja tieši tāpat, kā bija šķindējis trīspadsmit gadus, bet šovakar pirmo reizi šīs skaņas nesolīja drošību. Vairāk pat likās, ka tas iezvana verdzības sākumu.

Zevs staigāja pa mazajām, tumšajām un klusajām istabām, kuras viņš sauca par savām mājām, iededzot gāzes lampas, un negaidot ievēroja, cik šeit viss pelēks un noplucis. Šajās telpās neatspoguļojās viņa personība, viņš nodomāja, neviens nevarētu pateikt, ka te dzīvo Zevs Abramskis. Viņš bija tikai dumjš imigrants, ebrejs, kas nodarbojas ar skarbu biznesu, visi viņa sapņi par dalīšanos vientulībā, kopīgu lasīšanu, mūzikas klausīšanos bija zuduši, tie mājoja tikai viņa iztēlē. Viss bija kļuvis bezjēdzīgs. Misija bija dāma, un, kad būs atmaksājusi palienēto naudu, viņai vairs nebūs ko meklēt Zeva dzīvē.

Novilcis mēteli, Zevs apsēdās pie klavierēm, viegli pārlaida pirkstus taustiņiem un sāka spēlēt Šopēna etīdi. Šo skaņdarbu viņš nez kāpēc allaž bija salīdzinājis ar Misiju - maigu, zīdainu, trauslu -, bet šovakar viņš jauno sievieti bija redzējis no citas puses. Negaidot pirksti sāka spēlēt mazurku, jautru deju mūziku, tā lika Zeva lūpās parādīties smaidam, kad viņš atcerējās Misijas jauko seju, kuru tik dzīvu bija padarījusi aizrautība. Varbūt viņš nav mākslinieks, bet savu mīlestību viņš prot gleznot ar mūzikas skaņām.

Misija nespēja vien sagaidīt pirmdienu. Sešos viņa jau bija piecēlusies un kustēdamās, cik iespējams klusi, lai neuzmodinātu Azaliju, kas gulēja maza bērna ciešajā miegā, sildīja katlos ūdeni cinkotajai vanniņai.

Rosoties uz brīdi Misija apstājās pie izgulētās misiņa gultas, noskatījās aizmigušajā meitenītē un klusībā solīja, ka drīz viss mainīsies. Viņām būs kārtīgs dzīvoklis, Azalija varēs apmeklēt labu skolu, viņas garšīgi ēdīs un skaisti ģērbsies. Elīzas kundze būs kļuvusi par viņu glābēju, bet Misija savukārt pūlēsies, cik viņas spēkos, lai kļūtu par labu modeļu demonstrētāju.

- Man nav vajadzīga laba modele, - mazliet vēlāk tajā pašā dienā Elīzas kundze dusmīgi uzbrēca Misijai. - Man vajadzīga

nepārspējama modele, brinummeitene, tik ravissante - tik burvīga, tik valdzinoša un tomēr tik atturīga, lai visas šīs bagātnieces iedomātos, ka arī viņas būs tādas pašas, ja pirks Elīzas tērpus. Turies staltāk, nē, vēl staltāk... izcel kaklu no pleciem, izcel mugurkaulu, tā, nu jau ir labāk. Tev ir ļoti skaista gaita, Veritija. Atbrīvojies, ļauj savai glītajai galviņai mazliet paliekties uz priekšu uz šā tik, ti-i-i-ik trauslā kakla, atceries, ka esi ģērbusies tīmekļos, tu nedrīksti izskatīties kā zemes būtne. Lūdzu, Veritija!

Misija skaļi nopūtās. Viņa dzirdēja aiz muguras apslāpētus smieklus un zināja, ka pārējās modeles ar prieku vēro, kā Elīzas kundze viņu pazemo, simto reizi šorīt likdama mērot salonu no viena gala līdz otram.

- Pamēģini vēlreiz! - kundze uzsauca. - Nē, pagaidi. Miranda, panāc šurp un parādi Veritijai, ko es gribu panākt.

Skaistā gaišmate Miranda eleganti, slaikiem soļiem izgāja cauri salonam, vienu roku atspiedusi uz gurna, otru ar augšup pavērstu plaukstu brīvi šūpodama. Viņa apstājās iepretī Elīzas kundzei un Veritijai, vienu kāju skaisti izlikusi uz priekšu, gredzenotos pirkstus izpletusi, piespieda roku pie kakla un, acis nicīgi pievērusi, raudzījās, it kā viņa šīs sievietes nevarētu ciest.

- Redzi, - Elīzas kundze uzvaroši iesaucās, - tā, lūk, es gribu. Pārspīlē! Veritija, mēģini vēlreiz!

Cik labi, ka Elīzas kundzei vajadzēja doties uz viesnīcu “Waldorf-Astoria”, lai tiktos ar kādu pilsētā iebraukušu klienti. Šuvēja pastāstīja Misijai, ka šīs sievietes maksājot tūkstoš dolārus, lai Elīzas kundze dotu padomu, kādas krāsas un audumi būtu viņām vispiemērotākie.

- Pēc tam viņas brauc šurp un pērk visu, ko kundze viņām ieteikusi. - Šuvēja nosmējās. - Bet nevar noliegt, ka Elīzas kundzei taisnība, dāmas no salona iziet tik skaistas kā nekad agrāk. Viņa apgalvo, ka tas ir viens no viņas noslēpumiem. Un vīri ir tik apmierināti, ka viņiem nav iebildumu pret lielajiem izdevumiem.

Misija pieskārās savas violetās šifona kleitas mīkstajām ielocēm, kurām kā garoziņa pa virsu klājās sīciņas sudraba pērlītes;

kleita bija bezgala skaista un viņas svina pielijušajam augumam piegūla maigi kā viegla vēsma. Vai ļimdama aiz noguruma, Misija izmisumā vērās spogulī. Tērps bija bez piedurknēm, uz muguras un priekšā ar dziļu V veida izgriezumu, ap pazemināto jostasvietu sudraba aukla ar pušķiem. Svārku daļa bija pārdroši īsa, tie sniedzās līdz puslielam, ap gurniem tērps krita mīkstās krokās, un vienā pusē plivinājās plata auduma strēmele. Viņa zināja, ka vajadzētu izskatīties kā Ariēlam, bet viņa jutās kā Pāns.

- Neglītais pīlēns tā arī nespēj pārvērsties par gulbi, vai ne? -aiz muguras atskanēja Minervas izsmejošā balss.

- Un tu no cūkas auss nevari pašūt zīda somiņu, - atcirta Misija.

Slaidā, melnmatainā Minerva, niknumā zvērodama, piegāja pie sāncenses.

- Tu esi ieņēmusi manu vietu, - viņa draudīgi čukstēja, - bet nedomā, ka es ar to samierināšos. Tu izlidosi uz ielas, nepaguvusi ne degunu te apsildīt.

Tad viņa skaļi turpināja:

- Šodien es pusdienošu ar Alfonso. Tavai zināšanai - tas ir hercogs di Montečičo, - viņa piebilda, lai Misijai viss būtu skaidrs, un izplivinājās pa durvīm.

Šuvēja nopūtās.

- Minerva domā, ka jau kļuvusi par hercogieni, - viņa nomurmināja. - Labi gan būtu, ja viņa tiešām apprecētos un aizbrauktu, tā mēs tiktu no viņas vaļā, Minerva nudien pārāk bieži ceļ tračus. Labāk piesargieties no viņas, mīļā, citādi viņa nozags jums zīda zeķes, atņems darbu un kavalieri.

Misija nosprieda, ka Minerva ir tā vieglāk risināmā problēma, galvenais iemācīties stāvēt tā, kā Elīzas kundzes modelei nepieciešams, nevis kā dabiski izdodas.

Visu pēcpusdienu viņa spoguļa priekšā trenējās, sliedamās arvien staltāk, kā kundze bija mācījusi, liekdama kaklu uz priekšu, kamēr tas vai lūza nost. Viņa lika vienu kāju priekšā otrai kā Miranda, izspīlēja vienu gurnu, ķērās sev pie kakla, bet vienīgais rezultāts bija izbijusies mēmās filmas varone. Viņa soļoja līganā solī pa salonu, ar augstprātīgiem skatieniem apveltīdama neredzamas, snobiskas augstākās sabiedrības dāmas, līdz sāka sāpēt kājas un galva.

- Tas ir bezjēdzīgi, - tovakar Misija izmisusi žēlojās Ro-zai, - man neizdodas tā, kā vajag, es jūtos tik muļķīgi, ja man jātipina kā Mirandai. Tā taču neviens cilvēks nestaigā, Rozā, kādēļ tā jādara modelei tikai tāpēc, ka viņa demonstrē tērpus?

- Nu, kāpēc tad tu nestaigā pa savai modei, bet mēģini kopēt pārējās meitenes? - Rozā vaicāja. - Dari, kā tev šķiet dabiski. Misija. Redzēsi, tā būs vislabāk.

- Nezinu... - Misija šaubīdamās nopūtās. - Kundze teica, ka Parīzē tā staigājot, un viņa jau zina vislabāk. Lai nu kā, ir jau par vēlu, rītdien ir lielās skates ģenerālmēģinājums. Ak, Rozā, kā esmu nobijusies! Un ja nu es izgāžos? Ja mani atlaiž no darba?

Laimīgais mirdzums Misijas sejā apdzisa. Tā atkal kļuva bāla un samocīta. Rozā to nespēja izturēt.

- Viss būs labi, tu redzēsi, - viņa mierināja draudzeni. - Tu izskatīsies burvīgi, Elīzas kundze pārdos visus savus tērpus, un tu apprecēsies ar miljonāru. Galu galā, - viņa iesmējās, - tu pati teici, ka tā parasti notiekot, vai tad ne?

Misija pievienojās Rozas smiekliem, bet viņai ienāca prātā, kāpēc šī mēļošana izklausās tāda tukša, it kā viņa tam patiesībā nemaz neticētu.

Nākamajā rītā notika mēģinājums, neliels orķestrītis spēlēja jaunāko Brodvejas mūziklu melodijas, bet strādnieki vēl dzina pēdējās naglas koka platformā, kas pa nakti gluži apbrīnojamā kārtā bija parādījusies salona vidū. Pa kāpnēm augšā nesa simtiem mazu, apzeltītu saliekamu krēslu, un apkopējas vēl spodrināja lustras un logus. Drīz purpursarkans samta paklājs apsedza platformu, un durvis, pa kurām nāks ārā modeles, slēpa ceriņkrāsas šifona priekškars, un virs tā bija piestiprināts liels Elīzas kundzes paraksts.

Ģērbtuvēs gāja kā pa trakomāju, šuvējas vēl pēdējā brīdī šo to pielaboja, bet meitenes sūdzējās par sāpošām kājām, nepacietībā degdamas, viņas sēdēja pie spoguļiem, kamēr frizieri centās izdomāt, kādu frizūru veidot.

Kad pienāca Veritijas kārta, Elīzas kundze brīdināja frizieri nekādā ziņā matus negriezt nost.

- Bet tikai šeit priekšpusē, - meistars iebilda, - neliels vilnis virs pieres un dažas sprogas sānos...

- Eh bien, ar dažām sprogām pietiks, - viņa piekrita. - Es vēlos, lai Veritijas mati mirdzētu kā kastaņi - gari, taisni un zīdaini. Nepieciešamības gadījumā varam tos sasiet mezglā.

Uz plauktiem sarindotas gulēja kleitas, kurpes, cepures: viss ietērps kopā ar vajadzīgajiem aksesuāriem - cimdiem, zvērādām, kurpēm, atbilstošas krāsas zīda zeķēm un jardiem garām milzīgu viltoto pērļu virtenēm. Elīzas kundze tās bija pasludinājusi par obligātu tērpa sastāvdaļu - pat tām dāmām, kas varēja atļauties īstas pērles.

Pulksten trijos atvērās salona masīvās dubultdurvis, un Elīza izgāja apsveicināties ar viesiem. Veritija gar priekškara malu paskatījās, kā skatītāji pamazām pilda zāli, apsēžoties uz mazajiem, apzeltītajiem krēsliņiem. Viesu saraksts tikpat labi varētu būt arī Ņujorkas četrsimt smalkāko ļaužu uzskaitījums, Veritijai par pārsteigumu, zālē pulcējās ne tikai sievietes, bet arī vīrieši, viņi stāvēja salona attālākajā galā, sarunājās un laiku pa laikam uzmeta neuzkrītošu skatienu dāmām. Visi Šie cilvēki bija tik eleganti ģērbušies, ka Veritija nobrīnījās, kāpēc viņiem vispār vajadzētu papildināt savu garderobi. Bet te jau slēpās Elīzas kundzes valdzinājums. Neviens no viņiem nevarēja atļauties parādīties sabiedrībā iepriekšējās sezonas tērpā - derēja tikai un vienīgi paši jaunākie modeļi.

Veritijas skatiens atgriezās ģērbtuvē un pievērsās pulkstenim. Vēl desmit minūtes. Pakrūti žņaudza spazmas, un viņa nervozi kodīja lūpas, kamēr spoguļa priekšā grimētāja pūderēja viņai seju un sārtināja vaigus, un Veritija pastiepa lūpas, lai vieglāk būtu uzklāt “Violette Elisa” lūpukrāsu.

- Jūtos kā aktrise, - viņa nomurmināja.

- Tā jau jūs arī esat, - grimētāja atsaucās. Viņa paskatījās uz nervozo meiteni spogulī un pasmaidīja. - Ziniet, jūs tik tiešām esat skaista.

Misija saspieda delnā īkšķi, cerēdama, ka šai sievietei ir taisnība. Par vienu gan šaubu nebija, viņa itin nemaz nelīdzinājās Misijai O’Braianai no Rivingtonstrītas.

Nošķindēja Elīzas kundzes sudraba zvaniņš, lūdzot klusumu, un tūlīt jau arī otrpus priekškara atskanēja viņas balss, kas atgādināja sanākušajiem viesiem, cik privileģētā stāvoklī viņi ir, jo viņiem dota iespēja noskatīties viņas jaunākās pavasara kolekcijas ģenerālmēģinājumu, tērpus demonstrēs viņas nepārspējamās modeles, un pēc skates ikviens no skatītājiem varēs, ja vēlēsies, tērpus aplūkot arī savās mājās.

- Eh bien, - Elīzas kundze atklāja skati, - sākam!

Orķestris sāka spēlēt Geršvina melodiju no jaunākā Zīgfīlda šova. Minerva jau stāvēja gatavībā leduszilā pēcpusdienas tērpā, pieskaņotās kurpēs un zeķēs, ap kaklu viņai bija apmesta puķota šifona šalle, kuras viens gals sniedzās līdz grīdai. Atmetusi galvu, viņa līganā solī izgāja uz “mēles”, Misija dzirdēja, kā salonā uzvirmoja aplausi un noskanēja atzinīgi saucieni. Minervai sekoja Miranda bālā ceriņkrāsas tērpā, tad Minete gaiši sārtā kleitā, kas veidoja neiedomājamu kombināciju ar viņas sarkanajiem matiem un lika skatītājiem apbrīnā iesaukties.

Tagad bija pienākusi Misijas kārta. Viņa bija ģērbusies gaišā tvīda ceļojumu kostīmā, šajā ansamblī ietilpa pār vienu aci novilkta cepure ar nolaistām malām, augstpapēžu kurpes ar sprādzēm un pusducis garu, apaļīgu bēškrāsas pērļu virteņu. Kad priekškars viņai aiz muguras sakļāvās. Misija sastinga uz vietas, skatīdamās viņai pievērstu, gaidošu seju jūrā. Nebūs labi, viņai galvā malās viena panikas izraisīta doma, es to nespēju, gluži vienkārši nespēju. Ceļgali drebēja. Viss Elīzas kundzes mācītais vienā mirklī izkūpēja no prāta, Misijai bija tikai viena vēlēšanās - bēgt atpakaļ ģērbtuvē. Garām pasoļoja Minerva, atgriežoties no izgājiena, uzmeta Misijai nicīgu smīniņu, pirms ar plecu atgrūda priekškaru uz iekštelpām, bet Misija tikai stāvēja un skatījās ziņkārīgajās sievietēs, kas savukārt raudzījās viņā. Tad pēkšņi Misija atcerējās Annušku - vai tad viņa nelīdzinājās šīm sievietēm? Un tad viņa aptvēra, ka šīs kundzes jau neskatījās uz viņu. Viņas interesēja vienīgi tērpi.

Šī doma lika atgriezties drosmei. Dziļi ievilkusi elpu. Misija savā parastajā līganajā solī sāka iet pa purpursarkano paklāju, kas sedza paaugstinājumu, šad tad viņa apstājās, lai uzsmaidītu dāmām, pastiepa roku, lai atklātu piedurknes piegriezumu, pārbrauca ar plaukstu jaunmodīgajai cepurei un pagrieza galvu sāņus, lai varētu apskatīt to profilā. Brīdi pastāvējusi “mēles” galā, viņa strauji pagriezās un, pametusi īsu skatienu pār plecu, gurnos šūpodamās, devās atpakaļ uz priekškara pusi.

Tikusi ģērbtuves drošībā. Misija, klausīdamās pieklājīgajā plaukšķināšanā, prātoja, nez ko gan Elīzas kundze tagad domā par viņu. Lai nu kā, viņa nespēja iet tā, kā gāja pārējās meitenes, acīmredzot viņai tomēr nav lemts kļūt par modeli.

Viņa pacēla skatienu, kad garām aizlīgoja Minerva zeltainu mežģīņu kleitā ar mirdzošām varakrāsas pērlītēm.

- Vai es neteicu? - Minerva nosmīkņāja. - No neglītā pīlēna gulbis nekad neiznāks.

Minervu sagaidīja skaļi aplausi, un Misija grūtsirdīgi uzvilka savu violeto tērpu, tad sāka meklēt uz plaukta sudrabainās kaz-ādas kurpītes. Tās nekur nemanīja, tāpēc Misija neizpratnē pārlaida skatienu telpai un beidzot pamanīja laiviņas uz grīdas zem tualetes galdiņa. Viņa aši tās paķēra, bet tad viņu pārņēma šausmas - tievās siksniņas, ar kurām laiviņas turējās pie kājas, bija pārtrūkušas. Nē, nevis pārtrūkušas, bet - pārgrieztas! Atmiņā pavīdēja Minervas skaudīgais smaids. Vai tiešām viņa spētu būt tik zemiska? Panikā Misija skatījās apkārt - ģērbēja bija nozudusi, un visas apkalpotājas salonā pasniedza Ķīnas tēju un mazas kūciņas. Pie durvīm, gaidot savu uzgājienu, stāvēja Miranda un Minete, bet tam nebija nozīmes, jo Misija tāpat zināja, ka viņas nepalīdzētu.

Izmisusi Misija nometa kurpes uz grīdas. Tas bija pēdējais piliens - viņa neapšaubāmi nolemta neveiksmei. Viņa skatījās savā spoguļattēlā un saprata, ka ir skaista. Viņa atcerējās šorīt Aza-lijai doto solījumu, un pēkšņi viņā ieplūda nežēlīga apņēmība cīnīties uz dzīvību un nāvi. “Pie velna,” Misija nolēma. “Tēvs mēdza teikt, kad viss jūk un brūk, improvizē.” Uz tualetes galdi-

ņa stāvēja Elīzas kundzes veikala skaistās turziņas, Misija norāva tām violetās atlasa lentītes, iekāpa kurpēs, tad, apņēmusi lentītes ap zoli, krusteniski aptina ap potīti un sasēja tās glītos pušķīšos. Tad izņēma matadatas, tā ka mati brīvi izrisa pār muguru, un zemu uz pieres uzlika dārgakmeņiem rotāto diadēmu.

- Ātrāk, ātrāk! - sauca ģērbēja un aizvilka Misiju aiz rokas uz priekšu, tad pastūma, un viņa jau atradās otrpus priekškaram. Arī šoreiz viņa kavējās un pārlaida skatienu zālē sēdošajām dāmām. Tad, atmetusi galvu un izslējusies tik stalti, kā to pat Elīzas kundze nebūtu varējusi vēlēties, viņa lēnām sāka slīdēt pār purpursarkano “mēli”.

Ieraugot Misiju, Elīzas kundzei no šausmām aizsitās elpa. Kas gan tai meitenei uznācis? Un ko viņa uzāvusi kājās? Elīzas kundze pameta skatienu uz savām klientēm, kas, paliekušās uz priekšu, pilnīgā klusumā ļoti uzmanīgi vēroja katru Veritijas graciozo, lunkano kustību. Pat vīriešu galā runas pieklusa, visi raudzījās tikai uz jauno modeli. Elīzas kundze pagriezās, lai paskatītos uz Veritiju, kas tagad jau stāvēja paaugstinājuma galā. Violetais, plūstošais šifons piegūla modeles daiļajiem locekļiem, viņa izskatījās kā Aisedora Dunkane, tiklīdz Veritija pakustējās, sudraba krelles uztvēra gaismas starus un mirguļoja. Līdz viduklim garie mati nokarājās kā vizmojošs bronzas priekškars, vijīgas sprogas ietvēra Veritijas seju, un brīnišķīgās, platās acis likās esam vēl tumšākā violetā tonī nekā tērps.

Atmetusi galvu. Misija lēnām soļoja atpakaļ, reizēm viņa apstājās, pieskārās ar roku izšūtajai, pušķiem rotātajai jostai, dziļajam izgriezumam, plandošajiem svārkiem, bet visu zālē sēdošo skatieni bija kā piekalti pie modeles kājām, violetajām atlasa lentītēm ap smalkajām potītēm.

Misijai aiz muguras aizvērās priekškars, un orķestris nekavējoties sāka spēlēt melodiju no citas izrādes. Apkalpotājas atdzīvojās, atkal sāka piedāvāt tēju un kūkas, vīriešu galvas pieliecās, lai klusinātās balsīs, ar rokām mutes pieseguši, apspriestu Elīzas pārdrošo jauno modeli. Elīzas kundze aizvēra acis. Ko tā Veritija izdarījusi? Ak, ko viņa izdarījusi? Viņa atmetusi visus norādī-

jumus, ignorējusi visu, ko viņai mācīja, une catastrophe\ Līdz Elīzas kundzes apziņai atplūda sarunu murdoņa, tad kāds sāka aplaudēt, vēl kāds pievienojās, un tūlīt jau aplausi pārauga īstā vētrā; atskanēja pat daži “bravo!” saucieni, kaut arī jāatzīst, tie nāca no vietas, kur stāvēja kungi.

- Atkārtot! Atkārtot! - atskanēja sauciens, un pagriezusies Elīzas kundze redzēja, ka saucēja ir dedzīga, jauna sabiedrības dāma, pati īsta skaistule un modes avangardiste. Šī sieviete bija viena no Elīzas labākajām klientēm.

Elīzas kundze apveltīja šo dāmu ar pateicīgu smaidu un aizsūtīja darbinieci, lai palūdz Veritiju iznākt vēlreiz.

Tā nevar būt īstenība, Veritija domāja, atkal ejot pa platformu. Vai šie ļaudis tiešām aplaudē viņai? Viņa vēlreiz nostaigāja pa visu “mēli”, palaikam dāvādama publikai smaidu, apstādamās, lai ļautu apbrīnot ar lentītēm piesietās kurpes, ibisa spalvas, viļņojošos šifona svārkus. Kaklā augšup cēlās smieklu šalts. Varbūt nav nemaz tik grūti kļūt par modeli. “Dari visu dabiski,” bija teikusi Rozā, un laikam jau viņai bijusi taisnība.

Kad Misija, aplausiem dārdot, atgriezās ģērbtuvē, tur viņu sagaidīja Minervas naidīgais skatiens, bet Misija tikai smaidīja.

- Vēl viens novazāts izteiciens tavai kolekcijai, - viņa saldā balsī sacīja, - nepieciešamība virza progresu. - Ejot pie sava tualetes galdiņa. Misija juta Minervas skatienu, kas bija pievērsts kurpēm, un zināja, ka ļauno darbu padarījusi viņa.

Tālāk skate paskrēja ātri, Misijai pašai par pārsteigumu, viss viņai sagādāja prieku - ir taču tik patīkami būt uzmanības centrā, justies jaunai un skaistai. Vēlāk ģērbtuvē ienāca Elīzas kundze apsveikt Veritiju.

- Visi runā tikai par tavām jaunajām kurpēm. - Viņa smējās. - Nezinu, Misija, kur tu ķēri ideju par tām lentītēm, bet tagad visiem tādas vajag. Vūlmena Čeiza kundze no žurnāla “Vogue” teica, ka tu iemiesojot jauno sievišķības garu, kas atbrīvojies no kara uzliktajiem ierobežojumiem un atkal spēj būt jauns, maigs un vienkāršs. Es to saucu par “la vie naturelle"[6], un tici man,

Veritija, tie ir succès énorme^7. Negaidot viņa pagriezās pret pārējām meitenēm. - Un kāpēc jūs nevarat iet kā Veritija, ko? Tu, Minerva, viņai blakus izskatījies pēc raustāma ampelmaņa. Mēs esam uzaicinātas svētdien parādīt skati pie Venslijšīras grāfienes, un es gribu, lai jūs visas ietu tā, kā to dara Veritija.

Minerva nosvieda pērļu virtenes un nikni izslējās.

- Nemūžam! - viņa iespiedzās. - Nemūžam es nemācīšos no šīs mazās iznireles!

- Tādā gadījumā, - Elīzas kundze ledaini noteica, - tu vari meklēt darbu citā vietā. Au revoir![8]

Minerva paraustīja plecus.

- Man vienalga, hercogs mani bildināja, - viņa augstprātīgi atcirta. - Es tikai izdarīju jums pakalpojumu, piedaloties šajās pēdējās skatēs.

- Apsveicu! - Elīzas kundzes balss joprojām skanēja ledaini, bet Misija noskatījās atlaistajai modelei nopakaļ, kad viņa izsteidzās pa durvīm. - Neuztraucies! - Elīzas kundze smējās. - Tādas kā Minerva var atrast tūkstošiem, bet Veritija ir tikai viena. Šodien tu biji ravissante^9 manām klientēm, svētdien tu būsi pasakaina un visa Ņujorka gulēs pie tavām kājām kurpēs ar atlasa lentītēm.

25

Azalija sēdēja uz gultas malas un noskatījās, kā Misija pošas uz Elīzas kundzes salonu. Meitenītes gaišie matiņi bija sapīti vaļīgā bizē, bet samteņu brūnās acis raudzījās skumīgi. Viktors ielēca gultā, apsēdās savai draudzenei blakus, un viņa mīļi apvija rociņas sunim ap kaklu. Lielais kurts nenoliedzami mīlēja bērnu, un Misija nespēja vairs izteikt pārmetumus, ka viņš ielēcis gultā.

- Jūs nu gan labi izskatāties! - Misija iesmējās.

- Mēs bijām norunājušas šodien izvest Viktoru pastaigāties, -Azalija apbēdināta atgādināja, - bet tu jau atkal dosies projām.

Misija iekoda lūpā. Tiesa. Pēdējās dienās viņa bija tik aizņemta, ka neatlika laika parotaļāties ar Azaliju, nemaz nerunājot par veco labo Viktoru.

- Es jums parādā nepalikšu, - sirdsapziņas mocīta, Misija solījās. - Es zinu, ka šodien ir svētdiena, bet tas ir īpašs gadījums. - Kaut Elīzas kundze būtu izvēlējusies jebkuru citu laiku tērpu demonstrēšanai, bet tā nenotika, un Misija tur neko nevarēja līdzēt. - Paklausies, - viņa možāk ierunājās, - vai tev patiktu, ja mēs drīz pārvāktos uz jaunu dzīvokli, varbūt netālu no parka, lai varam vest pastaigā Viktoru un lai tev būtu atsevišķa istaba, kur tu varētu salikt jaunas rotaļlietas? Un vai tev patiktu iet skolā kopā ar citām tava vecuma meitenēm, kas visas valkātu vienādas cepures un mētelīšus, ko sauc par “formastērpu”, lai varētu zināt, ka jūs piederat pie...

- Es piederu pie šejienes, - Azalija atcirta. - Es negribu atstāt Rožu un savas draudzenes.

Misijai nolaidās rokas, un viņa apsedas uz gultas blakus Aza-

lijai.

- Es arī negribu šķirties no Rozas, miločka, - viņa klusi atzinās, - bet mēs taču viņu apciemosim. Viņas varēs nākt pie mums ciemos, kādreiz ari pārnakšņot. Padomā, cik tas būtu jauki!

- Te jau ari ir jauki! - Azalija stūrgalvīgi palika pie sava, ciešāk apskāva Viktora kaklu un paslēpa seju viņa pinkainajā kažokā. - Es negribu, lai būtu citādi.

Misija klusēdama glāstīja meitenes matus. Viņa juta, kā šņukstot dreb Azalijas augumiņš, un saprata, ka bērns raud ne jau tikai par to, ka būs jābrauc projām, bet ari par to, ka šīs pārmaiņas viņu biedē. Azalija nebija aizmirsusi, kā viņas pameta “Va-rišņju” un tēti, mammu un brāli; viņa nebija aizmirsusi, kā viņas pameta Krieviju un kā kapsētā atstāja mīļoto Sofiju. Ik reizes, kad viņa brauca no kaut kurienes projām, viņa vairs nekad neredzēja tos cilvēkus, kurus mīlēja.

Kad vēlāk Misija ieveda Azaliju pie Rozas, viņa sacīja:

- Lai tev veicas! Tā ir pasaka, Misija, īsta pasaka. Iespējams, ka šodien tevi gaida tavs miljonārs.

Par to gan Misija šaubījās, turklāt miljonāri viņu neinteresēja; viņa gribēja tikai nopelnīt tik daudz naudas, lai abas ar Azaliju varētu normāli dzīvot.

Nedēļa kopš tērpu skates bija aiztraukusies vēja ātrumā. Modeles visu laiku bija aizņemtas, jo vajadzēja ierasties vairākās Ņujorkas bagātākajās mājās, lai privileģētās klientes varētu izvēlēties tērpus, neviena netraucētas. Pēdējais modes kliedziens bija Veritija un viņas stils. Kaut arī Miranda un Minete bija atmetušas samāksloto pozēšanu un visādi nopūlējās apgūt dabisku gaitu, viņām nepiemita Misijas īpašais šarms. Veselām straumēm ienāca pasūtījumi violetajai kleitai, un variēti tās modeļi jau bija redzēti Ņujorkas sabiedrībā, bet jaunās kurpes gribēja ikviens. Misija gandrīz visu nedēļu pavadīja, laikojot vairākas jaunas kleitas, ko Elīzas kundze steigšus bija modelējusi speciāli viņai, un šuvējas šos tērpus darināja burtiski viņai uz auguma. Un šodien vajadzēja doties uz Venslijšīras grāfienes grezno namu, kurā tika rīkota pavasara sezonas kulminācijas balle.

Pie salona Parka avēnijā stāvēja seši limuzīni, lai aizvestu viņas visas uz Longailendu. Pirmajā - gluži kā karaliene viena pati, tikai ar savu šoferi, - brauca Elīzas kundze. Misijai vajadzēja braukt kopā ar Mirandu un Minēti, kuras ar viņu nesarunājās. Tomēr nav jau īsta pasaka, kā Rozā teica, Misija skumīgi nodomāja. Taču tas bija četrdesmit dolāru nedēļā un glītas drēbes, jo Elīzas kundze gribēja, lai viņas modeles būtu staigājošas reklāmas.

- Bet es taču nekur neeju, - Misija bija iebildusi.

- Nekad? Jauna sieviete - un nekur neiet? - kundze bija izsaukusies. - Tad ir pēdējais laiks sākt.

Pārējje Četri limuzīni veda grozus ar tērpiem, ģērbējas un frizieri. Nelielā procesija līkumoja pa svētdienas mierā ieslīgušās Longailendas laukiem, līdz piebrauca pie milzīgiem divviru čuguna vārtiem, ko augšpusē rotāja divi grifi. No namiņa skriešus izmetās vārtsargs un atvēra vārtus, lai ielaistu atbraucējus, un limuzīnu virtene pa grantētu ceļu pieripināja un apstājās pie balta, cēla nama. Pa zālienu staigāja skaisti saposušies ļaudis, turpat stāvēja nelieli galdiņi ar damasta galdautiem un sudraba tējas piederumiem, bariņš jaunu vīriešu baltās flaneļa drānās spēlēja te-nisu. Uz garas terases starp traukiem ar košiem agra pavasara ziediem, kas speciāli šim gadījumam tika uzziedināti grāfienes izslavētajās siltumnīcās, spēlēja orķestris.

Misija gluži negaidot atmiņās atgriezās tajās dienās, kad An-nuška bija rīkojusi brīnišķīgas viesības, - viņa atgriezās tieši tādā namā, kur pa zālienu pastaigājās jauni ļaudis, smējās, spēlēja spēles un allaž skanēja mūzika...

- Nāc, Veritija! - sauca Elīzas kundze. - Grāfiene jau gaida.

Imodžena, Venslijšīras grāfiene, bija gara auguma sieviete

ap gadiem trīsdesmit, skaista un vīriešu uzmanības bezgala izlutināta. Hercogs, viņas trešais vīrs, jau pavecāks gados, bija izpildījis ikkatru sievas iegribu pat tādā mērā, ka pirms trim gadiem nomiris tieši tad, kad viņai bija sācis apnikt. Tagad grāfienei piederēja stalts nams Jorkšīrā, pa savrupmājai Londonā un Parīzē, milzīgs augšstāva dzīvoklis Manhetenā un liela jahta, kas pašlaik, kad karš beidzies, bija noenkurota Montekarlo. Un viņa no visas sirds varēja ļauties tām nodarbēm, kas viņai patika vislabāk, -rīkot viesības un lūkoties pēc nākamā vīra.

Grāfiene ieinteresēta nopētīja Misiju, kas nepasmaidīdama sniedza roku.

- Ak, nu es redzu, kāpēc sacelts tāds troksnis, - viņa mīklaini noteica. - Šonedēļ visi man pazīstamie vīrieši runā tikai par Ve-ritiju. Elīzas modes skati es neredzēju, bet jūsu slava iet jums pa priekšu.

- Es esmu tikai modele, - Misija pasteidzās noraidīt visus slavinājumus. - Viņi, bez šaubām, runā par tērpiem, kurus demonstrēju.

Grāfienes acis samiedzās smaidā.

- Sievietes - varbūt, bet vīrieši... - Viņa sāka smieties, atstājot teikumu nepabeigtu. - Mīļā Elīza, - namamāte pievērsās tērpu māksliniecei, - iedzersim tēju, tad es tev parādīšu telpu, kur notiks skate.

Zāles sienas bija klātas ziliem un ziloņkaula paneļiem, kā Vedžvuda vāze, un vienā tās galā atradās neliela skatuve. Šoreiz pati Elīzas kundze vadīja savas modeles, likdama tām, piecpadsmit mūziķu liela orķestra spēlēto jautro dziesmiņu pavadītām, staigāt pa skatuvi līdz slīpumam.

Izejot uz skatuves jaunākajā Elīzas darinātajā ekstravagantajā tērpā - vizuļojošā sudrabkrāsas tunikā ar baložkrāsas šifona ielaidumiem -, Misija aptvēra, ka jūtas laimīga. Šķita, ka, uzvelkot Elīzas modes nama tērpus, viņa pārvērstos. Viņa juta, ka visi šie cilvēki atrodas viņas varā, ka viņai ir spēja saistīt šo ļaužu skatienus. Viņa pārlaida klātesošajiem acis, ar tām pavēlot pievērst viņai uzmanību, tad, augstprātīgi atmetusi galvu, lēni, slaikiem soļiem slīdēja starp viņiem, šad tad apstādamās, vienbrīd apveltīdama skatītājus ar smaidu un graciozi pastiepdama roku, lai ļautu šifonam noplandīt kā tīmekļa plānuma spārniem. Un, protams, zālē noteikti nebija neviena, kas nepamanītu Misijas sudraba kurpes ar glītajām atlasa lentītēm ap potītēm. Pirmo reizi viņa ievēroja, ka vīrieši skatās ar tikpat dzīvu interesi kā sievietes, un nez kāpēc šie skatieni lika justies neērti.

Aplausi pēc skates negribēja un negribēja rimties. Ikviens vēlējās iepazīties ar slaveno Elīzu un viņas skaistajām modelēm, bet Veritija negaidīti pamanīja, ka stāv apbrīnas pilnu jaunu vīriešu pūlīša vidū. Svētdienas pēcpusdienas izklaide bija pāraugusi viesībās; sajūsmas saucieniem pa vidu paukšķēja korķi, un, smiekliem skanot, glāzes pildījās ar kontrabandas šampanieti. Orķestra vietā stājās džeza grupiņa svītrainās jakās, un, zālē ieskanoties regtaima ritmiskajai dunai, ļaudis aizrautīgi metās dejā. Piepeši Misiju pārņēma sajūta, ka ir piekrāpta, it kā viņa būtu nolaidusies no kādas augstas, nereālas virsotnes atpakaļ uz zemes. Viņa atcerējās, ka īstenībā ir Misija O’Braiana no Rivingtonstrītas, ka viņas dzīve ir pilna sarežģījumu. Viņa neiederējās šo bagāto, eleganto cilvēku sabiedrībā. Klusiņām izslīdējusi no burzmas, viņa izgāja uz terases, kur gaisā jautās agra pavasara jausma, smaržoja maijpuķītes un ziemas jasmīni, tad devās pastaigā pa dārzu, priecādamās, ka var kavēties vienatnē savās atmiņās par “Varišņju”.

Misija apsēdās uz akmens sola un raudzījās uz pelēko Long-ailendas jūras šaurumu, viņa iegrima sapņos par to, cik brīnišķīgi būtu, ja varētu atļauties Azalijai tādu māju kā šī, lai piepildītu ikvienu meitenes vēlēšanos, kā to būtu darījuši viņas vecāki.

- Labvakar! - Misijai uzsmaidīja gara auguma, labi ģērbies pusmūža vīrietis. - Vai elpojat svaigu gaisu? Vai tikai tāpat vien sapņojat?

- Gan vienu, gan otru, - Misija atbildēja uz smaidu. Vīrietim bija vērīgs skatiens un aristokrāta sejas vaibsti, viņš apvēdi-nājās ar cepuri.

Pienācējs novilka žaketi, noslaucīja seju ar gaišzilu mutautu un vaicāja:

- Vai neiebilstat? Neciešu karstumu. Tas nenāk par labu darījumiem.

Viņš atslīga uz sola blakus Misijai un, acis aizvēris, klausījās strūklakas čalošanā.

- Jūs esat varen glīta meitene ... jaunkundz?

Misija nosarka. Viņš taču nav atnācis te, lai lakstotos? Viņa bažīgi pavērās apkārt, meklēdama atkāpšanās ceļu.

- Man patīk jūsu kleita. - Svešinieks atvēra acis un nopētīja sarunu biedri no galvas līdz kājām. - Vai tā ir no Elīzas kolekcijas?

Misija palocīja galvu, pamazām sākdama virzīties tālāk no vīrieša, bet viņš iesmējās.

- Piedodiet, ka sabiedēju jūs, bet, ieraugot skaistu sievieti, es vienmēr to vaļsirdīgi pasaku. Redziet, tāds darbs. - Viņš pastiepa roku. - Mani sauc Zīgfīlds, Flo Zīgfīlds, un es jums, jaun-kundz, teikšu atklāti...

- Veritija, - Misija pasteidzās stādīties priekšā, - Veritija Bairone.

- Jā, protams, Veritija... nu tad, Veritijas jaunkundz, teikšu jums atklāti, šonedēļ man piezvanīja mans talantu meklētājs un kliedza, lai nesos šurp jūs apskatīt, jo jūs esot daiļākā būtne visā pilsētā. Viņš teica, ka jūs spējot saistīt jebkura vīrieša skatienu, tikai pārejot pāri skatuvei. - Viņš neslēpjoties vēlreiz nopētīja Misiju. - Bet viņš man neziņoja, ka jums ir madonnas seja un balss kā viegla vēsmiņa. - Viņu skatieni satikās, un Zīgfīlds vēl norūca:

- Turklāt jūs esat dāma.

Pietvīkusi Misija nomurmināja:

- Paldies! - Apmulsumā viņa gludināja savus sarkanbalti pukotos, plānos svārkus un lauzīja galvu, par ko gan šis vīrietis runā. - Neesmu redzējusi nevienu no jūsu izrādēm, Zīgfīlda kungs, bet runā, ka tās esot brīnišķīgas. Tā visi apgalvo.

- Cilvēki tā runā tāpēc, ka tas ir tiesa, - viņš strupi noteica.

- Manas “Neprātes” ir vislabākās pasaulē - tas attiecas arī uz Parīzi. Viņas ir visskaistākās meitenes. Tāpēc esmu atbraucis pie jums. Šonedēļ jūs, Veritijas jaunkundz, esat Ņujorkas sensācija, un visi zina, ka Flo Zīgfīlds rāda tikai pašu jaunāko un labāko. Ko teiksiet, ja es aicināšu jūs piedalīties manā izrādē? - Viņa seja izplūda platā smaidā, un viņš apmierināts ievilka dūmu no cigāra, gaidīdams tūlītēju piekrišanu.

- Izrādē? - Misijas acis gandrīz izspiedās no dobumiem. Viņa nesaprata, ko darīt, pasmieties par piedāvājumu kā par labu joku vai raudāt par tādu apvainojumu. - Es taču esmu modele, es neprotu dejot un dziedāt... un, ē, es gribēju teikt... vai dejotājas... - viņa saminstinājās, tad saņēmusies nočukstēja, - nav trūcīgi ģērbušās? - Misijas seja bija notvīkusi koši sarkana, un viņa nervozi žņaudzīja pirkstus.

- Jūs gribējāt teikt - pusplikas? - Zīgfīlds noraidoši purināja galvu. - Manas meitenes, Veritijas jaunkundz, allaž ģērbušās likumā noteiktās robežās. Mūsu moto ir “laba gaume”. Protams, savas kājas viņas demonstrē, bet manos uzvedumos uz skatuves nevar redzēt plikumus, nu, vismaz ne daudz. Triko, vēdekļi, mie-saskrāsas šifons, šur tur pa kādam vizulim, tas viss nodrošina meiteņu morālo stāju. Jūs neredzēsiet nekā necienīga, bet man jāatzīst, ka par to, kas notiek vīrieša prātā, es neatbildu! - Sirsnīgi izsmējies, viņš sacīja: - Manu izrāžu galvenais mērķis, Veritijas jaunkundz, ir parādīt sievietes skaistumu, ekstravaganci un spožumu. Lai būtu, ko dzirdēt, un lai būtu, ko redzēt, ar visaugstāko raudzes zīmi. Lai to visu noorganizētu, vajadzīga nauda, arī ar visaugstāko raudzes zīmi. Nauda nepieciešama pasakainām dekorācijām, fantastiskiem aizkariem, visskaistākajiem tērpiem, kurus galvenokārt modelējusi jums pazīstamā Elīzas kundze, spalvām, kažokādām un zelta audumiem. Veritijas jaunkundz, es nelūdzu jūs kļūt par dejotāju, bet es lūdzu, lai jūs pagodinātu “Neprāšu” izrādes ar savu klātbūtni. Jums nebūs jādara nekas cits kā tikai kopā ar vēl dažām glītām meitenēm jāpaiet pa skatuvi un jāizskatās daiļai.

Zīgfīlds atkal noslaucīja no pieres sviedrus un uzsmaidīja Misijai.

- Maksāšu jums simts dolāru nedēļā.

- Simts dolāru! - viņa satriekta iesaucās.

- Nu labi, simt piecdesmit, - viņš ātri paaugstināja šo summu, - un pēc trim mēnešiem - algas pielikums.

Misija, kā brīnumu pārņemta, blenza vīrietī, kas piedāvāja tādu naudu.

- Es pats aprunāšos ar Elīzu, - viņš pašapzinīgi sacīja. - Viņai jau nu nepatiks tik drīz zaudēt tādu zvaigzni kā jūs, bet gan jau es kaut kā tikšu galā. Ļaušu viņai modelēt jums izrādēm tērpus. Tas vien viņai ienesis miljonus. Teikšu, ka gribu, lai jūs izskatītos pēc laumiņas un mēnesnīcas, mēs ietērpsim jūs Kartjē briljantu virtenēs - Veritijai Baironei, Zīgfīlda jaunākajai un spožākajai zvaigznei, tikai pašu labāko.

Viņš vārda tiešā nozīmē staroja un tēvišķīgi noglāstīja Misijas plecu.

- Vienu, Veritijas jaunkundz, es jums garantēju - panākumus. Un, protams, - viņš zinīgi pasmaidīja, - simt piecdesmit zaļo katru sestdienu precīzi kā pēc pulksteņa. • z^4

Misija nodrebēja. Saule bija norietējusi, un sāka tumst.

- Es... Es nezinu, ko lai saku, - viņa apmulsusi murmināja. - Tas notiek tik strauji. Pirms dažām nedēļām man pat nebija darba.

- Tā jau Ņujorkā notiek. - Ejot atpakaļ uz viesību namu, Flo Zīgfīlds saņēma jaunās sievietes elkoni. - Tikai neraizējieties, ar Elīzu es visu nokārtošu.

- Bet, Zīgfīlda kungs, - Misija satvēra viņa roku, - patiesību sakot, man ir bail.

Plaši ieplestās acis liecināja, ka Misija ir tuvu asarām. Tāpēc Zīgfīlds mierinoši sacīja:

- No kā? Tas ir tieši tas pats, ko jūs darījāt pie Elīzas, vienīgā atšķirība, ka tur ir vairāk skatītāju, tas viss. Ticiet man, jums tas ļoti iepatiksies. Kā visām manām meitenēm. Mēs esam viena liela ģimene, Zīgfīldu ģimene. Es paturēšu jūs acīs, pats personiski padzīšu visus tos sprukstiņus, kas slaistās gar aktieru ieejām, un parūpēšos, lai jūs tiktos tikai ar labākajiem. Sarunāts? Tūlīt iešu aprunāties ar Elīzu. Es jums visu paziņošu, Veritijas jaunkundz.

Misija noskatījās, kā rēvijas karalis veikli uzskrien pa kāpnēm. Vai viņa patiešām piekritusi piedalīties tādā izrādē, vai arī viņš iedomājies, ka Misija devusi piekrišanu? Aizvērusi acis, viņa mēģināja sevi iztēloties caurspīdīgās drēbēs ar briljantiem ejam uz tikšanos ar aktrišu un dejotāju pielūdzējiem - un pati nobrīnījās, kā vispār spējusi pieļaut tādu domu. Bet tad priekšplānā izvirzījās simt piecdesmit dolāri “katru sestdienu precīzi kā pēc pulksteņa”, un Misija saprata, ka viņa to darīs.

Pār muguru atkal pārskrēja drebuļi. Jau bija pavisam satumsis, pāragri atnākušā pavasara dienas mānīgais siltums izgaisis, un vējš dzēla ar martam raksturīgu vēsumu. Bez pēdām bija nozudusi arī modeles atraisītā izturēšanās maniere. Viņa atkal bija Misija un nevēlējās iet atpakaļ zālē pie visiem šiem cilvēkiem.

Riepām nošņirkstot uz grantētā ceļa, pie nama pieripoja garš, dzeltens auto. Misija novērsās, kad no mašīnas steidzīgi izkāpa vīrietis un, lecot pa vairākiem pakāpieniem uzreiz, viņai garām devās augšup. Pēkšņi soļi apklusa, tad Misija dzirdēja tos atkal tuvojamies. Kad vīrietis nonāca viņai blakus, degunā iesitās cigāra dūmu smarža.

- Jēziņ, Misija? - atskanēja O’Hāras izbrīnītā balss. - Vai tiešām tā esi tu?

Misija apcirtās apkārt un milzīgā pārsteigumā vērās senajā draugā. Jā, tas no tiesas bija O’Hāra, bet pārmainījies gan. Koši sarkanās sprogas ar matu pomādi bija padarītas gludas, mugurā viņam bija elegants, pelēks uzvalks, kājās lakādas kurpes, ap kaklu pelēka zīda kravate ar lielu pērļu saspraudi, bet zobos viņš turēja resnu cigāru.

O’Hāra dedzīgi satvēra Misijas rokas, pievilka viņu sev klāt un apskāva.

- Izbraucu svētdienas vakarā, lai piegādātu preci, un ko es par to saņemu? Pašu Misiju O’Braianu, manu sapņu meiteni! -Viņš dārdoši iesmējās. - Tas man tiek par to, ka esmu vīrs, kurš tur savu vārdu. Piegāde jebkurā laikā, nakts vai diena, tāds ir mana biznesa moto, un varu palepoties, ka tas nesis man veiksmi. Gaidīju, kad varēšu tev to pierādīt, bet tagad tu jau pati redzi -O’Hāra pieved dzērienus lielajiem dūžiem, turklāt par tādām cenām, par kādām Delansijstrītā nevarēja ne sapņot.

Aprāvis savu monologu, viņš pētīja Misiju.

- Bet paskaties tik uz tevi! Pie tevis, Misija O’Braiana, kad esi apģērbusies tik glītās drēbītēs, var pamielot acis! - Piepeši viņš it kā sasala un, aizdomu pārņemts, piebilda: - Es gan nespēju iedomāties, kur tāda meitene kā tu ņem naudu šitādam apģērbam. Tāpat man nav skaidrs, ko tu dari grāfienes ballē. •

- Es šeit strādāju. - Misija aizgūtnēm izstāstīja, kā kļuvusi par Elīzas kundzes modeli. Tad apjukusi apklusa. O’Hāra ar drūmu seju pētīja savu melno, spožo kurpju purngalus, tāpēc Misija apvaicājās, kas noticis.

- Tas nav labi. Misija! - O’Hāra ievaidējās. - Tu nepazīsti šos ļautiņus. Es varētu tev šo to pastāstīt, ko esmu redzējis dižākās mājās par šito, tādas lietiņas, ka tu nosirmotu vienā mirklī! Vienā nedēļā viņi dzīvo ar vienu, nākamajā jau ir to pametuši. Un, kad es iedomājos tevi, manu ideālu, manu meitenīti, tā izrādāmies, lai viņi redzētu...

- Izrādāmies? - Misijai dusmās aizsitās elpa. - Ko tu ar to gribi teikt, O’Hāra? Es demonstrēju pilnīgi pieklājīgus tērpus, lai godājamas dāmas varētu tos nopirkt. - Ignorēdama atmiņas par vīriešu pētīgajiem skatieniem, viņa steidzās piebilst: - Turklāt -kas tu tāds esi, lai man aizrādītu? Tu nodarbojies ar nelegālu alkohola tirdzniecību? Es vismaz daru godīgu darbu!

O’Hāra dusmās pietvīka tumši sarkans un tik sparīgi sakoda zobus, ka cigārs pārlūza uz pusēm. Ar milzīgu ļaunumu viņš iemina cigāra gabalus zemē, bet tad gluži negaidot sāka smieties.

- Ak jēziņ, tev taču ir taisnība. Bet Īrijā mēs brandvīna tirgošanu neuzskatām par kaut ko sliktu. Turklāt es tikai dodu cilvēkiem iespēju papriecāties, sagādājot to, ko viņi vēlas.

- Un es tāpat! - Misija atcirta, piecērtot kāju.

- Vai reizē ar jauno darbu tu esi apguvusi arī kašķēšanās māku? - viņš nevainīgi pajautāja, satverot Misijas rokas, kad viņa bruka O’Hāram virsū. - Piedod, Misija, tik tiešām! Man pat prātā nav nācis, ka tu varētu nebūt godīga meitene. Protams, sirds dziļumos taču es to zinu, bet laikam jau man gribētos, lai tu sēdētu mājās Ņūdžcrsijā kopā ar mani, nevis pelnītu iztiku, izrādot drēbes.

Misija cieši saspieda bijušā saimnieka plaukstas. Par spīti dusmām, viņa pati bija pārsteigta, kādu prieku sagādāja tikšanās ar O’Hāru, iespēja atkal redzēt pazīstamo, patīkamo seju, kas šajā bagāto Ņujorkas sabiedrības ļaužu vidū spīdēja kā bākas uguns, kura sola drošību.

- Es no sirds priecājos, tevi redzot, O’Hāra, - viņa nočukstēja.

O’Hāras seja laimē iemirdzējās.

- Tad paķer savu cepuri, Misija O’Braiana! Vedīšu tevi vakariņās uz Longailendas labāko restorānu.

Sajūsmināta Misija aizsteidzās pie Elīzas kundzes un pavēstīja, ka iešot vakariņās ar kādu savu senu draugu.

- Senu draugu? - Elīzas kundze ar skeptisku smaidu lūpās vaicāja. - Bet varbūt pareizāk būtu teikt - ar jaunāko iekarojumu? Nu labi, tu vari iet. Bet rīt mēs apspriedīsim jauno “līgumu” ar Zīgfīldu.

Zīgfīldu Misija jau bija paguvusi aizmirst, bet, steidzoties pie O’Hāras, viņa nolēma tam pārjauno piedāvājumu neko neteikt. Viņa juta, ka lielajam īram būtu pret to iebildumi. Vismaz pagaidām viņa klusēs.

Restorāns, kur viņi iegriezās, atradās nomaļus no ceļa, tāpat kā tas, kur viņi bija pusdienojuši pirmajā reizē. Mašīnu stāvvietā bija novietots pārdesmit automobiļu, bet ēkas logi grima tumsā, uzrakstu “Brāļi Orikonnes” virs ieejas durvīm apgaismoja viens vienīgs vēja šūpots lukturis.

- Vai esi pārliecināts, ka šis restorāns ir atvērts? - Misija satraukta jautāja, kad O’Hāra pacēla mazu vara vāciņu un nospieda zvana pogu.

- Protams, bet šim krogam ir sava īpaša klientūra. Ja neesi šā kluba biedrs, tev iekšā netikt, viņi nevērs durvis vaļā, ja nepazīs tevi pēc sejas.

- Bet kāpēc tā? - Misija neslēpa pārsteigumu.

- Šī ir slepena dzertuve. Un tas nozīmē, ka viņi pārdod ko reibinošu - O’Hāras piegādātos alkoholiskos dzērienus, - viņš vēl lepni piemetināja. - Logu aizkari vienmēr ir nolaisti lejā un durvis aizslēgtas, lai pagūtu novākt pudeles, ja ierastos policija. Tas gan maz ticams, ja ņem vērā čunguriņu, ko brāļi Orikonnes viņiem maksā.

Pēkšņi durvīs atdarījās mazs lodziņš - un aiz režģa parādījās kāda seja. Varēja dzirdēt, kā tika atbīdītas smagas metāla bultas, atbraucēji iegāja iekšā, tad viņus veda tālāk, vēl aiz vienām biezi polsterētām durvīm. Misijai aizrāvās elpa, kad pār viņu sabruka trokšņu lavīna. Garajā telpā drūzmējās cilvēki, visi skaļi runāja, lai pārkliegtu džeza orķestra mūzikas dārdoņu. Zāles galā uz apgaismotas, apaļas stikla grīdas grozījās vairāki pāri, dejotāji sasaucās savā starpā un nevaldāmi smējās.

- Re, cik viņiem ir jautri, - arī O’Hāra ierunājās skaļāk, - un tas viss ar tava padevīgā kalpa gādību.

- Bet uz galdiem nav nekā grādīga, - Misija izbrīnījusies konstatēja, - tikai tasītes ar tēju.

O’Hāra plati pasmaidīja.

- Kā tad, bet viņi dzer O’Hāras īpašo tēju, - viņš skaļi skaidroja, kamēr galvenais viesmīlis cauri burzmai veda viņus pie galdiņa vienā no telpas stūriem.

- Ko pasūtīsiet, kungs? - viņš ar smaidu jautāja.

O’Hāra paskatījās Misijā un atbildēja:

- Kad pēdējo reizi tikāmies, mēs dzērām šampanieti, kāpēc mēs nevarētu to padarīt par ieradumu?

- Jā, kāpēc gan ne? - Misijai arī pielipa jautrība. Šodien dzīve problēmas nesagādāja, turklāt bija taču iemesls svinībām. Drīz viņa piedalīsies Zīgfilda rēvijas programmā un pelnīs simt piecdesmit dolāru nedēļā. Viņa centās sev iestāstīt, ka dara to Azalijas dēļ, bet kaut kur sirds dziļumos apzinājās, ka ar prieku iedomājas sevi Zīgfilda uzlecošās zvaigznes lomā. Un ne mazu drusciņu viņa nenožēlos, ka pienācis gals Rivingtonstrītas nožēlojamajai nabadzībai, protams, izņemot Rožu un Zevu... Zevs! Misija šausmās aizklāja muti ar roku.

- Ak! - viņai izlauzās. - Pilnīgi aizmirsu. Astoņos man vajadzēja tikties ar Zevu Abramski.

- Zevu Abramski? - O’Hāra atkārtoja, jo neko nesaprata. Kamēr Misija stāstīja, ka svētdienu vakaros viņi tiekoties ukraiņu kafejnīcā, O’Hāras piere savilkās grumbās.

- Mēs vienkārši kopā ieturam vakariņas, tas arī ir viss, - viņa pasteidzās paskaidrot. - Es gribēju teikt, tur nav nekā tāda kā mums tagad. Viņš ir tikai... tikai Zevs Abramskis, - viņa neveikli pabeidza teikumu.

- Kas tad jums abiem ir kopīgs? - O’Hāras balsī ieskanējās greizsirdība. - Varbūt tu esi palikusi viņam parādā un viņš tevi vadā pa kafejnīcām, tādējādi atgūdams savu parādu?

Misijas acis liesmoja dusmās, kad viņa pārliecās pāri galdiņam tuvāk savam sarunu biedram.

- Kā tu uzdrīksties, Samus O’Hāra? - viņa nikni šņāca. - Zevs Abramskis ir jauks un godīgs cilvēks, bez tam mums ir daudz vairāk kopīga, nekā tu spēj iedomāties.

Misija izslējās un domāja, kā Zevs tagad viens pats sēž pie viņu galdiņa kafejnīcā, un dusmojās uz sevi, ka varējusi tā vienkārši aizmirst. Rīt visu viņam paskaidrošu, viņa nosolījās, un nākamnedēļ atdarīšu šo kļūmi, otrreiz es to vairs neaizmirsīšu. Pacēlusi skatienu uz pretī sēdošo, greizsirdībā kvēlojošo O’Hāru, Misija sāka smieties.

- Kad mēs esam kopā, vienmēr strīdamies, - viņa sacīja. - Tur noteikti vainojams tavs īru temperaments.

- Tā ir, bet tur nav vainojamas manas īru asinis, - viņš no-dārdināja un, pastiprinot sacītā nozīmi, vēl uzsita ar dūri pa galdu tā, ka tējas tasītes palēcās. - Tur vainīga tava ietiepība, ka negribi ar mani precēties.

- Varu saderēt, - Misija ķircinājās, - ja mēs apprecētos, tad katru vakaru ķildotos. Tu vēl aizvien uz visu raudzītos no sava viedokļa, bet es no savējā. Tu droši vien gribētu ieslēgt mani savā pasaku namiņā un liktu man gatavot ēst, tīrīt istabas un dzemdēt tev bērnus, kā sievietes dara tavā dzimtenē.

Misija smējās, redzot, cik satriekta izskatās O’Hāras seja, kad viņš teica:

- Misija, es nekad tā nedarītu! Es esmu principu cilvēks, un, kaut arī tie nesniedzas tik tālu, lai neļautu man tirgoties ar dzeramo, es pret savu sievu nemūžam tā neizturētos.

Misija tēloja, ka smagi nopūšas.

- Žēl gan, ka tev nebūs iespēja pamēģināt.

O’Hāra novaidējās un salēja no jauna glāzēs šampanieti.

- Ļauj man attapties. Misija, labi? Pirms mēneša atstāju tevi Rivingtonstrītā sitamies ar trūkumu, bet šodien tu esi pavisam cits cilvēks.

- Tiešām? - Misijai bija grūti noticēt.

- Protams, Misija, - viņš svinīgi apstiprināja, - tomēr es gribu, lai tu kļūtu par manu sievu.

- Atkārto šo bildinājumu pēc gada, - viņa pavisam negaidīti sacīja, - un tad es tev došu atbildi.

O’Hāra satvēra jaunās sievietes roku un cieši to turēja.

- Pēc viena gada?

- Pēc viena gada, - viņa apsolīja.

Laimīgi smaidīdams, O’Hāra sacīja:

- Tas būs garākais gads manā mūžā.

- Ak nē, - Misija, apmierināti nopūtusies, iebilda. - Šoreiz tā nebūs vis. - Jo viņas dzīvē šis gads solījās traukties vēja spārniem.

26

Nākamajā dienā pulksten divpadsmitos Misija kopā ar Elī-zas kundzi devās uz Jaunās Amsterdamas teātri. Skatītāju zāle ar apzeltītajām ložām likās tumša un noslēpumaina, ugunsdrošības priekškars bija nolaists, un to no vienas vietas klāja dažādu krēmu, jaunības eliksīru, populāru dziesmiņu, veikalu un patafonu reklāmas; apkopējas čakli vāca atkritumus, kas bija palikuši no iepriekšējā vakara izrādes, spodrināja vara pelnutrau-kus un sukāja sarkanos plīša sēdekļus. Šī aina atsauca bērnības atmiņas par to, kā viņa Oksfordā gājusi uz pantomīmas izrādēm, bet Londonā skatīties baletu, un Misija nopūtās, iedomādamās, nez ko gan profesors Marks Oktāvijs Bairons sacītu, ka viņa meita šobrīd gatavojas spert kāju uz skatuves kā viena no Zīgfīlda rēvijas meitenēm. Bet izmisums un simts piecdesmit dolāru lielā alga bija pārmākusi sirdsapziņas balsi, kas mudinātu pretoties. Turklāt - vai tad viņa negrasās darīt tieši to pašu, ko darīja, būdama modele, tikai saņemt vairāk naudas? Ko tur slēpt, šī nodarbošanās sagādās arī prieku. Prieku? Un Misija pūlējās atcerēties, kad pēdējo reizi bija priecājusies. Vai prieks nozīmēja dzīvot bez raizēm par naudu?

- Vite, aši! - Elīzas kundze mudināja, kad Zīgfīlda kunga sekretārs atvēra viņām durvis un ziņkāri noskatīja Misiju.

- Veritijas jaunkundzi - Draudzīgi smaidīdams, pāri istabai sievietēm pretī steidzās Zīgfīlds. - Kā es priecājos jūs redzēt! Vai lasījāt, kas rakstīts avīzē “Times”? - Viņš sniedza Misijai laikraksta numuru, norādot uz rakstu, kas aizņēma ceturtdaļlappusi, tur bija stāstīts par Elīzas kundzes pavasara tērpu kolekcijas skati un bija pieminēts ari Misijas vārds.

“īstu sensāciju radīja Elīzas jaunā modele Veritija, kad viņa parādījās uz skatuves plānā, violetā šifona tērpā, ko rotāja sudraba pērlītes, un neiedomājami valdzinošās sudraba kurpītēs, kas ap viņas smalkajām, daiļajām potītēm bija sasietas ar violeta atlasa lentītēm. Veritija iemiesojot jauno stilu “La vie naturelle ”, tā izteicās Elīza, un drīz vien ikviena sieviete Ņujorkā valkās brīvi krītošus, gaiši brūnus matus un staigās Veritijas dabiski brīvajā gaitā, jāsaka gan, ka vairumam sieviešu būs grūti pielīdzināties Veritijas slaidum slaidajām kājām, graciozajām kustībām, skaistumam un pārsteidzoši violetajām acīm. Klīst runas, ka uz šo modeli jau metis acis Flo Zīgfīlds, un nav izslēgts, ka drīzumā varam gaidīt uzlecam jaunu Zīgfīlda zvaigzni.”

- Et voilà, Zīgfīld! - Elīzas kundze uzvaroši iesaucās. - Esmu radījusi tev kārtējo zvaigzni. Pirmā bija mana mazā, gaišmatainā Moda, kas apprecējās ar dzelzceļa magnātu, tad dzīvespriecīgā sar-kanmate Žaketa, kuru tev atņēma Holivuda, un tagad - Veritija.

- Visskaistākā no viņām visām, - Zīgfīlds galanti piebilda.

- Bet es taču, Zīgfīlda kungs, neesmu skaista, - Misija no visas sirds protestēja. - Manuprāt, esmu tāda pati kā vairums citu meiteņu.

- Ak! - Elīzas kundze nopūtās un pievērsa acis griestiem. - Kā šis bērns var būt tik akls? - viņa nopurpināja. - Viņa atnākusi šurp, lai iekarotu vietu teātra vēsturē kā Zīgfīlda rēvijas meitene, un apgalvo, ka līdzinās parastam ielas skuķim!

- Ticiet man, jo es Šajā jomā esmu lietpratējs, - Zīgfīlds sparīgi iesaistījās sarunā, - ka jums piemīt īpatnējs skaistums, Veritija. Jā, atzīstu, ka ne krāšņs, bet krāšņās dāmas man jau apnikušas. Jums piemīt skaistums plus cēlums, un, cik es saprotu, te gaidāma nauda.

- Mēs ar Florensu jau esam vienojušies, - Elīzas kundze lietišķi iejaucās. - Es tevi atbrīvoju no saistībām ar mani, bet par to es modelēšu visus tavus tērpus - gan skatuvei, gan ikdienas vajadzībām.

- Ei, ei, pagaidi brīdi! - Zīgfīlds tā nebija ar mieru.

- Ko? Vai tu gribi, lai tava jaunā zvaigzne staigā pa Piekto avēniju, ģērbusies mētelī, kas maksā piecus dolārus? Vai viņai vajadzēs vakariņot Rektora restorānā kleitā, kas pirkta universālveikalā? Un greznoties ar lētu bižutēriju? Florens, kur palicis tavs veselais saprāts? Nē, es pastāvu uz to, ka Veritijai jāģērbjas pie Elīzas, nekur citur! Tas būs viens no līguma punktiem. Un, dabiski, rēķinus es sūtīšu tev.

- Dabiski... - Zīgfīlds tikai nopūtās.

- Neaizmirsti, ka tev viņai jāmaksā divi simti dolāru nedēļā, pēc trim mēnešiem viņai pienākas algas paaugstinājums - neatkarīgi no tā, strādā viņa vai ne.

Zīgfīlds ievaidējās.

- Jums nu gan ir līdzi sīksts aizstāvis, - viņš ar skābu smai-diņu sacīja Misijai. - Labi, labi, ja tu tā saki, Elīza. Un tagad, iekams neesat mani galīgi aplaupījušas, uzaicinu jūs nosvinēt šo darījumu pie Rektora.

Rektora restorāns bija Ņujorkas šovbiznesa plātīgāko ļaužu satikšanās vieta un Flo Zīgfīlds - Brodvejas populārākais producents, tāpēc viņi bija kā radīti viens otram. Elegantā ēdamzāle Zīgfīldam bija kā otrās mājas, bet zāles pārzinis viņu sveicināja kā mīļu, senu draugu, viesmīlis zemu noliecās pār Elīzas kundzes roku un vēl zemāk pār Veritijas, kad producents viņu stādīja priekšā kā savu jauno zvaigzni.

- Bet, protams, - viņš smaidīdams sacīja, - esmu jau lasījis par Veritijas jaunkundzi avīzēs.

- Un visi citi arī jau to paguvuši, - paklusām noteica Zīgfīlds, kad, viņiem ejot uz norādīto galdiņu, pārējo pusdieno-tāju galvas pagriezās un sarunu dūkoņa pieņēma satrauktu toni.

- Kaviāru! - viņš skaļi uzsauca viesmīlim. - Mēs šodien rīkojam svinības.

- Atvainojiet, Zīgfīlda kungs! - Pie viņu galdiņa nostājās jauns vīrietis ar bloknotu rokā, visa viņa stāja pauda dedzību. - Esmu Dens Džeimss no “Daily Star”. Nevarēju nepamanīt jūs un Elizas kundzi, tāpēc pieņemu, ka šī jaunā, daiļā dāma ir Veri-tijas jaunkundze? Jūsu modele?

- Viņas bijusi modele, mana jaunā zvaigzne, - Zigfrīds starodams izlaboja žurnālista kļūdu. - Pastāstiet to saviem lasītājiem, Džeimsa kungs, un sakiet, lai viņi nāk uz teātri apskatīt šo atradumu. Viņa ir nepārspējama.

- Es to darīšu visādā ziņā, Zīgfīlda kungs, paldies! - Žurnālists paklanījās Veritijai un paspieda viņas roku. - Bija jauki ar jums iepazīties, daiļā dāma.

- Re! - Zīgfīlds plašā žestā ietvēra restorāna ēdamzāli. - Visi puiši jūs jau pamanījuši. Tur nodalījumā pie loga sēž Tims Velss no “Variety”, varu derēt uz desmit dolāriem, ka viņš tūlīt būs klāt, kaut arī pusdieno ar Salliju Vainu - viņa ir no Šūberta rēvijas. Jūs neesat no vienas līgas, - viņš nicīgi piemetināja. - Jūs, Veritija, jau būsiet kļuvusi par zvaigzni, iekams iziesiet pa šīm durvīm. Rīt visas avīzes rakstīs pārjums.

Misija sēdēja, nebilzdama ne vārda, tikai skatījās, kas notiek, un domāja, nez vai Elīzas kundzes modelētais krēmkrāsas kostīms piešķīris viņai to maģisko skaistumu, par kuru visi tā runā? Neapšaubāmi, viņa tajā jutās brīnišķīgi. Lai arī kas būtu šo pārvērtību iemesls, Misija juta, ka ziņkāri skatieni vēro, kā viņa maziem malciņiem dzer apelsīnu sulu. Kautrīgi nosarkdama, viņa iedomājās, ka tā droši vien jutīsies uz skatuves, tikai vēl briesmīgāk. Varbūt vienīgi viņa to neuztvers tik personiski, kad nevarēs atšķirt tumšajā skatītāju zālē atsevišķas sejas.

Misijai izlauzās labpatikas nopūta, kad viesmīlis atnesa cāli pabiezā sparģeļu mērcē. To bija izvēlējies Zīgfīlds, un ēdiens arī izskatījās brīnum gards.

- Nesiet to prom, prom... nekavējoties! - Elīzas kundze, satraukta mājot ar abām rokām, pavēlēja. - Meitenei jādomā par figūru, - viņa skarbi paskaidroja Zīgfīldam. Pievērsusies viesmīlim, viņa pasūtīja dārzeņu salātus un vienu vienīgu liellopu galas tefteli bez mērces.

- Bet... - Veritija vīlusies gribēja iebilst, kad kārdinošais cālis pazuda no galda. Viņi taču negribēs, lai viņa badojas tagad.

kad kļuvusi bagāta, pēc tik ilga mūžīgā izsalkumā nodzīvota laika. - Vai es nedrīkstu to vismaz aiznest Azalijai? - viņa jautāja, atkal pietvīkdama. Jautājums bija pasprucis gluži nevilšus, bet tagad būs jāstāsta, kas ir Azalija.

- Azalijai? - Zīgfīlda acīs pavīdēja ziņkārība. - Vai ar viņu jūs dzīvojat vienā dzīvoklī? Ja viņa ir tikpat skaista kā jūs, tad sūtiet viņu šurp, varbūt arī viņai atrodas kāds darbiņš.

- Azalija ir mana... mana mazā māsiņa, - Misija ātri noteica. - Kopš mūsu vecāku nāves es par viņu rūpējos. Skaista viņa ir, bet Azalijai ir tikai pieci gadiņi.

Elīzas kundze un Zīgfīlds smējās, un Misija atvieglota viņiem pievienojās. Vienā elpas vilcienā Azalija no meitas bija kļuvusi par māsu, un līdz ar to visas problēmas bija atrisinātas. Viņa vairs nebija aizdomīgā “jaunā atraitne", bet gluži cienījama vecākā māsa. Atvieglojums par atbrīvošanos no jaunās atraitnes lomas bija tik liels, ka Misija labā omā notiesāja dārzeņu salātus un bargās Elīzas kundzes klātbūtnē atteicās no saldā ēdiena. Bet, ejot projām, viesmīlis viņai rokā neuzkrītoši iespieda nelielu sainīti. Zīgfīlds norūca:

- Novēliet Azalijai “labu apetīti!”.

- Ja ir jāvalkā caurspīdīgi apģērbi, - Elīzas kundze vēlāk lasīja Misijai lekciju, - tad nedrīkst būt ne runas par kādām liekām mārciņām, pat ne uncēm. Es zinu, ka dažas rēvijas meitenes ieguvušas slavu ar saviem apaļumiem, bet viņas trīc kā želejas, mana dārgā, un jaunais stils “La vie naturelle” nekādu drebināšanos nepieļauj. Rīt sāksim modelēt tavus jaunos tērpus. -Elīzas kundze plivināja rokas viņai raksturīgajos daiļrunīgajos žestos, kad purpurkrāsas limuzīns vizināja viņas atpakaļ uz Parka avēniju. - Apģērbsim tevi no galvas līdz kājām. Un tagad parunāsim par tavu dzīvesvietu, jo tev, protams, vajadzēs mainīt dzīvokli, man šķiet, es jau zinu kādu labu variantu.

- Bet, kundze, - Misija iebilda, - es nevaru meklēt jaunu dzīvokli, jo man nav naudas. Es gribēju teikt, ka man ir tikai tas, ko nopelnu piejums.

- Tu aizmirsi, - Elīzas kundze atgādināja, - ka es tev algu vairs nemaksāju. Tagad to dara Zīgfīlds - divus simtus nedēļā.

Un es zinu kādu dzīvoklīti Četrdesmit trešajā ielā, tas ir pietiekami tuvu teātrim, lai būtu ērti, un pietiekami tālu, lai nebūtu uzkrītoši. - Smaidīdama viņa noglāstīja Veritijas roku. - Tu man neko nebiji stāstījusi par savu mazo māsiņu, - atskanēja pārmetums. - Man likās, ka tu dzīvo viena pati kādā istabiņā Louer-īstsaidā. Nu tu kļūsi par skatuves zvaigzni, un tev jādzīvo tuvāk pilsētas centram. Parunāšu ar Zīgfīldu, gan viņš izmaksās tev avansu. Mais non,[10] braucam tūlīt apskatīt šo dzīvokli - un nekādas pretī runāšanas!

Dzīvoklis atradās ceturtajā stāvā, tāpat kā istabiņa Riving-tonstrītā, bet ar to arī visa līdzība beidzās. Misija steidzās no lielā, plašā dzīvokļa vienas telpas citā, sajūsmā aizelsdamās.

- Paskatieties uz šo dzīvojamo istabu! - viņa sauca. - Tā ir tik gaiša, tik skaistas mēbeles, ērti dīvāni, stikla galdiņi, mīksti paklāji, pat eļļas gleznas pie sienām! Un ēdamistabā ir marmora grīda... divas guļamistabas, sienas skapji, īsta vannasistaba... ak, un kārtīga virtuve...

- Ar ēdienu gatavošanu tu nedrīksti aizrauties, - Elīzas kundze smaidīdama brīdināja. Nabaga bērns acīmredzot bija piedzīvojis grūtus laikus, pat tik pieticīgs dzīvoklītis kā šis viņai šķita visskaistākais, ko redzējusi.

Misija satraukumā piespieda rokas pie krūtīm.

- Man tas jādabū, - viņa sauca, - jādabūl Tas ir nevainojams. - Bet tad viņa apklusa, jo atcerējās arī praktisko pusi. - Bet cik tas maksā?

- Astoņdesmit pieci dolāri nedēļā, - Elīzas kundze atbildēja, un Misija sadrūma. - Bet tev varbūt dabūsim atlaidi - septiņdesmit pieci.

- Septiņdesmit pieci? - Tomēr arī tā bija liela nauda, un Misija šaubīdamās vērās apkārt. Nabadzība bija kļuvusi par ieradumu. Vēl tikai pirms dažām nedēļām viņai nebija ne centa; Šodien viņa jau pieļauj iespēju, ka varētu īrēt dzīvokli par septiņdesmit pieciem dolāriem nedēļā! Bet tas bija jauks, un tādējādi viņu dzīve mainīsies, Misija to skaidri zināja. Kaut kur tepat tuvumā jābūt labai skolai, kur Azalija varētu mācīties, un noteikti vajadzēs sameklēt aukli, kas uzraudzīs meiteni tajos vakaros, kad pašai būs jāpiedalās izrādēs. Dziļi ievilkusi elpu, Misija paskatījās uz Elīzas kundzi, kura gaidīja atbildi, un stingri paziņoja:

- Es to ņemu.

Elīzas kundze iedrošinot pamāja ar galvu.

- Tas ir drosmīgs lēmums, - viņa uzslavēja savu skolnieci, - un beidzot tu esi atzinusi, ka paļaujies uz sevi. Ja Florenss Zīgfīlds apgalvo, ka tu būsi zvaigzne, tad tu arī būsi. Eh bieti, likšu saviem juristiem nokārtot dzīvokļa jautājumu, bet tagad brauksim atpakaļ uz salonu.

Tās pašas dienas pievakarē uz salonu tika atnests liels pīts ceļojumu grozs, un zīmīte vēstīja, ka tas domāts Veritijai. Grozā bija atsevišķi zīdpapīrā ietīti augļi - vesela kaudze bumbieru, ābolu, apelsīnu, vīģu un zemeņu, kurām pašlaik nebija sezona, - vēl tur atradās tītara cepetis, omāri, svaigi sparģeļi un milzīga kārba ar šokolādes konfektēm. Pārsteigta Misija atplēsa pie groza piestiprināto aploksni. “Azalijas priekam. Ar mīlestību - tēvocis Flo.” Groza saturu papildināja arī papīrā ļoti rūpīgi iesaiņota pudele šampanieša. Šoreiz gan zīmītē bija rakstīts: “Veritija, tas ir Tev - no mana pagraba, lai Tu varētu nosvinēt. Florenss Zīgfīlds.”

Tas nu ir par daudz, Misija nodomāja un sāka raudāt, joprojām vērdamās mazajā vēstulītē. Pavisam negaidot likās, ka pasaulē dzīvo tikai labi cilvēki - cilvēki, kas izturējās pret tevi draudzīgi un apbēra tevi ar laipnību un smalkjūtīgām dāvanām. Drausmīgās atmiņas par Krieviju tika atbīdītas dziļāk zemapziņā, un nekad nezūdošās bailes mazu drusciņu atslāba, kad Misija otrreiz pārlasīja zīmīti. Viņa vairs nebija viena. Ja tāda ir šov-biznesa pasaule, tad viņa jau tagad to dievināja.

Juzdamās kā Pelnrušķīte, Misija savu smalko krēmkrāsas kostīmu nomainīja pret vecajiem svārkiem un blūzi, tad Elīzas kundzes šoferis ar visu grozu aizveda viņu uz Rivingtonstrītu. Viņa kaunējās ļaut šoferim nest grozu pa smirdošajām kāpnēm, tāpēc palīgā paaicināja Rožu.

- Šovakar uzdzīvosim, - Misija sacīja Rozai un bērniem, kas lūkojās uz aizvērto grozu, vai mirdami no vēlēšanās uzzināt, kas tur iekšā, - un jūs visi esat ielūgti. Arī Meijers, - viņa piebilda, paskatījusies uz Rožu, - ja viņš vēlas.

- Šovakar Meijers ir savā biedrībā. - Rozā paraustīja plecus. - Tā arī labāk.

Misija burtiski staroja un teica:

- Atnāc septiņos, Rozā, un paņem līdzi šķīvjus un glāzes. Tā tik būs uzdzīve!

Satvērusi Azalijas roku, viņa aicināja:

- Iesim, mazulīt, uzlūgsim ciemos Zevu.

Rokās saķērušās, viņas kā bērni skrēja pa ielām, līdz smiedamās krišus iekrita pa lombarda apskrambātajām durvīm.

Zevs izbrīnījies pacēla skatienu no letes.

- Labdien, Abramska kungs! - Azalija sauca, vēl nespēdama rimties. - Mēs atnācām uzlūgt jūs ciemos.

Zevs jautājoši pavērās Misijā, kas, laimīgi smaidīdama, piekrītoši pamāja.

- Mēs rīkojam svinības, - viņa sacīja. - Pulksten septiņos manā dzīvoklī.

- Ko mēs svinēsim, mcituškal - Azalija pēkšņi pavaicāja, raustīdama Misijas svārku malu.

- Vēlāk izstāstīšu, - viņa apsolīja. Piepeši viņa aptvēra, ka nav Zevu satikusi kopš svētdienas un atvainojusies, tāpēc nožēlas pilnā balsī sacīja: - Zev, piedod man par svētdienas vakaru. Jutos ļoti nelaimīga, ka netieku uz mūsu satikšanos, bet mani aizkavēja Longailendā, kur notika tērpu skate, un es nevarēju pagūt. Gribēju šovakar atnākt un atvainoties. Bet tagad mēs rīkojam ballīti.

Misija starojoši uzsmaidīja draugam, bet viņš ar savām tumšajām, neizdibināmajām acīm vērās jaunajā sievietē. Tad stīvi noteica:

- Tev nav noteikti jānāk satikties ar mani. Es saprotu, ja esi pārāk aizņemta.

- Ak, Zev\ - Misija ieslidināja savu plaukstu iedobītē zem misiņa režģiem, pa kuru deva naudu, un pieskārās Zeva rokai. -Tu taču zini, cik ļoti es gaidu mūsu tikšanās reizes. Lūdzu! Saki, ka esi piedevis. Un, lūdzu, atnāc pie mums šovakar!

Viņa pielieca galvu un lūdzoši skatījās Zevā, kas juta, ka sāk padoties. Svētdien viņš bija sēdējis pie viņiem allaž rezervētā galdiņa, sākumā aizritēja minūtes, tad stundas, viņš ievēroja viesmīļu līdzjūtīgos skatienus, un, kad pulksten vienpadsmitos Misija vēl nebija atnākusi, viņš nosprieda, ka viss beidzies, ka romāns, tā arī nesācies, noslēdzies. Un te nu viņa atkal stāvēja, tik apburoši smaidīdama, lūkodamās viņā ar acīm, kurām nebija iespējams pretoties, un viņš atkal bija laimīgs.

- Ielūgums pieņemts. - Zevs pamāja ar galvu.

Misija izdvesa atvieglojuma nopūtu.

- Tad sarunāts! - viņa iesaucās, satvēra Azaliju aiz rokas un, durvju zvanam nošķindot, izmetās uz ielas, Viktors, priecīgi riedams, metās viņām pakaļ. - Tātad septiņos! - Misija vēl nosauca un aizcirta durvis.

Tovakar Zevs agri slēdza savu veikalu. Viņš ļoti rūpīgi ģērbās, uzvilka tīru, baltu kreklu, savu labāko melno žaketi, pieglauda melnos, biezos matus un sakārtoja zilo kaklasaiti. Bez piecām minūtēm septiņos viņš aizslēdza lombardu un devās uz Ri-vingtonstrītu. Nekad mūžā viņš vēl nebija gājis uz viesībām vai kādu “svinēšanu”.

Durvis atvēra Rozā Perelmane, noskatīja viņu no galvas līdz kājām un paspieda viņam roku.

- Nāciet vien iekšā, Abramska kungs, mēs visi esam te, -viņa smaidīdama aicināja, - jāsaka. Misijai ir tik daudz ēdamā, ka pietiktu piecdesmit cilvēkiem.

Pilnīgi apstulbis, viņš skatījās uz bagātīgi nokrauto galdu, košajiem, saldi smaržojošajiem augļiem, milzīgajiem, baltsārta-jiem omāriem, tītara cepeti, šokolādes konfektēm, šampanieša pudeli, tad, joprojām neko nesaprazdams, pagriezās pret Misiju.

- Ātri, Zev, - viņa mudināja, - taisi vaļā šampanieti, mums jāuzsauc tosts!

- Es gribu tītara cepeti, - Azalija karaliskā balsī pieprasīja.

- Tu kaut ko aizmirsi, - Rozā automātiski aizrādīja. - Es, lūdzu, gribētu mazliet cepeša.

- Es arī! - Azalija tā arī nesaprata Rozas pamācību.

Misija nopūtās.

- Šim bērnam kādreiz bija labas manieres, - viņa sacīja, - un iespējams, ka drīz atkal būs.

Zevs neveikli attaisīja pudeli, bērni no sajūsmas spiedza, kad vīns putās izšļakstījās uz grīdas.

- Aši, - Rozā komandēja, - glāzes!

Viņi salēja vīnu tējas glāzēs, arī katram bērnam tika pa pāris malciņiem, tad pacēla glāzes gaisā un jautājoši paskatījās Misijā.

Izbaudīdama šo mirkli, viņa laida skatienu pār sanākušajiem viesiem.

- Nu labi, - viņa beidzot iesāka, - sagatavojieties pamatīgam pārsteigumam. Diviem pamatīgiem pārsteigumiem... nē, trijiem. Vispirms iedzersim par Florensu Zīgfilda kungu, kas bija tik laipns un sagādāja mums šos gardumus un šo brīnišķīgo šampanieti.

- Zīgfīlds! - Rozā nespēja novaldīties. - Tas Zīgfīlds? Viņš tev atsūtīja šo grozu?

- To viņš atsūtīja Azalijai, - Misija izlaboja. - Te ir zīmīte, lasiet paši.

Visi sapulcējās apkārt, un Rozā godbijīgi uzrunāja Azaliju:

- Tev šī vēstulīte jāsaglabā, jo to tev rakstījis kāds ļoti slavens kungs, redzi, te rakstīts - “Azalijai”.

- Bet kas vēl tur teikts? - Azalija gribēja zināt.

Misija iesmējās.

- Lai labi garšo, un tā arī būs. Vēlāk es jums visu izstāstīšu.

Viņa apmierināta apsēdās pie galda, salika rokas klēpī, bet

aiz laimes nespēja norīt ne kumosa.

- Paskaties uz meitēniem, - Rozā brīnījās, - šķin iekšā omāru tā, it kā ēstu to jau no dzimšanas, un tik daudz gaļas, kā visā mūžā nav dabūjušas. - Pagaršojusi šampanieti, viņa sērīgi turpināja: - Šampanieti esmu dzērusi tikai reizi, kad no Latvijas atbrauca mans tēvocis. Viņš bija to atvedis līdzi, lai būtu ar ko nosvinēt jaunas dzīves sākumu. - Nopūtusies viņa piebilda: - Nedēļu vēlāk viņu sabrauca aldara rati, tā viņš arī nedabūja papriecāties par savu jauno dzīvi.

- Tītars ir ļoti garšīgs, - Zevs pieklājīgi paslavēja, bet atteicās no Misijas piedāvātā omāra.

- Omārs ir traife - aizliegts, nav kosher - atļauts, - Rozā paskaidroja, - bet man gan tas ir vienalga. Esmu brīvāka savos uzskatos.

- Tad paņem vēl sparģeļus, - Misija lūdza, - un ielej šampanieti!

- Neliec mums mocīties neziņā, - Zevs saņēmies sacīja. - Nevaram vien sagaidīt tavus pārsteigumus.

- Jā, jā, kas tas par pārsteigumu? - bērni piebalsoja.

Misija augstu pacēla glāzi un pavēstīja:

- Gribu, lai jūs iedzerat par Florensa Zīgfīlda kunga jauno rēvijas meiteni Veritiju Baironi. - Tā kā klātesošie neko nesaprata, tad viņa piebilda: - Tā esmu es.

Pretī vērās trīs sejas, kas pauda tik neaprakstāmu izbrīnu, ka Misija nenovaldījās un sāka smieties.

- Vai spējat tam ticēti Es esmu Zīgfīlda jaunā rēvijas zvaigzne. Un es esmu tā, kas pelnīs divsimt dolārus nedēļā “precīzi kā pēc pulksteņa” - tā teica Zīgfīlds, “strādā viņa vai ne” - tā savukārt sacīja Elīzas kundze. Viņa arī modelēs man tērpus gan skatuvei, gan ikdienas vajadzībām, kaut arī, šķiet, es būšu tik aizņemta, ka daudz brīva laika man neatliks.

Satriektie klausītāji joprojām nerunāja, tikai blenza Misijā.

- Nu? - viņa sāka uztraukties. - Vai jūs nepriecājaties?

- Tas ir brīnišķīgi, - pirmā balsi atguva Rozā, - tikai saki man, ka es sapņoju un no rīta atmodusies atradīšu šajā istabā ķirbi un kristāla kurpīti uz kāpnēm!

- Ziniet ko? Es nudien domāju, ka šo veiksmi man atnesušas manas lentītēm apsietās kurpītes. - Misija pagriezās pret Zevu un dedzīgi satvēra viņa roku. - Ko tu par to saki, Zev? Vai tu mani neapsveiksi ar panākumiem?

- Protams, apsveikšu, - viņš bez prieka atbildēja, - tu esi dabūjusi tiešām labu darbu un pelnīsi desmit reizes vairāk nekā jebkurš vīrietis šeit, Louerīstsaidā. Mazel tov, Misija, vēlu tev veiksmi!

Klusēdams viņš tukšoja savu glāzi, kamēr Misija stāstīja par jauno dzīvokli, un katrs sajūsmas sauciens viņam iedūra sirdī kā nazis. Samiegojusies Azalija bija ierāpusies Misijai klēpī, viņa, piespiedusi meiteni sev cieši klāt, glāstīja viņas gaišos matus un stāstīja pārjauno istabu, kur viss būs, kā solīts.

- Matuška, kas tad ir otrs pārsteigums? - pusmiegā Azalija vēl iejautājās.

- Nu, otrs pārsteigums ir tas, ka tu iesi skolā.

- Skolā? - Azalija uzreiz izslējās. - Gribu iet skolā kopā ar Soņu un Raheli!

Rozā nopūtās.

- Parunāsim par to vēlāk, - viņa, Azaliju nomierinot, ieteica. - Bet tagad man jānoliek meitenes gulēt.

Bērni ķērās pie mātes, saguruši no labā ēdiena pārpilnības, šokolādes konfekšu bagātības un piedzīvotajiem satraukumiem.

- Jāatzīstas, man žēl, ka tu aizej, kaut arī no sirds priecājos par taviem panākumiem, - Rozā skumīgi sacīja. - Bet tu. Misija, esi piedzīvojusi grūtus laikus un šādu balvu esi godam nopelnījusi.

Zevs nogaidīja, kamēr Perelmanes aiziet un Azalija saritinās gultā, kur Viktors apgūlās viņai pie kājām, tad vienā malkā iztukšoja savu glāzi un sacīja:

- Misija, es nelūdzu tevi domāt par to tagad, bet varbūt kādu dienu, kad es būšu tāds, kāds es tagad neesmu, vai tu... varētu... - Nē, tā nevarēs, nav taču iespējams Misiju bildināt. Tāpēc viņš teica: - Vai tu būsi ar mieru... vēl tikties ar mani? Es gribēju teikt - kad būsi kļuvusi slavena?

Misija līdzjūtīgi ieskatījās vīrieša acīs. Kaut kas Zeva būtībā viņu dziļi aizkustināja - viņa skumīgums, vientulība, pieklājības un bezjūtīguma čaula, kas sedza ievainojumus, kuri bija daudz dziļāki nekā viņai pašai, viņa to ļoti labi zināja. Pienākusi draugam pavisam tuvu klāt. Misija nočukstēja:

- Jā, Zev, es apsolu.

Rokas pašas no sevis apskāva pretim stāvošo jauno sievieti, beidzot viņš turēja Misiju cieši, cieši klāt kā mīļoto; no mīlestības Zevam sagriezās galva, viņš juta, ka grib viņu. Palaidis vaļā Misiju, Zevs piesmakušā balsī teica:

- Tagad man jāiet. Paldies, Misija, ka ielūdzi mani uz savām svinībām. Vēlu tev veiksmi jaunajā dzīvē.

Zevs jau stāvēja pie durvīm, bet skatiens aizvien vēl kavējās pie Misijas, un, pēkšņa impulsa dzīta, viņa pieskrēja un noskūpstīja Zevu.

Ar pirkstiem Zevs viegli pieskārās savām lūpām, pasmaidīja, pateica “uz redzēšanos!” un klusiņām aizvēra durvis.

Misija klausījās, ka noskan kāpnēs soļi, tad noblīkšķ ārdurvis, viņa metās pie loga un pavadīja ar skatienu Zevu, līdz viņš nozuda aiz ielas stūra.

Zevs visu nakti nemierīgi staigāja pa savu istabu, šad tad paņemdams avīzi un jau simto reizi pārlasīdams kādu sludinājumu. Tur bija stāstīts, ka ir iespējams vienā naktī tikt pie bagātības jaunajā, daudzsološajā Holivudas filmu biznesā. Sludinājums vēstīja, ka cilvēki no Austrumiem plūstot, lai dzīvotu pārpilnībā mūžīgās saules un apelsīnu zemē; tur ikvienam dārzā esot tirkīz-zils peldbaseins un visas meitenes tur esot skaistas. Un ka godprātīgs cilvēks, kam ir neliels kapitāls, varot iekļauties šajā pārpilnības pasaulē, tikai piezvanot pa doto telefona numuru.

Zevs nenolaida acis no vārdiem, kas solīja itin visu. Viņš zināja, ja kādreiz gribēja iegūt Misiju O'Braianu, tad viņam jākļūst par citu cilvēku, jākļūst turīgam vīram, kas pats nosaka savu likteni. Un šis noteikti bija viens no veidiem, kā to izdarīt.

Nākamajā rītā Zevs nevis kā parasti atvēra savu lombardu, bet izkāra pie durvīm uzrakstu “Slēgts” un devās uz laikraksta “Ghetto News” redakciju, kur viņš ievietoja pats savu sludinājumu. “Pārdod lombardu. Pēc sīkākām ziņām griezties pie Ab-ramska kunga Orčardstrītā.”

27

Misija kavējās uz ietves teātra ēkas priekšā, nespēdama atraut skatienu no mirdzošās markīzes, kur sarkanas, baltas un zilas spuldzītes veidoja uzrakstu “Zīgfīlda jaunās starptautiskās “Neprātes”. Galvenajās lomās Fanija Braisa no Amerikas, Gebi-ja Dēlīša no Parīzes, brāļi Arko no Anglijas”, un zemāk mazākiem burtiem - “Apbrīnojamo Zīgfīlda meiteņu spožākā zvaigzne - skaistā Veritija Bairone”.

Vēl jau viņa nekas nebija, bet viņas vārds dzirksteļoja Brod-vejas reklāmu ugunīs, ļaudis aplūkoja pie teātra ieejas izliktās fotogrāfijas, un pēc dažām stundām viņa jau stāvēs uz skatuves. To iedomājoties, vēderu sagrāba graizes. Līdz šim brīdim viss bija šķitis pārāk vienkārši.

Tad Misija apzināti pievērsa domas naudai, ko viņa saņems par uzstāšanos, un oma nekavējoties uzlabojās. Par diviem simtiem nedēļā viņa smaidīs žilbinošāk par visām pasaules sievietēm, pozēs savās plānajās šifona drānās un nejutīs nekādus sirdsapziņas pārmetumus, ka vīrieši blenž uz viņas kājām un krūtīm, kuras Elīzas kundze mākslinieciski būs paslēpusi auduma kārtās.

Turklāt divus pēdējos mēnešus beidzot bija atkāpušās rūpes, pirmo reizi, kopš viņas pirms trim gadiem aizbēga no Krievijas. Visi pret Misiju izturējās kā pret nez kādu dārgumu, reklāmas nolūkos viņai kopā ar Zīgfīlda kungu un viņa draugiem vajadzēja parādīties smalkos restorānos, turklāt viņa jau bija saņēmusi titulēta pusmūža angļa bildinājumu, kurš viņas jaunradītā, pārpasaulīgā skaistuma iespaidā bija zaudējis galvu.

- Jūs esat būtne no Šeherezades pasakām, - viņš bija kaisli dvesis, kad Misija atļāva kungam aizvest sevi mājās pēc viesībām, ko Imodžena Venslijšlra rīkoja savā Manhetenas augšstāva dzīvoklī, bet Misija bija smējusies, ka ir profesora meita un ka Oksforda atrodas diezgan tālu no Arābijas; šāda neatsaucība drīz vien bija apdzēsusi kavaliera kvēli.

Pārvākšanās uz jauno dzīvokli nekādas grūtības nebija sagādājusi, patiesībā jau nebija necik daudz ko pārvest, tikai viņas abas ar Azaliju, suns un divi čemodāni - vienā tika salikta trūcīgā iedzīve, otrā - dārglietas. Azalijas asaras pārvērtās sajūsmas spiedzienos, kad viņa ieraudzīja savu istabu ar lielo gultu, ko klāja skaista, baltsārta sega, skapi, kas bija pilns ar glītām, jaunām kleitiņām, kuras Misija bija meitenītei sapirkusi, un sainīšus ar rotaļlietām. Misija bija izstaigājusi veikalu veikalus, tās pērkot, ar plašu vērienu šķiedusi naudu un pati jutusies kā princese, kad varēja pārdevējām pateikt: “Nogādājiet tās, lūdzu, uz šo adresi.”

Pat Viktors dabūja jaunu kaklasiksnu ar sudraba zvaniņu, kārtīgu sarkanas ādas pavadu un sudraba bļodu, kur bija iegravēts viņa vārds, Misija to piepildīja ar pirmšķirīgu gaļu un suņu barību, kuru viņš norija divos ņēmienos.

Pirmajā vakarā, staigājot pa jauniegūto dzīvokli, Misija jutās ļoti lepna, viņa ielūkojās pieliekamajā, kas bija pilns ar visādiem gardumiem, un laimīga iesmējās, nodomādama, ka nekad vairs nevajadzēs raizēties par ēšanu; viņa uzmeta acis saldi guļošajai Azalijai un pateicās Dievam, ka beidzot varējusi sagādāt meitenei kārtīgas mājas, un tad ilgi ar baudu laiskojusies baltajā porcelāna vannā. Pēc vannas Misija uzvilka zīda naktskreklu, ko ieguva no Elīzas kundzes, bet maksāja par to, kā jau kontraktā tas bija paredzēts, Zīgfīlds. Tad Misija sāka apskatīt savu jauno garderobi. Kleitas, mēteļi, kostīmi, cepures - viss, kas dāmai nepieciešams jebkuram dzīves gadījumam. Tonakt viņa aizmiga ar laimīgu smaidu lūpās, nevis kā parasti rūpju izteiksmi sejā. Misija atkal jutās kā jauna meitene, kuras plecus nespiež rūpju nastas, un šoreiz viņa nolēma priecāties par dzīvi kā nekad agrāk.

Nākamajā rītā ieradās Bjūla Bredforda un uzņēmās visas rūpes. Bjūla bija īsta svētība pusmūža atraitnes izskatā, viņa bija izaudzinājusi sešus bērnus, un tagad Džordžijā dzīvoja viņas desmit mazbērni. Viņa valkāja baltu, iestīvinātu uzsvārci, milzīgas, baltas kurpes ar auklām un kustējās pa mazo dzīvoklīti kā kaujas kuģis pilnā ātrumā.

- Es esu izaudzināj’se savus bērnus, - viņa klāstīja Misijai. - Un pāri par divdesmit gadus strādāju pie aktrisēm. Pazīstu visus viņu gājienus, zinu, cik viņām savāds darba laiks, un no manas mutes avīzēs nenonāk pat ne zilbe. Es esu pats slepenības iemiesojums, Veritijas jaunkundz, un būšu ļoti laimīga, ka varu auklēt mazo Azaliju. Jutīšos kā tad, kad pašai bija tādi mazuļi, -un viņa piebilda ar nostalģisku nopūtu, - pirms viņi izauga lieli un nepaklausīgi.

Nedēļas laikā Bjūla kļuva par pilntiesīgu ģimenes locekli un ieņēma Rozas vietu kā “klātdzīvojoša tante”. Viņa gatavoja Aza-lijai ēdienu un raudzījās, lai meitenīte to arī apēstu, mazgāja un gludināja viņas drēbes, vannoja, pina bizes un katru dienu ar Azaliju un Viktoru devās garās pastaigās pa parku, kur auklējamā spēlējās ar citiem bērniem. Azalija Bjūlu mīlēja un jutās laimīga.

Šobrīd Misijas dzīvē bija tikai divas problēmas. Pirmā attiecās uz laiku, viņai gluži vienkārši neatradās dažas brīvas stundas, kad apciemot Rožu, un otra skāra naudu, kas iztecēja caur pirkstiem kā ūdens.

Zīgfīlds bija samaksājis pirmā mēneša algu uz priekšu, Misija iemaksāja par dzīvokli un mēneša īri, atdeva parādu Zevam, nolīdzināja maksājumus pie Glanca par mēteli, tad vēl atdeva Ro-zai piecus dolārus un, kamēr viņa neredzēja, priekšauta kabatā ieslidināja divdesmit. Atcerēdamās, kā pati bija strādājusi par ubaga grašiem. Misija cieši pastāvēja uz to, ka maksās Bjūlai simts dolāru mēnesī, plus formastērps, istaba un ēdiens, bet ar visu to Misija uzskatīja, ka dabūjusi aukli par pusvelti.

- Kad man pieliks pie algas, Bjūla, - viņa atklāti pateica auklei, - tad es paaugstināšu arī tavējo. To es apsolu.

Protams, ikdienas vajadzībām naudas netrūka, bet nez kāpēc divi simti dolāru nedēļā vairs nemaz nelikās tik liela summa, kā pirms dažām nedēļām bija licies. īpaši tad, kad Misija uzzināja, cik maksā Ņujorkas smalkākās skolas, turklāt nevarētu teikt, ka to vadītāji izrādītu lielu ieinteresētību, lai Azalija izvēlētos tieši to mācību iestādi. Pārsmalcinātās, snobiskās vecmeitas, kurām parasti šīs skolas piederēja, sarunā kā konfeti bārstīja tādus vārdus ka Astori, Vanderbilti, Bidli un Bredliji, greizi noraudzījās Misijā, kad viņa pastāstīja, ka piedalās Zīgfilda jaunajā “Neprāšu" izrādē, un izrādīja zināmu skepsi, kad tika iepazīstinātas ar Aza-liju kā ar Misijas mazo māsiņu. Ja jūs tikai zinātu, kas šis bērns patiesībā ir, jūs vai ģībtu no vēlmes dabūt viņu savos nagos, Misija niknumā kaisa.

Tikai viena skola, ko vadīja Bīdlu jaunkundzes, bija ar mieru Azaliju uzņemt, un Misija zināja, ka tā ir labākā. Abas jaunkundzes, kas to vadīja, bija smaidīgas, lietišķas sievietes no Bos-tonas, viņu pašu pagātne bija tik nevainojama, ka viņām nebija nekādas vajadzības plātīties ar saviem skolēniem. Tieši otrādi, visas skolnieces valkāja vienādus glītus, pelēkus mētelīšus, ziemā filca platmalītes, bet vasarā salmu cepurītes, un pret visām izturēšanās bija vienlīdzīga. Vienīgā nelaime bija lielā skolasnau-da, pieci simti par semestri, un maksāt vajadzēja uz priekšu. Misijai gluži vienkārši nebija tādas naudas. Nevarēja taču Zīgfilda kungam lūgt vēl vienu avansu, turklāt izredzes iekulties parādos Misiju šausmināja. Viņa bija cieši sev nosolījusies nekad mūžā vairs neaizņemties naudu un bija cieši nolēmusi solījumu turēt.

Atnākusi mājās, Misija izvilka no gultas apakšas veco čemodānu. izkravāja tā saturu un apskatīja diadēmu; viņa atcerējās, kā Sofija ar matadatu bija lauzusi ārā briljantus un pārdevusi Kon-stantinopoles ielās. Spuldžu gaismā zaigoja vēl trīs atlikušie prāvie briljanti, bet ceturtais, ko Zevs bija atdevis, kad Misija nomaksāja parādu, joprojām gulēja ietīts samta lupatiņā. Misija nešaubījās, ka rīkojas pareizi. Ja viņa gribētu tos pārdot, neviens neticētu, ka tie iegūti godīgā ceļā.

Viņa skatījās Mišas mīļajā sejā, atcerēdamās katru viņas sejas vaibstu, katru pelēko acu skatienu, ik sīkāko rokas pieskārienu, un brīnījās, kāpēc, kad viņa bija nomodā, visi šie pagātnes notikumi šķitu kā sapnis. Tikai tad, kad viņa patiesi sapņoja. Miša ieguva realitātes izjūtu. Čemodāna pašā apakšā gulēja briljantu piespraude. Misijas pirksti slīdēja pār rotas izliekumiem, un viņas domas atgriezās pie tā vakara, kad Miša pasniedza viņai šo dāvanu. Nekā dārgāka viņai nebija. Ilgi Misija skatījās uz piespraudi, prātodama, ko darīt. Un beigās saprata, ka izvēles nav. Salīdzinājumā ar nenovērtējami dārgajiem briljantiem šī brošiņa bija tikai tāds nieks, tāpēc viņa varēja izgudrot ticamu izskaidrojumu, ka piespraudi viņai uzdāvinājis kāds slepens pielūdzējs. Nevienam nebija noslēpums, ka rēvijas meitenes bieži saņēma dārgas rotaslietas. Misija pati savām acīm bija redzējusi, kā viņas dižojas ar savām dārgakmeņu trofejām, ko sūtījuši pielūdzēji, pazīstami un nepazīstami. Turklāt kopš revolūcijas un Ivanovu noslepkavošanas aizritējis daudz laika. Tagad taču nevienu tik tāla pagātne vairs neinteresēs?

Visu nakti Misija strīdējās ar sevi, apcerēdama iespējamo risku, tad viņa atminējās, ka Zīgfīlds nomā no Kartjē rotaslietas, ko rēvijas meitenes izmanto izrādēs. Nākamajā rītā pavisam agri, lai nepagūtu pārdomāt. Misija uzvilka Elīzas kundzes darināto krēmkrāsas kostīmu, uzkrāsojās un izvēlējās cepuri, kas bija bagātīgi rotāta ar spalvām un tāpēc varētu būt pietiekami raksturīga “rēvijas dāmai”. Saģērbusies Misija izsauca taksometru un lika šoferim vest sevi uz Piekto avēniju.

Bezrūpīgi viņa klaiņoja pa Kartjē veikala skanīgajām zālēm gar stikla vitrīnām, kur uz samta spilventiņiem gulēja rotaslietas, vienu reizi apstādamās, lai apbrīnotu kādu briljanta spīguli, tad papētīdama pērļu virteni; likās, ka viņai nebūtu nekādu rūpju, ja nu vienīgi izraudzīties kaut ko īpašu, ar ko izdaiļot savu tērpu.

- Kundze! - Frakā un svītrainās biksēs ģērbies kungs viņai vaicājoši uzsmaidīja. - Vai varu kā palīdzēt?

Viņa atbruņojoši pasmaidīja.

- Esmu Veritija Bairone. Zīgfīlda kungs man stāstīja, ka jūs sūtīšot kādas dārglietas, kas man būs nepieciešamas jaunajā izrādē. Iedomājos, varbūt varētu tās vispirms apskatīt. - Tad kā šaubīdamās viņa piebilda: - Varbūt man vajadzēja paņemt līdzi Elīzas kundzi? Bet nē, zinot jūsu nevainojamo gaumi, esmu pār-

liecināta, ka nebūs nekādu problēmu. Es tikai vēlētos izteikt savu viedokli, pirms tiek pieņemts galīgais lēmums.

- Bet, protams, Bairones jaunkundz, un ļoti priecājos ar jums iepazīties. - Misija pabīdīja cepuri vairāk uz vienas acs un atkal apveltīja kungu ar žilbinošu smaidu, tādējādi izpelnoties vīrieša vispārēju apbrīnu. - Vai drīkstu teikt, ka jūs esat tikpat skaista kā fotogrāfijās, - viņš ar cieņu sacīja, - un ka firma jūtas pagodināta jums pakalpot.

Misija apsēdās krēslā un nervozi bungoja ar krēmkrāsas cimdos tērptajiem pirkstiem pa stikla leti, kamēr kungs aizgāja uz iekštelpām pie seifa, bet drīz vien viņš jau atgriezās ar vairākām samta kārbiņām rokā.

Izlicis kārbiņas rindā uz letes, viņš ar plašu žestu cēla tām nost vākus un demonstrēja briljanta kaklarotas, rokassprādzes un milzīgus, nokarenus auskarus; Misija zināja, ka Annuška būtu sajūsmināta par tādiem.

- Lūdzu, pielaikojiet, - kungs mudināja. - Ja kaklarota nebūs laikā, neieguls kakla bedrītē, tad varam to izlabot. Un kundzei ir tik slaidas roku locītavas, arī aproces droši vien nāksies pārtaisīt. Un kā kundzei patīk jaunais stils? Pašas modernākās čūskveidī-gās aproces no mūsu Parīzes darbnīcām?

- Apburoši, - Misija jūsmoja, noskatot sevi spogulī. - Lūkojoties uz šīm bagātībām, manas pašas darījums šķiet... nu, niecīgs.

- Un kas tas būtu, kundze? - pārdevējs ļoti vēlējās pakalpot.

Misija brīdi vilcinājās, tad sacīja:

- Man ir neliels suvenīrs, kāda slepena pielūdzēja dāvana... -Viņa paraustīja plecus. - Jūs jau zināt, kā tas teātros notiek. Manai gaumei šī lietiņa ir drusku par uzkrītošu, turklāt tā man neko nenozīmē. Es labprāt no tās atbrīvotos, cik saprotu, šī rota pirkta pie Kartjē, tāpēc es atnesu to atpakaļ.

- Saprotu, kundze, protams. Vai varu to apskatīt?

Misija pabīdīja pa leti zīda mutautiņā ietīto piespraudi. Kad pārdevējs to ieraudzīja, viņš gluži dzirdami ievilka elpu.

- Skaidrs, kundze, - viņš murmināja. - Jā, ārkārtīgi neparasta rota. Es ļoti labi saprotu, ka jūs nevēlaties to valkāt.

Misija, uztraukumā iekšēji drebot, vēroja, kamēr pārdevējs ar savu juveliera lupu piespraudi sīkmanīgi pētīja, kā viņai šķita, ļoti ilgu laiku. Beidzot viņš ierunājās:

- Šī piespraude izgatavota mūsu Parīzes darbnīcās ap gadsimtu miju pēc kādas slavenas dzimtas pasūtījuma. - Brīdi viņš nolūkojās sievietē, kas bija atnesusi šo lietiņu, tad atturīgi sacīja: - Žēl gan, ka jūs nezināt, kā sauca kungu, kurš jums šo rotu uzdāvināja. Kad darīšana ar tādām dārglietām kā šī, allaž ir labāk, ja zina, no kurienes tā nākusi. Redziet, tā ir iespējams šādas lietas atkal ātrāk pārdot.

- Man žēl! - Misija tikai raustīja plecus. - Nav ne mazākās nojautas. Man tas nebija svarīgi.

- Protams, kundze, protams. Nu, bet priecājos, ka varu jums teikt - ņemot vērā dārgakmeņu augsto kvalitāti un Kartjē izpildījumu, šī piespraude interesēs kolekcionārus. Mēs varam piedāvāt jums tūkstoš dolārus.

Misija aizvēra acis. Tūkstoš dolārus. Labākajā gadījumā viņa bija cerējusi uz pieciem simtiem, tik lielu summu vajadzēja, lai samaksātu par vienu semestri skolā.

- Es piekrītu. - Viņa atvēra acis un pasmaidīja.

Darījums tika noslēgts dažās minūtēs. Ielikusi desmit simt-

dolāru banknotes somiņā, viņa pateicīgi uzsmaidīja pārdevējam un izslīdēja no veikala, it kā staigātu pa gaisu.

Pārdevējs domīgi noraudzījās pakaļ slavenajai rēvijas zvaigznei, līdz aizvērās durvis, tad paņēma Ivanovu brošu un vēlreiz to cieši aplūkoja. Iegājis savā kabinetā, viņš pieteica tālsarunu ar ārzemēm. Kad vēlāk tajā pašā dienā viņš tika savienots, saruna noritēja pavisam īsi.

- Jūs, kungs, lūdzāt, lai mēs jums nekavējoties paziņojam, ja mums tiek piedāvātas kādas no Ivanovu dārglietām, - viņš sacīja. - Šķiet, ka jūs varētu ļoti interesēt šī lietiņa. Jā, kungs, tas ir liels retums. Tā ir piespraude, kas veidota kā Ivanovu ģerbonis - briljanti, rubīni un safīri ietverti platīna ietvarā, un zeltā kalta vilka galva. Vai jūs to vēlētos? Lieliski, kungs. - Brīdi klausījies, viņš atbildēja: - Jā, kungs, es atceros, ka jūs to gribējāt noskaidrot. To atnesa kāda jauna dāma. Rēvijas meitene no Zīgfīlda “Neprātēm”, viņu sauc Veritija Bairone. - Klausīdamies viņš smaidīja, tad teica: - Tādā gadījumā es jums to pataupīšu, līdz jūs ieradīsieties. Paldies, baron Arnhalt!

Pienāca pirmizrādes vakars, un Misija bija rotājusies ar Kartjē briljantu kaklarotu un čūskveida aprocēm, ģērbusies sudrabota tīkla tērpā ar miesaskrāsas triko un sudraba kurpītēs ar lentītēm, kuru slava saistīta ar viņas vārdu, tikai šīm papēži bija neiedomājami augsti. Simtiem reižu mēģinājumos viņa tajās bija staigājusi pa skatuvi, tūkstoš reižu viņa bija vilkusi tās kājās, staigājot pa māju, bet joprojām potītes drebēja un pati viņa ļoti nervozēja.

Zīgfīlds bija sacījis:

- Pēc tādas reklāmas cilvēki lauzīsies kā traki, lai paskatītos uz tevi, kaut tikai ziņkārības dēļ. Ļaužu būs tikpat, cik uz Fani-jas un Gebijas izrādēm, kaut arī, taisnību sakot, Gebija jau sākusi zaudēt popularitāti. Žēl gan, viņa ir jauka meitene. Galvenais ir likt skatītājiem gaidīt. Tas tikai vēl vairāk ierosinās viņu ziņkārību. Tāpēc tev ir uznāciens pirmās daļas otrajā pusē un vēlreiz fināla ainā. Un viss. Es stingri ierobežošu tavus uznācienus, līdz viņi brēktin brēks pēc tevis!

Atšķirībā no Elīzas modelēm rēvijas dejotājas bija gan draudzīgas, gan skaistas, viņas labi saprata, ka Misija, kas sašļukusi sēdēja pie sava spoguļgaldiņa, ir nobijusies, tāpēc, sagājušas apkārt, uzmundrināja viņu.

- Nekas tev nav jādara, tikai stāvi, kur tev teikts, ej, kad tev teikts, un smaidi, kad tev gribas to darīt, - viņas deva padomus. - Nevajag uztraukties. Tu taču esi to darījusi jau simtiem reižu.

Lielā ģērbtuve, kur uzturējās visas dejotājas, pildījās ar ziediem. Ziedu pušķi bija sadāvināti ikvienai meitenei, vispopulārākajām pat tik daudz, ka tos vajadzēja izvietot gaitenī. Arī Misija nevarēja sūdzēties par ziedu trūkumu - Zīgfīlds bija atsūtījis veselu klēpi balto liliju kopā ar veiksmes vēlējumiem, kāda koka zars ar gaiši violetiem ziediņiem nāca no Elīzas kundzes, pie tā karājās vēstulīte ar atgādinājumu, ka viņa ir ravissante un ka jāturas stalti, vēl tur bija sudraba papīrā ietītu sārtu rozīšu pušķītis ar mīļiem sveicieniem no Azalijas un lielāka pavasara ziedu buķete no Bjūlas, kura no sirds vēlēja to labāko.

- Ko gan vēl sieviete var vēlēties? - Misija smaidīdama sev jautāja. Tomēr dziļi sirdī slēpās bailes, un viņa nožēloja, ka nebija pateikusi, lai atnāk arī O’Hāra, kas varētu viņu aizstāvēt, jo tomēr izrādījās, ka spert šādu drosmīgu soli vienai pašai ir daudz grūtāk, nekā viņa bija iedomājusies. Rozai un Zevam viņa nosūtīja biļetes, bet baidījās, ka viņi tomēr varētu neatnākt. Tad īsi pirms izrādes sākuma ģērbtuvē ienesa vēl kādus ziedus. Divus dučus tumši sarkanu, garkātainu rožu, kam bija pievienota kartīte: “Mazel tov un veiksmi, ar mīlestību - Zevs.” Smaidā atplaukusi, Misija piespieda rozes pie krūtīm. Tātad viņš nebija aizmirsis.

Kaut arī spēcīgs vējš dzina lietu ieslīpās strūklās un ietves no vienas vietas klāja peļķes, kurās itin viegli varēja piesmelt kurpes, Četrdesmit otrajā ielā un Brodvejā drūzmējās limuzīni un ļaužu pūļi, visi nenovērsdamies blenza uz slavenībām, kas ieradās uz Zīgfīlda pirmizrādi. Rozā manīgi lēkāja starp peļķēm un izbrīvēja sev ceļu ar elkoņiem, laiku pa laikam atbīdot no pieres mitru matu šķipsnu un cieši turot cepuri. Spekulantiem, kas uz ielas stūra pārdeva biļetes, darījumi gāja no rokas, sēdvietas par-terā maksāja piecdesmit dolārus. Brīdi noskatījusies, kurš piedāvā visvairāk naudas, Rozā tam tuvojās un parādīja savu dārgo biļeti. Viņa kaulējās līdz beidzamajam, tā bija parasta lieta, ik dienu viņa to darīja pie miesnieka vai zivju pārdevēja. Triumfēdama noglabājusi kabatā piecdesmit dolārus un vislētāko biļeti pašā tālākajā balkona stūrī, viņa devās uz teātra ieeju.

Rozas vieta atradās stāva balkona vienā malā, bet tā vismaz bija priekšējā rindā, un tā nu viņa, apmierinājumā smaidīdama, noskatīja apkārt sēdošos cilvēkus. Tie visi bija tādi paši kā viņa, samirkuši un trūcīgi ģērbušies, bet kā apburti lūkojās lejup par-terā un beletāžā uz skatītājiem krāšņos apģērbos; visus viņus uz šejieni bija atdzinušas alkas gūt arī sev kādu daļiņu no tās greznības un fantāzijām, ko spēja sniegt tikai Zīgfīlda krāšņās un ekstravagantās izrādes. Bet atšķirībā no Rozas viņi nepazina jaunā uzveduma spožāko zvaigzni. Viņa bija atnākusi šurp, lai paskatītos uz Misiju un turētu par viņu īkšķi.

Sāka dzist apgaismojums, orķestris, nospēlējis uvertīras pēdējās taktis, pārgāja uz Džeroma Kerna jauno dziesmiņu, un tajā brīdī lēnītiņām cēlās priekškars un atklāja krāšņu “Tūkstoš un vienas nakts” pasaku ainu. Publika sajūsmināta noelsās. Dekorācijas mirdzēja varā, bronzā un zeltā, dejotājas bija ģērbušās platās zīda biksēs ar zelta vizuļiem un zelta un dārgakmeņu klātos bolero, dārgakmeņiem rotātā bronzas tronī stīvā, zelta diegiem izšūtā kaftānā sēdēja kalifs, vergi stāvēja sastinguši kā statujas, no viņu galvām slējās mirguļojošu strausa spalvu pušķi. Noslēpumainību šai ainai piešķīra austrumnieku zīda paklāji un ietonētas drapērijas, pāri rampai strāvoja sandalkoka, mirru un eksotisku austrumu garšvielu aromāts.

Rozai līdz ar pārējiem skatītājiem aizrāvās elpa; viņa nekad neko tādu nebija redzējusi, nespēja pat iztēloties tik pārbagātu ainu. Zīgfīlda ģēnija radītā fantāziju pasaule apbūra šo sievieti no Rivingtonstrītas, un viņa uz dažām stundām kļuva par rēvijas karaļa padevīgu verdzeni. Viņš solīja aizmiršanos no dzīves drūmās realitātes un deva vielu sapņiem. Zīgfīlds labi zināja, ko cilvēki vēlas, un prata viņiem to dot - tikai vēl pārspējot cerēto, un viņš ar to nopelnīja veselu bagātību.

Rozā skaļi smējās par Faniju Braisu, uzgavilēja dejotājiem Arko, bet starpbrīdī klusi sēdēja savā krēslā un lasīja programmiņu. Misijas vārds bija minēts nākamajā ainā, tikai, protams, šeit viņa bija “Veritija”. No apkārtstaigājoša tirgotāja Rozā nopirka kārbu ar šokolādes konfektēm un rūpīgi noglabāja to kabatā, lai vēlāk atdotu savām meitenēm. Tad, rokas satraukumā sažņaugusi, Rozā gaidīja, kad atkal celsies priekškars, bet, kamēr tas vēl nebija noticis, viņa lūdza Dievu, lai ar “Veritiju” viss būtu kārtībā. Viņa taču, Rozā sprieda, ir vēl tīrais bērns. Un saspieda saujā īkšķi, cerēdama, ka Misija visu izdarīs, kā nākas.

Pēdīgi gaisma nodzisa un orķestris sāka spēlēt liegu, viļņojošu melodiju - lēnā ritmā, tomēr aizraujošu. Gaidpilnie skatītāji paliecās uz priekšu, kad pacēlās otrais zila, plāna auduma priekškars un atklājās zemūdens valstība. Dejotājas dažādu nianšu tirkīzziluma tunikās tumši zilā starmešu gaismā dejoja sarežģītu deju ap skatuves vidū novietotu milzīgu sudraba gliemežnīcu, rēvijas meitenes ar spīguļiem klātām nāru astēm un fantastiskām galvasrotām no vizošiem gliemežvāciņiem šūpojās pie griestiem piestiprinātās nelielās gondolās. Mūzikai sasniedzot crescendo, milzīgais gliemežvāks vērās vaļā, un tā vidū parādījās liela ziloņkaula krāsas pērle. Vēl viens crescendo, pērle sadalījās divās daļās, un no tās iznira Misija sudrabainos, caurspīdīgos auduma plīvuros, kas izcēla viņas slaidās kājas; rokas plati iepletusi un galvu atpakaļ atgāzusi, viņa ļāva matiem kā mirdzošam ūdenskritumam slīgt līdz viduklim.

Teātri pāršalca saucieni, kas pauda apbrīnu. Zilos caurspīdīga auduma slāņos daļēji noslēpies mēness lēja sudrabainu gaismas straumi pār Misiju, kas izlieca savu skaisto, slaido kaklu un pacēla pie tā rokas. Zilos triko un īsās, sudrabotās jaciņās ģērbušos jaunu vīriešu pulciņš sadrūzmējās ap skaistuli un izstiepa rokas, kamēr viņa gāja uz priekšu, graciozi slīdošā solī šķērsoja skatuvi un devās pie apjomīgas sudraba platformas, kas lēni laidās lejup no griestiem. Uzkāpusi uz tās, viņa vēlreiz pagriezās pret skatītājiem, atpleta rokas, violetajām acīm spulgojot, smaidīja un kopā ar jaunekļiem tika uzlidināta augšā pie mēness. Ravela “Bolero" sasniedza kulmināciju, kad, pērkonīgiem aplausiem dimdot, nolaidās priekškars.

Rozā noslaucīja acīs sanesušās asaras. Lai arī cik smieklīgi un muļķīgi tas būtu, šī aina viņai bija sagādājusi prieku un, šķiet, arī visiem pārējiem cilvēkiem. Apkārt sēdošie vienā mutē apgalvoja, ka šī esot bijusi Zīgfīlda krāšņākā līdz šim redzētā aina un ka Veritija Bairone ir īsta skaistule, slaida kā egle un trausla kā mēnesstars, ko tikko atveidojusi. Viņa bija ēteriska, smalka, ar pasakainām acīm, neticami glītām kājām... Rozā ar mokām noturējās, pilnā balsī neiesaukusies: “Bet es viņu pazīstu! Viņa ir mana draudzene! Tur uz skatuves taču ir Misija!” Ar nepacietību viņa gaidīja, kad izrāde beigsies un varēs iet pie Misijas uz ģērbtuvi.

Noslēguma ainā Veritija eleganti pārgāja pāri skatuvei kā Marija Antuanete kuplā violeta zīda krinolīnā ar sīku klēpja sunīti padusē. Viņu sagaidīja neaprakstāma aplausu vētra. Krītot priekškaram. Rozā metās projām no balkona, izskrēja uz ielas un, ne reizīti neapstājoties, gluži bez elpas palikdama, aiztraucās uz teātra aktieru ieeju. Viņa nebija pirmā, tur jau stāvēja bariņš elegantu vīriešu vakara uzvalkos, zīda šallēm un zīda cepurēm, šveicars bija ļoti aizņemts, pieņemot no viņiem rēvijas meitenēm domātās vēstulītes un, kā Rozai šķita, arī dārglietu kārbiņas.

- Ei, šveicara kungs, - viņa uzsauca, izlauzusies priekšā, - pasakiet Veritijai Bairones jaunkundzei, ka viņu šeit gaida draudzene Rozā.

Bet vīrs tikai vienaldzīgi paskatījās uz aizelsušos sievieti un turpināja savākt mazās zīmītes, sagrupēt tās un bāzt kabatā des-mitdolāru naudaszīmes, kas nez kā no jauno vīriešu rokām ieslīdēja viņa saujā.

- Ei, - Rozā jau sāka dusmoties, - jūs tur, kurlais, es lūdzu jums pateikt Veritijai, ka atnākusi viņas draudzene. Un viņu sauc Rozā, Rozā Perelmane.

Šoreiz šveicars pat nepagodināja Rožu ar skatienu. Viņa jau kareivīgi iesprauda sānos rokas un sagatavojās nolamāt uzpūtīgo vīru, bet tad pamanīja, ka elegantie jaunekļi ziņkārīgi viņu vēro, tāpēc nolēma nerīkot traci, lai nesagādātu kaunu Misijai. Būs vien jāgaida tepat, līdz viņa nāks laukā. Ja vien? Nogaidījusi, kamēr šveicars iegrimst nākamajā darījumā, viņa klusītēm aizslīdēja viņam aiz muguras, iegāja pa šaurajām durtiņām un sāka skriet pa noplukušo koridoru, iekams durvju sargs nav paguvis viņu apturēt.

- Ei, - viņa uzsauca kādai garāmejošai dejotājai, - kā lai tiek pie Veritijas Bairones?

- Augšā pa kāpnēm, trešās durvis pa labi, - atbildēja uzrunātā, nemaz neapstādamās.

Durvis klāja sīkas sudraba zvaigznītes, un uzraksts vēstīja “Zīgfīlda meitenes”. Kad Rozā iegāja, tur tiešām viņas bija, visas divpadsmit, viņas smējās un visas vienlaikus runāja, pamatīgi uzcirtušās zīda vakartērpos, kā saposušās uz balli. Pašā vidū stāvēja Misija, meitenes viņu apsveicot apskāva un skūpstīja, klaigas cēlās pāri vēstulīšu lietum, kas lija uz tualetes galdiņa un aizvien no jauna nestajiem ziedu pušķiem.

Rozai šķita, ka nekad nav redzējusi Misiju tik skaistu. Viņa bija ģērbusies burvīgā sarkana tafta tērpā, augšdelmus aptvēra čūskveida aproces ar briljantiem, un sānos augšup uzspraustos matus saturēja briljanta saspraudes. Bet ne jau briljantos un tērpā slēpās Misijas burvība, Rozā, dziļi pārsteigta, nodomāja. Misijai šovakar šīs rotas nebija nepieciešamas. Nabadzīgā, bet glītā meitene no Rivingtonstrītas šovakar bija ieguvusi “zvaigznes” mirdzumu un daiļumu.

- Rozā! - Pārējās meitenes pagriezās, lai ziņkāri noskatītos, kā Misija metas pretī noplukušās drānās ģērbtai sievietei, kas stāvēja pie durvīm. - Ak, Rozā, kā es priecājos, ka tu atnāci! Es dabūju tev labu vietu, lai tu ne mazāko sīkumu nepalaistu garām. Saki - ko tu domā?

Misijas acis dedzīgi meklēja atbildi draudzenes acīs, un Rozā pasmaidīja.

- Zīgfīlda kungs savu solījumu turējis, - viņa sacīja. - Viņš Misiju O'Braianu pārvērtis par Veritiju Baironi, skatuves zvaigzni. Tu biji apburoša, Misija, īsta skaistule.

Misija iesmējās, bet piepeši sadrūma.

- Vienīgā nelaime tā, Rozā, - viņa, juzdamās neveikli, atzinās, - ka es patiesībā neko nedarīju - ne dejoju, ne dziedāju, ne taisīju jokus. Es tikai tur stāvēju, lai visi var uz mani paskatīties.

- Par diviem simtiem nedēļā vairāk arī neko nevajag darīt, -Rozā stingri noteica. - Ja Zīgfīlds gribēs, lai tu dejo vai dziedi, viņš maksās tūkstoti.

- Tev laikam taisnība! - Misija atkal smējās.

- Un biļeti es apmainīju pret piecdesmit dolāriem, - Rozā pačukstēja. - Es taču, tā ģērbusies, nevarēju sēdēt parterā blakus visādiem uzpūtīgiem bagātniekiem, vai ne?

- Ak! - Misija ar nožēlu apskāva draudzeni. - Protams, man vajadzēja par to iedomāties.

- Kāpēc lai tu to darītu? - Rozā klusi iebilda. - Tev pēc iespējas ātrāk jāaizmirst nabadzība. Tās nav nekādas jaukās atmiņas.

- Bet esi taču tu, Rozā, - Misija atgādināja, - tevi es nekad neaizmirsīšu. Tu vēl aizvien esi mana labākā draudzene. Un Zevs. - Viņa apmulsusi pavērās Rozā. - Bet kur ir Zevs?

- Tu nezini? - Rozā pārsteigta jautāja. - Visur - pie miesnieka, maiznīcā, pie ratiņiem - visi par to vien runā. Kā Zevs Ab-ramskis pārdevis savu lombardu un aizbraucis uz Holivudu. Lai ar filmām sapelnītu naudu. Tā vismaz ļautiņi stāsta.

Misija paskatījās uz rozēm.

- Tu gribi teikt, ka viņš ir aizbraucis? - viņa satriekta pārprasīja. - Nesakot ne vārda? Pat man ne? - Viņa jutās pievilta, noskumusi... tāpat kā O’Hāra, Zevs vienmēr bijis līdzās, kļuvis par viņas dzīves daļu, par draugu... un tagad tāds pagrieziens.

- Tici man, - Rozā mierinot glāstīja Misijas roku, - tā ir labāk. Tāds jauneklis kā Abramskis nav tev domāts. Arī viņš pats to saprata. Viņš nav atstājis nekādu adresi. Tas ir labākais, ko viņš varēja izdarīt. Aizmirsti viņu, Misija, un priecājies par savu jauno dzīvi. Kā Zīgfīlds saka: “Baudi.”

- Laiks doties uz balli! - meitenes sauca.

Misija skumīgi paskatījās uz Rožu.

- Man jāiet. Zīgfīlds par godu pirmizrādei rīko balli pie Rektora. Vai tu drīz mani apciemosi. Rozā? Atvedīsi bērnus?

Misija ieķērās Rozai rokā un pēkšņi, par spīti jauniegūtajai pieredzei, izskatījās tik aizkustinoši jauna, ka Rozā atbildēja:

- Kad tev mani vajadzēs, es būšu klāt. Neraizējies, Misija, es joprojām esmu tava draudzene. - Pamājusi ar roku un vēlreiz uzsmaidījusi, viņa aizgāja pa koridoru; ejot garām durvju sargam, viņa kaut ko nikni noburkšķēja.

28

Edijs Arnhalts sēdēja ceturtajā rindā pie ejas Jaunās Amsterdamas teātri un juta vieglu aizkaitinājumu par Fanijas Brai-sas jociņiem, tāpat viņš arī vēlējās, lai ātrāk beigtos Gebijas Delīsas priekšnesums. Patiesībā viņš gaidīja uz skatuves uznākam Veritiju Baironi. Starpbrīdī Arnhalts soļoja pa apaļo foajē, smēķēdams īpašas, ar roku tītas turku cigaretes, un noskatīja dāmas; salīdzinājums ar vācietēm šīm sievietēm par labu nenāca -viņas bija pārāk kārnas, pārāk mazām krūtīm un pārāk nervozas. Neviena no šajā telpā redzamajām nevarēja līdzināties Arn-halta mātei jaunībā, un pat tagad, jau krietni padzīvojusi, viņa joprojām bija stalta un izskatīga. Un stipra. Edijs labi apzinājās, ko viņš meklē sievietēs. Viņa gaume ne ar ko neatšķīrās no citu Arnhaltu dzimtas vīriešu ieskatiem - sievietēm vajadzēja būt garām, ar kuplām krūtīm un pietiekami stiprām, lai spētu apmierināt viņa seksuālo apetīti. Eiropā Edijs bija ieguvis brunču mednieka reputāciju.

Atskanot zvanam, kas vēstīja par otrās daļas sākumu, Edijs nodzēsa cigaretes izsmēķi un stalti soļoja uz savu vietu, degdams nepacietībā ieraudzīt Veritiju. Kad gliemežnīca beidzot atvērās, Edijs paņēma binokli un ļoti rūpīgi nopētīja uz skatuves redzamo sievieti. Viņai nebija ne mazākās līdzības ar Ivanoviem, viņa arī neatbilda Edija gaumei, bet, ja nu vajadzēja sevi ziedot uz ģimenes altāra, viņš bija gatavs to darīt. Un nez kāpēc viņam likās, ka uzdevums savaldzināt burvīgo Veritiju Baironi varētu būt nepatīkams.

Pēc priekškara aizvēršanās Edijs apgāja apkārt teātra ēkai līdz aktieru ieejai un augstprātīgi nopētīja pūlīti jaunekļu, kas tur jau gaidīja rēvijas meitenes. Viņam šāds gājiens nederēja. Jāizdomā kas smalkāks.

Viņa limuzīns “Mercedes-Benz” stāvēja ietves malā, tas aizveda Ediju uz puķu veikalu, kur viņš izdarīja pasūtījumu, tad lika šoferim braukt atpakaļ uz viesnīcu. Viens klusu teikts vārds izsūtāmajam un simtdolāru banknote viņa rokā nodrošināja Edijam viņa gaumei atbilstošu skaistuli, un numurā tika uznestas vakariņas, kas sastāvēja no kaviāra un rostbifa, kurš, kā franči mēdz teikt, bija izcepts “zils”. Edijam patika pusjēla gaļa un mežonīgas sievietes, un šajā naktī viņam būs gan viens, gan otrs.

Misija jau bija izpelnījusies atsevišķu ģērbtuvi. Ik vakaru mazo telpu pildīja ziedi, viņa saņēma vēstulītes no jauniem, nepazīstamiem vīriešiem, kas aicināja vakariņās, pusdienās vai doties uz kādām viesībām. Bieži vien tika atnesta arī kāda dāvaniņa - skaists briljanta gredzens, dārgakmeņiem rotāta aproces stīpiņa, ar safīru un briljantu greznota piespraude veiksmes nesēja pakava formā. Ziedus Misija paturēja, dāvanas sūtīja atpakaļ un nekad negāja uz tikšanos ar vīrieti, kuru nepazina.

Viņa bija izstrādājusi sev stingrus noteikumus; Zīgfīlda rēvijā viņa strādāja tādēļ, lai nopelnītu iztiku, nevis lai kļūtu par lietu, ko viegli nopirkt par nelielu briljantu spīguli. Citas meitenes apsmēja viņu un sauca par muļķi, apgalvojot, ka apdāvināšana piederot pie darba, tomēr Misija nespēja to pieņemt. Turklāt viņa baidījās. Un bija pārlieku aizņemta. Pašlaik viņa apmeklēja dziedāšanas, deju un balss nostādīšanas stundas. Uz nākamo “Neprāšu” uzvedumu Zīgfīlds bija nolēmis paplašināt Misijas lomu, viņai vajadzēs nodziedāt īsu dziesmiņu, ko īpaši viņai sacerējis Džeroms Kerns, mazliet padejot kopā ar kordebaleta zēniem, un, ja veiksies, tad viņa varēs arī notēlot kādu lomiņu ar tekstu skečā.

Laimīgi smaidīdama, Misija pastūma malā šāvakara trofejas un iezieda seju ar krēmu, lai noņemtu grimu. Viss ritēja, kā paredzēts. Azalijai ļoti patika iet skolā, kaut arī skolotājas reizēm sūdzējās, ka meitene esot izklaidīga.

- Viņai tāda sapņotājas daba, - Misija aizbildinājās. - Reizēm viņa tā nogrimst savās domās, ka pat aizmirst, kur atrodas. - Bet vienas nodarbības laikā Azalija nekad nesapņoja - tās bija deju stundas. Bīdlu skolā šo nodarbību sauca “Pantomīma un kustības”, meitenes skraidelēja basām pēdām īsos šifona bruncīšos, gan tuklām, gan tievām kājelēm rībinot grīdu, nostiepjot purngalus un virpuļojot, kamēr pati Bīdlas jaunkundze bungoja pavadījumu uz Bosendorfera pianīna. Bet Azalija pārsteidza visus -tiklīdz ieskanējās mūzika, likās, viņa no satraukuma trīs, līdz pienāk viņas kārta slīdēt pāri deju zāles koka grīdai. Rokas saņēmusi aplī virs galvas, tievās kājiņas izliekusi gracioziem lēcieniem, dejojoša Azalija bija kā gracioza dzeja, un pat Bīdlas jaunkundze ieteica viņai apmeklēt baleta nodarbības.

Tāpēc tagad sešus gadus vecā Azalija divas reizes nedēļā pēc stundām gāja pie izbijušas Brodvejas dejotājas uz īrētu, aukstu deju zāli Četrdesmit otrajā ielā. Vienu stundu Dora Devaina lika Azalijai sārtajās baleta čībiņās mācīties soļus pie stangas, otru stundu meitene sudrabainās puantēs dejoja uz pirkstgaliem, kamēr skolotāja skaitīja ritmu. Atgriezusies mājās, vēl pietvīkusi no gūtajiem panākumiem, viņa trenējās ēdamistabā uz marmora grīdas, krītot Misijai un Bjūlai uz nerviem ar savu nebeidzamo tipināšanu.

Ienāca ģērbēja, un Misija pacēla skatienu.

- Vēl viena vēstulīte, Veritijas jaunkundz, - viņa sacīja. - Un zieds. Šis jauneklis nu gan ir nabadzīgs. Ar vienu puķi viņš necik tālu netiks.

Veritija paņēma ziedu. Pasakaini skaista, viegli iedzeltena roze ar kartīti, uz kuras bija rakstīts “Barons Edmunds Arnhalts”. Nekas vairāk, tikai roze un kartīte ar parakstu. Pasmaidījusi Misija ielika rozi lielajā kristāla vāzē, kur atradās jau desmitiem citu, un izmeta sūtījumu no prāta.

Nākamajā vakarā viņš atkal atsūtīja savu vizītkarti un vēl vienu rozi - šoreiz sudrabainu. Tā bija tik burvīga un neparasta, ka Misija izdarīja izņēmumu un ielika ziedu šaurā vāzītē uz sava tualetes galdiņa. Vēl pēc dienas tika atnesta zelta roze, acīm redzami tas bija antīks un vērtīgs priekšmets, un Misijai pārsteigumā aizsitās elpa. Šai sekoja roze, kas bija nosēta ar blāvi sārtiem dārgakmeņiem, kuri spulgoja tikpat gaiši kā viņas smaidošās acis. Un šoreiz kartītē bija pierakstīts vēl kas klāt: “Vai Jūs nevēlētos ieturēt ar mani kopā vakariņas? Esmu Jūsu padevīgs vergs.”

Misija nespēja izlemt. Pirmo reizi viņa juta kārdinājumu pieņemt ielūgumu. Tad nosprieda, ka tas tomēr nav iespējams. Šāda rīcība runātu pretī viņas pašas pieņemtajiem likumiem. Turklāt viņai nebija ne mazākās jausmas, kas viņš tāds ir un kā izskatās. Nav izslēgts, ka viņam ir deviņdesmit gadu un viņš runā kādā senģermāņu valodas dialektā. Viņa iegāja blakusģērbtuvē un pavaicāja vienai no rēvijas meitenēm - Dženijai.

- Arnhalts! - Dženija iesaucās. - Edijs Arnhalts! Ak, mīļā, tu esi uzgājusi naudaspodu. Arnhalts ir bagāts, bagāts, bagāts... viņš var nopirkt ikvienu Brodvejas teātri, un viņa bagātība nemaz neietu mazumā, viņš, aci nepamirkšķinot, var nopirkt jebkuru briljantu pie Kartjē. Viņam pieder jahtas un pilis, bez tam viņš ir izskatīgs vīrietis. Visa tā naudiņa nāk no dūmiem un kvēpiem - no tēraud-lietuvēm un dzelzskaltuvēm, tā ir nezūdoša. Veritija, tu būtu traka, ja neietu ar viņu uz satikšanos - vismaz vienu reizi. Kaut tikai izpētīt situāciju. Es gribēju teikt - galu galā tu taču pati jūti, ka šim vīrietim ir savs stils. Kā viņš tev tuvojās!

Misiju pārņēma nemiers. Edijs Arnhalts viņu arvien vairāk intriģēja.

- Nu labi, - viņa izlēma, - šo vienu reizi izdarīšu izņēmumu.

- Bravo! - Dženija smiedamās aplaudēja. Kad Misija jau bija aizvērusi durvis, Dženija vēl sauca nopakaļ: - Es aizmirsu tev pateikt. Viņš ir arī drausmīgs donžuāns.

Šie jautrie smiekli skanēja Misijas ausīs līdz pat viņas ģērbtuvei, tomēr pieņemto lēmumu viņa negrozīja. Noslēpumainais Edijs Arnhalts bija modinājis pārāk dziļu interesi.

Pie teātra viņu gaidīja garš “Mercedes-Benz” ar tonētiem stikliem, pie tā miera stājā nostiepies stāvēja šoferis.

- Bairones jaunkundz? - viņš jautāja, strauji noraujot cepuri un atverot dāmai mašīnas durvis. - Barons jūs gaida Rektora restorānā, kundze. Viņš lūdza atvainoties, viņš nesen savainojis kāju, un tāpēc kungam ir grūti kāpt iekšā un ārā no limuzīna. Barons cer, ka jūs, kundze, piedosiet, ka viņš pats nevarēja atbraukt jūs sagaidīt.

Šoferis bēra vārdus kā papagailis, kam tas iemācīts, un Misija, nedaudz sapīkusi, nodomāja, ka vēl kādu laiciņu būs jāmokās neziņā, kāds tad ir barons Edijs Arnhalts.

Rektora restorāns atradās starp Četrdesmit trešo un Četrdesmit ceturto ielu, tā greznajā, zaļi zeltītajā vestibilā drūzmējās ļaudis, kas izmisīgi vēlējās tikt pie kāda brīva galdiņa. Ēdamzāle pirmajā stāvā, kuras sienas līdz pat griestiem sedza spoguļi un kur mirguļoja lustras, bija pārpildīta; sēžot pie stūra galdiņa, ZīgfTlds noskatījās, kā Veritija sekoja zāles pārzinim pa platajām lokveida kāpnēm uz otro stāvu, kur atradās cita zāle, kā arī daži atsevišķi kabineti. Zīgfīlds nobrīnījās, ka Veritija ir viena. Pasaucis viesmīli, viņš lika tam noskaidrot, ar ko vakariņo Veritija Bairo-ne. Izdzirdējis atbildi, viņš steigšus uzrakstīja zīmīti un palūdza to nekavējoties nodot dāmai.

Edijs Arnhalts stāvēja pie loga un skatījās uz rosīgo Četrdesmit trešo ielu. Kad atvērās durvis, viņš pagriezās, lai palūkotos uz ienākušo sievieti. Jāsaka, viņa pienākumam bija arī savas gaišās puses - viņa tik tiešām bija skaistule, ne tikai vienkārši glīta meiča, kaut arī viņa gaumei par tievu. Toties violetās acis mirdzēja kā dārgakmeņi, mati slīga pār pleciem kā zīds un gaita bija plūstoša kā sapnī.

- Man vēlreiz jāatvainojas, ka pats neaizbraucu jums pretī, -viņš iesāka un, atbalstoties uz melnkoka spieķa, kliboja sagaidīt dāmu. Viņš pastiepa roku un veda Veritiju dziļā istabā, bet viesmīlis diskrēti aizvēra durvis.

Misija cauri skropstām pētīja svešo vīrieti. Edijs Arnhalts bija glīts, slaids un augstprātīgs, ar bāli zilām acīm un gaišiem matiem, kas bija atsukāti no viņa platās pieres.

Pēkšņi Misija aptvēra, ka ievesta atsevišķā kabinetā, un pārsteigta spēra soli uz durvju pusi.

- Bet es nevaru vakariņot šeit divatā ar jums, - viņa satriekta iebilda.

Barons pasmaidīja un pakratīja galvu.

- Mūs gaida klāts galds blakus ēdamzālē, Bairones jaun-kundz. Es tikai nodomāju, ka jūs varbūt labāk gribētu, lai mūsu pirmā tikšanās notiek prom no ļaužu acīm, ja nu jūs gadījumā pārdomātu. - Atkal vācieša lūpās uz brīdi atplaiksnīja smaids.

- Un ja nu es neatbilstu tam, ko jūs cerējāt ieraudzīt. Kā nekā jūs mani redzat pirmo reizi mūžā.

Misija atvieglota skatījās vīrietī, kamēr viņš runāja. Viņš tiešām bija izskatīgs, kalsnu seju, šaurām lūpām, tievu, bet sportisku augumu, no viņa plūda tāda cilvēka pašcieņa, kas valda pār savām jūtām. Un savu dzīvi.

- Ak, - Misija, domīgi smaidīdama, atļāvās pajokot, - šķiet, es spēšu izturēt ar jums kopā vienas vakariņas.

Ejot uz durvīm, viņš galanti paņēma dāmu zem rokas.

- Tādā gadījumā, - viņš kārtējo reizi apveltīja Misiju ar smaidu, - mēs varētu pievienoties pārējiem.

Misija ieinteresēta noskatījās, kā viesmīlis palīdz baronam apsēsties, un manīja arī ziņkārīgos skatienus, kurus raidīja restorāna apmeklētāji, kas sēdēja pie citiem galdiņiem.

- Nav jau nekas nopietns, - Arnhalts deva mājienu nepievērst viņa ievainojumam uzmanību. - Vakardien, spēlējot polo, sastiepu locītavas saiti. Sasodītais muļķa ponijs bija izdomājis doties vienā virzienā, bet es gluži pretējā. - Lūpas atkal savilkās smaidā.

- Es, protams, uzvarēju, bet nācās par to samaksāt.

Misija nespēja novērst acu no sava galdabiedra. Vairāki viesmīļi grozījās viņu galdiņa tuvumā, gatavi mesties izpildīt kaut mazāko mājienu. Arnhalts sacīja:

- Es atļāvos tādu vaļību kā pasūtīt mums maltīti. Man patīk jau laikus zināt, ko ēdīšu, lai vīnu varētu ieliet karafē. Zināmā mērā esmu vīna lietpratējs, mājās, ArnhaJthauzā, manā pagrabā glabājas vairāk nekā divpadsmit tūkstoši pudeļu vīna, visaugstākās kvalitātes. Ceru, ka jūs protat novērtēt labu vīnu, Bairones jaunkundz, jo šovakar mēs baudīsim pašu labāko.

Misija pakratīja galvu, un barons turpināja:

- Šķiet, visi turpina dzert alkoholu, kā dzēruši, par spīti sausajam likumam. - Viņš nicīgi paraustīja plecus. - Protams, tā taču ir smieklīga iedoma. Ja cilvēks vēlas nodzerties, tad viņam jādod šāda iespēja. Un, ja viņš vēlas baudīt nektāru, ko cilvēks izveidojis no pieticīgajām vīnogām, tad viņam šo prieku nedrīkst liegt.

Galdiņam tuvojās viesmīlis un atvainojies sacīja:

- Jums, Veritijas jaunkundz, zīmīte.

Viņa atlocīja lapiņu, ātri pārlaida skatienu rakstītajam un pārsteigta pavērās Arnhaltā.

- Vai viss kārtībā? - viņš mazliet nepacietīgi vaicāja.

- Ak jā, jā... pilnīgā kārtībā, paldies! Vienkārši Zīgfīlda kungs redzējis mani ienākam un vēlas ar mani apsveicināties. -Misija pietvīka. Tā, protams, nebija tiesa. Zīmītē bija rakstīts: “Veritija, uzmanies!” Viņa nevarēja saprast, ko Zīgfīlds gribējis ar to teikt.

Barons paliecās tuvāk un klusi sacīja:

- Man jāatzīstas, Bairones jaunkundz, ka neesmu pārstājis pār jums domāt, kopš pirms četrām dienām pirmo reizi ieraudzīju jūs uz Jaunās Amsterdamas teātra skatuves. Man tas nav raksturīgi, esmu aizņemts cilvēks. Ņujorkā esmu ieradies darīšanās, bet jūs es nespēju izmest no prāta. - Viņa acis ieurbās Misijas acīs, kad viņš sacīja: - Ar jums es nespēju izlikties. Savā mūžā esmu pazinis daudzas sievietes, bet nekad vēl neesmu tik drīz ieskatījies kādā ciešāk, kā ieraudzījis jūs. Tovakar jūs uz skatuves nebijāt vienkārši zvaigzne tam dimanta mēnesim, Bairones jaunkundz, jūs bijāt nesalīdzināmi daiļāka par īstu zvaigzni.

Misija iekoda lūpā un kautrīgi nosarka. Nekad neviens viņai nebija sacījis tādus vārdus, viņa nezināja, ko atbildēt, bet dziļi sirdī juta savādas trīsas. Nez vai visi aktrišu pielūdzēji runāja tādās vārsmās, vai arī šis vīrietis to teica no sirds.

- Pateicos, baron, - viņa klusi izmocīja, nespēdama atraut biklo skatienu no damasta galdauta. - Jūs esat ļoti laipns, tā sacīdams.

Viņš smējās, pie galdiņa sanāca viesmīļi ar sudraba paplātēm rokās, un barons sacīja:

- Kāda tur laipnība, Bairones jaunkundz, tikai patiesība. -Viesmīlis ielēja viņa glāzē gaišsārtu vīnu, un, pagaršojis dzērienu, barons atzinīgi pamāja. - Gribu, lai jūs nogaršojat šo, - viņš sacīja, kad apkalpotājs bija piepildījis Misijas glāzi. - Nu pasakiet - vai tas nav dievu radīts nektārs?

Misija iedzēra mazu malciņu, un viņas acīs atspoguļojās labpatika; vīns garšoja pasakaini.

Maltītes laikā Arnhalts stāstīja par sevi, par to, kā viņa vectēvs no neliela uzņēmuma izveidojis dzimtas biznesu, kā tēvs bez vēsts pazudis, nogrimstot “Titānikam”, un kā viņš pats divdesmit trīs gadu vecumā apprecējies un pēc trim gadiem zaudējis sievu braucienā ar jahtu Adrijas jūrā netālu no Dalmācijas.

- Šķiet, ka mūsu dzimtu vajā neveiksmes, - viņš beidza savu stāstu, - bet man vismaz palicis mans dēls Augusts - Augijs. Šobrīd viņam ir četrpadsmit gadu, viņš uzturas internātskolā un pēc dabas ir īsts Arnhalts. - Edija leduszilās acis noskatīja Misiju, kura kā apburta klausījās barona stāstā. - Bet tagad pastāstiet par sevi, - viņš mudināja, - kur esat dzimusi, pastāstiet par savu ģimeni.

- Mana pagātne ne tuvu nav tik interesanta kā jūsējā. - Un Misija dažos vārdos pieminēja Oksfordu un savu tēvu. Tā kā Arn-halta skatienā izpaudās neizpratne, viņa vēl piebilda: - Jūs droši vien nevarat saprast, kā esmu nonākusi Ņujorkā un Zīgfīlda rēvijā. Es... mēs... mēs pavadījām brīvdienas, kad negaidīti nomira tēvs. Man vajadzēja meklēt darbu, lai uzturētu sevi un mazo māsiņu.

- Jums ir māsa?

- Azalija. Viņai ir seši gadi, un viņa mācās Bīdlu jaunkundžu skolā.

Arnhalts pamāja ar galvu.

- Un vai viņa ir tikpat skaista kā jūs?

Misija iesmējās.

- Visi uzdod šo jautājumu, un atbilde vienmēr ir viena un tā pati. Nē, nav. Viņa ir daudz, daudz skaistāka. Viņai ir zeltaini mati, acis kā samtenes, un viņa ir... vienkārši burvīga.

Barona acis pāri glāzes malai vērtēja Misiju.

- Jūs neapšaubāmi viņu ļoti mīlat.

- Bez Azalijas man nav neviena tuvinieka, - Misija klusi sacīja.

- Labprāt ar viņu iepazītos, - viņš teica. - Hudzonas upē noenkurota mana jahta “Ferdinands A”. Vai jūs abas ar Azaliju nedarītu man to godu un svētdienu nepavadītu kopā ar mani uz jahtas? Pabraukāsim gar piekrasti, ieturēsim pusdienas... - Viņš atkal paliecās uz priekšu un cieši ieskatījās Misijai acīs. - Lūdzu, sakiet “jā”, - viņš čukstēja.

Vīrieša acis vilināja, taču viņa nespēja izšķirties. Kaut arī barons bija šarmants vīrietis, kaut kas Misiju tomēr nomāca. Varbūt tā bija nicinošā izturēšanās pret tiem, kas atradās zemāk par viņu, - Misija bija pamanījusi, ka viņš ne reizīti nepagodināja kādu no viesmīļiem ar skatienu, viņš tikai gaidīja, lai tie mestos izpildīt visas viņa iegribas, kad vien viņš uzsita knipi. Bet viņa droši vien bija pārāk prasīga. Arnhalts dzimis ļoti bagātā ģimenē, tāpēc nav pieradis sadarboties ar vienkāršiem cilvēkiem. Viņa dzīves līmenis bija tāds pats, kādā dzīvoja Miša, kaut arī viņa nekad nebija redzējusi, ka Miša pret kalpotāju izturētos nepieklājīgi. Tomēr barons bija ārkārtīgi pievilcīgs, viņa acis lūdzošas, gandrīz šķita, ka tās glāsta.

- Piekrītu, - viņa, pati sev par pārsteigumu, pateica un tad centās sev iestāstīt, ka Azalijai šāds izbrauciens ļoti patiktu. Zīgfīlda sūtītā zīmīte, neviena nemanīta, noslīdēja uz grīdas. Kad Misija smaidīga un notvīkusi cēlās no galda, visas galvas pagriezās, lai noskatītos viņiem pakaļ.

Mājupceļā Arnhalts atturīgi sēdēja savā limuzīna sēdekļa pusē un vēroja Misiju, kamēr viņa čaloja par Azaliju un savu darbu uz skatuves. Viņa jutās pacilāta, dzīvespriecīga un ierauta jaunu piedzīvojumu virpulī.

Kad mašīna apstājās pie mājas, kur Misija dzīvoja, Arnhalts paliecās uz priekšu un satvēra viņas roku.

- Tātad līdz svētdienai? - viņš pārvaicāja un viegli ar lūpām pieskārās Misijas pirkstiem.

- Līdz svētdienai, - Misija atbildēja, no pieskārienā nodrebējusi.

Nākamajā rītā, kad Misija atvēra acis, dzīvoklī itin visur varēja redzēt garkātainas, iedzeltenas rozes, un Bjūla no reibinošās smaržas sasirga ar alerģiju.

- Tādu lērumu putekšņu neesmu piedzīvojusi kopš savas bērnības Džordžijā, - viņa slaucīja apsarkušās acis, - bet, lai arī kas būtu šo rožu sūtītājs, Veritijas jaunkundz, viņš nu gan ir jūsos ieķēries.

Svētdien desmitos no rīta ieradās limuzīns, lai aizvestu Misiju un Azaliju uz Hudzonas dokiem, kur gaidīja “Ferdinads A”, 175 pēdu gara jahta ar pilnu buru komplektu, nospodrinātiem tīkkoka klājiem un mirdzošiem misiņa reliņiem. Kapteinis un divdesmit vīru lielā komanda apsveica viešņas, stāvot ierindā, bet Edijs Arnhalts viņas sagaidīja iedzeltenu rožu pilnā salonā.

Misija, milzīgā pārsteigumā vērdamās apkārt, sāka smieties.

- Bet kur jūs tās visas ņēmāt? - viņa jautāja. - Tagad jau Manhetenas puķu tirgotājiem tādas noteikti būs beigušās.

- Tā arī ir, - Arnhalts atbildēja. - Šīs ir no Vašingtonas, no rīta tās atveda ar vilcienu. - Viņi saskatījās. - īpaši jums, - viņš aši piemetināja.

- Matuška, tas ir burvīgi! - Azalija, kas pilnā jaudā skrēja iekšā salonā, spēji apstājās, ieraudzījusi baronu.

- Šī ir mana māsa, Azalija, - Misija iepazīstināja, uzmezdama meitenei brīdinošu skatienu, kas atgādināja par uzvedību. - Azalija, sasveicinies ar baronu Arnhaltu.

- Labdien! - bērns bikli sveicināja. - Paldies, ka uzaicinājāt mani uz jahtas. Tā ir ļoti skaista. Vai drīz dosimies ceļā?

Arnhalts domīgi skatījās uz Azaliju.

- Kad tu teiksi, meitēn. Tikai pasaki kapteinim, ka esam gatavi, un tad jau arī brauksim.

Pārliekušies pār borta reliņiem, viņi noskatījās, kā lielā jahta slīdēja lejup pa Hudzonu un izpeldēja okeānā. Laiks bija ļoti jauks, pūta liegs jūras vējš. Misija aizvērtām acīm gulēja klāja krēslā un jutās atbrīvota un laimīga. Iedzēla tāda kā vainas apziņa, kad viņa iedomājās, ko gan teiktu O’Hāra, ja viņu šobrīd redzētu. Bet O’Hāra pēdējā laikā bija trakoti aizņemts, nemitīgi ceļojot pa visu valsti - viņš pats to sauca par “biznesa paplašināšanu”. Turklāt viņš domāja, ka Misija vēl aizvien strādā pie Elīzas kundzes. Labi gan, ka viņš nekad nespēra kāju Brodvejā, citādi viņš uzzinātu, kā Misija viņu piemānījusi. Tāpat prātā nāca arī Zevs, nez uz kurieni viņš aizbraucis? Misijai pietrūka kopīgo svētdienu vakaru ukraiņu kafejnīcā. Un cik savādi - viņai trūka arī paša Zeva. Atlikusi vienīgi Rozā, kas palīdzēja Misijai saskatīt dzīves realitāti, un viņa nevarēja vien sagaidīt, kad varēs draudzenei izstāstīt par Ediju Arnhaltu, jo viņš tiešām bija ļoti izskatīgs un valdzinošs vīrietis.

Dīkā, saulainā diena aizslīdēja kā sapnis. Barons daudz laika pavadīja kopā ar Azaliju, rādīja viņai, kā darbojas dažādi kuģa mehānismi, un pusdienu laikā izturējās pret viņu kā pret pieaugušu jaunkundzi. Pēcpusdienā viņi kavējās uz klāja, ar Arnhalta spēcīgo tālskati pētīja nelielās ostas pilsētiņas, priecājās par garāmslīdošajām laivām, līdz beidzot, patīkama gurduma pārņemti, atgriezās piestātnē. Misija, atspiedusies pret reliņiem blakus Edijam, vēroja, kā pie apvāršņa ceļas pilns mēness, tad viņš klusi ierunājās:

- Nekad neaizmirsīšu pirmo reizi, kad jūs ieraudzīju, bet tagad, kad iepazīstu jūs tuvāk, atklāju vēl citas jūsu rakstura šķautnes. Šī diena man sagādāja prieku, Veritija. - Misija vēlējās, lai Edijs saņemtu viņas roku, kad viņi tā ilgu pilniem skatieniem vērās viens otrā, vai pat noskūpstītu, bet - viņš to nedarīja. Un, kad limuzīns viņas abas ar Azaliju veda mājās, Misija aptvēra, ka barons neko nebija minējis par nākamo tikšanos.

No rīta Zīgfīlds sīki izprašņāja Misiju par Arnhaltu, un viņa dedzīgi stāstīja, ka viss bijis brīnišķīgi. Edijs esot burvīgs sarunu biedrs. Viņš esot uzaicinājis pat viņas mazo māsiņu. Zīgfīlds tikai strupi pamāja ar galvu un noteica:

- Nu, atceries, ka es tevi brīdināju - uzmanies!

Ne pirmdien, ne otrdien no Edija nepienāca nekāda ziņa, bet, kad trešdien Misija saņēma vēstulīti, kurā tika aicināta kopā ieturēt pusdienas, viņa juta atvieglojuma un laimes uzplūdu. Zīmītē bija rakstīts, ka viņš atsūtīšot limuzīnu, bet pats atkal gaidīšot pie Rektora. Tovakar Misija posās sevišķi rūpīgi, uzvilka savu sarkano tafta kleitu, miesaskrāsas zeķes un sarkanām lentītēm sasienamās augstpapēžu kurpes. Viņa uzsprauda sānos matus un nostiprināja tos ar Kartjē briljantu zvaigznēm, nokrāsoja lūpas ar “Violetie Elise” un uzpūta sev mākonīti Elīzas īpašo smaržu, kas radītas no vairākiem desmitiem liliju šķirņu. Kad Misija ieskatījās spogulī, lai redzētu, vai viss kārtībā, viņa aptvēra, ka pirmo reizi mūžā pošas, lai izpatiktu vīrietim.

Viņa izsteidzās cauri restorāna pārpilnajam foajē un, sekojot viesmīlim augšup pa kāpnēm, neskatījās ne pa labi, ne kreisi. Un šoreiz, kad tika ievesta atsevišķā kabinetā, viņa neiebilda.

Edijs uzmanīgi vēroja Misiju, viņai nākot iekšā. Šajā tērpā viņa izskatās jauka, maza, kārdinoša rozīnīte, tikai diemžēl par mazu vīram ar tik labu ēstgribu. Atcerējies savu pienākumu, Arnhalts Misijai uzsmaidīja. Un šajā brīdī viņš saprata, ka ir uzvarējis.

- Veritija, jūs šovakar esat tik daiļa, - viņš ar cieņu sacīja.

Viņa pasmaidīja, nervozi uzmetot skatienu divām personām

klātajam galdam.

- Ceru, jūs neiebildīsiet? - viņš vaicāja. - Šoreiz man nepieciešams būt ar jums divatā. Lūdzu, no visas sirds, nesakiet “nē”. Man ar jums jārunā. - Edija acu skatiens vilka Misiju tuvāk, un viņa instinktīvi paspēra soli uz priekšu. - Divatā, - viņš klusi atkārtoja.

Viņš aizkliboja līdz spainītim, kur, ledū ielikta, gaidīja pudele šampanieša, un ielēja to glāzēs.

- Iedzersim par jūsu skaistajām acīm, - viņš uzsauca tostu. Sasitis papēžus, viņš viegli palocījās. Tad paņēma no galda mazu sainīti. - Nevaru vien sagaidīt, kad to atvērsiet. - No viņa acīm strāvoja apbrīna.

Misija, pārsteigumā smaidot, pacēla skatienu augšup.

- Nu, - viņš mudināja, - lūdzu... veriet vaļā!

Atraisījusi lentes un ietinamo papīru, viņa no izbrīna noelsās, ieraugot uz tumši sarkanā samta guļam briljantu un rubīnu kaklarotu, auskarus un divas aproces.

- Šis rotaslietu komplekts ir Arnhaltu mantojums jau vairākās paaudzēs, - viņš klusi sacīja. - Es gribēju jums to pasniegt, Veritija, jo lūdzu jūs kļūt par manu sievu.

Kā pārakmeņojusies no pārsteiguma, Misija aizvēra acis.

- Bet mēs taču tikai nesen iepazināmies, - viņa iebilda. - Esam tikušies tikai pāris reižu...

- Vai tam kāda nozīme? - Arnhalts maigi vaicāja. - Vai mums jātiekas tūkstošiem reižu, lai saprastu, ko saka mūsu sirdis? Man, Veritija, ir trīsdesmit astoņi gadi, kādas desmit reizes esmu bijis iemīlējies, paviršu dēku man bijis simtiem. Ticiet man, es protu noteikt atšķirību. Un, kad tevi ķer zibens - vai mēnesstars kā šajā reizē, - viņš pasmaidīja, - tad nav ko velti šķiest laiku.

- Bet es... - viņa iesāka.

Arnhalts pacēla roku, lai neļautu viņai turpināt.

- Es esmu vīrietis, kas “nē” gluži vienkārši nepieņem, - viņš skarbi pavēstīja. - Nāc, Veritija, nāc tuvāk!

Kā hipnotizēta viņa paklausīja.

- Tuvāk, es teicu.

Tad Misija jau stāvēja Edijam blakus, nākamajā mirklī vīrieša rokas apvija viņas augumu, lūpas piekļāvās viņas mutei un kaisli skūpstīja. Viņš turēja Misiju cieši, bet viņa nevēlējās atbrīvoties, nedz arī saukt palīgā. Vienīgais, ko viņa vēlējās, lai šis skūpsts nebeigtos.

- Un tagad, - viņš atrāvās un no augšas uzvaroši vērās Misijai sejā, - tagad saki, ka tu gribi mani tikpat stipri kā es tevi, Veritija Bairone. Saki, ka kļūsi mana sieva.

- Jā, - viņa deva vārdu, aizverot acis, kad Arnhalts no jauna sāka skūpstīt viņas lūpas. - Ak jā!

29

Holivuda

Zevs sēdēja viesnīcas “Holivuda” verandā un apvēdinājās ar avīzes “San Francisco Examiner” numuru. Bija deviņi no rīta. Tuksneša svelmējošais karstums tālumā redzamajām kalnu kontūrām lika izskatīties pēc finiera dekorācijām, kas pielīmētas tumši zilām debesīm, un putekļainā iela aiz apvītušo puķu dobes izskatījās kā Meinstrīta Smoltaunā, Amerikā. Laiku pa laikam pa ceļa grambām garām aizlēkāja kāda mašīna, un tālumā viņš varēja saskatīt apelsīnkoku audzi. Viņš bija iztēlojies, ka ieradīsies pasaules krāšņuma citadelē, bet atradās nomaļā ciematā.

Zevs paskatījās pulkstenī. Desmitos viņam bija sarunāta tikšanās ar Melu Šrēdera kungu, lai apspriestos par naudas ieguldījumu Srēdera jaunajā filmu studijā. Pa malciņam iedzerdams apelsīnu sulu, Zevs atvēra avīzi un pārlaida skatienu virsrakstiem un fotogrāfijām. Ieraudzījis pazīstamu seju, viņš sāka aplūkot to tuvāk.

“Veritija Bairone iziet par sievu pie Ieroču Karaļa!” bazūnēja virsraksts, zem tā atradās attēls, kurā Misija, ēteriski daiļa, turējās pie rokas nopietnam, prūsiska izskata vīrietim.

“Rēvijas dejotāja un bijusī Elīzas modele Veritija Bairone, kas šajā sezonā radīja sensāciju jau ar pirmo parādīšanos uz skatuves, vakar klusā, noslēgtā ceremonijā Bērklijkrestā, skaistajā Florensa Zīgfīlda un viņa kundzes mājā Longailendā, salaulājās ar baronu Edmundu Arnhaltu, multimiljonāru, ievērojamāko tērauda un bruņojuma ražošanas magnātu. Bairones jaunkundze izskatījās starojoša savā ziloņkaula krāsas zīda žoržeta līgavas tērpā, ko darinājusi Elīzas kundze, ar zvanveida svārku daļu, šall-veida augšdaļas piegriezumu, zīda rozēm pie jostas un viņas stilam raksturīgajām platajām piedurknēm. Līgavas pušķis bija veidots no viņas iemīļotajām iedzeltenajām rozēm, pirkstā jaunajai sievai bija septiņu karātu lāsveida briljanta gredzens un no četrstūrainiem briljantiem darināts laulības gredzens, abi iegādāti pie Kartjē. Bairones jaunkundzi pavadīja viņas sešus gadus vecā māsiņa Azalija, ģērbta perlamutra sārtā tafta kleitiņā ar Va-lensijas mežģīnēm, rokā viņa nesa vijolīšu pušķīti.

Pūru darinājusi līgavas bijusī darbadevēja Elīza, kuras kurpes ar jautrajām atlasa lentītēm Bairones jaunkundze padarīja slavenas. Viena no līgavaiņa pasniegtajām dāvanām bija paaudžu mantojums - rubīnu un briljantu rotaslietu komplekts, kas sastāv no kaklarotas, divām aprocēm, gariem auskariem un smalka gredzena. Līgava savam vīram pie Kartjē nopirka zelta cigarešu etviju, kas īpaši izgatavota viņa iecienītajām garajām turku cigaretēm, uz vāka ar briljantiem izlikti vīra iniciāļi.

Pēc laulību ceremonijas Zīgfilda kungs un kundze (ievērojamā aktrise Billija Bērka) rīkoja nelielu pieņemšanu, visa māja bija no vienas vietas rotāta dzeltenīgām rozēm, runā, ka līgavainis burtiski izlaupījis ikvienu puķu veikalu Austrumu piekrastē.

Laimīgais jaunais pāris vakar ar kuģi “Majestic” devās kāzu ceļojumā uz Parīzi. Jaunā baronese pametusi skatuvi, lai kopā ar vīru dzīvotu Arnhalthauzā Vācijā.”

Zevs trīcošām rokām nolika laikrakstu. Viņā modās milzīgas dusmas, kādas rodas uz visiem laikiem aizmirstam un nonicinātam vīrietim. Nokavējis. Misija apprecējusi savu miljonāru, un viņi nekad mūžā vairs neredzēsies. Viņa bija vienīgais cilvēks, kas Zevam rūpēja, kam viņš bija atkailinājis savu dvēseli un ko viņš bija mīlējis.

Dusmu karstums rimās, savā vietā atstājot ledus aukstumu. Zeva mute sakniebās plānā līnijā, kad viņš cieši apņēmās, ka izdzīs Misiju no sava prāta, no savas dzīves. Uz mūžīgiem laikiem. No šā brīža viņš domās tikai par sevi. Galvu pacēla godkāre. Ja viņam nav lemta mīlestība, tad viņš gūs panākumus. Zevs iedomājās par tikšanos ar Šrēderu, kurš skatīsies uz Zevu viņa melnajā augļotāja uzvalciņā un domās, ka saticis kārtējo vientiesi. Nu, viņš redzēs, ka rūgti maldās. Tagad Zevs Abramskis bija saņēmis dzīves grožus savās rokās. Viņš bija sava likteņa noteicējs, un nekad neviens viņu vairs neapmuļķos.

Ņujorka

O’Hāra soļoja pa pustumšo naktsklubu, noteikdams telpu lielumu. Jā, izmēri bija labi, viņš secināja, zālīte ir pietiekami maza, lai to varētu uzskatīt par elegantu, un pietiekami liela, lai nestu ienākumus. Vienā galā atradās skatuve, kur izvietoties orķestrim, netrūka arī apaļa deju laukuma. O’Hāra bija ieplānojis grīdu noklāt ar stiklu un apakšā ierīkot apgaismojumu. No griestiem nokarājās spoguļu bumbas, bet no deju grīdas pa kāpnītēm varēja nokļūt trijos līmeņos, un visos stāvēja krietns skaits mazu galdiņu. Protams, zāle jāpadara ekstravagantāka ar jaunu krāsojumu, varbūt melnbaltu, lai izceltos sieviešu košie tērpi, tad vēl melni paklāji un galdauti un sudraba lamē aizkari.

Rokas sabāzis kabatās, viņš stāvēja deju laukuma vidū un iztēlē skatīja šo telpu tās atjaunotajā, spožajā iekārtojumā, dzirdēja, kā šeit dārdēs džezs, paukšķēs šampanieša pudeļu korķi - katra par divdesmit pieciem dolāriem - un skanēs jaunu, atraisītu sieviešu skaļie smiekli. Laukumā, kurā viņš pašlaik stāvēja, drūzmēsies ļaudis, kas lēkās jaunāko deju soļu ritmā, un vīrieši būs ar mieru krietni pārmaksāt, lai tikai varētu uzskatīt sevi par biedriem klubā “Rings O’Hāra’’.

Apmierināts O’Hāra palocīja galvu, un pie durvīm stāvošais mākleris atvieglojumā nopūtās.

- Es parakstīšu īres līgumu, - O’Hāra sacīja, - bet ne jau par to vājprātīgo summu, ko jūs prasāt. Tas ir pārāk tālu no centra. Pats lielākais Brodvejas vientiesis jums tādu naudu nemaksās.

O’Hāra bija mājās pastrādājis. Viņš precīzi zināja dzērienu cenas, ko grasījās prasīt, - divdesmit pieci dolāri par pudeli šampanieša un desmit par viskiju. Un divus pat par krūzi krāna ūdens.

Viņš liks cigarešu meitenēm pārdot visādus nieciņus un suvenīrus, uzvelkamās mehāniskās lellītes un piespraudītes, par pieciem zaļajiem gabalā, un ikviens zellis, kurš nenopirks tādu savai meitenei, būs īsts knīpstanga.

- Mēs runājam par visai nomaļu rajonu, - O’Hāra sacīja nervozajam māklerim, - un veselais saprāts man iesaka maksāt jums divdesmit piecus procentus mazāk, nekā jūs prasāt.

Vīrs skaļi norija siekalas un pamāja ar galvu.

- Labi, - viņš norūca, - lai iet!

- Un līgumu mēs slēdzam uz desmit, nevis pieciem gadiem. -O’Hāra vēl izmeta, kad viņi jau gāja uz durvīm.

Mākleris saviebās.

- Nu, O'Hāras kungs, jūs jokojat.

Uzrunātais tikai paraustīja plecus.

- Vai nu pieņemiet manus noteikumus, vai šķiramies.

- Es pieņemu, - vīrs caur zobiem izspieda atbildi un uzlika galvā cepuri. - Rīt aiznesīšu jums gatavu līgumu.

- Tas būtu ļoti jauki. - O’Hāra smaidīdams noskatījās, kā mākleris aiziet. Viņš apstājās uz ietves un vēlreiz nopētīja sava naktskluba fasādi. Viņš jau redzēja izkārtni “Kinga O’Hāras klubs” āboliņzaļā, viņa mīļākajā, krāsā. Rokas kabatās sabāzis un smaidu sejā, viņš sparīgi soļoja pa ietvi. Beidzot viņš būs pats sev saimnieks. O’Hāram jau bija apnicis piegādāt grādīgos dzērienus brāļiem Orikonnēm, apgādāt viņu restorānus un naktsklubus, viņš darīja visu smago darbu frontes līnijā un uzņēmās risku, kamēr šie tikai stūķēja kabatās naudu. Viņš bija noskatījies, kā viņi strādā, viņš pazina visas kontaktpersonas un pārzināja šo lietu kā savus piecus pirkstus. Un galu galā - naktsklubs nemaz tik ļoti neatšķiras no kroga Delansijstrītā, tikai šoreiz viņš apņēmies sapelnīt kārtīgu naudiņu.

Apturējis taksometru, O’Hāra lika sevi aizvest uz delikatešu veikalu Sestajā avēnijā. Nu var atļauties kaut ko iekost pusdienās un varbūt iegriezties pie Misijas. Draudzene nebija redzēta pāris mēnešu, viņš bijis pārāk aizņemts, braukājot starp Čikāgu un atpakaļ pie brāļiem Orikonnēm, bet, pēc viņa domām, arī Misija bijusi aizņemta. Toreiz viņa ieminējās, ka Elīzas kundze savām meitenēm liekot strādāt patiešām smagi. Protams, O'Hāram pietrūka Misijas, bet viņš spēlēja pēc viņas noteikumiem, gaidīja, kā viņa bija lūgusi, līdz aizritēs gads, un nemaz nešaubījās, ka pēc tam tas pilnā mērā atmaksāsies. Līdz tam laikam viņš jau būs bagāts vīrs, droši vien arī pazīstams, kā jau “Kinga O’Hāras kluba” īpašnieks, un Misija būs ar mieru kļūt par viņa sievu -par karalieni savam karalim.

Apsēdies atsevišķā nodalījumā, O’Hāra pasūtīja žāvētu liellopu gaļu uz rupjmaizes un seleriju salātus. Tad viņš izņēma bloknotu, sarakstīja tur dažādus skaitļus un smaidīja, kad redzēja summēto iznākumu. Viņš maziem malciņiem dzēra toniku un, gaidīdams, kad atnesīs pasūtīto ēdienu, nevērīgi paņēma uz galda guļošo avīzi. Viņš nebija nekāds lielais lasītājs, tādām nodarbēm neatlika laika, bet šoreiz viņš izklaidīgi pārlaida acis pirmajai lappusei un gandrīz aizrijās ar dzērienu, kad ieraudzīja Misijas attēlu. O’Hāra aši izlasīja rakstiņu, nespēdams ticēt tam, ko redzēja.

- Jēziņ! - viņš nikni ierēcās, ar vienu varenās rokas triecienu no galda nomēzdams visu, kas tur līdz šim atradās. Nosviedis uz letes pāris dolāru, viņš izmetās no zāles un brauca ar taksometru uz Misijas dzīvokli.

- Viņa ir aizbraukusi, kungs, - durvju sargs pašapmierināts pavēstīja, - un mazā meitene arī. Tāpat kalpone. Visi ir prom. Aizbrauca uz Vāciju. Apprecējās ar miljonāru, - pasmaidījis viņš piebilda, - kā jau visas rēvijas meitenes.

Viņa tiklā Misija - rēvijas meitene? Un viņš noteikti bija vienīgais visā Ņujorkā, kurš to nebija zinājis! O’Hāra, dusmās kūsādams, soļoja pa Brodveju uz Jaunās Amsterdamas teātri. Uz kāpnēm stāvēja strādnieki un ņēma nost no markīzes Veritijas vārdu, bet fotogrāfija kopā ar citu meiteņu attēliem vēl karājās pie ieejas.

O’Hāra ilgi tajā noskatījās. Acīs sūrstēja asaras, viņš no fiziskām sāpēm saguma. Misija bija solījusi gada laikā dot atbildi uz bildinājumu. Viņa bija solījusi. Un paskat, kā viņa bija O'Hāru piemānījusi, sākusi strādāt rēvijā un aizbēgusi ar miljonāru! Viņa meitenīte, viņa mīļotā! Ja tagad viņa stāvētu te, viņš nožņaugtu neuzticīgo pats savām rokām. Viņš varētu Misijas O'Braianas dēļ pakārties.

Edijs bija rezervējis divus luksusa kajīšu apartamentus uz kuģa “Mcijestic”, vienu sev un Misijai, otru Azalijai un viņas auklei Bjūlai. Ar jaunās sievas uzkāpšanu uz kuģa šis vācu aristokrāts jutās apmierināts, viņa izskatījās satriecoši labi, turklāt kā augstdzimusi dāma Elīzas modes namā šūtajā elegantajā, violetajā mētelī ar sabuļādas apkakli. Stjuarts ieveda jauno pāri viņu viesistabā, un Misija, sajūsmā skaļi smiedamās, griezās riņķī.

- Cik te burvīgi, Edij, vienkārši debešķīgi! - viņa sauca, skrienot no istabas istabā un vienlaikus tās saskaitot. - Dzīvojamā istaba, divas guļamistabas, divas ģērbistabas un divas van-nasistabas. - Viņa uzvedās kā bērns, Edija acis domīgi kavējās pie sievas, varbūt tomēr šī nakts izvērtīsies interesantāka, nekā viņš to bija cerējis. Viņš pameta skatienu pulkstenī. Ostu kuģis atstās sešos, sākoties paisumam, pirmās vakariņas okeānā tiks pasniegtas agri un notiks neoficiālā gaisotnē. Pēkšņi viņš vairs nevarēja sagaidīt, kad visas šīs ceremonijas būs beigušās un viņš ar Misiju atradīsies gultā.

Pie durvīm klauvēja Azalija un tūlīt arī ieskrēja iekšā, tikpat satraukta kā Misija, meitenei uz pēdām sekoja Bjūla.

- Vai tu zināji, ka uz augšējā klāja ir īpaša pastaigu vieta suņiem? - tāds bija pirmais jautājums, ko Azalija uzdeva. - Tur ir arī īpašs stabs un suņu būdas. Misija, izrādās, ka mēs būtu varējušas ņemt Viktoru līdzi.

- Mīļumiņ, Viktors ir par vecu, lai dotos ceļojumos, - Misija mierināja Azaliju. - Viņam daudz labāk klājas pie Rozas. Tu taču zini, ka Rozā neļaus viņam darīt pāri. Turklāt mēs bieži viņu redzēsim. Edijs saka, viņam Amerikā esot bieži jākārto darījumi, tāpēc mēs šaudīsimies šurp un turp pāri Atlantijas okeānam.

- Tiešām? - Azalijas seja kļuva gaišāka, bet tad viņa skumji piebilda: - Tomēr man viņa ļoti pietrūks, matuška.

Misija izvilināja meiteni uz klāja. Viņas ilgi vēroja, kā vel-konīši velk lielu kuģi no doka un kā tālumā izbalodams izgaist Manhetenas robotais siluets. Pamazām, “Majestic” izbraucot atklātā jūrā, klājs zem kājām sāka šūpoties.

Misijai neviļus prātā nāca pēdējā reize, kad viņa stāvēja pie kuģa reliņiem, tas bija pirms četriem gadiem, toreiz viņa gaidīja, kad acīm pavērsies varenā pilsēta, un prātoja, kā izvērtīsies viņas dzīve. Tagad viņa brauc projām, atstājot svešā zemē guļam Sofiju, savu draudzeni Rožu, kuru viņa iemīļojusi tikpat cieši kā Azaliju, un divus vīriešus, kas viņai palīdzējuši un stiprinājuši viņu grūtā brīdī. Bet viņa kļuvusi par sievu vīrietim, kura dēļ zaudējusi galvu, un Azalija beidzot varēs dzīvot tā, kā pienācās aristokrātu ģimenē dzimušam bērnam. Misija cerēja, ka Miša ar viņu lepotos. Būdama Edija sieva, Misija zināja, ka viņas pirmā un vienīgā mīlestība ir krievu kņazs Miša Ivanovs.

Arnhalti ieturēja maltīti vieni paši pie galdiņa plašās ēdamzāles stūrī, no turienes varēja pārredzēt iespaidīgās kāpnes, pa kurām eleganti lejup kāpa sabiedrības pīlāri un slavenības, vispirms uz mirkli viņi apstājās kāpņu augšējā laukumiņā, lai lejā sēdošie viņus labi apskata. Edijs dāsni lēja glāzēs vīnu, un pēc vakariņām viņi devās pastaigāties pa klāju, kas, jūrai kļūstot nemierīgākai, šūpojās. Edijs kā aizsargājot aplika Misijai ap pleciem roku un paskatījās pulkstenī.

- Ir jau vēls, - viņš noteica un pagrieza jauno sievu uz kajītes pusi. - Vai iesim?

Stjuarte bija izsaiņojusi Misijas lietas, un Bjūla tās sakārtoja tā, kā Misija bija paradusi; uz tualetes galdiņa blakus sudraba matu sukām un slaidajam Elīzas smaržu flakonam aukle bija izlikusi mirdzošos kristāla trauciņus ar sejas krēmiem un pūderi. Jaunās, skaistās kleitas glītā rindiņā karājās skapī, uz augšējā plaukta ceriņkrāsas kārbās bija novietotas jaunās cepures, bet zem tērpiem kārtīgi sarindotas kurpes. īpašs pārvalks sargāja no putekļiem Elīzas kāzu dāvanu, brīnišķīgu ūdeļādas kažoku, bet rotaslietu kārbiņa bija ieslēgta Misijas ģērbistabas seifā. Pārsteigta viņa sev atgādināja, ka tagad ir bagāta sieviete. Varu dabūt visu, ko gribu, un varu darīt, ko gribu. Gluži kā Annuška. Bet šobrīd viņa vēlējās tikai vienu, savu jauno vīru, kurš nepacietīgi gaidīja viņu kopējā guļamistabā.

Nometusi drēbes, Misija nomazgājās vannā un ietērpās vienā no pūra naktskrekliem. Šim apģērba gabalam Elīza nudien nebija taupījusi naudu, naktskrekls bija šūts no sniegbalta, smalka zīda krepdešīna, priekšdaļu un muguru pāršķēla dziļš, šaurs iegriezums līdz viduklim, un tas bija bagātīgi rotāts ar mežģīnēm. Matus Misija ķemmēja, līdz tie mirdzēja, tad ļāva tiem slīgt pār puskailajām krūtīm. Uzvilkusi baltu peņuāru un atlasa rītakurpes, Misija iesmaržojās ar liliju smaržu. Tad dziļi ievilka elpu un lēnām devās uz guļamistabu.

Edijs tumšzilos zīda rītasvārkos un tādas pašas krāsas pidžamā sēdēja uz dīvāna un lasīja avīzi.

Misijai ieejot istabā, viņš pacēla skatienu, viņa acis samie-dzās un vaigos iesitās viegls sārtums.

- Mana mīļā Veritija, tu izskaties... apburoša, - viņš klusiņām sacīja.

Viņš izslēdza gaismu, atstājot degam tikai naktslampiņu pie gultas.

- Nāc šurp pie manis, - viņš aicināja, ejot pāri kajītei, un apskāva Misiju.

Edija skarbie skūpsti laupīja Misijai elpu. Nekad agrāk viņu neviens tā nebija skūpstījis - tik alkaini, tik prasīgi.

- Lūdzu, lūdzu, Edij! - Viņa cīnījās, līdz beidzot atbrīvoja muti no viņa lūpām. - Tu mani nosmacēsi!

Smiedamies Edijs aizveda sievu līdz gultai, novilka viņai peņuāru, nobīdīja lejup mežģīņotās krekla lencītes un piekļāva seju viņas krūtīm. Ciešajos apskāvienos Misija drebēja, nezinādama, kas viņai tagad būtu jādara.

- Edij, tev jāparāda, jāpasaka, kas man jādara, - viņa čukstēja, glāstīdama vīra gludos, gaišos matus.

- Velc nost naktskreklu! - viņš pavēlēja, pats atbrīvodamies no rītasvārkiem.

Nosarkusi Misija darīja, kā viņai lika, tad apsēdās uz gultas malas, sažņaugtās rokas kautrīgi ielikusi klēpī.

- Tā jau ir labāk. - Edija balss skanēja vairāk kā vaids, un tad viņš nogrūda Misiju uz gultas. Nākamajā brīdī viņš jau bija uzgūlies Misijai virsū, un viņa pirksti rupji ietiecās viņā, Misija no sāpēm ievaidējās.

- Labi, - viņš uzbudinājumā iesaucās, - man patīk, ka tu vaidi. - Pēkšņi viņš jau iegāja Misijā, atkal un atkal, arvien nežēlīgāk un nežēlīgāk, līdz viņa sāpēs iekliedzās. Caur asarām lūdzoši vērdamās savā vīrā, viņa izmisīgi vaimanāja, lai viņš pārtrauc. Bet Edijs aizvērtām acīm, sāpju un ekstāzes izteiksmi sejā, galvu atgāzis, turpināja, līdz sasniedza kulmināciju un, smagi elsodams, sabruka uz Misijas auguma.

Pēc maza brītiņa viņš piecēlās. Pat nepaskatījies uz jauno sievu, viņš devās uz vannasistabu un aizvēra durvis. No turienes atskanēja dušas strūklu šalkoņa, un Misija satriekta atkal aizvēra acis. Viņa domāja, vai tiešām to sauc par “mīlēšanos”, un, ja tā bija, kāds gan šīm dzīvnieciskajām izdarībām sakars ar mīlestību. Un kā gan cilvēkiem tas var sagādāt baudu, kā viņas rēvijas meitenes bija stāstījušas? Viņa nebija piedzīvojusi ne maigumu, ne mīloša cilvēka glāstus, tikai divu ķermeņu kopošanos.

No vannasistabas Edijs iznāca, ģērbies rītasvārkos, tīrs un atsvaidzinājies, viņš izskatījās gluži tāds kā parasti, it kā nekas nebūtu noticis.

- Iesaku tev ieiet vannā, - viņš vēsi noteica. - No rīta jutīsies labāk.

- Edij... - Misija čukstēja, uzslējusies sēdus un satvērusi vīrieša roku. - Vai tā ir vienmēr? Vai tikai pirmo reizi?

Viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

- Dažām sievietēm tas patīk vairāk, citām mazāk. Tas atkarīgs no tevis, Veritija, kļūs labāk vai - sliktāk. - Bāli zilās acis raudzījās auksti un neizteiksmīgi, kad viņš sacīja: - Tagad likšos gulēt. Lūdzu, nemodini mani no rīta. Teicu, lai sulainis man atnes brokastis desmitos. Tu vari darīt, ko vien vēlies. - Un, vairs pat nepaskatījies uz viņas pusi, barons aizsoļoja uz otru guļamistabu. Vēl neticēdama, Misija raudzījās aizvērtajās durvīs, līdz izdzirdēja atslēgas pagriešanos slēdzenē. Misija paslēpa seju spilvenā un sāka raudāt, jo visi romantiskie sapņi bija izplēnējuši.

Laulātie draugi atkal satikās nākamajā dienā pie pusdienu galda. Sabiedrībā Edijs izturējās pieklājīgi un valdzinoši, divatā viņš bija vēss un kluss. Vakariņas bija paredzētas kā ievērojams notikums. Misija saposās savā visskaistākajā vakartērpā, maigā, čaukstošā, jūraszaļā zīda kleitā ar šalli, kas bija nošūta pērlītēm kā pāva aste. Matus viņa sasprauda ar briljanta zvaigznēm un uzlika čūskveidīgās briljantu aproces, ko Kartjē kā kāzu dāvanu bija pasniedzis sava labākā klienta sievai. Edijs savā atturīgajā, militārajā stilā izskatījās ļoti iznesīgs, kad vadīja viņu lejup pa platajām kāpnēm un tālāk pie kapteiņa galdiņa, un Misija skumīgi nodomāja, ka no malas viņus var uzskatīt par saderīgu pāri.

Misijai ierādīja vietu starp kapteini un kādu ievērojamu Anglijas ministru kabineta locekli, kurš bija viņu redzējis uz Jaunās Amsterdamas teātra skatuves un stāstīja, ka vienmēr palikšot viņas dedzīgs pielūdzējs. Viņa darīja, ko varēja, lai dzirkstītu un būtu jautra, bet gandrīz visu vakaru caur skropstām slepeni vēroja Ediju, kas flirtēja un ļoti draudzīgi tērzēja ar slaido, gaišmataino vācu grāfieni Grēteli fon Dušmani, kuru viņš acīmredzot labi pazina.

Pēc viesībām Misija izģērbās un, gatavodamās iet pie miera, uzvilka vienu no Elīzas modelētajiem kārdinošajiem naktstēr-piem, klusībā gan nodomādama, ka labāk būtu paņēmusi līdzi kādu no saviem vecajiem kokvilnas krekliņiem. Nervozi viņa gaidīja, kad atvērsies durvis un ienāks Edijs, bet, lai gan dzirdēja vīru staigājam pa blakusistabu, viņš nenāca. Vēlāk nobūkšķēja durvis, un Edija soļi attālinājās pa gaiteni. Misija noskumusi iekāpa gultā. Viņš noteikti ir tik ļoti vīlies, ka labāk nolēmis izmēģināt laimi kazino.

Ceļojuma laikā izstrādājās noteikts dienas režīms. Misija cēlās agri, ieturēja brokastis kopā ar Azaliju, vēlāk viņas pastaigājās pa klāju, dažkārt pamētāja ripas uz mērķiem. Ap vienpadsmitiem pakalpīga stjuarte uz klāja viņām pasniedza stipru buljonu, bet vienos viņas pievienojās Edijam pie pusdienu galda.

Likās, ka Edijam ar Misiju nav ko runāt, toties viņš darīja visu, lai pielabinātos Azalijai. Veikalā viņš pirka visādus sīkumus un mazas dāvaniņas, lutināja meiteni ar šokolādes konfektēm un krēmkūkām. Misijai likās, ka bērns Edija klātbūtnē burtiski uzplaukst, it kā viņa beidzot būtu atradusi savu tēvu.

Misija vienmēr pasēdēja pie Azalijas, kamēr viņa ieturēja vakariņas, tad atgriezās savā greznajā kajītē un sāka pārģērbšanās rituālu ikvakara viesībām. Katru reizi viņa izvēlējās citu Elīzas modelētu tērpu citā krāsu gammā, savam vīram miljonāram pie rokas ejot lejup pa plašajām kāpnēm, viņa saistīja apbrīnas pilnus skatienus. Tāpat katru vakaru viņa vēroja, kā Edijs lakstojas ap Grēteli fon Dušmani, un katru vakaru veltīgi gaidīja vīru savā guļamistabā.

Pēdējā vakarā, pirms kuģa iebraukšanas Serbūras ostā, viņa uzvilka sarkano tafta tērpu, kas viņai bija mugurā, kad Edijs izteica bildinājumu, un pirmo reizi izrotājās ar Arnhaltu dzimtas rubīniem un briljantiem. Lepni paceltu galvu viņa kāpa lejup, ļaužu seju jūrā meklēdama vienu, līdz to arī atrada - Grēteles fon Dušmanes seju ar ļaunu smīnu lūpās. Sēžoties pie galda, Misija mīļi sāncensei uzsmaidīja - viņa lieliski apzinājās, ka šobrīd lielā, masīvā blondīne nevar stāties viņai blakus. Elīza bija ielikusi labus pamatus, mācot, kā saistīt skatītāju uzmanību, arī Zīgfīlds nebija savas gudrības klāstījis nedzirdīgām ausīm. Pat Edijs šovakar nespēja atraut skatienu no sievas. Ik reizi, kad Misija paskatījās uz vīru, viņa redzēja tā acis pievērstas sev.

Ne vārda nesakot, viņš pavadīja Misiju atpakaļ uz kajīti, atvēra viņai durvis, sekoja iekšā, novilka žaketi, noņēma kaklasaiti un kā neprātīgs norāva sev kreklu. Tad kails tuvojās Misijai. Viņa stāvēja kā sastingusi, pārbijusies no dzīvnieciskā skatiena vīrieša acīs. Pagriezis sievu ar muguru pret sevi, Edijs atpogāja viņas kleitu un ļāva sarkanajam tafta tērpam ar vieglu zīda šalkoņu noslīdēt zemē. Lēnām viņš atbrīvoja Misiju no krekla, ar rokām pārbraucot viņas krūtīm. Kamēr tas notika, Misija bailēs lūkojās uz vīru. Kad Edijs bija novilcis atlikušos Misijas veļas gabalus, viņa palika stāvam kaila un bikla, Edijs bija atstājis viņai vienīgi zeķes, un ap kaklu un ausīs joprojām dega rubīnu spožās liesmas.

Misija nenovērsa acu no Edija sejas, baidīdamās ieraudzīt, kas ar viņu notiek, un pārbijusies no tā, ko viņš grasās darīt.

Pēkšņi vāciski nolamājies, viņš no visa spēka pagrūda Misiju, tā ka viņa aiztenterēja līdz guļamistabas vidum.

- Tu, stulbā meitenīte, kam vēl slapjš aiz ausīm, - kaislei norimstot, viņš nicīgi izmeta, steidzīgi raujot mugurā drēbes. - Vai tiešām tev nav ne mazākās nojēgas, kā uzbudināt vīrieti? Vai Jaunās Amsterdamas teātrī tādas lietas nemācīja? Pat vispēdējā ielas skuķe izprot vīrieša vēlmes labāk par tevi.

Jau atkal pilnīgi apģērbies, viņš stāvēja, noglauzdams matus un skatīdamies uz Misiju.

- Dieva dēļ, apģērbies! - No katra vārda lija nicinājums. - Gan es kādu dienu tev parādīšu, ka gultā nav jābūt dāmai. Bet šonakt man sagaidāma patīkamāka nodarbošanās. - To pateicis, Edijs apgriezās uz papēža, stīvi aizsoļoja līdz durvīm un aizsita tās ar skaļu blīkšķi.

Bija jau vēls, kad Misija dzirdēja viņu atgriežamies. Aiz sienas džinkstēja glāzes, skanēja sievietes smiekli, pēc tam līdz Misijas ausīm atplūda viņu kaisles dzīvnieciskie vaidi, kliedzieni un pavēles, sievietei pamazām satracinot viņas vīru. Viņa pabāza galvu zem spilvena, lai nevajadzētu klausīties skaņās, kuras liecināja par to, kas notika blakusistabā. Grētele fon Dušmane sniedza apmierinājumu viņas vīram tā, kā Misija nekad nespēs.

Agri piecēlusies, Misija stāvēja uz klāja, kamēr “Majestic” iebrauca Serbūras ostā, viņa nenovērsa acu no Edija, kas laiskā solī tuvojās viņai. Barons Arnhalts, kā parasti, bija ģērbies nevainojami, un Misijai gluži nevilšus iešāvās prātā doma, kā gan tas iespējams, ka šajā vienaldzīgajā, gludi skūtajā sejā nav palikušas nekādas pēdas no aizvadītās nakts trakulībām. Edijs, apģērbies un kļuvis par džentlmeni, krasi atšķīrās no kailā, dzīvnieciskas kaisles pārņemtā Edija.

Viņš strupi izmeta:

- Esmu nolēmis, ka mēs tomēr nebrauksim uz Parīzi. Esmu jau atsaucis viesnīcā “Bristole” rezervētās vietas, mēs dosimies tieši uz Vāciju.

Azalijas seja sadrūma, un Edijs saņēma meiteni ap pleciem.

- Vai tad tu negribi ātrāk ieraudzīt Arnhalthauzu? - smaidīdams viņš vaicāja. - Savas jaunās mājas?

- Ak jā, jā, protams! - Bērns aizrāvās ar jauno ideju.

Viņš paraustīja plecus.

- Nu, tad Parīze var pagaidīt, līdz tu mazliet paaugsies.

Viņi ilgi brauca ar vilcienu un mašīnu, tāpēc Misija bija ļoti

nogurusi, kad limuzīns beidzot iegriezās garā ceļā, kas vijās cauri bieziem, drūmiem mežiem, līdz atklāja viņu skatienam ļoti neinteresantu ainavu ar četrstūraini apcirptu dzīvžogu un grantētiem celiņiem, nekur neredzēja nevienu ziedu. Apmulsusī Misija vērās uz pelēku, draudīga izskata namu. Kamēr viņa tā skatījās, atvērās parādes durvis, pa tām iznāca sulainis un kā karavadonis veda mājas kalpotāju ierindu apsveicināties ar kungu un viņa jauno sievu.

Sulainis pasteidzās atvērt limuzīna durvis, sasita papēžus un palocījās, tad stādījās priekšā kā Manfrēds, un Misija nogāja gar ierindu, smaidīdama sasveicinādamās ar visiem, kad ikviena meitene pakniksēja, bet vīrieši paklanījās.

Lielā vestibila ēnā stāvēja majestātiska, gara auguma sieviete un noskatījās šarādē mājas priekšā. Viņas skatiens apstājās pie Misijas, tad aizslīdēja tālāk pie meitenes. Sieviete skaļi ievilka elpu. Edijam bija taisnība - līdzību ar Annušku nevarēja apšaubīt. Sieviete pasmaidīja. Viņas dēls rīkojies pareizi. Ar vienu veiklu gājienu viņš panācis to, ko viņi vēlējās izdarīt jau gadiem ilgi. Viņa nešaubījās, ka šis bērns ir Ivanovu pazudusī meita, krievi uzskatīja, ka viņa pirms četriem gadiem mežā nogalināta. Bet tagad viņa bija arī Edija Arnhalta “meita”.

Arnhaltu plānam jāīstenojas ilgākā laika periodā. Galu galā meitēnam taču tikai seši gadiņi. Bet gaidīšana būs tā vērta. Viņa liks saviem juristiem sagatavot visus dokumentus, un, kad meitenei paliks astoņpadsmit, viņi paziņos pasaulei, ka Azalija ir Ivanovu mantiniece un likumīgā Radžastānas raktuvju īpašniece.

Jaunajai sievai Veritijai šobrīd ierādāma visai nozīmīga vieta, jo viņa būs nepieciešama kā lieciniece - un viņi jau nu nešaubīsies vajadzības gadījumā likt lietā spēku, lai atklātu patiesību. Pagaidām Edijs būs gādīgs un mīļš tēvs, bet dabiski, ka tad, kad Azalija kļūs pilngadīga, viņa raktuves norakstīs Edijam. Un līdz tam laikam meitene būs tāda pati Arnhalta kā viņi visi. Viņa izies par sievu pie mīļā mazdēliņa, līdz ar to Augijs mantos visus īpašumus.

Viņa devās uz priekšu, lai sasveicinātos ar jauno vedeklu, lūpas bija savilkušās aukstā smaidā, kad viņa sniedza vaigu skūpstam.

- Ceru, ka būsiet šeit laimīgas. - Bet sievietes skatiens aši vien aizslīdēja pie Azalijas. - Un tu, bērniņ, - augstdzimušās dāmas balsī pat iezagās kāda siltāka nots, - esi ieradusies, lai ar savu dzīvesprieku darītu gaišākas mūsu dienas. Esi sveicināta Arnhalthauzā! Gribu, lai tu atcerētos - no šā brīža šeit ir tavas mājas.

30

Diseldorfa

Dienām gausi velkoties, dzīve Arnhalthauzā arvien vairāk atgādināja cietuma režīmu. Misijas istabas atradās otrajā stāvā pretī Edija telpām, bet viņš nekad pie sievas neiegriezās. Darbadienās viņš vai nu strādāja Arnhaltu uzņēmumu birojā Diseldorfā, vai apmeklēja uzņēmumu Esenē, bieži arī nedēļas nogales Edijs nepavadīja mājās, bet devās medībās vai arī bez Misijas brauca uz ballēm. Viņai bija aizdomas, ka vīrs joprojām tiekas ar Grēteli, pilnīgi droša par to viņa nevarēja būt, jo nebija pametusi Arn-halthauzu vai tās apkārtni divus mēnešus, kopš dienas, kad šeit ieradās. Patiesību sakot, pēdējo reizi Misija ar vīru bija divatā tajā naktī uz “Majestic", un viņa īsti nezināja, priecāties par to vai skumt. Viņa tomēr bija jauna sieva. Pat ja sākumā pieredzes trūkuma dēļ kaut kas nebija izdevies, vai tad nevarēja vismaz izlīgt un mēģināt vēlreiz?

Misija nolēma pret Ediju izturēties, cik labi un mīļi vien prata, viņa vienmēr ļoti rūpīgi posās uz vakariņām, kas tika pasniegtas plašajā zālē, kuras sienas bija apšūtas ar gotiskiem paneļiem un kur atbalsojās ik skaņa, un kuru apgaismoja sērīgu briežu galvu svečturi. Bet katru reizi likās, ka viņa kļuvusi neredzama. Manfrēds un kalpotāju armija viņu klusuciešot apkalpoja, bet Edijs ar savu māti, baronesi Jutu, sarunājās tikai vāciski, un Misija nesaprata ne vārda. Tikpat daudz uzmanības abi Arnhalti pievērstu pa sienu rāpojošai mušai. Juzdamās neērti kalpotāju ziņkārīgo skatienu dēļ, Misija ātri paēda un tad, pirmajā izdevīgajā gadījumā atvainojusies, atstāja galdu.

Izmisusi viņa devās augšā pa platajām ozolkoka kāpnēm un pa drūmajiem gaiteņiem atgriezās savā istabā. Ja Azalijai te tik ļoti nepatiktu, Misija jau sen būtu Edijam pateikusi, ka brauks projām, un tā arī darītu.

Bet kur gan viņa lai dotos? Misija uzdeva sev šo jautājumu, lūkojoties pa logu tālumā redzamajos tumšajos mežos. Viņa atradās Vācijā, savas naudas viņai nebija, jo Edijs viņai to nekad nedeva. Viss nepieciešamais vienkārši tika “piegādāts”, bagātiem cilvēkiem nauda nav vajadzīga.

Azalija dzīvoja pavisam citādi. Viņai pirmajā stāvā bija ierādītas gaišas, saulainas telpas ar mājīgi iekārtotu guļamistabu, kurā mēbeles bija īpaši pārvilktas ar gaiši zaļbaltu kokvilnas drānu, un plašu, jaunām rotaļlietām un spēlēm pārpilnu rotaļu istabu. Vēl tur ietilpa klases telpa, kur guvernante katru dienu mācīja meitenei vācu valodu, un telpas Bjūlai - guļamistaba un dzīvojamā istaba -, tur Misija ik dienu pulksten piecos pievienojās viņām, lai dzertu tēju. Šī stunda bija viņas nomācošās dzīves gaišākais brīdis, un viņa to ar nepacietību gaidīja. Tā kā Azalija regulāri mācījās jāt ar poniju, peldēt lielajā, slēgtajā baseinā, devās uz Diseldorfu, kur apmeklēja baletstundas, un bezgalīgi apguva vācu valodu, tad tējai veltītais laiks bija vienīgais brīdis, ko viņas varēja pavadīt kopā.

Bjūla nelaimīga grozīja galvu.

- Man tas nepavisam nepatīk, Veritijas jaunkundz, - viņa skaļā čukstā klāstīja, - man vienkārši nepatīk tas, ko viņi ar to bērnu dara. Piebāž viņai galvu ar visādīgām Arnhaltu muļķībām, šie stāsta, cik viņa tagad esot bagāta, ka viņai jārunājot tikai vāciski, jo viņai esot vācu tētis un pati viņa kļuvusi par vācu meitenīti. Bet jūs, Veritijas jaunkundz? Jūs taču esat viņas māsa, ko? Kāpēc viņi jums nemāca vācu valodu, lai jūs varētu sarunāties ar savu vācu vīru? Nē, te kaut kas tiek brūvēts. Ka es jums saku, Veritijas jaunkundz, viņi pa drusciņai vien grib mums to meiteni atņemt. Drīz mums būs viena maza vācu Fräulein. Neprasiet man, kāpēc viņi to dara, bet tā tas ir.

Tajā naktī, guļot nomodā viena savā gultā. Misija pārdomāja Bjūlas teikto. Tiesa, viņi tīšuprāt darīja tā, lai Azalija būtu ļoti aizņemta, lai viņa nesatiktos ar Misiju, viņi mācīja bērnam vācu valodu, slavējot, cik tekoši Azalija runā, pat tad, kad viņa kļūdījās. Bet kāpēc? Misija pieļāva iespēju, ka tas tiek darīts mīlestības dēļ, bet tad atcerējās Edija aukstās, prūsiski zilās acis, kas bija tādas pašas kā viņa mātei, un saprata, ka tas noteikti nav īstais iemesls. Tā vairs nedrīkst turpināties, viņa izmisusi nodomāja, neatliekami jānoskaidro attiecības. Pat ja tas nozīmētu, ka visam pienācis gals, ka viņai jāatgriežas Ņujorkā un jāpiedzīvo kauns par izjukušo laulību, tad lai tā arī notiek.

Nākamā diena bija sestdiena, un sagadījās tā, ka Edijs palika mājās. Nolēmusi, ka nav jāatliek, Misija apģērba glītu, zilu vilnas kleitu, rūpīgi sakārtoja matus, cerēdama, ka tā viņa izskatīsies vecāka un izlēmīgāka, un steidzās lejup uz vīra kabinetu.

Misija pieklauvēja pie durvīm, pasauca Ediju vārdā un nervozi gaidīja atbildi. Tā kā no istabas neatskanēja ne skaņa. Misija sadrūma, jo iedomājās, ka viņš varbūt kur izgājis. Tagad, kad lēmums bija pieņemts, viņa gribēja rīkoties. Vēlreiz saucot vīra vārdu, viņa pavēra spraudziņā durvis un palūkojās kabinetā. Telpa bija tukša, gaisā jautās turku cigarešu sīvais smārds, un uz rakstāmgalda gulēja atvērta grāmata. Edijs acīmredzot bija uz brītiņu izgājis, tāpēc Misija nolēma pagaidīt. Edija kabinetu viņa bija redzējusi tikai vienu reizi, kad vīramāte izvadāja viņu pa visu māju, tāpēc viņa staigāja pa telpu un nopētīja ar interesi uz rakstāmgalda saliktos priekšmetus. Masīva sudraba lampa, trīs tālruņi, milzīgs, neglīts misiņa pelnutrauks un sudrabā atlieti Arnhaltu ražotu ieroču modelīši. Prātā pazibēja nepatīkams secinājums -itin visi priekšmeti Arnhalthauzā bija dižmanīgi un pārlieku lieli. Pat grāmatplauktos rindojās vienīgi biezi, pamatīgi sējumi ādas vākos.

Misija sīki apskatīja visas gleznas pēc kārtas un gluži neviļus apstājās pie mazās ainavas. Taču ne jau glezniņa saistīja viņas uzmanību, bet gan atvērtais seifs, kuru acīmredzot šaPbildī-tei vajadzēja noslēpt. Un tur uz plaukta viņai pretī raudzījās kāda pazīstama lietiņa, viņa bija domājusi, ka to nekad mūžā vairs neredzēs, - Mišas dāvinātā piespraude, kuru pēdējo reizi Misija skatīja Kartjē veikalā Ņujorkā.

Drausmīgo atmiņu vilnim gāžoties pāri galvai, Misija strauji pacēla roku pie kakla; vēl šobrīd ausīs skanēja Sofijas brīdinošā balss, kas atkal un atkal atkārtoja, ka dārglietas pārdot nekad nebūs droši, ka čeka nesnauž un nekad neko neaizmirst, ka kaut kad kaut kur kāds gaida, kad atklātībā parādīsies Ivanovu dārgakmeņi. Un tad šie cilvēki rīkosies.

Bez piespraudes vēl kāds no seifā esošajiem priekšmetiem likās redzēts, juridiski apstiprināts dokuments ar sarkanu zīmogu. Misija paņēma to rokā un izlasīja: “Ivanovu dzimtai piederošo Radžastānas volframa raktuvju nomas līgums, ko Arnhal-tam izdevusi Padomju Sociālistisko Republiku Savienība.” Zemāk bija minēts datums - 1918. gada 1. janvāris, tam sekoja paraksts un zīmogs, dokumentu bija apstiprinājis Mihails Pēteris Aleksandrs Ivanovs. Misija skatījās dokumentā, neko nesaprazdama. Tā taču nav taisnība, kad šis līgums tika parakstīts, Miša jau bija miris.

Pēkšņās bailēs Misija atcerējās, kā Arnhalti lutināja Azali-ju, un aptvēra, ka viņi zina par meitenes izcelšanos. Bet ko viņi grib panākt? Vai viņi sadarbojas ar čeku? Misija stāvēja un skatījās uz Mišas dāvāto piespraudi, un viņai prātā joņoja viena doma drausmīgāka par otru. Gluži instinktīvi viņa pastiepa roku, satvēra rotaslietu un ieslidināja sev kabatā. Izdzirdējusi, ka turpat netālu Edijs skaļā balsī izsaka norādījumus Manfrēdam, Misija, šausmu pārņemta, apcirtās riņķī. Bezpalīdzīgi viņa skatījās apkārt, bet izejas nebija.

Viņa iegrūda nomas līgumu atpakaļ seifā, aizcirta durvis, kas noklakšķēja tik skaļi, ka Misija nemaz nešaubījās - šo troksni varēja dzirdēt jūdzēm tālu, un aši iegrozīja vietā gleznu. Tad, uz labu laimi paķērusi no plaukta kādu grāmatu, viņa steigšus apgāja apkārt rakstāmgaldam un iesēdās lielajā sarkanās ādas atzveltnī.

Pa muguru tekāja skudriņas, kad vērās vaļā kabineta durvis, Misija tik šķirstīja lappuses, izlikdamās, ka nav dzirdējusi vīra ienākšanu, un pēc maza brītiņa Edijs vaicāja:

- Vai tev ir man kas sakāms? Vai arī tu esi te atnākusi ziņkārības dēļ? - Viņš piegāja pie Misijas un izņēma viņai no rokām grāmatu. - “Pētījumi ballistikā” - un vēl vāciski? Nu, tiešām, Veritija, ja tu meklēji kādu attaisnojumu, lai mani izspiegotu, varēji gan izdomāt ko ticamāku.

- Es nenācu šurp tevi izspiegot, - Misija aizkaitināta atcirta. - Es atnācu... - Viņa aprāvās pusvārdā, saprazdama, ka nu vairs nevar runāt par to, ko sākumā bija gribējusi. Nedrīkstēja Edijam atklāt, ka viņas dosies projām, jo lieliski apzinājās, ka viņš to nepieļautu. - Es atnācu pajautāt, kāpēc tu ar mani vairs nesarunājies, - viņa uz vietas sagudroja citu izskaidrojumu savai klātbūtnei.

Par atbildi Edijs paraustīja plecus.

- Man likās, jau uz “Majestic” tika pieņemts lēmums, ka mums nav, par ko runāt. Esmu pieļāvis briesmīgu kļūdu, Veritija. Tu neesi tāda, kādu es iztēlojos. Bet es negrasos no tevis šķirties. Tu vari palikt Arnhalthauzā un dzīvot, kā dāmai klājas. Jaunā baronese Arnhalta. - Izsakot šos klusos vārdus, viņa lūpas sašķobījās ļaunā smīnā. - Visu atlikušo mūžu.

Misijai aizsitās elpa, pārbijusies viņa domāja, ko gan viņš ar to bija gribējis pateikt. Vai viņš nolēmis viņu nogalināt un piesavināties Azaliju? Šobrīd viņa zināja tikai vienu, viņām nekavējoties jādodas projām - tā, lai neviens to neuzzina.

Misija piecēlās un garām Edijam devās uz durvīm. Kad viņa lepni atmeta galvu, abu dzīvesbiedru skatieni pāri telpai krustojās.

- Edij, es tomēr ceru, ka mēs vēl varētu atrisināt starp mums radušos sarežģījumus, - viņa klusi sacīja. - Turpmāk es darīšu visu, lai tev izpatiktu.

Misijai vajadzēja saņemt rokās visu savu pašsavaldīšanos, lai cienīgā solī, nevis skriešus, izietu cauri vestibilam un uzkāptu pa kāpnēm. Visu dienu viņa lauzīja galvu, kā aizbēgt no Arnhalt-hauzas. Šī māja bija īsts cietoksnis, un no tuvākās pilsētiņas to Šķīra vismaz divdesmit jūdzes; viņa nevarēja tā gluži vienkārši sakravāt mantas un palūgt šoferim, lai aizved viņas uz Diseldor-fas staciju, jo nekas šajā mājā nenotika bez baroneses Jutās atļaujas. Pat ja viņas mēģinātu bēgt kājām. Misija nešaubījās, ka viņu prombūtne drīz vien tiktu pamanīta un bēgles atgādātu atpakaļ. Turklāt šādam pārgājienam Bjūla bija par vecu, bet Aza-lija par mazu. Izmisumā galvu rokās satvērusi. Misija ievaidējās. Neatlika nekas cits kā dzīvot un uzmanīgi gaidīt izdevību, bet šobrīd viņa varēja pieteikt Bjūlai, ka viņām jābūt gatavām bēgšanai.

Vecā sieviete nopriecājās, izdzirdējusi, ka viņas pošas ceļā.

- Man jau sen te ir līdz kaklam, Veritijas jaunkundz, - viņa smaidīdama atzinās. - Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu no šitās elles laukā.

Izdevība nāca daudz ātrāk, nekā Misija cerēja, un tā bija arī diezgan droša. Ienīstā baronese Juta, pastaigājoties Arnhalthau-zas parkā, krita un salauza gūžas kaulu. No Parīzes tika ataicināts pasaulslavens speciālists, kas Edijam pateica, ka lūzums ir ļoti sarežģīts. Baronese ar ātrās palīdzības mašīnu esot jāved uz daktera privātklīniku Parīzē, kur viņš pats uzņemšoties tās ārstēšanu. Ja viņa padoms netikšot ņemts vērā, pilnīgi iespējams, ka baronese vairs nekad nevarēšot staigāt.

Edijs, nobālējis kā palags, sasprindzis gatavojās ceļojumam, bet Misija savukārt saskatīja izdevību aizbēgt.

- Tava nabaga māte, - viņa līdzjūtīgi sacīja. - Parīzē, projām no Arnhalthauzas, viņa jutīsies ļoti vientuļa. Tu varētu ļaut braukt arī Azalijai, meitene baronesi izklaidētu. Tu taču zini, cik ļoti viņa Azaliju mīl.

Edija acīs varēja redzēt tikai raizes, un Misija zināja, ka viņš no sacītā gandrīz neko nav dzirdējis.

- Viņa no tiesas mīl Azaliju. Tu labi zini, kā baronese smejas par viņas jociņiem, - Misija nelikās mierā.

- Jaunajai baronesei taisnība, - pēkšņi dakteris atbalstīja viņas priekšlikumu. - Pacienta psiholoģiskais noskaņojums ir ļoti nozīmīgs faktors atlabšanas procesā, īpaši pacientiem baroneses Jutās gados. Ja pie viņas var atrasties ģimenes locekļi, tas noteikti nāktu par labu. Lieliska ideja.

- Tad kāpēc mums visiem nedoties ceļā? - Misija iesaucās un sajūsmināta sāka plaukšķināt rokas. - Galu galā, Edij, tu taču apsolīji Azalijai parādīt Parīzi, vai ne?

Viņš apveltīja aušīgo sievu ar niknu skatienu, jo ārsta klātbūtnē nevarēja sacīt “nē”, lai neizskatītos pēc muļķa.

- Ak, laikam gan, - viņš negribīgi piekrita, bet Misija lidot izlidoja no istabas, lai aiznestu Bjūlai labās vēstis.

Viņas ātri salika mantas - tikai tik daudz, cik nepieciešams vienai nedēļai, ko viņas pavadīs Parīzē. Edijs aizbrauca ar mašīnu, viņš sekoja ātrajai palīdzībai, kas veda slimo baronesi, bet Misijai ar aukli un Azaliju vajadzēja braukt ar vilcienu un tad satikties ar Ediju viesnīcā “Bristole”.

Kad vilciens apstājās Parīzes stacijā, vairs nebija nekādu grūtību, viņas iesēdās taksometrā, un Misija lika tam braukt uz Ziemeļu staciju, nevis uz viesnīcu. Atstājusi Bjūlu un Azaliju stacijā, Misija devās uz Sentonorē ielu. Uzmeklējusi vissmalkāko juvelierveikalu, viņa augstprātīgi izslēja degunu, novilka no pirksta gredzenu ar milzīgo briljantu un teica, ka gribot to pārdot.

Ne acu nepamirkšķinot, daudz ko pieredzējušais francūzis piekrita, ka akmens ir vērtīgs, un piedāvāja par to trīs tūkstošus dolāru. Ar smaidu lūpās Misija paņēma naudu, pārgāja turpat pāri ielai un Tomasa Kūka aģentūrā nopirka otrās klases biļetes uz laineri “Amerika”, kas tajā pašā vakarā izbrauca uz Ņujorku. Tad viņa traucās atpakaļ uz staciju un sēdās pirmajā vilcienā uz Serbūru.

Pulkstenis rādīja septiņi vakarā, kad viņas visas trīs uzkāpa uz klāja un jau brauca Ņujorkas virzienā. Un šoreiz Misija pat neskatījās atpakaļ. Viņa baidījās to darīt, jo nespēja iedomāties, ko Edijs Arnhalts darīs, kad atklās viņu pazušanu.

31

Stambula

Torīt pirmo reizi pēc ilgiem gadiem Žeroms Ebiss agri izkāpa no gultas. Atmetis savalkāto palagu, viņš basām kājām pa pieputējušo paklāju aizslāja uz vannasistabu un rūpīgi nopētīja sevi bezrāmja spoguļa taisnstūrī. Agrā rīta spožā gaisma viņam neglaimoja. Seja bija uztūkusi, grumbu izvagota un āda tik apspīlēta, ka Šķita - kādā vietā varētu arī pārplīst. Kuņģī urkšķēja izsalkums, un pa muguru ritēja sviedru lāses, jo iepriekšējā vakarā izdzertais alkohols uzbruka aknām. Pēkšņi viņš no sāpēm pieliecās. Pēc maza brītiņa tās atkāpās, Žeroms iztaisnojās un pagāja zem dušas. Varbūt tagad, kad viņš ticis pie naudas, varēs doties uz klīniku un pamēģināt kādu ārstēšanās kursu. “Ārstēšanās” -tā viņi to dēvēja, it kā viņš būtu slims, kad ikviens cilvēks, kuram galviņa strādāja, zināja, ka tā ir bauda; lielākoties gan bauda aizmirstībā, tomēr bauda.

Ieziepējies Žeroms pievērsa skatienu savam ķermenim - zem ādas bagātīgi kā baltā vaļa trāns bija sagūluši tauki. Nav izslēgts, ka viņš nometīs dažas mārciņas liekā svara, tagad, kad viņš ir bagāts vīrs, varēs iegādāties arī smalkākus uzvalkus. Kā senajās dienās, kad viņš vēl bija Žeroms Ebiss, labākais juvelieris pasaulē. Kad tādas firmas kā Kartjē deva viņam pasūtījumus un maksāja krietnus honorārus. Protams, ne jau gluži tik daudz, kā viņš dabūja par smaragda sadalīšanu, bet tolaik šķita, ka ar to naudu var izdzīvot ilgāk.

Iespējams, ka tagad - ar lielāku rocību - viņš uzsāks atkal savu biznesu. Varētu saviem vecajiem sakarniekiem ar juvelier-darbnīcām likt saprast - bez šaubām, ļoti piesardzīgi ka tieši viņš ir tas, kurš sadalīja Ivanovu smaragdu. Pēc visiem satraukumiem, ko izraisīja akmeņa pārdošana, un milzīgās naudas summas, ko tas ienesis, skaistā meitene ar garajiem, melnajiem matiem un iešķībajām acīm ilgi neko vairs nepārdos. Leila Kazaņa. Tagad viņš zināja pārdevējas vārdu, bet nezināja, kā smaragds nonācis viņas rokās, bet, galvenais, Žeromam tas arī bija vienalga. Vakar viņam uz bāru “Locanta Antalya”, kur viņš nodarbojās ar dzeršanu, tika atnests naudas pārskaitījums par seši simti četrdesmit astoņiem tūkstošiem dolāru. Tagad Žeroms Ebiss ir bagāts vīrs.

Viegli drebošā roka, skujot sirmos piecu dienu rugājus, nespēja novaldīt bārdasnazi, un uz vaiga izsprāga asinis. Zeroms saviebās. No jauna viņam prātā ienāca doma par presi. Par sensacionālām ziņām šodien laikrakstu redakcijas maksāja pamatīgu žūksnīti. Viņa rīcībā esošās informācijas dēļ kautos visas pasaules ziņu aģentūras. Zeromam pasmaidot, atklājās rinda netīri dzeltenu, aplauztu zobu. Jā, viņš varētu kļūt vēl bagātāks. Vēl vairāk - viņš varētu kļūt slavens.

Žeroms izņēma no skapja kreklu un nopētīja netīro svītru gar apkakli. Būs vien kaut kā jāiztiek. Vecais, baltais krimplēna uzvalks gadu gaitā bija sadzeltējis, sviedriem piesūcies un saņurcījies, turklāt šajā vēsajā pavasara dienā tas izskatījās smieklīgs. Bet balts uzvalks vienmēr bijis tāds kā viņa amata simbols, balts uzvalks un panama, talismans, kas nes veiksmi.

Applukušo panamu ar koši sarkano lenti uzmaucis iešķībi galvā, Žeroms gāja uz durvīm. Jau turēdams roku uz durvju roktura, viņš vēl pārlaida skatienu istabai. Neko no šiem nožēlojamiem priekšmetiem, kas bija visa viņa mantība, viņš vairs nevēlējās. Šeit viņš nekad vairs neatgriezīsies. Drošinot sevi, Žeroms noglāstīja kabatu, kurā bija noglabājis naudas pārskaitījuma kvīti. Tagad viņš bija bagāts vīrs.

Stambulas bankas kasieris ievēroja nesaskaņu starp čekā minēto summu un klienta ārieni, tāpēc pasauca nodaļas vadītāju. Ebiss jutās neērti, manīdams pieaicinātā ierēdņa ciešo skatienu, ar kuru viņš ielūkojās čekā, kur bija minēta krietna naudas summa, kas pārskaitīta no ļoti cienījamas Šveices bankas, tad pievērsās klienta izskatam, salīdzinot to ar fotogrāfiju pasē, kas bija izdota uz Džordža Zeroma kunga vārda.

- Protams, Žeroma kungs, ar lielāko prieku atvērsim jums kontu mūsu bankā, - menedžeris beidzot sacīja. - Es pats par to parūpēšos. Tikai pasakiet, kādu kontu jūs labāk vēlētos. Vai drīkstu dot jums padomu? K imēr izvēlēsieties labāko ieguldījuma variantu, atveriet īstermiņa depozītu, tam ir visaugstākā procentu likme. Un tekošo kontu par saprātīgu summu, lai varētu izņemt skaidru naudu un veikt tamlīdzīgas operācijas.

Ebiss māja ar galvu.

- Nolieciet simt tūkstošus tekošajā kontā, bet pārējo - uz depozīta. Tūlīt es paņemšu desmit tūkstošus skaidrā naudā, dolāros.

Pirksti nervozi grozīja mazo karotīti pie tasītes ar turku kafiju, ar kuru viņu pacienāja, lai īsinātu laiku, kas nepieciešams finanšu operāciju nokārtošanai. Šie sprukstiņi nesteidzās, un Ebiss svīda un lauzīja galvu, vai tikai kaut kas nav atgadījies.

- Lūdzu, Zeroma kungs. - Beidzot atgriezās smaidošais nodaļas vadītājs. - Mums tikai nepieciešams jūsu paraksts - šeit un šeit.

Kaut nu roka tā nedrebētu. Nedroši uzskrīpātais paraksts izskatījās viltots. Viņš pacēla skatienu uz bankas darbinieku, bet viņa smaids turējās sejā kā pielīmēts.

- Un šeit, lūdzu, jūsu desmit tūkstoši dolāru, Zeroma kungs. Priecājos, ka iegriezāties Stambulas bankā. Ja jums rodas kādas problēmas vai vēlaties apspriesties par naudas ieguldījumiem, mēs ar prieku jums palīdzēsim.

Smaidīdams Ebiss gāja pa Taksima skvēru un nemaz nemanīja, ka desmit soļus aiz muguras viņam seko maza auguma vīriņš brūnā mētelī. Patīkami bija just izspiedušos žaketes kabatu, kurā Zeroms bija sastūķējis pamatīgo banknošu žūksni, un smaids atkal atplaiksnījās kādreiz slavenā juveliera lūpās. Vispirms viņš paņems luksusa numuru viesnīcā “Hilton”, tad dosies iepirkties. Četri duči jaunu kreklu, protams, speciāli viņam šūti, kādi divpadsmit uzvalki, veļa, zeķes, kurpes... un jauna cepure veiksmei. Vecā vairs nebija vajadzīga. Skaļi smejoties, Žeroms meta novalkāto panamu kurpju spodrinātājam, kas sēdēja laukuma stūri, večuks atsmaidīja pretī, viņa bezzobainā mute at-iezās, brūnā seja saverkšķījās kā saspiesta valrieksta čaumala. Ebiss nodomāja, ka Stambula viņam patīk. Te pret cilvēku izturas kā pret augstmani - un viņš arī dzīvos ar karalisku vērienu.

Uz cita stūra atradās bārs, un tā neona izkārtne saistīja Žero-ma uzmanību, brīdi viņš stāvēja, nevarēdams izšķirties. Viens mēriņš nebūtu par ļaunu, un galu galā - vai tad kur jāsteidzas, arī pēc stundas “Hilton” stāvēs, kur stāvējis. Viņš nosmējās, ka seksā arī ir tāpat, vilcinoties var gūt vēl lielāku baudu. Un arī to var nopirkt par naudu, šos priekus - mīlēšanos - viņš nebija baudījis jau labi sen.

Viņš nepamanīja, ka mazais, neuzkrītošais vīrelis, neuzkrītošā, būnā mētelī ģērbies, ieslīdēja viņam līdzi bārā un apsēdās netālu no durvīm.

Ebiss, no laimes vai apreibis, noskatīja aiz letes plauktos sarindoto pudeļu klāstu. Viņš nekad nebija cerējis, ka tas skuķis samaksās solīto. Sprieda, ka vairāk par divdesmit pieciem tūkstošiem nedabūs, un šī nauda jau bija iztecējusi kā smiltis caur pirkstiem. Par jauno pasi vien aizgāja desmit tūkstoši, tad vēl kuģi, lidmašīnas, vilcieni, viesnīcas... visa šī milzum sarežģītā slapstīšanās. Bet tagad ar to ir cauri. Nu viņš var dabūt visu, ko sirds vēlas.

Žeroms pasūtīja dubultporciju iesala viskija, pirmo malku viņš izgaršoja uz mēles, tad vienā rāvienā iztukšoja glāzi un pasūtīja jaunu porciju.

- Un vienu ielej sev, - Žeroms augstsirdīgi sacīja bārmenim. Vīrs palocīja galvu un iebāza naudu kabatā. Tādus kā Ebiss viņš bija redzējis miljoniem. Tādi nāca un gāja.

Pēkšņi Ebisu sagrāba sāpju lēkme, un viņš saļima uz bāra augstā sola. Merde, nu jau sāp pamatīgi. Varbūt tiešām vajadzētu atteikties no viskija? Sviedriem noplūdis, Ebiss izstreipuļoja no bāra.

Vienā mirklī viņam blakus nostājās mazais vīriņš.

- Vai jums ir slikti? - viņš franciski apvaicājās.

Ebiss izbrīnījies viņā paskatījās, tad ievaidējās, sāpēm no jauna apņemot visu ķermeni.

- Man jātiek slimnīcā. - Viņš elsa, saķēris vīreļa roku, lai noturētos kājās.

Lēnām braucošs taksometrs piestāja ietves malā, un mazais vīriņš palīdzēja Ebisam ierausties mašīnā, tad iekāpa arī pats un aizcirta durvis. Taksometrs sāka braukt, riepām kaucot tas iegriezās ap stūri, aiztraucās atpakaļ uz tilta un vecpilsētas pusi.

Jaunajai ziņai rīta laikrakstos bija atvēlētas tikai piecas rindiņas. Pie Unkapani ostas tika atrasts ūdenī vīrieša līķis. Nelaimīgais bija nevis noslīcis, bet nodurts, nazis joprojām rēgojās viņam mugurā. Slepkavība nebija izdarīta laupīšanas nolūkos, jo mirušā vīra kabatā vēl atradās desmit tūkstoši amerikāņu dolāru. Līķis ticis identificēts kā Džordžs Žeroma kungs, un policija sākusi izmeklēšanu.

32

Vašingtona

Kels rīta laikrakstus lasīja, stāvēdams pie loga, pa kuru varēja redzēt Potomakas upi un Teodora Rūzvclta salu, turpat uz palodzes atradās tasīte ar brokastu kafiju. Ziņa par Markheima noslepkavošanu bija izraisījusi lielu sensāciju. Līķi atradusi kāda apkopēja, un, tā kā bija atklājusies Markheima saistība ar Ivanovu smaragda pirkšanu, tad avīžnieki rāvās melnās miesās. Kels lauzīja galvu, vai Markheims pirms nāves slepkavam atklājis, kurš ir īstais pircējs un kurš atņēmis Šveices juvelierim dzīvību. Vai tas varētu būt Valentīns Solovskis?

Krūzīte un tasīte nograbēja, kad Kels lika tās uz galda, jo viņš atcerējās Džlniju un Solovski. Kopš tikšanās Diseldorfā Džīnija nebija ne redzēta, ne dzirdēta. Kārtējo reizi viņa bija aizmukusi, Kelam neko nesakot, un tad viņš bija saņēmis rīkojumu atgriezties Vašingtonā.

Atmiņā atausa Džīnijas baiļu pilnās, zilās acis un paša balss, kas tik pārliecinoši solīja, ka nekādas briesmas nedraud.

- Bailēm nav nekāda pamata, tik tiešām, - viņš bija mundri sacījis. - Viņiem nepieciešama tā Ivanova, ne jau jūs. Turklāt jūs neesat nekāda Mata Hari. - Bet, sasodīts, izrādījās, ka viņa ir tieši tāda kaluma sieviete, kas apņēmusies darīt, cik viņas spēkos, lai palīdzētu savai dzimtenei, tāpat kā viņa bija radusi darīt savu žurnālistes darbu. Un viņš kā tāds muļķis bija sūtījis Džīniju tieši briesmām rīklē, neprazdams tās novērtēt.

Satraukts Kels palūkojās pulkstenī, it kā laika un datuma noskaidrošana varētu pateikt, kur šobrīd atrodas Džīnija.

Kels pacēla klausuli un zvanīja Džlnijas producentam.

- Protams, - tas atbildēja, - šorīt viņa mums piezvanīja. Un bija jau arī pēdējais laiks!

Kels pateicās producentam un vienlaikus arī Dievam. Ar Džīniju viss ir kārtībā. Viņa ir cēlā uz mājām. Un, tiklīdz viņa ieradīsies Vašingtonā, Kels dosies viņu apciemot un liks visu, kas noticis, izmest no prāta. Viņš gribēja, lai Džīnija aizmirst gan viņa neprātīgo lūgumu, gan to, kas atgadījies. Kels gribēja, lai viņa kļūst atkal par apņēmīgo, emocionāli atraisīto žurnālisti, kas droši dzīvo savā pasaulē. Viņa smaidā atspoguļojās nožēla, kad viņš grieza kāda puķu veikala numuru un pasūtīja divus dučus iedzeltenu rožu, tās vajadzēja nogādāt Džīnijai Rīzas jaunkundzei ar kartīti, kur rakstīts: “Piedodiet. Jūsu Kels.”

Viņš cerēja, ka Džīnija viņam noticēs.

Drūmās domas atkal pievērsās Markheima slepkavībai. Kels ieslēdza televizoru, cerēdams, ka pirmajā ziņu izlaidumā varētu būt vēl kādi jaunumi. Piepeši ekrānā parādījās krievu diplomāts, kurš Dalesa lidostā lauzās cauri žurnālistu un operatoru pūlim.

Valentīns pārsteigts brīdi lūkojās tieši kameras objektīvā, tad pagriezās un pārlaida skatienu ļaužu drūzmai, kas aizsprostoja viņam ceļu. Nez no kurienes iznira kādi seši vīri melnās brillēs un sāka stumt atpakaļ avīžniekus, izbrīvējot eju, pa kuru Valentīns varēja tikt projām.

- Solovska kungs, jūs piedalījāties dārglietu izsolē Ženēvā, -kāds reportieris sauca, pagrūdis Valentīnam zem deguna mikrofonu. - Vai varat pateikt mums, kādēļ?

Ignorēdams žurnālistu, Valentīns stūmās tālāk.

- Ko jūs teiksiet par Markheima noslepkavošanu, Solovska kungs? - reportieris nelikās mierā, bet Valentīns vienkārši pagrūda mikrofonu nost un turpināja ceļu. Viņš dusmīgi paskatījās uz apsardzes vīriem, un viņi sastājās ciešāk, grūžot žurnālistus atmuguriski uz ielas. Vēstniecības mašīna negaidīja, tāpēc Valentīns iesēdās pirmajā taksometrā. Mašīnai uzņemot ātrumu, nopakaļ vēl plaiksnījās zibspuldžu spožā gaisma.

Kels klusi nosvilpās. Viņš bija iedomājies, ka tiks galā ar Ivanovu lietu diplomātiskā ceļā, bet notikumi sāka kļūt nevadāmi. Nepieciešama palīdzība. Viņš no jauna pievērsās tālrunim, sazvanīja Dzimu Kornišu CIP galvenajā mītnē Lenglijā, Virdžīni-jas štatā, un apjautājās viņam par Markheimu.

- Jā, Markheimu viņi piebeiguši, - Kornišs atteica. - Un Ebi-su arī. Šī informācija šorīt pienāca no Stambulas. To tu vari izlasīt NIB, kas guļ uz tava rakstāmgalda. Jā, Ebiss padarīts auksts -duncis vēl joprojām viņam mugurā, bet kabatā - desmit tūkstoši dolāru. Trakoti nepatīkams gabaliņš, vai ne?

- Ak, lai esmu nolādēts! - Kels domīgi novilka.

Kornišs sāka smieties, viņš palaida tādu sirsnīgu lāča rēcienu, ka Kels saviebies attālināja klausuli no auss.

- Ņemot vērā apstākļus, tas vēl ir maigi teikts, - Kornišs aprimis sacīja.

- Savā mūžā esi dzirdējis jau gana daudz lamuvārdu, nav nekādas vajadzības vēl uzklausīt tos manā izpildījumā, turklāt tik agri no rīta. - Kels nokoda kumosu no grauzdētās pilngraudu maizes šķēles. - Tātad man bijusi taisnība, viņš visu laiku uzturējies Stambulā.

- Manuprāt, tā nav sliktākā vietiņa, kur nobēgt no pasaules. Un desmit tūkstoši noteikti ir atlikums.

- Tas ir par maz. Ebisam pienācās vairāk par desmit stabiem. Bet tas, ka tāds žūksnis atrasts viņam kabatā, nozīmē, ka naudu viņš saņēmis nesen. Rodas jautājums - kur ir pārējā nauda?

- Kādā bankas kontā? - Kornišs izteica priekšlikumu.

- Tieši tā - saderam, ka tāds konts nupat tikai atvērts! - Ke-la domas jau joņoja trakā ātrumā. - Lūdzu, izdari man pakalpojumu, Komiš. Pārbaudi visas Stambulas bankas un noskaidro, kur Džordžs Žeroma kungs atvēris kontu. Bet varbūt bankas pārvaldnieks jau pats būs pieteicies turku policijā?

- Šaubos gan. Paziņojums avīzē bija pavisam neliels, to viegli varēja palaist garām neievērotu. Bet labi, mēs to noskaidrosim.

- Un, kad atradīsiet kontu, pajautājiet, kā nauda tika iemaksāta. Ar čeku? Ar pārskaitījumu? Noskaidro, vai maksātājs ir Šveices banka, un, ja tā ir, tad tieši kura?

- Tiks izdarīts, - Kornišs jau bija noskaities, viņam nepatika uzklausīt pašsaprotamas pamācības.

Vašingtona mirdzēja ugunīs zem koši zilām debesīm, Kelam braucot pa Virdžīnijas avēniju. Pārbraucis pāri Astoņpadsmitajai ielai un iegriezies pa labi Septiņpadsmitajā, viņš devās uz Baltā nama Rietumu spārnu.

Pie Rietumu vārtiem slaistījās grupiņa reportieru. Uzmanīgi vadot mašīnu cauri šim pūlītim, Kcls nobrīnījās, nez ko viņi te gaida. Uzzibsnīja balta gaisma, kad uz viņu pagriezās televīzijas kameras, un pārsteigts viņš attapās, ka deguna priekšā caur atvērto logu piegrūsts mikrofons.

- Varendera kungs, vai varat mums atklāt, ko jūs darījāt Zenēvā? - kāds jau sauca.

Kela acīs pazibēja atmiņu aina, kā Valentīns lidostā nebija atvēris muti, tāpēc tikai noraidoši papurināja galvu.

- Kas slēpjas aiz Markheima slepkavības? Mēs nupat uzzinājām par Ebisa nāvi. Kas, pēc jūsu domām, viņus novāca? Un kādēļ?

Kels vēlreiz noraidoši papurināja galvu un atvieglots nopūtās, kad drošības dienests ielaida viņu Baltā nama teritorijā. Kamēr viņam aiz muguras, metāliski šķindot, aizvērās vārti, viņš redzēja, ka operatori turpina filmēt. Kelam ienāca prātā, nez vai Džīnija Rīza jau ir mājās. Viņš būtu gatavs derēt uz savu pēdējo dolāru, ka pirmais zvanītājs šorīt būs viņa.

Palūdzis sekretārei atnest kafiju, Kels noguris atslīga uz krēsla. Uz galda tiešām gulēja Korniša pieminētais NIB. “Nacionālās Izlūkošanas Biļetens” sastāvēja no svaigāko ziņojumu apkopojuma par visu pasauli, ko Amerikas aģenti bija ieguvuši ar elektroniskās noklausīšanās aparatūras un satelīta spiegošanas fotografēšanas iekārtas palīdzību, un preses jaunumiem. Reizēm biļetens sniedza kādu noderīgu ziņu, bet reizēm arī ne. NIB ar sarkani melno karoga emblēmu izsūtīja prezidentam, to izplatīja valsts vadītājiem kā pilnīgi slepenu informāciju Aizsardzības departamentā, Valsts departamentā un CIP. Šodien vesela lappuse bija veltīta pēdējiem jaunumiem Markheima slepkavības lietā -visa viņa darījumu dokumentācija un dienasgrāmatas pazudušas, un tika apgalvots, ka izlūkošanas orgāni uzskatot notikušo par “slapju” lietu - tā krievi žargonā dēvēja slepkavību, vārds “slapjš” nozīmēja “asinis”. Bija doti pirmie fakti par Džordža Zeroma/ Ebisa noslepkavošanu Stambulā.

Kels zināja, ka “pirmā bezdelīga” - nozīmīgāko avīžrakstu izgriezumu un svaigākās informācijas apkopojums no deviņiem galvenajiem laikrakstiem, tāpat arī radiostacijām un trim televīzijas kanāliem, ko arī izplatīja augstākajos ešelonos, - par to vēl nevarētu ziņot. Bet līdz rītdienai ikviens “spicē” - tajā ietilpa tikai nedaudzi cilvēki, kas pirmie saņēma slepenu informāciju, -jau zinās visus sīkumus, un tās jau vairs nebūs baumas, kas klīst pa Vašingtonu. Viņam kaut kas jādara. Kels atgāzās pret atzveltni, aizvēra acis, salika kopā pirkstu galus un iegrima domās. Lai arī kas būtu noslēpumainā “dāma”, viņai draudēja nopietnas briesmas. Krievu iesaistīšanās nozīmēja, ka kaut kas notiek. Un šobrīd Kels vairs nešaubījās, ka šajā lietā ir vēl kāds nenoskaidrots aspekts, nevis tikai divu valstu cīņa par volframa minerālu atradnēm.

Kels vēlreiz piezvanīja uz CIP.

- Korniš, - viņš lieki netērēja vārdus, - vai mēs zinām, ko krievi visus šos gadus darījuši ar Indijas raktuvēm? Es gribēju teikt - vai viņi tās izmantoja?

- Laikam gan, - Kornišs atbildēja, - bet mēs nekad neesam nopietni nodarbojušies ar Ivanovu lietu, tāpēc tā nav izpētīta no visiem viedokļiem.

- Nu tad sāc! - Kels paskarbi uzsauca, kad pēkšņi prātā viss sakrita pareizajos robiņos. - Mēs zinām, ka raktuves tik svarīgas ir volframa dēļ un volframs savukārt ir absolūti nepieciešams tērauda ražošanai. Un kurš ir pasaules lielākais tērauda un bruņojuma ražotājs?

- Jēziņ, Kel, tu taču nedomā...

- Arnhalts Diseldorfā, - Kels pabeidza Korniša teikumu, - un tur atrodas - atradās - Markheims.

- Tūlīt ķeršos klāt, - Kornišs sacīja. - Vēlāk piezvanīšu.

Kels jau smaidīja, kad lika nost klausuli. Iespējams, ka viņam izdevies atšifrēt trešo spēlētāju Ivanovu spēlītē. Viņš derētu uz savu pēdējo grasi, ka smaragdu nopircis Arnhalts. Ko par to teiktu Džīnija Rīza? Vēlāk viņš Džīnijai piezvanīs, varbūt uzaicinās arī vakariņās. Jā, viņa ar savu azartisko dabu pamatīgi nobiedējusi Kelu, tomēr viņā slēpās kaut kas pievilcīgs. Varbūt Kelu saistīja tas, ka viņas apņēmība bija tikpat neiedragājama kā pašam Kelam; viņa neatkāpās no iesāktā, viņš noteikti par pūlēm dotu viņai augstāko atzīmi. Viņš iztēlojās, kā Džīnija bija sēdējusi viņam pretī uz dīvāniņa viesnīcā “Beau Rivage”, atcerējās, kā viņas zilās acis iepletās, dzirdot Kola stāstu par miljardiem, un to, kā viņa izbrauca ar pirkstiem caur saviem garajiem, gaišajiem matiem, kad nervozēja, un atcerējās arī muti, kas liecināja, ka viņa ir par trauslu spēlei, ko bija uzņēmusies. Jā, Džīnija Rīza viņam patika, patiešām patika.

Bija jau pusseši, kad piezvanīja Kornišs. Viņš pastāstīja, ka apstiprinājies fakts par Arnhalta sakaru ar raktuvēm, un tagad viņš pētot šo lietu tuvāk. Izlūkošanas dienests no Diseldorfas ziņojot, ka Markheims esot pieņēmis lielu kukuli, visticamāk - no VDK, un atklājis sava klienta vārdu, tātad krievi zināja par Arn-haltu. Kels pamāja ar galvu, tas jau bija paredzams. Viņš pieteica Kornišam informēt viņu, ja parādās kādi jaunumi, un ieskatījās pulkstenī. Džīnija viņam nebija zvanījusi, tāpēc viņš zvanīs Džīnijai.

- Sveiks! - Džīnija sacīja. - Paldies par ziediem! Tie ir ļoti skaisti. Smaržo kā tikko plūkti dārzā.

- Nav par ko pateikties. - Kels, izdzirdējis viņas balsi, izjuta atvieglojumu. - Vai man ir piedots?

- Ak, protams! Nebija jau par ko atvainoties.

- Bija gan, bet tā nav telefona saruna. - Tā kā Džīnija neatbildēja, viņš aši vaicāja: - Vai ar jums viss kārtībā?

- Kāpēc jūs tā jautājat? - Džīnijas balsī ieskanējās piesardzība.

- Nu, jūs taču atkal Diseldorfā no manis aizbēgāt. Tāpēc priecājos dzirdēt, ka esat droši atgriezusies mājās, ņemot vērā to, kas tur noticis.

- Noticis? Ak jā. - Džīnija brīdi nevarēja izšķirties, tad pateica: - Kel, es patiešām priecājos, ka jūs piezvanījāt. Vai varam šovakar satikties?

Kels pasmaidīja.

- Jūs man aizsteidzāties priekšā. Gribēju aicināt jūs vakariņās.

- Vakariņās? Nu, varbūt...

Kels gan nodomāja, ka ir gadījies dzirdēt dedzīgāku piekrišanu, bet viņš tomēr vēlējās Džīniju satikt.

- Tad varam sarunāt astoņos? “Četru gadalaiku” bārā? Sāksim no turienes.

- Būšu. Kel! Lūdzu, paskatieties šovakar ziņas, ko pārraida sešos. Varbūt mums pēc tam būs vēl viens pārspriežams temats.

Liekot nost klausuli, Kels savilka pieri grumbās un prātoja, ko gan Džīnija gribējusi pateikt. Viņš no visas sirds cerēja, ka viņa nespers vēl vienu aklu soli, kā tas jau bija noticis gadījumā ar Solovski. Viņš nebija iedomājies, ka Džīnija ies tik tālu. Bet viņa bija drosmīga un mērķēja tikai uz pašu virsotni. Un viņa dēļ Džīnija spēlēja bīstamu spēli, lai tiktu tur augšā.

Kels atkal paraudzījās pulkstenī. Bez ceturkšņa seši. Laika vairs nepietika, lai pirms pārraides aiztrauktos uz televīziju un noskaidrotu, ko Džīnija sadomājusi. Sasodīts, kāpēc viņa vienmēr rīkojas, neaprunājusies ar viņu? Kas zina, ko viņai licis darīt So-lovskis? Kels nikni nospieda televizora slēdzi un sāka gaidīt ziņu izlaidumu.

Džīnijai nevajadzēja lasīt tekstu telesuflierī. Viņa precīzi zināja, ko teiks. Skatiens kā piekalts kavējās pie studijas pulksteņa rādītājiem, kas gausi tuvojās sešiem. Valentīns jau no rīta bija ieradies mājās, bet līdz šim vēl nebija zvanījis. Nav teikts, ka viņš vispār kādreiz piezvanīs. Džīnijai acīs iesūrstējās asaras, un viņa valdoties iekoda zobos lūpu. Tagad nekādā ziņā nedrīkst pinkšķēt, tūlīt viņa būs televizoru ekrānos. Turklāt pēdējās divās dienās viņa jau izraudājusi visu dzīves normu. Kas noticis ar veco Džīniju, sparīgo, bezbailīgo žurnālisti? Tepat vien jau kaut kur ir, Džīnija sevi drošināja. Galu galā - paskat tik, ko viņa tūlīt izdarīs!

Džīnija ciešāk sažņaudza rokā lapas ar piezīmēm, kamēr grimētāja darbojās ar pūderslotiņu un lūpu zīmuli. Viņa zināja, ka tikai ar tiešu izaicinājumu piespiedīs šīs spēles dalībniekus iznākt atklātībā. Un ir tikai viens veids, kā atrast slepkavu. Nekad mūžā viņa vēl nebija tā riskējusi, bet bija tam gatava.

No rīta Džīnija bija pieņēmusi lēmumu un tiešā ceļā devusies pie programmas direktora. Viņš uzmanīgi uzklausīja savu darbinieci, uzdeva dažus nekaunīgus jautājumus un beigās piekrita viņas plānam.

- Bet centies trāpīt mērķī, - viņš bija brīdinājis. Džīnijai pārskrēja drebuļi. Ja viņa netrāpīs desmitniekā, tad ar viņas karjeru būs cauri. Un varbūt ar visu dzīvi.

Bez četrām minūtēm sešos iezvanījās viņas telefons, un klausulē skanošā balss izkausēja Džīnijas sastingumu.

- Valentīn, - viņa čukstēja.

- Džīnija, man tevi jāsatiek, - viņš steigšus sacīja.

- Jā, jā... protams...

- Pie tevis mājās, - viņš strupi noteica. - Septiņos!

Viņš beidza sarunu, kad pulksteņa rādītāji bija pavirzījušies līdz trīs minūtēm pirms sešiem.

- Labi, Džīnija, - sauca režisors, - tad sāksim kustēties.

Džīnija apsēdās pie milzīgā pusloka galda, samirkšķināja

acis, ieskatoties starrmeŠu rindu izstrāvotajā gaismā, grimētāja vēlreiz nopūderēja viņas pieri, tad žurnāliste stingi sāka vērties tieši uz priekšu, līdz noskanēja mūzikas ievadmotīvs un pāri ekrānam pārslīdēja titri. Tagad bija iestājies pilnīgs miers. Viņa bija sagatavojusies.

Kels atslīga uz krēsla iepretim televizoram, viņš bija novilcis žaketi, atraisījis vaļīgāk kaklasaiti un nolicis pa ķērienam kārbu ar Millera alu. Titri bija beigušies, galveno notikumu pieteikumi nolasīti, un tad diktors sacīja:

- Sāksim ar to, ka mūsu reportiere Džīnija Rīza izdarījusi dažus svarīgus atklājumus savādajā notikumā ar Ivanovu smaragdu.

Attēlā parādījās Džīnija, mierīga, nopietna, zilā zīda blūzē, kas piestāvēja viņas acīm. Matus uz muguras saturēja samta lente, ap kaklu un ausīs blāvi vizēja pērles. Kelam iešāvās prātā, ka viņa izskatās tā, it kā patīkami smaržotu pēc “Chanel Nr. 5”.

Džīnija nopietni raudzījās kameru objektīvos.

- Šķiet, ka notikums ar Ivanovu smaragdu un prātojumi par to, kas tad īsti ir tā īpašniece, nezināmā “dāma”, sasnieguši savu apogeju, ko iezīmē pirkšanas starpnieka Pola Markheima noslepkavošana Diseldorfa un kam tagad vēl pievienojusies arī Stambulā izdarītā slepkavība. Šoreiz par upuri kritis cilvēks, kuru uzskata par smaragda sadalītāju, Zeroms Ebiss. Ļaudis vaicā, vai šis vecais stāsts galu galā nav izdomājums un vai VDK joprojām dzen pēdas “dāmai”. Bet varbūt to dara CIP? Vai arī - turklāt ar katru brīdi šāda iespējamība kļūst arvien ticamāka un ticamāka - spēlē iesaistījies vēl trešais spēlētājs?

Pasaulē ir tikai viens cilvēks, kurš var sniegt atbildi uz šiem jautājumiem, lai apturētu slepkavību un neizprotamo notikumu virkni, un tā ir pati “dāma”. Esmu nodarbojusies ar šo notikumu izpēti un zinu, kas ir šī noslēpumainā persona. Pēc trim dienām šajā pašā ziņu raidījumā pulksten sešos kanālā WXTV parādīšu videoierakstu, kurā viņu intervēšu. Nepalaidiet to garām!

- Džīnija, - viņas ausij piestiprinātā mikrofonā ierunājās producents, - centies savu solījumu izpildīt, citādi ies elle vaļā.

- Tieši to jau es gribu panākt, - viņa pavisam vienkārši, ar smaidu lūpās sacīja.

- Labi, - producents atbildēja, - lejā gaida limuzīns, kas aizvedīs tevi mājās. Tas visu nākamo nedēļu būs tavā rīcībā,

un pārītis miesassargu novēros māju, tiklīdz tiks līdz turienei. Sarunāts?

- Protams. - Viņa paskatījās pulkstenī un sāka vākt kopā savas lietas. - Nu tad, puiši, tiksimies pēc pāris dienām.

Džīnijai ejot ārā no telestudijas, viņu pavadīja producenta rūpju pilnais skatiens.

- Kaut nu tas būtu pareizais gājiens, - viņš noteica.

Kādu brīdi Kels nespēja pakustēties. Tad pielēca kājās un uzbrēca blakusistabā sēdošajai sekretārei, lai savieno viņu ar televīziju. Bet meitene jau bija devusies mājās. Izmisumā ievaidēdamies, Kels pats meklēja numuru un zvanīja. Līnija bija aizņemta, protams, pēc Džīnijas sensacionālā paziņojuma centrāle droši vien ir pārkarsusi.

Uzrāvis mugurā žaketi, Kels izmetās no kabineta un apturēja taksometru, lai brauktu uz televīziju pats.

- Piedodiet, Varendera kungs, - dežurants pie durvīm sacīja, - bet Rīzas jaunkundze jau aizgāja.

- Uz kurieni? - viņš strupi noprasīja.

Vīrietis paraustīja plecus.

- To es jums nevaru pateikt, Varendera kungs.

- Sasodīts! - Kels nespēja valdīties. - Es gribu runāt ar direktoru.

- Arī viņš jau ir projām, Varendera kungs. - Dežurants vairījās no Kela skatiena.

Kels aizgāja pie telefona automāta turpat vestibilā un uzgrieza Džīnijas mājas numuru. Viņš ļāva ilgi skanēt izsaukuma signālam, bet neviens neatbildēja, pat ne automātiskais atbildētājs. Kels lauzīja galvu, kur, pie velna, viņa nozudusi, un lamāja sevi, ka iesaistījis Džīniju pasākumā, kas ir, kā izrādījies, tik bīstams. Viņa nebija sasniedzama. Neatlika nekas cits kā gaidīt līdz astoņiem, kad bija norunāta tikšanās, tad viņš pateiks, ka Džīnija ne uz mirkli neizzudīs no viņa redzesloka, kamēr visa šī jezga beigsies, pat ja viņam vajadzētu apmesties Džīnijas mājā! Sasodīts, vai tad viņa neapjēdz, ko nupat paziņojusi visai pasaulei, - ka viņa zina, kas ir “dāma”? Vai tad viņai pat prātā nav ienācis, kādas briesmas viņai draud? Drūmā noskaņojumā Kels devās uz “Četriem gadalaikiem” gaidīt Džīniju.

Viņš sēdēja patīkamā, ziedu pilnā telpā, virpināja pirkstos kokteiļa glāzi, klausījās klaviermūziku, vēroja, kā uzplūdiem un atplūdiem šeit ierodas Vašingtonas zelta jaunatne, un ik pa desmit minūtēm, raižu mākts, ieskatījās pulkstenī. Pienāca astoņi, un tad jau minūtes ritēja tālāk. Desmit minūtes pāri astoņiem iepīkstējās peidžers. Džīnija sūtīja ziņu, ka nevarot ierasties. Kels atkal zvanīja uz mājām un atkal nesaņēma nekādu atbildi. Tad piezvanīja izziņām, dabūja televīzijas programmas direktora mājas telefonu un zvanīja viņam.

- Nav iemesla uztraukumam, Varendera kungs, - viņš sacīja. - Skaidrs, ka mēs apsvērām riska pakāpi. Džīnijas rīcībā tagad ir limuzīns, un viņas māju apsargā divi miesassargi. Es neraizētos par viņas drošību. Viņa izteica tādu domu, ka uz pāris dienām varētu pamest pilsētu. Un vēl viņa teica, ka esot pārliecināta par savu drošību.

- Kā tad! - Kels noņurdējis ar spēku nometa klausuli un devās uz stāvlaukumu pēc mašīnas.

Attālumu no Fogijbotomas līdz N ielai viņš nobrauca piecās minūtēs un tad brīdi sēdēja, nenovērsdams skatienu no Džīnijas mājas. Bija satumsis. Ar baiļu aizžņaugtu kaklu Kels uzgāja augšā pa kāpnītēm un ielūkojās tumšajos logos. Visi aizkari bija nolaisti lejā. Uzlicis pirkstu uz zvana pogas, Kels šaubījās, tad izlēma vispirms nospiest durvju rokturi. Un tas padevās, Kels atvēra durvis, piesardzīgi iegāja iekšā un sauca Džīnijas vārdu. Atsaucās tikai apslāpētas suņa rejas, un tad Kels atcerējās, ka Džīnijai taču ir suns. Kels taustījās pēc gaismas slēdža durvju kreisajā pusē. Priekšnamiņš bija pavisam neliels, tikai dažas kvadrātpēdas pulētas dēļu grīdas ar glītu paklāju un antīku galdiņu, uz kura slaidā kristāla vāzē bija sakārtotas viņa dāvinātās krēmkrāsas rozes.

- Džīnija! - viņš atkal iesaucās, pavērdams durvis, kas no priekšnama veda pa kreisi. Ieslēdzis gaismu, viņš skatījās tukšajā istabā. Austrumnieku paklāji, balti dīvāni, ziedi, klusināts apgaismojums, bet - Džīnijas pašas nav. Durvis priekšnama otrā pusē nevērās, tāpēc Kels mežonīgā satraukumā atspiedās pret tām ar plecu. Pēkšņi tās padevās, un Kelam virsū metās milzīgs suns, nošķiezdams viņu ar slienām, kas tecēja no mēles, viņam laizot vīrieša seju un priecīgi rejot par atgūto brīvību.

- Mierā, mierā, mierā! - Kels centās apklusināt suni un vienlaikus pavērt durvis plašāk. - Kur Džīnija, ko? Pasaki man, veco zēn! - Viņš pa durvju spraugu iespraucās virtuvē un ieskatījās aizdurvē, lai noskaidrotu, kāpēc tās neveras vaļā. Uz grīdas gulēja divi vīrieši, rokas un kājas viņiem bija sasietas, acis un mute aizlīmētas. Abi gulēja aizdomīgi klusi. Kels nometās ceļos un taustīja vīriešu pulsu. Tas bija palēnināts, bet gūstekņi bija dzīvi, pēc Kela domām, sazāļoti. Ātri pārmeklējis visu māju, Kels konstatēja, ka Džīnijas tur nav.

Netālu no letes virtuvē pie sienas karājās telefons. Viņš izsauca ātro palīdzību, policiju un, piezvanījis FIB, pavēstīja, ka Džīnija pazudusi. Tad piezvanīja Kornišam uz mājām un teica, lai steidzīgi pošas uz darbu.

Kaut arī Kels te brauca katru dienu, pie Baltā nama Rietumu vārtiem sargs rūpīgi pārbaudīja viņa caurlaidi un jūrnieka formā ģērbies bruņots dežurants vispirms izskatīja viņa mašīnu un tikai tad ielaida teritorijā. Kels, dusmās kūsādams, nodomāja, ka šiem jau vienalga, ja viņam zeme svilst zem kājām, bet saprata arī to, ka tā ir pareizi. Apsardze nevarēja atļauties būt pavirša.

Dažos kabinetos aizvien vēl dega gaisma, un prezidents joprojām līksmoja kādam svešzemju augstmanim par godu rīkotā pieņemšanā. Baltais nams nekad negulēja. Pie konsoles Kels pārbaudīja, vai viņam nav kādi ziņojumi. Bija tikai viens, bet ne no Džīnijas. Patiesībā šo cilvēku viņš vispār nepazina. Viņš piezvanīja pa atstāto numuru un palūdza pie telefona māsu Sāru Mil-grimu.

Māsa Milgrima pateica, ka zvanot no “Mauriņlejām” kādas iemītnieces vārdā. Šai kundzei pašai esot grūti piezvanīt, jo, redziet, viņai jau ir deviņdesmit gadu un viņa labi nedzird. Viņa esot lasījusi par Varendera kungu avīzēs, redzējusi viņu televīzijā un tagad uzstāja, ka gribot ar viņu personiski runāt.

- Viņa teica, lai pasaku, ka runāšot tikai ar jums personiski, kungs. Nezinu, ko viņa jums grib teikt, bet viņa sacīja, ka tas esot saistīts, - māsa Milgrima pieklusināja balsi, - esot saistīts ar Iva-novu smaragdu.

Kels uzreiz saausījās. Kornišam būs jāpagaida.

- Kas viņa tāda ir? Kā viņu sauc?

- Nu... Misija O’Braiana, Varendera kungs, - māsas Milgri-mas balss kļuva nedrošāka.

- O’Braiana, jūs sakāt. Labi, pasakiet, ka tūlīt būšu klāt. Un paldies, māsa Milgrima, ka uzņēmāties pūles man piezvanīt.

- To es darīju viņas, ne jūsu dēļ, - māsa atcirta. - Un, kad ieradīsieties šeit, neaizmirstiet, ka viņa ir jau krietni gados. Ir jau vēls, un es negribu, ka jūs viņu satrauktu.

- Es apsolu uzvesties kārtīgi, - Kels pasmaidījis noteica.

Merilenda

Misija apskatīja sevi mazā spogulītī, pārlaizdama drebelīgu roku pār matiem un gribēdama pārliecināties, ka Milgrima darījusi, ko varējusi, lai Misija viesi uzņemtu savā labākajā izskatā. Kāda drusciņa no vecās iedomības, viņa par sevi pasmaidīja tādu nogurušu smaidu. Šķita, ka pagātnes rēgi atgriezušies, lai vajātu viņu vēl tik cienījamā vecumā. Bet Anna bija no tagadnes. Kāpēc viņa nav zvanījusi? Vai atbraukusi ciemos? Vai tad to divu vīriešu noslepkavošana nav Annu pietiekami pārliecinājusi, cik bīstamā spēlē viņa iesaistījusies?

Nogrozījusi galvu, Misija nolika spoguli. Pēdējā laikā viņa tik maz gulēja, ka allaž nopriecājās par agrajām televīzijas pārraidēm, kas kliedēja viņas vientulību. Bet to viņa nebija gaidījusi, ka šorīt no ekrāna viņā lūkosies Mišas acis. Tāpat viņa nebija vairs cerējusi jebkad dzirdēt Solovsku vārdu. Un pēkšņi ne no šā, ne no tā parādījās draudi, ka Anna tiks atklāta visas pasaules acu priekšā, un Misija sāka baidīties par viņas dzīvību.

Galīgā izmisumā viņa bija prātojusi, ko tagad darīt. Viņa nepazina nevienu cilvēku, kurš varētu palīdzēt, ja nu vienīgi pats prezidents. Un tobrīd viņa ekrānā bija ieraudzījusi Kelu Varen-deru. Komentētāji stāstīja, ka jaunais vīrietis izmeklējot Ivanovu noslēpumu, tad Misija atcerējās jau šo to lasījusi avīzēs, kur viņš tika dēvēts par “uzlecošu politisku zvaigzni” un “vīru, ar kuru jārēķinās”. Viņi pat nosauca Varenderu par prezidenta ausīm, apgalvoja, ka viņš respektējot Varendera uzskatus un jaunais censonis bieži esot redzams Vašingtonas politiskajos sarīkojumos. Negaidot tieši viņš likās sūtīts kā atbilde uz Misijas lūgšanām. Skaidrs kā diena, ka cilvēks, kurš prezidentam kalpo par “ausīm” un kurš ir iesaistīts Ivanovu lietā, sapratīs to, kas Misijai sakāms. Viņš palīdzēs Annai. Bez šaubām, Milgrima nodomāja, ka Misija beidzot galīgi zaudējusi prātu ar visām runām par Ivanovu smaragdu, bet citas izejas nebija, vajadzēja vien pieminēt šo uzvārdu, lai piespiestu Varenderu viņu apmeklēt.

Drebošu roku Misija izņēma Mišas fotogrāfiju skaistā, dārgakmeņiem rotātā ietvarā. Viņa nolika to sev blakus uz galda, tādējādi pirmo reizi kopš pusgadsimta parādīdama to atklātībā.

- Nu, Miša, - viņa klusi uzrunāja fotogrāfiju, - tā, redzi, es galu galā lauzīšu tev doto solījumu. Man jāizstāsta viņiem Aza-lijas dzīvesstāsts. Jo, ja es to nedarīšu, tad, mīļais, notiks tas, no kā tu baidījies, un viņi nogalinās tavu mazmeitu.

Salikusi rokas klēpī, Misija rāmi sēdēja un gaidīja ierodamies Kelu Varenderu.

II DAĻA

.

33

Izrādījās, ka Misija ir pavisam citāda, nekā Kels veco dāmu bija iztēlojies. Viņai piemita tāds aristokrātisks skaistums, ko pat lielais vecums nebija spējis izdzēst, to pauda gan augšup saceltie sudrabaini vizošie mati, gan brīnišķīgās, violetās acis, kas ar lielu interesi vērtēja jauno vīrieti.

Bet Kels arī nebija tāds, kādu Misija viņu bija iedomājusies.

- Jūs esat vēl jaunāks, nekā man likās, spriežot pēc televīzijā redzētā, - viņa žēlojās, un balss viņai skanēja tikpat sidrabaini, kā vizēja mati, - bet, ko tur lai saka, pēdējā laikā man visi cilvēki šķiet neiedomājami jauni. Pat ārsti varētu būt mani mazbērni.

Kels pasmaidīja.

- Jums tātad ir daudz mazbērnu?

Misija papurināja galvu.

- Tikai viens, kā jūs teiktu, aizbilstamais. Un ar to jau arī sākas mans stāsts. Lūdzu, sēdieties, Varendera kungs! - Viņa ar roku norādīja uz sev tuvu līdzās nolikto krēslu, bet tajā brīdī ar tējas paplāti iesteidzās māsa Milgrima. - Šī nakts var izstiepties visai gara.

- Tikai neaizrunājieties pārāk vēlu! - Sāra Milgrima norūpējusies brīdināja. - Neaizmirstiet, ka neesam iedzērušas tabletītes.

- Šovakar man tabletes nav vajadzīgas, - Misija, nepacietīgi purinādama galvu, atteica. - Man darāms darbs. - Acis pievērsusi Kelam, viņa piebilda: - Un es ceru, ka šis jaunais cilvēks to izdarīs manā vietā.

Milgrima sniedza Kelam tasi.

- Tā ir “Earl Grey" tēja, - viņa sacīja un neapmierināta noskatīja jaunekli. - Neko citu viņa nedzer.

- Pagaidām tas būs viss, - Misija augstprātīgi izmeta Mil-grimai domātu frāzi. - Mums ar Varendera kungu daudz kas pārrunājams. Lūdzu, netraucē mūs!

Kels uztvēra māsas raižpilno skatienu un, viņu mierinot,

teica:

- Es par viņu parūpēšos. Ja redzēšu, ka O’Braianas kundze jūtas nogurusi, pasaukšu jūs - ar papildu porciju “Earl Grey” tējas.

Tiklīdz durvis aiz māsas aizvērās, Misija satraukta teica:

- Mēs nedrīkstam velti šķiest laiku, Varendera kungs. Annai Ivanovai draud lielas briesmas. - Viņa palocīja galvu, redzot, ka Kels sakustas, izdzirdējis šo vārdu. - Jā, viņa ir Mihaila Ivanova mazmeita. Redziet, te ir viņa fotogrāfija. - Viņa sniedza viesim skaisti ierāmēto attēlu, uz ietvara bija kņaza ģerbonis. - Anna ir Ksenijas Ivanovas meita. Mēs kopā tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajā gadā aizbēgām no Krievijas. Tas ir garš stāsts, galvenajos vilcienos jūs jau droši vien to esat uzminējis, tāpēc es tikai papildināšu trūkstošos sīkumus. Un izstāstīšu arī to, kas notika ar Mišas dēlu Alekseju.

No jauna uzplūda senās bailes, Misija skatījās Kelā un šaubījās, vai tiešām var viņam uzticēties, viņš taču tomēr ir svešinieks, kuru viņa iepazinusi tikai ar avīžu un televīzijas palīdzību, bet izvēles nebija. Viņa ir pārāk veca, lai spētu Annai palīdzēt. Tagad šis uzdevums jāuzņemas kādam citam.

- Tas viss sākās manas astoņpadsmitās dzimšanas dienas vakarā, - Misija klusi iesāka. - Mēs visi bijām kopā “Varišņjā”, toreiz, dzerot šampanieti, sapratām, ka diez vai vēl kādreiz cits citu redzēsim...

Kela kabatā, klusi iešvīkstēdamies, sāka griezties miniatūrais magnetofons, ko viņš ieslēdza, bet Misija šo vājo troksnīti nedzirdēja, un Kels kā apburts klausījās, kad Misija atklāja noslēpumu, kas veselu pusgadsimtu bija saistījis vairāku valstu uzmanību. Kad viņa pieminēja Ediju Arnhaltu, Kels pamāja ar galvu -izrādījās, ka viņa aizdomas bijušas pareizas, šajā spēlē bija trešais spēlētājs.

Beidzot Misija atslīga pret krēsla atzveltni, viņas sejai pārslīdēja noguruma ēna, un Kels satraukts ierunājās:

- Kundze, jums ir ļoti grūti vēlreiz izdzīvot visas šīs bailes un emocijas. Varbūt man tagad vajadzētu iet projām un ļaut jums mazliet atpūsties?

- Nē. - Misija izslējās, kaut arī viņas mugura tāpat jau bija taisna. - Es esmu izstāstījusi tikai pašu sākumu. Tagad man jāatklāj jums vēl stāsta beigas. Annas dēļ ir ļoti svarīgi, lai jūs zinātu itin visu. Bet, ja jūs, Varendera kungs, neiebilstat, es labprāt iedzertu kādu glāzīti konjaka.

- Paklausieties, kundze, - Kels sacīja, lejot viņai glāzē konjaku, - neturpiniet taču uzrunāt vīrieti, kuram atkailināt savu dvēseli, par Varendera kungu. Lūdzu, sauciet mani par Kelu!

Misija pasmaidīja.

- Vai tas ir saīsinājums no vārda Kelvins?

Viņš noraidot papurināja galvu.

- Kelums, maniem īru senčiem par godu.

Misijas skatiens kļuva sapņains.

- Ā, es arī reiz pazinu kādu īru, - viņa sacīja, piemirsusi, ka jau izstāstījusi par O’Hāru. - Muskuļotu, sarkanmatainu, valdzinošu īru stiprinieku... - Domās nogrimusi, viņa maziem malciņiem iedzēra konjaku un tad atsāka savu stāstu. - Kad atgriezāmies no Vācijas Ņujorkā, es Azaliju ar Bjūlu atstāju mazā bezvārda viesnīciņā Rietumu Piecdesmit septītajā ielā, tādās parasti apmetās ceļojoši komivojažieri un tamlīdzīgi ļautiņi. Un nekavējoties devos uz Rivingtonstrītu meklēt Rožu...

Ņujorka

Melnīgsnējā, jaunā sieviete ar skarbiem sejas vaibstiem, atvērusi Rozas dzīvokļa durvis, noskatīja atnācēju no galvas līdz kājām, acīm redzami pārsteigta par svešinieci.

- Nu, ko tad tāda smalka dāma vēlas no Perelmaniem? - viņa jautāja un skaudīgi noskatīja Misijas dārgo, zilo mēteli.

Misija pāri meičas plecam lūkojās tik pazīstamajā istabā, bet tagad tā izskatījās pavisam citāda, savādi klusa, kārtīga un tīra, nekur neredzēja bērnu drēbes vai rotaļlietas. Tomēr vecās mēbeles stāvēja savās vietās, tāpat arī Rozas fajansa trauki un katli, pat viņas sabata svečturi. Tas viss piederēja Rozai, tomēr nez kādēļ vairs neizskatījās pēc Rozas mantām. Misija pat neuzdrīkstējās vaicāt, kur ir Rozā, baidīdamās, ka tikai ar viņu nav atgadījies kas slikts.

Jaunā sieviete paraustīja plecus.

- Aizgāja, - viņa izmeta, - un labi, ka tā. Nekad neesmu varējusi saprast, kas tādam vīrietim kā Meijers Perelmans bija kopīgs ar to slinko slampu. Katru vakaru viņš nāca uz biedrības sanāksmēm un sūdzējās man, cik viņam slinka sieva, kā viņa pamet novārtā bērnus, šķiež naudu... tā nu beigās viņš Rožu padzina. - Viņas aukstās, tumšās acis izaicinoši ieskatījās acīs Misijai. - Tiklīdz viņš izšķirsies, mēs apprecēsimies. Es būšu jaunā Perelmana kundze.

Misija, apjukusi no saņemtā trieciena, ieķērās durvju stenderē.

- Kur viņa tagad dzīvo?

Meiča paraustīja plecus.

- Meijers viņai bija par labu. Kaut arī es teicu, ka viņam tas nav jādara, viņš tomēr deva naudu bērnu uzturam. Bet pēc tam mēs dzirdējām, ka viņa visu pametusi un aizbraukusi uz Kali-forniju. Uz Holivudu, padomā tik! - Viņa nicinoši nosmīkņāja. - Varbūt viņa iedomājusies, ka ir tik smuka, lai kļūtu par aktrisi. Kā viņai veiksies!

- Kur viņa tagad dzīvo? - Misija nikni piesita kāju pie zemes.

Meiča atkal paraustīja plecus.

- Meijers nezina, un viņu tas arī neinteresē.

- Bet kā tad ar bērniem?

Rozas “aizvietotāja” kādu brīdi domīgi skatījās vaicātājā.

- Jūs taču zināt, bērni paliek bērni, - viņa beidzot sacīja. - Meijers saka, ja gribēšot, viņam būšot vēl ducis bērnu. - Pleci kārtējo reizi savilkās uz augšu, bet Misijai tika veltīts dīks, ļauns smaids. - Tāda jauna sieviete kā es var Meijeram Perelmanam dot visu, ko viņš vēlas.

Misija iedomājās, ka Rozā ar meitenēm padzīta no šā nožēlojamā ūka tādas ļaunas maitas dēļ, un viņai gribējās meičai iespert. Pašai par brīnumu, viņa pastiepa roku un spēcīgi iesita Meijera draudzenei pļauku.

- Nekad vairs neuzdrīksties nosaukt Rožu Perelmani par slampu! - viņa uzkliedza. - Tu pati esi slampa, tā atklāti dzīvojot ar precētu vīrieti. Tēvs, kuram paša bērni ir vienaldzīgi! Jūs ar Meijeru Perelmanu esat saskanīgs pāris.

Cīnīdamās ar asarām, Misija pagriezās un skriešus metās lejup pa kāpnēm, šie skati un pazīstamā pūstošu dārzeņu un zivju smaka uzdzina viņai nelabumu. Tikusi ārā, viņa apstājās un noskatīja Rivingtonstrītu - tirgotāji pie ratiņiem joprojām skaļi slavēja savu preci, un sievietes jutās lepnas, ka nokaulējušas kādu centu, starp ratiņu riteņiem uz ietves cilvēkiem pa kājām joprojām maisījās suņi, kaķi un bērni. Viss bija tieši tāpat - un tomēr viss bija mainījies. Sofijas vairs nebija, arī O’Hāra bija pametis šo rajonu, tāpat Zevs un tagad vēl Rozā. Misija zināja, ka te viņai vairs nav vietas.

Uz mirkli apstājusies un nopirkusi lielu pušķi ziedu, Misija devās uz Svētā Pestītāja baznīcu, iegāja iekšā un aizdedza sveci par Sofiju. Pēc tam viņa nolika uz Sofijas kapa ziedus un ilgi, atmiņās nogrimusi, sēdēja pie tā. Beidzot viņai jāsāk domāt par nākotni. Pie O’Hāras jau nu viņa tagad nevarēja iet un lūgt palīdzību, tāpēc ka tik neglīti bija aizbēgusi un apprecējusies ar citu vīrieti. Arī Zevs bija nozudis. Nekas cits neatliek, jābrauc uz Holivudu un jāatrod Rozā.

Steidzīgi Misija pameta kapsētu, ar tramvaju aizbrauca līdz Otrajai avēnijai un apturēja taksometru. Kāda pēkšņa impulsa mudināta, viņa palūdza nobraukt gar Jaunās Amsterdamas teātri, skatījās pa logu uz markīzēm, uz kurām zibēja pazīstami vārdi.

Tagad tur bija cita ZīgfTlda “zvaigzne”. Veritijas Bairones īsais spurts uz slavas virsotnēm jau bija aizmirsts, viņa piederēja pie vakardienas, viņa bija tā, kas apprecējās ar miljonāru un aizbrauca dzīvot uz Eiropu.

Makā Misijai bija divi tūkstoši četri simti dolāru, tā nebija maza summa, ja dzīvoja taupīgi, un to viņa neapšaubāmi prata. Būs jāizdomā, kā pelnīt iztiku, jo tagad viņai bija divi ienaidnieki - Edijs Arnhalts bija tikpat nežēlīgs kā čeka. Bet Holivuda bija vieta, kur ikviens varēja dot sev jaunu vārdu, izdomāt sev jaunu dzīvesstāstu un kļūt par citu cilvēku, un tas viss sudrabainā ekrāna dēļ. Un Misijai tā likās tikpat laba kā jebkura cita vieta, kur saglabāt savu anonimitāti.

34

Holivuda

Rozas miteklis Holivudā maz atšķīrās no dzīvokļa Ņujorkā, divu istabu vietā šeit bija tikai viena ar nepieciešamākajām mēbelēm un vecu gultu, kurā krustu šķērsu gulēja viņas visas četras, ar citiem iemītniekiem kopēja virtuve un gaiteņa galā van-nasistaba. Vienīgās vērā ņemamās pārmaiņas bija tās, ka šis dzīvoklis atradās dēļiem apšūtas mājas pirmajā stāvā, ar vieglu lieveni un apkaltušas zāles laukumiņu fasādes pusē, bet pa logu pavērās skats uz Holivudas kapiem. Māja atradās ielā, ko sauca par Gouerstrītu, kur satikās Saulrieta un Santamonikas bulvāri.

Mājai bija savi trūkumi - tā bija drūma, pārpildīta, un tur bija karsts kā krāsnī garajā vasarā un neomulīgi, auksti un mitri ziemas lietavās - lietus šad tad nolija un dažkārt pat stiprāk, nekā Rozā bija iedomājusies. Taču bija arī zināmas priekšrocības, no šejienes pavērās skats uz ziedošajiem Holivudas pakalniem, ik dienu piedāvājot uz purpura un bronzas krāsas kalnu fona acīm īpašus svētkus, reizēm pamalē iekrāsojās bāli zeltains rīta blāzmas sārtums, kad gaiss dzirkstīja kā kristāls, lāgiem dienasvidus svelme padarīja ainavu brūni spirdzinošu vai ar rožainu glazūru klātu, kura plūda no gigantiskās, sarkanās saules lodes, kas virzījās uz rietumiem virs Santamonikas kā Deivida Grifita pilnmetrāžas filmas dekorācijās.

Rozā Holivudu bija iemīlējusi, vienīgā nelaime tā, ka par Holivudas pretmīlu viņa nebija tik droša. Viņai ļoti patika palmas, piparkoki, jukas un oleandri, tāpat arī hibiski, to košās krāsas lika viņai pašai justies kā tropiskam ziedam, kas uzplaukst un izpleš alkstošās ziedlapas pretī saulei, - kaut arī viņa pati nezināja, pēc kā tik ļoti alkst. Rozai ļoti patika ik dienas uz ielām redzēt dažādas ainas, kā “zagļi” ar laupījumu pilnām somām bēg projām, bet melnacainas “jaunkundzes” ar dzeltenu grima kārtu uz sejas izmisumā skaļi spiedz, kamēr operatori mežonīgā ātrumā stumj savas platformas, lai tiktu līdzi straujajai darbībai. Viņai patika redzēt no žurnālu lappusēm iepazītas sejas, kuru īpašnieki kā jebkurš cilvēks smējās un dzēra zelteri stūra sīkpreču veikalā, kur viņa strādāja, vai arī noskatīties, kā viņi sēžas dārgos automobiļos, švītīgos no ārzemēm ievestos “Rolls-Royces”, “Bugat-tis ” un “CourmontsReiz viņa bija pat apkalpojusi Tautas Mīlules personisko istabeni, kas bija iegriezusies, lai nopirktu īpašo krēmu, kuru Pikfordas jaunkundze lietoja, lai pielūdzēju dēļ saglabātu skaistu savu ādu. Bet vislabāk Rozai patika tas, ka viņas trīs atvases varēja rotaļāties ārā saulē, prom no kvēpiem un dūmiem un Louerīstsaidas bīstamās satiksmes. Varbūt viņas joprojām bija nabadzīgas, bet tagad bija kļuvušas veselīgākas un laimīgākas, un viens no svarīgākajiem iemesliem viņu labsajūtai bija tas, ka dzīvi vairs nemaitāja Meijers. Jā, nav nekādu šaubu, Rozā sev sacīja, vakara vēsumā sēdēdama uz lieveņa un savā nodabā smaidīdama, viņa atkal jutās kā sieviete, varētu pat teikt, kā jauna meitene. Beidzot! Pēc visiem šiem gadiem un trim dzemdībām.

Un bērni bija vērtība pati par sevi. Soņa ļoti bija iemīļojusi Holivudas skolu un jau tagad bija izlēmusi kļūt par skolotāju. Kur ņemt naudu koledžai. Rozā nezināja. Hanna un Rahele bija tikpat neprātīgas uz filmām kā viņu māte un, protams, vēlējās tur piedalīties, un Rozā godkārības ziņā neatpalika no citām mātēm. Pie katras rokas turot pa kārtīgi sapostam un tīram meitēnam, viņa mēdza apstaigāt visas filmu studijas, sākot no “Nacionālās”, kas atradās uz pretējā stūra, tālāk viņas devās uz “Metro” un “Wilcox”, “Famous Players-Lasky” Seimā, Čaplina studiju Breā un Grifita studiju Saulrieta bulvārī. Tās visas atradās tikai dažu minūšu gājiena attālumā - par pārējām kinostudijām nevarēja būt runas, jo tad vajadzētu izdot naudu par tramvaja biļetēm.

Meitenes bija tikpat glītas kā māte, spridzīgām, tumšām acīm un nerātnām, tumšām sprogām, apaļīgās, mūždien smaidošās, naivās sejiņas jau bija sagādājušas viņām vairākas nelielas statistu lomiņas - patiesībā jau tas bija tikai viens solītis augstāk par masu skatiem, bet vismaz režisori zināja viņu vārdus un pastāvēja cerība, ka viņi kādu dienu iedomāsies par meitenēm, kad gadīsies nopietnāka loma. Rozā bija dzirdējusi, ka tikai tā Holivudā varot tikt uz augšu - vienu dienu tu esi nulle, bet jau nākamajā kļūsti par zvaigzni! Un Rozā svēti ticēja šādai iespējai.

Bet, kamēr tas nebija noticis, viņa strādāja veikalā un pelnīja naudu. Protams, tās bija par maz, taču zem Kalifornijas brīnišķīgi zilajām debesīm un siltās saules staros veiksme varēja gaidīt tepat aiz stūra. Holivuda viesa cerību tūkstošu sirdīs, un Rozas sirds bija to vidū.

Baudīdama vakara mieru. Rozā lēni šūpojās krēslā uz lieveņa. Šad tad garām aizvilkās kāda mašīna, bet kopumā līdz viņas ausīm atplūda tikai putnu dziesmas un cikāžu sisināšana. Soņa mācījās, bet abas pārējās meitenes rotaļājās ar kaimiņu bērniem, visticamāk, ka viņas joņo starp pieminekļiem četru akru lielajā Holivudas kapsētā, lai gan tādas izdarības nebija atļautas. Saule lēnām laidās uz rietu, liekot zeltaini mirguļojošai gaismai spiesties cauri Rozas aizvērtajiem plakstiņiem, šobrīd viņa atradās kaut kur starp snaudu un nomodu, juzdamās apmierināta miljoniem jūdžu tālumā no Meijera un Louerīstsaidas. Un arī no Misijas, kuras viņai ārkārtīgi pietrūka. Bet draudzene dzīvoja zemē, ko no Amerikas šķīra tūkstošiem jūdžu, tā likās tikpat neaizsniedzama kā zvaigznes debesīs. Rozas dzīve neizvērtās gluži par tādu pasaku kā Misijai, bet Rozā bija atradusi zināmu mieru.

Viņa tik tikko saklausīja tuvojamies soļus un, izdzirdējusi Misijas balsi, nodomāja, ka sapņo.

- Te nu tu esi. Rozā. Beidzot!

Bet Rozā nesapņoja, un Misija neatradās tik tālu kā zvaigznes. Viņa stāvēja tepat, gan ar muguru pret sauli, tāpēc Rozā nevarēja saskatīt sievietes seju, bet viņa tāpat zināja, ka Misija smaida.

- Misija! - Rozā iesaucās un, pielēkusi kājās, plaši atpleta rokas. - Kāds pārsteigums! Ak, kā es priecājos tevi redzēt!

Abas sievietes cieši apskāvās, prieka asaras lejot, viņas aizgūtnēm stāstīja savus piedzīvojumus...

- Tu sāc, - Rozā smiedamās izrīkoja. - Pastāsti par savu brīnišķīgo jauno dzīvi. Un ko tu te dari?

- Bet tā nemaz nav brīnišķīga! - Misija izsaucās. - Tā bija murgs! Es aizbēgu, tāpēc jau es braucu tevi meklēt. Tā sieviete, kas dzīvo Meijera dzīvoklī, teica, ka tu esot atbraukusi uz Holivudu. Zināju, ka meitenēm jāiet skolā, tāpēc apstaigāju vairākas un vaicāju, vai viņu skolēnu vidū ir kādas Perelmanes. - Misija pasmaidīja. - Detektīva darbs man sāk padoties.

- Tad jau tu zini, kas ar mani noticis. - Rozā rūgti saknieba lūpas. - Jā? Izstāsti man visu.

Misija piekrītoši pamāja ar galvu.

- Bet vispirms pasaki - kas dzirdams par Zevu? Vai viņš ir te, Holivudā?

- Šķiet, ka par viņu neviens neko nav dzirdējis. - Rozā paraustīja plecus. - Nekādas ziņas ir sliktas ziņas, kā ļaudis saka. Varbūt viņš atgriezies atpakaļ Ņujorkā un nodarbojas ar savu veco amatu.

- Labprāt būtu ar viņu satikusies, - Misija ar nožēlu teica un pati jutās pārsteigta par lielo vilšanos. Zevs, tāpat kā O’Hāra, bija piederējis pie viņas dzīves, bet tagad abi bija pazuduši.

- Nu labi, - viņa sacīja. - Es tev izstāstīšu visu, kas noticis. Bet šoreiz es stāstīšu no paša sākuma. Vairs nekādu noslēpumu.

Rozā klausījās, nebilzdama ne vārda, tad lietišķi noteica:

- Skaidrs, un ko tagad?

Misija šaubīdamās vērās draudzenē.

- Nezinu. Es zināju vienīgi to, ka man jāatrod tevi. Man palicis tikai nedaudz vairāk par diviem tūkstošiem dolāru, cerēju, ka varēšu sameklēt darbu.

- Divi tūkstoši dolāru! Šo māju tu vari nopirkt par krietni mazāku naudiņu! - Rozas seja kļuva domīga, kad līdz apziņai nonāca pašas tāpat vien izmestie vārdi. - Misija, - viņa satraukumā iesaucās, - šķiet, es tikko izdomāju!

Rozmontas pansija atradās Strūklaku avēnijā. Viņas to izvēlējās daudzo kinostudiju tuvuma dēļ, lai šī apmešanās vieta būtu izdevīga cilvēkiem, kas allaž dedzīgi centās atrast kādu lomu, un viņiem nevajadzētu tālu iet, lai izmestu savu dienišķo loku pa studijām. Noplukusī, dēļiem apšūtā māja tika nokrāsota, jumtam uzlikti daži ielāpi, logu rāmji un durvju stenderes ieguva glītu, zaļu krāsojumu, un tagad pansija piedāvāja kādu duci svaigi izremontētu divvietīgu un divus vienvietīgus numurus; tie, kas vēlējās, varēja pasūtīt arī ēdienu.

Misija un Rozā smagi nopūlējās, lai padarītu šo māju par tādu sakoptu un plašu mitekli, kādu viņas izvēlētos, ja pašām vajadzētu īrēt istabu, lielo, galveno priekšnamu viņas pārvērta par dzīvojamo istabu, kurā novietoja ērtus, lietotus krēslus, kāršu un tējas galdus, pianīnu un radio. Krēsli bieži tika iznesti uz lieveņa, no kura varēja redzēt pretējā ielas pusē saceltās mājiņas ar baltu un sārtu ģipša apmetumu, kokiem apstādītā iela bija tik klusa kā lauku ceļš.

Dārzā aiz mājas bija bungalo, kas kļuva par pašu saimnieču dzīvesvietu, meitenes gulēja pa divām vienā istabā, bet Rozai un Misijai bija katrai sava maza istabiņa. Bjūla atteicās no Misijas piedāvājuma samaksāt viņai par ceļu atpakaļ uz Austrumiem plus vēl trīs mēnešu algu un nolēma palikt Holivudā.Viņa dabūja savu istabu Rozmontā aiz virtuves un oficiāli tika dēvēta par saimniecības vadītāju, kaut arī šobrīd bez algas. Un lielais suns Viktors kļuva par vislabākā ēnainā lieveņa stūrīša saimnieku.

Vienīgā nelaime bija tā, ka viņām vēl aizvien nebija īrnieku un nauda gandrīz visa jau bija iztērēta.

- Mums sevi jāreklamē, - Misija sacīja, kad viņas ar Rožu norūpējušās skatījās viena otrā pāri vakariņu galdam. - Lai meitenes saraksta lapiņas un iznēsā pa studijām.

Viņas krustu šķērsu izstaigāja visu Holivudu, atstādamas pa lapiņai ikvienā aktieru vervēšanas biroja uzgaidāmajā telpā, un pēc divām dienām viņām jau bija pirmais iemītnieks - dzīvespriecīgs, gaišmatains jauneklis ar patīkamu, apaļu seju un biezām

brillēm. Viņu sauca Diks Nevems, un viņš bija topošais režisors. Viņš izvēlējās vismazāko vienvietīgo istabiņu, samaksāja skaidrā naudā mēnesi uz priekšu un, kā Rozā ievēroja, naudiņu paņēma no ārkārtīgi plānas dolāru kaudzītes.

Tā kā viņš bija vienīgais īrnieks, saimnieces nolēma, ka viņš tikpat labi var ēst kopā ar ģimeni, Diks viņas izklaidēja ar stāstiem par mājām, plašajiem Oklahomas kviešu laukiem, kur dzīve vilkās gausi un nenovēršami no vecās, sarkaniem ķieģeļiem celtās skolas ēkas uz pusaudžu apmeklēto danču laukumu, tālāk nāca darbs ģimenes fermā, tad laulības ar kaimiņu meiteni, vēlāk šūpuļkrēsls uz lieveņa, darba drēbes, platmalaina cepure un salms mutes kaktiņā, un tā tu savu dzīvi pavadīji, laiski snauzdams un trenkādams mušas.

- Un kāpēc jūs uzskatāt, ka varat kļūt par režisoru? - Misija painteresējās.

Diks noņēma biezās acenes un sāka tās cītīgi berzt, skatoties jautātājā ar tuvredzīgām, apsarkušām acīm.

- Tur, plašajā prērijā, cilvēks iemācās redzēt pasauli, kāda tā ir. Tai vietai piemīt kaut kas īpašs, tālie apvāršņi, kur acij aizklīst, visu nostāda pareizā perspektīvā, katru koku un priekšmetu noliek īstajā vietā. Esmu šo ainavu pārveidojis tik daudz reižu, ka, šķiet, man liktos tīrā bērnu spēle izdarīt to, ko dara Grifits. Šaubos tikai par tēliem. Neprotu labi saprasties ar nepazīstamiem cilvēkiem...

- Jums tas veicas lieliski, - Misija viņu uzslavēja. - Ar mums taču jums nav nekādu sarežģījumu.

- Un cik daudz laika jūs dodat sev, lai kļūtu par ievērojamu režisoru? - Rozā jautāja, raizēdamās par īres maksu.

- Trīs mēnešus, jo tik ilgam laikam man pietiks naudas. -Viņš beidza spodrināt brilles, uzlika tās uz taisnā deguna un apveltīja visas klātesošās ar starojošu smaidu. - Vajadzētu pietikt, kā jūs domājat?

Rozā nopūtās. Viņa jau iztēlojās, kas notiks, kad visa māja būs pilna ar jauniem, cerību spārnotiem cilvēkiem, bet bez naudas. Varbūt tomēr viņas ideja nemaz nebija tik laba.

Holivuda čumēja un mudžēja no jauniem, pārdrošu sapņu pārņemtiem ļaudīm, un divu nedēļu laikā Rozmontas īpašnieces jau varēja pie vārtiem izkārt uzrakstu “Brīvu vietu nav”. Pie viņām apmetās deviņpadsmit gadus vecās dvīnes Liliāna un Mērija Grāntas, gaišmatainas skaistules ar lielām, zilām acīm un garām sprogām, meitenes pavadīja māte Vinjona Grāntas kundze, un viņas bija atbraukušas tālo ceļu no Konektikutas štata Stam-fordas. Grāntas kundze stāstīja, ka viņas meitu “talants vienkārši plūst pāri malām. No sešu gadu vecuma viņas apmeklējušas vietējo Berimoras Dramatisko un deju skolu”.

Tad vēl te dzīvoja Millija Treiversa, divdesmit gadus veca meitene no Demoinas, viņas ceļasoma bija pilna ar žurnāla “Plio-toplay" veciem numuriem un skaistā, sarkanmatainā galviņa ar sapņiem; viens no iemītniekiem bija īgnais Bens Solomons no Ņuarkas Nūdžersijā, viņš vēlējās kļūt par komiķi, līdzīgi Heroldam Loidam, un visu ceļu līdz Holivudai bija uzstājies ikvienā mazākajā krodziņā, kas tikai bijis ar mieru viņu uzņemt. Rozmontas pansiju bija izvēlējies arī četrdesmit trīs gadus vecais Māršals Meikpīss, kas savas kāpumiem un kritumiem bagātās karjeras laikā bija spēlējis gan Brodvejā, gan Sanfrancisko, gan citās neskaitāmās pilsētās un kam likās, ka Misija viņam kaut ko atgādina, bet viņš nevarēja pateikt, ko īsti... Jāpiemin, protams, arī Ruta D’Eibo, Marija Malveina un Luīze Hansene, kuras strādāja pilnu dienu kā Maka Seneta Pludmales Daiļavas, un vismaz par šo iemītnieču īres maksu Rozai nevajadzēja raizēties.

Vecajā koka mājā kūsāja dzīvība un jaunība. Šī darbošanās ļāva Misijai aizmirst viņas bailes un Rozai Meijeru, pansija ienesa pietiekami viņu ikdienas vajadzībām, un, kaut arī sievietes pie bagātības netika, tas nemaz nelikās svarīgi. Bērniem savukārt šķita, ka visi pansionāri veido vienu plašu, laimīgu saimi.

Astoņus gadus vecā Azalija joprojām izjuta ponija, Arnhalt-hauzas, kalpotāju un viņai pievērstās pārliecīgās uzmanības trūkumu. Sāpīgi viņa pārdzīvoja arī to, ka nevarēja, kā agrāk, tikai ieminēties par kādu lelli, jaunu kleitu, spēli vai ko citu, un tas viņai nekavējoties tika sagādāts. Vācijā viņa ar nepacietību bija gaidījusi no skolas pārbraucam savu jauno pusbrāli Augiju, lai varētu ar viņu rotaļāties, bet šeit viņa kopā ar Hannu un Raheli, grāmatas padusē pasitusi, linu gaišajām bizēm lēkājot, skriešus skrēja mājās, lai drīzāk uzzinātu, kurš dabūjis šodien darbu un ko darījušas Pludmales Daiļavas. Bet viņas īstie elki bija dvīnes.

Ik rītu Grāntas cēlās līdz ar saullēktu un devās uz kinostudijām, bet pirms tam ēda brokastis mātes ērgļa skatiena uzraudzībā - māte lieliski zināja, cik ļoti meitām garšo cukura cepumi un Bjūlas ceptie ābolu pīrādziņi. “Padomājiet par savu figūru,” Grāntas kundze rājās, redzot, ar kādām ilgām meitenes noskatās uz Bjūlas kulinārijas brīnumiem. “Padomājiet par savu sejas krāsu,” viņa atgādināja, pastumjot prom šokolādes kūku, kas bija likta vakariņu galdā. “Neaizmirstiet, lai kļūtu par kinozvaigzni, nepieciešams ne tikai talants, bet vēl daudz kas cits.” Tā stiprinājušās ar apelsīnu sulu, auzu pārslu biezputru un svaigiem augļiem, dvīnes devās apgaitā pa aktieru vervēšanas birojiem, kur drosmīgi uzsmaidīja sievietēm, mazliet nebēdnīgi vīriešiem un katru pēcpusdienu nogurušas, arvien vēl nedabūjušas darbu, atgriezās Rozmontā, lai pagulētu “skaistuma miedziņu”, kā māte to dēvēja. Četros viņas jau atkal bija kājās, lai stundu mācītos dejot dzīvojamā istabā. Grāntas kundze spēlēja klavieres, un Aza-lija ar apbrīnā aizturētu elpu skatījās, kā meitenes stiepās, lēkāja un tipināja uz pirkstgaliem, līdz aizrāvusies pati metās dejā, precīzi atdarinādama dvīņu kustības; Azalijas garās jauna telēna kājas drebēja ceļgalos, viņai stiepjoties uz pirkstgaliem, un augums Šūpojās mūzikas ritmā.

Drīz vien Azalija kopā ar jaunajām Grāntām katru dienu devās uz Bērklijas Deju skolu Santamonikas bulvāri, un nodarbību laikā viņai likās, ka ir laimīgākā meitene Holivudā. Viņa nekad nebija vēlējusies neko citu - tikai dejot.

Misija un Rozā bija tik aizņemtas, ka vienīgi pēc garās dienas pie vakariņu galda varēja aprunāties. Par nopietnām lietām.

- Tātad! Kā tu domā, ko Edijs dara? - Rozā jautāja, kad bija pagājuši trīs mēneši un abas sievietes, biezējot vakara krēslai, sēdēja uz lieveņa.

Misija paraustīja plecus.

- Nezinu un vēlētos, kaut man būtu vienalga. Kā tu domā, Rozā, ko viņš uzsācis?

- Par lielu naudu nolīdzis privātdetektīvus, kas dzen tev pēdas. Tagad jau viņš droši vien sajucis prātā.

- Viņš jau bija nenormāls. Apmāts. - Viņa nodrebinājās, kaut arī pievakare vēl bija itin tveicīga. - Kādu dienu viņš mūs atradīs. Rozā, es to jūtu.

- Nekad, - Rozā nievīgi izmeta. - Viņam pat sapņos nevarētu rādīties, ka viņa sieva vada pansiju Holivudā. - Pēc maza brītiņa viņa domīgi piebilda: - Ja vien...

Misijas acīs pavīdēja satraukums. Viņa izslējās krēslā un bailīgi atkārtoja:

- Ja vien... kas?

- Es tikai tāpat vien prātoju. Es gribēju teikt, atceries, cik viegli tu mani atradi, apvaicājoties tuvākajās skolās. Un ja nu viņš dara to pašu?

Misijai pakrūtē atkal iemetās pazīstamais žņaudzējs.

- Ak Dievs, kāda es esmu muļķe! - Misija ievaimanājās. - Es iedomājos, ka viņš varētu meklēt pie Zīgfīlda, Elīzas kundzes, Ņujorkas teātros. Man pat prātā neienāca, ka viņš varētu nonākt līdz Holivudai. Bet kur gan citur dotos aktrise, kas meklē darbu? Turklāt viņš zina, ka man nav naudas!

- Kāpēc tu nevarētu nomainīt Azalijai vārdu? - mūžam praktiskā Rozā ieteica.

- Ak nē, to es nevaru. Atkal! - Misija nobijusies skatījās draudzenē. - Nabaga bērns vairs nevarēs saprast, kas viņa tāda īsti ir. Bez tam ir jau par vēlu. Visi viņu pazīst. Nē, man viņa jāņem ārā no skolas un jāsameklē privātskolotājs. - Iedomājoties, ko tas maksās, Misija nopūtās. - Gan jau kaut kā izkulšos.

Jau nākamajā dienā ēdamistabā tika novietots Azalijas rakstāmgalds, un piecus rītus nedēļā jauna skolotāja, kas savu profesiju bija pametusi daudz nedrošākās filmu pasaules dēļ, mācīja Azalijai aritmētiku, angļu valodas rakstību un gramatiku, vēstures un ģeogrāfijas pamatus.

- Bet kāpēc es nevaru iet skolā kopā ar Hannu un Raheli? -Azalija trakoja, asarām plūstot pa vaigiem. - Kāpēc man jāmācās mājās vienai pašai? Man pietrūkst skolas un citu bērnu... Kāpēc tu man dari tā pāri?

- Tas ir tikai uz laiku, - Misija vairījās no tiešas atbildes, - neilgu laiku. Es tev nevaru teikt, kāpēc, bet tici man, tā būs labāk.

Azalija apklususi skatījās Misijā, mirdzošajām, samteņu zeltainajām acīm pārplūstot asarās, tad viņa apcirtās un uzskrēja augšā savā istabā. Kad viņa atteicās nākt vakariņās, Misija nesa viņai augšā paplāti ar ēdienu. Meitene gulēja gultā, ieraugot Misiju, viņa novērsās un sāka lūkoties ārā pa logu.

- Nu, miločka, - Misija labinājās, - tev jāēd vakariņas, citādi nakts vidū tu būsi izsalkusi.

- Man negribas ēst, - Azalija kā no tālienes atbildēja.

- Bet kaut kas tev tomēr jāieēd, - Misija nepiekāpās. - Ja gribi kļūt par dejotāju, tev jābūt stiprai.

- Es nebūšu dejotāja, - meitene nomurmināja un aizsedza ar roku acis, lai nevajadzētu skatīties uz Misiju.

Brīdi neziņā lūkojusies uz Azaliju, Misija nolika paplāti un klusi sacīja:

- Man patiešām ļoti žēl, Azalija. Kaut man nevajadzētu tevi izņemt no skolas, bet šobrīd nav citas izejas. Zinu, ka tādai mazai meitenei to nav viegli saprast, bet tāda ir dzīve. Lūdzu, mēģini paēst vakariņas. - Roku uz durvju roktura uzlikusi, Misija brīdi šaubījās, tad tomēr piebilda: - Varbūt vēlāk gribēsi nonākt lejā. Grāntas kundze apsolījās spēlēt klavieres, un Pludmales Daiļavas parādīšot mums savu jauno numuru.

Parasti Azalija, dzirdot šādus jaunumus, būtu pielēkusi kājās kā elektrības ķerta, bet šoreiz tikai novērsās un klusēja.

Vēlāk, kad Misija uzkāpa viņas istabā, lai novēlētu labunakti un noskūpstītu Azaliju, ēdiens uz paplātes stāvēja neaiztikts un meitene likās aizmigusi. Noraizējusies Misija brīdi skatījās guļošajā bērnā, tad nonesa paplāti lejā virtuvē.

Nākamajā rītā Azalija bāla un klusa nonāca brokastīs. Viņa izdzēra glāzi piena, izklaidīgi devās pāri zālienam un iegāja Roz-montas ēdamistabā, kur viņu jau gaidīja Valeriānas jaunkundze, viņas privātskolotāja.

- Viņā vispār vairs nav dzīvības! - Rozā šausmās iesaucās. - Ko mēs esam izdarījušas, Misija?

Bet Misija nobijusies purināja galvu. Azalija izskatījās tieši tāpat kā viņas māte Annuška, kad viņa aizbēga pati savā pasaulē, kur neviens nevarēja viņai piekļūt un no kuras viņa arvien negribīgāk un negribīgāk atgriezās.

Bet Rozmontas īrniekiem izdevās Azaliju izvilināt no dziļās nomāktības, viņi piebiedrojās meitenes stundās un smīdināja viņu ar tīšuprāt pieļautajām kļūdām. Millija aizdeva meitenei pēdējo “Photoplay ” numuru, un Pludmales Daiļavas parādīja viņai jaunākos uzņēmumus, kur viņas nofotografētas Santamoni-kas liedagā, vidū starp Rutu un Mariju stāvēja pats Maks Senets. Liliāna un Mērija savukārt sacīja, ka bez Azalijas viņas uz dejošanas stundu neiešot, tāpēc mazā meitene, protams, gāja viņām līdzi. Bet Misija zināja, ka šoreiz viņa no depresijas paglābusies par mata tiesu, un arī to, ka Azalija spējīga uz tikpat krasām garastāvokļa mainām kā Annuška.

Dažas nedēļas vēlāk viņi visi draudzīgā pulciņā sēdēja uz lieveņa, kad Diks Nevems nometa tikko lasīto avīzi un ieminējās:

- Padomājiet tik, šitāds četrpadsmit gadus vecs puišelis manto visu bagātību. Pasakainu bagātību - daudz vairāk, nekā es jebkad varētu nopelnīt kā režisors, lai arī kā man veiktos.

- Vairāk nekā Mērijai Pikfordai? - vaicāja Millija Treiver-sa, kas līdz pēdējam sīkumam zināja visu par šīs kinozvaigznes sakariem un mājas dzīvi, jo tas bija aprakstīts žurnālos.

- Vairāk miljonu, nekā Pikforda, Čaplins vai kāds cits var dabūt, - Nevems atcirta.

- Kurš tad ir šis četrpadsmit gadus vecais miljonārs? - Roza ieinteresējās. - Varbūt viņš varētu derēt manai Hannai?

Nevems atkal paņēma laikrakstu un izlasīja vienu no virsrakstiem:

- “Pēc liktenīga nelaimes gadījuma vācu tērauda karaļa dēls manto visu bagātību.”

Viņš turpināja lasīt:

- “Vakar autokatastrofā gājis bojā barons Edijs Arnhalts, šis nelaimes gadījums paņēmis arī viņa draudzenes grāfienes Grēte-les fon Dušmanes un vēl viena pāra dzīvības. Domājams, ka mašīna kļuvusi nevadāma un ietriekusies kokā uz kāda šaura ceļa netālu no Dovilas. Barons un viņa draugi miruši notikuma vietā. Viņa dēls, četrpadsmit gadus vecais Augusts Arnhalts, manto vienu no pasaules lielākajām bagātībām, arī dzelzs, tērauda un ieroču fabrikas Vācijas pilsētā Esenē.”

Rozā pielēca kājās.

- Atvainojiet, - viņa, neapjēgdama, ko runā, sacīja. - Nupat iedomājos, ka man kas svarīgs darāms.

Misija sēdēja virtuvē un kopā ar Bjīīlu dzēra kafiju.

- Kas noticis? - viņa iesaucās, jo Rozas sārtie vaigi un spīdīgās acis darīja viņu nemierīgu.

- Arnhalts miris! - Rozā sauca. - Vakar nosities ar mašīnu. Avīzē rakstīts. Ak, Misija, Misija! Visas tavas nelaimes beigušās.

35

Ņujorka

Kings O’Hāra pārlaida skatienu pārpildītajam naktsklubam, un viņa lūpās uzplaukušais smaids lieluma ziņā varēja līdzināties cigāram mutes kaktiņā, ar praktiska cilvēka aci viņš skaitīja trokšņainos, saposušos apmeklētājus un prātā apsvēra ķērienu -ienākumus. Te jau viss bija tīrs ienākums. O’Hāras cenas bija tik lielas, ka ikviens saprata, par to viņš piedāvā pašu labāko, un visi burtiski cīnījās, lai tiktu iekšā.

Tagad viņš bija atvēris jau otru naktsklubu - Rietumu Piecdesmit otrajā ielā “Purpura orhideju”, tur cenas bija vēl augstākas un noskaņa elegantāka: telpas ieturētas vēsi pelēkos, ceriņkrāsas un zelta toņos, smokingos ģērbies orķestris, no Francijas atvesti zeltīti šampanieša dzesinātāji, kristāla glāzes slaidām kājiņām un katru dienu svaigi ziedi no siltumnīcām, un katrai dāmai tika pasniegta trausla, dārga purpura orhideja, bet katram kungam žaketes pogcaurumam izsniegta īpaši krāsota purpursarkana neļķe. Klubā “Kings O’Hāra” par klientu varēja kļūt ikviens, kuram bija gana daudz dolāru un varas, lai samaksātu par slepenību un dzērieniem, bet “Purpura orhideja” nozīmēja eks-trā klasi. Te apgrozījās augstākās sabiedrības atvases, restorānu biznesa bosi un teātra pasaules zieds. “Purpura orhidejā” varēja iestāties tikai ar O'Hāras personisku atvēli, un pie skaistas, dārglietām rotātas jaunas sievietes lapsādas boa piesprausts purpursarkans zieds bija kļuvis par vismodernāko aksesuāru visā pilsētā.

“Purpura orhidejas” zeltītiem punktiem rotātā un “Kinga” melnā stikla deju grīda ik vakaru uzņēma neskaitāmus dejotgribē-tājus, un pat ar pamatīgajām atpirkšanās summām, kas bija jāmaksā, lai izvairītos no reketa, O’Hāra kļuva stāvus bagāts - pat bagātāks par brāļiem Orikonnēm, kas viņam bija palīdzējuši šo biznesu uzsākt. Un tā bija O’Hāras dzīves galvenā problēma. Brāļiem diez kā nepatika, ka bijušais darbinieks pamazām izpletās viņu teritorijā. Viņi iebilda, ka O’Hāra iepirka nelegālo alkoholu no cita piegādātāja, īpaši tāpēc, ka viņš bija izmantojis brāļu kon-taktpersonas, lai dabūtu stipro dziru par lētāku naudu, nekā Ori-konnes varēja piedāvāt. Līdz ar to O’Hāras naktsklubi kļuva par tiešākajiem brāļu klubu-kafejnīcu konkurentiem Manhetenā, Filadelfijā, Pitsburgā un Čikāgā.

Jaukie brāļi Orikonnes, Džordžo un Riko, bija ielūguši O’Hāru uz jaukām “ģimeniskām” viesībām Riko savrupmājā Ņūdžersijā. Iemesls tām bija Riko meitas sešpadsmitā dzimšanas diena. O’Hāra bija iegriezies Tifanija veikalā un lūdzis ieteikt viņam piemērotu dāvanu, jaunā Graciella Orikonne vēlāk bija bezgala sajūsmināta par smalko zelta važiņu ar sešpadsmit skaistām pērlēm, kas mijās ar maigi sārtiem koraļļiem.

- Nekad nebiju domājis, ka pienāks diena, kurā man būs jāatzīst, ka tev ir laba gaume, O’Hāra, - Riko piezīmēja, smaidīdams par savas tumšmatainās, skaistās meitas prieku, - bet jāatzīst, kad tu pieņēmi jauno vārdu Kings, tu kopā ar klubu esi nopircis arī zināmu stilu.

- Jā, Riko, ja runājam par “Kingu”, - O’Hāra sacīja, cauri cigāra dūmu mākonim skatīdamies uz Riko. - Nav tava daļa, ka man pieder tāda vietiņa un “Purpura orhideja” arī, - nu, tas ir tikai viens no naktslokāliem, kādu ir simtiem.

- No kuriem sešpadsmit pieder Orikonnēm, - Džordžo klusi iesaistījās sarunā.

O’Hāra neko neteica, tikai vēroja Džordžo, gaidīdams, ko viņš vēl teiks. Ar Riko nekādu problēmu nebija - tumšiem matiem, maigu skatienu, īss un tukls, viņš tiešām bija patīkams, mīkstsirdīgs ģimenes tēvs. Kaut vai ņemsim viesības, kas sarīkotas par godu viņa meitai. Vai draņķis taisītu tādu rautu? Visas malas bija pilnas ar radiem un draugiem, jauniešiem, maziem bērniem - pat zīdaiņiem kas skraidelē pa saules apmirdzēto zālienu un koku paēnā dzer limonādi. Orikonnes nekad mājās nepasniedza grādīgos dzērienus. Džordžo - tas bija pavisam kas cits. Vidēja auguma, tievs, tāds kā izstīdzējis, ar pieglaustiem, melniem matiem un nokarenām ūsām. Viņa tumšo acu asais skatiens neko nepalaida garām; viens Džordžo ēnu ieskauto redzokļu mirklis - un tu saproti, ka viņš iegaumējis pēdējo sīkumu un nekad neaizmirsīs.

O’Hāram allaž bija licies, ka Džordžo ir tāds cilvēks, kurš gaida, kad sāksies darbība. Viņš nekad nepalika mierā, klusi mīņājās no kājas uz kāju, pat šādās mierīgās, jaukās viesībās viņš nervozi smēķēja cigareti pēc cigaretes. Vēl O’Hāra bija dzirdējis, ka Džordžo dzīvē nav nevienas sievietes - kopš tā laika, kad pirms dažiem gadiem gāja bojā viņa sieva, kura it kā, braucot uz Itāliju, esot pārkritusi pār kuģa bortu okeānā.

Toreiz neizbēgami paklīda baumas par pašnāvību. Bet kāpēc gan šādai nodrošinātai sievietei vajadzētu padarīt sev galu? Vai tad viņai nebija viss, ko vien sievietē var vēlēties? Nauda, dārglietas, kažoki, savrupmājas? Un uzticīgs vīrs? Katrā ziņā Džordžo nekad nebija pieķerts ar kādu citu sievieti, tātad viņu varēja uzskatīt par nevainīgu. Runāja, ka tās sievietes lielākā nelaime esot bijusi bērnu trūkums. Tā sakot, itāliete, kurai nav bērnu, ir kā zemene bez cukura - drusciņ rūgtena, drusciņ skāba un nevienam nebija noslēpums, ka Džordžo apskauda brāļa laimīgo ģimenes dzīvi un pusduci atvašu. Tātad Džordžo palika neizprotams, un O'Hāra piesargājās viņu izaicināt.

- Kāpēc tu pret mums tik slikti izturies, ko, O’Hāra? -Džordžo turpināja savā klusajā, piesmakušajā balsī. - Mēs pret tevi bijām labi, uzņēmām kā brāli. Tagad tu gribi izgriezt mums pogas.

O’Hāra pakšķināja cigāru, tad, par daudz sarijies dūmus, sāka klepot.

- Tā bija, Džordžo, bet vai tad mums visiem nepietiks vietas? - Viņš nervozi pasmaidīja. - Visa pasaule vēlas iet uz naktsklubiem - uz tavu, uz manu -, kāda tur starpība?

- Nauda, - Džordžo nepacēla balsi, - daudz naudas.

Piepeši arī Riko balss kļuva salta.

- Mēs ar brāli, O'Hāra, esam apsprieduši radušos situāciju. Mēs nolēmām, ka turpmāk tev dzērieni jāpērk tikai no mums. Mūsu cenas tādam vecam čomam kā tev būs saprātīgas. Tu zini mūsu sistēmu, zini, kā tā darbojas. Mūsu vīri pirmdien aizies pie tevis pēc pirmā pasūtījuma.

- Un, starp citu, - Džordžo no tabakas piesmakuši balss gandrīz izskanēja kā ņurdiens, - būs jāmaksā arī nodevas. Divdesmit pieci procenti. Mūsuprāt, tas ir mazākais, ko varam no tevis prasīt, lai starp mums atkal viss būtu pa vecam.

O’Hāras uzacis savilkās uz augšu. Džordžo te mēļo par krietnu naudiņu - divdesmit pieci procenti plus pasūtījumi pie viņiem nozīmēja par vienu ceturtdaļu ienākumu mazāk O’Hāras kabatā, bet par tādu pašu summu vairāk Orikonnēm kasē.

- Es par to padomāšu, - viņš atbildēja, ieminot cigāru nevainojami koptajā zālienā.

Riko pacēla pirkstu, lai paaicinātu apkalpotāju baltā žaketē. Ar to pašu pirkstu viņš norādīja uz cigāra galu, kuru kalpotājs nekavējoties novāca.

- Tikai nedomā pārlieku ilgi, O’Hāra, - Riko sacīja, saņemdams viesi aiz elkoņa. - Un tagad taču mēs varam pievienoties pārējiem, vai ne? Tūlīt Graciella griezīs torti.

Skaidrs kā diena, ka pirmdien uzradās cilvēks, ko bija sūtījuši Orikonnes, un tikpat skaidrs, ka O’Hāra izdarīja pasūtījumu, bet tikai par pusi no nepieciešamajiem krājumiem. Pārējo viņš pasle-pen iepirka no vairākiem maziem piegādātājiem, kas bija laimīgi, ka varēja tirgoties par saprātīgām cenām, tā O’Hāra aprēķināja, ka apcirpis brāļu noteiktos divdesmit piecus procentus līdz divpadsmit ar pusi. Kaut arī tas bija sāpīgi, tomēr tā vēl bija maza maksa par brāļu nomierināšanu. Dzērienu nelegālā krava precīzi kā pulkstenis tika piegādāta ik trešdienas nakti četros un klusi un ātri noglabāta pagrabā. Orikonnes vienmēr bija pratuši strādāt.

Sī saruna bija norisinājusies pirms sešiem mēnešiem, un ta* gad sparīgais īrs jau domāja par naktskluba atvēršanu Čikāgā.

Viņš bija dzirdējis par lieliskām telpām pilsētas dienvidu pusē, tās bija gana lielas, lai pietiktu vietas daudziem cilvēkiem, bet ari pietiekami mazas, lai klubs saglabātu savu nepieejamību. Jau sen O'Hāra bija iemācījies, ka nav svarīgi sadzīt klubā ļaužu masas, jo, prasot augstāko cenu, tos pašus ienākumus var gūt ar pusi mazāku klientu skaitu. Kings O’Hāra bija iemantojis attapīga biznesmeņa slavu.

Celtniecības un māju izīrēšana Smolvudas pakalnos Ņūdžer-sijā notika lēnākos tempos. Kaut kāda iemesla pēc O’Hāram radās grūtības dabūt vajadzīgās atļaujas, bet viņš labi zināja, ka tas ir tikai laika un pareizam cilvēkam iedota kukuļa jautājums. Viņam nekur nav jāsteidzas.

Vienīgās sliktās vēstis, ko viņš savā mūžā bija saņēmis, pienāca toreiz, kad Misija aizbēga un apprecējās ar to vācu baronu. Vēl aizvien naktīs, pareizāk būtu teikt - dienās, jo viņa dzīve bija sagriezusies otrādi, O'Hāra sapņoja par viņu. Viņš cēlās sešos pēcpusdienā savos elegantajos augšstāva apartamentos jaunajā viesnīcā “Sherry Netherland”, nomazgājās dušā, apēda liellopu gaļas sautējumu un izdzēra piecas krūzes kafijas. Tad viņš vēl varēja pagūt uz kādu no jaunajām Brodvejas izrādēm, un vienmēr viņu pavadīja kāda glīta jaunkundze, parasti no sabiedrības augšējiem slāņiem, viņas dievināja O’Hāras īru akcentu, skarbo izskatu un sarkanos matus, un ne mazāk viņas iepriecināja O’Hāras nesen iegūtā reputācija: arī gultā viņš ir “karalis”. Bet neviena nespēja līdzināties Misijai. Viņa bija elegantāka, daudz labāka par bagātākajām un dižciltīgākajām sabiedrības skaistulēm. Misija bija īsta dāma, un O’Hāra viņu joprojām mīlēja, kaut arī savos sapņos bieži nolādēja.

Izrādei sekoja vakariņas kādā smalkā restorānā, pēc tam viņš devās uz klubu, kur no tiesas jutās kā karalis. O’Hāram ļoti patika, ka, viņam ieejot savā valstībā, apmeklētāju galvas pagriezās, ievērojami ļaudis sacentās, lai saistītu viņa uzmanību, izpelnītos smaidu, lai viņš pārmītu kādu vārdiņu ar tiem, viņam patika izraudzīties, kuru galdiņu šovakar aplaimot ar savu šarmu, jokiem un klātbūtni. Visa visuma viņš bija laimīgs cilvēks. Ja tikai netrūktu Misijas.

O’Hāra nebija vīrs, kas veltītu daudz laika preses lasīšanai, tāpēc pagāja vairāki mēneši, iekams viņa skatienu saistīja virsraksts par Arnhalta nāvi, tas notika pagrabā, kur strādnieki iztina no avīžu lapām kārtējo kravu ruma, kas bija atsūtīts no Ber-mudu salām.

Viņš lasīja un pārlasīja rakstiņu, bet tur bija tikai pieminēts, ka Arnhalts bijis precējies ar vienu no Zīgfilda rēvijas meitenēm un ka viņa bagātību manto dēls. Un kur tad paliek Misija, O’Hāra nevarēja vien nobrīnīties. Atkal viena un bez naudas? Sirdī dega dusmas, kad viņš atcerējās, cik sāpīgi un mokoši viņš bija pārdzīvojis Misijas aizbēgšanu, tomēr viņš apzinājās, ka šīs sievietes dēļ darītu itin visu. Viņš nosprieda, ka galu galā viņš tomēr ir muļķis. Muļķis mīlestībā.

Privātdetektīvu komandai vajadzēja tieši nedēļu, lai noskaidrotu, ka jaunā baronese Arnhalta pametusi krātiņu jau dažus mēnešus pēc kāzām un ka neviens, vismazāk jau pats vīrs, kas bija izgrūdis lielu naudu par meklēšanu, kura sniedzās līdz pat Dienvidamerikai, nezināja viņas paslēptuvi. Detektīvi atklāja arī to, ka Misijas vīrs jau pirms sievas aizbēgšanas atklāti dzīvojis ar grāfieni Grēteli fon Dušmani un ka barons nav atstājis savai laulātajai draudzenei ne feniņa.

- Man vienalga, cik tas maksā, - O’Hāra, tāpat kā droši vien savā laikā Edijs, sacīja detektīviem, - atrodiet viņu!

- Dodiet mums vismaz kādu pavedienu, - viņi lūdzās. - Ja jau Arnhalts ar visu savu naudu nespēja viņu atrast, kā gan lai mēs to izdarām ?

- Pamēģiniet aiziet pie Zīgfilda, - viņš minēja, - pie Elīzas kundzes, aizejiet uz Rivingtonstrītu. - Brīdi padomājis, viņš vēl piebilda: - Uzmeklējiet Rožu Perelmani un Zevu Abramski.

Ar Zīgfildu un Elīzas kundzi meklētāji izvilka tukšo lozi, bet drīz vien noskaidroja, ka gan Rozā, gan Abramskis aizbraukuši uz Holivudu. Vēl mēnesis smaga darba, un viņi jau zināja, ka neviens nekad Holivudā nav dzirdējis par tādu Zevu Abramski, bet ka Rozā Perelmane Strūklaku bulvāri vada pansiju.

O’Hāra nekavējoties uzlika galvā cepuri, iekāpa vilcienā, kas veda uz Čikāgu, kur viņam bija nelielas biznesa iestrādes, parakstīja nomas līgumu par jauno klubu un nākamajā dienā pēcpusdienā sēdās Pulmana vagonā, kas aizveda viņu uz Los-andželosu.

Tur viņš atklāja, ka slava viņam iet pa priekšu. Viņu sagaidīja personiski Mārgarita Andersones kundze, Beverlihilzas viesnīcas vadītāja, un aizveda uz labāko sārto bungalo leknu mauriņu un puķu dobju vidū. Viņš noskalojās dušā, uzvilka tīras drēbes, atmeta atpakaļ savas mitrās, sarkanās sprogas, noīrēja mašīnu ar visu šoferi un devās meklēt Rožu.

Braucot viņš lūkojās pa logu uz ceļiem, kas nozuda līdzenos laukos un citruskoku birzīs, uz palmām un mežiem apaugušajiem pakalniem, kuri cepinājās saulē, un uz kailajiem, sakarsušajiem kalniem pamalē. O’Hāra ievēroja glītās spāņu stila mājas, nedaudzos veikalus un to, ka šī vieta vēl izskatās nepabeigta, un zināja, ka viņam te nepatiktu.

- Jēziņ, - viņš neslēpa savas domas šoferim, - te jau cilvēks var prātu zaudēt. Kājās vakaros izklaidējaties?

- Vairums iedzīvotāju strādā kinostudijās, - šoferis atņurdēja. - Te visi agri ceļas un agri dodas pie miera. Cilvēki šeit tikai strādā, tas ir, tie, kuriem darbs ir. Pārējie sēž aktieru meklēšanas birojos un cer.

Šādā pilsētā jau nu gan naktsklubs nav vajadzīgs, nosprieda O’Hāra. Bet varbūt tomēr ir? Varbūt visi tik agri liekas gulēt tāpēc, ka citur nav kur iet?

- Te ir Strūklaku avēnija, kungs. - Šoferis iegrieza mašīnu klusā, kokiem apaugušā ieliņā. - Rozmonta ir apmēram ap vidu. -Viņš nobremzēja pie baltas trīsstāvu mājas. Sīkrūšu logi bija līdz galam atvērti, lai ielaistu mājā svaigu gaisu, vieglajā vējiņā plivinājās tīri kokvilnas aizkari; rūtis mirdzēja, un divas glītas gaišmates sēdēja uz lieveņa un lasīja. Blakus viņām ēnā izlaidies gulēja Viktors. O’Hāras sirds no atvieglojuma un mīlestības gandrīz pārsprāga - ja suns bija te, tad arī Azalijai jābūt kaut kur tuvumā. Un Misijai arī.

O’Hāra izkāpa no mašīnas un pa šauro taciņu devās uz māju; tajā brīdī no priekšnama iznāca garš vīrietis, kas izskatījās pēc aktiera, un nopētīja nācēju.

- Atvainojiet, veco zēn, - viņš ierunājās ar sausu anglisku akcentu, - uz vārtiem karājas uzraksts “Brīvu vietu nav". Tomēr man jāatzīst, ka, ņemot vērā mašīnu un šoferi, jūs noteikti varat sev atļauties labāku mitekli nekā Rozmonta.

- Un kas tad Rozmontai vainas? - O’Hāra aizvainots noprasīja. - Ja tā ir gana laba Rozai Perelmanei, tad tā ir gana laba arī ikvienam citam.

Vīrietis piekrītoši pamāja ar galvu.

- Es tikai gribēju teikt, ka jūs acīmredzot neesat jebkurš cits -kā mēs, pārējie. Citiem vārdiem sakot, liekas, jūsu darbs ir ienesīgs.

- Tā ir, - O’Hāra lepni atcirta, - un es esmu arī īpašnieces vecs draugs. Mani sauc Kings O’Hāra. - Viņš pastiepa savu plato delnu un dedzīgi pakratīja svešinieka roku.

- Māršals Meikpīss. - Vīrietis atteicās no savas britu augstākās sabiedrības izrunas un atgriezās pie ikdienišķās amerikāniskās izteiksmes.

- Vai jūs patiešām esat Kings O'Hāra? - dvīnes vienā balsī iespiedzās.

Meiteņu balsīs skanēja pietiekams daudzums apbrīnas, un O’Hāra pasmaidīja.

- Protams, un ļoti priecājos iepazīties ar divām tik skaistām jaunkundzēm. Ja jūs piedotu manu uzbāzību, vai tad jums nevajadzētu šobrīd filmēties? Ar tik nevainīgām acīm jūs Mērijai Pik-fordai liekat izskatīties kā bārdāmai.

Meitenes notvīka, un Meikpīss sāka smieties.

- Liliāna un Mērija ir topošās zvaigznes. Mēs, pārējie, tikai ceram.

O’Hāra pamāja.

- Un saimniece? Kur varētu būt viņa?

- Kas mani meklē? - Pēkšņi, rokas trauku dvielī slaucīdama, durvīs parādījās Rozā. - Tikai paskatīšos. - Viņai aizrāvās elpa un acis gandrīz izsprāga no pieres. - Tas taču Šamuss O’Hā-ra no Delansijstrītas!

- Un, ja nu kāds vīrietis jebkad priecājies, ieraugot sievieti, tad tas esmu es! - O’Hāra iegavilējās. - Tava slēpšanās Holivudā, Rozā, man izmaksājusi labu naudiņu. Veselam baram detektīvu vajadzēja mēnesi, lai tevi atrastu.

Rozas asais skatiens kavējās pie īra starojošās sejas, un viņa nopūtās.

- Bet ne jau mani tu meklēji, vai ne, O’Hāra?

Viņš ar nevainojami baltu mutautiņu nosusināja pieri.

- Protams, man jāatzīstas, ka pēdas es dzenu Misijai, - viņš satraukts sacīja. - Es ļoti ceru, ka viņa ir pie tevis, nevis pie Ze-va Abramska.

Rozā paraustīja plecus.

- Neviens tā arī nezina, kas noticis ar to noslēpumaino vīrieti. Viņš pārdeva savu lombardu un aizbrauca uz Holivudu, neatstājot nekādu adresi, un cauri. Šeit ir mazs miests, jādomā, ka tagad jau es būtu par viņu dzirdējusi, ja viņš darbotos kādā nopietnākā biznesā. - Viņa vēlreiz nopētīja O’Hāru no galvas līdz kājām, kamēr dvīnes un Māršals ieinteresēti vēroja. - Tu izskaties tāds, it kā būtu ticis pie naudas, - viņa secināja, pamanot gan pie drēbnieka šūto, eleganto O’Hāras uzvalku, gan gaišās, brūnbaltās kurpes, gan zilo zīda kreklu un tumšzilo, svītroto kaklasaiti. - Kur palikuši āboliņzaļie bikšturi un aukla, kas saturēja tavas bikses?

- Tagad varu atļauties ko vairāk, - O’Hāra atteica, plaši žestikulēdams. - Vai tu, Rozā, turēsi mani te uz sliekšņa? - viņš nepacietīgi noprasīja. - Man ir savs noteikts mērķis, man jāatrod Misija.

- Nāc iekšā un apsēdies, - viņa teica un pagriezās. - Aiziešu viņu pasaukt.

O’Hāras sirds sitās kā negudra. Viņa aizies pasaukt Misiju! Pēkšņi viņam ienāca prātā doma, vai tikai Misija nav mainījusies - galu galā viņa taču bija precēta sieviete, atraitne... viņa pieradusi pie naudas, kalpotājiem, pie tā, ka visas iegribas tiek izpildītas... Viņš sēdēja, lūkojās uz savām varenajām plaukstām un gaidīja.

- O’Hāra?

Viņš pacēla skatienu un ielūkojās Misijas acīs, tajās pašās skaidrajās, tumši violetajās acīs, kas pirms laba laika jau bija sagūstījušas viņa sirdi.

- Neticu, ka tas esi tu! - Smaidīdama Misija tuvojās O'Hā-

ram.

Viņš piecēlās un izpleta rokas, un gaidīja Misiju. Un, kad bija piekļāvis viņu pie savām krūtīm, juzdams, kā blakus viņa sirdij pukst Misijas sirds, O’Hāra saprata, ka raizējies velti. Misija nebija pārmainījusies. Viņa nekad nemainīsies. Viņa vienmēr būs tā sieviete, ko viņš mīl.

36

Kinostudija "Magic” atradās uz ziemeļiem no Holivudas bulvāra dubļainajā Tuhungas avēnijā, kaut arī tā bija viena no mazākajiem un jaunākajiem uzņemšanas laukumiem pilsētā; svaigi krāsotie paviljoni un apmestās spāņu stila kantoru ēkas atstāja paliekošas labklājības iespaidu un vēstīja apkārtējiem, ka te nav kaut kāda vējgrābšļu kompānija. Divos lielajos, šķūnim līdzīgajos paviljonos tagad, kad viņi bija iegādājušies apgaismojumam starmešus, dienu un nakti notika filmēšana, bet trešo būvi pašlaik vēl cēla. Laukuma tālākajā malā bija uzslietas dekorācijas divām ielas ainām - viena bija lielpilsētas skats, otra - rietumu ciemats. Kinostudija “Magic” nodarbināja trīs galveno sieviešu lomu tēlotājas: Mēju Frenču, svelmaini karstu, seksīgu skaistuli. Donu Čei-niju, smalku, meitenīgu naivuli, un Mitci Harmoniju, interesantu, sprogainu komiķi. Vīriešu lomām viņi izmantoja divas zvaigznes: Ralfu Lānsu, gudru, romantisku angli, un Tomu Džeksu, parupju, skarbu, bet fantastiski labu jātnieku.

Kinostudijā "Magic” uzņemtajās filmās tēloja šīs piecas zvaigznes - visus pārējos aktierus viņi paņēma no aktieru vervēšanas birojiem. "Magic” radīja galvenokārt komiskas vienu vai divu sēriju filmas un melodrāmas, bet jaunās dekorācijas tika būvētas pirmajam pilnmetrāžas kinostāstam. Kinostudijas mērķis bija sacensties ar Grifita studiju, un bija paredzēts, ka jaunajā filmā “Seherezade” galvenajās lomās darbosies viss viņu zvaigžņu ansamblis un vairāki tūkstoši aktieru mazākās lomiņās. Tika būvētas dekorācijas, modelēti tērpi, uzņemšanas scenārijs miljoniem reižu jau bija apstiprināts; noraidīts un atkal apstiprināts, un patlaban viņi bija palikuši bez režisora.

K. Z. Abramss - “Magic” īpašnieks un prezidents - atlaidās pret sava lielā ādas grozāmkrēsla atzveltni un uzlūkoja ar stindzinošu skatienu savu komandu.

- Un tātad, kungi, - viņš iesāka zemā, klusā balsī, - kurš no jums zināja, ka Arnots atdosies “Vitagraph ”?

Četri vīrieši čabinaja rokas papīra lapas un aplūkoja savu kurpju purngalus.

- Redziet, Abramsa kungs, bija tā, - beidzot asistents saņēma dūšu. - Arnota sirds nebija pie mūsu filmas... nu, fakts ir tāds, ka “Vitagraph” piedāvāja maksāt piecus tūkstošus nedēļā. Nevar taču pārmest cilvēkam, ka viņam gribas tādu naudiņu.

- Es viņam pārmetu, ka viņš neatnāca par to aprunāties ar mani, - Abramss joprojām nepacēla balsi. Viņš skatījās četros jaunajos vīriešos - režisora palīgā, producentā, viņa palīgā un operatorā, visi četri bija ārkārtīgi svarīgi Abramsa vērienīgajam, jaunajam projektam. - Vai man vajadzētu saprast, ka jūs visi atbalstāt Arnota lēmumu?

Vīri saskatījās, un režisora palīgs sacīja:

- Nu, kā lai saka, Abramsa kungs, laikam gan mēs visi līdzīgos apstākļos būtu rīkojušies tāpat. Turklāt, ņemot vērā, cik laika mēs veltām filmai, varētu jau pelnīt arī labāk.

Abramss pamāja ar galvu, atbīdīja krēslu un piecēlās kājās.

- Tad es jums iesaku sekot Arnota paraugam un doties uz “ Vitagraph Varbūt arī jums viņi maksās piecus tūkstošus nedēļā. Kungi, jūs esat atlaisti.

Producents, nosarcis kā biete, pielēca kājās un sāka stostīties:

- Bet, Abramsa kungs, mēs taču tikai sacījām, ka šāda rīcība ir saprotama...

Abramsa aukstais skatiens mirkli sastapās ar producenta skatienu.

- Man gan tas nav saprotams, - viņš noteica. - Naudu var nopelnīt vienmēr, bet uzticībai un godaprātam cenas nav. - Piespiedis iekšējo sakaru aparāta pogu, Abramss lika sekretārei izmaksāt četriniekam aprēķinu un paziņoja, lai viņi nekavējoties pamet studijas teritoriju.

Viņš noskatījās, kā vīri, ar kuriem kopā bija nostrādāts vairāk par gadu, sekretārei aiz muguras iziet no kabineta. Zināmā mērā viņš juta šiem cilvēkiem līdzi, bet jau pirms vairākām nedēļām bija pienākušas ziņas par neapmierinātību un briestošām nepatikšanām. Šobrīd viņš vēlējās, kaut būtu jau agrāk sācis rīkoties. Neapmierinātība izplatījās kā gangrēna pa slimu organismu, un Abramss zināja, ka tūlītēja amputācija ir vienīgais līdzeklis, kā apturēt kaiti. “Šeherezades” uzņemšanas sākuma kavēšana izmaksās viņam dārgāk, nekā ja viņš pieliktu kaut ko šiem puišiem pie algām, bet neuzticību viņš necietīs. No saviem darbiniekiem un zvaigznēm “Magic ” prezidents neprasīja mīlestību, bet godīgumu gan. Viņš izturējās pret cilvēkiem taisnīgi un kā pret ģimenes locekļiem, nodrošināja labu gaisotni filmēšanas laukumā, kārtīgi un bez kavēšanās maksājot nopelnīto pat pašam pēdējam masu skatu dalībniekam. Saviem galveno lomu tēlotājiem viņš regulāri sūtīja ziedus un “mazas” dāvaniņas, piemēram, pilnīgi jaunu, slaidu, koši sarkanu rodsteru “Packard” Mejai, sabuļādas kažoku, kas sniedzas līdz potītēm, skaistajai Donai un zilām flīzēm izklātu lielāko baseinu Kalifornijā Mitci. Tāpat viņš maksāja Toma jāšanas skolotājam un nokārtoja rēķinus par Ralfa uzvalkiem. kas tam tika šūti Londonā pēc pasūtījuma, un tāpat pēc pasūtījuma darinātajām kurpēm. Pretī viņš gaidīja tikai labas, ienesīgas filmas, neko citu, un lai aktieri nerīkotu skandālus ap savām mīlas lietām un vairītos no žurnālistiem; protams, rūpīgi iestudētas fotogrāfijas drīkstēja ievietot žurnālos “Picture Play”, “Photoplay” un “Motion Picture Classics”. Tajās retajās reizēs, kad viņi satikās sabiedrībā vai viesībās kādā no viņu greznajām mājām vai oficiālās pusdienās, kas tika rīkotas Abramsa savrup-namā Leksingtonroudā blakus Bērtongrīnai, jaunajā elegantajā Beverlihilzā, viņš bija atturīgs, jauks, pieklājīgs un sevī noslēdzies.

Bet, kad prezidents sēdēja plašajā kabinetā, kurā pie sienām karājās viņa galveno aktieru attēli, vai kad viņš pārstaigāja piecdesmit akru lielo teritoriju Tuhungā, pārbaudot savus teicamos paviljonus, jaunākās kameras un revolucionāros starmešus, viņš apzinājās, ka ir šeit redzamā īpašuma saimnieks. Jaukajā Leksing-tonas trīsdesmit istabu savrupmājā viņš varēja lepoties ar vērtīgām gleznām, gaumīgu interjeru un dārgiem paklājiem. Katrā plašajā un saldi smaržojošajā istabā varēja redzēt ziedus, uz terases gulēja suns, augsti ciedri meta ēnu pār rūpīgi kopto zālienu. Pie Abramsa strādāja saimniecības vadītāja, kalpotāji un šoferis, viņam piederēja pusducis mašīnu, viņa labā darbojās grāmatveži un juristi, bet bankā glabājās daudz naudas. Un pats viņš strādāja divdesmit četras stundas diennaktī, lai neļautu vientulībai gūt virsroku.

Abramss gandrīz vai priecājās, ka radusies risināma problēma. Atrast “Seherezadei" jaunu režisoru nebūs viegli, jo labākos jau bija savervējušas citas studijas.

Skaļi noskanēja iekšējā telefona zvans. Viņš nospieda pogu, un sekretāre sacīja:

- Abramsa kungs, pie jums ieradušās Liliāna un Mērija Grāntas kopā ar savu māti.

Abramss nopūtās. Mātes, kas vadā savus bērnus pa kinostudijām, nudien bija īsta sērga, bet viņš vienmēr pats personiski pirms filmēšanas sākuma pārbaudīja katru tēlotāju, un tieši viņš teica galīgo “jā” vai “nē”. Grāntu dvīnes bija tikušas līdz pēdējām provēm, divu dejotāju lomiņām, tās bija nelielas, bet labi izstrādātas. Tā vismaz bija pēdējā scenārija variantā, ko viņš lasīja. Tagad viņam vajadzēs jaunkundzēm teikt, ka uzņemšana atlikta uz nenoteiktu laiku, līdz viņš sameklēs jaunu režisoru.

Kad sievietes nāca iekšā, Abramss piecēlās, sarokojās ar viņām, katrai pastūma krēslu un, atgriezies pie rakstāmgalda, apsēdās, salika rokas klēpī un bez smaida sejā pievērsa skatienu dvīnēm.

Vinjona Grānta vērtēja Abramsu tāpat, kā viņš vērtēja dvīnes. Viņa daudz bija dzirdējusi par vientuļnieku K. Z. Abramsu, par to, kā viņš pārņēmis Srēdera noplukušo studiju un divu gadu laikā padarījis “Magic” par studiju, ar kuru kino pasaulē vajadzēja rēķināties. Klīda runas, ka viņš sapelnījis kaudzi naudas, ražojot simtiem lētu komēdiju un seriālu, kas labi iederējās gandrīz ikviena kinoteātra afišā visā valstī. Lielajās mākslas filmās "Magic” vēl nebija guvis slavu, bet tagad tas notiks - pēc tādiem grāvējiem kā “Tumšais liktenis” un ilgi uz ekrāniem redzamā seriāla “Mitci piedzīvojumi”, tāpat arī Toma Džeksa krāšņās vesternu leģendas. Baumoja vēl arī to, ka K. Z. gatavojoties daļu no ātri sapelnītās naudiņas izdot pārjauno pilnmetrāžas filmu, un aktieru meklēšanas birojos tenkoja, ka pēc neveiksmes ar “Neiecietību” Grifitam labāk vajadzētu piesargāties.

Tomēr Vinjonai nerūpēja K. Z. riskantā spēle. Viņa vēlējās vienīgi dabūt kaut cik pamanāmas lomas savām meitām.

- Gan Liliāna, gan Mērija pilnīgi pārvalda visādu žanru dejas, Abramsa kungs, - plati smaidīdama, viņa neskopojās ar uzslavām. - Balets, steps, ritms un kustības...

- Par to es, kundze, nešaubos, - Abramss atbildēja, vēso skatienu novēršot no meitenēm un uzlūkojot māti, - un atļaujiet uzteikt viņu skaistumu. Diemžēl mums radušies zināmi sarežģījumi. Esam palikuši bez režisora. Filmas uzņemšana atlikta uz nenoteiktu laiku.

Meiteņu laimīgās sejas sadrūma, un viņas lūdzoši pavērās mātē.

- Nu, bet... - Vinjona sastomījās, jaunās ziņas nepatīkami pārsteigta. - Es gribēju teikt, tad, kad filma atkal tiks iekļauta jūsu plānos, es ceru, manas meitas joprojām dabūs šīs lomas.

- Liliāna un Mērija dabūs savas lomas - kad “Seherezade” nonāks līdz uzņemšanas laukumam un ja tas notiks. - Abramsa seju apgaismoja viens no retajiem Smaidiem. - Es zinu, cik daudz jums šīs lomas nozīmēja. Pateikšu sekretārei, lai saglabā jūsu vārdus un fotogrāfijas arhīvā. Paldies, ka atradāt laiku atnākt Šurp.

Trīs sievietes izbrīnījušās skatījās Abramsā, kad viņš vadīja tās uz durvīm.

- Paldies, Abramsa kungs! - viņas korī pateicās, vēl nezinādamas, vai just vilšanos par filmas likteni vai priecāties par K. Z. izrādīto uzmanību.

- Iedomājieties, - Vinjona nikni nosprauslojās, kad viņas devās uz studijas vārtiem. - Mēs nostaigājām visu šo garo ceļa gabalu tikai tādēļ, lai uzzinātu, ka viņš atlaidis režisoru.

- Bet viņš teica, ka mūs atcerēšoties, mamma! - Liliānas acis mirdzēja. - Un tāds cilvēks kā viņš tur solījumus, tu pati to labi zini.

- Viņā kaut kas ir, - sapņaini sarunā iesaistījās Mērija. - Viņš ir mierīgs un nesatraucams kā ledus - bet tikai līdz brīdim, kad pasmaida, tad viņa seja kļūst gaiša. Un viņš ir arī ļoti izskatīgs, tāds melnīgsnējs, ar dziļi apslēptām kaislībām. - Viņa teatrāli nodrebēja. - Es jūtu, ka viņa rokās ir vara.

- Tik daudz varas, lai padzītu ikvienu, kad tikai ienāk prātā, -māte spītīgi izmeta, kamēr viņas saules svelmē gaidīja tramvaju, lai tiktu atpakaļ Rozmontā. - Jā, tādam cilvēkam ir gana varas izrīkoties ar citu dzīvi.

Tovakar pie galda Rozmontā pamatīgi tika apspriests gan K. Z., gan kinostudija “Magic” un “Šeherezades” filmēšanas atlikšana. Misija kopā ar OTlāru vakariņoja Beverlihilzas viesnīcā, tāpēc nedzirdēja satraucošo stāstu, kā dvīnes gandrīz dabūjušas galvenās lomas, bet Diks Nevems klausījās, domās nogrimis, un paretam iesprauda kādu vārdu.

Nākamajā rītā viņš agri piecēlās, apēda divas porcijas ceptas olas ar šķiņķi, iztukšoja šķīvi biezputras un, enerģijas iegūšanai vēl notiesājis četrus pīrādziņus, devās uz “Magic”.

Pie studijas vārtiem formā tērpies sargs atbīdīja uz pakauša cepuri un dzedri noskatīja atnācēju no galvas līdz kājām. Tādus kā šis viņš katru dienu redzēja simtiem.

- Kas ta’ būsiet? Komiķis? - sargs paņirgājās, kad Diks pateica, ka vēloties satikt Abramsa kungu. - Lai nu kā, K. Z. nekad nepieņem bez iepriekšējas pierakstīšanās, un jūs jau nu noteikti netiksiet pie viņa. - Smīnēdams sargs apsēdās un sakrustoja rokas uz krūtīm.

Diks brīdi šaubījās, tad iebāza roku kabatā, izvilka viņam tik vērtīgo piecdolāru banknoti un mēģināja pieiet no citas puses.

- Lūdzu, pasakiet prezidentam, ka pie viņa ieradies Diks Nevems, ģeniāls operators un režisors. - Ar nožēlas pilnu skatienu viņš pavadīja naudaszīmi, kas ieslīdēja sarga kabatā, un noklausījās, ka vīrs vārds vārdā atkārto K. Z. sekretārei to, ko Diks bija sacījis. Nolicis klausuli, viņš pagriezās atkal pret apmeklētāju.

- Viņa teica, ka K. Z. visu dienu esot aizņemts, bet, ja vēlaties, varat pagaidīt. Tur, trešā taciņa pa kreisi, lielā ēka pašā galā, - viņš nosauca pakaj Dikam, kurš skriešus iemetās pa vārtiem un uzbudināts traucās pretī savai nākotnei.

Uz brīdi viņš apstājās, lai noskatītos, kā uz rietumu ciemata ielas tiek uzņemts kārtējais kadrs, un uzmanīgi novēroja operatoru, kā viņš izpilda režisora norādījumus. Slepus ieslīdējis lielajā, zaļajā šķūnī un ļāvis acīm aprast ar tumsu, viņš gandrīz vai dievbijīgi vērās uz izsmalcināto dekorāciju - nudien, viņš varētu būt nonācis īstā Manhetenas dzīvoklī, kur pa logiem divpadsmit starmeši lej iekšā gaismu un aiz rūtīm redzama arī pazīstamā panorāma. Un tur jau bija pati daiļā Mēja Frenčas jaunkundze, atlasa tērpā izlaidusies uz dīvāna, kas pārvilkts ar brokāta drānu; kaut kur fonā spēlēja vijoļu kvartets, lai aktrise noskaņotos romantiskajai ainai ar Ralfu Lānsu.

- Spožums, - kāds turpat blakus ierunājās, - ir tas, ko ļaudis grib redzēt. Viņi grib aizmirst tumšās būdas, kur viņi mīt, un par desmit centiem paslēpties romantikas pasaulē. Viņi grib, lai, ieraugot tērpus, aizrautos elpa, un iztēloties sevi vakariņojam kopā ar tādu vīrieti. Viņi grib smieties un raudāt...

- Viņi grib, lai viņus izklaidē, - Diks pabeidza teikumu un paskatījās uz blakus stāvošo vīrieti. - Ak tu mūžs, paskatieties, kā viņš izgaismo aktrisi, visu staru kūli tieši acīs. Viņam vajadzētu tās lampas pārvietot viņai aiz muguras, lai seja drusku pazūd ēnās... ak mūžs... - Diks nervozi pamīņājās, gribēdams mesties pie dekorācijām un izdarīt tā, kā tikko bija teicis.

- Ko jūs domājat par dekorācijām? - svešais sarunu biedrs nevērīgi ieprasījās.

- Labas. Tomēr logu par daudz - mums jau ir skaidrs, ka tas ir smalks Ņujorkas dzīvoklis, bet varētu to padarīt greznāku ar drapērijām un gleznām. Vairāk... vairāk audumu, es teiktu. Ak die’s! - Diks atkal paskatījās uz svešo vīrieti. - Vai jūs esat scenogrāfs? Piedodiet!

Vīrietis sāka smieties.

- Turpiniet vien.

- Nu, piemēram, es domāju, ka šobrīd vīrietim vajadzētu tuvoties no dīvāna puses, it kā viņš grasītos aplikt roku sievietei ap pleciem. Tagad nevar īsti saredzēt dāmas seju, un, tā kā tas ir šā kadra skaistākais punkts, tad, manuprāt, skatītāji vēlētos redzēt to.

- Un, ja viņi neredzēs, tad Mēja Frenča būs ārkārtīgi dusmīga, - vīrietis izjusti noteica. - Tūlīt iešu uz “Piedzīvojumu” filmēšanas vietu. Vai neatnāksiet līdzi?

- Bez šaubām! Mani sauc Diks Nevems. - Viņš enerģiski paspieda jaunā paziņas roku, un viņi kopā izgāja no šķūņa, lai dotos pie nākamās dekorācijas. Mitci filmēja ārā, viņa sēdēja uz apgāzta spaiņa, ģērbusies cakainos, rūtotos brunčos, melnās zeķēs, melnos, pogājamos zābakos, un, lai saule neizkausētu aktrises grimu, kāds turēja viņai virs galvas lietussargu.

Brītiņu viņi abi pavēroja, Diks izteica kādus komentārus, svešinieks uzdeva dažus jautājumus, tad viņi iegriezās vēl paskatīties, kā taisa dažas ātrās divsēriju filmas.

- Es noteikti varētu labāk, - Diks satraucies klusu čukstēja. - Par to es nešaubos.

- Es jums gribētu kaut ko parādīt, - Dika pavadonis beidzot sacīja, - bet man jāiet uz tikšanos. Še, ņemiet atslēgu un aizejiet uz lielo noliktavas angāru laukuma malā. Jāiet apmēram desmit minūtes, bet es domāju, ka jums tur patiks.

Diks neziņā minstinājās.

- Nu, man arī it kā ir tikšanās... - Tad viņš atcerējās, ka K. Z. būšot aizņemts visu dienu un ka lieka pusstunda neko lielu negrozīs. Turklāt tagad jau viņš bija kļuvis ziņkārīgs. - Nu, protams, kāpēc ne, ja tā drīkst, es gribēju teikt, jēziņ, es negribētu, ka mani pieķer, bāžot degunu, kur neklājas.

Vīrs pamāja ar galvu.

- Kad beidzat, ienesiet atslēgu pie Abramsa kunga sekretāres, - viņš noteica un apņēmīgā solī devās projām.

Angārs bija kā piebāzts ar monolītām dekorācijām, statujām, butaforijām un apgleznotiem prospektiem, tas viss bija paredzēts “Šeherezadei” un mirdzēja zeltā un sarkanā krāsā - atbilstoši arābu greznībai. Diks nodomāja, ka vīrs acīmredzot tieši to bija domājis, kad ieminējās par ļaudīm doto iespēju aizbēgt no nomācošās ikdienas dzīves. Ar “Magic” filmu viņi par desmit centiem pārcelsies uz noslēpumainajiem austrumiem. Vai, pareizāk sakot, tā būtu, ja “Šeherezade” netiktu atlikta.

Ar nožēlu aizslēdzis noliktavas durvis, Diks devās atpakaļ uz K. Z. Abramsa biroju un sniedza sekretārei atslēgu.

- Ak jā, - viņa sacīja, - jūs noteikti esat Diks Nevems. K. Z. sacīja, ja jūs esot tāds ģēnijs, kā apgalvojat, tad viņš labāk sarīkošot jums pārbaudi. Ierodieties šeit rīt no rīta pusseptiņos.

Diks satraukumā skaļi iesaucās. Viņš saķēra sekretāres roku un, to noskūpstījis, sacīja:

- Bet kad es satikšos ar viņu pašu?

- Jūs jau runājāt ar viņu, - sekretāre atbildēja. - Cik sapratu, viņš jūs izvadājis pa studijas teritoriju.

Pie vakariņu galda Diks pārējiem Rozmontas iemītniekiem izstāstīja, kādu pārsteigumu viņš piedzīvojis, precīzi atkārtodams, ko K. Z. sacījis viņam un ko viņš teicis K. Z., un negribīgi pieņēma apsveikumus.

- Tā jau būs tikai pārbaude, - Diks aizbildinājās.

Pēc negulētas nakts viņš jau sešos ieradās studijā. Šoreiz sargs bija atmetis savu augstprātīgo izturēšanos un pieklājīgi paskaidroja, ka viņam jāiet uz paviljonu B.

Tur jau bija Mitci Harmonija, kuru pašlaik grimēja, apmēram divdesmit statisti ēda sviestmaizes un gaidīja filmēšanas sākumu. Producents paspieda Dikam roku un sacīja:

- K. Z. teica, ka jums šodien esot šeit jāstrādā. Viņš teica, lai darot tā, kā jūs vēloties.

Diks norija kaklā sakāpušu kamolu. Nekāda muļķošanās, beidzot pienākusi šī ilgi gaidītā izdevība, pirmā diena filmēšanas laukumā, un viņam jau jānorāda zvaigznei, ko darīt. Ak jēziņ, kaut nu tikai neizgāztos! Viņš pārlaida acis scenārijam un izdarīja dažus labojumus. Kopā ar operatoru pārbaudīja mizanscēnas, izskaidrojot viņam, ko vēlas, tad vērsās pie Mitci.

Kamēr Diks skaidroja savu ideju, viņa atzinīgi māja ar galvu. Divdesmit gadu vecumā Mitci jau bija profesionāle, kas kinematogrāfā strādāja kopš četrpadsmit gadu vecuma. Viņa bija dzimusi operetes mākslinieku ģimenē, labi zināja, kā pasniegt joku, un nešaubījās, ka arī Diks to zina.

- Sākam, - viņa sacīja, lēnām izejot saulē.

Viņi beidza septiņos vakarā. Kaut arī diena bija gara un Diks smagi strādāja, viņš ne drusku nejutās noguris, un viņam ļoti negribējās doties projām. Kad viņam pateica, lai nākamajā rītā ierodas uz vēl vienu izmēģinājumu, viņš nespēja ticēt savai veiksmei. Diku aicināja atkal un atkal - kopumā sešas dienas; viņš strādāja pie dažādām filmām vai to fragmentiem un izbaudīja katru laukumā pavadīto minūti. Nedēļas beigās viņš dabūja algu - simt dolārus -, un viņam pateica, ka saņemšot paziņojumu.

Pagāja divas dienas, tad trīs, nedēļa... šīs brīvdienas bija garākās Dika mūžā. Viņš jau domāja, ka visu samaitājis un K. Z. negrib par viņu neko dzirdēt. Tad svētdienas vakarā Bjūla sauca viņu pie telefona.

- Kāds vīrietis saka, viņš esot K. Z. Abramss, - viņa teica, sniedzot Dikam klausuli.

- Abramss! - Diks piespieda klausuli pie auss. - Jā, Abramsa kungs? - Pēkšņi no satraukuma Dika balss bija kļuvusi spiedzīga.

- Es te, savās mājās, skatījos jūsu filmas, - “Magic” prezidents klusi sacīja. - Gribētu ar jums šo to pārrunāt. Lūdzu, atnāciet rīt deviņos pie manis uz biroju.

- Deviņos! Būšu! - Diks iekliedzās, bet Abramss jau bija nolicis klausuli.

Kabinets bija vēss, baltās sienas - kailas, lielais, masīvais rakstāmgalds absolūti tīrs. Un K. Z. Abramss, tumsnējs, gludi skuvies, nopietns savā vēsi pelēkajā uzvalkā un gaisi zilajā kreklā, izskatījās iededzis, atpūties un varens.

- Gribu ar jums noslēgt līgumu, - viņš teica, paliecies pār rakstāmgaldu un cieši sakrampējis rokas. - Un es jums pateikšu, kāpēc. Es esmu cilvēks, kas rīkojas, intuīcijas mudināts, iekšēji atsaucoties uz apstākļiem un apkārtējiem cilvēkiem. Jūs varbūt jau esat dzirdējis, ka atlaižu tos, kam nevaru uzticēties. Intuīcija man saka, ka jums var uzticēties. Man patika tas, ko jūs pagājušajā nedēļā paveicāt. Jūsu darbs bija labs, reizēm pat teicams. Es jums piedāvāju “Seherezades” režisora vietu.

Diks gandrīz aizrijās.

- Jēziņ, - viņš izdvesa, noņēma brilles un sāka tās nikni berzt, - bet tā taču būs viena no dārgākajām filmām!

- Tā ir, - K. Z. nesatricināmi piekrita. - Un jūs labi darīsiet, ja krietni strādāsiet, jo no tā atkarīga gan jūsu, gan mana nākotne. - Viņš piecēlās un mundri noteica: - Mani juristi apspriedīs ar jums līguma noteikumus. Tas būs izdevīgs mums abiem, varat man ticēt. Es pats būšu filmas producents, tāpēc aktierus meklēsim kopīgi. Mana sekretāre pavadīs jūs uz notāra kabinetu. Visu labu, Neverna kungs!

Pie durvīm Diks pagriezās un vaicāja:

- Bet kāpēc tieši es, K. Z? Jūs taču varētu dabūt, ko tik vien vēlētos.

Abramss pasmaidīja.

- Kad es sāku strādāt šajā biznesā, kāds cilvēks man jautāja, kā es zinot, ka varot kļūt par kinodarbinieku. Es viņam atbildēju, ka gluži vienkārši to zinu. Tas cilvēks man noticēja. Jūs uz manu jautājumu atbildējāt tieši tāpat, un tagad ir mana kārta ticēt jums.

Diks no kabineta gandrīz izlidoja, viņš tikpat kā nedzirdēja, ko juristi runāja, viņam tas arī bija vienalga. Viņš būs “Šehere-zades” režisors un K. Z. būs producents. Viņš ir miris un nonācis paradīzē, citādi nevar būt.

37

Svinībām O’Hāra nopirka četras divlitrīgās pudeles labākā franču Šampanieša.

- Padomā tik, vēl zaļš salātiņš un būs par režisoru tādai varenai filmai kā “Šeherezade”! - O’Hāra nevarēja beigt brīnīties un uzsita ar savu plato plaukstu Dikam pa sīko plecu. - Tam K. Z. noteikti jābūt neparastam vīram, ka viņš tā itin vienkārši ierauj tevi no ielas savā ķinītī.

- Jā, neparasts viņš tiešām ir. - Diks klepodams virzījās nostāk no enerģiskā īra. - Un jūs, O’Hāras kungs, esat trāpījis naglai uz galvas, K. Z. vakar man stāstīja, ka pats izsities uz augšu tieši no ielas, tāpēc viņam patīkot dot iespējas neciliem cilvēkiem.

- Kāds viņš īsti ir? - Misiju mocīja ziņkāre.

- Kāds? Nu, vidēja auguma vīrs ar bieziem, tumšiem matiem, tumšām acīm, kas var būt gan aukstas kā ledus, gan arī maigas kā stirnai. Es teiktu - izskatīgs. Un nekad neesmu redzējis labāk ģērbušos vīrieti. Nevainojami kārtīgs no matu galiem līdz papēžiem, pat šajā svelmē. Bet noslēpumains gan! Neviens viņu tā īsti nepazīst. Runā, ka viņš labi maksājot, esot taisnīgs - un zinot, kādiem nolūkiem iztērēts katrs dolārs. K. Z. nekas nepa-slīdot garām, viņš zinot pat to, cik iepriekšējā nedēļā izdots par pastmarkām. Tomēr sūtot visiem lielus ziedu pušķus un saviem galvenajiem aktieriem pērkot pamatīgas dāvanas. Jā, tādu cilvēku vis katru dienu nesastapsi.

- Nu tad iedzersim par viņu! - O’Hāra uzsauca tostu, un Misija, Rozā, Bjūla un pansijas iemītnieki tukšoja savas glāzes.

- Un par to, lai jaunais Diks Nevems ar filmu “Šeherezade” pluktu laurus.

- Tagad, kad esi ticis pie naudas, tu droši vien mūs pametīsi, - Rozā skumīgi ieminējās, prātodama, ka tā laikam gan būs vienmēr, tiklīdz jaunie, daudzsološie sāks kaut drusciņ pelnīt un viņa varētu justies mazliet mierīgāka, ka saņems īres maksu, viņi jau pārvāksies uz lepnu dzīvokli.

- Es strādāšu no agra rīta līdz vēlam vakaram, un man vajadzēs apmesties tuvāk studijai, - Diks atzina, - bet savu istabu es paturēšu, Rozā. Katram gadījumam.

- Bet tu taču nekad vairs neatgriezīsies! - Azalija negaidot ieraudājās. - Es zinu, ka tā būs. Atkal viss mainīsies.

Meitenes acis pieplūda ar asarām, un visi satraukušies pievērsās viņai.

- Nekas nemainīsies, Azalija, - Diks maigā balsī viņu mierināja, - man te joprojām būs istaba ar visām manām mantām. Cik bieži vien varēšu, nākšu jūs apciemot. Zini ko? - viņš jau smaidīdams piebilda. - Es pat dabūšu tev “Seherezadē” kādu mazu lomiņu, protams, tikai tādā gadījumā, ja tu būsi laba meitene.

- Tiešām? - Azalijas acis aizrautībā iemirdzējās, asaras jau bija aizmirsušās. - Vai es varēšu tur dejot?

- To mēs vēl redzēsim, - Diks solīja. Viņš pārlaida skatienu klātesošo priecīgajām sejām - Māršalam un Millijai, Liliānai un Mērijai, Benam un visiem citiem. - Patiesību sakot, jūs visi dabūsiet lomas “Seherezadē”. - Jaunais režisors no satraukuma un šampanieša bija gluži sasarcis. - Arī bērni. Tā būs pateicība Rozai un Misijai, ka jāvāt man palikt parādā īri, un pārējiem, ka izturējāties iecietīgi pret manu sapņošanu.

Kamēr pansijas iemītnieki uzgavilēja tikko dzirdētajai runai, O’Hāra no jauna pildīja glāzes.

- Pagaidiet, pagaidiet, - viņš nodārdināja. - Man jums visiem kas svarīgs sakāms. Jau ilgus gadus es pazīstu Rožu Perel-mani un Misiju O’Braianu un jau sen esmu lūdzis vienu no viņām kjūt par manu sievu. Bet līdz šim esmu saņēmis tikai tādas atbildes kā “varbūt” un “par to parunāsim pēc gada”. Kopš tā laika daudz ūdens aiztecējis, un tikai šonedēļ es atkal esmu atradis sievieti, ko mīlu. Es viņu mīlu vairāk par visām Dieva radībām uz šīs zemes. - Pagriezies pret Misiju, viņš klusi sacīja: - Misija, es visiem Šiem cilvēkiem pateicu, ka mīlu tevi, bet patiesībā es gribētu to izkliegt visai pasaulei. Es lūdzu tavu roku, Misija, un būtu ļoti pateicīgs, ja šoreiz tu neizvairītos no atbildes.

Abu skatieni satikās, un likās, ka šajā telpā nav neviena cita kā tikai viņi divi - Misija un O’Hāra. Viņa platā, glītā seja bija saspringusi, likās, ka viņš, atbildi gaidot, aizturējis elpu. Viņš izskatījās drošs kā klints un godīgs un bija tik acīm redzami iemīlējies Misijā, ka nekautrējās to atzīst veselam pūlim pasvešu cilvēku.

- O’Hāra, - Misija sacīja, - kaut es jau sen būtu teikusi “jā”...

- Tad tu kļūsi par manu sievu? - O’Hara prasīja skaidru atbildi.

- Jā, - Misija nočukstēja.

- Ak jēziņ! - viņš ieaurojās, cieši apkampa Misiju, smējās un raudāja vienlaikus, kamēr pārējie Uksmi vēlēja laimes. - Beidzot tu piederēsi man, Misija!

Uzspiedis ilgu skūpstu Misijas lūpām, laimīgais līgavainis izvilka no kabatas kārbiņu.

- Ņujorkā es aizgāju pie labākā juveliera un nopirku šo te -katram gadījumam. - Smaidīdams viņš pamirkšķināja notikuma aculieciniekiem un atvēra vāciņu, zem kura atklājās liels Kartjē briljants. - Un piemērots laulības gredzens, - viņš satraukts sacīja. - Ko tu par to teiksi, mīļumiņ?

- Ak, tie ir skaisti, pasakaini, - viņa murmināja, - bet man par grezniem.

- Nekas nav par greznu Kinga O'Hāras sievai! - viņš nikni iesaucās. - Kur nu! Par tevi. Misija O’Braiana, es atdotu savu dzīvību. Nākamā Misija O’Hāra! - Viņš atkal piemiedza ar aci.

Tad Vinjona Grānta piesēdās pie klavierēm, nobungoja kāzu maršu, bet O’Hāra, paņēmis Misiju uz rokām, griezās pa istabu. Šajā satraukuma pilnajā juceklī un apsveikuma skūpstu gūzmā neviens nepamanīja, ka nozudusi Azalija.

Uz lieveņa jau bija tumšs, meitene gulēja blakus Viktoram, paslēpusi gaišmataino galviņu sunim pie kakla, lai asaras sūktos biezajā kažokā.

- Atkal viss mainīsies, Viktor, miločka, - viņa purpināja,

- es to zinu. Viņi gribēs braukt no šejienes projām un dzīvot kur citur. - Bērna tievās rociņas cieši apskāva suņa kaklu, un dzīvnieks, meiteni mierinot, laizīja viņas seju. - Bet mēs ar tevi nekad nešķirsimies, - viņa dusmīgi solīja. - Nekad, nekad, nekad!

Pār zālienu lija lampas zeltainā gaisma, mūzika kļuva vēl priecīgāka, klusajā ielā izskanēja šampanieša korķu paukšķi un smieklu šaltis. Bet Azalija nejutās laimīga, saritinājusies pie mīļotā suņa sāniem, viņa raudāja, līdz iemiga.

Kāzas tika noliktas uz pusdivpadsmitiem nākamajā sestdienā Litlbraunas baznīcā Holivudas bulvārī, un visi tika uzaicināti uz tām. Azalija bija līgavas māsa, bet Rozā - vedējmāte.

- Nekad agrāk neesmu baznīcā kāju spērusi, - viņa atzinās Misijai, - bet, tā kā Dievs ir viens, tad tavējam un manējam vajadzētu būt tam pašam.

Ātri tika gādātas kleitas, pasūtīti ziedi un viesnīcā “Holivuda” rīkotas kāzu brokastis. Kad uzausa lielā diena - rāma, zilām, skaidrām debesīm kā visas pārējās O'Hāra apģērba savu sudrabaini pelēko uzvalku un uzlika zīda cilindru. Kravatē iespraudis adatu ar palielu pelēku pērli, pogcaurumā purpursarkanu neļķi, viņš devās uz baznīcu pusstundu agrāk.

Pansijas iemītnieki uzlika labākās palienētās cepures, dāmas savilka cita citai korsetes un jautrā pulciņā gāja uz baznīcu, paņemot līdzi Rozas meitas.

- Nu, Azalija, - Rozā, kritiski noskatījusi meiteni, sacīja,

- vai kāds tev ir teicis, ka tu esi skaistule? Tu jau tagad esi gana skaista, lai kļūtu par kinozvaigzni.

Azalijas zeltaini brūnās acis iepletās, viņa bikli noglauda stīvos, citrondzeltenos svārkus un jautāja:

- Rozā, vai tu patiešām domā, ka es varētu būt aktrise?

Rozā cieši apskāva meiteni un noskūpstīja.

- Šodien pat, ja tikai K. Z. Abramsa kungs tevi redzētu, -viņa pārliecinoši sacīja un izjuta atvieglojumu, izdzirdējusi meiteni iesmejamies. Azalija pēdējās dienās bija tāda dīvaini klusa, un Rozā par to raizējās. Tomēr greizsirdīga par to, ka Misija precas ar O’Hāru, viņa nelikās; abām sievietēm nebija skaidrs, kas ir šo skumju iemesls, bet Azalija neko neteica. Azalija noelsās, tāpēc Rozā strauji pagriezās un durvīs ieraudzīja Misiju.

Viņai mugurā bija krēmkrāsas mežģīņu tērps ar pieguļošu vidukli, garām piedurknēm, krusteniski sasietām lentēm pār krūtīm un kuplu svārku daļu. Uz augšu saņemtos zīdainos bronzas krāsas matos bija iesprausts dzīvu apelsīnkoku ziedu vainadziņš, rokā viņa nesa mazu pušķīti sīku, dzeltenu rozīšu. Bet visvairāk apbūra viņas acis, tumšas un laimē starojošas.

- Es tevi mīlu, Misija! - Azalija iesaucās un metās pie savas audžumātes.

- Es arī tevi mīlu, - Rozā skumīgi nomurmināja, noskatoties, kā Misija noskūpsta meiteni un iečukst viņai kaut ko ausī.

- Es tevi nekad nepametīšu, - Misija čukstēja. - Atceries, tu vienmēr būsi mana mazā meitiņa. Tu man esi svarīgāka par visu pasaulē. Lūdzu, esi priecīga, miločkal

Azalija braši pamāja ar galvu.

- Es centīšos, - viņa solīja.

Gar durvju stenderi pabāza galvu Diks Nevems.

- Tevi gaida mašīna, Rozā, - viņš sacīja, un visi sāka smieties, kad Azalija, aši aizmetusies uz lieveni, atgriezās, dzeltenā lentē vezdama Viktoru, kam pie siksnas bija piesprausta roze.

- Viktors arī nāks līdzi, - viņa paziņoja, ar cerībām vērdamās Misijā.

- Protams, - viņa mierīgi atbildēja. - Viktors vienmēr nāks mums līdzi.

Diks, kam bija Misija jāpavada, noklepojās un pietvīcis sacīja:

- Vai drīkstu teikt, Misija, ka nekad mūžā neesmu redzējis tik skaistu dāmu?

Viņa pasmaidīja.

- Tad tu nekad neesi bijis iemīlējies. Pagaidi, kad ieraudzīsi savu līgavu kāzu dienā. Tad gan tu būsi redzējis skaistu sievieti. -Pēkšņi viņa aptvēra, ka nemaz nav daudz vecāka par Diku, viņai bija tikai divdesmit četri gadi, bet salīdzinājumā ar puiša neskarto naivitāti viņa jutās kā krietni pieredzējusi sieviete.

Ejot pa īso baznīcas eju, Misijai pretī staroja O’Hāras laimīgā seja. Sudraba un zelta rotājumos atmirdzēja sveču liesmas, no simtiem vāžu cēlās rožu smarža, un katras solu rindas galu rotāja izliekts apelsīnkoka zars. Dievkalpojums noritēja nesteidzīgi un svinīgi, un tajā brīdī, kad O’Hāra saņēma Misijas roku, lai uzvilktu pirkstā gredzenu, viņa juta, ka beidzot atradusi īstu laimi kopā ar mīlamu vīrieti.

Kāzu brokastis viesnīcā “Holivuda” notika tik trokšņaini, visiem smejoties un mūzikai skanot, ka citi apmeklētāji, ziņkāres dzīti, gribēja noskaidrot, kas notiek, un palika pie svinētājiem. O'Hāra uzdāvināja Azalijai medaljonu - rubīna sirsniņu -, kas izsauca nedalītu sajūsmu, bet Rozai viņš pasniedza briljantu aproci. Viņa bija tik pārsteigta, ka nespēja izdvest ne skaņu. Jaunais vīrs uzstājās ar īsu runu, kurā pateica, ka mīlot visus klātesošos, bet viņiem esot jāatvaino, jo viņš tūlīt vedīšot savu sievu kāzu ceļojumā uz Sanfrancisko, kur viņi pavadīšot veselu nedēļu.

Azalija smaidīdama noskatījās, kā jaunais pāris rīsu graudu, rožu ziedlapiņu, apskāvienu un skūpstu virpulī devās ceļā. Viņa glāstīja kaklā iekārto sirsniņu un turēja Viktoru aiz pavadas, kad tas gribēja mesties lejup pa kāpnēm pakaļ Misijai, un domāja, ka, iespējams, nemaz nebūs tik ļauni. Varbūt O’Hāram tā iepatiksies Holivuda, ka viņš nolems atgriezties un apmesties uz dzīvi Roz-montā. Un varbūt viss vēl galu galā paliks tāpat kā līdz šim.

Misiju pēc rūgtās pieredzes Edija Arnhalta nežēlīgajās rokās māca bažas par medusmēnesi, taču tās tika izgaisinātas jau pirmajā naktī. Lielais O’Hāra ar muskuļoto, spēcīgo un arī mierinošo augumu, mīlestībā starojošu seju, apbrīnas pilns par sievas daiļumu, skūpstīja Misiju godbijīgi kā karalieni, turēja viņu savās rokās, glāstīja matus, seju, ar lūpām pieskārās viņas plakstiņiem, vaigiem, mutei. Viņš čukstēja, cik ļoti mīlot Misiju, cik viņa skaista un ka viņš ir laimīgākais vīrietis pasaulē. Kad viņi mīlējās, O’Hāra kaislē drebēja un skaļi izkliedza savu mīlestību, un Misija cieši apvija rokas ap vīra muskuļoto augumu, zaudējusi realitāti jaunu sajūtu atklāsmē un laimē, ko dod tuvība ar mīlamu vīrieti.

Nedēļa aiztraucās kā viens mirklis, un, nepaguvuši ne attapties, viņi jau ērtā vagonā brauca atpakaļ uz Losandželosu.

- Tev vajadzēs aši salikt savas lietiņas, meitenīt, - O’Hāra sacīja, kad vilciens ieslīdēja stacijā. - Mums steidzīgi jābrauc atpakaļ uz Ņujorku, lai apskatītu manu jauno klubu.

- Uz Ņujorku? - Misija nobālēja. - Bet es domāju, ka mēs paliksim Holivudā. Azalija te jūtas tik laimīga... - Teikums palika līdz galam neizteikts, jo viņa aptvēra, cik muļķīgi runā. O’Hā-ram Ņujorkā un Čikāgā bija naktsklubi, un viņš, protams, sagaidīja, ka sieva brauks viņam līdzi.

- Par Azaliju neraizējies, es parūpēšos, lai viņa būtu laimīga, - O’Hāra solīja. - Viņa ies Ņujorkas labākajā meiteņu skolā. Tagad, kad viņas tēvs ir Kings O'Hāra, viņa būs maza prin-cesīte.

Ja tu zinātu, ka viņa patiešām ir princese, Misija klusībā nodomāja, bet nevarēja būt ne runas, ka viņa atklātu vīram savu un Azalijas dzīvesstāstu, jo viņš to nesaprastu. Labāk vecos noslēpumus un bailes paturēt noslēpumā, un varbūt tagad, būdama O'Hā-ras kundze un Azalija - viņu meita, vairāku personības slāņu pasargāta, viņas beidzot varēs justies drošībā un nebīties no Arnhaltiem un krieviem.

Ņujorka

Izrādījās, ka augšstāva telpas viesnīcā “Sherry> Netherland” ir par mazu O'Hāram un viņa jaunajai ģimenei, un viņi iekārtojās elegantos Parka avēnijas apartamentos, kur bija četras guļamistabas un vannasistabas, paneļiem apšūta bibliotēka ar grāmatām pārpilniem plauktiem, dzīvojamā istaba ar diviem marmora kamīniem un liela virtuve, aiz kuras plašas dzīvojamās telpas Bjūlai un viņas divām palīdzēm.

Azalija bija atteikusies ņemt līdzi Viktoru.

- Nē, - viņa sacīja, aizbraukšanas rītā izskatīdamās ļoti sīka un trausla, bāla un sausām acīm. Pat gaišie linu krāsas mati likās zaudējuši savu mirdzumu. - Viktors paliks pie Rozas. Viņš uz šā ēnainā lieveņa jutīsies labāk, nekā iesprostots kādā Ņujorkas dzīvoklī.

Atceroties, kā Viktors bija gulējis izstiepies pie ugunsdzēsēju kāpnēm Rivingtonstrītā, Misija nodomāja, ka viņš Manhetenā varētu justies tīri labi, bet Azalija palika pie sava.

- Es bieži braukšu tevi apciemot, miločka, - viņa čukstēja, skūpstot mīksto vilnu uz suņa galvas, un, braucot projām, aizspieda ausis, lai nedzirdētu dzīvnieka gaudas.

Azalija no visas sirds pūlējās būt laimīga skaistajā Parka avēnijas dzīvoklī, kur viņai bija pašai sava grezni iekārtota istaba. Viņa atgriezās Bīdlu jaunkundžu skolā, tikai šoreiz tā vairs nelikās tik interesanta pēc Rozmontas, pansijas iemītniekiem un viņu nemitīgajām runām par filmām un ekrāna zvaigznēm. Šķita, ka ik reizi, kad viņa sāk justies mazliet laimīga, viņa tiek no tās vietas izrauta un vesta citur, it kā viņa tiktu tādējādi sodīta. Sākumā bija Rivingtonstrītā, kur viņu uzmanīja Rozā, tad nāca jaukais dzīvoklītis Rietumu Piecdesmit trešajā ielā, tam sekoja Arn-halthauza, Holivuda un tagad - Parka avēnija. Un nupat O’Hāra bija sācis runāt, ka vajadzētu uz dažiem mēnešiem pārcelties uz Čikāgu...

Ja labi papūlējās, Azalija varēja atcerēties sevi pavisam mazu. Viņa zināja, ka reiz dzīvojusi Krievijā, dažkārt naktīs, guļot gultā, viņa mēģināja atsaukt to laiku atmiņā. Viņa atcerējās, ka mājas tolaik likušās ļoti lielas, viņa pati maziņa un visi bijuši skaisti. Viņa nekad nebija par to runājusi ar Misiju, bet Azalija atcerējās, kā īstā tēva asais zods agri no rīta skrāpējās gar viņas vaidziņu, kad viņa bija ieskrējusi tēva istabā apsveicināties, viņa atcerējās, kā māte saldi smaržoja pēc ziediem, cik viņai bija maiga āda un cik vēsas lūpas bija sniegušas bērnam skūpstu. Viņa atcerējās Alekseja dzīvespriecīgo sejiņu tik skaidri, it kā redzētu to fotogrāfijā, viņa tumši pelēkās acis, smejoties par māsiņu, kad viņa visur sekoja brālim, atcerējās viņa stiprās kājas kāpjam viņai pa priekšu augšā pa stāvajām kāpnēm, Azalija ar mokām bija uzveikusi pakāpienu pēc pakāpiena, bet viņš uzlidoja līdz pašai augšai slaidā lēcienā kā ponijs. Viņa atcerējās brāļa balsi un to, ka no rītiem viņš runāja ar māsu franču valodā, bet pēcpusdienā angliski, atcerējās, kā auklīte viņiem dziedāja krievu šūpuļdzies-mas.

Bija tādas atmiņas, kur Azalija noslēpās sapņos, tā bija tikai viņai pieejama, noslēgta pasaule, kur viņa atkal kļuva par mazu bērnu, kur apkārtējo cilvēku mīlestība un uzmanība veltīta tikai viņai, kur valdīja drošība un visi viņu apbrīnoja. Viņa cerēja, ka šo pasauli kādu dienu no jauna atradīs.

Bet pagaidām Azalija apmeklēja Bīdlu jaunkundžu skolu un nesa mājās zīmītes, kurās skolotājas sūdzējās, ka meitene ir pārāk sapņaina un neuzmanīga, bieži zvanīja Rozai un viņas meitenēm, lai noskaidrotu, kas jauns īrniekiem, vai viņi jau nospēlējuši savas lomas “Šeherezadē” un vai mīļais Viktors ļoti skumst pēc viņas.

Un viņa allaž nosolījās drīz vien viņus apciemot, bet nu jau bija aiztecējis vesels gads, un viņi tā arī nebija aizbraukuši uz Holivudu.

Azalija patlaban virtuvē pie galda ieturēja vakariņas, Misija ar Bjūlu pārsprieda rītdienas ēdienkarti, kad platu smaidu sejā ienāca O’Hāra.

- Meitenes, saiņojiet savas glītākās kleitas, - viņš uzspieda skaļu skūpstu Azalijas gaišajai galviņai, - rīt laižam uz Čikāgu!

- Čikāgu? - viņas iesaucās.

- “Sārtā orhideja” kuru katru brīdi būs gatava, - viņš lepni paziņoja. - Esmu paredzējis nākamnedēļ rīkot atvēršanas balli. Brauksim uz turieni visi, mazliet atpūtīsimies. - Smiedamies viņš satvēra Misiju un grieza riņķī. - Kinga O’Hāras trešais naktsklubs, - viņš dižojās. - Nu, vai Delansijstrītas krodziniekam labi veicas?

- Kaut es to zinātu, - Misija atbildēja, - bet, tā kā tu nekad neesi ļāvis man ieskatīties kādā no taviem klubiem, man nav iespēju spriest.

O’Hāra sarauca pieri.

- Tu taču zini manus uzskatus par iešanu uz naktsklubiem. Kārtīgai sievietei tur nav vietas... - Apmulsis viņš pietvīka, kad Misija sāka smieties.

- King O’Hāra, vai tu gribi teikt, ka tev pieder iestādes, kas nav piemērotas “kārtīgām” sievietēm? - viņa ķircinājās. - Nez ko par to teiktu mūsu kaimiņi Parka avēnijā. Un to faktu, ka gandrīz visi viņu dēli un meitas ir tavi klienti.

- Tas ir pavisam kas cits, - viņš moži attrauca, - tas ir bizness. Bet, jēziņ, vai tad es tevi, Misija, neaicinu uz “Sārtās orhidejas” atklāšanu nākamajā nedēļā? Pats esmu izraudzījies viesus. Sabiedrības zieds ieradīsies apskatīt manu klubu un iepazīties ar manu sievu.

- Un vai viņiem tu pārdosi džinu no vannas? - Misija nerimās.

- O'Hāras džins nekad nav brūvēts vannā. Tas ir īstais - no Bermudu salām.

Misija izbrīnījusies pavērās vīrā.

- Es visu laiku domāju, ka tu dzērienus pērc no saviem draugiem, brāļiem Orikonnēm.

- Orikonnēm? - O’Hāra noklepojās un pabružāja kājas pa grīdu. - Jā, nu, man ar brāļiem iznāca neliela nesaprašanās cenu jautājumos, tāpēc es tagad no viņiem ņemu tikai pusi no saviem krājumiem - vecas draudzības vārdā. Bet ko mēs te stāvam un trinam mēles par Orikonnēm, kad jums jākravā somas? Mēs braucam ar rīta vilcienu.

O'Hāra paskatījās uz Azaliju, kas sēdēja pie tīrā virtuves galda, uz kura viņai priekšā stāvēja glāze piena. Viņas lielās acis izskatījās skumīgas, tāpēc viņš apsēdās blakus meitenei.

- Un īpašs pārsteigums manai mazajai, mīļajai meitenei. Es domāju, ka mēs varētu no Čikāgas aizbraukt uz Holivudu apciemot krustmāti Rožu.

Azalijas mazā, sirdsveidīgā sejiņa laimē pietvīka un samteņu brūnās acis iepletās vēl platākas, kad viņa iedomājās, ka drīz tiksies ar Viktoru, Rožu un meitenēm.

- Ak, King O’Hāra! - Azalija smējās, priecīgi apskaudama raženā vīra kaklu. - Paldies, paldies!

- Gribu, lai manas meitenes būtu laimīgas, - viņš norūca, pāri Azalijas galvai uzsmaidīdams Misijai.

- Lieciet bērnam jūs saukt par “tēti”, - Bjūla pukojās, - kā bērnam piedienas.

Bet Misija pakratīja galvu. Viņa zināja, kāpēc Azalija nevarēja savu mīļo O’Hāru saukt par “tēti”. Kaut kur zemapziņas dzīlēs pagātnē mita Azalijas īstais tēvs, un viņa cerēja, ka viņš kādu dienu atgriezīsies pie savas meitiņas, kā tas vienmēr notiek grāmatās.

Čikāgā

Čikāgas vecā viesnīca “Palmer House” bija ievērojama ar divdesmit piecas pēdas augstu rotondu. Ēģiptiešu salonu, franču mēbelēm un itāliešu freskām.

- Manām meitenēm tikai to labāko, - O'Hāra izmeta, kad viņš, cigāru pukšķinādams, nākamās dienas vakarā noskatījās, kā viņa mazā ģimenīte dodas uz restorānu. Zālē rindojās masīvas marmora kolonnas un no smalki izkrāsotiem griestiem nokarājās smagas kristāla lustras. Vesels pulks viesmīļu gaidīja viņu pavēles, un O’Hāra pamirkšķināja Misijai.

- Vai atceries pirmo reizi, kad es tevi Ņūdžersijā aizvedu pusdienās? Un tu teici, ka neesi pietiekami grezni saposusies? -Misija apstiprinoši pamāja. - Toreiz es teicu, ka tu esi pietiekami labi ģērbusies, lai ietu ikvienā vietā, bet tagad tu esi greznāka par šo zāli. - O’Hāras zaļganās acis mirdzēja mīlestībā, kad viņš pāri galdam sniedza Misijai kārbiņu. - Un viena arī manai mazajai meitenei. - Tieši tādu pašu viņš pasniedza Azalijai.

Misija atvēra savu kārbiņu un iesaucās:

- Ak, paskaties! Cik skaista orhideja no sārtiem dimantiem. Skaista, Šamus, pasakaina!

Viņš lepni pasmaidīja.

- Kāpēc tu sauc mani par Samusu? Tu taču vienmēr sauc mani par O'Hāru.

- Tāpēc, ka es tevi mīlu, - viņa klusi sacīja. - Samus vai O’Hāra, es tevi mīlu. Paldies!

Nosarcis O’Hāra steigšus uzrunāja Azaliju:

- Taisi nu vajā, mīlulīt! Paskatīsimies, kas tev tur ir.

Zeltainās acis iepletās platas kā apakštasītes, kad arī viņa

atvēra kārbiņas vāku un paskatījās iekšā.

- Man arī ir orhideja, - Azalija palielījās.

- Tāpat kā mammai, bet tikai mazām meitenēm piemērota, -viņš sacīja, kad, apbrīnā izsaukdamās, viņas apbrīnoja piespraudi no izgrebta rozā kvarca ar iesārtu dimanta actiņu vidū.

O’Hāra laimīgs smaidīja. Pēkšņi viņš pastiepa rokas pāri galdam un satvēra savu mīļo plaukstas.

- Šis varbūt ir laimīgākais vakars manā mūžā.

“Sārtā orhideja” atradās starp Steitstrītu un Keljemeta avēniju, turpat tuvumā bija kādas citas slepenas vietiņas, kur baudīt alkoholu, “Saulrieta kafejnīca”, “Sapņu zeme”, “Panama” un “Ņūorleānas draiskules”, tāpat arī Lielais teātris, “Monogramma” un “Vendome”, kur spēlēja modernākie džeza orķestri. O’Hāra šo vietu bija izraudzījies tāpēc, ka šeit dzīve ritēja straujāk nekā aristokrātiskajā Nortsaidā, un tāpēc, ka viņš zināja, smalkajiem viesiem būs vēl papildu bauda nolaisties līdz proletāriskākajai Sautsaidai.

Debesis izgaismoja starmešu kūļi, kāds vīrs ar kameru filmēja augsto viesu ierašanos, un franču šampanieti varēja dzert uz saimnieka rēķina. Misija bija burvīga tumši sārtā šifona kleitā ar pieguļošu vidukli, pie pleca sārtas orhidejas turēja jaunā briljantu piespraude, un O’Hāra uzskatīja, ka arī viņš ir gana švītīgs ar baltu kaklasaiti, frakā un sārtu orhideju pogcaurumā. Azalijas skaistie mati bija saņemti uz augšu, veidojot daiļu cirtu oreolu ap viņas jauko sejiņu, un ābeļziedu sārtajā kleitiņā viņa izskatījās trausla, neaizsargāta un tik mīļa, ka O’Hāra nespēja noturēties, neapskāvis bērnu, viņš sacīja, ka ir lepns būt par tik daiļas meitenes tēvu un vienmēr par viņu rūpēsies.

Azalija smaidīja un, maigi ar pirkstu galiņiem noglāstījusi viņa seju, sacīja:

- Es ļoti priecājos, ka tu esi mans tētis, O’Hāra, - un lielais vīrs dārdoši iesmējās un vēlreiz noskūpstīja meiteni.

Viņi aplūkoja tumši zilos kupolveida griestus, kuros mirdzēja sārtas zvaigznes, tādu pašu zvaigžņu piebārstīto deju grīdu, ie-stīvinātiem, sārtiem galdautiem klāto galdiņu rindas, sudraba glāzes, sārtos svečturus, oficiantus koši sarkanās žaketēs, cigarešu pārdevējas un viesmīles, kas atklāja savas kājas - un ne tikai -sārtā triko un īsos sārta tilla bruncīšos. Uz katra galdiņa greznojās sārta orhideja, blakus kluba džeza orķestrim pulcējās ataicinātās skatuves zvaigznes un dejotājas, kuras Azalija tik ļoti gribēja redzēt.

Tajā vakarā visa Sautsaida bija kājās. Nelūgtie skaudīgi noskatījās, kā viesi izbira no elegantajiem automobiļiem un smiedamies steidzās iekšā pa durvīm zem zibsnījošā uzraksta “Sārtā orhideja” apsolītajā zemē, kur viņus gaidīja greznība, prieks, džezs un reibinoši dzērieni, - tā bija Kinga O'Hāras īpašā panākumu recepte. Viņš visiem stādīja priekšā Misiju un Azaliju un jau krietni vēlāk, kad jautrība sita augstāko vilni, ieminējās, ka būtu laiks vest Azaliju mājās.

- Skaties, lai mana maziņā liekas gulēt, tiklīdz nonāk viesnīcā, - viņš pieteica, kamēr viņi zem neona uzraksta gaidīja piebraucam limuzīnu. Šoferis kavējās, un O’Hāra nepacietīgi noskatīja ielu no viena gala līdz otram, bet nepievērsa uzmanību slēgtai, melnai mašīnai, kas lēnām brauca pa ielas otru pusi. Pēkšņi tā pasitās sāņus un pagriezusies ātri brauca pāri tukšajai ielai uz viņu pusi. Kādu sekundes daļu viņi pārsteigti noskatījās, kā tiek nolaists lejā aizmugurējais logs un no strupa ieroča stobra uzzibsnī sārtā gaisma, tad, mežonīgi iekliedzies, O’Hāra ar vareno augumu aizsedza Misiju un Azaliju. Viņu caururba ložu krusa, pagriezies viņš nokrita uz ietves un palika guļam kā asiņaina masa.

Azalija zināja, ka kliedz, tāpat kāds kliedza viņas atmiņās un sapņos, tas bija pirms daudziem, daudziem gadiem “Varišņjas” mežā. Viņa dzirdēja Misiju vaidam, melnajai mašīnai uzņemot ātrumu, nokaucās riepas, tad sāka skanēt soļu dipoņa. Viņa dzirdēja sevi kliedzam un kliedzam, it kā kliedzieni būtu bijuši ieslēgti viņā garus gadus, un tagad viņa saprata, ka tie nekad neapklusīs.

38

Merilenda

Kels nospieda zvana pogu, lai ataicinātu māsu Milgrimu, jo viņu uztrauca Misijas bālums un drebošās rokas. Pulkstenis uz galdiņa rādīja divi naktī, un Kels saprata, ka Misija noteikti ir pārgurusi un sāpīgo atmiņu nomocīta. Viņa nenovērsa skatienu no sārto orhideju piespraudes, ko turēja rokā.

- Es nekad no tās nešķiršos, - viņa klusiņām sacīja. - Nekad.

Satraukta, iestīvinātajam formastērpam nošvīkstot, iesteidzās

māsa Milgrima. Vispirms viņa uzmeta skatienu Misijai, tad Ke-lam un skarbi noprasīja:

- Ko es jums teicu? Tagad viņa ir galīgi pārgurusi un satraukta. Un vainīgs esat jūs, jaunais cilvēk! - Māsa ielēja glāzē ūdeni. - Nu, nu, - balss tonis kļuva pieglaimīgs, - iedzersim zālītes, es atnesīšu tasi garšīgas tējas, un liksimies gulēt.

Misija norija tabletes, bet papurināja galvu.

- Vai tad tu nesaproti, māsa Milgrima? - viņa sacīja. - Ja esmu iesākusi, man jāpabeidz. Tikai tad Kels varēs man palīdzēt.

Milgrima dusmīgi paskatījās uz viesi, bet tas paraustīja plecus.

- Mums tas ir svarīgi, - viņš paskaidroja.

Bažīgās māsiņas acis iepletās, un viņa tikai noteica:

- Nu... tādā gadījumā es labāk pagatavošu kādas sviestmaizes, - un izgāja, baltajam kokvilnas uzsvārcim nošalcot.

- Azalija nespēja iet uz bērēm, - Misija atsāka stāstu, - bet es jau to arī nebūtu gribējusi. Divas nedēļas viņa nogulēja slimnīcā, kā dakteri teica, “lai viņu novērotu”, bet pēc tam viņi nebija tikuši necik gudrāki. Meitene gluži vienkārši bija aizbēgusi pati uz savu drošu pasaulīti, kur neviens nevarēja viņai piekļūt. Ārsti sacīja, ka Azalija esot šokā un ka ar laiku tas pāriešot. Bet es jau zināju patiesību.

Misijas izmocītās, violetās acis ielūkojās Kela acīs.

- Tajā brīdī, kad O’Hāras zārku laida kapā, tika atnests milzīgs vainags no sārtām orhidejām. Piegādātājs pasniedza man kartīti. - Uz mirkli viņa apklusa. - To sūtīja Riko un Džordžo Orikonnes.

- Tātad tie bija viņi, kas...

Misija pamāja ar galvu.

- O’Hāra par zemu bija novērtējis viņu ietekmi Čikāgā. Brāļiem tur bija vareni draugi, un šī teritorija jau bija viņu pārziņā. Viņi tikai ļāva O’Hāram darboties un izmest naudu pārjauno klubu, tad... - Misijas galva noslīga lejup. - Protams, neviens netika apcietināts. Šis notikums bija tikai kārtējais brīnums, par ko sabiedrība nedēļu lauzīja galvu, bet tad norakstīja uz “bandītu savstarpējo rēķinu kārtošanu”. Es nekad neesmu šaubījusies, ka vainīgi ir brāļi Orikonnes.

Nedzirdamiem soļiem istabā atkal ienāca māsa Milgrima, viņa nesa šķīvi ar glītām sviestmaizēm bez garoziņas un šokolādes kūku.

- Mazliet ieēdiet, - viņa lūdzās Misiju. - Jums nepieciešams atgūt spēkus.

Misija apmierināta malkoja tēju un sacīja Kelam:

. - Izņēmu Azaliju no slimnīcas un devos atpakaļ uz Kalifor-niju pie Rozas. Cerēju, ka mājas gaisotne izraus meiteni no depresijas. Visi tik mīļi un jauki izturējās pret Azaliju, stāstīja viņai par darbu filmās, bet viņa palika vienaldzīga. Vienīgais, par ko viņa rūpējās, bija Viktors, to viņa neizlaida no acīm. Vēl tagad redzu ainu, kā viņi abi sēdēja uz lieveņa, Viktors ielicis Aza-lijai klēpī galvu, un viņa izklaidīgi veras pāri zālienam uz garāmgājējiem, kurus viņa patiesībā nemaz neredzēja. O'Hāra man bija atstājis nedaudz naudas, ne jau kādu bagātību, jo viņš bija tāds cilvēks, kas tērēja, tiklīdz nauda ienāca, turklāt viņam likās, ka mūs gaida vēl vesela mūžība.

Pagāja gads, un es to vairs nespēju izturēt. Nolēmu vest Aza-liju uz Šveici pie pasaulslavenā psihiatra un psihoanalītiķa Karla Junga. Gribēju iegūt skaidrību, vai Azalijas vaina ir fiziska vai garīga. - Misija atkal pavērās Kelā. - Man jāatzīstas, ka es lūdzu Dievu, lai kaite būtu terapeitiska, jo tad mēs vismaz varētu mēģināt to kaut kādā veidā ārstēt.

Jungu šī slimība ieinteresēja. Protams, viņu saistīja klusēšanas solījums, un es viņam izstāstīju, neminot vārdus, kā Azalija bija zaudējusi savu ģimeni, kā mēs bēgām, kā pēc tam dzīvojām un to, ka pagātnē pieredzētos nenozīmīgākos notikumus viņa nemaz nezina. Es atklāju, ka viņa nav redzējusi savu ģimenes locekļu fotogrāfijas un nezina, kas viņi īstenībā ir. Un, protams, izstāstīju arī par O'Hāru.

Jungs teica, ka šis esot viens no interesantākajiem gadījumiem, ar kādu viņam nācies saskarties. Azalija ciešot no vairākām slimībām - depresijas, histērijas un apspiestām jūtām, kas noglabātas zemapziņā kopš agras bērnības. Viņai draudot briesmas zaudēt savu personības apziņu, viņš to sauca par “personības problēmu”. Vēl es izstāstīju, kā Azalija nekad nav pieminējusi īstos vecākus, kā viņa šķietami pieņēmusi faktu, ka kopā ar mani un Sofiju vienmēr dzīvojusi Rivingtonstrītā. Pieminēju arī viņas stipro pieķeršanos sunim. Ārsts palocīja galvu un noteica, ka tas esot klasisks gadījums un viņš darīšot, ko varēšot.

Vairāk nekā divus gadus mēs ilgstošus laika periodus dzīvojām Cīrihē. Noīrējām nelielus apartamentus mazā viesnīciņā kalnos, mums ļoti patika vēsais, tīrais gaiss un bezgalīgie plašumi, un man likās, ka tur mēs beidzot jutāmies drošībā. Laiku pa laikam uz pāris mēnešiem devāmies atpakaļ uz Kaliforniju. Azalijas veselība uzlabojās, bet es baidījos viņu aizvest no daktera Junga. Zināju, ka aiz šīm sapņainajām, jaukajām acīm slēpjas nemiera plosīts prāts, un gribēju ieviest tur kārtību.

Beidzot Jungs sacīja, ka viņš izdarījis visu, ko varējis, un mēs atgriezāmies Holivudā pavisam. Azalija likās laimīgāka un sabiedriskāka nekā jebkad agrāk. It kā nekas nebūtu noticis, viņa atgriezās skolā un atkal draudzējās ar Rozas meitām. Viņa atsāka arī apmeklēt deju nodarbības, un pamazām tās kļuva par viņas dzīves saturu. Laikam tieši to Azalija vienmēr bija ilgojusies darīt. Tikai dejot.

Misija pievērsa Kelam rāmu skatienu un sacīja:

- Jūs jau noteikti saprotat, ka es runāju par Āvu Adēru.

Kels palika mēms no brīnumiem.

- Āvu Adēru? Kinozvaigzni?

- Izstāstīšu, kā tas notika. - Viņa nodzēra malciņu jau atdzisušās tējas un pārdomādama pielika roku pie pieres. Tad turpināja: - Viss sākās ar nejaušu tikšanos, savu mūžu tā arī neesmu tikusi gudra - vai tā padarīja Azalijas dzīvi laimīgu vai izpostīja to...

Misija atcerējās, cik nevainīgi viss bija sācies, un pastāstīja Kelam, kā Diks Nevems bija atnācis viņas apciemot, pietvīcis no laimes par panākumiem, kurus bija guvusi “Seherezade” un trīs citas mākslas filmas, ko viņš uzņēmis studijā “Mcigic". Tagad viņš bija kļuvis par ievērojamu režisoru, tomēr palicis tas pats jaukais, vienkāršais briļļainis, vēl aizvien kautrīgs, kaut arī viņam pakaļ bariem skrēja skaistas kinoaktrises. Viņš nekad nebija aizmirsis, ka vecais šūpuļkrēsls Oklahomas fermā uz lieveņa viņam gājis secen tikai par mata tiesu, tāpēc allaž apgalvoja, ka mūžam būs pateicīgs K. Z. Abramsam par doto iespēju.

- Abramsu Holivudā uzskatīja par ļoti noslēgtu cilvēku, -Misija turpināja savu stāstu. Neviens viņu īsti nepazina, nekādu draugu viņam nebija, tikai darījumu partneri, bet Diks gan viņam ļoti palika. Diks vairākas reizes nedēļā gāja uz “Magic” prezidenta lielo māju Leksingtondraivā skatīties filmas vai dienā uzņemto materiālu. Viņi kopā ieturēja vakariņas, vienmēr ļoti oficiālas, ar kalpotājiem un pārējām pie tām piederīgajām lietām, bet K. Z. nekad nestāstīja Dikam kādus privātās dzīves notikumus. Vienīgais, ko Diks zināja par savu darbadevēju, bija tas, ka viņš ir ticīgs ebrejs, kas vienmēr ievēro sabatu.

Lai nu kā tur būtu, tajā dienā, kad Diks nāca mūs apciemot, Azalija skriešus atgriezās no deju stundas. Šī bija viena no reizēm, kad viņai bija laba oma, meitene bija žirgta un kustīga, prieks skatīties. Tolaik viņai jau bija četrpadsmit, un viņa, protams, bija glīta.

viņai piemita tāds neparasts skaistums - platas, samteņu brūnas acis un platīnblondi mati. Savam vecumam Azalija bija padevusies gara auguma un joprojām bija pārāk tieva, bet kājas viņai jau bija glītas, kustībām un gaitai piemita dejotājas graciozitāte.

Biju pamanījusi, ka Diks ieinteresēts viņu vēro, tāpēc nejutos pārsteigta, izdzirdējusi viņu sakām:

“Zini. Misija, Azalija ir kā dzimusi ekrānam. Kamerām viņa ļoti patiktu un skatītājiem arī.”

Es smaidīdama papurināju galvu. Iebildu, ka viņa vēl ir pārlieku jauna, lai filmētos, bet tad Diks pateica ko tādu, kas mani no tiesas izbrīnīja.

“Man tiešām negribas kļūt par nodevēju,” viņš iesāka, tad pasmaidīja un sacīja, ka droši vien viņam vajadzētu izteikties citādi, jo viņš vēloties tikai darīt man zināmu, ka Azalija pēdējā laikā kavējot stundas skolā, staigājot pa kinostudijām, melojot par saviem gadiem un meklējot dejotājas vai statistes vietu kādā filmā, vienalga ko, lai tikai varētu nokļūt burvības apdvestajā kino pasaulē.

Bez šaubām, līdz šim viņai neesot veicies, jo pārāk skaidri varēja redzēt, ka viņa ir bērns, kas izliekas par pieaugušu sievieti. Bet, Diks turpināja, ja viņa to tik ļoti vēloties, kāpēc es nevarētu ļaut viņam meiteni pārbaudīt un varbūt iedot kādu mazu lomiņu nākamajā filmā? Viņš apņemoties pats personiski viņu uzmanīt, sargāt kā savu dzīvību, un viņš varot saderēt uz saviem Oklahomas zābakiem, ka Azalija drīz vien kļūšot par zvaigzni.

Es paliku pie sava, ka viņa vēl ir par jaunu un ka es aizliedzu kaut tuvoties kādai no studijām vismaz līdz sešpadsmit gadu vecumam. Tas bija 1928. gads, Holivuda jau bija mainījusies. Tagad tā bija izaugusi par plaukstošu pilsētu. Mums ar Rožu piederēja piecas mājas Strūklaku avēnijā. Rozmonta, kur mēs bijām pārvākušās no bungalo, bija vismazākā. Kinostudijas ražoja filmu pēc filmas, Holivudas bulvāris bija īsta šoseja, kur drūzmējās mašīnas, un Beverlihilza jau bija kļuvusi par pilsētu. Daudzas vecās ekrāna slavenības jau bija nogājušas no skatuves - Valentī-no miris, Meibelu Normenu un Fetiju Arbeklu sabeidza skandāli, slepkavības, narkotikas; tolaik šādas lietas jau bija kļuvušas par ikdienišķu parādību. Varētu teikt, ka Holivuda bija zaudējusi savu nevainību kopā ar mūsu Pludmales Daiļavām, kuras atklāja, ka pozēšana kailām ienes nesalīdzināmi vairāk naudas nekā Seneta reklāmas. Jūs jau saprotat, kāpēc es nevēlējos emocionāli nenoturīgu, trauslu bērnu, kāda bija Azalija, palaist šādā pasaulē. Gribēju, lai viņa mācās skolā, lai dzīve ritētu kā līdz šim kopā ar Rožu un viņas meitenēm. Ja nebūs pacēlumu -nebūs arī kritumu. Beidzot biju padarījusi mūs anonīmas un laikam vēlējos saglabāt šādu situāciju.

Sāka parādīties pirmās skaņu filmas, un kinoindustrija nepārtraukti mainījās. Neviens nezināja, kas notiks rīt, drīz daudzi no agrāk tik iecienītajiem aktieriem būs aizgājuši, viņus kā liekus atmeta agrāk lišķīgās studijas, jo viņu balsis nebija piemērotas ieskaņošanai. Bet, protams, Azalija nemitējās sirot pa kinostudijām, kaut arī es no jauna piedraudēju ar privātskolotāju.

Savu lēmumu es mainīju tad, kad nomira Viktors. Šķiet, viņš bija vecākais suns Holivudā, īsts veterāns pat savas sugas pārstāvju vidū, jau gadiem ilgi viņš neredzēja un gandrīz nepameta savu iemīļoto vietu uz lieveņa. Protams, suņa nāve bija traģēdija, jo tā bija viena no retajām, vēl palikušajām saitēm ar Mišu. Bet Azalijai tā izvērtās par katastrofu. Pa visu Ameriku izmeklējāmies citu kurtu, un beidzot viņš ieradās mūsmājās - sešus mēnešus vecs, ar zeltainu spalvu tāpat kā Viktoram un allaž gatavs rotaļām. Reksis uzreiz visiem iepatikās, bet viņš nebija Viktors, to saprata ikviens. Un, kad es redzēju Azalijas acīs palēnām atgriežamies jau pazīstamo skatienu, pārpasaulīgu, tālumā vērstu, es piezvanīju Dikam un sacīju, ka viņš varbūt tomēr varētu Aza-liju paaicināt uz kinoprovēm.

Holivuda

K. Z. gaidīja, kad no studijas atnāks Diks un atnesīs dienā uzņemto materiālu. Viņiem bija izveidojies paradums tos noskatīties nevis kinostudijā, bet vēlu vakarā Abramsa mājā, daļēji tāpēc, ka viņam patika Dika sabiedrība, bet galvenokārt tāpēc, ka tādējādi viņa lielajā, tukšajā namā ienāca mazliet dzīvības.

Pulkstenis bija desmit, aiz augstajiem logiem, kas atklāja skatu uz nevainojami koptajiem dārziem, debesis jau tumsa. Viņš varētu būt jebkur visā plašajā pasaulē - labi ģērbies anonīms vīrietis labi iekārtotā anonīmā namā kādā anonīmā pilsētā. Jau bija pagājuši astoņi gadi, kopš viņš bija uzveicis Melu Šrēderu viņa paša spēlītē un kļuvis par īpašnieku kamerai, pāris filmas rituļiem un dažiem nolietotiem šķūņiem Tuhungā, un šajā laika periodā viņš bija izaudzis par K. Z. Abramsu, kino magnātu, blakus Goldvinam, Kjūkoram, Foksam un Vorneram. Taču sirdī viņš joprojām bija palicis Zevs Abramskis, vientuļnieks. Vientulība bija tik visaptveroša, ka vajadzēja Dika Neverna sabiedrību un divdesmit četru stundu darba spriedzi, lai aizpildītu laiku, un tad, ja veicās, viņš bija tik noguris, lai uz četrām stundām iegrimtu bezsapņu miegā, pirms atkal jāceļas jaunai dienai.

Meļa Šrēdera acīs viņš bija redzējis, ka šis vīrs uzskata Ze-vu par vientiesi, kas sēž viesnīcas “Holivuda” verandā, svīst savā melnajā augļotāja uzvalciņā un iestīvinātajā, baltajā apkaklītē, mulst no savas guturālās angļu valodas un svešzemnieciskā skatiena. Bet Šrēders neko nezināja par dusmām un izmisumu, kas viņa pretiniekā bija iesvēlis liesmu, un Šrēders kļuva tikai par pirmo no kāda desmita pretinieku, kuri izjuta, kā Zeva Abramska asais, godkārīgais prāts piespiež viņu pie zemes.

Ar savu parasto, daudzās grūtībās iegūto piesardzību Zevs bija papētījis Šrēdera darījumus un atklājis, ka viņš ar sludinājumu starpniecību, kurus ievietojis Amerikas mazo pilsētiņu laikrakstos, jau pārdevis lētticīgiem ļautiņiem četras neesošas “kinostudijas”. Izbijies Zevs nolēma, ka nemaz neies uz tikšanos ar krāpnieku, bet, paraudzījies uz šo darījumu nopietnāk, pārdomāja. Šrēdera plāns bija tāds - parādīt kādu nomaļu zemes gabalu, ko viņš nopircis par dažiem dolāriem, jo ceļu trūkuma dēļ tas bija praktiski nepieejams. Viņš paskaidrotu, ka darbinieki devušies filmēt tuksnesī vai pludmalē un ka viņš visu vada no sava biroja Holivudā, tāpēc ir tikai viena kamera un nekur nav redzami cilvēki. Demonstrējis dažus rituļus filmas, viņš uzskaitīja, kādas priekšrocības piemīt ļodzīgajiem šķūņiem, kuros agrāk turēti lopi vai siens un kurus viņš lepni dēvēja par paviljoniem. Nākamais solis bija pasniegt potenciālajam pircējam viltotu Srēdera kinostudijas bilanci, kurā parādījās simtiem filmu, kas pārdotas kādiem mistiskiem izplatītājiem visā Amerikā, tur tika minēta arī glīta summiņa - simts tūkstoši dolāru peļņas un vēl septiņdesmit pieci tūkstoši, ko uzpircēji palikuši studijai parādā. Toties parādu ailītē nekādu nepatīkamu, ar sarkanu tinti rakstītu ciparu nemanīja.

- Visu nopircis un apmaksājis jūsu padevīgais kalps, -Šrēders meloja Zevam, slaukot sviedrus no pieres, kad viņi saules svelmē abi apstaigāja putekļainos akrus, - turklāt uzņēmums ir augošs. Piecas filmas ražošanā un plānos vēl dažas. Diemžēl es neciešu klimatu. - Viņš uzplāja sev pa krūškurvi. - Redziet, motors nolietojas. Dakteri ieteic doties uz austrumiem, kur ir vēsāks, - un labi ātri. Ja ne, tad man nāve zoba galā. - Viņš piemiedza ar aci melnajā, biezajā uzvalkā ģērbtajam Zevam ar bālo seju un ledusauksto skatienu acīs. - Ar tādām izredzēm es nedrīkstu jokot. - Brīdi viņš klusēdams vērās savā sarunu biedrā, tad piebilda: - Jūs man patīkat, un es izteikšu piedāvājumu, kuru nespēsiet noraidīt. Redzu, ka esat kārtīgs jauns cilvēks un šis darbs jums padosies. Ticiet man, te jūs tiksiet pie bagātības. Man neveicas, jo slimība liek posties projām. - Smagi nopūties, viņš ar brašu smaidu lūpās turpināja: - Tomēr Dieva griba cilvēkam ir likums, un kas es tāds esmu, lai pretotos tai?

Zevs skatījās Srēderā, bet neko neteica, tāpēc tas, neveikli juzdamies, atkal novērsa skatienu.

- Redziet, kāds ir mans priekšlikums, - viņš spēra vaļā. - Ja nākamajā nedēļā es netikšu Filadelfijā, jūs iesiet aiz mana zārka, tas ir vairāk nekā skaidrs. Es jums palīdzēšu, Abramska kungs, ja jūs palīdzēsiet man. Es jums piedāvāju visu - zemi, paviljonus, piecas kinokameras, filmas, kontaktus ar izplatītājiem -visu biznesu kā augošu uzņēmumu. Un neaizmirstiet septiņdesmit piecus tūkstošus, kas man pienākas no izplatītājiem un kas jūsu kabatā saplūdīs jau pirms jaunā gada.

Zevs skeptiski savilka uzacis.

- Cik jūs gribat?

- Cik? Teikšu jums atklāti, lai nu kas, bet nauda man šobrīd nav prātā. Tāda nelaime kā man sagriež visu kājām gaisā. Kad runa ir par dzīvību un nāvi - kāda tur vairs nauda? Lai ātrāk pārdotu, esmu ar mieru saņemt divdesmit piecus tūkstošus - un tīri papīri. Naudu galdā, paspiežam roku - un sveiki!

Likās, pat Šrēdera izspiedušās zilās acis svīst, kad viņš nepacietīgi vērās Zevā.

- Tā jau ir krietna summa, - Zevs bilda. Sabāzis rokas kabatās, viņš ar kurpes purngalu vilka putekļos svītru.

Šrēdera sejai pārskrēja dusmu zibsnis.

- Nu, varbūt tādam labam cilvēkam kājās... teiksim, divdesmit?

- Parādiet man vēlreiz bilanci! - Zevs negaidot pieprasīja.

Šrēders nervozi pasniedza prasīto.

- Te viss ir melns uz balta...

Zevs rūpīgi salocīja lapas un noglabāja kabatā.

- Ei! - Šrēders smaidīdams iesaucās. - Jūs jau vēl neesat neko nopircis! Kā tad paliek ar divdesmit tūkstošiem?

- Es jums piedāvāju, un tas ir mans pēdējais vārds, simt septiņdesmit piecus dolārus par zemi, kas jums patiešām pieder, -Zevs teica savā klusajā, guturālajā balsī, - tas ir piecdesmit dolāru vairāk, nekā jūs par to samaksājāt. Septiņdesmit piecus dolārus došu par kameru un filmas ruļļiem. Pārējais ir salti meli. Kopumā divi simti piecdesmit dolāru un piecdesmit procentu peļņas no ieguldītā. Godīgs darījums, kā jums šķiet, Šrēdera kungs?

- Fū, zini ko, mazais žīdelil - Lielo mahinatoru pārņēma trakas dusmas. - Divi simti piecdesmit zaļo - tas jau arī droši vien ir viss, kas tev kabatā!

Zeva acis samiedzās un seja kļuva vēl bālāka nekā parasti, kad viņš sacīja:

- Tas ir par diviem simtiem vairāk nekā jūsu kabatā, Šrēdera kungs. Slēgsim darījumu vai ne? - Pēc pauzes viņš piebilda, roku pielicis pie vietas, kur kabatā bija noglabāta viltotā bilance.

- Ja ne, tad es šo rēķinu aiznesīšu uz Losandželosas policijas iecirkni un lūgšu spert nepieciešamos soļus, lai ierosinātu pret jums lietu par krāpšanu. Es neesmu pirmais, Šrēdera kungs, kam jūs gribat pārdot savas studijas, bet pēdējais gan. - Viņš drūmi pasmaidīja. - Galu galā divi simti piecdesmit dolāru ir augstsirdīgs piedāvājums.

Šrēdera vairīgais skatiens, šķiet, spētu Zevu nogalināt, bet viņš pastiepa roku.

- Labi, tad dodiet man divi simti piecdesmit.

Zevs no citas kabatas izņēma papīra lapiņu.

- Šis ir pārdošanas līgums, ko sastādījis Miltons Faieršteins, notārs, kura birojs atrodas Vainstrītā. Es izskaidroju viņam apstākļus, un viņš teica, lai jūs parakstāties šeit. - Zevs norādīja uz vajadzīgo vietu un sniedza pildspalvu. - Viņš savā profesijā guvis labu reputāciju, un, bez šaubām, viņa sacītais tiesā izklausīsies ticamāk nekā jūsu vārdi, ja jums gadījumā ienāktu prātā apgalvot, ka neesat man neko pārdevis.

Šrēdera naidpilnais skatiens brīdi kavējās pie Zeva, tad viņš parakstīja dokumentu un nepārskaitījis ielika kabatā divi simti piecdesmit dolārus. Un tūlīt traucās atpakaļ pie sava mirdzošā auto, pāri plecam uzsaukdams:

- Ja jau esi tik gudrs, tad pats vari izdomāt, kā tikt atpakaļ uz Holivudu, pārgudreli!

Zevs smaidīdams noskatījās, kā Šrēders, riepām kaucot, putekļu mākonī aizjoņo projām, un devās atpakaļ pie noplukušajiem šķūņiem, lai visu apskatītu. Ar soļiem viņš izmērīja, cik lielas ir ēkas, un pārbaudīja, vai dēļi nav sākuši trunēt. Pacēlis kameru, viņš to bijīgi noglāstīja, viņam nebija ne jausmas, kā tā darbojas, tomēr šī ierīce viņu apbūra. Pusstundu vēlāk viņš izdzirdēja lēnu motora dūkoņu, kad pa dangaino ceļu vilkās mašīna, kurai Zevs bija lūdzis atbraukt viņam pakaļ. Pasmaidījis viņš vēlreiz pārlaida skatienu savai zemei. Iepriekšējā dienā studija “Univer-sal Pieturēs’' bija izlikusi sludinājumu, ka pērkot vēl zemes gabalus Tuhungā, tas nozīmēja, ka līdz šim nomaļajam kaktam atnāks arī ceļi, ūdensvads, elektrība un telefona līnijas. Viņš nekavējoties bija devies šurp un nopircis vēl trīsdesmit akrus blakus Šrēdera zemei, viņš zināja, ka ierīkot līdz šejienei ceļu un pievienoties elektrības līnijām un ūdensvadam būs relatīvi lēti.

Atceļā Zevs smaidīja. Viņš bija ar mieru nepieciešamības gadījumā maksāt pat piecus simtus, bet divi simti piecdesmit dolāru Šrēders zaudēja, jo nosauca Zevu par žīdeli. Un tagad viņam, Zevam Abramskim, piederēja kinostudija.

Viņš bija krietni pastrādājis, tāpēc zināja, kā darbojas filmu taisīšanas bizness. Viņš saprata, cik nozīmīgu vietu tajā ieņēma filmu izplatītāji, zināja, ka dažas firmas jau izveidojušas savus tīklus un centās izspiest individuālistus, viņš spēja saskatīt nākotnes perspektīvas. Bija tikai divas galvenās problēmas - Zevs šajā biznesā nepazina nevienu cilvēku, pat ne statistu, un mērķu īstenošanai nepietika ar desmit tūkstošiem dolāru, summu, ko viņš bija dabūjis, pārdodot lombardu.

Viesnīcā “Holivuda” apgrozījās filmu ļaudis, tur nemitīgi varēja dzirdēt baumas, tenkas un arī ārpasaulei nezināmu informāciju. Zevs daudz laika pavadīja ēdamzālē un verandā, viņš sēdēja, maziem malciņiem dzēra apelsīnu sulu un turēja ausis vaļā, viņš dzirdēja lietas, ko labāk nebūtu dzirdējis, piemēram, kurš režisors guļ ar kuru aktrisi, kurš kinoaktieris guļ ar kādu no viesmīlēm, bet tāpat viņš uzzināja arī to, cik izmaksājusi Seneta divsēriju filma vai cik daudz naudas vajadzējis, lai Grifits varētu uzņemt “Lauztos ziedus”. Viņš noskaidroja, par kādu summu noslēgusi kontraktu Pikforda - vairāk par miljonu - un ka statistam dienā maksā piecus zaļos. Tāpat viņš pētīja šim arodam veltītos laikrakstus, grozījās ap kinostudijām, gaidīja aktieru vervēšanas birojos un klausījās, ko cilvēki runā. Zevs bija kļuvis par noklausīšanās speciālistu, noskatījies visas pilsētā demonstrētās filmas un padzirdējis valodas, ka šeit esot divi baņķieri, kas labprāt izpalīdz kinoļaudīm, - jauns cilvēks no Kalifornijas Motlijs Flints, Pirmās valsts drošības bankas vadītājs, un Ama-deo Džannīni, Itālijas bankas prezidents.

Zevs izvēlējās Džannīni, jo Louerīstsaidā bija jau saskāries ar itāliešiem un viņam šī tauta patika. Vēl viņš bija dzirdējis, ka baņķiera bērnība ari bijusi drūma - imigranta dēls, kas savām acīm redzējis, kā kaimiņš nogalina viņa tēvu. Pēc veiksmīgas brokera karjeras Džannīni agri, trīsdesmit viena gada vecumā, bija metis šo nodarbošanos pie malas, kļuvis par baņķieri un 1901. gadā atvēris Itālijas banku. Ļaudis runāja, ka apbrīnojamā kārtā savus ienākumus Džannīni parasti iegūstot, izvēloties pareizo cilvēku, kuram viņš izsniedz kredītu, un ka itālieša ienākumu avots ir viņa “raksturs”. \/

Džannīni kabinetā viņi klusēdami viens otru novērtēja. Zevs redzēja gudru pusmūža itālieti, tādus viņš bariem bija saticis Ņujorkā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka šis vīrietis ir veiksmīgs biznesmenis un šobrīd turēja rokās Zeva nākotni. Baņķieris redzēja pasīku, bālu, saprātīgu jaunu ebreju, kas joprojām savā melnajā bērinieka uzvalkā izskatījās pēc laucinieka.

Zevs īsumā izklāstīja situāciju un pateica, ka viņš vēloties, lai viņa kinostudija strādātu astoņpadsmit stundu diennaktī, lai aktieri, režisori un operatori darbotos pēc rotācijas principa. Viņš nopietni klāstīja savus plānus, ka studija ražotu lētas un jautras filmiņas, kas uz piecām vai desmit minūtēm liktu skatītājiem aizmirst nomācošo, nožēlojamo eksistenci. Šim darbam vajadzētu finansēt viņa plāna pamatu - izplatīšanas sistēmu un kinoteātru tīklu. Un tad viņš taisītu īstas filmas.

- Abramska kungs, pastāstiet man, lūdzu, - ko jūs saucat par īstām filmām? - baņķieris smaidīdams pajautāja.

- Skaistas ainas, spožums, saistošs sižets. Parādīt vienkāršiem cilvēkiem lietas, kādas viņi nekādā ziņā neredzētu reālajā dzīvē... - Viņš paskatījās Džannīni acīs un izmeta tikai vienu vārdu: - Pasaka.

Baņķieris iesmējās.

- Un cik daudz naudas man būs jāizdod, lai finansētu šo “pasaku pasauli”?

Zevs ievilka elpu un drosmīgi sacīja:

- Man pašam ir desmit tūkstoši, un nojums es gribētu piecdesmit.

Džannīni, grozīdams pirkstos zīmuli, klusēdams vērās jaunajā censonī.

- Un kas liek jums domāt, ka tāds vīrs kā jūs gūsiet panākumus biznesā, kurā tik daudziem nav veicies? - beidzot viņš uzdeva jautājumu.

Zevs izbrīnījies paskatījās vaicātājā.

- Vienkārši zinu - un cauri!

Džannīni sāka smieties.

- Labi, Abramski, piecdesmit tūkstoši ir jūsu.

Kā neticēdams dzirdētajam, Zevs lūkojās uz baņķieri.

- Bet kāpēc jūs man aizdodat tādu naudu?

- Pirmkārt, tāpēc, ka jums pieder potenciāli vērtīgs gruntsgabals Tuhungā. Un, otrkārt, tāpēc, ka man patīk cilvēki, kas tik ļoti tic saviem spēkiem kā jūs, Abramska kungs.

Kad Zevs atgriezās viesnīcā, viņam bankas kontā bija sešdesmit tūkstoši dolāru, bet pacilātā garastāvokļa iemesls vairāk bija tas, ka Džannīni noticējis viņam, nekā tas, ka viņš dabūjis naudu.

Dažu nākamo nedēļu laikā ļodzīgie šķūņi tika pārbūvēti, uzcelts vesels puduris mazu, vieglu koka mājiņu, kur izvietoties administrācijas birojiem, un iegādātas kinokameras un filmu lentes. Ar darba biroju palīdzību Zevs sameklēja operatorus un paaugstināja viņus amatā par režisoriem, atrada centīgus aktierus, kuros viņš saskatīja ko īpašu, viņu algas no trīsdesmit dolāriem nedēļā palielināja līdz trim simtiem, un līdz ar to viņi ieguva zvaigznes statusu. Papildus viņš noalgoja vēl mūžam mainīgu statistu un palīgu štatu. Pats viņš sēdēja sakarsušā koka būdiņā pie rakstāmgalda, klabināja ar rakstāmmašīnu arvien jaunus scenārijus, kas balstījās uz jau vecām, skatītāju zālēs pārbaudītām fabulām, bet kinokameras tikmēr darbojās dienu un nakti.

Šo kinostudiju vadīja tikai viens cilvēks. Viņš pats pārbaudīja itin visu, neviens sīkums nebija par sīku, lai paslīdētu garām viņa modrajai vanaga acij. Tā rezultātā radās labas kvalitātes filmas, kas bija arī izklaidējošas, un drīz vien izplatītāji sāka tās labprāt pirkt. Tajā laikā, kad nebija aizņemts studijā, Zevs vēroja, vai neparādīsies izdevība ievirzīt tirgū “Magic” filmu izplatītāju firmu.

Holivuda čumēja un mudžēja no jauniem producentiem, tāpēc konkurence bija ļoti sīva. Zevs - jeb K. Z., kā viņš tagad sevi dēvēja, - bija stingri apņēmies, ka pēc iespējas biežāk jāapmeklē kinoteātri, un pēkšņi padzirdēja, ka vecajā Vudlejas teātrī tiks izrādīta jaunā režisora Frānsisa Pīrsona filma “Ceļojums mūža garumā”. Viņš atlicināja laiku, lai aizietu to noskatīties. Pīrsonu kā režisoru vēl neviens nepazina, filma bija uzņemta ar vērienu, bet uz lētas lentes. Tas atspoguļojās attēla kvalitātē, tas bija graudains, bet šis trūkums tikai piešķīra realitātes noskaņu skarbajai sāgai par imigrantu grūto ceļu uz Rietumiem, kurp viņi devās sākt jaunu dzīvi. Filmā varēja redzēt gan humoru un skumjas, gan traģēdiju un cerību.

Kad uz ekrāna aizslīdēja pēdējie kadri un zālē iedegās gaisma, Zevs notrausa aizkustinājuma asaras. Pats būdams imigrants, viņš labi izprata šo cīņu uz dzīvību un nāvi, kas norisinājās vēl pavisam nesen, un intuīcija teica viņam, ka arī pārējā Amerika to sapratīs.

Filma nebija izraisījusi lielu interesi, un Vudlejas teātrī tikai ceturtā daļa vietu bija aizņemtas. Zevs gaidīja vestibilā, līdz no zāles iznāca neapmierinātais režisors un producents, stādījās viņiem priekšā un piedāvāja četrdesmit tūkstošus par izplatīšanas tiesībām. Abi nelaimīgie vīri skatījās šajā cilvēkā, it kā viņš būtu jucis, tad abām rokām tvēra izdevību.

Nākamajā dienā Zevs atkal sēdēja Džannīni kabinetā un lūdza aizdot vēl četrdesmit tūkstošus, lai varētu Finansēt “Ma-gic” izplatīšanas firmas pirmo soli. Baņķieris vispirms izpētīja Zeva pirmo sešu mēnešu bilanci un pasmaidīja.

- Labi, - viņš teica, - jūs tos dabūsiet. Bet tagad ir tāds laiks, kad viegli aiziet pa burbuli, K. Z. Es ļoti ceru, ka esat labi apdomājis, ko darāt.

- Protams, - Zevs pārliecinoši noteica.

Kaut arī tas nebija viegli, Zevam izdevās “Ceļojumu” parādīt Ņujorkas teātrī. Drīz vien paklīda valodas par interesanto filmu, un Zevu vai apbēra ar lūgumiem to demonstrēt. Ar šo filmu viņš nopelnīja vairāk par miljonu, un viņš nekavējoties nopirka vairākus nelielus izplatītāju tīklus. Pasaulē bija ienācis “Magic” izplatīšanas birojs, un Zevs bija kļuvis par miljonāru.

Frānsiss Pīrsons sāka strādāt studijā “Magic”, viņš uzņēma nākamo filmu, šoreiz viņa rīcībā bija lielāks budžets, arī izteiksmīgākas dekorācijas un dažādas citādas iespējas, un Zeva kinostudija izvirzījās augstākajā līgā. Filmu metri straumē plūda no paviljoniem, un nauda straumēm plūda kasē, tika nopirkti vēl kādi akri zemes, kinostudija izpletās, un tika celtas jaunas biroju ēkas. K. Z. Abramss tagad bija vīrs, ar kura vārdu Holivudā rēķinājās. Viņam piederēja varens nams, pilns ar kalpotājiem, viņš strādāja tik stundu, cik Dievs deva, viņa sabiedriskā dzīve līdzinājās nullei, bet personiskā piederēja tikai viņam pašam.

Gaidot Dika Neverna ierašanos ar dienā uzfilmēto, Zevs pārlaida pirkstus pār skaistā Behšteina flīģeļa taustiņiem un atcerējās vientulīgos vakarus tumšajā istabā aiz lombarda. Pagātne reti viņu sapņos apciemoja, kaut arī mātes sudraba svečturi stāvēja goda vietā ēdamistabā uz bufetes. Viņš dzīvoja šodienai, katrai dienai atsevišķi, bet, skatoties uz savu jauko māju, skaistajām, gaumīgajām lietām, kas viņam tagad piederēja, viņš zināja, ka atdotu to par dvēseles stāvokli, kādu viņš juta, kad viņa dzīvē ienāca Misija O’Braiana, par to, kā, meiteni ieraugot, salēcās sirds, par to, kā viņš stāvēja pie loga, gaidot, varbūt uz brīdi ieraudzīs Misiju ejam garām pa ielu, par to, kā viņš klausījās pulksteņa tikšķos, kas skaitīja stundas un piektdienā jau minūtes, līdz Misija atvērs lombarda durvis un smaidīdama sniegs divus dolārus. Ja varētu atkal sēdēt viņai pretī pie galdiņa ukraiņu kafejnīcā un raudzīties viņas smaidīgajās, violetajās acīs, nebūtu žēl atdot pat desmit gadus no dzīves.

- Labvakar, K. Z.! - Dika uzsauciens iztrūcināja Zevu no sapņa. Režisors pārlaida roku padusē pasistajiem safilmētās lentes rituļiem. - Parastais materiāls. Bet pēc tam es parādīšu kaut ko īpašu.

K. Z. sparīgi pamāja ar galvu.

- Iesim, - viņš aicināja un pirmais devās uz pagrabu, kur atradās kinozāle.

Blakus ērtajiem atzveltnes krēsliem bija novietots galdiņš ar konjaku, alu un sviestmaizēm. Diks uzreiz ķērās pie ēšanas, bet

K. Z. tina pirmo filmas rituli. Viņi sāka ar hronikām, izteica savas domas par galvenajiem aktieriem, kameras leņķiem, uzmetot piezīmes, tad tādā pašā veidā viņi noskatījās uzņemto materiālu abām pilnmetrāžas filmām.

- Ko lai saka, labi, - K. Z. izteica savu vērtējumu nesen apgūtā angļu valodā bez akcenta. - Raulam veicas ar “Nelabojamo pāri”, un tu, kā parasti, ar “Brodveju” esi trāpījis naglai uz galvas.

Diks attina atpakaļ filmas un nepacietīgi sacīja:

- K. Z., manuprāt, skaņu filmas liek sižetu tuvināt reālajai dzīvei. Uz to jāskatās no cita viedokļa, jauna skaņa, filmām jākļūst svaigākām, gaišākām, jāatrod cits tēlojuma stils. Mums būs nepieciešamas jaunas sejas, K. Z., un es domāju, ka nupat esmu atradis pirmo no mūsu nākotnes zvaigznēm.

Zevs smaidīja. Dika entuziasms bija viena no viņa lielākajām priekšrocībām. Viņš viegli prata aizraut klausītājus. Tāpēc jau viņi veidoja tik labu komandu - viens neprātīgs, māksliniecisks radītājs, otrs piezemēts pragmatiķis.

- Nu? Rādi šurp! - Zevs mudināja, lejot sev glāzē konjaku.

Diks ievietoja projektorā filmas rituli un izslēdza gaismu.

Tad paņēma vēl vienu sviestmaizi un nostājās aizmugurē. Mielodamies ar vistas gaļu, viņš skatījās, kā uz ekrāna paveras iztēles radīta burvība.

Uz skatuves, kas bija pilnīgi tukša, bez jebkādām dekorācijām, atradās tikai jauna, gaišmataina meitene, galvu noliekusi, rokas graciozi salikusi virs šifona svārciņiem. Lēnām viņa pacēla galvu un sāka dejot, slīdot pāri ekrānam, garie mati viļņojās viņai aiz muguras, griežoties piruetēs un liecoties klusās Debisī noktirnes skaņās. Mūzika izskanēja, bet dejotāja graciozi tuvojās kamerai. Aiz muguras mākslinieciski uzstādīto starmešu mestā gaisma no platīnblondajiem matiem veidoja oreolu ap meitenes galvu, iezīmējot vieglas ēnas zem augstajiem vaigukauliem. Viņas jaukās, mazliet sapņainās acis saistīja uzmanību, kad viņa nobijusies pasmaidīja un sacīja:

- Mani sauc Azalija O’Braiana. Man ir piecpadsmit gadu, un es mācos Holivudas vidusskolā. Visu mūžu esmu vēlējusies dejot un gandrīz vienmēr esmu vēlējusies filmēties. Paldies, ka noskatījāties manu priekšnesumu, Neverna kungs.

Kad filma beidzās, K. Z. ar drebošu roku nolika glāzi. Sirds strauji sitās, un viņš pielika roku pie krūtīm, it kā gribētu to nomierināt.

- Tas vēl nav viss, - Diks sacīja, tinot filmu. - Es liku viņai nospēlēt mazu etīdi.

- Pieņem viņu, - K. Z. tikai strupi izmeta. - Tūkstotis nedēļā. Līgumus parakstīsim rīt.

Diks pārsteigts ieraudzīja, ka K. Z. pieceļas un dodas uz durvīm. Izskatījās, ka viņa gaita ir nedroša, un viņa seja bija ieguvusi pelnu pelēku nokrāsu.

- Bet... vai ar tevi viss kārtībā, K. Z.? - Diks strauji metās draugam pakaļ. - Zini, tu neizskaties visai labi...

- Man nekas nekaiš. Dari, kā teicu. Tūkstotis nedēļā, un līgumus parakstām rīt. - Tagad viņi jau atradās plašajā vestibilā. K. Z. apstājās pie kāpnēm un atbalstījās pret margām. - Viņa ir nepilngadīga, - viņš klusi atkal ierunājās. - Kontrakts jāparaksta ar kādu no vecākiem vai aizbildni. Vai tu pazīsti viņas ģimeni?

- Kā tad! - Nevems dedzīgi atsaucās. - Gadiem ilgi pazīstu meitenes māti. Rīt noteikti viņas abas atvedīšu šurp.

Zevs vēroja, kā pulkstenis tikšķēdams skaita stundas līdz rītam, un staigāja pa māju kā krātiņā ieslodzīts dzīvnieks, kas gaida atbrīvošanu. Saulei austot, viņš nomazgājās dušā, uzvilka vieglu, eleganti pašūtu uzvalku, gaišu smalkas kokvilnas kreklu un spoguļa priekšā ārkārtīgi rūpīgi sasēja franču zīda kaklasaites mezglu. Kurpes bija ražotas Itālijā, un plānais platīna pulkstenis nāca no Šveices. Viņš vēlreiz kritiski noskatīja sevi, sakārtoja kaklasaiti un krūšu kabatiņā ielika puķotu zīda mutautiņu, prātodams, nez ko viņa domās. Tad izsauca mašīnu un brauca uz studiju.

Pusdeviņos piezvanīja Diks Nevems. Viņi kinostudijā “Ma-gic” ieradīšoties dienas vidū.

K. Z. aizslēdza kabineta durvis, līdz desmitiem atkal staigāja šurpu turpu, tad izsauca mašīnu un brauca mājās. No jauna iegāja dušā, apģērba gandrīz tādu pašu uzvalku, kreklu un kaklasaiti, pārbaudīja, kā izskatās, un atgriezās kinostudijā. Bija pus-divpadsmit, un pārnervozējies Zevs jutās nosalis. Ja nu Misija viņu aizmirsusi? Ja viņa izturas vēsi, gandrīz kā pret svešinieku, kādu pagātnē satiktu cilvēku, kuru varbūt nav vērts pat atcerēties? Viņš prātoja, nez kas noticis ar viņas vīru un vai viņai ir bērni. Un vēl viņam nedeva mieru doma, vai viņa izskatās tāpat kā agrāk.

Kad pulkstenis sita divpadsmit, piezvanīja sekretāre un ziņoja, ka ieradies Neverna kungs un Azalija O’Braiana ar savu māti. Zevs lika nākt viņiem iekšā.

Viņš ar vienu roku balstījās pret rakstāmgaldu, acis kā piekalis durvīm, kurām tūlīt vajadzēja atvērties.

Misija izskatījās tieši tāpat kā viņa atmiņu ainās, lielās, violetās acis pletās platākas pārsteigumā, ieraugot Zevu. Diks nāca aiz muguras, kad Misija apstājās un iesaucās:

- Ak Dievs, tas taču Zevs! Tu esi K. Z. Abramss! Tu esi kinostudija “Magic”.

Zeva sirdi pārplūdināja agrākās jūtas. Nekas, itin nekas nebija mainījies. Viņš izpleta rokas un nenolaida acu no sievietes.

- To visu es darīju tevis dēļ, Misija, - viņš klusi sacīja.

39

Līdz Azalijas ausīm nonāca tenkas, ka viņa nedabūtu galveno lomu studijas “Mcigic” pirmajā lielajā skaņu filmā, ja Misija nebūtu K. Z. Abramsa draudzene. Viņa centās nepievērst šīm valodām uzmanību un koncentrējās savam ikdienas darbam filmā “Marjeta”, un ne soli neatkāpās no sava skolotāja Dika. Azalijai nebija grūti izpildīt to, ko no viņas prasīja, un izrādījās, ka Di-kam ir taisnība, kameras jauno aktrisi “mīlēja”. Dažkārt vakaros viņa gandrīz nespēja noticēt, ka uz ekrāna redzamā meitene ir viņa pati, turklāt viņas kino pseidonīms - Āva Adēra - situāciju vēl sarežģīja. Rozā ar Misiju noslēdza sazvērestību, kuras mērķis bija neļaut Azalijai lidināties pa mākoņiem, viņas stingri raudzījās, lai mājās nenotiktu nekāda pļāpāšana par aktrišu bohēmisko dzīvi, un nemitīgi atgādināja, ka Āva Adēra ir tā pati Azalija O’Braiana, piecpadsmit gadus veca meitene, kurai vēl jāpabeidz skola.

Azalijai patika, ja viņa, pārnākot no studijas, atkal kļuva par bērnu, kuru gaida glāze piena, par bērnu, kurš apvaicājas, ko dos vakariņās, un izved pastaigā suni. Tomēr drīz vien viņa atkal degošā nepacietībā gaidīja rītu, kad varēs iet uz studiju un no jauna kļūt par Āvu Adēru.

Viņa zināja - cilvēkiem skauž, ka viņa labi pelna, tas Azali-ju satrauca, jo viņu nauda nepavisam neinteresēja. Viņa labprāt filmētos par velti, tik ļoti meitenei patika šī nodarbošanās. Diks bija piešķīris nelielu lomiņu arī Rahelei, tāpēc ik rītu pusseptiņos ieradās K. Z. sūtītais linkolns. Abas meitenes brauca uz studiju, ķiķinādamas par Azalijas astoņpadsmit gadus veco partneri Villu Meksu, kurš bija atzinies, ka neprātīgi iemīlējies meitenē.

- Iemīlējies! - Azalija nievīgi smējās. - Pat Diks ir labāks par viņu.

- Nu, nezinu vis, - Rahele domīgi iebilda. - Villām ir glīti zobi. - Un viņas atkal sāka smieties.

Rahele nu jau bija astoņpadsmit gadus veca jaunkundze, neliela auguma, ar mātes maigajiem sejas vaibstiem un spridzīgajām, tumšajām acīm. Viņa bija kļuvusi par Azalijas labāko draudzeni. Abas loloja godkārīgus sapņus kļūt par kinozvaigznēm un dalījās savos noslēpumos, piemēram, viņas apsprieda Raheles trako aizraušanos ar “Magic" galveno lomu tēlotāju, prātīgo Ralfu Lānsu un to, kā viņa, ieraugot savu elku, ik reizi nosarkst, meitenes runāja arī par puišu ieinteresētajiem skatieniem, kas viņas pavadīja; Azalija savukārt izstāstīja visu par savu neapslāpējamo kaislību, ko juta pret kādu zēnu no Santamonikas vidusskolas, kurš sestdienās un svētdienās sīkpreču veikalā pārdeva gāzēto ūdeni.

Rozas vidējā meita Hanna bija tikpat glīta kā viņas jaunākā māsa, bet divdesmit gadu vecumā viņa atteicās no sapņiem kļūt par aktrisi un sāka strādāt aktieru darbā pieņemšanas birojā, kur mūždien iekūlās nepatikšanās, jo ļāva līdzjūtībai gūt virsroku pār veselo saprātu un nosūtīja uzkrītoši trūcīgus neveiksminiekus uz studijām, kur vajadzēja tēlotājus. Perelmanu vecākā meita Soņa divdesmit divu gadu vecumā strādāja par skolotāju Sanfrancisko un jau bija saderinājusies ar jaunekli no patīkamas vidusšķiras ebreju ģimenes. Rozā trīs gadus regulāri - tas ir, kad viņš bija pilsētā, - satikās ar dzelzslietu fabrikantu no Pitsburgas, Semu Brokmenu. Bet mīlestība, kā Rozā izteicās, bija “iesaldēta”.

- Kas reiz apdedzinājies, otrreiz būs piesardzīgs, - Rozā vie-di noskandēja Misijai. - Kā es varu zināt, ka viņš nav tāds pats kā Meijers Perelmans? - Protams, sirdī viņa zināja, ka tas nav tiesa, bet viņai patika ierastā dzīve - pansijas ienesa labu naudu, mīlestība bija pieejama reizi mēnesī, ar ziediem un vakariņām sveču gaismā, šad tad ar nelieliem izbraucieniem uz Katalīnas salu. Un viņa joprojām palika neatkarīga sieviete. Neviens vīrietis vairs nekad nekomandēs Rožu Perelmani.

Bet Holivudu urdīja Misijas romantiskās attiecības ar K. Z. Noslēgtā vīra intīmo dzīvi pārsprieda ikvienā kinostudijā un ikvienā pilsētas restorānā. Dažos žurnālos parādījās pat viņa fotogrāfijas. “Kinostudijas “Magic” prezidents K. Z. Abramss kopā ar savu pastāvīgo pavadoni Misiju O’Hāru ierodas uz savas jaunākās filmas pirmizrādi!” Vai arī: “Skaistā Misija O’Hāra pieņem viesus Kokonatgrovā K. Z. rīkotās vakariņās par godu filmas “Katastrofu bērni” pabeigšanai.”

Diks Nevems brīnījās, ka K. Z. neiebilst. Vēl vairāk, kādu rītu, ieejot bosa kabinetā, Diks bija pamanījis, ka K. Z. ar smaidu lūpās apskata savu un Misijas fotoattēlu žurnālā.

- “Pastāvīgā pavadone,” - K. Z. bija nosmējies. - Puse Amerikas iedzīvotāju gudro, nez ko tas varētu nozīmēt.

Dikam nebija gribējies jautāt, ko viņš ar to domājis, bet skaidri varēja redzēt, ka pirmo reizi mūžā K. Z. nedusmojās par preses uzmanību. Bija cilvēki, kas ciniski spriedelēja, varbūt K. Z. jaunā reputācija kā daiļu dāmu draugam nāk par labu biznesam, bet Diks tam neticēja. Viņš redzēja, ka Zevs ir laimīgs. Un Rozā pamanīja, cik ļoti mainījusies Misija.

- Kā tas tev izdodas? - kādu vakaru viņa skaidri un gaiši noprasīja, kad Misija posās uz satikšanos ar K. Z. - Tu esi tik satraukta, tava seja burtiski mirdz, tāpēc ka tūlīt satiksi viņu. Tu izskaties pavisam citāda. Kopā ar O’Hāru tu bija maiga, smaidoša, apmierināta. Bet Zeva Abramska dēļ tu atkal esi kļuvusi par jaunu meiteni. No piecdesmit soļu attāluma redzams, ka esi iemīlējusies.

- O’Hāru es mīlēju citādi, - Misija klusi atbildēja. - Viņš bija stiprs, es - vāja un neaizsargāta. Katru reizi, kad viņš mani apskāva, es jutos drošībā. O’Hāra bija neparasts vīrietis, viņam piemita tāds dzīvesprieks, ka arī mana dzīve pielija ar sauli. Es viņu aizvien vēl mīlu un nekad neaizmirsīšu. Bet manām jūtām pret Ze-vu nav nekā kopīga ar to, ko jutu pret O’Hāru. - Vainīga juzdamās, Misija skatījās Rozā. - Tas ir slikti, ka es tā mīlu Zevu?

Rozā papurināja galvu.

- Tikai tu pati vari zināt, kā tu viņu mīli, un tam tā ari jābūt. Un pēc visa, kas noticis tavā mūžā, tev abām rokām jātver vismazākā izdevība gūt laimi.

Braucot uz Beverlihilzu tumši zilajā, Zeva dāvinātajā rod-sterā “Courmont”, Misija domāja par viņu. Torīt, ierodoties studijā “Magic”, lai apspriestos par Azalijas līgumiem, un ieraugot pie masīvā rakstāmgalda stāvam savu veco draugu, viņai no brīnumiem mute palika vaļā. Vēl vairāk viņu bija pārsteidzis tas, cik ļoti Zevs pārvērties - trauslā, kalsnā, sevī nogrimušā lombarda īpašnieka vietā bija stājies slaids, atturīgi glīts, labi ģērbies vīrietis. Tikai acis bija palikušas tādas pašas, tās pauda to pašu vientulību un ilgas, ko Misija atcerējās no agrākajiem laikiem. Kad viņš atpleta rokas un klusi sacīja: “To visu es darīju tevis dēļ. Misija,” - astoņi vētrainie gadi pazuda kā nebijuši. Viņa atkal stāvēja šaurajā, tumšajā lombardā uz Orčardstrītas stūra, un Zevs pa iedobīti koka letē zem misiņa režģa ieslidināja piecdesmit dolārus Sofijas bērēm.

- Cik daudz laika aizgājis, - viņa klusi sacīja, paspiežot roku, jo nevarēja taču mesties ap kaklu un skūpstīt K. Z. Abram-su, studijas “Magic” prezidentu. - Bet es nekad neesmu tevi, Zev, aizmirsusi un tavu draudzību arī ne. Un tagad tu atkal esi tik laipns - pret Azaliju.

Viņa juta, ka Zeva pirksti dreb, spiežot viņas plaukstu, un balss joprojām skanēja klusi.

- Tas bija pārāk sen, Misija.

Tad arī Azalija, skaļi iesaukdamās, metās uz priekšu.

- Zevs Abramskis! Atceros, kā tu nāci svētdienu vakaros uz Rivingtonstrītu, lai vestu Misiju uz ukraiņu kafejnīcu! - Viņa apklusa un smaidīdama apskatīja seno paziņu. - Kopš esi Abramsa kungs, tu izskaties pavisam citāds.

- Tu arī esi krietni pārvērtusies. Izaugusi par jaunu dāmu. -Viņa nopietnās, tumšās acis pārslīdēja Azalijai, tad viņš pasmaidīja. - Un kamera nav melojusi, tu esi jauka jauna dāma.

Azalija pietvīkusi nolaida skatienu.

- Es tikai ceru, ka varēšu būt aktrise, - viņa dedzīgi atbildēja, - īpaši tādā filmā, kur es varētu dejot.

Azalija apsēdās uz dīvāna blakus Dikam, rokas kārtīgi salika klēpī un kājas sakrustoja pie potītēm - labi audzināta jauna dāma - un klausījās, kā Zevs sarunājas ar Misiju.

- Diks parādīja man pārbaudes rezultātus, - Zevs īsi iesāka lietišķo sarunu. Azalija mirdzēja gluži kā bāka. - Bez tam viņai piemīt vēl kāda priekšrocība, kas šobrīd kļuvusi aktuāla, - zema, skaista balss ar patīkamu tembru. Manuprāt, viņai ir visas iespējas, lai kļūtu par zvaigzni. Mēs gribētu ņemt viņu par galvenās lomas tēlotāju filmā “Marjeta”. Protams, ja tu atļausi.

- Viņai ir tikai piecpadsmit gadu, - Misija nevarēja izšķirties. - Gribētos, lai viņa pabeidz skolu, varbūt iestājas koledžā...

Zevs pamāja ar galvu.

- Dabiski. Azalija vēl ir bērns un nestrādās tik garas stundas kā pieaugušie. Mums laukumā būs privātskolotāji, turklāt mēs uzmanīsim, lai viņa kārtīgi atpūšas. Neraizējies, Misija, - viņš mierinot piebilda. - Es viņu pieskatīšu.

- Protams...

- Ak, Misija, lūdzu, lūdzu, lūdzu\ - Azalija nometās uz ceļiem Misijai pie kājām. - Ak, lūdzu, saki “jā”!

Misija sāka smieties, bet dziļi sirdī tomēr nejutās pārliecināta, ka rīkojas pareizi. Ārsts bija brīdinājis, ka jebkuri satraukumi vai garīga trauma var iegrūst Azaliju atpakaļ viņas noslēgtajā pasaulē, un likās, ka nebūtu labi pakļaut piecpadsmit gadus vecu, emocionāli nenoturīgu pusaudzi filmēšanas darba spriedzei. Tomēr meitene ļoti vēlējās filmēties. Kopš O’Hāras nāves viņa nebija redzēta tik priecīga un enerģiska...

- Es nācu šurp, lai noraidītu tavu piedāvājumu, - beidzot viņa sacīja. - Grasījos lūgt, vai nebūtu tāda iespēja, ka Azaliju uzaicinātu mazliet vēlāk, kad viņa būtu kādu gadiņu vecāka, bet, ja tas esi tu, Zev, kā es varu sacīt “nē”?

- Ak, paldies, paldies! - Azalija laimes radītā ekstāzē virpuļoja pa kabinetu. Apstājusies pie K. Z. rakstāmgalda, viņa nopietni sacīja: - Es apsolu, ka ļoti, ļoti strādāšu, es darīšu visu, ko tu liksi. Es tevi nepievilšu.

- Es nemaz par to nešaubos, - Zevs smiedamies atbildēja, un Dikam iešāvās prātā, ka viņš reti redzējis K. Z. smejamies -pat par “Magic” uzņemtajām komēdijām. Pat smaids K. Z. lūpās bija liels retums.

Zevs ieteica, lai Diks izvadā Azaliju pa studiju un paviljoniem, pēc tam nogādā mājās, bet viņš ar Misiju ies pusdienās un pārspriedīs darījumus.

Šobrīd, braucot pie Zeva, Misija atcerējās viņu pirmās pusdienas. Zevs izsauca mašīnu un veda Misiju uz mājām, it kā nespētu vien sagaidīt, kad varēs parādīt, ka viņš vairs nav nabadzīgais lombarda īpašnieks, bet ir bagāts un izsmalcināts vīrs. Taču klusajā, lieliskajā namā ar zīdaini mīkstajiem paklājiem un dārgajām gleznām Misija bija jutusies kā muzejā.

Sulainis pasniedza viņiem ļoti gardu maltīti, viņi abi stīvi sēdēja viens otram pretī pie skaista, antīka riekstkoka galda, pieklājīgi sarunādamies par laika apstākļiem un brīnišķīgajiem, pa logu redzamajiem dārziem, tad pēkšņi Zevs pāri galdam saņēma Misijas plaukstu un sacīja:

- Pastāsti - kāpēc tu esi tik skumja?

Iztrūkusies Misija pacēla skatienu.

- Nezināju, kas tas joprojām manāms.

- Ak jā, - viņš klusi noteica, - rētas vēl redzamas tavā sejas izteiksmē, tavā klusēšanā un tavās acīs.

Misija izstāstīja visu, tāpat kā reiz jau bija to darījusi, neko nenoklusējot, ne to, ko viņa juta pret Ediju kāzu naktī, ne to, ko pārdzīvoja, atrodot Ivanovu brošu, ne to nelaimi, kas piemeklējusi Azaliju, ne to, kā viņa mīlēja O’Hāru. Stāstot par O’Hāras noslepkavošanu, Misija nespēja apslāpēt asaras. Zevs nemaz nemēģināja viņu mierināt, tikai pasniedza kabatlakatiņu, ļaujot bēdām pašām aizskaloties.

- Un tagad ? - pēc krietna laika Zevs jautāja. - Azaliju tu esi atguvusi, bet sevi? Varbūt arī tev vajadzēja aprunāties ar doktoru Jungu?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

- Es taču esmu stipra sieviete! - Misija mēģināja braši pasmaidīt. - Bez tam man ir Rozā, kurai es visu izstāstu, es nenoslēdzos sevī kā Azalija. Tāpēc jau es šaubījos, vai viņa drīkst filmēties. Un ja nu viņai neveicas? Es zinu, cik asi prot dzelt kritiķi, bet nezinu, vai viņa ir gana stipra, lai pārdzīvotu tādu noraidījumu.

- Kā gan Azalija to varētu uzzināt, ja tu neļausi viņai pamēģināt? Viņa varētu gūt panākumus. Visu mūžu tu nespēsi viņu nosargāt. Tev jāļauj Azalijai dzīvot savu dzīvi.

- Tev droši vien taisnība. - Misija nopūtās. Tomēr, aizvien vēl bīdamās no atklāšanas, viņa uzstāja, ka Azalijai jāpieņem pseidonīms, un pēc garām pārdomām kinostudija izvēlējās vārdu Āva Adēra.

Viņi iegāja plašajā dzīvojamā istabā, pa kuras logiem varēja redzēt palmu ieskautu ceļu, kas veda uz pusnakts ziluma baseinu, un Zevs pārlaida pirkstus pār melnkoka flīģeļa taustiņiem.

- Šo es mēdzu spēlēt ik reizi, kad biju tevi saticis, - viņš atzinās, kad istabā ielija Šopēna etīdes kristāldzidrās skaņas. - Nācu mājās no ukraiņu kafejnīcas un sapņoju par tevi. Visa mana dzīve kļuva citāda, kad es tevi satiku, Misija. - Zevs nenovērsa skatienu no ziloņkaula taustiņiem. - Es nemeloju, kad teicu, ka visu esmu panācis, tikai domājot par tevi. Jau Ņujorkā biju tevī iemīlējies, bet tad uzdevu sev jautājumu - ko es varu piedāvāt labi audzinātai meitenei, Imrišņja, dāmai? Divas istabas aiz lombarda un vīru, kurš aizdod divdesmit piecus centus par citu vīriešu svētdienas krekliem? Kad pārdevu savu bodi un ierados Holivudā, biju cieši apņēmies gūt panākumus, kļūt par cilvēku, ar kuru rēķinās, uz kuru var skatīties ar cieņu. Tikai tad biju nolēmis atgriezties un bildināt tevi. Kad izlasīju par tavām laulībām ar Arnhaltu, gribēju viņu nogalināt. - Zevs nicīgi iesmējās. - Bet es savu naidu izgāzu uz vīru, kurš iedomājās, ka esmu nelga un mani var aptīrīt. Protams, es viņu uzveicu, un tad arī sākās kinostudija “Magic”.

- Un tagad tu esi K. Z. Abramss, viens no Holivudas ievērojamākajiem cilvēkiem. - Misija piegāja un nostājās blakus Ze-vam. - Bet man tas ir vienalga. Es tevi vienmēr esmu cienījusi. Vienmēr esmu uzskatījusi tevi par sev līdzīgu.

Tovakar Misija ilgi palika Zeva mājā, pēcpusdiena pamazām pārgāja pievakarē, un sāka jau krēslot, bet viņi dzēra šampanieti un atklāja viens otram savas sirds noslēpumus kā seni, tuvi draugi, tāpat kā viņi to mēdza darīt ukraiņu kafejnīcā pie pudeles lēta sarkanvīna.

Kopš tā laika bija pagājuši astoņi mēneši, pamazām viņu attiecības bija izveidojušās romantiskākas, uz priekšu virzījās arī “Marjetas” uzņemšana. Nu filma bija gatava, un Zevs bija apsolījis šovakar to parādīt Misijai vienai pašai. Pat Diks nebija aicināts.

Visa māja dievišķīgi smaržoja pēc vaska un rozēm, telpas vairs nerotāja pārlieku mākslinieciski sakārtotas ziedu kompozīcijas, bet lielus sudraba traukus pildīja no dārza ienestās rozes, kas birdināja uz nospodrinātajām mēbelēm ziedlapiņas zūdošā daiļuma pēdējā kaislajā uzvilnījumā. Zeva kurta kuce Džuljeta izstiepusies gulēja vestibilā uz dīvāna, visi logi stāvēja līdz galam vaļā, lai uztvertu vēl rietošās saules pēdējos starus. Smagās brokāta portjeras bija nomainījuši viegli krēmkrāsas zīda aizkari, oficiālām telpām piemērotās, smagās mēbeles izmestas un to vietas ieņēmuši mājīgi sagrupēti ērti dīvāni un atzveltnes krēsli. Visur mētājās grāmatas un žurnāli, zem galda gulēja neviena nepamanīta, suņa apgrauzta ādas rītakurpe. Misijas ietekmē māja mainīja savu raksturu, un līdz ar to mainījās arī Zevs. Tagad viņš bija pavisam cits cilvēks - atraisīts, smaidošs un brīvs.

- Es jau visu sagatavoju, - viņš teica, satraukts steigdamies pretī, - un, šķiet, varu tev apsolīt pārsteigumu.

- Labu vai sliktu? - Misija pajautāja, sniedzot skūpstu.

Zevs smaidīja.

- Tas tev būs jāizlemj pašai. - Saņēmis Misijas roku, Zevs veda viņu ārā uz terasi, kur zem zilas auduma nojumes bija uzklāts vakariņu galds. Viņš zināja par Misiju itin visu, un Misijai nebija noslēpumu par Zeva dzīvi, tā viņu gaitas bija cieši savijušās. Sēdēdami pie vakariņu galda, viņi tērzēja par vīnu, par zemenēm, par filmu ar tādu tuvu cilvēku atbrīvotību, kāda sastopama, kad pāris jau daudzus gadus nodzīvojis laulībā. Bet viņi pat nebija mīlējušies.

Misija domāja, ka šovakar Zevs izskatās īpaši labi. Beidzot viņš satvēra Misijas roku un sacīja:

- Pienācis patiesības mirklis. Vai tu esi tam gatava?

Viņš ielika lenti projektorā, izslēdza gaismu un apsēdās blakus Misijai. Stāsts par Marjetu bija ļoti vienkāršs, tas vēstīja par bāreni, kura dzīvē gūst panākumus. Filmu bija radījis talantīgais režisors Diks Nevems, tur netrūka ne joku, ne aizkustinoši skumīgu skatu. Pazibēja kādi tēli, aizslīdēja sākuma titri, un pēkšņi no ekrāna Misijā raudzījās Azalijas seja ar bailēs plati ieplestām acīm, un meitene vaicāja, kur palikuši viņas vecāki. Viņas balsī skanēja dziļi slēpts nemiers, tas nekavējoties paņēma savā varā skatītāja sirdi, un visu filmu nebija iespējams novērst acu no jaunās aktrises.

Kamēr Zevs mainīja lentes rituļus, Misija neteica ne vārda, tāpat klusēdama noskatījās filmu līdz pēdējam kadram, bet tad sāka raudāt.

- Nezināju, ka viņa var būt arī tāda, Zev. - Misija šņaukājās. - Nezināju, ka viņa spējīga lauzt sirdis.

- Bet redzi, ka viņa to spēj, - Zevs klusi sacīja. - Es to sapratu, tiklīdz viņu ieraudzīju.

Pēc mēneša “Marjeta” piedzīvoja pirmizrādes vienlaikus Ņujorkā, Filadelfijā un Sanfrancisko un saņēma jūsmīgas atsauksmes. Kritiķi dziedāja slavas dziesmas Āvai Adērai, apbēra viņu ar tādām frāzēm kā “atradums”, “uzlecoša zvaigzne”, bet vislabākā no tām bija - “gatava jauna aktrise”. Azalijai bija sešpadsmit gadu, un viņai šķita muļķīgi stāties koledžā, ja nākotnē gaida tik spoža karjera. Tāpēc Misija aizveda Azaliju un Raheli brīvdienu ceļojumā.

- Aizbrauciet uz Meksiku, uz Agvaskaljentesu, - Zevs ieteica. - “Magic" samaksās izdevumus.

Atšķirībā no netālās pilsētas Tihuanas, kur valdīja uzdzīve, Agvaskaljentesa bija augstākās sabiedrības iecienīts kūrorts, kas piedāvāja karstā ūdens avotus, dūņu vannas, golfa laukumu, te-nisa kortus un milzīgu marmora peldbaseinu, kurš it kā esot izmaksājis septiņi simti piecdesmit tūkstošus dolāru. Viesnīca dižojās, ka tai esot piecdesmit grezni iekārtoti bungalo ar sārtām vannasistabām un bruņrupuča bruņu rotājumiem, restorānā zeltītos traukos pasniedzot eiropiešu ēdienus un izsmalcinātākos franču vīnus. Zevs gribēja, lai viņa nākamā zvaigzne un nākamā sieva saņemtu tikai to labāko, tomēr jāsaka, viņš vēl nebija bildinājis Misiju, jo vēlējās dot viņai laiku aizmirst traģēdiju, kas saistījās ar O’Hāru.

Agvaskaljentesa bija izslavēta arī ar zirgu un suņu skriešanās sacīkstēm, šīs izklaides pievilināja visdažādāko publiku - azartspēļu cienītājus, slavenības un augstāko aprindu cilvēkus, kas vēlējās baudīt atpūtu saulē. Rahele un Azalija savas dienas vadīja, plunčājoties pa milzīgo baseinu, dzerot no slaidām glāzēm le-dusaukstu limonādi un ar saltu klusēšanu kaitinot jaunekļus, kas mēģināja uzsākt ar viņām flirtu. Kad neveiksminieks atkāpās, samulsis no divu skaistu, izaicinošu acu pāru klusās zobgalības, meitenes vai saļima smieklos. Tomēr kāds vīrietis abām draiskulēm patika, tas bija švītīgs meksikānis, vārdā Karloss del Vil-jaroso. Viņš jau vairs nebija nekāds jauneklis, meitenes sprieda, ka viņam varētu būt ap trīsdesmit, un šis vīrietis, pievērsis abām vienu ilgāku skatienu, no kura uzmetās zosāda, uz viņu pusi vairs pat neskatījās. Azalijai un Rahelei par vilšanos, viņu sapņu princis šķita pievēršam uzmanību ikvienai viesnīcā dzīvojošai sievietei - pat Misijai -, tikai viņām ne.

Misija lēnām staigāja pa dārziem vakara vēsumā, te pēkšņi pamanīja sev blakus piemērojamies smagāku soli, viņa pacēla augšup skatienu un ieraudzīja meksikāni.

- Cik skaists vakars, senjora! - Viņš apburoši uzsmaidīja Misijai. - Redzu, arī jūs esat dabas mīļotāja. Skaisti dārzi ir viena no jaukākajām lietām pasaulē. Francijā, Itālijā, Anglijā, protams, tie ir nevainojami - klimata dēļ. Bet atļaušos sacīt, ka šodien arī mana dzimtene Meksika tālu neatpaliek. Vienmēr domāju, ka mans īpašums ir visskaistākais, līdz ieraugu citu, skaistāku vietu.

Misija apstājās pie bugenviliju lapenes.

- Grūti gan būtu pateikt, kas ir vislabākais, - viņa teica, atturīgi pasmaidīdama. - Esmu nonākusi pie secinājuma, ka pats labākais ir priecāties par to dārzu, kurā tu šobrīd atrodies.

Vīrietis sasita papēžus un galanti paklanījās.

- Con su permision, senora.[11] Karloss del Viljaroso.

Garais, slaidais stāvs baltajā smokingā izskatījās elegants, un

meksikāņa olīvkrāsas āda bija tik gluda, ka šķita nopulēta. Viņam bija brūnas acis ar ciešu skatienu, plānas Ūsiņas un ļoti balti, līdzeni zobi. Melnie mati ar kādu ziedi bija gludi saglausti, un kreisās rokas mazajā pirkstiņā viņš valkāja pamatīgu briljanta gredzenu.

- O’Hāras kundze. - Misija sniedza roku.

- O’Hāra? - viņš atkārtoja, saraucis pieri. - Šis vārds šķiet kaut kur dzirdēts...

Misija strauji pagriezās, lai dotos atpakaļ uz viesnīcu.

- Diemžēl man jāatgriežas. Mana meita jau gribēs doties vakariņās.

Viņš iesmējās un sacīja:

- Jā, jaunas meitenes vienmēr ir izsalkušas. Varam tikai ar izbrīnu noskatīties, kur viņas visu to liek. - Del Viljaroso gāja pa celiņu blakus Misijai. - Bija prieks ar jums iepazīties, scnjo-ra. - Viņš atkal galanti palocījās, kad Misija steidzās iekšā viesnīcā.

Vēlāk restorāna zālē, ejot pie sava galdiņa, viņš paklanījās un uzsmaidīja Misijai, bet meitenes apjukušas noskatījās viņam pakaļ.

- Tu gribi teikt, ka pazīsti šo vīrieti? - viņas abas vienā balsī iesaucās.

Misija piekrītoši pamāja.

- Mēs runājām par dārziem.

- Iedomājies tikai, runāt par dārziem ar tādu vīrieti! - Ra-hele izvalbīja acis. - Viņš taču izskatās galīgi samaitāts, vairāk nekā jebkurš cits.

Viņas skatījās pāri zālei uz savu elku, nolaižot acis un pietvīkstot, kad viņš, uztvēris meiteņu skatienu, uzsmaidīja abām.

- Viņš ir interesants, - Azalija dvesa, - ne tā kā tie stulbie puikas, kas mums visu nedēļu neliek mieru.

- Interesanti samaitāts, - Rahele piebilda, un Misijai atlika tikai nopūsties, kad abas meitenes atkal, skaļi smejot, saļima.

Tomēr Misija neuzkrītoši apvaicājās par senjoru del Vilja-roso un uzzināja, ka viņš šeit ir pastāvīgs viesis, pazīstams kā skriešanās sacīkšu un sieviešu cienītājs. Pa dienu meksikāni reti varēja redzēt, bet turpmāk, ieraugot viņu pa gabalu. Misija tikai pieklājīgi palocīja galvu, viņa centās izvairīties vienatnē staigāt pa dārzu.

- Zini ko, - kādu vakaru pēc maltītes Azalija sacīja Rahe-lei. - Man ir garlaicīgi. - Viņa izlaidusies gulēja uz dīvāna, garās, slaidās kājas pārkārusi pāri atzveltnei. - Te tiešām nav nekā, ko darīt, ja vien tu neaizraujies ar spēlēm hipodromā un dzeršanu. Šeit nav pat iespējas mīlēties.

- Ko tad tu zini par mīlēšanos? - Rahele iesmējās.

Azalija nolaida kājas uz grīdas un izslējās.

- Necik daudz, - viņa atzina, - bet es gribu uzzināt. Reihi-ja, pa šo pašu ceļu mazu gabaliņu uz priekšu atrodas Tihuana. Ko tu teiktu, ja mēs tur uz brītiņu paviesotos?

Azalijas acis aizrautībā dega, bet Rahele Šaubījās.

- Ko tu gribi darīt?

- Saģērbsimies tā, lai izskatāmies vecākas, un brauksim palūkoties, kas tur notiek. Varam pastaigāties, paglūnēt pa dažām durvīm... kaut ko padarīt. - Viņa ieķiķinājās. - Nu, Reihija, atzīsties taču, ka tevi arī mazu drusciņu māc ziņkārība.

- Taču ne tik traki kā tevi, - Rahele pasmaidīdama tomēr atzinās, - bet, ja tu gribi, tad esmu gatava piedalīties.

Azalija metās pie skapja.

- Uzvilksim savas šikākās kleitas. Ar tevi viss būs kārtībā, jo tev jau ir īsi mati, bet man būs jāuzsprauž tie uz augšu un jānoslēpj zem cepures.

Apģērbušās vispievilcīgākajās kleitās, kas bija diezgan atturīgas, viņas zagšus izlavījās no viesnīcas un lūdza izsaukt taksometru. Šoferis pārsteigts paskatījās pasažierēs, kas prasīja, lai ved viņas uz Tihuanu, un paprasīja dubultu samaksu.

- A donde ahora?[12] - viņš jautāja, lēnām braucot pa ļaužu pilno galveno ielu, kam abās pusēs cits aiz cita rindojās bāri un bezgaumīgas dzertuves.

- Tepat būs labi. - Azalija izlēca no mašīnas un iegrūda šofera izstieptajā rokā pusi no maksas par braucienu. - Esiet tik labs un pagaidiet! Pēc stundas būsim atpakaļ.

Taksists tikai vienaldzīgi paraustīja plecus un nolūkojās, kā meitenes dodas projām, rokās saķērušās, satraukti turoties viena pie otras, it kā kuru katru brīdi no kādas sānieliņas varētu izlēkt laupītājs un aizvest viņas uz balto vergu tirgu. Pa neskaitāmu bāru atvērtajām durvīm uz ielas gāzās skaļa mūzika, pie ieejas grozījās spekulanti, suteneri, ielenes un dzērāji.

Azalija apstājās, lai apskatītu attēlus pie bēdīgi slavenās “Veneras”, un izlasīja uzrakstu: “Te var dabūt visu.” Viņa ar interesi vēroja žalūziju aizsegtās durvis, tad iekliegusies atlēca atpakaļ, kad durvis atsprāga vaļā un pa tām izvēlās kārtējais dzērājs. Acis viņai iepletās, kad šajā īsajā brītiņā viņa pamanīja uz skatuves divus vīriešus un kailu sievieti.

Noelsusies viņa satvēra Raheli aiz rokas un rāva projām.

- Vai tu redzēji? - viņa satraukta nomurmināja. - Vai tu, Reihija, redzēji, ko viņi darīja?

- Nē. - Azalija tik satrūkusies vērās Rahelei acīs, ka viņa stingri noprasīja: - Kas tur bija, Azalija? Nu, stāsti!

Azalija it kā ko norija un čukstus izgrūda:

- Reihija, viņi bija trijatā... pliki un...

Azalija nodrebēja, un Rahele nobijusies ievaimanājās:

- Es zināju, ka mums nevajadzēja braukt šurp!

- Ak, Reihija, es gan esmu pārliecināta, ka vajadzēja! - Azalija atradās dīvaina, spēcīga uzbudinājuma varā. Viņa nemūžam nevienam nevarēs izstāstīt, ko tieši redzēja, pat Rahelei ne. Kad abas piedzīvojumu meklētājas pārgāja ielas otrā pusē, Azalija apstājās pie “Commerciale”.

- Varbūt labāk brauksim mājās... - Rahele negribīgi vilkās nopakaļ draudzenei.

Karloss del Viljaroso ieraudzīja meitenes, ejot pa ielu, viņš nāca no “Ārzemnieku kluba”, kur nupat bija zaudējis piecus tūkstošus. Pašlaik viņam kabatā gulēja tieši trīs simti dolāru, ar to nepietika, lai samaksātu viesnīcas rēķinu, nemaz nerunājot par azartspēļu drudža remdēšanu. Divas jaunas meitenes, kas mīņājas uz ietves pie “Commerciale” ieejas, izdalījās pūlī tikpat skaidri kā jaunavas pie elles vārtiem, un meksikāņa lūpas savilkās smaidā, kad viņš noskatījās, kā abas biksta viena otru, mudinādamas doties tālāk. Tātad viņas izbēgušas no daiļā pūķa apsardzības un ieradušās mazliet pakutināt sev nervus. Tādā gadījumā neviens nevarēs viņām parādīt šo pasauli labāk kā viņš. Sakārtojis kaklasaiti, del Viljaroso devās pāri ielai uz “Commerciale”.

- Buetias nodies, senoritas.[13] - Viņš atbruņojoši smaidīja, kad meitenes sabijušās apcirtās. - Atcerējos, ka esmu redzējis jūs viesnīcā, un iedomājos, vai jūs apzināties, ka klejošana pa Tihu-anu labi audzinātām meitenēm nav īsti comme ilfaut^14.

Nedarbos pieķertās apmulsumā nolaida skatienu, bet vīrietis piebilda:

- Labāk būs, ja ļausiet man jūs pavadīt. Sievietes, kuras ir vienas, “Commerciale” var nonākt nepatīkamā situācijā.

Viņš atvēra kluba durvis, un meitenes, bikli smaidot un murminot pateicības vārdus, devās iekšā. Del Viljaroso sameklēja viņiem visiem trim vietas pie trīssimt pēdu garās bāra letes, tad, pieaicinājis vienu no piecpadsmit bārmeņiem, pavaicāja, ko jaunkundzes dzeršot, un sarāvās, kad viņas vēlējās pasūtīt limonādi. Piemiedzis bārmenim ar aci, viņš klusi piebilda:

- Un nedaudz džina.

Uzmetusies ar elkoņiem uz letes, Azalija malkoja limonādi un vēroja izlaidīgo pūli, ko galvenokārt veidoja dzērāji, derību slēdzēji, suteneri un ielasmeitas, visi šie ļaudis ik nakti straumēm vien plūda pāri robežai, meklējot priekus, kas bija liegti viņu dzimtenē Amerikā. Glītas meičas tumšām acīm lēnām defilēja, izrādot savus daiļumus, jo pircēju te netrūka, alkohols plūda kā neizsīkstoša upe, un mūzika dārdēja ar apdullinošu troksni. Aza-lijai šķita, ka nervu gali kņud, tik satraucošā vietā viņa vēl nekad nebija spērusi kāju.

Karloss nosprieda, ka tumšmate acīmredzot ir pārlieku nobijusies, bet blondīne ir interesanta ar saviem gaišajiem, pajukušajiem matiem un skaistajām acīm, kas atspoguļoja uzbudinājumu. Viņa nespēja nosēdēt mierā. Nepārtraukti bružājās pa augsto bāra ķebli un “limonādi” dzēra tādiem malkiem, it kā kuru katru mirkli viņu varētu arestēt. Protams, šīs jaunkundzes bija par jaunām un nevainīgām, lai nopietni saistītu Karlosa uzmanību. Viņam vajadzēja tādu sievieti kā šo skuķīšu māte, sievieti, kas turēja rokās pabiezu naudas zutni, nevis nepilngadīgās, kuras izgājušas meklēt piedzīvojumus. Tomēr arī nevainībai piemita sava burvība, un varbūt nemaz nebūtu slikti gaišmatei likt izbaudīt “dzīves pieredzi”. Pamirkšķinājis bārmenim, viņš pasūtīja vēl divas “limonādes”.

- Jūs noteikti esat šeit koledžas brīvdienās? - Karloss uzsāka sarunu, kad apkalpotājs nolika viņām priekšā pilnas glāzes.

Azalijas vaigi jau svila no izdzertā džina un acis sprēgāja, kad viņa atbildēja:

- Ak nē! Mēs esam aktrises.

- Aktrises, tiešām? - Viņš iedomājās par O’Hāras kundzi, miesassardzi, kas bija tik skaista, ka viņai - un viņam arī - tas nenāca par labu. Viņa nepavisam neizskatījās pēc tādas sievietes, kas vadā savus bērnus pa kinostudijām, pēc Karlosa domām, viņa bija pārāk aristokrātiska un cienījama. Viņaprāt, tā bija dāma, kam pieder kārtīgs dzimtas īpašums un kas baudījusi labu izglītību. O’Hāras kundze bija tik nepārprotami viņu atraidījusi, ka viņš nemaz nepūlējās uzzināt ko vairāk, taču tagad šī sieviete viņu intriģēja.

- Un jūsu tēvs? - Viņš pieliecās tuvāk Azalijai. - Kur ir viņš?

Azalija skaļi nožagojās, aši piešāva roku mutei priekšā un nosarka.

- Tētis... Tētis ir miris, - viņa izstomīja. Viņas lūpas drebēja, un Karloss saņēma meitenes roku un to paspieda.

- Saprotu, - viņš līdzjūtīgi novilka, - atvainojiet, ka uzdevu tik personiskas dabas jautājumu. Mana rīcība ir nepiedodama.

Rahele skatījās savā limonādē, plakstiņi viņai lipa ciet, un nožāvājusies viņa ierunājās:

- Nekas, nekas. Misija drīz precēsies ar K. Z.

- Ar K. Z. Abramsu? - Karlosa uzacis izbrīnā savilkās augšup. Tagad viņš atcerējās - tādus attēlus bieži varēja redzēt avīzēs. Viņa taču ir Kinga O’Hāras atraitne, un gaišmatainais skuķis ir viņas meita!

Azalija pievērsa skatienu savai rokai, kas joprojām kavaliera pirkstu gūstā gulēja viņai klēpī. Viņa skatījās uz augšu vīrietī, muti mazliet pavērusi, un pēkšņi aplaizīja lūpas. Meksikānis juta mostamies iekāri, kaut arī nevainīgas meitenes nebija viņa parastais lauciņš. Viņš labāk deva priekšroku sievietei ar pieredzi un naudu un, ja vien iespējams, kurai mīlēšanās sagādāja tādu pašu prieku kā viņam. Bet šai mazulītei... viņā kaut kas ir...

- Limonāde tā savādi garšo, - Rahele miegaini nopurpināja. Viņa bija ļoti bāla, un piepeši viņa sacīja: - Šķiet, tā negrib turēties manī iekšā.

Karloss novaidējās. Tā tikai viņam vēl trūka, lai šis skuķis te apvemtos.

- Iesim! - viņš sparīgi norīkoja. - Kārtīgām meitenēm laiks likties gultiņā.

Azalija ar puspievērtām acīm uzmeta Karlosam koķetu skatienu un nomurmināja:

- Man likās, ka tur ir vieta visām sliktajām.

Viņš sāka smieties, it kā nejauši apņēma Azaliju ap trauslajiem pleciņiem, vadot viņas projām no bāra letes.

- Bet arī labās tur kādreiz nokļūst, - viņš pačukstēja Azali-jai pie auss.

Taksometrā Karloss apsēdās starp abām meitenēm, Raheles pusē viņš nolaida lejā logu, ja nu viņai kļūst nelabi, bet Rahele acumirklī aizmiga. Azalija atspiedās pret vīrieti, piekļāva galvu viņa plecam, un viņš meiteni apskāva.

- Man nāk miegs, - viņa nopurpināja un ieritinājās meksikāņa azotē.

Viņš ar pirksta galu viegli glāstīja Azalijas seju, pārbrauca plakstiņiem, vaigukauliem un mutei. Izjūtot pieskārienu, Azalijas lūpas iedrebējās. Kaut arī acis bija aizvērtas, Karloss zināja, ka viņa neguļ, tāpēc ļāva pirkstam slīdēt zemāk pa kaklu, līdz roka apstājās pie mazas, maigas krūts apaļuma. Roka juta sirdspukstus, elpa kļuva straujāka, Karlosa pirkstiem slīdot pa gludo ādu, ko atklāja sārtās zīda kleitas dziļais dekoltē. Kad viņa delna paslīdēja zem auduma, Azalijai aizsitās elpa. Meksikānis pievilka Azalijas seju tuvāk sev un, piekļāvis lūpas pie viņējām skūpstā, kas, likās, nekad nebeigsies, juta, kā no viņas plūst karstums.

Apskurbusi no kaisles, Azalija kļāvās pie Karlosa. Viņš saņēma meitenes roku un vilka to uz savu pietūkušo kājstarpi.

- Te, - viņš dvesa. - Redzi, ko tādas meitenes kā tu var izdarīt ar vīrieti? Jūs uzkarsējat viņus līdz baltkvēlei, uzbudināt, tad grūžat projām. Jūs nezināt, kādas sāpes jūs sagādājat vīrietim. Mokas! - Viņš stingrāk piespieda Azalijas roku pie pulsējošā locekļa, bet viņa vāji mēģināja izrauties. - Es tikai gribēju, lai tu justu, ko esi izdarījusi, lai tu atcerētos, ko tu izdarīji ar mani, tu cietsirdīgā, ledusaukstā jaunava.

Azalija izgrozījās no Karlosa tvēriena, atvirzījās un izslējās taisni. Vaigi viņai kaisa, acis mirdzēja, un viņa sāka raudāt, asarām, kurām neviens nepievērsa uzmanību, ritot pa seju un mērcējot sārto kleitu.

- Es to negribēju darīt. Negribēju darīt jums sāpes. Es nezināju... - Azalija atkal nožagojās, un Karloss nopūties pasniedza viņai mutautiņu.

- Tagad tu to zini, - viņš skarbi noteica, kad taksometrs piebrauca pie viesnīcas. - Un uzklausiet mazu padomu, O’Hāras jaunkundzi Jūs spēlējaties ar uguni.

Šoferis smīnēja, kamēr Karloss palīdzēja dēkainēm izrausties no mašīnas un steidzināja ātrāk nozust savās istabās. Karloss noskatījās, kā abas meitenes ieiet pa virpuļdurvīm, tad grīļīgi šķērso vestibilu. Tas ir tikai sākums, viņš nodomāja. Pagaidi tik, mazā Azalijas jaunkundzi Tad viņš aizsmēķēja garu cigareti un devās pastaigā pa viesnīcas teritoriju. Viņa domas kavējās pie Misijas O’Hāras.

Nākamajā rītā klusumā un nomāktībā ēdot brokastis, Azali-ja satriekta ieraudzīja tuvojamies vakardienas kavalieri. Zem galda iespērusi ar kāju Rahelei, viņa gluži vai ieurbās ar acīm šķīvī un tumši nosarka. Rahele bailīgi pavērās uz Misiju, tad uz Kar-losu. kurš smaidīdams dāmas sveicināja.

Azalijai likās, ka viņai iekšā viss kūst, dzirdot viņa balsi un apzinoties viņa tuvumu.

- Buenos dias, Senora O’Hāra, senoritas![15] Atvainojiet par uzmācību, bet šodien ir tik skaista diena un, - viņš ieturēja pauzi, - es iedomājos, vai jūs nepagodinātu mani un nepievienotos man pusdienās? Man padomā neliels pikniks, un tad varbūt jūs vēlētos apskatīt hipodromu. Galu galā jauniem ļaudīm reizēm šeit kļūst garlaicīgi.

- Jūs, del Viljaroso kungs, esat ārkārtīgi laipns, - Misija aši attrauca, - bet mums jau šodienai ir citi plāni.

Azalija strauji pacēla galvu.

- Ak, Misija! - Viņa lūdzoši vērās audžumātē, kas izbrīnījusies savukārt lūkojās uz Azaliju.

- Saprotu, - Viljaroso mierīgi atbildēja. - Varbūt kādu citu dienu?

Azalija noskatījās pakaļ Karlosam, kas devās projām, neuzmetis viņai ne skatiena. Pēc tā, kas pagājušo nakti bija noticis starp viņiem...

- Kas tev lēcies? - Misija pukojās. - Varētu padomāt, ka es neļāvu tev kļūt par Rožu Pušķu parādes karalieni, nevis pasūtīju šo nepatīkamo vīrieti savās darīšanās. Viņš spēlē azartspēles, ir brunču mednieks, un es nekādā ziņā negrasos doties ar viņu piknikā, kur nu vēl uz hipodromu.

- Kā tu vari tā runāt? - Azalija dusmīgi purpināja. - Tu viņu galīgi nepazīsti.

Misija neizpratnē savilka uzacis.

- Un tu laikam viņu pazīsti labāk? Pabeigsim brokastis. Esmu sarunājusi, ka treneris pamācīs jums abām spēlēt tenisu. Izskatās, ka jums derētu pamatīgs riņķis skrējiena, lai jūs kaut cik atdzīvotos. - Misija kritiski noskatīja savu uzraugāmo sejas. - Ak Dievs, esam šeit atbraukušas brīvdienās, lai atpūstos, un jūs sākat izskatīties pēc rēgiem.

Rahele, atcerējusies pagājušās nakts vemšanu, nopūtās un izjusti noteica:

- Laikam vainīga limonāde... - Viņa aizšāva roku mutei priekšā. - Es gribēju teikt, varbūt esam par daudz dzērušas limonādi.

- Pārāk daudz ēdat un par maz kustaties. - Misija bija tādās pašās domās un aši vadīja meitenes ārā no restorāna, pirms del Viljaroso atkal viņas uzrunājis.

Nākamajās dienās Misija centās meitenes nodarbināt, lika apmeklēt no rītiem un pēcpusdienās tenisa nodarbības, noorganizēja kārtīgu peldēšanos, nevis tikai plunčāšanos, vajadzēja nopeldēt desmit reizes uz vienu pusi un desmit uz otru pusi baseina garumā, veda viņas garās pastaigās un sūtīja agri pie miera. Bet, kad brīvdienas beidzās un viņas brauca atpakaļ uz Losandželosu, Misija nodomāja, vai tikai nav pārspīlējusi. Azalija izskatījās bāla un nogurusi, bet Rahele bija neparasti klusa. Mašīnai atstājot aiz muguras ceļa jūdzes, Misija neizpratnē vēroja Azaliju, jo ik reizi, kad viņu skatieni satikās, viņa meitenes acīs, šķiet, ieraudzīja bailes. Viņa atmeta šo domu kā smieklīgu. No kā gan Azalijai vajadzētu bīties? Viņa pašlaik atgriežas no jauki pavadītām brīvdienām.

40

Atpūšoties Meksikā, Misija daudz bija domājusi par Zevu un pieņēmusi lēmumu. Ja Zevs Abramskis nebildinās viņu, tad viņa bildinās Zevu.

Tajā vakarā, atgriezusies Holivudā, Misija apģērbās vienkārši - zilos svārkos un baltā blūzē. Rūpīgi sasukāja viegli viļņainos, īsos bronzas krāsas matus - nožēlodama, ka tos nogriezusi, jo Zevam ļoti patika gari mati. Iesmaržojusies ar savu iemīļoto Elīzas kundzes liliju smaržu, Misija sevi kritiski nopētīja spogulī un nodomāja, cik ļoti šī divreiz precējusies, divreiz vīru zaudējusī divdesmit deviņus gadus vecā sieviete atšķiras no astoņpadsmit gadus vecās naivās meitenītes, ar kuru Zevs iepazinās. Rozā gan apgalvoja, ka Misijai aizvien vēl esot jaunas stirnas gaita un, par spīti piedzīvotajām bēdām un dzīves cīniņiem, arī seja neesot mainījusies. Vienīgi acis raugoties piesardzīgāk.

Spējas iedomas mudināta, Misija izvilka no pagultes veco kartona čemodāniņu un izbēra tā saturu uz sārtā gultas pārklāja. Diadēmas briljanti spulgoja, un milzīgais smaragds zaigoja kā saules apspīdētā jūra pie Konstantinopoles. Nekad vēl Krievija un pagātnes notikumi nebija likušies tik tālu, un pēkšņi viņa aptvēra, ka, būdama kopā ar Zevu, viņa gandrīz ne reizīti nav iedomājusies par čekas draudiem un Arnhaltiem, ja nu vienīgi šad tad redzējusi tos sapņos. Visi šie notikumi līdz ar Ivanovu bagātību bija noglabāti aizmirstībā.

Misija paņēma rokā Mišas fotogrāfiju un, izjuzdama maigumu, to aplūkoja, tad salīdzināja ar Azalijas attēlu, kas stāvēja uz tualetes galdiņa. Ne mazākās līdzības; meitene bija savas mātes kopija. Misija piekļāva vīrieša fotogrāfiju sev pie krūtīm un domāja, vai nevajadzētu pēc visiem šiem gadiem parādīt to Azalijai un atklāt patiesību; bet ārsts bija brīdinājis, ka meitene garīgi nav pietiekami stipra, lai spētu tikt galā ar divkāršu šoku - atrast savus īstos vecākus un tūlīt atdot tos nežēlīgajai nāvei.

- Es tevi vienmēr mīlēšu, Miša, - viņa čukstēja, spiežot fotogrāfiju sev klāt, - bet tev jāsaprot, ka tagad esmu satikusi vīrieti, kuru no sirds mīlu un kurš mīl mani.

Misija nolika attēlu čemodānā, bet paņēma Ivanovu ģerboņa piespraudi, grozīja to saules staros, līdz dimantu šķautnes ie-mirgojās tūkstošos uguntiņu. Brīdi šaubījusies, Misija piegāja atkal pie spoguļa un piesprauda brošu pie blūzes apkakles. Rota bija par greznu viņas vienkāršajam apģērbam, bet tās klātbūtne it kā deva Mišas piekrišanu tam solim, ko viņa bija nolēmusi šovakar spert.

Misija nolika čemodānu atpakaļ un nosteidzās lejā virtuvē, kur Rozā ar savu pielūdzēju, Pitsburgas dzelzslietu tirgotāju, dzēra citronu tēju. Kad Rozas skatiens apstājās pie piespraudes, viņai iepletās acis. Viņa teica:

- Tu izskaties tā, it kā viena tava daļa būtu saposusies uz balli, bet otra nolēmusi palikt mājās.

Pie vaļējā loga dzisa plāts ar karstiem cepumiem, Misija vienu aši paņēma un nosmējās par Bjūlas nikno skatienu.

- Netrāpīji! Es došos bildināt vīrieti, kuru mīlu.

- Kaut mana iecerētā būtu tik prātīga, - drūmi iestarpināja Sems Brokmens.

Misija piekrītoši palocīja galvu.

- Jums noteikti ir taisnība. - Zagšus paņēmusi vēl vienu cepumu, viņa naski devās uz durvīm. - Galu galā - kā vēl lai sieviete dabū to, ko vēlas, ja ne ar lūgšanu?

- Tā taču nepieklājas! - Rozā nokliedzās draudzenei pakaļ. - Bildinājums jāizsaka vīrietim...

Misija vēl pabāza galvu pa durvīm un jautri uzsauca:

- Ja viņš mani atraidīs, es steigšos mājās izraudāties uz tava pleca un tu varēsi sacīt: “Es taču tev teicu.”

- Traka sieviete, traka, - Rozā nomurmināja.

- Tev arī vajadzētu būt tik trakai, - Sems stingri noteica. - Ja tu man izteiktu tādu priekšlikumu, es nekavējoties piekristu.

- Es neko nesaku, - Rozā nicīgi atcirta, - un neteikšu “jā”, iekams nebūšu tam gatava.

- Nu labi, varbūt kādreiz, - Sems samierinājās, un viņi atkal viens otram uzsmaidīja.

Zevs šo brīdi gaidīja visu dienu - vēl vairāk, viņš bija gaidījis divas garas nedēļas, kamēr Misija uzkāps pa šiem pakāpieniem un atkal atgriezīsies viņa dzīvē. Izsteidzies viņai pretī, Zevs atpleta rokas, un Misija iekļāvās tajās, it kā tur būtu viņas īstā vieta.

- Ak Dievs, cik ļoti man tevis pietrūka! - viņš murmināja, paslēpis seju Misijas saldi smaržojošajos matos.

Viņi izgāja uz terases, atspiedās pret akmens margām, klausījās cikāžu sisināšanā, putnu dziesmās un mazā, dzidrā strautiņa čalošanā, kas viņiem garām plūda uz baseinu. Zeva kalsnā, glītā seja liecināja par sasprindzinājumu.

- Nekad vairs neatstāj mani. Misija, - viņš izmocīja, skatīdamies tālumā. - Paliec pie manis. Lūdzu, kļūsti mana sieva!

Misija pārsteigta pagriezās pret Zevu, bet viņš, atspiedies pret margām, arvien vēl lūkojās tālumā. Viņa sāka smieties.

- Zev Abramski, man jau likās, ka tu nekad nesaņemsies.

Lēni viņš pagriezās pret Misiju, un viņa acīs modās cerība.

- Tad tu esi ar mieru?

Viņa palocīja galvu.

- Jā, es precēšos ar tevi. Nevienu vīrieti neesmu tik stipri mīlējusi. - Ar roku pieskārusies brošai. Misija piebilda: - Tas ir citādi.

Zevs papurināja galvu.

- Man tādi “citādi” ir vienaldzīgi. Es zinu tikai to, ka tu mīli mani. - Laimīgs viņš apskāva Misiju. - Tagad es gribu zināt -kad?

- Dod man mēnesi laika, - viņa atbildēja, domādama par O’Hāru un viņu sasteigtajām laulībām. - Bet kāzas rīkosim mazas, Zev. Tikai ģimene.

Nākamās četras nedēļas Zevs dzīvoja lielā sasprindzinājumā, visu laiku gaidīdams, ka Misija varētu pārdomāt. Viņš centās pilnīgi iegrimt darbā, neļaujot domām aizklīst pie mīļotās, bet dziļi sirdī zināja, ka dzīvo tikai vakara stundām, ko abi pavada kopā.

Uz kāzām ielūdza vienīgi Rožu, Raheli, Hannu un Soņu, bet Azalija bija līgavas māsa. Par līgavas vedēju tika izraudzīts Diks Nevems - Zeva tuvākais kolēģis un draugs. Laulību ceremonija tika paredzēta Beverlihilzas mērijā Kanondraivā, pēc tam Zeva mājā vajadzēja notikt nelielai pieņemšanai.

“Magic” pašlaik filmēja “Marjeta kalnos” , turpinājumu “Marjetai” , galveno lomu atveidoja Azalija. Tā kā Zevam ļoti nepatika savu darbu uzticēt kādam citam, bet pašam vienmēr gribējās teikt pēdējo vārdu, tad kāzu ceļojums tika atlikts līdz filmas pabeigšanai. Pa to laiku Azalija dzīvos pie Rozas.

Bet Misija juta, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu. Katru ritu Azalija smiedamās devās uz studiju, meitenlgi pļāpādama, bet vakaros atgriezās sanīkusi un pārgurusi. Klusēdama viņa paēda vakariņas, tad, aizbildinādamās, ka jūtas nogurusi, likās gultā.

Nedēļu pirms kāzām Misija saprata, ka ilgāk tas nav ciešams, un sekoja Azalijai augšā viņas istabā. Viņa neizģērbusies gulēja gultā, cieši piekļāvusi pie krūtīm mazo franču lellīti, ko agrā bērnībā viņai Ņūdžersijā bija uzdāvinājis O’Hāra. Misijā pamodās vainas apziņa - tad lūk, kur slēpjas izskaidrojums. Azalija mīlēja O’Hāru. Viņš bija meitenes tētis.

- Vai tu negribi, ka es precos ar Zevu? - viņa jautāja, apsēdusies uz gultas malas, un atglauda no meitenes karstās pieres matus. - Man šķita, ka tev viņš patīk.

- Patīk jau arī, un es nudien gribu, lai jūs precaties. Gribu, lai tu būtu laimīga, Misija, no tiesas.

Misija redzēja, ka Azalija tā arī domā, bet viņas acīs vīdēja tas prombūtnes skatiens, kas iedarbināja brīdinājuma signālus.

- Tad pasaki man, miločka, kas noticis, - viņa klusi sacīja.

- Tu taču zini, ka es sapratīšu.

- Nekas jau nav... vienīgi... - Azalija piecēlās gultā sēdus, samteņu brūnās acis bija bailēs plaši ieplestas. - Visiem te ir neīstie vārdi. Neviens nav tas, kas viņš patiesībā ir. Vai tad tā nav, Misija? Pat K. Z., kā izrādījās, ir Zevs. Un es esmu Marjeta, tāpat arī Āva Adēra un Azalija, un pirms tam es biju kāda cita meitene...

- Holivudā tā pieņemts, - Misija steidzās aizbildināties.

- Aktieri grib sev interesantākus vārdus nekā tos, ko viņiem devuši vecāki, bet imigranti, piemēram, Zevs, maina vārdu, lai tas izklausītos amerikāniskāks. Tā ir vienkāršāk, nekā slikta tur nav.

- Ne jau par to es runāju! - Azalija iesaucās un atkrita spilvenos, joprojām cieši piespiedusi sev lellīti. - Reizēm, Misija, man jādomā, kas tad es esmu, it kā manī būtu divas meitenes -labā un sliktā...

- Sliktā... - Misija satriekta kā atbalss noteica. - Bet, Azalija, tu vienmēr esi bijusi kā eņģelītis, prasi, kuram gribi, visi teiks to pašu. Un tagad tu tik nopietni strādā un darbā uzvedies kā labi audzināta, pieaugusi sieviete. Tu nekad neesi apgrūtinājusi citus.

Azalija atkal novērsa seju, neko neredzošām acīm vērdamās laukā pa logu.

- Es atceros tēti, - viņa runāja kā no tālienes. - Kad viņš mani skūpstīja, viņa vaigi durstījās, viņš bija garš un klusi runāja. Es atceros savu vecāko brāli... viņš bija stipri lielāks par mani... bet tas viss bija tad, kad es biju kāda cita meitene, vai ne, Misija?

Misija brīdi nevarēja izšķirties, bet tad saņēma Azalijas roku un sacīja:

- Mēs mainījām tavu vārdu, lai tu netiktu nogalināta. Tavs īstais vārds ir Ksenija.

- Ksenija Ivanova, - meitene lēni atkārtoja, - tagad es atceros. Viņa bija bērniņš no pasaku zemes, kur visi, īpaši tētis, viņu ļoti mīlēja. Tagad viņš ir miris, - savādi lūkodamās Misijā, viņa piebilda. - Bet tā nav. Es zinu, jo esmu viņu redzējusi.

- Sapņos, Azalija. Tikai sapņos. - Misija nelaimīga nopūtās. - Tētis kopā ar mammu un vecmāmiņu Sofiju ir debesīs.

Azalija sērīgi pasmaidīja.

- Laikam esmu gluži vienkārši nogurusi.

- Pēc šīs filmas uzņemšanas tev vajadzētu braukt atpūsties, -Misija sacīja, gribēdama Azalijai sagādāt prieku. - Varbūt visi varēsim atkal aizbraukt uz Agvaskaljentesu. Tev tur patika.

- Nē! - Azalija kā zibens uzšāvās gultā sēdus. - Nekad mūžā nevēlos tur atgriezties! - viņa kaismīgi iesaucās.

- Labi, labi, - Misija izbrīnījusies piekrita. - Bet tagad tu varētu ieiet karstā vannā, un es tev atnesīšu glāzi silta piena ar kanēli, atceries, kādu taisīja vecmāmiņa Sofija. Tev taču tas garšoja.

Azalija paklausīgi nomazgājās vannā un izdzēra pienu. Kad Misija apčubināja meiteni un noskūpstīja pirms gulētiešanas, viņa vēl nodomāja, ka Azalija baltajā kokvilnas naktskreklā un ar sapīto bizi izskatās kā samiegojies, nevainīgs bērns.

Kāzu dienā debesis bija apmākušās un solīja lietu, bet sliktie laika apstākļi nemazināja līgavas skaistumu vai līgavaiņa laimi, kad abi stāvēja miertiesneša priekšā un solīja mūžam mīlēt un rūpēties viens par otru. Kuplā akvamarīna krāsas zīda kleitā, ar lilijām pie jostas un tādas pašas krāsas cepurīti galvā Misija izskatījās jauka un eleganta, un Zevs Abramskis gaiši pelēkajā, pie drēbnieka šūdinātajā uzvalkā Šķita kā augstākās sabiedrības džentlmenis. Stīgu kvartets spēlēja Mocarta mūziku, smaidīgi apkalpotāji pasniedza gardus ēdienus, un šampanietis gluži vai pludoja.

Kad visi viesi beidzot bija aizgājuši, Misija ar skūpstu atvadījās no Azalijas, tomēr, meitenei ejot projām, viņai sekoja Misijas raižpilnais skatiens.

- Tu gribētu, lai Azalija paliek pie mums? - Zevs apvaicājās.

Misija, rāmi smaidīdama, noraidoši papurināja galvu.

- Ak nē, negribu vis, Zev Abramski. Es gribu, lai tu būtu tikai mans.

Zevs apsēdās pie klavierēm. Misija klausījās un dzirdēja mūzikā izskanam tās jūtas, kas parasti bija paslēptas aiz vēsās, atturīgās ārienes. Vēlāk jaunā sieva gatavojās naktsguļai, iesmaržojās un tikmēr ķemmēja savus gludos bronzas krāsas matus, līdz tie mirdzēja kā zīds. Piegājusi pie spoguļa, Misija centās uz sevi paraudzīties Zeva acīm, viņa redzēja slaido, kailo augumu, mazās, augstās krūtis, noapaļoto gurnu līniju un garās, glītās kājas, - viņa vēlējās, kaut atkal būtu astoņpadsmit gadus veca, nepieredzējusi, jauna un dzīves neievainota, lai varētu pilnībā sevi atdot iemīļotajam vīrietim.

Pāri galvai viņa uzvilka mīksto, mežģīnēm rotāto naktskreklu, nogludināja atlasa krokas pret augumu un, izslēgusi lampu uz tualetes galdiņa, basām kājām pa paklāju devās uz durvīm. Pagriezusies, lai vēl reizi iemestu skatienu spogulī, viņa redzēja tikai bālu, izplūdušu tēlu. Pustumsā viņa arī izskatījās pēc jaunas meitenes, kas dodas uz savu kāzu gultu.

Guļamistabā dega tikai viena lampa, Zevs stāvēja pie loga un vērās tumsā. Mugurā viņam bija tumšsarkani rītasvārki. Viņš pagriezās, lai uzsmaidītu Misijai, un viņa pārsteiga nodomāja, cik viņš glīts.

- Misija, - viņš nočukstēja un pastiepa pretī rokas, - vai tu zini, cik esi skaista?

No laimes pietvīkusi, viņa kopā ar Zevu devās uz gultu.

- Es gribētu pateikt, cik ļoti es tevi mīlu, cik ļoti esmu tevi vienmēr mīlējis, bet nevaru atrast piemērotus vārdus, - viņš klusi sacīja, maigi skūpstīdams Misiju.

Zevs nometās ceļos un noskūpstīja viņas kājas, un teica, ka nekad neesot juties gana vērtīgs, lai darītu ko vairāk, bet Misija viņu apkampa un sacīja, ka viņš pelnījis labāku sievieti par viņu. Viņi kaislīgi apskāvās.

Visi žogi un šķēršļi bija krituši. Tur bija divi dziļi mīloši cilvēki - viņi vēlējās pieskarties viens otram, sajust, pētīt, iegūt otra ķermeni. Un, kad Zevs beidzot iegāja viņā un mīlētāji kļuva par vienu būtni, visas atmiņas par Arnhaltu un O’Hāru tika izdzēstas no Misijas prāta, pat Miša kļuva par sapņu tēlu. Tajā naktī

Zevs padarīja Misiju par savu sievieti - it kā citu vīriešu nekad nebūtu bijis. Un jau daudz vēlāk, kad Misija, vīra roku apskauta, aizmiga, likās, ka tieši te viņa ir piederīga.

Merilenda

Debesīs jau iekrāsojās pirmās saullēkta opālkrāsas svēdras, kad Misija gurdi sacīja Kelam:

- Turpmākajos notikumos esmu vainojama tikai es un nekad sev to nepiedošu. Bet, redziet, biju jauna un iemīlējusies. Biju egoistiska un vēlējos būt kopā tikai ar Zevu. Uzskatīju, ka “Ma-gic" ir ne tikai kinostudijas nosaukums, bet tas ir Zeva spēju iemiesojums. Viņš bija nodzīvojis trīsdesmit piecus gadus un pārvērtis sevi no neizglītota imigranta par Holivudas leģendu. Viņš “Magic” bija pārveidojis no studijas, kurā uz ātru roku ražoja īsmetrāžas filmiņas, par varenu kinostudiju, kurā strādāja spožākie aktieri un režisori, un viņš bija to panācis tāpēc, ka instinktīvi juta, ko grib redzēt skatītāji.

Par leģendu Zevu padarīja ne jau tikai viņa darbs. Viņu uzskatīja par noslēpumainu cilvēku, noslēgtu un tādu, kas vairās no mutuļojošā Holivudas dzīves stila un uzmācīgās popularitātes. Viņam piemita kas tāds, kāpēc viesnīcu pārvaldnieki un zāles pārziņi metās ierādīt viņam labākās istabas un galdiņus. Zevs bija kļuvis par Holivudas karali, bet es - par viņa karalieni, mēs tik ļoti bijām viens ar otru aizrāvušies, ka gandrīz nemanījām, kas notiek apkārt.

“Marjetai kalnos” Zevs bija ieplānojis vēl vienu turpinājumu - “Marjeta Malibu”. Filmēšanu bija paredzēts sākt pēc mēneša, tāpēc mēs nolēmām šajā atelpas brīdī doties mūsu atliktajā kāzu ceļojumā. Nekur tālu jau mēs nebraucām, tikai uz Ka-talīnas salu. Viesnīca “Svētā Katrīna” bija klusa, tā kalpoja par patvērumu kinoļaudīm, kuri gribēja aizbēgt no visu redzošās preses acs. Un arī mēs tā izdarījām.

Mēs uzvedāmies kā pusaudži, priecājāmies par visām tūristiem domātajām atrakcijām, noīrējām laivu ar stikla dibenu, dejojām kazino, kur spēlēja lielisks orķestris, gar Evelona līča krastu pastaigājoties, atgriezāmies viesnīcā. Atceros, kā mēness ūdenī bija uzcēlis tiltu, kā mēnesnīcā izdalījās palmu tumšie silueti, kā pāri līcim no zemesraga, uz kura atradās baltām kolonnām rotātais kazino, plūda mūzika. Tas bija skaists un romantisks laiks. Kad bijām pavadījuši uz salas neizsakāmi laimīgu nedēļu, mums piezvanīja Rozā. Azalija esot pazudusi, un viņa nezinot, ko darīt.

Zevs noīrēja mazu lidmašīnu, un mēs nekavējoties atgriezāmies mājās. Mūs sagaidīja nemiera pārņemtā Rozā un noraudājusies Rahele. Izrādījās, ka Azalija, paņēmusi nepieciešamākās lietas, nakts vidū gluži vienkārši nozudusi. Kad viņa nav nonākusi brokastīs, Rozā nodomājusi, ka meitene grib izgulēties, un tikai pēc vairākām stundām atklājusi, ka Azalijas vispār nav.

Zevam radās aizdomas, ka Rahele kaut ko zina, tāpēc viņš pasauca meiteni sāņus un centās noskaidrot, kas noticis.

Rahele pastāstīja, ka Karloss del Viljaroso izvarojis Azali-ju, ka viņa gaida bērnu un tagad aizbraukusi uz Agvaskaljentesu meklēt šo vīrišķi un piespiest viņu precēties. Bez šaubām, es negribēju tam ticēt. Es skraidīju šurpu turpu, kliegdama, ka tā nevar būt taisnība, ka viņa ir nevainīgs bērns...

Zevs saprata, ka policiju saukt nedrīkst. Tādas lietas noteikti nāktu atklātībā, un šis skandāls Azaliju iznīcinātu. Viņš piezvanīja uz Bērbenku un noīrēja vēl vienu lidmašīnu, bet šoreiz neļāva man braukt līdzi. Toties viņš paņēma pārīti miesassargu, kuri strādāja studijā, lai neļautu visādiem autogrāfu medniekiem un citādiem salašņām vajāt aktierus. Tie bija brutāla izskata, liela auguma vīri, un es līdz šim brīdim vienmēr biju uzskatījusi, ka viņi pieņemti darbā, jo viņu tēls atbilda uzticētajai lomai. Tagad es zināju, ka biju kļūdījusies.

Neviens tonakt negulēja. Jūs nevarat iedomāties, cik reižu es sev sacīju: “Kā kaut kas tāds vispār varēja notikt pēc visa tā, ko esmu izcietusi, lai Azaliju pasargātu? Ko esmu izdarījusi, ka viņa jutās tik nevērtīga un vāja, lai paļautos tādam draņķim kā Karloss del Viljaroso?”

Zevs meksikāni atradis parastajā vietā - hipodromā. Lai izvairītos no publiska skandāla, Zevs pateicis Karlosam, ka vēloties ar viņu aprunāties kādā klusākā vietiņā. Karlosa seja esot liecinājusi, ka nelietis saprot - viņš iekūlies nepatikšanās, bet sākumā uz visām apsūdzībām tikai raustījis plecus. Viņš teicis, ka Azaliju tikpat kā nepazīstot un nekad neesot saticis viņu vienu pašu. Tad Zevs licis padarboties miesassargiem, un jau pēc brīža Karloss dziedājis citu dziesmiņu. Azalija ieradusies pie viņa ar smieklīgu izdomājumu, ka viņa esot stāvokli un viņš esot bērna tēvs, tāpēc viņiem jāprecoties. Viņa esot kārusies Karlosam kaklā, sekojusi uz Tihuanu un esot īsta palaistuve.

Tajā brīdī Zevs vairs neizturējis, un tā rezultātā Viljaroso zaudējis dažus savus skaistos zobus.

“Kur viņa ir?” Zevs prasījis, tik nikns, ka nemaz neesot jutis sāpes nobrāztajās dūrēs. “Saki, kas ar viņu noticis, ja ne, es tevi piebeigšu pats savām rokām!”

Viljaroso seja piederēja pie viņa darbarīkiem. Tagad tā bija sapostīta, un viņš vēl nevēlējās mirt.

“Es viņai iedevu naudu,” viņš izspļāvis asinis un vēl pāris zobu. “Viņa aizbrauca uz Tihuanu...”

Zevs sapratis, kas notiek. Katrā Tihuanas šķērsieliņā bija iespējams izdarīt nelegālu abortu. Ievaidējies viņš paslēpis seju plaukstās, jo acu priekšā jau redzējis Azaliju kāda turienes miesnieka rokās. Bija jārīkojas ātri, pirms viņi neko nav pasākuši. Atstājis vienu miesassargu pie meksikāņa, Zevs ar otru traucās uz Tihuanu.

Vispirms viņi izstaigājuši visas “klīnikas”, bet Azaliju nav atraduši. Tik daudz naudas Viljaroso nebija viņai iedevis. Kāds ieminējies par “dakteri” Milleru, parasti gan viņu saucot par “trako dakteri”, jo viņš prātu esot pa daļai nodzēris tekilā. Šis cilvēks bija amerikānis, kas pirms dažiem gadiem apmeties uz dzīvi Meksikā, jo viņam jau pirms laba laika atņemta ārsta licence, kad viņš dzērumā gandrīz nonāvējis pacientu, iešļircinot pārāk lielu devu zāļu.

Jā, viņi atraduši “dakteri”, galīgi piedzēries, tas balstījies pret leti kādā dzertuvē, un kabatā viņam bijusi nauda - tā, ko Azali-jai bija iedevis meksikānis. Zevs pametis Milleru turpat un devies meklēt Azaliju.

Istaba bijusi netīra, tajā ņudzējuši pussprīža garuma tarakāni, pa vaļējo lodziņu, kas ielaida telpā vienīgi tik daudz gaismas, lai varētu nojaust Azalijas atrašanās vietu, plūdusi iekšā jēla kanalizācijas smaka no vaļējas notekas pagalmā. Viņa gulējusi ielīkušā dzelzs gultā, apsegta ar asinīm notrieptu palagu. Acis aizvērtas, elpa sekla un piere norasojusi ar sviedru lāsēm.

Azalija izskatījusies pelēka, gluži kā netīrais palags. Pataustījis slimnieces pieri, Zevs ievaidējies, jo viņa degusi drudzī. Norāvis palagu, viņš kā sastindzis lūkojies asiņu plankumā, tad aizvēris acis, atgāzis galvu un sācis skaļā balsī lūgt Dievu, lai palīdz viņai, jo nešaubījies, ka Azalijai draud nāve.

Negaidot viņa atvērusi acis un apjukusi izdvesusi:

“Zev! Vai es esmu dzīva?”

Viņu smacējis jūtu uzplūds, tāpēc tikai ar mokām viņam izdevies izdabūt pār lūpām vārdus:

“Jā, miločka, tu esi dzīva.”

“Labi,” viņa nomurminājusi, “es negribēju, lai tev ar “Mar-jetu” rastos sarežģījumi.”

Zevs aizvedis Azaliju uz slimnīcu, tur vēlreiz izdarīta tīrīšana, pārlietas asinis, un ārsti pateikuši, ka cerību neesot. Visu nakti viņš nosēdējis pie vājnieces gultas, turot viņas roku un lūdzot Dievu, visu šo laiku viņš lauzījis galvu, kā gan lai pavēsta šausmīgās ziņas man, bet agri no rīta - tajā laikā, kad, kā apgalvo ārsti, pacienti vai nu mirstot, vai sākot atspirgt, - Azalijas vaigos ielijis viegls sārtums. Arī elpošana kļuvusi klusāka, un deviņos viņa jau gulējusi veselīgā miegā. Viņi sapratuši, ka Azalija izdzīvojusi. Tad Zevs devies meklēt “trako dakteri”.

Šo “ārstu” vēlāk atrada policija, viņa seja bija sadauzīta asiņainā masā. Viņu aizveda uz cietumu, un kopš tā laika par šo vīru nekas vairs nav dzirdēts. Policija arestēja arī Viljaroso, apsūdzot viņu krāpšanā hipodromā, dienas vidū viņš jau ceļoja uz Mehi-ko, kur viņu gaidīja tiesa. Pēc vairākus mēnešus ilguša tiesas procesa viņam piespriesti desmit gadi ieslodzījumā, bet viņam veicās, ka vispār palika dzīvs - ja dzīvi Meksikas cietumā var saukt par “veiksmīgu”. K. Z. Abramss bija ietekmīgs vīrs, savu autoritāti viņš izmantoja, kā uzskatīja par labāku.

Azalija bija kā salauzta lelle, tas, kas bija noticis, pilnīgi izpostīja viņas realitātes izjūtu. Viņa nemitējās apgalvot, ka tā nav patiesība, ka viņa neko nav darījusi, mēs savukārt baidījāmies strīdēties, lai tikai viņu nesatrauktu.

Viņa nejutās labi un bija nomāktā garastāvoklī, bet, kad beidzot atguva spēkus, es mēģināju ar viņu aprunāties. Azalija uzvedās dīvaini, bija izklaidīga, un es uzreiz sapratu, ka atkal piezagusies vecā nelaime. Zevs ataicināja kādu Ņujorkas slavenību, kas pateica, ka Azalija neskaitāmo vārdu jūklī zaudējusi savu identitāti un ka viņai ir problēmas ar personības noteikšanu. Cilvēks, kurš sasirdzis ar šo psihozi, vairs neapzinās sevi kā vienu veselu. Viņš vairs nav atsevišķs cilvēks, bet ir “kopums”. Nav iespējams noteikt, kura personība ir īstā. Azalija nebija “slikta meitene”, viņa bija apjukusi būtne, kas nezina, kas pati ir. Parastos apstākļos viņa uzvestos “normāli”, kā mēs to sagaidām, bet citādos apstākļos viņa kļūtu par citu cilvēku un rīkotos tā, kā noteiktu šā cilvēka loma. Ārsts teica, ka ārstēšana varot vilkties trīs gadus, iespējams, pat ilgāk.

Tā Azalija atkal sāka ārstēties, un dzīve iegriezās parastajās sliedēs, tikai mēs, protams, vairs nekad nebijām īsti droši, kas ir “parastās sliedes”.

Zevs nolika plauktā filmas par “Marjetu” ar Azalijas piedalīšanos, atcēla iecerēto filmēšanu, un mēs visas pūles veltījām, lai radītu stabilus ģimenes apstākļus, kas palīdzētu viņai izveseļoties. Pēdējais trieciens bija ārstu paziņojums, ka aborts izdarīts tik nemākulīgi, ka viņai nekad nevarēs būt bērnu. Vēlāk es domāju, ka tas varbūt nemaz nav tik slikti. Jo, redziet, šis notikums bija tikai pirmais garajā sarežģījumu virknē, kas Azalijai radās vīriešu dēļ.

Misija nopūtās un bezpalīdzīgi paskatījās Kelā.

- Gāja gadi, mēs pieņēmām privātskolotājus, kas palīdzēja Azalijai iegūt vidusskolas diplomu, bet uz koledžu viņu laist mēs neuzdrošinājāmies. Visu savu enerģiju viņa veltīja dejošanai. Psihiatrs apgalvoja, ka Azalija tagad saprotot - tas viss noticis viņas mātes un izpostītās bērnības dēļ, viņa saprotot arī to, ka tas noticis ar viņu, nevis “kādu citu meiteni”. Tomēr dakteris mūs brīdināja, ka nekādas garantijas mums nevarot dot, mums atliekot tikai turpināt terapiju un cerēt, ka viņa kādu dienu spēs tikt galā ar dzīves uzdevumiem.

Kad Azalijai palika astoņpadsmit, mēs sarīkojām viņai nelielu dzimšanas dienas balli, ielūdzām tikai Rožu ar Semu, Ra-heli, Diku un Hannu. Aizbraucām uz Kokonatgrovu, tika atnesta torte ar svecītēm, Azalija no prieka pietvīka, kad orķestris spēlēja “Sveiks lai dzīvo!”. Gaiši zaļajā kleitā ar rubīna sirsniņu, ko O’Hāra viņai dāvināja, kad viņa bija mana līgavas māsa, Azalija izskatījās tik jauka, naiva, nevainīga. Galdu no vienas vietas sedza dāvanas, ko bija sanesuši viesi, īpaši daudz to bija sagādājis Zevs, kurš uzskatīja, ka dāvanām jābūt skaitāmām dučos. Bet pati lielākā dāvana Azalijai bija vēsts, ka Zevs pieņēmis scenāriju, kurā viņai paredzēta galvenā loma, tas būs mūzikls ar nosaukumu “Lido augstu”.

- Es to labi atceros, - Kels smaidīdams iesaucās, - cik daudzas naktis pagāja bez miega, skatoties “Nakts filmu seansu”. Viņa bija brīnišķīga.

- Tiešām? Un viņai ļoti patika filmēties. Ārsts bija devis savu piekrišanu, un mēs visi Azaliju bezgala rūpīgi uzmanījām, izolējot viņu no visiem, sākot no filmas partnera un beidzot ar sīkāko studijas izsūtāmo. Zevs bija filmas producents, Diks Nevems - režisors, uz ekrāna visā plaukumā parādījās Azalijas jaunība un emociju bagātība.

Tas bija trīsdesmit otrais gads, un “Magic”, kā gandrīz visas Holivudas studijas, pārcieta lielo krīzi. Daudz naudas Zevs ieguldīja filmas reklamēšanā, bet intervijas ar galveno lomas tēlotāju samazinājām līdz minimumam, atļauju saņēma tikai labākie Holivudas un Ņujorkas reportieri. Tomēr Azalijas fotogrāfijas parādījās visos žurnālos, un tā viņa vienā mirklī kļuva slavena.

Bet panākumi viņai nesakāpa galvā. Visu šo jezgu viņa pieņēma mierīgi un turpināja strādāt kā parasti. Katru ritu viņa ņēma līdzi uz studiju savu suni Rēksi un Beibiju, kucēnu. Pa šo laiku Reksis bija ciešāk sadraudzējies ar Zeva kuci Džuljetu, tāpēc tagad mums mājās bija seši kurti. Azalija tos ļoti mīlēja, tāpēc arī visi palika pie mums. Viņa bija stipri aizņemta, mācoties dejas jaunajai filmai, un pēc ilga laika viņa šķita laimīga, lai gan, protams, dzīvoja tādā kā aizvējā. Vienīgā tuvā draudzene Azalijai bija Rahele. Rozas meita patiesībā dzīvoja mūsu mājā, un viņai arī bija lomas visās filmās. Bet pienāca laiks, kad viņa un Diks Nevems ieskatījās viens otrā un iemīlējās.

Pirmās brīdinājuma zīmes pamanījām, kad Azalijai palika divdesmit viens. Kādu dienu viņa mums paziņoja, ka esot noīrējusi Holivudā dzīvokli un mūs pametīšot. Drīz vien viņa satika vīrieti, kam bija lemts kļūt par viņas deju partneri, Milošu Zora-nu, kāda imigranta, poļu laukstrādnieka, dēlu; šis jauneklis iemiesoja ļaužu priekšstatu par gaišmatainu grieķu dievu. Viņi iepazinās deju nodarbībās, un Azalija, protams, uzreiz pamanīja, ka šis jauneklis ir talantīgs, bet burvība viņus paņēma savā varā tikai tad, kad abi sāka kopā dejot. Viņi izskatījās nevainojami, kad abi blondi un skaisti - viņš baltā frakā ar baltu kaklasaiti, viņa mīkstās, piekļāvīgās šifona kleitās - dejoja Koula Portera un Džeroma Kerna mūzikas pavadībā.

Filma guva milzu panākumus. Šis pāris kļuva par “pastāvīgu objektu” tenku lapelēs, un mēs, bez šaubām, sapratām, kam nenovēršami jānotiek. Visādi izmēģinājāmies, bet Azaliju nebija iespējams atturēt, un, kad Zevs piedraudēja Zoranu atlaist, Azalija atcirta, ka tādā gadījumā iešot arī viņa. Viņa dzīvoja atsevišķi, tas nozīmēja, ka darīja tā, kā gribēja viņa. Bet vai tā bija?

Misija bēdīgi papurināja galvu.

- Mēs nekad nevarējām būt droši. Zorana ietekme pastiprinājās, drīz vien jaunais cilvēks veidoja horeogrāfiju Azalijas dejām, tā viņš izvirzījās priekšplānā, un Azalija pateica Zevam, lai rēķinus izraksta “Zoranam un Adērai” - tātad puiša vārds bija jāmin pirmais, viņas tikai pēc tam - un ka nākamajā filmā viņam jāsaņem augstāks honorārs. Zevs apsolījās, bet, protams, to nedarīja, un, kad Zorans cēli iepeldēja birojā, lai sūdzētos, Zevs sagrāba viņu aiz jaunā, ekstravagantā uzvalka žaketes atlokiem, krietni sapurināja un teica, ka vienu, kurš mēģinājis ekspluatēt Azaliju, viņš jau esot ielicis aiz restēm un viņam neesot nekas pretī tur iesēdināt vēl kādu. Zorans piekāpās, bet pameta studiju, kad bija uzfilmēta puse no nākamās filmas. Šī nodevība gandrīz iznīcināja Azaliju, mēs atkal tikām atsviesti pašā sākumā - terapija, pasargātā dzīve, ne runas par filmēšanos, līdz viņas veselības stāvoklis uzlabosies.

Tā ritēja mūsu dzīve. Jūs jau droši vien zināt, ka Adērai bija vairāki deju partneri, bet ievērojamākais bija Tcdijs Edamss. Viņu arī atcerēsies kā vienu no deju pāra “Adēra un Edamss”. Aza-lija iemiesoja trīsdesmito gadu spožāko virsotni - viņa dziedāja, dejoja, bija skaista un jauna; tas, ka viņas nemierpilnā privātā dzīve bieži parādījās avīžu virsrakstos, tikai vēl vairāk valdzināja skatītājus. Vēlāk Zevs sacīja, ka viņš esot ar mieru derēt: ikviena sieviete, kura dzimusi trīsdesmitajos gados un kuru sauc Āva, savu vārdu dabūjusi par godu Āvai Adērai.

Ilgus periodus Azalija šķita normāla un laimīga, bet tad nāca kārtējā krīze. Zevs ļoti uzmanīgi veidoja viņas karjeru, tāpēc viņa kļuva par pasaules mēroga slavenību. Kamēr viņš uzņēmās visu atbildību, Azalija vienmēr guva panākumus. Bet tad notika pēdējā katastrofa. Viņa satika Džeikiju Džeromu... un Grigoriju Solovski.

41

- Uz ekrāna Azalija bija atraisīta, saulaina meitene, un visi viņu dievināja, bet personiskajā dzīvē viņu, šķiet, vilktin pievilka nelietīgi vīrieši - izskatīgi sutenera tipa vīrieši, kas tiecās viņu izmantot. Džeikijs Džeroms likās citāds.

Maza auguma neglītenis, bet ar kādu īpašu pievilcību. Vienmēr smaidīgais, pļāpīgais vīrietis rakstīja kinostudijai “Magic'” scenārijus. Viņš nebija nekāds talantīgais rakstnieks, vienkārši skribents, kas prot pārgremot citu cilvēku idejas, bet tas viņam nudien padevās. Viņš daudz strādāja un atšķirībā no citiem savas profesijas pārstāvjiem mēreni lietoja alkoholu. Zevam viņš tīri labi patika. Tieši viņš Džeikiju un Azaliju iepazīstināja, pēc tam viņš to tūlīt aizmirsa, līdz izdzirdēja, ka abi redzēti kopā stūra kafejnīcas “Brown Derby” nišā. Bet arī vēl tad Zevs īpaši neraizējās par Džeikiju. Viņš zināja, ka scenārists nav Azalijas gaumē.

Draudzība tomēr kļuva ciešāka, un Azalija sāka vest Džeikiju pie mums ciemos. Mēs redzējām, ka viņš pret Azaliju izturas laipni, neapceļ kā iepriekšējie “draudziņi”, un šķita, ka viņam nav nodoma Azaliju izmantot. Turklāt Džeikijs - kā citi pielūdzēji - nebija apmeties Azalijas dzīvoklī. Tagad Rahele jau bija apprecējusies ar Diku Nevernu, un viņiem bija piedzimuši divi bērni - zēni. Bieži redzēju Azaliju ar ilgām noskatāmies uz puišeļiem, man bija viņas žēl, jo Azalija zināja, ka pašai bērnu nekad nebūs. Sākām jau domāt, vai tikai šoreiz attiecības nav nopietnas, varbūt viņa beidzot iemīlējusies.

Zevs paaugstināja Džeikiju amatā, tagad viņš bija scenāriju daļas priekšnieks, protams, arī atalgojums palielinājās, un pirmo mēnešalgu viņš iztērēja, nopērkot Azalijai divus senlaicīgus venēciešu spoguļus, kurus viņa bija pamanījusi kādā veikalā. Šī brīnišķīgā dāvana Azaliju tik ļoti sajūsmināja, ka viņa nolēma pārveidot visu dzīvojamo istabu, lai pieskaņotu to spoguļiem. Pēc remonta viņa ielūdza mūs pusdienās - bijām tikai mēs paši: Aza-lija, Džeikijs, Zevs un es.

Džeikijs izturējās brīvi, jautri, priecīgi un Azalija tāpat. Es vēl nodomāju, ka nekad viņa nav izskatījusies tik labi, un jutos pateicīga Džeikijam par atbalstu. Bija trīsdesmit septītais gads, Azalijai bija tikai divdesmit četri gadi, bet nedrīkstam aizmirst, ka jau kopš sešpadsmit gadu vecuma viņa bija kinozvaigzne. Džeikijam tolaik bija divdesmit deviņi, neko vairāk par viņu mēs nezinājām. Viņš nerunāja par saviem tuviniekiem, bija tikai ieminējies, ka viņi ir ebreji, kas gandrīz visi joprojām dzīvo Polijā, bet pats viņš uz Holivudu atbraucis no Filadelfijas.

Mēs skaļi apbrīnojām dzīvojamo istabu, kas tagad bija viscaur balta, ar kristāla lustrām, arī skaistiem spoguļiem, un piepeši Azalija paziņoja, ka Džeikijam esot kas sakāms. Viņš piecēlās kājās, noklepojās un tad oficiāli lūdza Zevam Azalijas roku. Viņš gan Azaliju pazina tikai kā “Āvu”. Džeikijs bija godavīrs, pieklājīgs, pat bikls, kaut arī no pirmā acu uzmetiena tā nepavisam neliktos. Azalija lūdzoši skatījās manī un atkārtoja:

“Ak, lūdzu, Misija, lūdzu, saki "ja'..." Tieši tāpat viņa bija lūgusies, kad gribēja filmēties. Protams, mēs smējāmies un piekritām laulībām, tad tika dzerts šampanietis un uz oktobri noliktas kāzas. Lielas, ievērojot visas tradīcijas. Azalija šķita laimīga un gluži saprātīga, tāpēc nospriedām, ja Džeikijs uz viņu atstāj tik labu iespaidu, tad viņš kļūs arī par labu vīru.

Pēc vakariņām Džeikijs ieminējās, ka viņš nejauši uzgājis kādu scenāriju, pareizāk sakot, lugu, no kuras varot iznākt lielisks mūzikls.

“Ķā būtu, ja mēs ļautu Āvai ar to vispirms uzstāties Brodvejā?” viņš vaicāja Zevam. “Un varbūt pēc tam varētu uzņemt filmu. Tādā veidā tu gūtu divkāršus panākumus. Turklāt Āva apgalvo, ka viņa pārmaiņas pēc labprāt spēlētu teātrī.”

Zevu priekšlikums pārsteidza, bet viņš piekrita lugu izlasīt. Nekas graujošs jau tā nebija, tikai fons, uz kura Azalija varētu dejot un nodziedāt dažas patīkamas dziesmiņas, - Džeikijs domāja par Ērvingu Bērlinu vai Koulu Porteru, tikai pašu labāko. Viņš lugu bija nopircis par dažiem tūkstošiem dolāru un sacīja, ka vēloties pasniegt to Azalijai kā saderināšanās dāvanu. Vai gan Zevs varēja atteikties un neatbalstīt šādu nodomu?

Džeikijs izrediģēja lugu un bija arī tās producents. Azalija lūdza Diku nākt par režisoru, tas viņam, tāpat kā Azalijai, būtu pirmais darbs teātrī, bet Azalija viņam uzticējās. Tika atrasts teātris, pirmizrāde nolikta uz martu, Džeikijs Brodvejā iekārtoja biroju un sameklēja Azalijai skatuves partneri, Villu Hanteru, diezgan apdāvinātu cilvēku, lai varētu atbalstīt galvenās lomas tēlotāju, bet lai arī neaizēnotu viņu. Strādājot Azalija allaž bija īsta profesionāle, bet šoreiz viņa pilnībā nodevās savam uzdevumam un Džeikijam. Viņa bezgalīgi paļāvās uz Džeikiju, un man jāatzīst, ka viņš Azaliju nepievīla. Pēc sešām nemierīgām nedēļām, kas pagāja izbraucienos, kādā ledaini aukstā marta vakarā “Holivudas meitene” piedzīvoja savu pirmizrādi Brodvejā. Šķita, ka skatītāji pret aukstumu ir vienaldzīgi. Aplausi skanēja pēc katra iznāciena, un, izrādei beidzoties, skatītāji, kājās stāvot, sarīkoja aktrisei ovācijas. Man, dabiski, atmiņā nāca pašas neilgie panākumi “Neprātēs”, nabaga Zīgfīlds jau sen bija miris, bet es zināju, kā Azalija tobrīd jutās. Sēdēju zālē, un asaras straumēm plūda man pa seju. Es ļoti lepojos ar savu audžumeitu. Sajutu lepnumu par to, cik tālu viņa tikusi - ne jau tikai karjeras ziņā, bet ar kādām mokām viņa atstājusi aiz sevis to aizmirstības zemi. Tajā vakarā viņa bija vesels cilvēks, Āva Adēra, skaista un laimīga.

Pēc izrādes devāmies uz “Sardi's” šo notikumu nosvinēt un, mazliet nervozēdami, gaidījām pirmos laikrakstu izdevumus. Kad saņēmām avīzes, mēs uzgavilējām - tie visi kā viens slavēja Āvu, Diku un mūziku. Par pašu darbu kritiķi necik augstās domās nebija. Bet tam ari nebija nozīmes. Ļaudis bariem vien plūda uz teātri, un “Holivudas meitene” ienesa krietnu summu. Sešdesmit procenti no tiem piederēja Zevam, bet divdesmit - Džeikijam. Pirmo reizi mūžā Džeikijs bija bagāts, viņš naudu šķieda pa labi un pa kreisi, veseliem bariem ļautiņu cienāja klubā “21”, katru nakti pēc izrādes uzstājās pie sava galdiņa “Stārķu klubā”. Viņš nopirka Azalijai saderināšanās gredzenu ar lielu briljantu, sākumā viņš bija varējis atļauties tikai pavisam niecīgu akmentiņu. Džeikijs no mazā Brodvejas dzīvoklīša virs sava biroja pārcēlās uz apartamentiem viesnīcā “Plaza”, kas atradās pretī viesnīcai “Sherry Netherland”, kur dzīvoja Azalija.

Intīmu attiecību saderinātajiem nebija, un mēs vēl nodomājām, ka Džeikijs šajā ziņā acīmredzot izturas kā vecmodīgs džentlmenis. Azalija bija iecerējusi oktobrī kāzas, kurām vajadzēja notikt Leksingtondraivas mājā, ar lielu nojumi zālienā, ar ģimeni un draugiem no kinostudijām, bet, tā kā izrāde guva tik milzīgus panākumus, kāzas vajadzēja atlikt līdz nākamā gada aprīlim, lai pietiktu laika atrast Azalijai aizvietotāju.

Bieži apciemoju viņu Ņujorkā, vienmēr braukdama ar vilcienu, jo lidmašīnām nekad neesmu uzticējusies. Arī es apmetos viesnīcā “Sherry Netherland“, bet dienas pavadīju vienatnē, varēju darīt, ko pati vēlos, jo Azalija vēlo vakaru dēļ, kas bieži pagāja ballītēs pēc izrādes, gulēja līdz pēcpusdienai. Ap četriem parasti atnāca Džeikijs un pasūtīja viņai istabā pusdienas - viņš uzmanīja, ko Azalija ēd, un rūpējās, lai viņa to darītu kārtīgi. Šķita, ka viņš visādi auklējas ar Azaliju, un viņai tas patika. Kā meitenīte ar tēvu, es nospriedu, kaut arī Džeikijs nemaz nebija daudz vecāks.

Tagad viņa jau nevarēja iet pa ielu, nesaistot pūļa uzmanību. Visur vajadzēja braukt ar limuzīnu, Azalijai tas krita uz nerviem, tāpēc Džeikijs svētdienās mēdza viņu vest pie draugiem uz Longailendu, kur Azalija peldējās un spēlēja tenisu. Toreiz viņa vai pāri plūda no enerģijas.

Tuvojās Pasaules gadatirgus atklāšanas diena, tāpēc Ņujorkā sabrauca daudz ārzemnieku. Bieži pēc izrādēm ģērbtuvē Azalija izklaidēja svarīgas delegācijas. Viņa allaž bija burvīga, smaidīga, labprāt smējās, kā jau zvaigznei pienācās. Visi viņu dievināja. Draudzība ar Džeikiju turpinājās jau vairāk nekā divus gadus, un ne reizi šajā laikā Azalija nebija “saslimusi”. Es nospriedu, ka viņa visu aizmirsusi, aizmirsusi dakterus baltajos virsvalkos, sanatoriju un garās, kā svina pielijušās dienas, kad vienīgais, ko viņa vēlējās, bija gulēt, jo palikt nomodā un pūlēties uzveikt pagātnes rēgus bija mokoši.

Kādu vakaru - ja nemaldos, tas bija oktobrī - pēc izrādes biju iegājusi Azalijas ģērbtuvē, un tajā brīdī administrators atnesa ziņu, ka zālē esot ievērojami viesi no Krievijas un viņi ļoti vēlētos satikt Adēras jaunkundzi. Jutu, ka nobālu, un mana balss drebēja, kad vaicāju, kas viņi tādi ir. Administrators atbildēja, ka valdības pārstāvji, kas atbraukuši šeit uz konferenci. Grupas vadītājs esot ģenerālis Grigorijs Solovskis.

Vienā mirklī es biju atpakaļ pagātnē tajā cilvēku pieblīvētajā vilcienā, salā sastingušu lauku vidū, kad kapteinis Grigorijs Solovskis jautāja Azalijai, kā viņu sauc. Es aizturēju elpu, tāpat kā toreiz, pārbijusies gaidot atbildi. “Azalija,” meitenīte smiedamās attrauca, “Azalija O’Braiana...” Tad atmiņas aiznesa mani vēl tālāk uz nakti mežā, kad Solovskis uz visiem laikiem aizveda sev līdzi Alekseju. Šo brīdi es vēl arvien izdzīvoju sapņos. Un beidzot tas, no kā biju baidījusies visu mūžu, piepildījās. Viņš bija mūs atradis.

Dzirdēju Azaliju sakām:

“Protams, es viņus pieņemšu. Misija, cik interesanti, krievi atbraukuši!”

“Varbūt nevajadzētu...” es iesāku, bet tur jau viņš durvīs stāvēja. Tas pats tumšmatainais, druknais zemnieks, kāds viņš bija pirms divdesmit gadiem. Tikai toreiz viņš bija jauns un vēl ne tik pārliecināts par sevi, lai apstrīdētu manu stāstu, bet ticēt viņš tam neticēja. Un tagad viņa rokās atradās vara, viņš izskatījās ļoti grezns ģenerāļa formastērpā. Likās, ka man sirds apstāsies, kad skatījos viņam pāri plecam, daļēji cerēdama ieraudzīt Alekseju.

Es stāvēju ārpus lampas mestās gaismas apļa pie spoguļgal-diņa, bet viņi jau tāpat redzēja tikai Āvu Adēru. Visa drebēju, noskatoties, kā ģenerālis Solovskis saņem Azalijas roku un paklanās.

“Izrāde mums sagādāja tik lielu prieku,” viņš teica angļu valodā, bet ar stipru akcentu, “ka sapratām, mums personiski jāpasaka jums paldies. Mums, krieviem, bieži tāds prieks negadās. Pieņemiet, Adēras jaunkundz, manus komplimentus jūsu talantam.” Solovskis kādu brīdi patērzēja, tad sacīja:

“Nevaru atbrīvoties no sajūtas, ka esam jau kādreiz tikušies, Adēras jaunkundz. Jūsu seja man šķiet redzēta.”

Azalija dedzīgi iesaucās:

“Vai, jūsuprāt, tas būtu iespējams?”

Es zināju, ko viņa tūlīt teiks, tāpēc metos uz priekšu, lai iejauktos.

“Negribu būt nepieklājīga,” es aši pārtraucu šo sarunu, “bet Džeikijs vēlas, lai tu pasteigtos un pēc iespējas ātrāk ierastos “Stārķu klubā”. Tur ir Kouls un Diks...”

Mūsu skatieni satikās, un es sapratu, ka Solovskis mani pazinis.

“Mana māte, Abramsa kundze,” Azalija stādīja mani priekšā. “Atvainojiet, ģenerāli Solovski, bet man tiešām jāsteidzas. Varbūt varam aprunāties kādu citu reizi...”

Viņš vēlreiz palocījās pret Azaliju un sacīja:

“Es justos pagodināts,” - bet viņa skatiens kavējās pie manis. Tad viņš pienāca man klāt, lai paspiestu roku, un teica klusi, tā ka citi nedzirdēja: “Mums jāaprunājas.”

Man iešāvās prātā doma, vai tikai lejā mūs negaida čeka, lai arestētu, un viņš acīmredzot nolasīja manas domas, jo pasmaidījis piebilda:

“Tikai jūs un es.”

Pamāju ar galvu un piekritu satikties ar viņu pēc pusstundas manos apartamentos.

Ņujorka

Grigorijs Misijas seju atšķirtu starp tūkstošiem citu, jo to dienu vilcienā viņš nespēja izdzēst no atmiņas. Tā bija viena no retajām reizēm, kad viņš bija ļāvis sev ieslīdēt atpakaļ vecajā, iedzimtajā zemnieka pakalpīgumā, atļāvis šai skuķei sagudrot pasaciņu, kas gan izklausījās aizdomīga, bet viņš bija ļāvis viltniecei panākt savu, jo baidījās izrādīties par muļķi. Šīs atmiņas nepatīkami gremzās, bet, tikai aizbraucis uz Sanktpēterburgu, kur viņam vajadzēja izmeklēt Ivanovu dinastijas nogalināšanas apstākļus, Solovskis saskaitīja divi un divi, bet tad jau bija par vēlu. Sievietes bija nozudušas, un pat čekas fanātiskā meklēšana nespēja uziet nevienu pavedienu. Arvien pieaugošā mīlestība uz Alekseju/Sergeju ņēma virsroku pār mīlestību uz dzimteni, un, kaut arī Krievijai izmisīgi vajadzēja dabūt savā īpašumā Ivanovu miljardus, viņš nekad nebija svārstījies. Ļeņins tādu rīcību vērtētu negatīvi, tomēr Grigorijam “dēls” bija pirmajā vietā.

Jau pašā sākumā Āvas Adēras seja viņam bija šķitusi pazīstama, bet, tikai ieraudzījis Misiju, viņš aptvēra, ka sarunājies ar Alekseja māsu. Ksenija Ivanova - dzīva, vesela un skaista kā viņas slavenā māte.

Šobrīd, kad lifta kabīne viņu lēnām vizināja augšup uz stāvu, kur atradās Misijas apartamenti, Solovskis apzinājās, ka šī sieviete ir vienīgais cilvēks visā pasaulē, kas zina, ka viņš paņēmis Alekseju. Un, ja viņš rīkosies gudri, tad beidzot Krievijai būs iespēja tikt pie naudas, pēc kuras tā tik ļoti alka.

Misija sagaidīja viesi, stāvot pie galdiņa, uz kura bija nolikta paplāte ar sudraba tējkannu un porcelāna tasītēm. Kaut arī mājasmāte izskatījās mierīga, it kā viņas uzdevums būtu vadīt dāmu tējas vakaru, ģenerāļa pieredzējušais skatiens pamanīja tumšo acu paplašinātās zīlītes. Viņa baidījās.

- Tā nu mēs atkal tiekamies, - viņš ierunājās krieviski.

Misija noraidoši papurināja galvu.

- Jau tik daudz gadu pagājis, kopš es runāju jūsu valodā, kaptein... ģenerāli Solovski.

Te viņš sēdēja pretī šai sievietei ar dārgām mēbelēm iekārtotā sārti zeltītā istabā, kuras logi bija bagātīgi drapēti un spoguļiem rotāti ar kokgriezumiem.

- Jūs noteikti redzēsiet, ka manas angļu valodas zināšanas uzlabojušās. Otrreiz mani apmuļķot nebūtu viegli.

- Un jums mani maldināt arī nāktos grūti.

Viņu skatieni satikās.

- Tad mēs esam līdzīgi, - pirmais klusi ierunājās ģenerālis. - Jums ir viens Ivanovu bērns. Man - otrs.

Misija neko neteica, tikai lēja tasītēs tēju, taču roka viņai nedrebēja, un Solovskis pasmaidīja. Cīnītāja, šādus cilvēkus viņš cienīja.

Nolikusi viesim priekšā uz galda tasīti, Misija piedāvāja citronu un cukuru.

- Lūdzu, pastāstiet man par Alekseju!

- Šķiet, ar zēnu man pavērās divas iespējas, - viņš aprauti iesāka. - Varēju viņu nogalināt un atstāt vilkiem kopā ar pārējiem. Un varēju paņemt viņu sev līdzi, lai viņš kļūtu par jaunās Krievijas gūstekni. Bet radās vēl trešā izeja - ļoti personiska. Manā varā bija mainīt lomas un kņazu izaudzināt par vienkāršu cilvēku.

Viņš pastāstīja par sevi, Sibīrijā pavadīto bērnību, par satikšanos ar Ļeņinu, par klasnaja doma un izglītošanos, par to, kā cauri armijai izvilcis sevi burtiski aiz matiem, lai kļūtu par nozīmīgu vīru Sociālistisko Republiku jaunajā režīmā.

- Man jau bija dēls, - viņa dobjā balss skanēja skaistajā istabā, - un tagad es tiku pie otra. Sergejs, tā es nosaucu Alekseju, man sekoja pa pēdām kā suņuks. Viņš vai pārplūda pateicībā -ne jau par to, ka es izglābu viņam dzīvību, bet par to, ka atriebu viņa māti. Par savu ģimeni viņš nekad nerunāja un no visa spēka pūlējās iekļauties mūsu vienkāršajā dzīvē. Mans plāns īstenojās teicami - zēnam veicās gan sporta nodarbībās, gan mācībās. Viņam nebija grūti iegūt stipendiju, lai mācītos labā skolā, tā viņš pameta Baltkrieviju un ieradās pie manis Maskavā. Tikai pēc vairākiem gadiem es ļāvu viņam braukt uz Ļeņingradu - vai, kā viņš to pazina, Sanktpēterburgu. Baidījos modināt vecas atmiņas un bojāt mūsu attiecības.

Sergejs iestājās Maskavas universitātē un sāka dienēt armijā. Viņš sevi pierādīja kā spējīgu virsnieku, un šobrīd, divdesmit septiņu gadu vecumā, viņš ir uzticams partijas biedrs un stāv uz augstākā politiskās varas pakāpiena. Mēs nekad neesam pieminējuši pagātni. Tā ir aizmirsta.

Solovskis rāmi turpināja:

- Es esmu lepns par sava eksperimenta labajiem rezultātiem. Un es lepojos ar savu dēlu Sergeju. Tāpēc varat iedomāties, cik pārsteigts jutos, ka gluži nejauši sastapu jūs. Sapratu, ka esmu atradis to, ko Krievija gadiem ilgi meklējusi. Tikai mums nekad tā arī nebija neapstrīdamu pierādījumu, ka būtu izbēdzis kāds no Ivanoviem. To zinām tikai mēs abi. Čeka pārmeklējusi visu pasauli un nav meklēšanu vēl pārtraukusi. Krievijai ir ļoti svarīgi, lai Ivanovi, ja viņi dzīvi, tiktu atrasti. Un jūs labi zināt, kāpēc.

Cieši sažņaugusi rokas, lai apslēptu to drebēšanu, Misija uzdeva jautājumu:

- Vai jūs viņiem pastāstīsiet par savu atklājumu?

Šis jautājums viņai bija dedzis uz mēles kopš tikšanās brīža, un ģenerālis arī to zināja.

- Vai drīkstu palūgt vēl vienu tasīti tējas? Šeit, pie kamīna, ir ļoti mājīgi. Gandrīz kā Krievijā senajās dienās.

Kamēr Misija lēja tēju, Solovskis pētīja viņas seju. Nolaistie plakstiņi slēpa acu izteiksmi, bet viņš juta, ka ir situācijas noteicējs.

- Mēs abi esam pildījuši savu pienākumu pret mūsu “bērniem”, - viņš sacīja. - Tagad mēs savu esam paveikuši. Ava un Sergejs guvuši tādus panākumus dzīvē, par kādiem nevarētu sapņot kņaza Mihaila un kņazienes Annuškas pēcnācēji. Sergejs ir patstāvīgs cilvēks. Ar saviem sasniegumiem viņš var lepoties, jo tie nav iegūti par naudu. Vai jūs, Misija, varat teikt, ka mans eksperiments izgāzies? Katrā ziņā ne vairāk kā jūsējais, audzinot Kseniju kā savu meitu.

Kopā saliktajās rokās atbalstījis zodu, Solovskis vērās pretiniecē ar tumšām, caururbjošām acīm.

- Jūs esat gudra sieviete, Misija, - viņš atkal pārtrauca klusumu. - Man nav jums jāskaidro, kas notiktu, ja es paceltu telefona klausuli, šo pašu, un piezvanītu čekai. Viņi vienmēr ir kopā ar mani, pat šeit, Ņujorkā, vienmēr tepat...

Viņa nobālētu, ja vien tas būtu iespējams. Solovskis apmierināts pasmaidīja. Uz spēles bija liktas lielas likmes.

- Es jums varu atņemt Āvu uz visiem laikiem. Es varu viņu atdot valdības rokās, lai dara, ko grib, jo viņa ir atslēga uz to bagātību, kas Krievijai tik ļoti nepieciešama. - Viņš apklusa un vēroja Misiju kā ērglis, kas noskatās uz zvirbuli, pirms strauji metas tam virsū. - Bet es redzu, ka jūs viņu mīlat kā savu bērnu. Esmu līdzjūtīgs cilvēks. Noslēgsim vienošanos. Es vēlētos kaut ko dot Sergejam par to laimi, ko viņš man dāvājis. Nevaru iedomāties neko lieliskāku kā atkalredzēšanos ar māsu. Notikums ar Ivanoviem paliks noslēpums, kuru zinām tikai mēs, ja atļausiet Āvai aizbraukt uz Krieviju un pavadīt tur dažas nedēļas. Es noorganizēšu pāris koncertu “kultūras saišu stiprināšanai”. Pats par viņu rūpēšos, un viņai nekas ļauns nenotiks.

Misijai pār muguru pārskrēja salti drebuļi, viņa juta tuvojamies briesmas. Gaiss šajā skaistajā telpā sabiezēja briesmīgās priekšnojautās - gluži tāpat kā toreiz vilcienā. Pat cauri baiļu miglai, kas apņēma Misijas smadzenes, viņa atšifrēja ģenerāļa plānu. Viņš aizvedīs Azaliju uz Krieviju, nodos čekai, lai viņi dabū savās rokās miljardus. Aleksejs nemūžam viņu neredzēs un pat nezinās par māsas eksistenci. Bet Solovskim joprojām būs dēls. Un Misija zināja arī to, ka šajā spēlē palicis neizspēlēts viens trumpis - un tas bija viņas rokās.

- Es ļoti labi saprotu jūsu “līdzjūtīgos” motīvus, - viņa atbildēja, - bet jūs vēlaties neiespējamo. Un tāpat, ģenerāli Solov-ski, mani nebaida jūsu draudi nodot mūs čekai.

- Kāpēc ne? - Viesis piecēlās un, salicis rokas uz muguras, sāka staigāt pa istabu.

- Tāpēc, ka Amerika ir demokrātiska valsts, kur iebiedēšana nav modē. Āva Adēra ir slavenība. Ja jūs aizskartu viņu, izceltos starptautisks skandāls. Nesaprašanās ar Krieviju.

Solovskis paraustīja plecus.

- Krievijai ir plata mugura. Tā pārlaidusi ne vienu vien starptautisku skandālu.

- Bet vēl mūs sargā tas, - Misija, taisni izslējusies, sēdēja uz sārtā dīvāna un skatījās pretiniekam tieši acīs, - ka es zinu, kas notika ar Alekseju Ivanovu. Es šajā jautājumā esmu nolēmusi sniegt paziņojumu liecinieku klātbūtnē. Mani juristi šādu notāra apstiprinātu liecību noglabās manā bankas seifā. Ja jūs, ģenerāli Solovski, mēģināsiet Āvai Adērai kaut pirkstu piedurt, jūs iznīcināsiet sevi. Un savu “dēlu” ari.

Solovskis dusmīgi skatījās Misijā. Viņš apzinājās, ka ir sakauts. Viņa atradusi vienīgo vājo ķēdes posmu un to izmantojusi.

Solovskis nopūtās un atkal apsēdās turpat, kur iepriekš.

- Mūs abus sakropļojusi viena slimība - mīlestība. Jūs zināt, ka es labāk mirtu, nekā ļautu nodarīt pāri Sergejam. Brālis un māsa nekad nesatiksies. Aleksejs Ivanovs dzīvos jauno dzīvi, un Ksenjja Ivanova paliks pie savējās. Tas arī viss.

- Un kā tad ar mantu, kuru Krievija tik izmisīgi ilgojas dabūt? - Misija painteresējās, jo zemapziņā arvien vēl rosījās vecās bailes no čekas.

- Jums jāklusē un jāsaglabā sava anonimitāte. Es neko nevaru solīt.

Viņš piecēlās un paskatījās Misijā ar vieglu uzjautrināta cilvēka smaidu.

- Jau tad, kad satikāmies vilcienā, es sapratu, ka esat nopietna pretiniece.

- Tikai mīlestībā, - viņa klusu atbildēja. - Bet ne karā. -Bija atlicis vēl tikai viens jautājums, kuru viņa pēdīgi gribēja noskaidrot. - Lūdzu, pastāstiet man, kas notika ar kņazu.

- Mihailu Ivanovu “Varišņjā” nošāva sacēlušies zemnieki. Viņa līķis sadega uzspridzinātajā muižas ēkā.

Pēkšņi atsprāga vaļā durvis, kas savienoja Misijas dzīvojamo istabu ar Azalijas apartamentiem, un abi sazvērnieki satrūkušies apcirtās apkārt. Tur stāvēja Azalija, gaišo matu vainaga ietvertā seja bija bāla kā spokam. Viņa žņaudzīja rokas.

- Atvainojiet, ka pārtraucu, - viņa klusā balstiņā sacīja. - Agri uznācu augšā... Man sāpēja galva.

- Tad es jūs netraucēšu. - Solovskis palocījās abām dāmām. - Man ir laba atmiņa, - viņš piebilda, ejot uz durvīm, un Misija nemaz par to nešaubījās.

Viņa pagriezās pret Azaliju, kas stāvēja vēl turpat, rokas žņaudzīdama un nenovērsdama skatienu no Misijas, kura saprata, ka Azalija visu dzirdējusi. Un tad viņa ieraudzīja Azalijas acu skatienu - tāpat viņa bija raudzījusies tad, kad O’Hāru nopļāva ložmetēja lodes, toreiz bērns kliedza un kliedza, šķita, ka kliedzieni nekad nemitēsies. Šoreiz Azalija kliedza savā dvēselē, un Misija nezināja, kā lai atgriež viņu atpakaļ īstenībā.

42

Holivuda

Rūpīgi koptie dārzi pie lielās mājas Leksingtondraivā rāmā mierā grima vasaras saules zeltainajos staros - putni dziedāja, kā neprātīgas sisināja cikādes, dīķis aicinoši vizēja, tikai diez kāpēc nevienam negribējās atsaukties uz šo aicinājumu.

Terases galā uz paaugstinājuma ēnā sēdēja Zevs, viņam pie kājām bija sagūluši suņi, viņš vēroja, kā Misija liek uz galda atdzesētu tēju, un vēlējās, kaut varētu pagriezt laiku par gadu atpakaļ un kaut Grigorijs Solovskis nebūtu spēris savu kāju Ņujorkā. Viņi tikko bija atgriezušies no klīnikas “Rančo Vēlo”, kas atradās piekrastē netālu no Venturas. Viņi bija apciemojuši Aza-liju. Pirmo reizi šajā mēnesī ārsts bija ļāvis tikties ar pacienti. Zevs un Misija, šausmu pārņemti, skatījās uz Azaliju, kas lēnām nāca pie viņiem, cieši turēdamās māsiņai pie rokas.

Viņas skaistie, gaišie mati bija nogriezti, lai vieglāk būtu pievienot galvai elektrodus, tā bija kāda jauna metode, ko ārsti ļoti slavēja, tagad īsie strupulīši stāvēja izslējušies un ietvēra slimnieces galvu kā eņģeļa aura. Seja bija tik ļoti sakritusies un novājējusi, ka, šķiet, no bijušās Azalijas atlikušas vienīgi acis, ne no šīs pasaules un samtaini zeltainas kā samtenes, ar kurām tās allaž tika salīdzinātas. Likās neiespējami, ka sarukušais ķermenis un izspiedušies kauli vispār spēj viņu noturēt vertikāli.

- Paciente atsakās ēst, - ārsts paziņoja. - Tam nav nekāda iemesla. Fiziski viņa ir vesela. Bet viņa atsakās no ēdiena.

- Viņa grib mirt, - Misija sacīja. - Viņa grib tikt pie tēva.

- Mēs, protams, barojam viņu ar fizioloģisko šķīdumu, ko laižam vēnās. Tāpēc viņa badā nenomirs, bet ja viņa drīz nesāks ēst... - Ārsts izteiksmīgi paraustīja plecus, un visi saprata, ko viņš ar to domā.

Azalija ar atsvešinātu skatienu nopētīja savus viesus, un viņu mākslotie smaidi nekavējoties nozuda, jo ciemiņi aptvēra, ka Azalija viņus nepazīst. Negaidīti viņa satvēra Misijas roku un sacīja:

- Vai tu viņu atvedi, kā es tev lūdzu? Vai tu atvedi pie manis Alekseju? - Viņas skaistajās acīs sariesās asaras. - Miločka, -viņa čukstēja, - nu pasaki, ka tētis tomēr ir drošībā. Saki, ka viņš drīz atnāks man pakaļ.

Un tad Azalija atgriezās atkal nevienam nepieejamā pasaulē, kur valda melns izmisums, noslēdzās aiz tukša skatiena, tikai asaras joprojām plūda viņai pa vaigiem - un Misija ar Zevu arī raudāja.

Uz terases sēdošo Zevu mocīja nemiers, jo Misija pēkšņi ar rokām aizklāja seju un sāka raudāt. Nekādus mierinājuma vārdus viņš nespēja atrast. Ne jau pirmo reizi Zevs vēlējās, kaut viņiem būtu bērni, bet šai vēlmei acīmredzot nebija lemts piepildīties.

- Es vairs nespēju to izturēt! - Rozā nenovaldījās, pielēca kājās un dusmīga sāka staigāt pa terasi. - Ik reizi, kad jūs Azali-ju apciemojat, viņai kļuvis sliktāk. Dakteri tajā glaunajā klīnikā beidz Azaliju nost ar savām ārstēšanas metodēm. Ved viņu mājās, Misija! Ja viņai jāmirst, neatguvušai veselo saprātu, lai tas notiek šeit, kur mēs visi viņu mīlam.

Protams, kurš gan cits, ja ne Rozā, ar savu praktisko prātu trāpījusi naglai uz galvas, Zevs pasmaidījis nodomāja. Pa iekšējo telefonu viņš lika šoferim pēc piecām minūtēm piebraukt ar mašīnu.

- Kur tu dosies? - Misija asaru pilnā balsī apvaicājās.

Noskūpstījis sievu, viņš atbildēja:

- Braukšu pakaļ Azalijai, kur gan citur?

Viņš neklausījās ārstu brīdinājumos, satina Azaliju šallē un visu mājupceļu turēja rokās. Bet sirdī mājoja tikai viena doma -viņš ved Azaliju mājās nomirt. Slimnieci jau gaidīja sagatavota istaba, bet Zevs neļāva viņu ieslēgt.

- Lai viņa paliek kopā ar mums, - viņš noteica. - Lai viņa jūt, ka ap viņu turpinās parasta dzīve. Viņa sēdēs ar mums pie galda, kaut arī neko neēdīs. Viņa atpūtīsies uz terases, pastaigāsies pa dārzu. Rozai taisnība, Azalijai nepieciešama ģimene.

Kurti, Reksis un Beibijs, priecīgi lēkāja ap ilgi pazudušo saimnieci, un viņa izklaidīgi noglāstīja suņiem galvu. Aiz sajūsmas smilkstēdams, Reksis nogāzās uz muguras Azalijai pie kājām, viņa nopūtās un pēkšņi sacīja:

- Sveiks, Rēksi!

Tad viņa pievērsās Rozai.

- Vai man tagad jāiet gulēt?

- Kas tad nu? Kāpēc tev būtu jāiet gulēt ? - Rozā bargi noprasīja. - Tu taču neesi slima.

- Neesmu? - Azalija apjukusi viņos skatījās.

- Nāc apsēdies pie manis, - Misija labināja, bet Zevs palīdzēja Azalijai iekārtoties garā, ērtā krēslā. Suņi nometās pie kājām, un Misija sniedza Azalijai glāzi ar kanēļa pienu.

- Vecmāmiņas Sofijas gardums, - viņa smaidīdama teica. - Tu taču atceries, kā tev tas garšoja.

- Paldies! - Azalija izklaidīgi turēja rokā glāzi, platām acīm skatīdamās apkārt uz skaistos ziedos slīgstošo terasi un dārziem zem rāmajām vakara debesīm, tad viņai izlauzās nopūta. - Cik jauki! - Viņa aizvēra acis.

Visi klusēdami sapulcējās ap slimnieci, tikai Džeikijs palika stāvam, atspiedies pret akmens margām, un dzēra skotu viskiju. Zevs līdzjūtīgi uzrunāja jauno vīrieti:

- Džeikij, varu iedomāties, cik tev ir smagi. Gribēju pateikt, ka mēs tev nepārmestu, ja tu aizietu un vairs neatgrieztos. Neviens negaida, lai tu turētu solījumu precēt meiteni, kura ir... meiteni, kura ir tik nepastāvīga kā Āva.

Džeikijs tikai paraustīja plecus un iztukšoja glāzi.

- Darīšu, ko varēšu, lai viņai palīdzētu, K. Z., bet tas nav viegli, ja viņa pat neapjauš, ka vispār esmu pasaulē. Ja vien es uz brīdi spētu to aizmirst, ja man būtu kāds darbiņš studijā, kurā varētu ierakties, kaut kas patiešām sulīgs, kas paņemtu visu manu laiku. Man nedod mieru viena doma, pēc “Holivudas meitenes” panākumiem es labprāt pamēģinātu producēt kādu filmu.

Liedams sev otru porciju viskija, Džeikijs iesānis paskatījās Zevā.

- Esmu atradis scenāriju, kas tevi, K. Z., varētu interesēt. Vai negribi paskatīties?

- Atsūti man to uz studiju pirmdien no rīta. - Zevs draudzīgi aplika roku Džeikijam ap pleciem. - Paskatīsimies, vai nevaru palīdzēt.

Nākamajā dienā viņi visi sāka soli pa solītim atgriezt Azali-ju normālās sliedēs. No rīta, kad mājinieki cēlās augšā, arī viņa tika modināta un sēdināta pie brokastu galda. Azalijas tukšais skatiens darīja pārējos nervozus, un viņi ar mokām rija kumosus, uzturēdami ikdienišķu sarunu, taču Azalijas šķīvis allaž tika novākts neskarts. Pēc tam Misija un Rozā, paņēmušas Azaliju vidū, staigāja pa terasi šurpu turpu, līdz viņa bija tik pārgurusi, ka vajadzēja apstāties. Tika pasniegtas pusdienas, un atkal Aza-lija savu tālumā vērsto skatienu nenolaida līdz šķīvim. Vēl neliela pastaiga - un tas pats klusais rituāls pie vakariņu galda. Pat Reksis šķita nomākts, viņš gulēja Azalijai pie kājām un pakustējās tikai tad, kad to darīja saimniece.

Pagāja trīs dienas, un viņi juta, ka arī paši tūlīt zaudēs prātu, kad kārtējo reizi pie vakariņu galda valdīja dziļš klusums. Tad Rozā nesavaldījās.

- Tātad, - viņa dusmīgi uzbrēca Azalijai, - tu grasies te sēdēt un neko neēst? Vai esi aizmirsusi, kā bija toreiz, kad Misija strādāja jēlām rokām, lai tikai tev būtu, ko bāzt mutē? Vai tu nu esi kļuvusi tik ievērojama kinozvaigzne, ka nevari ēst?

Azalija satriekta skatījās Rozai acīs, kura jau uztraucās, ka savās dusmās un vilšanās izjūtā gājusi par tālu.

- Piedod! - Azalija vārgi izteica, paņēma karoti un pagaršoja zupu. - Es zinu, cik Misija smagi strādā. - Noglāstījusi pie kājām guļošo Rēksi, viņa piebilda: - Un Viktoram ari viņa vienmēr iedod paēst. - Viņa uzsmaidīja Misijai. - Paldies, matuška.

Visi saprata, ka Azalija redz sevi kā bērnu, tomēr tā jau bija kāda saskarsme. Viņa runāja un arī ēda.

Zevs piekrita, ka Džeikijs no sava scenārija taisa filmu, iecēla viņu par producentu, piešķīra lielu budžetu, pamatīgu algu un deva retu iespēju pašam brīvi izraudzīties aktierus un režisoru. Kinostudija piedzīvoja ziedu laikus, taču Zevam bija citas intereses. Pēdējos gados viņš visādi centās palīdzēt bēgļiem no nacistiskās Vācijas, Ungārijas, Cehoslovakijas un Polijas, caur dažādām labdarības organizācijām sūtot uz šīm valstīm lielus naudas pabalstus.

Ar bailēm sirdī viņš sekoja politiskajiem notikumiem Eiropā. Kad 1939. gada 1. septembrī Vācija iebruka Polijā un divas dienas vēlāk Lielbritānija un Francija pieteica karu Vācijai, viņš nolieca galvu un raudāja.

Misija bija pilnībā nogrimusi rūpēs par Azaliju, palīdzot viņas lēnajā atlabšanas procesā, un pirmo reizi pēc ilgiem gadiem Zevu bija pārņēmusi bezcerība. Lai aizmirstos, viņš sāka strādāt. Nākamajos astoņpadsmit mēnešos “Magic” ražošana palielinājās par trīsdesmit procentiem, bet peļņa pieauga par piecdesmit. Džeikija filma izpelnījās mērenus panākumus un ienesa pietiekami, lai viņš varētu ķerties pie nākamās. Azalija bija zaudējusi biedējoši tukšo skatienu un atkal izskatījās kā agrāk. Viņa smaidīja un pļāpāja ar Raheli un viņas dēliem, un viņas seja vienmēr atplauka, tiklīdz atnāca Džeikijs.

1941. gada 7. decembrī, kad japāņu uzlidojums Pērlhārbo-rai paātrināja Amerikas iesaistīšanos karā, Diks Nevems bija viens no pirmajiem, kas pieteicās brīvprātīgajos.

- Viņi teica, ka četrdesmit viena gada vecumā es vairs nederot karošanai, - viņš lielījās, - bet es viņus pārliecināju, ka neesmu vis zemē metams.

- Tad tu tikpat labi varēji viņus atrunāt no sēdēšanas pie rakstāmgalda, ko tu arī darīsi! - Džeikijs pasmējās. Bet Dika paraugam viņš nesekoja, kaut arī bija tikai trīsdesmit trīs gadus vecs.

Toties viņš dabūja “balto biļeti”, tāpēc ka uzņēma propagandas filmas par karadarbību. Un atkārtoti bildināja Azaliju.

Šķita, kāds būtu ieslēdzis starmešus, un pēkšņi viņa atkal kļuva par Avu Adēru. Visu acu priekšā uzplauka viņas skaistums, viņa runāja, viņa smējās, viņa dzirkstīja. Viņa izturējās kā iemīlējusies sieviete - pareizāk gan būtu teikt, kā iemīlējusies Āva Adē-ra. Misija un Zevs noraizējušies saskatījās, kad viņa atkal lūdzās:

- Ak, lūdzu, lūdzu, Misija, saki “jā”... - Viņa taču bija pieaugusi sieviete. Kā gan viņi varētu teikt “nē”, kaut arī raizējās?

Kāzas bija spožas, kā Azalija to vienmēr bija vēlējusies. Skatoties uz līgavu sudrabaini baltajā atlasa tunikā, aizrāvās elpa. Zālienā bija nojume, viesi, no kuriem daudzi bija ģērbušies formastērpos, dzēra smalku šampanieti no Zeva krājumiem, ēda kaviāru un omārus, it kā rītdien viņus gaidītu pasaules gals. Kad jaunais pāris posās kāzu ceļojumā, Zevs noskatījās, cik ārkārtīgi atšķirīgi viņi bija - Džeikijs melnīgsnējs, maza auguma un drukns, neglīto seju savilcis smaidā; bet viņa līgava slaida un trausla, gaišmataina un skaista.

- Neraizējies. Es taču tevi neatstāju, - Azalija čukstēja, kad atvadoties viņa apskāva Misiju un Zevu. - Drīz man būs bērniņš, un jūs kļūsiet par mīlošiem vecvecākiem.

Bezpalīdzīgi viņi abi saskatījās, mājot atvadas laimīgajam pārim un zinot, ka šāda nākotne nav iespējama.

- Lai viņa sapņo vien, - Zevs ieteica, - ja viņai tas dara prieku.

Tiklīdz viņi atgriezās no kāzu ceļojuma, Džeikijs paziņoja, ka nolēmis iedalīt galveno lomu jaunajā filmā “Armijas mīlule” savai sievai. Tā bija iecerēta kā supergrāvējs ar dziesmām, dejām, orķestra pavadījumu, ar kaujas kuģiem, bāzes kuģiem un dejām uz lidmašīnu spārnu fona. Filma guva panākumus, Azalija nekavējoties sāka filmēties nākamajā, strādāja garas stundas kinostudijā, pēc tam traucās palīdzēt naktsmaiņās uz Holivudas ēdnīcu, atrada laiku, lai pārdotu Kara aizdevuma zīmes un vadītu metāla vākšanas kampaņas. Tā kā Džeikija filmas cita pēc citas plūca laurus, Zevs deva viņam arvien lielāku brīvību.

Diks bija uzvarējis cīņā par iesaukšanas vecuma pārsniegšanu, un viņu nosūtīja uz Lielbritāniju kā speciālkorespondentu. Viņš cerēja pievienoties Montgomerija armijai Alameinas tuksnesī un dīki vadīja laiku Londonā, nepacietīgi gaidot ziņas par lidmašīnu, kurā viņš varētu ielavīties. Kopā ar vēl vienu amerikāņu žurnālistu Diks bija bārā, kad to tiešā trāpījumā ķēra bumba; visi bija uz vietas nogalināti.

Azalija aizmirsa visu citu pasaulē, arī savas problēmas, lai mēģinātu mierināt draudzeni Raheli, kas trīsdesmit divu gadu vecumā bija palikusi atraitne ar trim zēniem vecumā no pieciem līdz desmit gadiem. Tad gluži negaidot no infarkta nomira Sems Brokmens, un Zevs uzstāja, lai Rozā un Rahele ar bērniem pārvācas pie viņiem.

- Tā mēs tikai piepildīsim šo plašo māju, - viņš smaidīdams teica, bet sirdī juta plosošas sāpes par Dika nāvi. Diks bija viņa draugs un sabiedrotais, viņš bija iecerējis, ka tieši Diks mantos kinostudiju, kurai viņš bija palīdzējis gūt tādus fenomenālus panākumus. Bez Dika “Magic” pēkšņi zaudēja savu nozīmi, un Zevs saprata, ka vienā mirklī, tikpat ātri kā sākusies, bija izdzisusi mīlestība uz kinobiznesu. Viņam bija piecdesmit gadu, viņš jutās noguris no filmām, kariem un raizēm. Zevs vēlējās tikai vienu - būt kopā ar Misiju.

43

Merilenda

- Tā nu mēs tur visi bijām, - Misija turpināja savu stāstījumu, - dzīvojām lielajā Leksingtonas mājā: Rozā, Rahele ar saviem bērniem un Zevs, kas nevis vadīja kinostudiju, bet uzņēmās Dika lomu un bija puikām tēva vietā. Viņš gāja uz vecāku sapulcēm, apskatīja liecības, maksāja par tenisa un peldēšanas nodarbībām un veda bērnus uz beisbola sacīkstēm. Tā pamazām viņš ļāva, ka “Magic” nonāk Džeikija Džeroma rokās. Sākumā Džeikijs taisīja milzu teātri, ik reizi nākdams konsultēties pie Ze-va, bet drīz vien skaidri kļuva redzams, ka viņa padomi netiek ņemti vērā - Džeikijs vadīja kinostudiju pēc sava prāta. Zevs iegriezās tur divas trīs reizes nedēļā, pārbaudīja, kā notiek filmu ražošana, pasēdēja sapulcēs, uz kurām viņu uzaicināja, bet neko nezināja par citām sanākšanām - slepenām.

Kopš tās reizes, kad Azalija bija atgriezusies no klīnikas, kur nonāca pēc tikšanās ar Solovski, viņa vairs neatbildēja uz šo bērnībā pieņemto vārdu. Nu viņa patiešām bija “Āva Adēra”, un šķita, ka reizē ar savu veco vārdu viņa atstājusi pagātnē arī visas savas nelaimes. Viņa piedalījās filmās citā pēc citas; Zevs brīdināja Džeikiju, ka viņš izspiežot no Azalijas pēdējo sulu, piešķirot viņai vienādas lomas, īstenībā mainījās tikai filmu nosaukumi un galvenās vīriešu lomas tēlotāji.

“Āvai nepieciešams jauns tēls, jauns stils,” Zevs aizrādīja, noskatījies pēdējās mākslas filmas jēlmateriālu. “Viņa spējīga sniegt daudz vairāk nekā tikai savu skaisto seju.”

Taču Džeikijs vienīgi raustīja plecus.

“Bet skatītāji to vēlas. Viņi ir kā neprātīgi pēc Āvas.”

Kad Zevs par šo pašu tematu ieminējās Azalijai, viņa tikai izklaidīgi pasmaidīja un atbildēja, ka gan jau Džeikijs zinot, ko darot, un aizsteidzās uz kārtējo mēģinājumu kādam labdarības koncertam, kurā bija apsolījusi piedalīties.

Pēc kara filmas kļuva citādas, pat mūzikli mainījās, tie vairs nebija tik bezrūpīgi. Pēdējā filma ar Azalijas piedalīšanos piedzīvoja izgāšanos, “Magic” par to samaksāja pasakainu summu. Zevs no tiesas apskaitās, iesauca Džeikiju pie sevis kabinetā un prasīja paskaidrojumus, bet znots tikai visu vainu uzvēla Azalijai. Džeikijs apgalvoja, ka viņa atteikusies mainīties līdzi laika garam, viņa uzstājusi, ka paliks pie sava spēles stila.

Viņi dzīvoja brīnišķīgā mājā Kresntdraivā, un Džeikijam ļoti patika rīkot viesības. Arī mēs šad tad iegriezāmies pie viņiem svētdienu pavēlajās brokastīs, kas tika ieturētas baseina malā, un mūsu uzmanībai nepaslīdēja garām, ka daudz kas ir mainījies. Kad viņi iepazinās, Azalija šķita nesasniedzama tādam vīram, kāds toreiz bija Džeikijs. Viņa bija kinozvaigzne - un K. Z. Ab-ramsa audžumeita-, bet viņš bija nepievilcīgs, netalantīgs, trūcīgs jauns scenārists, kas stāvēja uz ārkārtīgi nedrošā Holivudas karjeras kāpņu pirmā pakāpiena. Tagad viņš bija Holivudas filmu karalis, drukns, skaļu balsi un elegants savos itāliešu uzvalkos, ar resnu cigāru mutē. Toties Azalija izvērtās par kinoaktrisi, kas pazīstama kā emocionāli nenoturīga, un pamazām viņu jau sāka apēnot jauna paaudze skaistu zvaigznīšu, kuras ceļā uz panākumiem neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā. Un Džeikija ballēs šo būtņu nekad netrūka.

Džeikijs pret sievu izturējās skarbāk, aprāva viņu pusteikumā, dažreiz novērsās kā no tukšas vietas. Gadījās, ka viņš visu pēcpusdienu uz Azaliju pat nepaskatījās, tērzējot ar ikvienu no viesiem, tēlodams jautru, labsirdīgu namatēvu. Zeva ausis bija sasniegušas tenkas, ka Džeikijs ļoti bieži naktīs neesot mājās, jo “spēlējot pokeru”, vismaz tā viņš aizbildinājās.

Tā dzīve ritēja vēl dažus gadus. Mēs ar Zevu bijām tikpat laimīgi kā savā kāzu dienā, karš man iedvesa domu, ka čeka vairs mūs neapdraud, ka tagad jau nu gan viņi noteikti būs Ivanovus aizmirsuši. Es arī mēģināju aizmirst šos notikumus, tāpēc noglabāju tos dziļi zemapziņā.

1950. gada pavasarī mēs abi ar Zevu nolēmām doties ceļojumā uz Eiropu. Tās būtu lieliskākās brīvdienas mūsu mūžā -Londona, Parīze, Roma. Piecdesmito gadu Oksforda nu nekādi nesaskanēja ar manām agrīnās bērnības atmiņām, man grūti bija pazīt šo pilsētu, tikai koledžas šķita palikušas tādas pašas. Bet savu veco māju es atradu, un pasniedzējs, kas tur tobrīd dzīvoja, bija tik laipns, ka ļāva man to apskatīt. Vismaz tur nekas daudz nebija mainījies - pat tēva vecais, nobružātais krēsls stāvēja savā vietā. Kad izstāstīju saimniekam, ka vēl atceros, kā rāpos klēpī tēvam, kas sēdēja šajā krēslā, pasniedzējs savā laipnībā man veco mēbeli atdāvināja, un es to ar kuģi aizsūtīju uz Kaliforniju. Mans tēvs bija apbedīts Krievijā, tāpēc man nebija ne kapavietas, ne citas piemiņas, kur pakavēties. Tātad vēl viens no pagātnes rēgiem bija radis mieru.

Brīnišķīgi atpūtušies, mēs atgriezāmies Kalifornijā. Zevs bija kārtīgi atvilcis elpu un atguvis dzīvesprieku. Pēckara gados, kad atklājās visi koncentrācijas nometnēs notikušie briesmu darbi, Zevs bija ziedojis daudz naudas dažādām labdarības iestādēm un gandrīz visu savu laiku bija veltījis to atbalstam. Bet tagad viņš bija nolēmis atkal atgriezties darbā. Tas nozīmēja no jauna pārņemt “Magic” savās rokās un vadīt to pēc savas gribas.

Kad gājām iekšā pa durvīm, priekšnamā zvanīja telefons, un es pacēlu klausuli.

“Matuška, ” tur atskanēja balss, “te Azalija.” Pirmo reizi pēc divpadsmit gadiem viņa sevi nosauca šajā vārdā, un man uzreiz bija skaidrs, ka tas nozīmē nepatikšanas.

Mēs nekavējoties braucām pie viņas. Azalija sēdēja uz dīvāna, kājas pavilkusi sev apakšā, murcīja kabatlakatiņu, izskatījās bāla, sarāvusies un nobijusies.

Viņa vērās Zevā kā spokā.

“Tu nemaz neizskaties slims!” viņai izlauzās.

“Es arī neesmu slims.” Zevs tā kā iesmējās. “Nekad mūžā neesmu juties labāk.”

“Ak, paldies Dievam!” Sasprindzinājumu Azalijas sejā nomainīja atvieglojums, un viņa pasmaidīja. “Pēc tā, ko Džeikijs stāsta, es jau domāju, ka tu mirsi...”

Zevs apsēdās Azalijai blakus un saņēma viņas roku.

“Un ko tad Džeikijs stāsta?”

“Ka tu kļūstot vecs, ka tavs laiks pienācis un aizgājis un tagad ir īstais brīdis ieplūdināt “Magic” dzīslās svaigas asinis. Vēl viņš saka, tu kļūstot gauss un tev esot kāda mistiska kaite, par kuru neviens nevēloties runāt. Es to nejauši dzirdēju, kad viņi te pirms dažām nedēļām spēlēja pokeru. Te bija sanākuši ietekmīgi vīri, naudīgi...” Viņa skatījās Zevā skaidrām acīm un moža, tad iesaucās: “Ak mans Dievs, Zev, tagad es saprotu, ko viņš te vāra, tagad es saprotu, kāpēc viņš visiem stāsta, ka tu esi slims... Viņš grib “ Magic"\"

Holivudā klīda baumas, ka K. Z. Abramss esot saslimis. Panākumus viņš nebija varējis gūt, vienlaikus neiemantojot arī ienaidniekus, un tagad viņi ošņājās Zevam pie papēžiem kā vilku bars, gatavi atņemt laupījumu. Džeikijs bija uzsācis netīru, viltīgu spēli. “Magic" bija korporācija, kuras aktīvos skaitījās miljoni, galvenokārt šo summu veidoja zemes īpašums Tuhungā, bet, filmām kļūstot vērienīgākām - arī darījumiem -, pieauga arī kredīti. Pēdējos gadus, kad pie vadības stūres sēdēja Džeikijs, viņš bija nobīdījis kinostudijas darījumus uz jaunām bankām, Zevam viņš apgalvoja, ka tās esot bijušas ļoti ieinteresētas jauno filmu finansēšanā. īpaši draudzīgas attiecības Džeikijam bija izveidojušās ar kādu baņķieri Alanu Rekmenu, kas bija klāt ar biezu naudasmaku, kad vien Džeikijam to ievajadzējās.

Džeikijs pateica Zevam, ka “Magic" nonākusi finansiālās grūtībās. Gada peļņa kritusies par sešdesmit procentiem, bet tas vēl nebija viss, par milzīgām summām gluži vienkārši nebija nekādas dokumentācijas, tās bija “pazudušas”. Viņš priecājoties, ka Zevs atgriezies, jo viņiem steidzami esot jāaprunājas. Kad Zevs apvaicājās, kādēļ Džeikijs baumojot par Zeva “slimību”, viņš atrunājās, ka atkārtojis tikai to, ko dzirdējis tenkojam pilsētā - esot pat lasījis ko tādu “Daily Variety'’. Un tur jau bija arī pats rakstiņš. “K. Z. Abramss steidzami aizbraucis uz Eiropu, lai ārstētu kādu noslēpumainu “kaiti”. Aizdomas par smadzeņu audzēju neesot ļāvušas viņam pilnvērtīgi strādāt.”

Raksta turpinājums vēstīja, ka prezidenta ilgās prombūtnes dēļ “Magic” pamazām sākusi slīdēt lejup, kā papildu faktors bija minēta Dika Neverna nāve, bet, par spīti baumām, ka studijai ir nopietnas finanšu problēmas, tās pašreizējais prezidents Džei-kijs Džeroms uzņemot trīs lielas filmas, kā jau tas šajā sezonā bijis plānots.

Pēc tam notikumi strauji sekoja cits citam. Džeikija draugs baņķieris Rekmens apsūdzēja Zevu, ka tas lielas, studijai piederošas naudas summas novirzījis uz savām “labdarības” organizācijām, kuras, kā baņķieris lika saprast, tādas nemaz neesot bijušas, un šīs summas itin vienkārši iegūlušas Zeva kontos ārzemju bankās. Kā pierādījumu viņš uzrādīja “viltotus” čekus uz “Magic” rēķina. Patiesībā notika tas, ko gangsteru filmās dēvēja par “iedzīšanu stūrī”, viņi izvirzīja apsūdzību pēc apsūdzības, bez tam vēl apgalvoja, ka Zevs zaudējis profesionalitāti, un uzvēla viņam atbildību par studijas finansiālajām neveiksmēm, kaut arī pēdējos gados “Magic” bija vadījis Džeikijs. Viņi pat piedraudēja pierādīt nepieskaitāmību kā šādas “rīcības” izraisītāju.

“Tas būs pamatīgs skandāls, K. Z.,” Džeikijs mierīgi sacīja. “Tu jau būsi beigts no avīžu virsrakstiem vien, kaut arī tu veltītu desmit gadus, lai pierādītu, ka šajā lietā nav ne tik patiesības, cik melns aiz naga. Un skandāls nogalinās arī “Magic”. Kāpēc tu nevarētu cēli padoties un ļaut mums vadīt studiju? Tu savu esi dabūjis - tagad pienācis mans laiks.”

Zevs skatījās ņirdzīgajā smaidā un gribēja ar vienu dūres sitienu ietriekt zobus Džeikija rīklē, bet apzinājās, ka nav vērts smērēt rokas. Pēkšņi viņš aptvēra, ka Džeikijs nekad nebija Aza-liju mīlējis, tikai izlicies.

“Tāds bija tavs mērķis jau pašā sākumā, vai ne?” viņš jautāja.

Džeikijs vēsā mierā, lielīgi smaidīdams, atbildēja:

“Bez šaubām!”

Nākamajā dienā Zevs oficiāli atstāja “Magic” valdes priekšsēdētāja amatu. Kinoindustrija sen vairs nebija tāda kā savā rašanās laikā, šobrīd šajā jomā valdīja lielās korporācijas, televīzija, apvienošanās un naudasmaisi. Tādās lietās Zevs nevēlējās piedalīties. Pirms vairākiem gadiem viņš bija nopircis vīna darītavu un nolēma pievērsties šai nozarei.

Tā arī atklātībā nenonāca runas par to, ka no “Magic” kontiem būtu “nozudušas” naudas summas, un Alans Rekmens tika ievēlēts par jauno studijas prezidentu, bet Džeikijs ieņēma valdes priekšsēdētāja vietu. Kā par brīnumu, “Magic” pēkšņi vairs nebija nekādu naudas grūtību, un Džeikijs bija dabūjis to, ko gribēja.

Skumji pasmaidījusi, Misija paskatījās uz Kelu un sacīja:

- Tāpēc K. Z. Abramss nenomira kā slavens vīrs. Un Džeikijs Džeroms izvērtās par sava laika leģendu.

- Azalija pameta Džeikiju. Viņa apmetās Leksingtondraivas mājā viena pati, tikai ar suņiem un kalpotājiem. Džeikijs padzina viņu no “Magic” uzņemšanas laukuma un iesniedza tiesā šķiršanās prasību, kā iemeslu minot “garīgu nestabilitāti”. Nežēlīgāk viņš nespētu rīkoties, viņš pats to apzinājās, bet viņš arī negribēja, lai prasību noraidītu, turklāt šo apsūdzību Azalija nevarētu apstrīdēt.

Šķiršanās process noritēja ātri, bet, protams, šī lieta iekļuva avīzēs, tur tika publicētas arī drausmīgās bildes, kur Azalija slēpjas aiz melnām brillēm un platmalainas cepures, izskatījās, ka Azalija spēlē lomu kādā lētā filmā. Bez šaubām, šī spriedze Azaliju atkal salauza, viņa kārtējo reizi nonāca klīnikā, un mums no jauna vajadzēja mēģināt viņu atgriezt normālā dzīvē. Beigu beigās, kad ārsti atļāva izrakstīties, Azalija apmetās uz dzīvi pie Raheles un viņas dēliem jaunajā mājā Beverlihilzā. Rozā pēdīgi bija otrreiz apprecējusies, viņas vīrs bija būvuzņēmējs, un viņi dzīvoja Sandjego. Bet mēs ar Zevu iekārtojāmies vīna darītavā Kalifornijas ziemeļos.

Šo fabriku Zevs bija nopircis pirms daudziem gadiem, lai “ieguldītu” naudu, bet tā nebija ienesusi vēl ne centa peļņas, un mēs mēdzām jokot par vīna slikto kvalitāti. Tagad, kad “Magic” bija zaudēta un nekā cita, kas nodarbinātu domas, nebija, Zevs nolēma ķerties pie darba. Zevs vienmēr, ja kaut ko darīja, tad darīja to pamatīgi, tieši tāpat kā tas bija ar filmām. Viņš gribēja uzzināt visu par vīna darīšanu, un tas, protams, nozīmēja vēl vienu ceļojumu uz Franciju, lai redzētu, kā tas notiek tur.

Mēs apmeklējām visas lielākās vīna darītavas, es ārkārtīgi priecājos, redzot, cik ātri Zevs izmetis no galvas Holivudu un visu uzmanību velta jaunajiem darījumiem. Tagad, kad nebija vairs "Magic" un Zeva milzu algas, mūsu ienākumi stipri saruka, tāpēc nospriedām, ka māja Leksingtondraivā jāpārdod un jāceļ cita uz pakalna, no kura varēja pārredzēt mūsu piecsimt akru lielo vīna-dārzu. Kamēr to tikai būvēja, mēs mitinājāmies mazā rančo, un Zevs ik rītu kopā ar īpašuma pārvaldnieku devās noskatīties, kā tiek stādīti viņa nesen no Francijas atgādātie vīnogulāji. Viņš bija izstrādājis plānus desmit gadiem uz priekšu un apgalvoja, ka tad pasaulē sākšot pazīt Kalifornijas vīnus, īpaši šķirni “K. Z. vīnadārzi”.

Vakaros viņam patika mani vizināt ar mašīnu, lai parādītu dārzus, kā aug mazie stādiņi. Zevs tik ļoti lepojās ar tiem, ka esmu ar mieru derēt, viņš prata atšķirt ikvienu mazo kociņu. Kalifornijas ziemeļos klimats ir mazliet citāds nekā Holivudā, tas noteikti attiecas uz garajām ielejām, kur mēdz uzpūst ledains ziemeļrietumu vējš, kaut kas līdzīgs Francijas mistrālam. Taču Zevs izturējās tā, it kā viņš joprojām dzīvotu dienvidos, un reti uzvilka žaketi vai svīteri. Kādu pievakari, kad, kā jau parasti, apstaigājām vīnadārzus un runājām par izredzēm uz ražu un vīna šķirnēm, ko Zevs vēlētos ražot, redzēju, ka viņš saltajā vējā drebinās. Bija jau oktobris, laiks patiešām iegriezies vēss, es vēlējos iet atpakaļ. Bet bija tikai vēl viens stādiņš, ko man noteikti vajadzēja redzēt, tad vēl viens un vēl. No rīta Zevs palika gultā, jo bija sasaldējies, viņš drebinājās drudzī un klepoja, uz vakara pusi sakāpa arī temperatūra. Izsauktais ārsts teica, ka viņam esot bronhīts, turklāt nopietnā formā, tad stāvoklis pasliktinājās un šī kaite izvērtās plaušu karsonī.

Dakteris aizveda Zevu uz slimnīcu un litriem injicēja viņā jaunās brīnumzāles - penicilīnu -, bet nekas nelīdzēja. Sēdēju pie gultas, turēju viņa roku un zināju, ka Zevs mirst. Mēs pazinām viens otru trīsdesmit četrus gadus, no kuriem divdesmit trīs nodzīvojām laulībā. Lai gan problēmu bija daudz, tie bija manas dzīves laimīgākie gadi.

Ārsti salika Zevam kaklā caurulītes, lai viņš varētu elpot, bet izārstēt viņi manu vīru nespēja, visas šīs ierīces tikai padarīja slimnieku nemierīgāku, jo nu arī parunāt viņš nevarēja. Es zināju, ko viņš grib sacīt, un pateicu to viņa vietā.

“Es arī tevi mīlu, Zev. Mēs mūžam mīlēsim viens otru.”

Pēc nāves es aizvedu viņu atpakaļ uz Holivudu un apbedīju vietā, kur viņš bija atradis savu piepildījumu. Te bija viņa īstā vieta. Viņa nāve izpelnījās rakstiņu “Variety” un garu nekrologu, kurā tika uzskaitīti visi viņa sasniegumi, žurnālisti izrādījās gana augstsirdīgi, lai aiziešanu no “Magic” valdes priekšsēdētāja amata norakstītu uz “veselības problēmām” un neminētu Džei-kija negodīgo izrīcību. Zevs visu mūžu bija cilvēks, kas bēga no savas dzīves publiskošanas, tāpēc arī viņa nāve tika pieminēta tikai ar īsu rakstiņu starptautiskajā presē. Biju paredzējusi, ka bēres būs nelielas, tomēr izbrīnījos, kad redzēju, cik daudz sanāca pavadītāju. Zevu bija cienījuši un mīlējuši, izrādījās, ka darījumu pasaulē viņam bijis vairāk draugu, nekā viņš to apzinājās. Es joprojām uzskatu, ja viņš būtu uzsācis cīņu ar Džeikiju, gan jau draugi būtu gājuši talkā un Zevs būtu guvis uzvaru. Bet Džeikijs Džeroms bija negodīgs cīnītājs, viņš lieliski zināja, kur iespert, lai nodarītu vislielākās dvēseles sāpes.

Es nu biju diezgan turīga atraitne, pārdevu vīnadārzu un nopirku nelielu, bet plašu rančo tipa mājiņu Ensino priekšpilsētā Sanfernando ielejā. Audzēju kurtus, spēlēju bridžu un nodarbojos ar labdarību. Un pūlējos pasargāt Azaliju.

Viņa allaž bija talantīga aktrise, tāpēc baumas, ka bez K. Z. un “Magic” viņa nebūtu nekas, ļoti sāpēja. Ļaudis melsa, ka viņa dzerot, bet tā nebija taisnība, gluži vienkārši viņa atkal no Āvas Adēras bija kļuvusi par Azaliju. Viņa slīdēja kaut kur pa vidu starp šīm divām personām, un kinostudijā nekad nevarēja būt droši, ko viņa izstrādās. Vienu dienu darbs veicās, bet jau nākamajā viņa šķita aizmirsusi, kas jādara. Taču skaistumu Azalija vēl nebija zaudējusi, un visur apkārt grozījās vīrieši. Un smagākos brīžos no jauna vajadzēja doties uz klīniku.

Azalija uzturējās Velilomas klīnikā, kad es viņu reiz piecdesmit devītajā gadā aizbraucu apciemot. Viņa nebija strādājusi jau vairākus gadus, un es uzņēmos rūpes par ārstēšanās izdevumiem. Nevēlējos, ka Azalijai vēl klāt pie citām nelaimēm būtu jādomā par naudas lietām. Tajā gadā viņa katru mēnesi kādu brīdi pavadīja klīnikā, tad atkal iznāca ārā un no jauna atgriezās klīnikā, tā viņa dzīvoja starp trakulīgas dzīves un dziļas nomāktības posmiem.

Mēs sēdējām uz lieveņa, Azalija pītā krēslā un es viņai blakus. Kad sniedzu viņai atvestās rozes, Azalija pasmaidīja un sacīja:

“Sveika, matuška\ Uzmini, kādi man jaunumi! Es esmu stāvoklī.”

Nodomāju: ak Dievs, nu jau viņa galīgi zaudējusi prātu, ieņēmusi galvā, ka gaida bērnu. Četrdesmit četru gadu vecumā, kad zina, ka viņai bērnu nevar būt.

“Azalija, tu nevari palikt stāvoklī,” iebildu, cik mierīgi vien spēju. “Tu taču labi zini, ka dakteri teica, tas nav iespējams.”

Bet Azalija tikai smaidīja, un viņas sejā atspoguļojās tāda nerātna viltība.

“Viņi kļūdījušies,” viņas balsī skanēja triumfs. “Šodien saņēmu analīžu rezultātus. Tu kļūsi vecmāmiņa, matuška. Beidzot!”

Ārsti tomēr apstiprināja šo faktu un sacīja, ka viņai jāatrodas nemitīgā uzraudzībā, vai nu jāpaliek klīnikā, vai jāpārnāk dzīvot pie manis. Vedu nekavējoties viņu mājās, un šajā laikā viņa jutās ļoti laimīga. Azalija bija cieši apņēmusies darīt visu, kā nākas, - viņa ēda, kas jāēd, pieņēmās svarā, dzēra visus nepieciešamos vitamīnus, izpildīja vingrojumus, daudz staigāja un peldēja. Viņas bērnam bija jākļūst par labāko pasaulē. Bet, ja viņa zināja, kas ir bērna tēvs, tad man to neatklāja. Viņa tikai paraustīja plecus un teica, ka varot būt jebkurš no kāda pusduča, bet man nevajagot raizēties, jo viņi visi bijuši patīkami, glīti jauni vīrieši.

“Jaunāki par mani. Varbūt tieši tāpēc es paliku stāvoklī,” viņa prātoja. Bet tā tas nebija, gluži vienkārši bija īstenojusies viena iespēja pret miljardu.

Fiziski Azalija bija vesela, tāpēc dzemdības noritēja viegli, es nekad neaizmirsīšu, kāda mīlestība staroja viņas sejā, kad viņa sniedza man mazuli.

- Ņem, matuška, - viņa lepni sacīja. - Viņa ir tikpat skaista kā Annuška.

Protams, tā nebija tiesa. Bērniņš bija mazs, mazliet smieklīgs, gandrīz bez matiņiem, un deguns izskatījās par lielu sīkajai sejiņai, taču Azalijai meitiņa šķita brīnum skaista. Viņa deva bērnam krievu vārdu un savu skatuves pseidonīmu Adēra par uzvārdu. Anna Adēra.

Ar Annas piedzimšanu Azalija šķietami atgriezās normālā dzīvē. Pēc sešiem mēnešiem Azalija sāka meklēt darbu, un man tika uzticēta bērna audzināšana. Es vēlējos tikai divas lietas - kaut Miša būtu redzējis savu mazmeitu un kaut Zevs būtu šeit, lai dalītos ar mani priekā.

Reizēm Azalija strādāja, reizēm darba nebija, gandrīz vienmēr viņai bija kāda dēka, parasti viņas izraudzītie vīrieši bija nelieši, un tāpat viņa bieži klejoja starp sanatoriju un mājām. Līdz kādu dienu, kad Annai bija seši gadi, Azalija iegāja klīnikā un ārā vairs neiznāca. Beidzot bija pienācis laiks, kad viņas prāts nespēja izturēt pārlieku dziļo depresiju, viņa kļuva par pilnīgu zombiju, nedz pazina mūs, nedz arī spēja sarunāties. Sākumā, apciemojot Azaliju, es mēdzu ņemt līdzi Annu, bet drīz vien redzēju, ka no tā nav nekāda labuma, tāpēc pārstāju to darīt. Tajā laikā es Parīzē satiku Tariku Kazaņu, un šī tikšanās pārvērta visu Annas dzīvi. Beidzot viņa ieguva īstu ģimeni.

Apmēram tajā pašā laikā atklāju, ka Azalijas neskaitāmie mīļākie izšķieduši visu viņas naudu un ka faktiski viņa ir nabadzīga. Mani ietaupījumi bija aizgājuši, maksājot rēķinus par sanatorijām un ārstu honorārus. Man teica, ka paciente nemaz nejutīšot, ja es ievietošot viņu valsts iestādē, jo viņa nezinot, kur atrodoties, taču to es nevarēju.

Azalija gāja bojā nelaimes gadījumā septiņdesmit otrajā gadā, kad klīnikā izcēlās ugunsgrēks. Par spīti skumjām, es arī priecājos, ka Azalija beidzot atbrīvojusies no ilgus gadus ciestajām mokām, un par to, ka Annai nav jādzīvo ar smago apziņu - viņas māte mīt trakomājā. Ava Adēra nomira pusmūžā, bet avīzēs un žurnālos nemitējās skandināt, cik skaista un talantīga viņa bijusi. Pastāvēja viedoklis, ka viņai līdzīgas nekad vairs nebūšot un ka šī aktrise un viņas filmas ieiešot vēsturē uz mūžīgiem laikiem. Es paliku viena, lai audzinātu divpadsmit gadus veco Annu.

Misija uz brīdi apklusa, tad turpināja:

- Naudas tikpat kā vairs nebija. Liela daja no mana īpašuma bija aizgājusi par Azalijas ārstēšanos, palika vēl vesela jūra parādu sanatorijai un māja. Ja gribēju, lai Anna mācītos koledžā, ļaut viņai uzsākt darbu un patstāvīgu dzīvi, man bija jārīkojas taupīgi. Vienīgais, uz ko es cerēju, bija tas, ka man būs atvēlēts tik daudz laika, lai varētu izpildīt savu uzdevumu. - Misija iesmējās. - Toreiz pat prātā neienāca, ka man atvēlēs varbūt pārāk daudz laika. Jo redziet, Kel, ja es tagad jau būtu mirusi, nekas tāds nebūtu noticis. Anna zina tikai daļu patiesības. Viņa pārdeva dārgakmeņus, neko nezinādama, tikai lai sagādātu man šeit pārtikušu dzīvi. Tādā veidā viņa man pateicas par to, ko esmu darījusi viņas mātes labā.

Pulkstenis rādīja septiņi no rīta, pa logu spoži spīdēja saule, kad, formastērpam čaukstot, istabā ienāca māsa Milgrima.

- Lai atgūtos no šīs negulētās nakts, paies vairākas dienas, -viņa nikni čukstēja Misijai ausī. - Veselu nakti bez miega!

- Ak, māsa Milgrima, tas man bija noderīgāk nekā naktsmiers, es piedzīvoju katarsi, atvieglojuma izjūtu. Un tagad pie darba ķersies Kels.

Misija lūdzoši paskatījās jaunajā vīrietī, un viņš saprata, cik pievilcīga kādreiz bijusi šī vecā sieviete.

- Vēl tikai divi jautājumi, - viņš aši izmeta. - Vai jūs zināt, kurp Anna aizbraukusi?

- Kā tad! Uz Stambulu. Protams, pie Kazaņiem. - Misija to pateica tā, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Kels pamāja ar galvu.

- Un vai jums ir zināms, vai viņai ir kādi dokumenti, juridiski pierādījumi...

- Jūs domājat par raktuvju nomas līgumu? Ak jā, viss ir pie Annas. Kad es pārnācu uz šejieni, viņa gandrīz visu paņēma. -Misija iesmējās. - “Mauriņlejas” nav tā piemērotākā vieta, kur turēt zem gultas kartona čemodānu ar pasakaini vērtīgām dārglietām. Te to izslaucītu ārā kopā ar zirnekļu tīkliem. - Pievērsusi skatienu Kelam, viņa piebilda: - Man jums vēl kas jāsaka. Kad ieraudzīju televīzijā to jauno krievu diplomātu, Valentīnu Solov-ski, es viņu uzreiz pazinu. Tas ir Alekseja dēls, Annas brālēns.

Misija sniedza Kelam fotogrāfiju, kurā bija uzņemta glīta gaišmate, un sacīja:

- Lūdzu, atrodiet Annu! Palīdziet viņai.

Kels, mēms no pārsteiguma, skatījās noslēpumainajā meitenē, ko visi meklēja. Ivanovu mantiniecē. Fotogrāfijā viņš redzēja Džīniju Rīzu.

44

Stambula

Karstās pavasara saules staros Stambula ņudzēja un čaloja, visās malās blīvējās transporta līdzekļi, sagrabējuši taksometri, paklāju tirgoņi un kaķi; biezas putekļu un kvēpu kārtas klātai, pilsētai metās tulznas un lobījās deviņas ādas. Tās apsūbējušo dārgakmeņu - Topkapi pils, Sofijas katedrāles un Zilās mošejas -kupoli saulē vizēja, pasaulslaveno minaretu torņu smailās adatas dūrās dzidrajās debesīs, bet šur tur kā mierpilnas oāzes nemitīgajā lielpilsētas dunoņā patvērās pa plašam skvēram, kur cilvēki varēja atvilkt elpu un pie maziem galdiņiem koku paēnā izdzert kādu glāzi cai. Lejā kā čūska izlocījās Bosfora jūras šaurums -ceļš, kas veda uz Krieviju, - viens krasts piederēja Āzijai, otrs Eiropai, viss ūdens klajs murdzēja no zvejas laivām, prāmjiem, lieliem, pelēkiem kuģiem, krastu zaļie pakalni bija kā nosēti ar nesen celtām villām un pilīm, kā arī koka vasarnīcām, kas saglabājušās vēl no pagājušā gadsimta.

Borisa Solovska uzmanībai gandrīz nemanīts paslīdēja garām fakts, ka pavasara pēcpusdiena padevusies skaidra un debesīs nav ne mākonīša, tāpat viņu neskāra arī satraucošā apziņa, ka viņš atrodas senā pilsētā. Viņu absolūti neinteresēja jaukie, smaidīgie cilvēki, kas dzīvā straumē plūda pa ietvēm, ne arī tumšacainās, moderni un eleganti ģērbušās sievietes, kuras vīrieši dārgos limuzīnos veda pusdienās uz izsmalcinātiem restorāniem, arī karavīriem pie Dolmabačes pils viņš uzmeta tikai garāmslīdošu skatienu.

Boriss iepriekšējā dienā bija atlidojis no Maskavas uz An-karu, oficiālais vizītes mērķis bija diplomātiskā misija Turcijas

galvaspilsētā, bet vēlāk vakarā VDK priekšnieks ar privātu lidmašīnu nolaidās Stambulas lidostā, lai tiktu tuvāk personiskajam mērķim. Vašingtonā Džīnijai Rīzai bija izdevies no viņiem aizbēgt; viņa jau lidoja uz Hītrovu, kamēr viņa puiši Džīnijas mājā vēl sēja miesassargiem rokas. Londonā viņa uzreiz bija pārsē-dusies “Britisli Air\vays” lidmašīnā, kas devās uz Stambulu, un šoreiz VDK vīri bēgli jau gaidīja. Džīnijai ejot ārā no lidostas ēkas, čekisti bija apstājuši viņu no visām pusēm un iesēdinājuši mašīnā tik ātri, ka viņa nepaguva pat iekliegties. Mazs dūrieniņš -un gūstekne jau saļima sēdeklī, nespēdama pretoties. Tagad Džīnija Rīza, cilias Anna Ivanova, gaidīja viņai paredzētās “izpriecas”.

Boriss apmierināts atļāvās pasmaidīt. Ar kādu baudu viņš apmierinās savus zemiskos instinktus! Džīnija Rīza palīdzēs viņam iznīcināt Alekseju un Valentīnu Ivanovus.

Kādas mazas, noplukušas viesnīciņas numurā Stambulas priekšpilsētā Emirganā Valentīns noregulēja jaudīgo binokli, lai nopētītu ēkas otrpus ielai. Neko aizdomīgu viņš neredzēja, ne uz jumta, ne pie kāda no atvērtajiem logiem nomaskējušos snaiperu stāvus nemanīja. Uz ielas gan valdīja dzīva satiksme, šauro brauktuvi bija nosprostojuši autobusi, kas ik pa brīdim izšāva sadegušās dīzeļdegvielas melnos dūmus, un veci ševroleti ar skaļi grabošiem izpūtējiem. Pa ietvi šļūkādams aizgāja tagad reti sastopams tējas pārdevējs ar sudraba trauku plecā un smailpurnu tupelēm kājās; kāds ielu tirgonis, skaļi bļaustīdamies, piedāvāja mizotus, sālītus gurķus, ar ko atveldzēt pilsētas smogā izsusējušās rīkles, uz kafejnīcas terases sēdēja bariņš raupju zvejnieku, viņi kūpināja pīpes, dzēra kafiju, kas biezumu un cukura dēļ vairāk atgādināja biezputru, un runāja par veciem laikiem.

Pavisam parasta, ikdienišķa Stambulas dzīves aina, ne miņas no ļaunuma, kas - Valentīns pats to labi apzinājās - viņam uzglūnēja. Taču redzētais vismaz liecināja, ka viņam žēlsirdīgi atvēlētas vēl dažas stundas laika, pirms VDK vīri uzzinājuši, ka viņš atrodas šeit. Viņa tēvs Sergejs vakarnakt bija zvanījis uz

Vašingtonu un, pakļaudams sevi lielam riskam, paziņojis: “Valentīn, viņi Stambulas lidostā saņēma ciet Džīniju Rīzu. Tā kā tu jau šajā lietā esi ieguldījis tik daudz darba, nešaubos, ka Boriss priecāsies par tavu palīdzību.”

Iedomājoties par Džīniju un paziņojumu, ko viņa sniedza televīzijā, Valentīnam viss iekšā sagriezās. Viņš zināja, ka tādējādi Džīnija parakstījusi sev nāves spriedumu. Valentīns nekavējoties bija steidzies uz viņas dzīvokli, lādēdams sastrēgumstundas satiksmi, kas laupīja viņam desmit tik dārgās minūtes, bet, kad viņš ieradās notikuma vietā, tad atrada tikai samaņu zaudējušos, sasietos sargus ar aizlīmētām mutēm, bet no Džīnijas nebija nekādu pēdu. VDK vīri bija paguvuši atsteigties pirmie. Valentīns nešaubījās, ka sievieti viņi vēl nav nogalinājuši, jo vispirms bija jāizvelk nepieciešamā informācija. Neuzkrītoši painteresējies aviolīniju birojos, viņš noskaidroja, ka Džīnija aizlidojusi uz Londonu, lai pēc tam dotos tālāk uz Stambulu. Viņa bija tepat, šajā pilsētā, un Valentīns bija apņēmies viņu atrast. Viņš zināja arī to, ka Boriss gūstekni mēģinās dabūt projām uz Krieviju, un visvieglākais veids, kā to izdarīt, bija iesēdināt Džīniju vienā no padomju kuģiem, kas ik dienas šķērsoja Bosforu. Viņa varēja būt uz jebkura no divpadsmit kuģiem, kas šobrīd stāvēja Stambulas ostā. Valentīns nolēma paskatīties, vai neredzēs ostmalā aizdomīgu rosību.

Pēc stundas viņš apturēja taksometru un nelaimīgs atgriezās Emirganā. Visi krievu preču kuģi, kas stāvēja ostā, darīja ikdienas darbu, nekur nemanīja ne sargus, ne arī zīmes, kas liecinātu par kādiem īpašiem piesardzības pasākumiem.

Braucot garām restorānam, Valentīns, atcerējies, ka nav ēdis divdesmit četras stundas, nopūtās. Licis šoferim braukt gar piekrasti, viņš ar acīm meklēja kādu krastmalas kafejnīcu. Pagriezušies ap stūri, viņi nokļuva ēnā, kuru kā drūms mūris meta milzīgā tankkuģa “Leonīds Brežņevs” aprūsējušais priekšgals. Un trapa augšgalā stāvēja divi bruņoti specnaz karavīri.

Mašīna turpināja ceļu, bet Valentīns pagriezās, lai noskatītu kluso kuģi. Viņš bija uzdūries tieši tam, ko meklēja. Nebija ne mazāko šaubu, ka īpašās vienības karavīri nolikti tur tādēļ, lai sargātu kādu gūstekni, - Džīnija atradās uz “Brežņeva” klāja, un, ja Borisa tur vēl nav, tad kuru katru mirkli viņš būs klāt. Kaut kādā veidā Valentīnam jādabū Džīnija projām. Viņa jaunajam diplomātam atklās, kas ir noslēpumainā “dāma”, un viņš darīs to, kas viņam jādara.

Ferdijs Arnhalts sēdēja viesnīcas “Yesil Ev” pagalmā pie galdiņa blakus lielai akmens strūklakai un, malkodams sauso, balto vīnu “Kavaklidere”, gaidīja savu kontaktpersonu. Viņš acīm redzami nervozēja. Ziņu vācēja kavēšanās kā ar smilšpapīru berza vācu barona nervu galus, zem galda kāja nepārtraukti sita trauksmainu ritmu, bet niknais skatiens jau nez kuro reizi pievērsās arkveida ieejai.

Izskatījās, ka šis smalkais kungs kuru katru mirkli nesavaldīsies, uz pakāpieniem, kas veda iekšā viesnīcas zaļajā pistācijas krāsas ēkā, stāvēja viesmīlis un ieinteresēts vēroja Arnhaltu. Kad viņš iztukšoja glāzi, viesmīlis jau traucās to no jauna piepildīt, bet Ferdijs atteicās, atgaiņādams oficiantu ar roku kā uzmācīgu mušu. Jauneklis paraustīja plecus un apmulsis atgriezās savā postenī pie virtuves durvīm. Šis klients te sēdēja jau četrdesmit piecas minūtes un visu laiku skatījās uz ieeju, it kā gaidītu tur parādāmies kādu brīnumu. Laikam gan viņš gaida sievieti, un tai nu vajadzētu būt izcilai sava dzimuma pārstāvei, ja spēja izraisīt tādu nemieru.

Bet, kad desmit minūtes vēlāk ieradās gaidītais cilvēks, izrādījās, ka tas bija tukls maza auguma turks ar kuplām ūsām un mutes kaktiņā iespraustu cigareti. Turks vēsi paskatījās uz viesmīli un pieprasīja nīki.

- Nu? - Arnhalts iesaucās, un viņa seju izķēmoja dusmas.

Turks paraustīja plecus.

- Stambulas ielās ir gatavā elle. Nekur nav iespējams nokļūt laikā.

Savu raki viņš iztukšoja divos malkos un lika ar galvas mājienu atnest vēl vienu porciju.

- Šis mazais pasākums maksās jums veselu bagātību, - viņš uzbrūkošā tonī iesāka. - Esmu norīkojis duci vīru pie lidostas, Kazaņu villām un vali. Sargi strādā visu diennakti.

- Turpiniet! - Arnhalts nošņāca. - Lieciet aiz auss, ja tas man maksās veselu bagātību, tad parūpējieties, lai arī būtu kādi rezultāti!

- Esiet bez bažām. - Turks aizsmēķēja vēl vienu cigareti, izbaudīdams varu, kas viņam šobrīd bija pār šo bagāto sabiedrības dūzi, kurš sevi sauca par Stīla kungu. Turks, protams, neticēja, ka tas ir īstais vārds, bet viņam arī bija vienalga, tāpēc viņš nepūlējās to noskaidrot. Šis kungs labi maksāja, un tas bija galvenais. Spiegs bija nolēmis izdabūt no ārzemnieka pēc iespējas vairāk vācu mārku, īpaši par pēdējiem jaunumiem.

Kamēr turks malkoja savu raki, Arnhalta kāja jau atkal dauzīja nervozo ritmu.

- Vakar lidostā bija ieradušies VDK aģenti, kāds ducis, -manuprāt, ļoti liels skaits tādai mazai operācijai.

Arnhalta dūre triecās pret galdu, apgāzās glāze, tāpēc viesmīlis metās pie viņiem.

- Kādai operācijai?

- Nu, viņi savāca vienu meiču - blondu, glītu amerikānieti.

Arnhalts sarauca pieri. Viņš bija braucis uz Stambulu, lai

izpētītu Kazaņu saistību ar lietu, kas interesēja viņu, bet tagad izskatījās, ka VDK aizsteigusies priekšā.

- Tur bija arī pārītis CIP puišu, - turks stāstīja tālāk, pūšot gaisā dūmu gredzenus, - bet viņi nokavēja. Krievi jau stūķēja meitēnu mašīnā, pirms šie paguva apgriezties. Taču viņi sekoja mašīnai. Un mēs sekojām amerikāņiem.

- Uz kurieni?

- Uz Istinjes piestātni - vai, pareizāk sakot, uz vietu, kas no tās atlicis. Tur stāv krievu preču kuģis. “Leonīds Brežņevs”. Varens dampis. Lai nu kā, viņa ir tur. Viņa tā arī netika līdz Kaza-ņiem, varu likt galvu ķīlā, ka arīdzan šie drīzumā sāks viņu meklēt.

- Viņa ir uz kuģa?

Turks pamāja ar galvu un sacīja:

- Uz klāja, un pie trapa stāv sargkareivji. Lai dabūtu dāmu nost no kuģa, būtu jārīko bruņots uzbrukums. Stila kungs. Es domāju, kapteinis sagaidīs nakti un tad tumsas aizsegā laidīsies projām. Atpakaļ uz Krieviju - tas nav grūti.

Turks ziņkāri palūkojās uz savu darbadevēju. Tas mēmi raudzījās tālumā, tikai kāja aizvien vēl nervozi sita ritmu.

- Rādās, ka viņi jūs iznesuši cauri, - turks nevaicāts izteica savas domas, vienā rāvienā izdzerdams trešo nīki. Bet vācietis tikai blenza tukšā gaisā. - Esmu noskaidrojis vēl ko tādu, kas varētu jūs interesēt, - ziņotājs piebilda, - ko ļoti svarīgu. Tik svarīgus faktus par jūsu piedāvāto naudiņu nopirkt nevar.

Arnhalta skatiens liecināja, ka viņš spētu nogalināt, un turkam pārskrēja šermuļi pār muguru. Vācieša roka ieslīdēja žaketes iekškabatā, šķita, viņš tūlīt izvilks ieroci, tomēr pirksti turēja žūksnīti vācu mārku, kuras viņš pastūma pāri galdiņam.

- Ar šo vajadzētu pietikt, lai remdētu jebkura cilvēka alkatību, - Arnhalts auksti noteica. - Bet es brīdinu - piesargieties, ja ziņa nebūs šīs naudas vērta!

Noglabājis banknotes kabatā, turks pārliecās pāri galdiņam un čukstēja:

- Par saistību ar Kazaņiem. Es tur mazliet parakņājos. Viņiem ir tikai viena meita, Ahmela Kazaņa meita Leila. Pārējās māsīcas ir vecākas un precējušās, turklāt dzīvo Turcijā. Bet bija vēl viena meitene, ko vecais Tariks Kazaņs mēdza saukt par meitu, - amerikāniete, kas visu gadu dzīvoja Losandželosā, bet vasaras pavadīja pie Kazaņiem. Viņu sauc Anna Adēra.

Arnhaltam šis vārds neko neizteica, tāpēc viņš tikai nepacietīgi gaidīja turpinājumu.

- Piezvanīju savam cilvēkam Losandželosā un liku to lietu mazliet papētīt. Viņš man pirms stundas pavēstīja, ka Anna Adēra ir kādreiz slavenā kinomagnāta K. Z. Abramsa audžumeitas meita. Viņas māte bija aktrise Āva Adēra. Pati meitene tagad ir televīzijas žurnāliste Vašingtonas apgabalā. Viņš man ar faksu atsūtīja Kazaņu protežē un Annas Adēras fotogrāfijas.

Turks nolika abus attēlus uz galdauta, un Arnhalts apstulbis vērās tajos.

- Viņa mainījusi vārdu, - turks turpināja. - Tagad viņu sauc...

- Džīnija Rīza.

- Tiešs trāpījums, kā amerikāņi teiktu. - Turks smaidīja. - Un ko tagad, Stīla kungs?

Arnhalta prāts visus gabaliņus salika pa vietām tik viegli, kā elektroniskajā slēdzenē sabīdās seifa atslēgas. Tagad atlika cerēt tikai uz Kazaņiem. Tie bija lepni, savstarpēji uzticīgi ļaudis, ja viņi zināja, ka Džīnija nolaupīta un viņai draud briesmas, viņi noteikti kaut kā reaģēs.

- Uzmaniet kuģi, - Arnhalts strupi instruēja turku, - un dubultojiet novērotāju skaitu pie Kazaņu mājas. Ja sākas kāda darbība, informējiet mani - šeit, nekavējoties! Un es tā arī domāju -nekavējoties, nevis ar stundas novēlošanos.

- Jā, kungs! - Turks piecēlās. - Jūs zināt, tas jums dārgi maksās, - viņš vēl augstprātīgi izmeta.

Arnhalts veltīja viņam aukstu skatienu.

- Un jums arī ļoti dārgi, ja mani pievilsiet.

Turks nu jau pabailīgi noskatīja vācieti un devās projām. Šis vīrs bija neaprēķināms, viņā apslēpta virda agresivitāte, un turkam radās aizdomas, ka tā kuru katru mirkli var parādīties virspusē.

Arnhalts nolūkojās, kā nolīgtais okšķeris aiziet, un devās uz savu istabu, lai telefonu grāmatā sameklētu Mihaila Kazaņa tālruņa numuru. Pierakstījis to uz papīra lapiņas, viņš devās uz kafejnīcu, kas atradās piecdesmit jardus tālāk Zilās mošejas priekšā.

Kā parasti, laukumā nevarēja ne atkauties no uzmācīgiem tirgotājiem, kas pārdeva tūristiem paklājus un ādas jakas, pa vidu viņiem grozījās tumšacaini zeņķi, tirgodamies ar atklātnēm, kuras neviens nepirka. Pasūtījis vēl vienu glāzi cai, Arnhalts ielūkojās pūlī ciešāk, līdz viņa skatiens apstājās pie kāda zēna, kuram varēja būt apmēram astoņi gadi; puikam uz rokas karājās kartīšu virtene, bet seja pauda dedzīgu vēlēšanos tās pārdot. Ar mājienu

Arnhalts pieaicināja zēnu tuvāk, samaksāja par kartītēm sešsimt liras, kuras mazais tirgonis prasīja, kaut arī barons zināja, ka varētu dabūt tās lētāk.

- Vai jums patīk ādas jakas? - puika dedzīgi jautāja. - Es zin\ kur tās var nopirkt.

Arnhalts papurināja galvu.

- Vai angliski tu runā?

- Skaidrs, ka runā. Visi turku puiki runā angliski, sprancis-ki, itāliski. - Viņš pasmaidīja un piebilda: - Es runā - dažus vārds.

Puikam iepletās acis, kad Arnhalts uzlika uz galda desmit tūkstošu liras banknoti. Viņš pāris soļu atkāpās, baidīdamies uzzināt, ko kungs par to vēlas, bet acis nenolaida.

- Man jāpiezvana, - Arnhalts lēni skaidroja, - bet es neprotu turciski. Gribu, lai tu piezvani manā vietā. Uz šo numuru. -Viņš parādīja zēnam lapiņu. Bērns paskatījās un pamāja. - Tev jāprasa Mihails Kazaņa kungs. Tev tikai jāpasaka: “Anna ir uz “Leonīda Brežņeva” Istinjē.” - Viņš vaicājoši pavērās zēnā. - Saprati?

- Kā nu ne! - Zēns cilāja galvu uz augšu un leju kā pārāk iztapīga lelle, bet acis kavējās pie vērtīgās naudaszīmes, jo tik daudz viņš nevarēja nopelnīt ne sešos mēnešos pat tad, ja strādātu paklāju fabrikā.

- Atkārto! - Arnhalts pavēlēja.

- Prasu Mihailu Kazaņa kungu. Saku, ka Anna ir uz “Leonīda Brežņeva” Istinjē.

Arnhalts paņēma naudu saujā un sažņaudza dūrē.

- Dabūsi pēc tam.

Pirmajā būdiņā telefons nedarbojās un arī otrajā ne.

- Es zin’ vienu bodi, - zēns sacīja un, devies atpakaļ, iegāja nelielā pārtikas veikaliņā. Kamēr zēns ieskrēja veikalā, pasniedza pārdevējam žetonu un lūdza atļauju piezvanīt, gar Arnhalta papēžiem sāka skrubināties kaza. Ar kājas spērienu viņš patren-ca lopiņu un skatījās, ka puika griež numuru un lūdz pasaukt Mihailu Kazaņu. Kādu brīdi vajadzēja pagaidīt, tad sūtnis ātri nobēra savu sakāmo turku valodā, atkārtoja to vēlreiz un nometa klausuli. Iznācis no veikala, puika pastiepa roku, un Arnhalts ieslidināja banknoti lipīgajā plaukstiņā.

- Paldies, paldies, kungs. Jūs i’ ļoti labs! - zēns vēl sauca, kad Arnhalts ātriem soļiem devās projām.

Šobrīd viņam neatlika nekas cits kā gaidīt.

Refika Kazaņa pamanīja, ka vīra roka, liekot nost klausuli, dreb. Viņš aizgāja līdz lielās, modernās villas logam un domīgi no pakalna virsotnes skatījās uz Bosforu, kurā valdīja dzīva prāmju un ikdienišķā Krievijas un Eiropas kuģu satiksme.

Satraukumā viegli savilkusi pieri, Refika vēroja vīru. Viņa labi pazina itin visas Mihaila Kazaņa emociju izpausmes - nesen viņš bija dusmojies, nervozējis, kūsājis enerģijas pārpilnībā, bet tagad, pēc telefona zvana, izskatījās ļoti noraizējies. Vēl vairāk - viņš izskatījās kā vecs vīrs. Kaut arī Mihails nekad neatzina savus gadus, tomēr tā nu bija. Viņi abi kopā bija novecojuši, un laimīgā, ilgus gadus pastāvējusī laulība bija divu spēcīgu personību savienība, ko saistīja dziļa savstarpēja mīlestība un cieņa. Visu šo laiku Refika nekad nebija ieminējusies par vīra sakropļoto kāju; viņš allaž bija ignorējis savu kroplumu, tāpēc klusēja arī viņa. Un šim fiziskajam trūkumam nekad nebija nozīmes. Mihails, tāpat kā tēvs, bija dinamisks cilvēks, kas prata tikt galā ar dzīvi, un savādā, iešķībā gaita tikai piešķīra īpatnēju niansi Mihaila enerģiskajam raksturam. Refika ar žēlumu sirdī noskatījās, kā viņš meklē spieķi, tad klibo atpakaļ un smagi noslīgst viņai blakus.

Beidzot viņš klusi ierunājās:

- Zvanīja kāds zēns. Viņš teica, ka Anna esot uz “Leonīda Brežņeva”. Acīmredzot kāds puikam samaksājis, lai nodod man šo ziņu.

Refika nemierīgi vērās Mihailā.

- Bet kas? Un kāpēc?

- Kaut es to zinātu! Viņi noteikti Annu nolaupījuši lidostā. - Kazaņs ievaidējās. - Kāpēc viņa mums nepiezvanīja, lai paziņotu, ka brauc šurp? Kā, sasodīts, lai es viņu izrauju no šīs likstas?

- Viens tu to nespēj, - Refika aši izmeta. - Tev nepieciešama palīdzība. Piezvani ārlietu ministram. Piezvani policijai. Piezvani amerikāņiem. Dabū viņu nost no kuģa, Mihail, citādi viņa šonakt noteikti tiks aizvesta uz Krieviju.

Mihails skatījās uz pretējo sienu, kur bija piekārts tēva un mātes portrets. Tariks jūrnieka formā izskatījās bramanīgs un lepns, bet HanSu savā clieongsam likās trausla kā putniņš.

- Kā tu rīkotos, tēvs, ko? - pēkšņi Mihails nodārdināja. Tad sāka smieties. - Tu klausītu savai sievai HanSu, - viņš pats arī atbildēja, - kā jau parasti. - Kazaņs uzsmaidīja Refikai. - Un es allaž klausīšu savējo.

Mihails piezvanīja Ahmetam, pāris īsos vārdos atstāstīja, kas noticis, un lūdza tūlīt braukt šurp. Tad vēl piezvanīja trim cilvēkiem, bet pateica tikai dažus teikumus. Pusstundas laikā uz sanāksmi Kazaņu villā ieradās četri vīri - ārlietu ministrs Maliks Gulsens, policijas priekšnieks Mehmets Keličs, amerikāņu konsuls Džims Herberts un Ahmets Kazaņs.

Refika klusiņām sēdēja pie loga ar skatu uz Bosforu un klausījās vīriešu sarunā. Mierīgā seja neatklāja emocijas, kas viņā bangoja. Viņai Anna bija kā pašas bērns, ja ar meiteni notiks kas slikts, arī Refika nomirs. Ja tas mulka skukēns būtu izstāstī-jis viņiem savas raizes, viņi ar prieku dotu naudu Misijas uzturēšanai, un visi šie satraukumi nebūtu jāpiedzīvo. Bet Anna jau mūždien bijusi stūrgalvīga, lepna par savu neatkarību un karjeru. Refika paskatījās Mihailā, jo juta, ka viņš pārvērties. Viņš vairs nebija salauztais večuks, kas stāvēja šeit pirms stundas. Atkal stalli izslējies, Mihails kūsāja elektrizētajā enerģijā, kas ļāvusi viņam pārdzīvot visas garajā mūžā pieredzētās nelaimes. Ja nu kāds vispār spēja atbrīvot Annu, tad tas bija Mihails.

Tobrīd raižpilnā balsī runāja Gulsens, ārlietu ministrs.

- Taisnība, ka krievu kuģis atrodas Turcijas teritoriālajos ūdeņos un tāpēc tam jāpakļaujas turku jūrniecības likumiem, bet, ja mums jāpieprasa kuģa pārmeklēšana, kā jūs, Mihail, to vēlaties, tad mums jābūt absolūti pārliecinātiem, ka meitene tur tiešām ir. Ja mēs kļūdāmies, var izcelties starptautisks skandāls - un tāds Turcijai nepavisam nav nepieciešams.

- Es jau liku kuģi novērot. Uz klāja pie trapa stāv sardze krievu armijas formās. Specnaz formās. - Mihaila balsī nejuta ne mazāko šaubu. - Es esmu pārliecināts.

Amerikas Savienoto Valstu konsuls Dzims Herberts nopūtās.

- Meitene ir Amerikas pilsone. Viņas labā kaut kas jādara. Bet, kā jau Gulsens ieminējās, mums nav vajadzīgi starptautiski skandāli. Ja tur stāv viņu karavīri, tad viņi acīmredzot kaut ko -vai kādu - sargā, turklāt ļoti svarīgu. Lai nu kā, es uzskatu, ka Turcijai ir tiesības uzdot dažus jautājumus. Parunāšu ar Vašingtonu un uzklausīšu instrukcijas.

Mihails norādīja uz telefonu.

- Zvaniet nekavējoties, Herberta kungs! Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

- Anna atlidojusi ar “British Airways" lidmašīnu no Hītro-vas, - ierunājās Ahmets. - Viņa izgājusi cauri pasu kontrolei un runājusi ar vienu no muitas virsniekiem, kurš viņu pazīst. Viņš pavadījis Annu ar skatienu, bet pazaudējis vīriešu pūlī. Licies, ka šie vīrieši viņu kaut kur stumj. Muitnieks devies skatīties, kas notiek, bet, kamēr viņš ticis līdz durvīm, viņi jau vairs nav bijuši redzami. Viņš pieņēmis, ka Anna iesēdusies taksometrā un aizbraukusi. - Tad vēl klusākā balsī Ahmets piebilda: - Nav nekādu šaubu, ka Annu lidostā nolaupījuši krievi. Un jūs visi arī zināt šādas rīcības iemeslu. Nākamais loģiskais solis būtu vest viņu uz Krieviju. Kā vēl vieglāk to izdarīt, ja ne ar kravas kuģi? Katru dienu šādi kuģi pa Bosfora jūras šaurumu dodas uz Krieviju. Nevienam tas neliekas aizdomīgi. Šaubu nav, ka viņi gaida nakti, lai tad nemanīti aizvestu Annu.

Visi ar interesi pievērsās Dzimām Herbertam, kas tikko bija beidzis runāt pa telefonu. Ar drūmu sejas izteiksmi viņš stāstīja par notikumiem Vašingtonā un to, ka Kels Varenders no Valsts departamenta jau ir ceļā un ieradīšoties vēlu vakarā. Mazliet vilcinājies - jo viņš nedrīkstēja atklāt, ka Turcijā atrodas CIP aģenti, -konsuls tikai noteica:

- Vašingtona arī uzskata, ka meitene ir uz “Leonīda Brežņe-va”. Viņi pilnīgi atbalstīs jebkuru Turcijas rīcību, kaut arī, protams, respektēs jūsu intereses.

- Manuprāt, ja mums jāizvairās no starptautiska skandāla, tad ar šo lietu būs jānodarbojas policijai, - policijas šefs Keličs atturīgi piebilda.

Gulsens domīgi pamāja ar galvu.

- Varbūt varam aizbildināties, sacīdami, ka mums ienākušas ziņas, it kā viņu jūrnieks nelegāli uzvedis uz kuģa meiteni. Ja viņi to atdos, tad šim gadījumam nekādu nopietnu seku nebūs.

- Un ja viņi neatdod?- Mihails jautāja.

Ārlietu ministrs paraustīja plecus.

- Tad mums jāpaziņo, ka izdarīsim kratīšanu. - Viņš nopūtās. - Sākumā mēģināsim rīkoties civilizēti un lūgsim Dievu, lai nevajadzētu spert radikālākus soļus.

Gulsens nebija maza auguma, tomēr Mihails skatījās viņā no augšas. 4

- Es jūs brīdinu, - viņš sasprindzis teica, - ja jums neizdosies, rīkošos es pats. Anna jāatrod, kamēr nav par vēlu.

Gulsens jautājoši pavērās policijas priekšniekā. Viņš palocīja galvu un klusi sacīja:

- Jums ir mana atļauja darīt, ko uzskatāt par nepieciešamu.

Mihails un Refika noskatījās, kā vīri cits pēc cita iziet no istabas, tad pievērsās viens otram.

- Nu? - Mihails izmeta.

Refika palocīja galvu.

- Kā jau tu teici. Ja viņu plāns izgāzīsies, tev jārīkojas pašam.

Džīnija atvēra acis. Vismaz tas man izdevās, viņa nodomāja, kaut arī tumsa joprojām valdīja tikpat melna kā tad, kad plakstiņi bija ciet. Viņa tos pamirkšķināja - nekas nemainījās. Tad pagrozījās, meklējot kādu gaismas staru, bet - nekā. Cauri galvai izšāvās sāpju šautras, un Džīnija ievaidējās, par spīti biezajiem miglas vāliem, kas kārtu kārtām ietina smadzenes; viņa pūlējās izdomāt, kāpēc nevar pacelt rokas un pieskarties galvai. Tas neizdevās, un šķita, ka smadzenes pārstājušas darboties.

Bija karsti, trūka gaisa, un tumsa smagi gūla uz acu āboliem. Mugurai pārskrēja drebuļi, atceroties agrāk dzirdētos šausmu stāstus par klosteru sienās dzīvām iemūrētām mūķenēm, par cilvēkiem, kuri, sasirguši ar reta veida paralīzi, nespēja pakliegt, kad viņus ieliek zārkā un aiznaglo vāku...

Tumsa kliedzienus apslāpēja, šausmu dēļ tie izklausījās spiedzīgi, taču neviens nesteidzās palīgā. Neviens viņu nedzirdēja. Bailēs raudādama, Džīnija mēģināja uzslieties sēdus, bet rokas bija aizliktas aiz muguras un kājas kaut kādā dīvainā leņķī sastiprinātas kopā pie potītēm... Un tad viņai atausa gaisma - viņa ir sasieta.

Spēkus izsmēlusi, Džīnija atslīga atkal uz muguras, mēģinādama ievilkt plaušās kādu svaigāku gaisa dvesmu šajā sasmakušajā tumsas valstībā, bet sajūta bija tāda, it kā elpotu caur vati. Cenšoties atcerēties, kas noticis, Džīnija juta acīs uzmācīgi laužamies asaras. Vispirms atmiņā atgriezās fakts, ka viņa izkāpj no “British Airways” lidmašīnas, kas atlidojusi no Londonas; tad, galvai mazliet noskaidrojoties, pamazām viņai izdevās savirknēt visu notikumu ķēdi.

Lēmumu paziņot televīzijā, kas ir noslēpumainā “dāma”, Džīnija pieņēma tāpēc, ka zināja - notikumi kļuvuši nevadāmi. Tika slepkavoti cilvēki, viņa baidījās ne tikai par savu dzīvību, bet arī par Misiju. Turklāt Džīnija izmisīgi vēlējās turēt savu solījumu palīdzēt Kelam, palīdzēt savai dzimtenei. Bet, pirms viņa kaut ko uzsāka, vajadzēja tikties ar Kazaņiem un viņus brīdināt, bez tam viņa gribēja lūgt Mihailam padomu kādā jautājumā par vairāku miljardu dolāru lielu mantojumu, kas šobrīd vēl atradās Šveices bankās. Kopš Džīnija bija uzzinājusi par naudas eksistenci, viņa bieži par to domāja. Viņa skaidri zināja, ko gribētu ar to darīt, un Mihails palīdzētu viņai to nokārtot. Un vēl viņa zināja, ka pie Kazaņiem būs drošībā. Bet plāns nebija izdevies, un tagad viņa bija ieslodzīta.

Vēl aizvien Džlnija nezināja, kā tas bija noticis. Viņa bija iedomājusies, ka maldinājusi sekotājus, nevis dodoties uz savu dzīvokli, bet iesēžoties lidmašīnā, kas lidoja uz Londonu, tomēr viņi kaut kādā veidā bija sadzinuši pēdas. Viņa atcerējās tikai to, ka lidostā pēkšņi no visām pusēm saradās vīri melnās brillēs, tad viss izzuda līdz pamošanās brīdim šeit. Kas gan zina, kur tas “šeit” atrodas?

Saraukusi pieri, Džīnija lauzīja galvu. Šķiet, kaut kas nav kārtībā ar grīdu - tā viegli šūpojās; pazīstama kustība, ko tādu viņa bija piedzīvojusi brīvdienās uz Kazaņu jahtas un laivās pie Rodailendas... Tātad viņa nav dzīva aprakta, viņa atrodas uz kuģa! Džīnija sasprindzināja dzirdi, ieklausoties klusumā, vai neatskanēs motoru rūkoņa, bet nedzirdēja ne skaņas - pat ne viļņu šļakstus pret kuģa sāniem, acīmredzot viņi bija noenkurojušies. Bet kur? Vai viņa ir Stambulā? Varbūt Krievijā?

Džīnija nolēma izpētīt apkārtni, un, aptaustot ar rokām grīdu, viņa sajuta koka dēļus. Tad paripinājās uz priekšu un, auklām sāpīgi iegriežoties miesā, iekoda lūpu zobos, bet drīz vien viņa atdūrās pret sienu. Pirksti sataustīja vēsumu, it kā metāls... tērauds...

Džīnija salēcās, gluži blakus izdzirdot soļus. Kāds nāca lejup pa kāpnēm. Bailēs sastingusi, Džīnija vērās piķa melnajā tumsā.

Slēdzenē noskrapšķēja atslēga, un telpa pēkšņi pielija ar gaismu - tik spilgtu, ka Džīnijai šķita, tā apdedzinājusi viņai acis. Asajām sāpēm joņojot cauri galvai, viņa cieši aizmiedza plakstiņus.

- Nu? - atskanēja skarba balss angļu valodā, bet ar stipru akcentu. - Vai jūs, Anna Adēra, beidzot esat pamodusies?

Anna Adēra... Šo vārdu viņa nebija lietojusi jau kur tas laiks. Jo negribēja, ka mātes ne visai labā reputācija ilgāk apēnotu viņas dzīvi. Astoņpadsmit gadu vecumā, iestājoties koledžā, viņa gribēja sākt savu pieauguša cilvēka dzīvi kā personība pati par sevi, nevis kā skandalozās mātes meita. Bez tam kaut kur zemapziņā pastāvīgi mājoja bailes, ka viņa varētu kļūt līdzīga mātei. Misija gan teica, ka tās esot muļķības, ka Džīnija itin nemaz neesot līdzīga savai mātei, tomēr bailes tas neaizgainīja un vārda nomaiņa šķita tās mazliet attālinām. Uzvārdu “Rīza” viņa izvēlējās pirmās mācību grāmatas dēļ, ko nopirka, iestājusies koledžā. Un tā viņa bija kļuvusi par Džīniju Rīzu. Pašai savs vārds - un nekāda pagātnes mantojuma, pat ne senču biedējošās garīgās slimības. Neviens no kursabiedriem nezināja, ka viņa ir Āvas Adēras meita, Anna viņa palika tikai Misijai un Kazaņiem.

Vīrs ar skarbo balsi uzgrūda Džīniju uz krēsla un piespieda viņai pie lūpām glāzi.

- Dzer! - viņš uzsauca.

Pavērusi acis mazā spraudziņā, viņa palūkojās uz vīrieti.

- Tas jau tikai ūdens, - viņš nicīgi izmeta. - Dzer, lai varam aprunāties.

Viņš stipri pagāza glāzi, un Džīnijai pa seju notecēja vēss ūdens. Pēkšņi radušos drausmīgu slāpju mudināta, Džīnija sāka dzert, bet vīrietis drīz atvilka roku ar glāzi un ņirdzīgi iesmējās.

- Sēdi! - viņš pavēlēja. - Ļauj ieskatīties sejā kņaza Mihaila Ivanova mazmeitai. - Viņa acis ilgi burtiski vai aprija katru Džīnijas vaibstu. Klusumu atkal pārtrauca smiekli. - Žēl gan, ka neesi mantojusi savas vecāsmātes skaistumu - un mātes arī ne. Bet esmu dzirdējis, ka tu esot gudra, attapīga, lai kompensētu skaistuma trūkumu, tev aiztaupīts viņu vājais prātiņš.

Vīrietis sāka staigāt pa telpu, zābaku papēžiem smagi klaudzot pret dēļu grīdu, un Džīnija mirkšķināja acis, mēģinādama pierast pie gaismas.

- Kas jūs esat? - viņa jautāja, bet balss izskanēja tikai piesmakušā čukstā. - Kāpēc es atrodos šeit?

- Tu nezini? - Viņš atspiedās pret maza galdiņa malu, un tagad Džīnija varēja saskatīt viņa auguma apveidus, kailo galvu, uzpūtīgo stāju, uz krūtīm sakrustotās rokas. Un tad spēji, kā iznirstot no dzelmes, redze noskaidrojās, un viņa redzēja plato seju, šaurās, zem pārkarenās pieres iegrimušās acis, izvirzīto žokli un smaidā sašķobīto ļauno muti. - Tu taču noteikti zini, kas es esmu, - viņš vairāk konstatēja nekā jautāja. - Vai, pareizāk sakot, ko es pārstāvu?

Viņa pamāja.

- Krieviju.

īsais smiekliņš pauda nicinājumu.

- Es esmu maršals Boriss Solovskis, VDK priekšnieks.

- Solovskis? - Džīnija neizpratnē vērās pratinātājā.

- Ā, tev šis vārds kaut ko izsaka! Jā... Esmu skaistuļa Valentīna, slavenā diplomāta, tēvocis. - Džīnija nodrebēja, kad čekists paliecās uz priekšu un piegrūda savu seju tik tuvu, ka viņa varēja just sasmakušo elpu, saskatīt platās ādas poras, rētu pie lūpas un neprāta mirdzumu acīs. Tad, aši pašāvis roku, viņš cieši saspieda Džīnijas krūti.

Viņa skaļi iekliedzās, bet viņš tikai spieda vēl stiprāk.

- Labi, - apmierināts viņš noteica. - Tagad varam sākt.

Valentīns atstāja uzkrītošo, melno "FordScorpio" Jildizpar-ka stāvvietā un cauri mežam izgāja uz skatlaukumiņu, no kura varēja pārredzēt Bosforu. Plaši pavasara košo tulpju laukumi iekrāsoja zāli, un saule lēnītiņām mērca ūdenī savu spožo, oranžo milzīgās bumbas sānu. Vērodams šo ainavu, Valentīns domāja par Džīniju.

Saule drīz vien iegrima jūrā pavisam, atstājot aiz sevis pelēku krēslu, jaunais diplomāts pagriezās un devās atpakaļ uz mašīnu. Lai aizbrauktu līdz Istinjei, vajadzēja tikai dažas minūtes, bet, kad Valentīns tur nonāca, jau bija pilnīgi satumsis. Apstājies aiz ceļamkrāna mazā doka attālākajā galā, viņš pārbaudīja, kā “Luger” turas padusē iestiprinātajā makstī. Tad izņēma no diplomātportfeļa kompaktu automātu "Micro-uzi” un pārbaudīja arī to. Ierocis bija viegls un neliels; ar sabīdītu stobru to varēja ievietot pat žaketes kabatā. Kabatas formāta nāve. Valentīns atstāja mašīnu neaizslēgtu un nogāja simt piecdesmit jardus, kas viņu šķīra no “Leonīda Brežņeva”.

Kuģim bija divi trapi, viens - apmēram korpusa vidū - veda uz kravas telpām, otrs - pakaļgalā - veda uz kapteiņa tiltiņu un komandas kajītēm; pie katra stāvēja divi sargi. Valentīnam ejot uz pakaļgalu, abi sargi paspēra soli tuvāk un pavērsa uz viņu savus šaujamos.

Viņš militāri sveicināja un krieviski sacīja:

- Specnaz majors Valentīns Solovskis pie kapteiņa.

Vīri atlaida pirkstus, kas gatavībā gulēja uz šauteņu gaiļiem, atbildēja uz sveicienu un šaubīdamies saskatījās. Valentīns saprata, ka viņiem dota pavēle nevienu neielaist uz kuģa. Paļaudamies uz veiksmi, Valentīns teica, ka uz klāja jau esot viņa tēvocis ģenerālmajors Solovskis, un šoreiz viens no karavīriem pagājās uz priekšu un lūdza uzrādīt personas dokumentus. Viņš rūpīgi izpētīja apliecību un vēlreiz salutēja. Valentīns vēsi noskatījās karavīrā. Viņš zināja, ka augstprātīgā izturēšanās un dienesta pakāpe savu bija panākusi. Sargi viņu laidīs uz kuģa.

- Es jūs pavadīšu pie kapteiņa, - izrādīdams cieņu, sargkareivis sacīja.

Valentīns teica, lai nepūlas, viņiem jāpaliekot postenī, gan jau viņš pats atradīšot ceļu.

Ejot pa klāju, Valentīns juta mugurā duramies sargu skatienus un lūdza Dievu, lai viņiem nerastos aizdomas un viņi nepārdomātu. Bet, ja viņš būtu šo vīru komandieris, tad nodotu abus tribunālam. Sods par pavēles nepildīšanu prasīja vairāk nekā tikai specnaz karavīra dzīvību.

Kapteini Valentīns atrada viņa kajītē ēdam vakariņas un dzeram no pudeles turku alu. Viņš bija skarbs spēcīga auguma vīrs, kura parastais darbs - vadīt preču kuģus starp Krieviju un Lībiju -bija kļuvis par rutīnu, kas neprasīja īpašas prāta spējas. Jau pirmais ievērojamais viesis - ģenerālmajors Solovskis no VDK -bija izsitis kapteini no sliedēm, un Valentīnā viņš lūkojās, no brīnumiem muti pavēris.

- Pie velna, kas jūs tāds esat? - jūrnieks iesaucās, ar troksni nolikdams pudeli uz galda.

Valentīns savilka lūpas.

- Piecelties! - viņš nokomandēja. - Majors Valentīns Solovskis.

Kapteinis steigšus pietrausās kājās, ar roku slaucīdams lūpas.

- Atvainojiet, biedri, - viņš murkšķēja. - Es nevienu vairs negaidīju... Bija pavēlēts nevienu nelaist...

- Izņemot mani, - Valentīns dusmīgi aizrādīja. - Kad gan jūsu ļaudis vienreiz sapratīs, kas jādara? Esmu ieradies pie sava tēvoča ģenerālmajora Solovska.

Kad kapteinis aptvēra šo amatpersonu radniecības saites, viņa acis iepletās.

- Jā, biedri, protams, biedri, - viņš pārgāja uz glaimīgu toni. - Es pats jūs pie viņa aizvedīšu.

- Nav nepieciešams. - Valentīns paskatījās uz milzīgo šķīvi, kurā kūpēja brūngans sautējums. - Turpiniet vakariņot, tikai izstāstiet ceļu!

Ātrā solī ejot cauri kuģim, Valentīns dzirdēja komandu sarunājamies; jūrniekiem noteikti bija pavēlēts uzkavēties savās kajītēs, lai viņi nejauši neieraudzītu svarīgo personu, kas ieradusies uz kuģa. Bet nekur neredzēja ne VDK aģentus, ne citu apsardzi, tāpēc Valentīns secināja, ka Boriss nolēmis - jo mazāk cilvēku viņu redzēs, jo labāk. Viņš gribēja šo apmeklējumu paturēt slepenībā.

Pa spirālveida kāpnēm Valentīns nogāja lejā. Kuģa korpuss slējās augstu virs ūdens, grīda zem kājām viegli šūpojās, un viena vienīga spuldzīte rādīja, ka kravas telpas ir tukšas. Pa kreisi no kāpnēm atradās neliela kajīte, kuras durvis bija cieši aizvērtas. Kā jau viņš bija domājis, arī šeit nestāvēja sardze, bet no mazās telpas skanēja Borisa balss.

Durvis nebija aizslēgtas. Valentīns droši gāja iekšā un nonāca aci pret aci ar tēvoci. Viņam aiz muguras uz koka krēsla ar sasietām rokām un kājām sēdēja Džīnija.

- Valentīn! - Borisa sejā ātri nomainījās dažādas emociju izpausmes - no ārkārtīga izbrīna līdz niknumam -, un beidzot, skatoties brāļadēlā, tajā parādījās apmierinājums. - Es nejautāšu, kā tu šeit nokļuvi. Bet laikam šo varētu dēvēt par ģimenes pulcēšanos, tāpēc nāc vien iekšā! - Viņš rupji iesmējās. - So brīdi ilgi esmu gaidījis. Un bija vērts.

Valentīns aizvēra durvis. Džīnijas izmisuma pilnais skatiens pievērsās viņam, bet meitene klusēja, un jaunais vīrietis izlikās

viņu neredzam. Atspiedies pret sienu, viņš sakrustoja uz krūtīm rokas un sacīja:

- Nu, tēvoci Boris, izskatās, ka tu esi aizsteidzies man priekšā.

- Ko tad tu gaidīji? - Vecākā vīra lūpas nicīgi savilkās. - Vai tiešām tu iedomājies, ka būsi gudrāks par VDK? Un mani? Tu, Valentīn, esi aizmirsis, ar ko tev darīšana. Tu aizmirsi, cik varens esmu. Tu esi aizmirsis, ka es visu zinu.

Boriss paspēra soli tuvāk Valentīnam. Vecākā Solovska šaurās cūkas ačeles pauda alkas nogalināt, un Valentīns juta, kādas bailes pārņem ieslodzīto, gaidot, ka Boriss Solovskis kuru katru bridi ķersies pie savām izsmalcinātajām spīdzināšanas spēlītēm, bet Valentīns, nicīgi paraustījis plecus, pagāja tēvocim garām un devās pie Džīnijas. Viņa bija ģērbusies džinsos un melnā kokvilnas krekliņā, seja bija ļoti bāla, tikai uz vaiga, kur bija ķērusi Borisa sistā pļauka, sārtojās pirkstu nospiedumi. Viņa mēmi raudzījās jaunajā vīrietī.

- Vai tu, Boris, baidies, ka viņa aizbēgs? - Valentīns prasīja. - Vai arī tu vienmēr savas sievietes tik cieši sasien?

- Neiedomājies, ka vari mani nokaitināt, Valentīn, - Boriss nesatricināmā mierā atbildēja. - Skuķis ir sasiets, jo viņa ir mana gūstekne.

- Ilgi tā vairs nebūs. - Valentīns ērti apsēdās uz Borisa krēsla un lecīgi sacēla kājas uz galda. - Es piezvanīju varas pārstāvjiem, protams, anonīmi, un man tā vien šķiet, ka tevi grasās apciemot turku policija. Un tas ir tikai sākums. Viņiem sekos Savienoto Valstu valdības pārstāvji, tad Turcijas valdības pārstāvji, FIB. Interpols un CIP... - Viņš izsmējīgi skatījās Borisā, kura seja sastinga kā akmens. - Šim mazajam izlēcienam, tēvoci, ir visas starptautiska skandāla pazīmes. Nevaru ne iedomāties, kā tu jutīsies, kad visi šie ļautiņi atklās, ka uz Turcijas teritoriālajos ūdeņos noenkurota krievu kravas kuģa ieradies VDK priekšnieks. Bez tam kopā ar viņu atrodas pazudusī amerikāņu meitene, kas ir sasieta. Par to rakstīs visas avīzes! “Kauns krievu VDK - ģenerālmajors Solovskis pieķerts starptautiskā cilvēku nolaupīšanā.”

Par nepatikšanām, kas gaida mūsu ģimeni, nemaz nerunāsim, nez kā uz to reaģēs ģenerālsekretārs. Kā tu domā, tēvoci Boris? Vai viņš tev piedos negodu, ko tu sagādāji Krievijai?

- Tu melo! Neviens nezina, ka viņa ir te, tikai tu.

- Zina gan. Vai tu viņus par muļķiem turi? Vai tiešām tu iedomājies, ka viņi nav spējīgi izsmadzeņot vieglāko ceļu, kā dabūt šo meiteni uz Krieviju, tas ir, aizvest ar kuģi? Nu? Ko darīsi?

Džīnija skatījās Valentīnā, kas, izteikdams šos draudus, laiski zvilnēja uz krēsla, tad viņas skatiens satraukts pārsviedās uz Borisu, kurš stāvēja pie durvīm. Viņa plikais pauris spuldzes gaismā spīdēja un gaļīgā, drūmā seja bija savilkušies dusmīgā grimasē.

- Mēs tūlīt dosimies jūrā, - Boriss izlēma.

Valentīns papurināja galvu.

- Uzej augšā uz klāja, tēvoci. Paskaties apkārt! Ap kuģi jau izvietojušies policisti.

- Un tu ceri, ka es šīm pasaciņām noticēšu? - Boriss nicīgi iesmējās.

- Būs vien jātic, tēvoci. Jo tā ir taisnība. Bet man ir priekšlikums, kā tevi izglābt. Mēs abi varam kopā nokāpt no kuģa. Es iesēdināšu tevi privātā lidmašīnā, kas aizvedīs tevi uz Ankaru. Nepaies ne stunda - un tu būsi ticis laukā no šīs ķezas ar veselu ādu, ja vien to vēlies.

- Un man laikam vajadzēs atdot tev skuķi? - Atkal atskanēja ņirdzīgi smiekli. - Tu uzskati mani par galīgu stulbeni ? Tu taču labi pazīsti savu “tēvoci”. - Rokas aiz muguras salicis, Boriss staigāja pa mazo kajīti un līksmi ķiķināja. - Tava nelaime, Valentīn, ir tā, ka tu esi ideālists, un šitā suga grib ar vienu roku dot, bet ar otru ņemt. - Viņš viltīgi pavērās brāļadēlā. - Taču tik liels ideālists tu neesi, lai pirmām kārtām domātu par Krieviju. Tu vēlies tikai vienu - glābt savu un sava tēva ādu.

- Un ko gribi tu, tēvoci?

- Es? - Uzrunātais piegāja pie Džīnijas, nostājās viņas priekšā, rokas joprojām turēdams uz muguras, un šurpu turpu

šūpojās uz saviem augstajiem papēžiem. - Gribu piepildīt savas dzīves mērķi. Iznīcināt jūs abus. Beidzot! - Atgāzis galvu, ģenerālis sāka skaļi smieties - histēriskus, nevaldāmus smieklus. No acīm izsprāga asaras, un aizrijies viņš pietvīka violeti sarkans.

Džīnija pārbijusies skatījās, kā Valentīns no paduses izvelk lugeru un uzliek klusinātāju, šausmās viņai iepletās acis un pavērās mute. Viņš papurināja galvu un pielika pirkstu pie lūpām, pavēlot klusēt.

Boriss, sadzirdējis tik pazīstamo klikšķi, kas noskanēja, atlaižot drošinātāju, apcirtās apkārt. Nicīgi viņš skatījās uz ieroci Valentīna rokā.

- Tu nekad netiksi sveikā cauri! - viņš izaicinoši iesaucās. - Uz krievu kuģa? Ja tu mani nošausi, dzīvs tu krastā netiksi un viņa arī ne. - Viņš satvēra Džīniju un aizvilka sev priekšā. - Vispirms tev būs jāpiebeidz viņa! - Gaļīgajā sejā izpletās uzvarošs smaids.

Valentīns vienaldzīgi paraustīja plecus un nomērķēja.

- Tā man būs vēl izdevīgāk, - viņš domīgi noteica. - Faktiski es jūs abus nogalināšu ar vienu šāvienu.

Džīnija saguma uz priekšu, gandrīz noģībusi aiz šausmām, bet Boriss atkal dusmīgi uzrāva viņu stāvus. Džīnija pārbijusies skatījās Valentīnā. Viņa bija domājusi, ka šis vīrietis ieradies viņu glābt, bet viņš grasījās Džīniju nošaut. Galva griezās, ķermenis drebēja, Borisam ciešāk satverot gūstekni.

- Bet ir viena izeja, - Valentīns klusi ierunājās. - Tu reizē ar mani vari nokāpt no šā kuģa. Meiteni mēs ņemsim līdzi. Es garantēju, ka tu tiksi līdz lidostai, iesēdīsies privātajā lidmašīnā un lidosi atpakaļ uz Ankaru. Lidmašīna jau stāv uz skrejceļa. Tu tiksi laukā no šīs starptautiskās biezputras, un neviens neko nebūs manījis. Bet, protams, ja tu nevēlies... - Valentīna pirksts ciešāk uzgūla ieroča gailim, un Džīnija pēkšņi sāka pilnā balsī kliegt.

Boriss nogrūda viņu atkal uz krēsla. Pa pieri viņam straumītēm tecēja sviedri. Mēle nervozi pārslīdēja pār lūpām, mazās, viltīgās actiņas šaudījās šurpu turpu pa šauro kajīti, meklējot atkāpšanās ceļu.

- Dodu tev piecas sekundes, - Valentīns vienaldzīgi sacīja. - Viens... divi... trīs...

- Labi, piekrītu. - Borisa balss baiļu dēļ skanēja ļoti spiedzīgi, viņš pacēla pret Valentīnu vērstu plaukstu, lai apturētu skaitīšanu, kas tuvināja viņu nāvei. - Darīšu, kā tu teiksi. Bet kā es varu zināt, ka turēsi vārdu?

Valentīns paraustīja plecus.

- Paļaujies uz mani, - viņš mierīgi attrauca. - Atsien meiteni!

Kad Borisa roka tuvojās kabatai, viņa ribās iedūrās Valentīna ieroča stobrs.

- Man vajadzīgs nazis! - Boriss iekliedzās. Dunča asmenis uzzibsnīja asajā spuldzes gaismā, kamēr pie Borisa deniņiem spiedās revolvera stobrs, un Valentīns klusā balsī atgādināja:

-Tikai auklas, tēvoci...

Nopūties ģenerālis pārgrieza tievās auklas, kas saturēja Džīnijas plaukstu locītavas un potītes. Asinis sāpīgi sāka plūst rokās un kājās, un Džīnija ievaidējās.

- Atdod nazi, tad pacel rokas! - Valentīns komandēja. Boriss darīja, kā viņam lika, un stāvēja sastindzis, kamēr Valentīns pārmeklēja viņam kabatas un izņēma tēvoča iecienīto smago koltu.

- Paberzē kājas, Džīnija! - Valentīns turpināja izdalīt pavēles. - Tev žigli jāatjauno asins cirkulācija. Tev būs jāiet pašai savām kājām.

Paberzējusi jēlās potītes, Džīnija pa grīdu meklēja savas sporta kurpes, ar grūtībām uzvilka tās pietūkušajās kājās, kas joprojām vēl dega sāpēs. Valentīns joprojām tēmēja uz Borisu, kas skatījās ieroča stobrā ar hipnotizēta dzīvnieka skatienu, kā kobra raudzītos uz mangustu.

- Tu iesi mums pa priekšu, - Valentīns sacīja. - Pateiksi sargiem, ka mēs dodamies projām. Kopā nokāpsim pa trapu, tad noiesim simt piecdesmit jardu pa kreisi līdz ceļamkrānam. Tikai nekļūdies, es iešu tev cieši aiz muguras. Nenovērsīšu no tevis acu. Un nav iespējams, ka divu pēdu attālumā es varētu aizšaut garām.

Borisa lūpas sakniebās, bet viņš neatbildēja, tikai nervozi pārlaida delnu pār kailo galvu. Viņa skatiens šaudījās uz visām pusēm, kad viņi izgāja kravas telpās cerībā ieraudzīt kādu jūrnieku vai sargu, kas saceltu trauksmi, tad viņš nolamājās, atcerēdamies, ka pats izdevis pavēli, lai komanda līdz izbraukšanas brīdim paliek savās telpās. Kāpjot augšā pa spirālveida metāla kāpnēm, vienu reizi viņš palūkojās atpakaļ, un viņa un Valentīna skatieni krustojās. Sirdī Borisam dega naids. Valentīns ir tieši tāds pats kā viņa tēvs. Beidzot viņš dabūjis rokā abus Ivanovu bērnus, un viņš panāks, ka šie kucēni nokļūst ellē. Viņš gaidīs savu laiku, uzmanīsies, gan gadīsies kāda izdevība...

Grupiņai izejot uz klāja, sargi pie trapa ieņēma miera stāju. Boriss aši pateica viņiem pāris vārdu, puiši militāri sveicināja un atkāpās malā. Valentīns, turēdams roku ar lugeru kabatā, sekoja divus soļus tēvocim aiz muguras. Kuģa apkārtne grima tumsā, un, ejot pa ostmalu, Boriss atkal juta mugurā ieduramies šautenes stobru. Viņš dzirdēja, kā Džīnija vaidēdama soļo viņam blakus.

Licis Džīnijai iesēsties mašīnas aizmugurējā sēdeklī, Valentīns iespieda viņai rokā revolveri.

- Sēdies viņam blakus. Ja tikai viņš pakustas, šauj. Netrāpīt nav iespējams.

Boriss pašpārliecināts pasmaidīja, redzēdams, cik stipri trīc Džīnijas roka. Viņš saprata, ka visas cerības vēl nav zudušas.

- Nezināju, ka esat pazīstami, - viņš pieglaimīgi ierunājās. - Tas tikai pierāda, cik pasaule ir maza.

Kad Valentīns iedarbināja motoru, Boriss sacīja:

- Vai tev, Valentīn, neliekas dīvaini, ka tu viņu pazini? Ka visu šo laiku atbilde rēgojās tev deguna priekšā turpat Vašingtonā?

Abu vīriešu skatieni sastapās atpakaļskata spogulī, un Boriss tā kā pavīpsnāja, jo aptvēra, ka Valentīns nesaprot, par ko ir runa.

- Tu nezināji? - Boriss brīnījās. - Tu vēl aizvien nezini, vēl aizvien nesaproti...

Piespiedusi ieroci VDK priekšnieka ribām, iejaucās Džīnija.

- Aizveries, vecais ķēms, vai es tevi tūlīt nošaušu!

- Vai ar tevi viss kārtībā? - Valentīns apjautājās.

Džīnija pagriezās, lai paskatītos vaicātājā, un šajā sekundes simtdaļā Boriss uzzvēla viņas rokai. Noskanēja vājš plīkšķis, Džīnijas pirkstam slīdot pa pistoles gaili, bet lode, nevienu neskardama, izgāja cauri mašīnas grīdai, un nākamajā brīdī šaujamais jau bija Borisa rokās. Viņš piespieda stobru Valentīnam pie kakla, pa kailo galvu plūda sviedri, ar vienu aci Boriss uzmanīja stūrītī čokurā sarāvušos Džīniju, gatavs jauno sievieti nogalināt, tiklīdz viņa kaut mazliet pakustētos.

- Kāp ārā! - viņš uzsauca. - Un ej atpakaļ uz kuģi. Ja mēģināsi bēgt, es šaušu.

Džīnija nevarēja izšķirties, ko darīt. Viņa zināja, ka daudz laika nevajadzēja, lai revolvera stobru atrautu no Valentīna kakla un pavērstu pret viņu. Savas un Valentīna dzīvības glābšanai viņas rīcībā bija tikai viena sekunde.

- Pasteidzies! - Boriss iebrēcās. - Kusties!

Džīnija lēnām griezās, it kā gribētu atvērt mašīnas durvis, bet tad no visa spēka metās virsū rokai, kas turēja ieroci. Lugers nokrita uz grīdas. Sulīgi lamādamies, Boriss atgrūda viņu un liecās pēc pistoles. Pirksti tikko bija aptvēruši spalu, kad tiem uzgūla Džīnijas pēda.

Valentīns jau bija paguvis izmesties no mašīnas un vilka aiz apkakles laukā arī Borisu. Piespiedis tēvoci pie durvīm, viņš pārcirta tam miega artēriju. Uz īsu mirkli Borisa acis uzzibsnīja naidā, bet nākamajā brīdī tās jau kļuva stiklainas, un viņš bez skaņas saļima zemē.

Džīnija apkliboja mašīnai apkārt un skatījās uz mirušo. Viņa nervozi aplaizīja lūpas.

- Vai viņš... - Džīnijas balss bailēs bija kļuvusi klusa un neskanīga.

Valentīns palocīja galvu.

- Citas izejas nebija. - Varēja just, ka viņš ir noguris. - Vai nu es, vai viņš. Patiesībā nekad jau nav bijis citādi. Tagad viss beidzies.

Likās, ka Džīnija tūlīt noģībs, tāpēc Valentīns gādīgi apņēma meiteni ap pleciem.

- Piedod!

- Viss kārtībā. Droši vien Šoks. Un mana kāja. Man šķita, ka tā uzsprāgs, kad es uzminu viņam uz rokas.

- Sēdies mašīnā! - Valentīns mudināja. - Man jāparūpējas par tēvoci.

Džīnija apsēdās priekšējā sēdeklī un, pavisam apjukusi, noskatījās, kā Valentīns pārmet Borisa līķi pār plecu un nozūd tumsā. Drīz vien viņa dzirdēja klusi noplunkšķam ūdeni un skrejošus soļus.

“Scorpio ” motors joprojām darbojās. Valentīns ieslēdza ātrumu, apgrieza mašīnu un devās pilsētas virzienā. Kad viņi ieplūda kopējā transportlīdzekļu straumē, garām uz Istinji aiztrau-cās četras policijas mašīnas ar zibsnījošām, zilām bākugunīm un kaucošām sirēnām. Džīnija pagriezās un noskatījās tām pakaļ.

- Vai viņi tiešām brauc uz to kuģi? - viņa jautāja.

Valentīns greizi pasmaidīja.

- Es šo pasaciņu sacerēju Borisa dēļ, bet izrādās, ka man bijusi taisnība.

Viņš izbrauca cauri kalnainajai pilsētas daļai, garām greznajiem hoteļiem un garām Taksimskvēram. Džīnija no šoka joprojām drebēja. Te viss izskatījās tik pazīstams, tik parasts. Ja nebūtu ieradies Valentīns, viņa joprojām sēdētu kuģa tilpnē šā ļaunā veča varā...

Ceļā uz Eminonu Valentīns izlodāja cauri satiksmes sastrēgumiem pie Galatas tilta; izbrauca pa šķērsieliņām aiz Garšvielu tirgus un apstājās pie noplukušas ēkas, kur zaļi neona burti vēstīja, ka šī ir viesnīca “Tūrists”, lai gan uzrakstam trūka abu burtu “t”. Tā bija viena no lētajām apmešanās vietām, kur pēc septiņiem vakarā aiz letes nesēdēja administrators un viesiem pašiem vajadzēja vērt durvis. Šāda viesnīca Valentīna nolūkam derēja labāk nekā tā, kur viņš bija apmeties Emirganā.

Viņš satvēra Džīniju zem padusēm, kad viņa klibodama centās šķērsot ietvi.

- Divi kāpņu posmi, - viņš teica un paņēma Džīniju uz rokām. - Tu nemūžam netiksi augšā.

Kā nobijies bērns viņa pieķērās vīrietim un paslēpa seju pie viņa krūtīm. Valentīns izglābis viņai dzīvību. Viņš mīl Džīniju. Viņa piezvanīs Mihailam, drīz tiks mājās un nekad vairs nedarīs tādas muļķības. Vēl tikai vajadzēja, lai šeit ierastos Kels, lai viņa var atzīties, cik stulbi rīkojusies, un lūgt piedošanu, ka sagādājusi tik daudz nepatikšanu.

45

Amerikāņu gaisa spēku sešvietīga divdzinēju reaktīvā lidmašīna C2JA piķēja lejup no četrdesmit viena tūkstoša pēdu augstuma cauri mākoņu slānim, kas klājās virs Turcijas, un piezemējās mazā aerodromā Stambulas ziemeļos. Tā bija veikusi garu ceļu no Vašingtonas Endrūsas aviobāzes, tikai uz pusstundu nolaižoties uzpildīt degvielu Ganderā, Ņūfaundlendā, un vēl vienu reizi Augšheifordā, Anglijā. Pilots pagriezās un uzsmaidīja Kelam.

- Nu, vai jūtaties labāk?

- Bez Šaubām. Tagad taču atrodamies uz zemes. - Kad lidmašīna lēnām ripināja uz betona piebrauktuvi pa kreisi no skrejceļa, Kels, aiz atvieglojuma nopūties, atsprādzēja drošības jostu. - Tāda sajūta, it kā pirms pāris stundām būtu atstājis savas brokastis Vašingtonā.

- Tās jūs vēlēsieties tad, kad būs jāķeras pie turku ēdieniem, -pilots sacīja. - Zarnu zupa. Preteklība. Jāuzmanās, ka neuzkož kādu aci.

- Es domāju, ka tādus ēdienus liek galdā tikai Arābijā. - Kels smiedamies atgaiņājās rokām.

- Nekad nevar zināt. - Pilots smaidīdams parādīja augšup paceltu īkšķi.

- Paldies par atvešanu! - Kels uzsauca un pagriezās, lai ietu.

Pie viņa skrēja vīri zaļganos formastērpos, vicinādami šautenes, un Kels nolēma, ka labāk paliks stāvam.

- Apliecība? - Atbildīgais virsnieks pastiepa roku, kamēr viņa padotais notēmēja uz Kelu savu šaujamo.

Kels, pasniedzis diplomātisko pasi un Baltā nama izdotā rīkojuma kopiju, klusēdams gaidīja, kamēr virsnieks izpētīs dokumentus.

- Labi, Varendera kungs, - turks nevainojamā angļu valodā sacīja. - Helikopters, kas aizvedīs jūs uz Stambulu, jau gaida.

Kels redzēja, ka C21A uzņem degvielu atpakaļceļam uz Vašingtonu, un devās pie helikoptera. Tas bija neliels, maskēšanās nolūkos zaļi nokrāsots bumbulis ar prāviem sānu logiem. Lidaparātu ieraudzījis, Kels ievaidējās. Viņa vestibulārajam aparātam jau bija diezgan ar kara reaktīvās lidmašīnas virsskaņas ātrumā veiktajiem augstākās pilotāžas lidojumiem. Kādam taču būtu vajadzējis pateikt Šiem cilvēkiem, ka Varenders baidās no augstuma.

Viņu sveicināja pilots ar maza bērna vaibstiem, un Kels atkal ievaidējās. Kad sāka griezties propelleri, viņš aizvēra acis: Dieva dēļ, turki pie šitādu lidaparātu stūres liek puikas, kam vēl mātes piens uz lūpām...

Acis Kels atvēra tikai pēc piecpadsmit minūtēm, kad pilots sacīja:

- Kungs, mēs laižamies zemē.

Lejā pletās Stambula, to izgaismoja pilnmēness un miljoniem mirguļojošu lampiņu virtenes. Kels dziļi nopūtās - saķeršanās ar VDK būtu nieks salīdzinājumā ar šiem lidojumiem.

Viņu jau gaidīja slaids, melns mersedess, mašīnas salonā sēdēja amerikāņu konsuls, Turcijas ārlietu ministrs un Ahmets Kazaņs.

- Izskatās slikti, Kel, - pēc iepazīstināšanas ceremonijas ierunājās Džims Herberts. - Policijas priekšnieks pārmeklēja kuģi un atrada tikai kādus sešus krievu kaujiniekus. Protams, tas ir nopietns pārkāpums - svešzemju karavīri uz kravas kuģa, kas noenkurojies Turcijas ūdeņos, - bet mērķim tas mūs nav tuvinājis.

Kelam sažņaudzās sirds, viņš bija tik pārliecināts, ka Džīnija ir tur.

- Bet mēs zinām, ka viņa tur bija! - Viņš nespēja apvaldīt dusmas.

Ārlietu ministrs piekrītoši pamāja.

- Gandrīz droši. Kapteinis apgalvo, ka neko nezinot, bet bijusi jāgaida kāda svarīga amatpersona - varbūt admirālis -, tāpēc atsūtīta armijas sardze. - Viņš nopūtās. - Padomā tik, krievu admirālis uz sarūsējuša preču kuģa - ko vēl viņi izdomās? Tomēr kādā mazā kajītē kravas telpās policisti atrada auklas gabalus. Nav šaubu, ka ar to bijis sasiets cilvēks un aukla pēc tam pārgriezta.

- Kā tad viņi dabūjuši gūstekni nost no kuģa?

Ministrs paraustīja plecus.

- Mēs ap Istinji izvietojām ātrgaitas motorlaivu flotili, tātad pa jūru viņi nevarēja aizbēgt. Policiju aizkavēja autobuss, kas bija iestrēdzis, mēģinot apbraukt kādu stūri, un nosprostojis vienīgo ceļu uz ostu. Mūsējie noteikti ieradās tikai pāris minūšu par vēlu.

Iezvanījās telefons, un ministrs pacēla klausuli.

- Gulsens, - viņš teica un klausīdamies māja ar galvu. - Vai esat pārliecināti? - viņš pajautāja turku valodā. - Vai bija kādi personas dokumenti? Skaidrs. Paldies!

Gulsens pagriezās pret pārējiem pasažieriem un klusi sacīja:

- Policija netālu no Istinjes izvilkusi no ūdens kāda vīrieša līķi. Viņš bija ģērbies tumšā uzvalkā, bet visas norādes uz personību - kabatas portfelis, rokaspulkstenis un tā tālāk - noņemtas pirms iemešanas ūdenī. Taču fotogrāfi apgalvo, ka viņi nekļūdīgi pazīstot ģenerālmajoru Borisu Solovski.

- Jēzus Kristus! - nomācošajā klusumā ielauzās Herbertam nejauši pasprukušais izsauciens.

- Jā, viņš sevi par tādu uzskatīja, - Kels drūmi pajokoja, - bija iecēlis sevi Dieva kārtā.

- Jums nebūs grūti iedomāties, kādas problēmas līdz ar to radušās Turcijai, - Gulsens dusmīgi iesaucās. - Stambulā nogalināts VDK priekšnieks.

- Man šķiet, - iejaucās Ahmets, - ka svarīgākā problēma ir atrast Annu. Kāds novācis Solovski un palīdzējis viņai aizbēgt. Tas noteikti ir cilvēks, kuram viņa uzticas.

Mersedesam iegriežoties Kazaņu villas pagalmā, Kela skatiens satikās ar Ahmeta acīm.

Kels pamāja.

- Šaubu nav, - viņš teica. - Es zinu, kas palīdzējis Annai aizbēgt. Valentīns Solovskis.

Mihails Kazaņs noskatīja sapulcējušos vīrus, kas stāvēja ap viņu, turēdami rokā viskija glāzes un pildīdami skaisto istabu ar cigarešu dūmiem, un drūmi klausījās, kā Kels skaidro notikušo. Namatēvs sēdēja uz gara dīvāna pie loga blakus Refikai, kura uzlika savu delnu uz viņa rokas, kad Kels stāstīja, ka, pēc viņa domām, Anna - vai Džīnija, kā visi šie cilvēki viņu sauca, - ir kopā ar Valentīnu Solovski.

- Misija nav izstāstījusi Džīnijai pilnīgi visu, - Kels runāja. - Viņa nezināja par naudu Šveices bankās. Viņa neko nezināja pat par dārglietām, līdz Misija bija spiesta viņai tās atdot, kad pārvācās uz veco ļaužu mītni, bet Džīnija joprojām nezina par volframa raktuvēm. Misija allaž centās mazināt Krievijas iespaidu. Viņa nerādīja mazmeitai vecās fotogrāfijas un vairījās runāt par šiem notikumiem.Viņa gribēja, lai viss nogrimtu aizmirstībā, lai, viņai mirstot, šis notikums - arī briesmas - aizietu kopā līdz ar viņu. Viņa līdz pēdējam brīdim vēlējās pildīt Mišām doto solījumu.

Klusā balsī Kels pabeidza savu sakāmo:

- Valentīns ir tikpat bīstams kā viņa tēvocis Boriss. Izteikts karjerists, kura mērķis ir Krievijas augstākais krēsls, un līdz šim viņš pratis novākt visus šķēršļus. Nav nekāda pamata ticēt, ka tagad viņš ļautu kaut kam stāties sev ceļā. Lai nu ko, bet viņš nevar pieļaut, ka Džīnija televīzijā izstāsta patiesību. Solovskis meklē Annu Adēru, lai viņu nogalinātu, un ir pārliecināts, ka Džīnija viņu pie šīs sievietes aizvedīs. Šobrīd mums neatliek nekas cits kā lūgt Dievu, lai kādā apmulsuma brīdī Džīnija neiztē-lojas Valentīnu par savu glābēju un neatzīstas, kas viņa patiesībā ir. Jo šādam scenārijam ir tikai vienas beigas.

- Un ko jūs ieteiktu mums darīt? - Mihails gribēja zināt, klibodams pie policijas priekšnieka. - Jūs taču savas neizdarības dēļ ļāvāt viņu aizvest no kuģa! Vai grasāties te gaidīt, kamēr jūsu vīri atkal iesprūst kādā satiksmes sastrēgumā? Bet varbūt jums ir kāds kolosāls plāns, ko līdz šim neesat mums atklājis?

- Tā nebija mūsu vaina, - Keličs, pietvīcis sarkans, pārliecināts noraidīja apvainojumu. - Visā pasaulē pazīst Stambulas briesmīgo satiksmi. Pat mūsu premjerministra kortežu reizēm aizkavē...

- Ha! - Mihails kliboja pie Kela. Kazaņs smagi uzgūla melnkoka spieķim un cieši vēroja jauno vīrieti, viņu vērtēdams. - Jūs pazīstat Annu, - beidzot viņš sacīja. - Kā, pēc jūsu domām, viņa rīkosies?

Kels šaubījās. Viņš domāja par to, kā Džīnija Ženēvā bija iepazinusies ar Valentīnu, un par viņas vēlāko savādo rīcību. Beidzot tomēr viņam vajadzēja atzīt sāpīgo patiesību.

- Valentīns ir glīts, interesants vīrietis, - viņš klusi sacīja. - Džīnija... jūt viņa pievilcību... un šķiet, ka Valentīns jūt to pašu, bet ar to nepietiks, lai atturētu viņu no slepkavības, kad viņš uzzinās, kas īstenībā ir Džīnija. Manuprāt, mums tikai jāgaida un jāļauj policijai sadzīt viņiem pēdas. Un lūgt Dievu, lai viņa jums piezvana.

Refika pāri istabai saskatījās ar vīru, un viņa zināja, ko Mihails domā. Viņš domā par Tarika uzticības zvērestu Ivanoviem -un to, ka nav attaisnojis tēva cerības.

Ferdija Arnhalta seja pauda ārkārtīgu niknumu, kad viņš savā numurā “Yesil Ev” no visa spēka nosvieda klausuli. Džīnija Rīza izbēgusi, un turks pazaudējis viņus biezajā mašīnu drūzmā pie Galatas tilta. Ja tas mulla būtu šeit, Ferdijs nožņaugtu viņu pats savām rokām. Ar kādu prieku viņš noskatītos, kā turka acis izspiežas no dobumiem viņa stulbajā, mantkārīgajā sejā...

Ferdijs atgrūda apmalotos samta aizkarus un skatījās lejup uz dzīvo satiksmi pilsētas naksnīgajās ielās. Viņa varēja būt jebkur, pilnīgi jebkurā vietā, kopā ar savu glābēju.

“Jauns vīrietis,” turks bija ziņojis, “ārzemnieks. Iespējams -amerikānis.”

Arnhalts staigāja pa istabu, viņu kaitināja tās šaurība un Viktorijas laika mēbeles. Lai apvaldītu dusmas, bija nepieciešami Arnhalthauzas plašumi. Viņš vēlējās tikt ārā no šejienes, staigāt pa ielām un meklēt savu upuri, kā bija meklējis Markheimu un Ebisu, - bet viņa plānus izjauca stulbais turks.

Atkal iezvanījās telefons. Ferdijs vienā lēcienā bija pie aparāta un paķēra klausuli.

- Jā! - viņš iesaucās.

- Pirms desmit minūtēm pie Kazaņu villas piebrauca limuzīns, - ziņoja turks. - Esam atpazinuši trīs no atbraucējiem -Ahmets Kazaņs, Turcijas ārlietu ministrs un amerikāņu konsuls. Ceturto mēs nepazīstam, bet šķiet, ka viņš arī ir amerikānis. Viņš atlidoja ar armijas helikopteru. Piecas minūtes vēlāk atbrauca policijas priekšnieks.

- Novērojiet māju, - Arnhalts ledaini pavēlēja, - un nākamajā reizē negaidiet desmit minūtes, lai mani informētu! Gribu zināt nekavējoties, kad viņi brauks projām - un uz kurieni viņi brauc. Ja tu, idiots tāds, mani atkal piešmauksi, naudu tev neredzēt kā savas ausis!

Ferdijs nometa klausuli un atkal sāka soļiem mērot istabu, viņš lauzīja galvu, ar ko gan Džīnija varētu būt kopā, ja Boriss Solovskis tas nebija. Pēc desmit minūtēm viņš vairs nespēja valdīties. Izgājis no viesnīcas, Ferdijs devās pie noīrētās mašīnas, kas atradās stāvlaukumā vienu kvartālu tālāk. Uz turku viņš vairs nepaļausies - viņš pats uzmanīs Kazaņus.

46

Džīnija gulēja gultā un skatījās, kā Valentīns novelk žaketi un pie mazītiņas izlietnes istabas stūrī mazgā rokas.

- Vai rokas šīs nekad vairs nebūs tīras? - viņš klusā balsī citēja.

Tad saviebās.

- Lēdija Makbeta, mazgājot asiņainās rokas pēc slepkavības, -viņš paskaidroja, kad abu skatieni satikās. - Nogalināt nemaz nav tik grūti, Džīnija. Esmu tam īpaši apmācīts. Taču es nevarētu teikt, ka man tādas lietas sagādātu prieku. Ar Borisu Solovski man nebija izvēles. Mans tēvs ir godprātīgs un taisnīgs vīrs, taču Borisa mērķis bija viņu nogalināt, bet pašam Krievijas acīs izlikties par varoni. Es mīlu Krieviju un visu, ko tā simbolizē, bet es mīlu arī savu tēvu.

Džīnija neatbildēja, tikai ar acīm sekoja Valentīna kustībām, kad viņš paņēma žaketi, izvilka no kabatas “Uzi” un nolika to uz galda. Lampas gaisma blāvi atspīdēja ieroča virsmā, tas atgādināja mazu, ļaunu radījumu, un Džīnijai no šīs domas pārskrēja drebuļi.

Atkal nometis žaketi, Valentīns apsēdās viņai blakus.

- Vai tagad jūties labāk? - viņš jautāja un, paņēmis Džīniju aiz zoda, paslēja uz augšu viņas seju. - Vai sāpes vēl nav pārgājušas?

Valentīns apskatīja viņas noberztās, asiņojošās potītes un pietūkušās kājas.

- Nabadzīte, - viņš maigi nočukstēja. - Tev nebija ne jausmas, kādā ķezā iekulsies, vai ne?

Valentīns piegāja pie izlietnes, pietecināja bļodu ar ūdeni un, nometies Džīnijas priekšā ceļos, sāka mazgāt viņas ievainojumus.

- Jāaiziet uz aptieku, - viņš norūpējies ieteicās, - tev nepieciešami kādi antiseptiski līdzekļi un zāles pret sāpēm. - Atkal apsēdies uz gultas, viņš apņēma Džīnijas plecus. - Nekad ne pret vienu cilvēku neesmu jutis tādu maigumu, - klusi noskanēja atzīšanās.

Džīnija papurināja galvu.

- Es arī ne, Valentīn. Ko es bez tevis būtu iesākusi?

Valentīns noskūpstīja Džīnijai acis, ausis, matus, lūpas. Visu viņas būtni pildīja maigums pret šo vīrieti, kas bija viņas glābējs, sabiedrotais, mīļotais. Un bija tik viegli, tik dabiski un patiesi ļauties viņam...

Kad Džīnija pamodās, viņai nebija ne mazākās nojautas, cik daudz laika pagājis - stunda, divas, varbūt vairāk. Valentīns sēdēja pie galda un tīrīja pistoli. Gaisma apspīdēja gaišos matus, un viņš izskatījās pēc bērna, kas iegrimis rotaļā ar jaunu spēļlie-tiņu. Spēļlietiņu, kura nes nāvi.

Valentīns pacēla galvu un pasmaidīja.

- Tu noteikti gribi ēst. - Iebāzis metāla stienīti pistolē, viņš to nolika uz galda.

Džīnija noraidoši purināja galvu.

- Es laikam jau esmu kaut kur aiz izsalkuma robežām. Neatceros, kad pēdējo reizi ēdu, iespējams, ka lidmašīnā... Es pat nezinu, kad tas bija. - Likās, ka galva griežas, un bija grūti aptvert, kas notiek. - Valentīn, ko tagad darīsim?

Paņēmis koka krēslu ar taisnu atzveltni, viņš apsēdās Džīnijai pretī.

- Tagad man nepieciešama tava palīdzība, Džīnija, - viņš klusi atbildēja. - Man jāatrod “dāma”, pirms to nav izdarījušas VDK vai CIP.

Džīnija, neko nesaprazdama, skatījās Valentīnā.

- Bet es domāju, ka tu jau zini.

- Tu esi vienīgā, kas zina šo noslēpumu.

Pēkšņi Džīnija visu aptvēra. Valentīns nezināja, kas viņa ir. Viņš aizvien vēl uzskatīja viņu par Džīniju Rīzu, karstgalvīgu televīzijas žurnālisti, kas pārāk aizrāvusies ar slavas gūšanu un iestigusi nepatikšanās. Džīnija satrūkusies vienaldzīgi sacīja:

- Vai tāpēc tu izrāvi mani no Borisa ķetnām? Lai es tevi aizvestu pie “dāmas”?

- Atzīšos, ka tas bija viens no iemesliem, - diplomātā modās profesionālā piesardzība, - bet tu zini, ka ne vienīgais.

Džīnijas skatiens aizslīdēja līdz blāvi vizošajam ierocim, kas tepat vien gulēja un tikai gaidīja īsto brīdi, lai pārvērstos par nāves rīku. Bailēs viņai izkalta mute. Pēkšņi viņa nešaubīdamās saprata, ka, uzzinājis Džīnijas īsto vārdu, Valentīns viņu tajā pašā brīdī nogalinās.

- Man vairs nav laika, - viņš sacīja. - Atceries veco teicienu, Džīnija, - dzīvība pret dzīvību. Es izglābu tavējo, un tagad es lūdzu tev glābt manējo. Man jāzina.

Džīnija aizvēra acis, cenšoties izbēgt no ļaunu vēstošā ieroča tēla, tomēr arī aizvērtiem plakstiņiem viņa iztēlē redzēja tā melno apveidu.

- Es... Es patiesībā nemaz nezinu, kas viņa ir, - Džīnija meloja. - Es... redzi, bija norunāts tā, ka, tiklīdz ieradīšos šeit, man jāpiezvana pa kādu numuru cilvēkiem, kas zina šīs sievietes vārdu.

- Kas? - Valentīns nelikās mierā. Saliecies uz priekšu, viņš nepacietībā satvēra Džīnijas rokas. - Kas to zina?

Dziļi ievilkusi elpu, viņa ieskatījās pratinātājam tieši acīs.

- Mihails Kazaņs. - Tomēr balss viņai drebēja.

Valentīns pamāja ar galvu.

- Izklausās loģiski. Smaragdu pārdeva viens no Kazaņu uzņēmumiem. Esmu papētījis viņu vēsturi, patiesībā šī ģimene nāk no Krievijas, un kādreiz viņi kalpojuši Ivanoviem.

- Viņi visus šos gadus sargājuši “dāmu”, - Džīnija veikli improvizēja. - Mihails Kazaņs man piezvanīja, jo, pēc viņa domām, sacēlies pārāk liels troksnis. Viņš vēlas pielikt punktu prātu-ļošanai visas pasaules mērogā. Vēl viņš teica, ka “dāma” varēšot justies drošāk, ja visi zināšot, kas viņa tāda ir... pirms kāds viņu atradis un... - Viņa iekoda lūpā un klusībā lūdza Dievu, kaut šis gudrais vīrietis viņai noticētu. - Viņa ir Kazaņu villā.

Valentīns pacēla pie lūpām Džīnijas rokas.

- Paldies, Džīnija!

No vīrieša acīm strāvoja maigums, un Džīnija nodomāja, ka pēc slepkavas viņš nepavisam neizskatās. Viņš izskatījās pēc Valentīna, pēc vīrieša, ko viņa mīl... bet zemapziņā skanēja Kela Varendera balss: pirmām kārtām Valentīns ir krievs un tikai tad cilvēks. Nekad to neaizmirsti!

Džīnija nolieca galvu, un pa viņas vaigiem plūda asaras, kad Valentīns sacīja:

- Piedod, Džīnija, lūdzu, piedod!

Sakārtojis Džīnijai aiz muguras spilvenus un maigi noskūpstījis viņu, Valentīns piegāja pie galda un paņēma ieroci. Bailēs satumsušu skatienu Džīnija vērās mīļotajā cilvēkā. Viņa negribēja kliegt, pat ne kustēties. Tātad tomēr Valentīns viņu nogalinās. Tas ir nenovēršami.

Valentīns sabīdīja stobru, ielika mazo automātu kabatā un uzvilka žaketi.

- Mēģini iemigt, - viņš gādīgi sacīja. - Atgriezīšos, cik ātri vien varēšu. - Smaids izgaismoja viņa glīto, zēnisko seju. - Un tad viss atkal nostāsies savās vietās. - Viņš mierīgi gāja uz durvīm, it kā dotos medībās. - Tad būsim tikai mēs abi - tu un es.

Durvis aiz Valentīna aizvērās, un Džīnija dzirdēja pagriežamies atslēgu. Noklausījusies, kā pa gaiteni aizskan soļi, viņa paslēpa seju spilvenā un sāka raudāt. Bet tās nebija atvieglojuma asaras, viņa raudāja tāpēc, ka mīļotais vīrietis vēlējās viņu nonāvēt.

Pēc brītiņa Džīnija piecēlās sēdus un noslaucīja ar novalkāto palagu asaras. Izkāpusi no gultas, viņa piegāja pie loga un palūkojās ārā. Ausa gaisma. Melnais “Scorpio” vairs nestāvēja ietves malā, viesnīcas neona reklāma zibsnīdama izgaismoja tukšu ielu. Atgriezusies istabas vidū, Džīnija domāja par Misijas brīdinājumiem un to, kā, neklausot tiem, viņa atnesusi nelaimi saviem tuviniekiem. Viņa drausmīgi skaidri apzinājās - kad Valentīns uzzinās patiesību, viņš nogalinās arī Misiju. Jātiek no šejienes ārā! Jāmeklē palīdzība!

Prātā nāca visi kādreiz apgūtie viltīgie paņēmieni, kā ar kredītkartes palīdzību atslēgt durvis, taču ko tas līdzēja, ja somiņa bija pazudusi aizturēšanas brīdī. Viņai nebija nekā, pat matu sprādzes ne. Džīnija izložņāja visu istabu, meklēdama kādu instrumentu, lai atvērtu durvis, un izmisuma neprātā, sagrābusi durvju rokturi, viņa nikni to kratīja. Ar spalgu knakšķi, kas noskanēja kā šāviens, rokturis negaidīti palika viņai rokā, un durvis atvērās.

Vienu bridi Džīnija bija tik izbrīnījusies, ka nespēja pakustēties. Tad saņēmusies viņa piesardzīgi spēra pirmo soli gaitenī. Tas bija tukšs un kluss, šķita, ka viņa ir vienīgā viesnīcas iemītniece. Džīnija aizskrēja līdz kāpnēm un apstājās, lai ieklausītos. Klusums. Viņa nosteidzās pa pirmo kāpņu posmu, atkal pastāvēja klausīdamās un tikai tad kā vēja nesta nolidoja pa atlikušajiem pakāpieniem un izskrēja uz ielas.

"Scorpio" joprojām nekur neredzēja, un Džīnija, aiz atvieglojuma nopūtusies par pirmajiem panākumiem, sāka klibot uz hipodroma pusi, skatīdamās, vai neredzēs kur braucam brīvu taksometru. Bet tik agrā rīta stundā lielais laukums, kurā parasti čumēja un mudžēja tūristi, bija tukšs kā izslaucīts. Neuzticīgi Džīnija noskatīja ēnainos nostūrus. Viņai nebija ne jausmas, kur varētu būt tuvākais policijas iecirknis, skumīgi viņa pakavējās pie domas par Kelu, vēlēdamās, kaut viņš būtu šeit. Kāpēc, ak, kāpēc gan viņa jau agrāk nebija Kelam izstāstījusi patiesību? Viņa taču ne mirkli nebija šaubījusies, ka var šim cilvēkam uzticēties. Ja viņai veiksies palikt dzīvai, diez vai Kels jebkad vairs uzticēsies viņai? Tagad ir tikai viena izeja - zvanīt Mihailam. Mihails brauks pie viņas. Mihails izglābs Džīniju.

No otras laukuma malas Džīniju vēroja Valentīns. Viņš bija mēģinājis aizbraukt uz Kazaņu villu, bet ceļu nobloķēja policijas mašīnas, tāpēc viņam vajadzēja strauji pagriezties, pirms likuma sargi viņu apturēja. Pa kādu sānieliņu viņš brauca atpakaļ uz viesnīcu, te pēkšņi mašīnas spogulītī ieraudzīja Džīniju. Novietojis fordu kādu puskvartālu tālāk, Valentīns sekoja viņai. To, ka Džīnija mēģinās aizbēgt, viņš nebija gaidījis. Va-

lentīnam bija licies, ka var uz viņu paļauties, un tagad viņš skumīgs vēroja bijušo sabiedroto un nespēja izlemt, vai aizturēt viņu tagad vai izsekot, uz kurieni viņa dodas. Džīnija grabināja telefona automāta dakšiņu, bet acīmredzot tālrunis bija sabojājies, tāpēc viņa kliboja pie nākamā, bet arī tas nedarbojās. Aizsegusi ar rokām seju, viņa stāvēja sagumušiem pleciem, viss augums pauda sakāves apziņu. Valentīns skatījās un domāja, cik žēl, ka Džīnija viņu piekrāpusi. Nabaga Džīnija. Nabaga pārdrošā, jaukā Džīnija.

Džīnija izmisīgi skatījās apkārt, varbūt kāds varētu viņai palīdzēt, bet tuvumā nebija neviena cilvēka. Viņa sāka klibot uz ziemeļiem pāri Sultāna Ahmeta laukumam, meklējot, vai nebūs atvērta jau kāda kafejnīca, no kuras varētu piezvanīt, un klusībā lūdzās, lai parādās kāds taksometrs... kaut kas... kāds cilvēks... Viņa pagāja garām vecajam ūdenstornim Jerebatana ielas galā un apstājās pie Nogrimušās pils. Pa stikla parādes durvīm viņa redzēja kādu biroju - un telefonu. Paķērusi ielas malā guļošu tukšu alus pudeli, Džīnija trieca to pret durvīm un truli noskatījās, kā milzīgā stikla plātne sabirst miljons sīkās lauskās viņai pie kājām. Tad viņa nekavēdamās metās iekšā, paķēra klausuli un uzgrieza Mihaila telefona numuru.

- Pacel, ak, lūdzu, pacel, Mihail! - viņa lūdzās, no bailēm šņukstēdama un atvieglojumā vai saļimdama, kad pēc ceturtā zvana klausule tika pacelta. - Mihail, ak, Mihail, - viņa sauca, - te Anna!

Mihails ātri reaģēja.

- Tagad neko neskaidro. Tikai pasaki, kur tu esi!

- Jerebatana ielā pie Nogrimušās pils. Sasitu stikla durvis, lai tiktu pie telefona...

- Gaidi turpat! Aizbraukšu tev pakaļ. Vai ar tevi viss kārtībā, Anna? Vai tev seko?

- Jā... nē... - viņa pati nesaprata, ko runā. - Ak, Mihail, es tik ļoti baidos!

- Es jau braucu pie tevis. Paslēpies cisternās, kur neviens nevar tevi atrast. Būšu, cik drīz vien varēšu.

Atskanēja klikšķis, kad viņš nolika klausuli. Nervozi pametusi skatienu pāri plecam, viņa rīkojās, kā Mihails bija licis. Bet, izejot cauri turniketam un kāpjot lejup uz Nogrimušo pili, viņai bija tāda sajūta, ka nule pārrāvusi savu dzīvības pavedienu.

Ārpusē, pie sienas atspiedies, stāvēja Valentīns, rokas uz krūtīm sakrustojis. Viņa sejā atspoguļojās sāpes. Džīnija ar Mihailu Kazaņu bija runājusi angļu valodā; un Valentīns bija skaidri dzirdējis katru vārdu. Tur runāja viņa māsīca. Džīnija bija tā “dāma”, kuru viņš meklēja.

47

- Tā bija viņa, - Mihails pavēstīja Refikai. - Viņa izbēgusi. Un gaida mani pie Nogrimušās pils.

Varēja redzēt, ka Refikas sejā atspoguļojas atvieglojums, un viņa dedzīgi ierunājās:

- Tev jāzvana policijai. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Mihails papurināja galvu.

- Nekādu policiju! Šoreiz pie darba ķersies Mihails Kazaņs. -Viņš aizkliboja līdz stikla vitrīnai, kas stāvēja zem Tarika portreta, un izņēma senlaicīgu tatāru zobenu.

Refika, šausmu pārņemta, noskatījās vīrā.

- Ko tu dari? - viņa nenocietās. - Tev ir darīšana ar slepkavām, ar vīriešiem, kam ir moderni šaujamie, bet tu apjozies ar vecu zobenu, it kā grasītos doties kaujā pret Cingishanu.

- Es esmu miermīlīgs cilvēks, - Mihails skarbi noteica. - Manā mājā citu ieroču nav. Šis zobens neskaitāmās kaujās ar krieviem neatstāja kaunā manu tēvu, un tas palīdzēs arī man. - Paņēmis atkal spieķi, sparīgais vīrs, kāju pievilkdams, devās uz durvīm. Uz sliekšņa viņš apstājās un krietnu brīdi noraudzījās sievā. - Es atgriezīšos... kopā ar Annu.

Refika dzirdēja aizkrītam parādes durvis, tad iedūcās mašīnas motors. Piesteigusies pie loga, viņa redzēja vairs tikai piebrauk-tuvē nozūdam mašīnas aizmugurējās ugunis, tad, klusi ievaidējusies, viņa aizklāja ar rokām seju. Viņa jutās tā, it kā būtu pavadījusi vīru karā. Vēl pēc mirkļa Refika jau traucās pie telefona un zvanīja Ahmetam, lai izstāstītu, kas noticis.

- Es tūlīt braucu, - dēls klusi noteica. - Ieradīšos tur kopā ar policiju. Māt, piezvani Kelam Varenderam un Malikam Gul-senam un izstāsti, kas notiek. Vai tu zini viņu telefonu numurus?

Refika palocīja galvu.

- Jā, - viņš nočukstēja, asarām plūstot pār seju. - Ahmet, lūdzu, pasteidzies!

Mihails nepacietīgi plātījās ar rokām, lai liktu policistiem atbrīvot viņam ceļu.

- Nost no kājām! - viņš auroja. - Man ir svarīgas darīšanas.

Viņi godbijīgi atkāpās, un lielais, sudrabainais bentlijs rēkdams traucās lejup no kalna, bet atbildīgais virsnieks metās pie savas mašīnas, lai pa rāciju ziņotu vadībai, ka nupat viņiem garām lielā steigā aizbraucis pašā Kazaņs.

Ferdijs caur spēcīgā binokļa lēcām pamanīja bentliju līkumojam lejup no kalna. Arnhalts sēdēja savā mašīnā kādas tukšas degvielas uzpildes stacijas priekšā, viņš tūlīt pagrieza aizdedzes atslēgu, lai auto varētu uzņemt ātrumu, tiklīdz bentlijs būs sasniedzis piekrastes ceļu. Novērotājs apmierināts pasmaidīja, kad sudrabotais limuzīns pie krustojuma slīdēdams gandrīz apstājās, tad strauji pagriezās un aizjoņoja taisnā ceļā uz Stambulu. Mihails Kazaņs steidzās, un Ferdijs bija ar mieru likt galvu ķīlā, ka zina šīs steigas iemeslu. Izbraucot uz piekrastes ceļa, viņš nodomāja, ka ilgā gaidīšana attaisnojusies.

Viena blāva spuldzīte dega virs kāpnēm, kas veda lejup uz veco cisternu, aiz tās klājās bieza tumsa. Džīnija aizvēra sev aiz muguras durvis un lēnām kāpa lejā. Kājas sāpēs pulsēja, un ievainojumi pie potītēm bija sākuši atkal asiņot. Pirms viņa piesardzīgi spēra soli melnajā tumsā, brīdi šaubīdamās palika stāvam uz mazītiņā gaismas aplīša malas un pūlējās kaut ko priekšā saskatīt. Bija gandrīz tikpat briesmīgi kā mazajā kajītē uz kuģa, tikai te gaiss bija mitrs un varēja dzirdēt pilam ūdeni.

Zem Stambulas stiepās apakšzemes cisternu tīkls. Bazilika bija viena no vecākajām, ko savulaik bija licis uzcelt imperators

Konstantīns, lai uzkrātu no Belgradas mežiem pa akveduktu pievadīto ūdeni ārkārtējiem gadījumiem, piemēram, ja pilsēta tiktu aplenkta vai uznāktu sausums. Monolītās bizantiešu un korintiešu kolonnas balstīja ķieģeļu velvi, pašas cisternas milzīgie izmēri bija sagādājuši tai nosaukumu - Nogrimusī pils. Agrāk cilvēki šo būvi apskatīja, braucot ar laivu, bet tagad nemitīgi pilošais ūdens tika uzturēts apmēram jardu dziļš un tūristu ērtības labad te bija sabūvētas dēļu laipas.

Džīnija atcerējās, ka bija šo vietu apskatījusi starmešu gaismā, kas izcēla mazliet baismās, kolonnu ieskautās ejas un gro-tas, no skaļruņiem skanošā svinīgā Baha mūzika lika senajām cilvēku iztēles radītajām leģendām, kas apmaldījušās bezgalīgajos pazemes tuneļos un noslēpumainu straumju aiznestas, palikt tām, kas tās īstenībā arī bija, - tikai leģendām. Taču šobrīd, tumsā stāvot uz betona laukumiņa, viņa ticēja šiem senajiem nostāstiem. Džīnija iedomājās par Kelu, kurš tūkstošiem jūdžu attālumā droši vien lauza galvu, kas gan īsti noticis ar Džīniju, un pēkšņi viņu pārņēma ilgas pēc šā vīrieša mierinošā tuvuma. Viņa atdotu visu, lai tikai varētu skatīties viņa smaidošajās, brūnajās acīs, lai dzirdētu viņu sakām, ka viss būs labi, ka nekādas briesmas nedraud. Viņa ticētu Kelam, jo ne jau viņš vainīgs šajā drūmajā situācijā, bet gan viņa pati. Džīnija bija spēlējusi bīstamas rotaļas, viņa pati bija atbildīga par savu likteni. Un tagad viņa palikusi viena.

Džīnija uzmanīgi lika uz priekšu kāju, roka taustījās gar sienu, viņa pārbaudīja pamatu priekšā, jo negribēja, lai nepareizi sperta soļa dēļ iekristu ūdenī, kas tumsnēja trīs pēdas zemāk. Pirksti uzdūrās margām, un kāja sataustīja laipas koka dēļus. Ar vienu roku turēdamās pie margām, Džīnija drosmīgi devās iekšā tumsā, lēnām sperot soļus pa tiltiņu virs ūdens, līdz beidzot atdūrās strupceļā. Atvieglojumā nopūtusies, viņa saguma uz grīdas, sakrustoja kājas un aptvēra tās ar rokām, lai kaut cik sasildītos. Melnā tumsa šķita guļamies uz plakstiņiem, klusums klaudzināja ausīs. Džīnija, dzirdi sasprindzinājusi, skaitīja sekundes, līdz ieradīsies glābējs - Mihails.

Viņa jau bi ja noskaitījusi gandrīz trīs minūtes, kad izdzirdēja kādu skaņu. Džīnija saspringa, veltīgi pūlēdamās tumsā kaut ko saskatīt. Kopš zvana Mihailam nebija pagājušas vēl ne desmit minūtes, tik īsā laikā viņš nespētu no savas villas nokļūt Stambulas centrā. Gaismas laukumiņu viņa nevarēja saskatīt, jo tas atradās aiz pagrieziena, no savas vietas viņa varēja redzēt tikai tumsu. Džīnija atkal ieklausījās, taču nekas cits nebija dzirdams kā vienīgi nebeidzamā ūdens pilēšana, un viņa mazliet nomierinājās. Noteikti pārklausījusies. Galva pagurumā noslīga uz krūtīm, un Džīnija sāka atkal skaitīt sekundes - desmit, divdesmit, trīsdesmit, četrdesmit -, tad viņa no jauna kaut ko izdzirdēja. Šoreiz Džīnija vairs nešaubījās, ka tie ir soļi. Viņa zināja arī to, ka nācējs nevarēja būt Mihails, jo viņš noteikti būtu saucis viņas vārdu.

Džīniju sagrāba panika. Ar rokām viņa spieda ciet muti, lai neizlauztos kliedziens.

- Džīnija! - beidzot atskanēja arī vīrieša balss. - Es zinu, ka tu tur esi. Atsaucies! Man ar tevi jārunā.

Tas bija Valentīns. Rokām galvu apņēmusi, viņa atcerējās, kā tikai pirms dažām stundām viņu ķermeņi bija mīlā kļāvušies viens pie otra, kādu laimi viņa baudījusi šā vīrieša rokās, cik pasargāta jutusies, un neticībā purināja galvu. Valentīns viņu atradis - un tūlīt nogalinās. Un tagad pat Mihails Kazaņs nespēja to novērst.

- Džīnija, atsaucies, - Valentīns lūdzās. - Man jārunā ar tevi, kamēr nav par vēlu. Mums kaut kas jādara, pirms visa šī lieta izvēršas par milzīgu, starptautisku katastrofu. Atbildi, Džīnija, lūdzu! Es tevi lūdzu.

Viņa balss skanēja tik izmisīgi, tik liegi, ka viņa gandrīz nespēja tam ticēt, tāpēc nekavējoties atgādināja sev, kas šis vīrietis ir - Valentīns Solovskis, krievs, brāļadēls VDK priekšniekam, kuru viņš noslepkavoja Džīnijas acu priekšā. Apmācīts slepkava, kuram “tas nesagādā prieku”, tomēr, ja rodas nepieciešamība, viņš to dara.

Džīnija paslēpa seju rokās un bez skaņas raudāja. Paies tikai īss brīdis, Valentīns viņu atradīs - un tad visam beigas.

Valentīns izgaismoja ceļu ar neliela kabatas lukturīša staru kūli, klusībā sodīdamies, ka nebija paņēmis spēcīgāku. Tā Džīniju atrast būs grūti, bet viņam jāsteidzas. Piecu minūšu laikā te ieradīsies Kazaņs ar policiju.

Viņš laida šauro gaismas kūlīti apkārt pa telpu, izraudams no tumsas daļu no mitrās, velvētās sienas un masīvajām, pusno-grimušajām kolonnām.

- Džīnija! - viņš iekliedzās, un balss spocīgi atbalsojās tukšajā telpā. - Atsaucies! Tev kaut kas jāzina. - Brīdi pagaidījis, viņš turpināja: - Nu labi, tikai klausies. Tagad es zinu, ka tā sieviete, ko es meklēju, esi tu. Bet tu nezini, kāpēc es tevi meklēju.

Kad no jauna iestājās klusums, Džīnija ciešāk apskāva ceļus un piekļāva tiem seju.

- Džīnija, manu tēvu sauca Aleksejs Ivanovs. Viņš ir tavas mātes brālis. Esmu tavs brālēns, tavs asinsradinieks...

Džīnija spieda rokas pie sejas. Viņa gribēja, lai līdz ausīm nenonāktu Valentīna meli, viņa gribēja kliegt, lai viņš apklust.

- Manu tēvu mežā pie “Varišņjas” izglāba Grigorijs Solov-skis. Viņš uzaudzināja jauno kņazu kopā ar savu dēlu Borisu. Bet Boriss manu tēvu ienīda. Viņš zināja, kas audžubrālis patiesībā ir, un gribēja viņu iznīcināt, bet, lai īstenotu savu plānu, viņam bija nepieciešami pierādījumi, kas apstiprinātu Alekseja personību. Tev vajadzēja kļūt par šo pierādījumu, un tāpēc man nācās Borisu Solovski nogalināt. Es runāju taisnību. Lūdzu, tici man, Džīnija! Es to darīju tevis dēļ. - Atkal viņš kādu brīdi gaidīja, tad smagi nopūtās. - Nevaru izteikt, cik ļoti nožēloju to, kas noticis. Kaut tas nekad nebūtu bijis!

Džīnija satrūkās, kad pēkšņi kāpņu galā tika atrautas durvis un atskanēja Mihaila balss:

- Anna! Vai tu tur esi?

Viņa dzirdēja Mihaila nevienādo gaitu uz pakāpieniem un iedomājās, kā tumsā stāv Valentīns un gaida, lai nogalinātu.

- Mihail! - viņa spalgi iekliedzās. - Viņš ir tur, gaida tevi, viņš grib nogalināt mūs abus!

Valentīns nopūtās, izņēma no kabatas mazo automātu un izbīdīja stobru. Kazaņs tajā brīdī bija nonācis gaismas aplī un nicīgi vērās tumsas aizā, kas pavērās priekšā. Valentīns skumji nogrozīja galvu. Mihails taču ir tikai vecs, sirms vīrs. Pasaulē nav taisnības. Ieslidinot lodi aptverē, Valentīns pamanīja kādu ēnu. Vēl kāds nāca lejup pa kāpnēm, vīrietis ar automātisko pistoli rokā. Valentīna acis samiedzās, kad viņš pazina Ferdiju Arnhaltu.

Ferdijs apstājās kāpņu vidū, šaujamo pavērsis pret Kazaņu. Viņu nemaz nemāca sirdsapziņas pārmetumi par to, ko grasījās darīt. Markheimu un Ebisu viņš jau bija nogalinājis, un tāds pats liktenis sagaida ikvienu, kurš gribēs izjaukt viņa plānus. Viņš bija nolēmis, ka Arnhalta uzņēmumi valdīs pasaules ieroču tirgū. Valdība lūgsies viņa labvēlību. Visi no viņa baidīsies. Viņš, Ferdijs Arnhalts, valdīs pār pasauli.

Mihails apcirtās atpakaļ, kad Ferdijs nosauca viņa vārdu.

- Iesaku jums likt Annai nākt šurp, - viņš vāciski teica. - Pasakiet, ka viņai ir viena minūte laika, lai dotu ziņu par savu atrašanās vietu, citādi es jūs nošaušu.

- Stulbais nelieti! - Mihails ierēcās, izvilkdams zobenu. - Vai tiešām tu domā, ka es stāvēšu un ļaušu viņu nogalināt? Ārā gaida policija. Tu jau esi beigts.

Arnhalts sāka skaitīt.

- Izbeidziet! Izbeidziet! - Džīnija kliedza un klupdama krizdama meklēja atpakaļceļu. - Lūdzu, izbeidziet, es jau eju!

Ferdija galva pagriezās uz to pusi, no kurienes skanēja Džīni-jas balss, un Mihails ar kaujinieka saucienu metās viņam virsū.

“Uzi” stobrs, satricinot klusumu, pēkšņi izspļāva uguni. Ar pārsteiguma izteiksmi sejā Ferdijs Arnhalts pagriezās, lai paskatītos uz savu slepkavu. Un tad miris nogāzās Mihailam pie kājām.

Valentīns skrēja pie viņiem ar ieroci rokā, un tieši tajā brīdī ap stūri iznira Džīnija.

- Tas ir Solovskis, - viņa, brīdinādama tēvoci, iekliedzās. - Viņš tevi nogalinās!

Tad Mihails pacēla zobenu virs galvas un trieca to Valentīnā, kā to bija darījuši viņa senči kaujā.

Valentīns kā akmens nokrita Mihailam pie kājām. Pieskrēja Džīnija un sakņupa pie jaunā vīrieša ķermeņa. Viņa atglauda gaišos matus no ievainotā pieres un mēģināja ar roku apklāt plaši atvērušos brūci kaklā, kas ritmiskiem grūdieniem izšļāca viņa dzīvību.

- Kāpēc, Valentīn? Ak, kāpēc? - viņa mokās čukstēja, asarām krītot uz mirstošā brālēna aukstajām rokām.

Bet viņa pelēkās acis, skatoties uz meiteni, pauda mieru.

- Tā bija taisnība, - viņš neskaidri sacīja, - es nemūžam nespētu tevi nogalināt, Džīnija. - Viegls smaids salieca augšup viņa mutes kaktiņus, bet balss noslāpa kaklā. Tad acīs apdzisa gaisma, un Džīnija lūkojās miruša cilvēka sejā.

Kels policistiem pa priekšu noskrēja pa kāpnēm. Tagad vertikālās cisternas applūdināja balta halogēnspuldžu gaisma. Kāds muļķis bija nospiedis nepareizo pogu, un pāri tumšajiem ūdeņiem skanēja Baha kantāte. Kels paskatījās uz Arnhalta līķi, tad pievērsa acis Kazaņam, kas stāvēja, zobenu rokā turēdams, bet viņam pie kājām gulēja mirušais krievu diplomāts. Kelam likās, ka viņš raugās kādas atriebības ainas ilustrācijā Bībelē. Viņš noskatījās, kā pie Valentīna Solovska līķa sagumusi raud Džīnija, un papurināja galvu. Pasaulē, kur ir tikai divas krāsas - melnā un baltā -, labie vienmēr paliek dzīvi, bet sliktie iet bojā. Tā tam arī vajadzētu būt. Kels mierinot saņēma Džīniju ap pleciem un vadīja uz kāpnēm, kas veda drošībā.

48

Mērilenda

Pēc nedēļas Kels vēlreiz aizbrauca apciemot Misiju. Viņa jau zināja pēdējos jaunumus, bet Kelam bija sakāms vecajai dāmai vēl kas. Bez tam viņš vēlējās būt pie Misijas, kad pulksten sešos televizora ekrānā parādīsies Džīnija.

Misija bija ģērbusies violetā kleitā, kas piestāvēja viņas acu krāsai. Sudrabaini sirmie mati nevainojamā frizūrā bija saņemti uz augšu, un uz galdiņa blakus krēslam stāvēja Mišas Ivanova fotogrāfija.

Misija pastiepa Kelam roku, viņš viegli tai pieskārās ar lūpām, un tajā brīdī māsa Milgrima ienesa paplāti ar “Earl Grey” tēju.

- Ceru, ka šoreiz jūs viņu lieki nesatrauksiet, - medicīnas māsa saltā tonī sacīja, nostājusies pie Misijas krēsla, it kā gatavodamās viņu aizsargāt, ja jaunais vīrietis pateiktu kādu nepiedienīgāku vārdu.

- Viss jau ir izrunāts, Milgrima, - Misija rāmi iebilda. - Tagad viss ir beidzies.

- Vēl tikai viena lieta, - Kels sacīja. - Mēs pārtvērām ziņojumu no TĀSS aģentūras. Tur bija teikts, ka netālu no Krimas piekrastes atrastas mazas lidmašīnas atliekas. Maskava apgalvo, ka divi cilvēki, kas atradušies lidmašīnā, esot identificēti kā ģenerālmajors Boriss Solovskis un viņa brāļadēls Valentīns. Viņu lidmašīna esot nozudusi atceļā no Ankaras, kur abiem bijis diplomātisks uzdevums.

Misija skumji pamāja ar galvu.

- Kādēļ viņiem jāmelo?

- Mēs vienojāmies, ka tāds būtu visām pusēm pieņemamākais šīs epizodes atrisinājums. Krievija jūtas neērti un atvainojusies Turcijas valdībai.

- Nabaga Aleksejs! - Misijas acīs iemirdzējās asaras. - Viņš zaudējis savu vienīgo dēlu.

-TĀSS vēl ziņo, ka Sergejs Solovskis esot demisionējis, atkāpies no amata Politbirojā un kopā ar sievu apmeties savā lauku mājā. Padomju tauta jūt līdzi viņa bēdās. - Brīdi šaubījies, Kels piebilda: - Runā, ka Solovski esot saticīgs pāris, un mums atliek tikai cerēt, ka viņi spēs viens otru mierināt.

- Man vajadzēja Annai visu atklāt, - Misija noguruma pilnā balsī sev pārmeta. - Varbūt tad nekas tāds nebūtu noticis. Valentīns dzīvotu sveiks un vesels, un Annai nebūtu jāpārdzīvo tādas briesmas. - Viņa skumīgi nogrozīja galvu. - Es domāju, ka daru tā, kā Annai ir vislabāk. Nevēlējos uzkraut viņai vecas sievas bailes.

- Ja jūs, Misija, nebūtu iejaukusies, Amerika cīņā par varu šobrīd atrastos zaudētāju pusē.

- Redz, cik savādi, kā tomēr čigānietes pareģojums piepildījies, - Misija sacīja vairāk sev nekā Kelam. - Viņa teica, ka uz maniem pleciem gulšoties liela atbildība, bet tikai šobrīd esmu apjautusi, cik nopietna tā bijusi. - Misija nopūtās. - Un kas notika ar Ferdiju Arnhaltu?

- Viņam bija lielummānija, turklāt viņš dzimis ģimenē, kas bija kā apskurbusi no savas varenības. Galvenais, Edijs Arnhalts gribēja dabūt volframa atradnes, jo viņam bija apnicis maksāt Krievijai par to, kas, pēc viņa domām, viņam likumīgi piederēja. Manuprāt, viņš bija iecerējis izprecināt Azaliju savam dēlam Augijam, tiklīdz meitene būtu sasniegusi pilngadību, tad neviens vairs nevarētu apstrīdēt Arnhaltu tiesības uz raktuvēm. Bet Fer-dijs savā neprātā gāja soli tālāk. Viņš bija gatavs nogalināt ikvienu, kas stātos viņam ceļā. Arī Džīniju.

- Mihails Kazaņs viņu izglāba, - Misija noteica. - Viņš ir sparīgs un drosmīgs vīrs... gluži kā tēvs.

- Džīnija sacīja - Kazaņi vēloties, lai jūs apmetoties pie viņiem Turcijā.

Misija pamāja ar galvu.

- Jā, Mihails man zvanīja. Viņš grib atsūtīt pēc manis lidmašīnu, esot sagatavojis man apartamentus savās mājās, bet, ja vēloties, es varot apmesties yali, sēdēt uz terases, no kuras var pārskatīt Bosforu, un sapņojot aizvadīt savas dienas. Drīkstu pat ņemt līdzi māsu Milgrimu, ja vēlos.

-Un?

Misija iesmējās.

- Esmu jau par vecu tādām pārmaiņām. Jūtos labi tepat, kur pa logu var redzēt mauriņus, kokus un mercenes. Turklāt man ir Anna.

Pa durvīm pabāza galvu māsa Milgrima.

- Misija, tūlīt būs seši. Laiks ieslēgt televizoru!

Misija pasniedzās pēc tālvadības pults un nospieda slēdzi. Vispirms noskanēja raidījuma pieteikums, tad kameras pievērsās Džīnijai - vēl bālai, bet pievilcīgai, melnā kleitā ar pērlēm, gaišie mati ar samta lenti bija saņemti uz pakauša. Kels nodomāja, ka viņa joprojām izskatās pēc meitenes, no kuras varētu dvesmot smaržas “Chcinel Nr. 5”, tomēr ne jau šādu sievieti viņš bija redzējis televīzijā pēdējo reizi. Viņa vairs nebija spriganā, mazliet pašpārliecinātā, kustīgā žurnāliste, kam prātā tikai karjera, un viņas sakāmais vairs nebija piebārstīts ar aprautiem žurnālistu žargona vārdiņiem kā agrāk. Kad Džīnija sāka runāt, viņas zilās acis raudzījās skumji, bet balss viegli trīsēja; neviens nešaubītos, ka tas, ko viņa saka, skar dziļi viņu pašu.

- Šis stāsts sākās ļoti sen, - Džīnija klusi iesāka, - pasaku mājā “Varišņjā”, kur dzīvoja pasaku ģimene. Tēvs bija skaists princis, māte - visskaistākā no visām princesēm, un viņi burtiski dievināja savus divus bērnus - Alekseju un Kseniju. Un kopā ar viņiem šajā brīnišķīgajā mājā dzīvoja viņu draudzene, jauna meitene no Anglijas...

Amerika, elpu aizturējusi, skatījās, kā gaišmatainā televīzijas žurnāliste risināja stāsta pavedienu, rādīdama skaisto Ivano-vu fotogrāfijas, piesardzīgi paskaidrodama, ka visi, ari kņaza dēls Aleksejs, nogalināti, izbēgusi tikai Ksenija ar savu vecomāti un ģimenes draudzene - jaunā angļu meitene.

Misija ar asarām acīs klausījās, kā Džīnija pārstāstīja viņas garo, nemierpilno dzīvi, kā stāstīja par viņas pūlēm noslēpt savu īsto personību.

- Un viņai tas izdevās, - Džīnija runāja, - līdz kāds nejaušs notikums atkal izbīdīja Ivanovu ģimeni rampas gaismā. Pēkšņi visi gribēja zināt, kas ir tā “dāma”, kura pārdod Ivanovu smaragdu, un visi gribēja viņu atrast. Jo šķiet, ka pasakas par miljardiem, kuri guļ Šveices bankās un gaida to likumīgo mantinieku, ir taisnība. Un bija vēl kaut kas, ko savā īpašumā vēlējās iegūt lielvalstis, - tiesības Radžastānā uz kādām raktuvēm, kurās atrastas ieroču rūpniecībai vērtīgu minerālu iegulas.

Džīnija apklusa, pašķirstīja papīrus uz galda, tad ieskatījās tieši kamerā un paziņoja:

- Es esmu tā “dāma”, ko viņi meklēja. Mans īstais vārds ir Anna Sofija Jevgeņija Adēra. Mana māte bija Ksenija Ivanova, kas pirms daudziem gadiem aizbēga no “Varišņjas” meža.

Kels uzmeta ziņkāru skatienu Misijai. Viņa bija paliekusies uz priekšu, zodu atbalstījusi delnā un ļoti uzmanīgi klausījās, kā Džīnija atstāsta Āvas Adēras un viņu pašu mūža gājumu. Turpinājumā Džīnija pavēstīja, ka tiesības uz raktuvēm viņa nodevusi ASV valdībai un ka ar mantotajiem miljardiem nolēmusi dibināt fondu, kas palīdzētu trūkumcietējiem visā pasaulē, bēgļiem, bezpajumtniekiem un izsalkušiem bērniem, tāpat arī izglītības veicināšanai, un ka viņa pamet darbu televīzijā, lai šo fondu vadītu.

Misijai aizrāvās elpa, kad Džīnija pacēla viņas fotogrāfiju un sacīja:

- Bet ne jau man Amerika ir pateicību parādā. Tā ir Misija O’Braiana, ja nebūtu viņas, tad šī valsts nedabūtu nekā no tā, kas tai tagad pieder. Misija O’Braiana-Abramsa ir īstā “dāma”, kura Amerikai būtu jāgodā.

Attēls sāka bālēt, un diktors, pateicies Džīnijai, piebilda, ka vēlāk vakarā tikšot pārraidīta diskusija par šiem notikumiem.

- Tātad, - Kels sacīja, izslēdzot televizoru, - beigās viss tomēr iegrozījās labi. - Bet Misija, nebilstot ne vārda, aizsapņo-jusies vērās melnajā ekrānā. Kels jautri turpināja: - Džīnija drīz ieradīsies šeit. Kamēr gaidām, mēs varētu palūgt māsai Milgri-mai atnest vēl tēju.

Kels nospieda zvana pogu, un pēc brīža kopēja jau ienesa paplāti. Šaubu mākta, viņa paskatījās uz Misiju, tad atkal uz viņas viesi.

- Nevajag dusmoties uz Kelu, - Misija klusi aizrādīja. - Es tikai atceros aizgājušos laikus...

Kels klusēdams vēroja Misiju, kamēr pulkstenis uz kamīna dzegas skaitīja minūtes, citu pēc citas, tik daudzas; tā tas bija aizskaitījis garu, notikumiem bagātu mūžu. Tagad viņš zināja, kur Džīnija ņēmusi savu stipro garu. Misija O'Braiana, cilvēks, kas prata uzveikt dzīvi, bija iemācījusi mazmeitai stāties pretī pasaulei, sekot ne tikai savai sirdij, bet arī prātam.

Kad atvērās durvis, viņš pacēla galvu un ieskatījās Džīnijas skumjajās acīs. Bet Kela sirds salēcās, kad viņa rotaļīgi uzsmaidīja draugam, kā agrāk lepni izslienot zodu.

- Kā bija? - viņa klusi pajautāja.

- Tu biji lieliska, - Kels atbildēja.

Džīnija piegāja pie Misijas, nometās pie krēsla ceļos un saņēma viņas roku. Abas klusuciešot skatījās viena otrā, kaut arī netika bilsts ne vārds, un pēc brītiņa Kelam likās, ka viņš noklausās sieviešu mēmo sarunu. Viņš zināja, ka vārdi viņām nav nepieciešami.

Džīnija nopūtās un ielika galvu “vecmāmiņas” klēpī, un Misija mīļi glāstīja jaunās sievietes gaišos matus.

Misija paskatījās uz Džīniju, tad uz Kelu un paņēma Mišas fotogrāfiju. Ilgi viņa nenovērsa no tās acu.

- Zini, Miša, - beidzot viņa klusiņām nočukstēja, - reizēm es domāju, vai tiešām tā patiesībā noticis. Vai es tiešām tevi mīlēju, un vai tu tiešām mīlēji mani?

Nopūtusies viņa nolika fotogrāfiju atpakaļ.

- Un reizēm es jautāju sev, vai tikai neesmu visa sava mūža pamatā likusi jaunas meitenes romantiskos sapņus?

Misija atbalstījās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. Džīnija maigi glāstīja viņas roku. Viņa saprata, ko Misija grib viņai pateikt. Ka pagātne paliek pagātnē. Bet dzīve ir jādzīvo tagad. Džīnijas skatiens satikās ar Kela brūnajām acīm, un viņa pasmaidīja.

Elizabete Adlere

DĀRGAKMENI

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētajās Helēna Daņilova, Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

Apgāds “Kontinents”,

LV-1050 Rigā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 256

Apgāda “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents. lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

1

Un lūk! (Tulk. nofr. vai.)

2

Labdien, jaunkundz, nelielas brokastis. (Tulk. nofr. vai.)

3

Nekavējoties! (Tulk. nofr. vai.)

4

Pelēkajiem kardināliem. (Tulk. nofr. vai.)

5

Nu labi! {Tulk. nofr. vai.)

6

Dabiska dzīve. (Tulk. no fr. vai.)

7

Milzigi panākumi. (Tulk. nofr. vai.)

8

Uz redzēšanos! (Tulk. nofr. vai.)

9

Valdzinoša. (Tulk. nofr. vai)

10

Bet nē. (Tulk. nofr. vai.)

11

Ar jūsu atļauju, kundze. (Tulk. no spāņu vai)

12

Uz kurieni tagad? (Tulk. no spāņu vai)

13

Labsvakars, jaunkundzes! (Tulk. no spāņu vai.)

14

Kā pienākas. (Tulk. no fr. vai)

15

Labdien, O’Hāras kundze, jaunkundzes! (Tulk. no spāņu vai.)

Content

Adlere Elizabete Dārgakmeņi

I DAĻA

Prologs Bangkoka

1

2

3

4

5

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

II DAĻA

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

1