Stīla Daniela

Dāvana

Daniela Stīla

Dāvana

Romāns

Veltīts visām dāvanām manā dzīvē: manam vīram Džonam un visiem maniem bērniem, un eņģeļiem, kuri bijuši manā dzīvē kaut uz īsu mirkli vai arī uzkavējušies ilgāku laiku, un tai svētībai, ko tie man atnesuši.

Ar vislielāko mīlestību

d. s.

PIRMĀ NODAĻA

/

Enija Vitekere dievināja it visu, kas bija saistīts ar Ziemassvētkiem. Viņai patika šis laiks un spoži apgaismotie koki ikkatras mājas priekšā. Viņai patika Ziemassvētku dziesmas un gaidīšanas laiks, līdz ieradīsies Ziemassvētku vecītis, viņai patika slidošana un karstās šokolādes dzeršana, un kopā ar mammu kukurūzas graudu vēršana, un pēc tam viņai patika sēdēt un plati ieplestām acīm raudzīties, cik apburoša izskatās viņu svētku uguntiņās mirdzošā Ziemassvētku egle. Mamma ļāva piecus gadus vecajai meitenei sēdēt un raudzīties šajā mirdzumā, līdz viņas sejiņā atplauka brīnuma apjausma.

Elizabetei Vitekerei bija četrdesmit viens gads, kad piedzima Enija, un viņa ieradās kā pārsteigums. Elizabete jau sen bija atmetusi sapni par vēl vienu bērnu. Iepriekš viņi gadiem ilgi bija mēģinājuši tikt pie bēr-

niņa. Tomijam tad jau bija desmit gadu, un viņi beidzot bija samierinājušies, ka viņiem būs tikai viens bērns. Tomijs bija lielisks zēns, un Liza un Džons allaž bija uzskatījuši, ka viņiem ir veicies. Tomijs spēlēja futbolu un beisbolu jauniešu līgā, un katru ziemu viņš bija hokeja komandas zvaigzne. Viņš bija labs zēns un darīja it visu, ko viņam bija paredzēts darīt: labi mācījās skolā, bija mīļš pret vecākiem, un tomēr viņam piemita arī tik daudz nebēdnības, lai vecāki būtu pārliecināti, ka viņš ir normāls pusaudzis. Viņu nekādā ziņā nevarēja saukt par ideālu bērnu, bet viņš bija labs zēns. Tomijam bija gaiši mati, tāpat kā Lizai, un vērīgas zilas acis - kā tēvam. Viņam bija labi attīstīta humora izjūta un ass prāts, un pēc pirmā pārsteiguma zēns šķita samierināmies ar domu, ka viņam būs maza māsiņa.

Pagājušo piecarpus gadu laikā kopš māsas piedzimšanas viņš uzskatīja, ka līdz ar Eniju uzlec un noriet saule. Viņa bija trausla mazulīte ar platu smaidu un jautriem smiekliem, kas mājās ieskanējās ikreiz, kad vien viņa bija kopā ar Tomiju. Katru dienu viņa nepacietīgi gaidīja, līdz Tomijs atgriezīsies no skolas, un tad viņi sēdēja virtuvē, ēzdami cepumus un dzerdami pienu. Pēc Enijas piedzimšanas Liza no pilnas darba slodzes skolā bija pārgājusi tikai uz stundu aizvietošanu. Viņa apgalvoja, ka gribot izbaudīt ik mirkli, ko var pavadīt kopā ar savu pēdējo bērnu. Un to viņa patiesi darīja. Viņas abas nepārtraukti bija kopā.

Liza pat atrada laiku, lai divus gadus brīvprātīgi

palīdzētu bērnudārzā, un tagad viņa palīdzēja humanitāro priekšmetu mācīšairā tajā pašā bērnudārzā, ko apmeklēja Enija. Pēcpusdienās viņas abas kopā sēdēja lielajā un omulīgajā virtuvē un cepa cepumus un maizītes. Viņu dzīve risinājās mājīgā vietā, kur visi četri jutās pasargāti no tām likstām, kas atgadījās citiem cilvēkiem. Džons par viņiem labi rūpējās. Viņš vadīja štata lielāko pārtikas vairumtirdzniecības kompāniju un savai ģimenei pelnīja pieklājīgu iztiku. Jau kopš uzņēmējdarbības sākuma viņam bija veicies labi, un pirms viņa šo kompāniju bija vadījis viņa tēvs un vectēvs. Viņiem piederēja glīta savrupmāja pilsētas labākajā daļā. Par bagātiem viņus nevarēja nosaukt, tomēr viņi bija pasargāti no saltajiem pārmaiņu vējiem, kas skāra fermerus un to nozaru darbiniekus, kuru uzņēmumus bieži nelabvēlīgi ietekmēja dažādas kaprīzes un modes tendences. Laba pārtika bija nepieciešama ikvienam, un Džons Vitekers viņiem to allaž nodrošināja. Viņš bija sirsnīgs un gādīgs cilvēks un cerēja, ka Tomijs arī kādreiz darbosies viņa uzņēmumā. Bet vispirms Džons gribēja, lai Tomijs mācītos koledžā. Un Enija arī. Džons gribēja, lai viņa būtu tikpat gudra un labi izglītota kā viņas māte. Enija gribēja kļūt skolotāja, tieši tāpat kā mamma, bet Džons sapņoja, ka viņa varētu kļūt ārste vai juriste. 1952. gadā tie bija pārdroši sapņi, bet Džons jau bija iekrājis palielu naudas summu Enijas izglītībai. Tomijam paredzēto koledžas naudu viņš bija atlicis jau pirms vairākiem gadiem, tāpēc finansiālā ziņā viņiem

abiem jau bija bruģēts ceļš uz koledžu. Džons bija cilvēks, kurš ticēja sapņiem. Viņš allaž apgalvoja, ka nav nekā tāda, ko nevarētu izdarīt, ja vien to ļoti grib un vēlas papūlēties, lai to sasniegtu. Un viņš vienmēr bija izrādījis vēlmi strādāt. Liza viņam arvien bija ļoti palīdzējusi, bet tagad Džons jutās laimīgs, ka var ļaut viņai dzīvot mājās. Viņam patika, pārnākot no darba vēlu pēcpusdienās, noraudzīties, kā Liza un Enija abas kopā atpūšas vai arī Enijas istabā rotaļājas ar lellēm. Tikai raugoties vien uz viņām, Džonam kļuva silti ap sirdi. Viņš bija četrdesmit deviņus gadus vecs laimīgs cilvēks. Viņam bija brīnišķīga sieva un divi lieliski bērni.

- Kur visi palikuši? - viņš uzsauca, šajā pēcpusdienā atgriezies mājās, un notrausa sniegu un ledu no savas cepures un mēteļa, pastumdams prom suni, kas luncināja asti un slidinājās pa izkusušā sniega peļķēm, ko Džons atstāja uz grīdas sev visapkārt. Lielajai īru setera kucei viņi bija devuši vārdu Besa, gluži tāpat kā sauca prezidenta sievu. Liza sākumā bija mēģinājusi iebilst, ka tā būtu necieņa pret Trumena kundzi, bet šis vārds šķita kucei piestāvam, un tā tas bija iegājies, un tagad, šķiet, neviens vairs neatcerējās, kā viņa pie šā vārda tikusi.

- Mēs esam šeit! - Liza atbildēja, un, iegājis dzīvojamā istabā, Džons atrada viņas karinām eglē piparkūku vīriņus. Ar to viņas bija nodarbojušās visu pēcpusdienu, un, kamēr piparkūkas vēl atradās cepeškrāsnī, Enija bija izgatavojusi papīra virtenes.

- Sveiks, tētiņ, vai egle nav skaista?

- Ir gan. - Viņš uzsmaidīja Enijai un tad viegli kā spalviņu pacēla viņu uz rokām. Džons bija spēcīgs vīrietis, jo viņa priekšteči bija īri. Viņam bija melni mati - pat tagad, gadu pirms piecdesmit. Un spoži zilas acis, ko viņš bija nodevis mantojumā abiem saviem bērniem. Lizai savukārt bija blondi mati, bet acis gaiši brūnas, reizēm gandrīz riekstu krāsā. Enijas mati bija tik gaiši, ka šķita gandrīz balti. Un, uzsmaidot tēvam un rotaļīgi paberzējot savu mazītiņo degunti-ņu pret tēva degunu, viņa izskatījās kā eņģelis. Viņš maigi nolaida meitu zemē sev līdzās un tad atliecās, lai noskūpstītu sievu, un abi apmainījās mīlestības pilniem skatieniem.

- Kā tev šodien gāja? - Liza sirsnīgi pajautāja. Viņi bija precējušies divdesmit divus gadus, un lielākoties, kad vien viņus netraucēja dzīves sīkie sarūgtinājumi, abi šķita iemīlējušies vairāk nekā jebkad . Viņi bija apprecējušies divus gadus pēc tam, kad Liza pabeidza koledžu. Toreiz viņa jau bija skolotāja, un, lai pasaulē nāktu Tomijs, viņiem bija nepieciešami septiņi gadi. Abi jau gandrīz bija atmetuši cerību, un vecais dakteris Tompsons nekad īsti nebija sapratis, kāpēc Liza nespēja palikt stāvoklī vai arī saglabāt grūtniecību. Pirms Tomija piedzimšanas viņa bija pārcietusi trīs spontānos abortus, un Tomija piedzimšana viņiem šķita brīnums. Un tas bija pat vēl lielāks brīnums, kad pēc desmit gadiem piedzima Enija. Džons un Liza labprāt atzina, ka viņi saņēmuši Dieva svētību. Bērni viņiem sniedza prieku, kādu viņi bija cerējuši un gaidījuši.

- Šodien atsūtīja apelsīnus no Floridas, - Džons sacīja un apsēdies paņēma savu pīpi. Kamīnā kurējās uguns, un mājā smaržoja pēc piparkūkām un kukurūzas. - Rīt es kādu atnesīšu.

- Man garšo apelsīni! - Enija sasita plaukstas un tad ierāpās tētim klēpī, bet Besa uzlika abas ķepas uz Džona ceļiem, cenšoties viņiem piebiedroties. Džons viegli atgrūda suni. Liza nokāpa lejā pa saliekamajām kāpnēm, lai vēlreiz noskūpstītu vīru un piedāvātu viņam glāzi karstvīna.

- Izklausās pārāk jauki, lai atteiktos. - Džons pasmaidīja un mirkli vēlāk sekoja Lizai virtuvē, klusībā apbrīnodams viņas tvirto augumu. Viņš turēja Enijas roku. Vēl pēc brīža aizcirtās parādes durvis un ienāca Tomijs ar sārtu degunu un koši sarkaniem vaigiem, nesdams savas slidas.

- Mmm... smaržo labi... sveika, mamm... sveiks, tēt... ei, sīkulīt, ko tu šodien darīji? Apēdi visus mammas cepumus? - Viņš sabužināja Enijas matus un cieši viņu apskāva, saslapinādams māsas seju ar sniegu. Ārā piesala un sniga ar katru brīdi arvien stiprāk.

- Es cepu cepumus kopā ar mammu... un es apēdu tikai četrus, - Enija paziņoja, un abi iesmējās. Enija bija tik jauka, ka neviens nespēja noturēties pretī viņas valdzinājumam - un vismazāk jau nu viņas lielais brālis un mīļie vecāki. Bet Enija nebija izlutināta. Viņu tikai visi ļoti mīlēja, un to viegli varēja nojaust pēc tā, cik brīvi viņa jutās pasaulē un nebaidījās ne no kā. Eni-jai patika itin visi, viņai patika smieties, patika rotaļāties, patika skraidīt vējā plīvojošiem matiem. Viņai patika spēlēties ar Besu... bet vēl vairāk ar vecāko brāli. Šobrīd viņa dievinot uzlūkoja Tomiju, īpašu uzmanību pievērsdama viņa novalkātajām slidām. - Vai mēs rīt varam aiziet paslidot, Tomij? - Netālu atradās dīķis, un sestdienu rītos Tomijs turp bieži aizveda Eniju.

- Ja līdz tam laikam beigs snigt. Ja nepārstās, tad jau pat dīķi nevarēs atrast, - viņš atsaucās, kāri iekoz-damies vienā no mammas gardajiem cepumiem. Tie bija neticami garšīgi, un Tomijs tikai par tiem vien spēja domāt, kamēr māte rūpīgi noņēma priekšautu. Viņai mugurā bija glīta blūze un kupli pelēki svārki, un Džons allaž Lizu uzlūkoja, priecādamies, ka viņas augums vēl joprojām ir tāds pats kā toreiz, kad vidusskolas laikā viņi abi iepazinās. Liza togad bija tikko sākusi mācīties vidusskolā, bet Džons mācījās pēdējo gadu, un ilgu laiku viņš bija kautrējies atzīties, ka ir iemīlējies tik jaunā meitenē, taču ar laiku citi bija to sapratuši. Sākumā viņi izzoboja abus mīlētājus, bet pēc tam aptvēra, ka viņu attiecības ir nopietnas. Džons nākamajā gadā bija sācis strādāt tēva kompānijā, un Liza bija aizvadījusi vēl septiņus gadus, lai pabeigtu vidusskolu un koledžu, un tad vēl divus gadus strādājusi par skolotāju. Džons bija viņu gaidījis ilgu laiku, bet viņš ne mirkli nešaubījās, ka bijis vērts gaidīt. īt viss, ko viņi dzīvē bija patiesi vēlējušies, pie viņiem bija atnācis gausi, tāpat kā viņu bērni. Bet viss labais viņu dzīvē bija tā vērts, lai gaidītu. Tagad viņi bija laimīgi. Viņiem bija it viss, ko viņi allaž gribējuši. - Rīt pēcpusdienā man ir spēle, - Tomijs nevērīgi ieminējās, apēzdams vēl divus cepumus.

- Divas dienas pirms Ziemassvētkiem? - māte pārsteigta jautāja. - Manuprāt, tad cilvēkiem ir arī kas cits, ko darīt. - Viņi vienmēr apmeklēja Tomija spēles, ja vien negadījās kāds patiesi nopietns šķērslis. Arī Džons reiz bija spēlējis hokeju un futbolu. Arī viņam tas bija ļoti paticis. Liza gan nebija tik pārliecināta, vai vēlas, lai dēls ar to pārāk aizrautos; viņa negribēja, lai Tomijs savainotos. Šo gadu laikā pāris zēnu hokeja spēlēs bija zaudējuši zobus, bet Tomijs bija piesardzīgs, un viņam bija veicies. Nekādu lauztu kaulu, nekādu nopietnu savainojumu, tikai daudzi sastiepumi un zilumi, bet tie, kā apgalvoja tēvs, esot hokeja ļoti aizraujoša daļa.

- Dieva dēļ, viņš taču ir zēns, un tu nevari mūžīgi turēt viņu ievīstītu vatē!

Liza gan reizēm pati sev slepus atzinās, ka viņa to labprāt darītu. Bērni viņai bija tik nenovērtējami dārgi, ka viņa nevēlējās, lai ar tiem vai ar Džonu jebkad notiktu kaut kas slikts. Liza bija sieviete, kas sargāja un loloja sev sniegto svētību.

- Vai tev šodien bija pēdējā skolas diena pirms brīvdienām? - Enija ziņkāri jautāja Tomijam, un viņš smaidīdams pamāja. Viņš bija daudz ko iecerējis šajās brīvdienās, un vairāki plāni saistījās ar kādu meiteni, vārdā Emīlija, kas viņam patika jau kopš Pateicības dienas. Viņa tikai šajā gadā bija pārcēlusies uz Grine-lu. Viņas māte bija medicīnas māsa un tēvs - ārsts. Šurp viņi bija pārcēlušies no Čikāgas, un Emīlija bija ļoti jauka meitene. Tik valdzinoša, ka Tomijs viņu uzaicinātu uz vairākām savām hokeja spēlēm. Bet neko citu viņš pagaidām nebija uzsācis. Nākamajā nedēļā viņš plānoja uzaicināt Emīliju uz kino un varbūt pat kaut ko izdomāt Vecgada vakaram, tomēr vēl nebija saņēmies, lai aprunātos ar meiteni.

Arī Enijā zināja, ka viņam patīk Emīlija. Viņa bija pamanījusi, kā Tomijs skatās uz Emīliju kādu dienu, kad viņi bija devušies uz dīķi slidot un meiteni tur sastapuši. Viņa slidoja kopā ar dažām draudzenēm un vienu no savām māsām. Enija uzskatīja, ka Emīlija ir jauka meitene, tomēr nesaprata, kāpēc Tomijs viņu tik ļoti apbrīno. Viņai bija gari, mirdzoši tumši mati, un viņa bija diezgan laba slidotāja. Bet ar Tomiju viņa necik daudz nerunāja, tikai visu laiku raudzījās uz viņiem, un, kad viņi jau gāja prom, Emīlija skaļi un sirsnīgi atvadījās no Enijas.

- Viņa tā darīja tāpēc, ka tu viņai patīc, - Enija kā pašu par sevi saprotamu paskaidroja, kad viņi gāja mājup un Tomijs nesa Enijas slidas.

- Kāpēc tu tā domā? - Tomijs jautāja, cenzdamies runāt vienaldzīgā tonī, tomēr izskatīdamies samulsis un nervozs.

- Kamēr tu slidoji, viņa nepārtraukti skatījās uz tevi ar tādām lipīgām actiņām. - Enija atineta pār pleciem savus garos gaišos matus.

- Kā tu to domā - "ar lipīgām actiņām"?

- Tu zini, ko es domāju. Viņa tevī ir ieķērusies. Tieši tāpēc arī viņa bija tik jauka pret mani. Viņai pašai arī ir maza māsa, un pret to viņa nebija tik jauka. Es taču tev teicu, ka tu viņai patīc.

- Enija Vitekere, tu pārāk daudz zini. Vai tev labāk nevajadzētu spēlēties ar lellēm vai kaut ko tamlīdzīgu? -Tomijs centās rādīt, ka viņam ir vienaldzīgi māsas vārdi, un pēc tam atgādināja sev, cik muļķīgi ir uztraukties par to, kā viņš izskatās savas piecarpus gadus vecās māsas acīs.

- Tev viņa tiešām patīk, vai ne? - Enija viņam piebikstīja un pati iesmējās.

- Nejaucies manās darīšanās! - Tomijs to pateica neparasti skarbi; tā viņš ar Eniju mēdza runāt pavisam reti, bet Enija tam nepievērsa nekādu uzmanību.

- Manuprāt, viņas vecākā māsa ir daudz skaistāka.

- Es to paturēšu prātā, ja kādreiz gribēšu satikties ar izlaiduma klases audzēkni.

- Kas vainas izlaiduma klases audzēknei? - Enija izskatījās apmulsusi par šādu dalījumu.

- Nekas. Ja vien viņai nebūtu septiņpadsmit gadu, -Tomijs paskaidroja, un Enija prātīgi pamāja.

- Tad viņa tiešām ir par vecu. Tad jau Emīlija laikam derēs.

- Pateicos!

- Lūdzu, lūdzu! - Enija nopietni atsaucās, kad abi jau sasniedza māju un devās iekšā, lai iedzertu karstu šokolādi un sasildītos. Kaut ari Enija mēdza dažādi izteikties par meiteņu lomu brāļa dzīvē, Tomijam patiešām patika būt kopā ar māsu. Enija viņam allaž lika justies neizsakāmi mīlētam un īpaši nozīmīgam. Enija dievināja brāli un nemaz to neslēpa. Viņa patiesi apbrīnoja Tomiju. Un Tornijs viņu mīlēja tikpat ļoti.

Tovakar pirms gulētiešanas Enija sēdēja Tomijam uz ceļiem, un viņš māsai lasīja priekšā viņas iemīļotās pasakas. Viņš divas reizes izlasīja visīsāko pasaku, un tad mamma aizveda Eniju, lai noliktu gulēt, un Tornijs sēdēja un pļāpāja ar tēvu. Viņi runājās par Eizenhaue-ra ievēlēšanu pirms mēneša un par tām pārmaiņām, ko šīs vēlēšanas varētu atnest. Un, kā jau vienmēr, abi runāja arī par uzņēmumu. Tēvs gribēja, lai Tornijs iegūtu diplomu lauksaimniecībā ar papildu specialitāti ekonomikā. Vitekeri ticēja ģimenei un bērniem, un laulības svētumam, un godīgumam, un izpalīdzībai draugiem. Pilsētā viņus patiesi mīlēja un cienīja. Un par Džonu Vitekeru cilvēki sacīja, ka viņš ir labs vīrs, lielisks cilvēks un taisnīgs darba devējs.

Tovakar Tornijs kopā ar dažiem draugiem izgāja no mājas. Laiks bija tik slikts, ka viņš pat nelūdza tēvam mašīnu; viņš tikai aizgāja pie sava labākā drauga un pusdivpadsmitos atgriezās mājās. Vecākiem par Tomiju nekad nevajadzēja raizēties. Līdz piecpadsmit gadu

vecumam viņš pāris reižu bija jautri iztrakojies - tas nozīmēja divas reizes pārāk daudz iedzert un pievemt mašīnu, kamēr tēvs viņu veda mājās. Vitekeri gan nebija priecājušies, bet arī pārāk dusmojušies par to nebija. Tomijs bija labs zēns, un viņi zināja, ka tā mēdz rīkoties visi bērni. Arī Džonam pašam bija gadījušās dažas vēl trakākas lietas, it īpaši tolaik, kad Liza bija mācījusies koledžā. Viņa reizēm Džonu par to paķircināja, un Džons apgalvoja, ka viņš bijis tikumiskas uzvedības paraugs, par ko Liza sarauca pieri un tad parasti noskūpstīja vīru.

Tovakar viņi agri aizgāja gulēt un nākamajā rītā, palūkojoties ārā pa logu, redzēja tādu skatu kā Ziemassvētku pastkartē. It viss bija balts un skaists, un pusdeviņos Enija jau bija pierunājusi Tomiju kopā ar viņu iziet laukā, lai viņš palīdzētu uzcelt sniegavīru. Enija uzlika sniegavīram Tomija iemīļoto hokeja cepuri, un Tomijs paskaidroja, ka pēcpusdienā viņš to "aizņemšoties" uz spēli, un Enija paziņoja, ka vēl padomāšot, vai viņš to drīkstēs izmantot vai ne. Tad Tomijs viņu nogāza sniegā, un viņi abi gulēja tajā uz muguras, iepletuši rokas un kājas, un attēloja "eņģeļus".

Pēcpusdienā viņi visi aizgāja uz Tomija spēli, un, kaut arī viņa komanda zaudēja, Tomijs pēc tam bija labā garastāvoklī. Arī Emīlija bija atnākusi, lai redzētu Tomija spēli, kaut arī viņa ieradās draudzeņu bariņa ieskauta un apgalvoja, ka tieši viņas gribējušas nākt un viņa tikai "nejauši" meitenēm pievienojusies. Viņa bija uzvilkusi rūtotus svārkus un zābaciņus, un viņas garie tumšie mati aizmugurē bija saņemti zirgastē, un Enija apgalvoja, ka viņai uz sejas bijusi kosmētika.

- Kā tu to zini? - Tomijs izskatījās pārsteigts un uzjautrināts. Visa ģimene izgāja no skolas slidotavas un kopā devās mājās. Emīlija ar savu ķiķinošo draudzeņu bariņu jau bija aizgājusi.

- Es reizēm lietoju mammas kosmētiku, - Enija pašapzinīgi atbildēja, un abi vīrieši pasmaidīja un uzlūkoja mazo laumiņu, kas gāja viņiem līdzās.

- Mamma kosmētiku nelieto, - Tomijs tikpat droši atteica.

- Lieto gan! Viņa lieto pūderi un vaigu sārtumu, un reizēm viņa lieto lūpukrāsu.

- Tiešām? - Tomijs izskatījās pārsteigts. Viņš zināja, ka mamma ir glīta, bet viņš nekad nebija iedomājies, ka viņas pievilcība panākta ar gudriem paņēmieniem un ka viņa tiešām lieto kosmētiku.

- Reizēm viņa liek arī kaut ko melnu uz skropstām, bet tad birst asaras, - Enija skaidroja, un Liza iesmējās.

- Arī man no tā birst asaras, tāpēc es to nekad nelietoju.

Tad viņi parunājās par spēli un par citiem jautājumiem, un Tomijs atkal devās izklaidēties kopā ar draugiem. Viena no Tomija klasesbiedrēm atnāca pieskatīt Eniju, tāpēc vecāki varēja doties uz Ziemassvētku viesībām kaimiņu mājās.

Desmitos viņi jau bija atgriezušies un abi ap pusnakti devās gulēt, bet Enija bija cieši aizmigusi savā gultā jau tad, kad viņi atgriezās mājās. Taču nākamajā rītā viņa bija augšā, tikko uzausa gaisma, un nevaldāmi priecājās par Ziemassvētkiem. Bija Ziemassvētku vakars, un Enija spēja domāt vienīgi par to, ko bija lūgusi Ziemassvētku vecītim. Viņa loti gribēja dabūt Aleksandra kundzes lelli, tomēr nepavisam nebija pārliecināta, ka to dabūs. Un viņa gribēja arī jaunas ragaviņas un velosipēdu, bet viņa zināja, ka velosipēdu dāvanā būtu labāk saņemt pavasarī, dzimšanas dienā.

Šķita, ka šajā dienā jāpaspēj tikt galā ar tūkstoš darbiem, lai paspētu sagatavoties Ziemassvētkiem. Nākamajā pēcpusdienā viņus bija ieplānojuši apmeklēt daži draugi, un mamma vēl pēdējā brīdī steidza Šo to izcept. Un vakarā viņiem bija paredzēts apmeklēt pusnakts mesu. Tas bija rituāls, kas Enijai ļoti patika, kaut arī viņa to īsti nesaprata. Bet viņai patika vēlu vakarā kopā ar vecākiem iet uz baznīcu, sēdēt starp abiem siltajā baznīcā, iesnausties, klausoties korāļos, un just vīraka smaržu. Tur bija skaista silīte ar visiem dzīvniekiem, kas ieskāva Jāzepu un Mariju. Un pusnaktī silītē ielika bērniņu. Enijai patika tajā noraudzīties, pirms viņi devās prom no baznīcas, un redzēt mazo Jēzu kopā ar māti.

- Tieši tāpat kā mēs ar tevi, vai ne, mammucīt? -viņa pajautāja, piekļāvusies Lizai, un māte noliecās, lai viņu noskūpstītu.

- Tieši tāpat kā mēs, - Liza klusi atsaucās, atkal nopriecādamās par sev dāvāto laimi. - Es tevi mīlu, Enij.

- Es tevi arī mīlu, - Enija atčukstēja.

Tāpat kā vienmēr, arī šovakar Enija devās vecākiem līdzi uz dievkalpojumu un, ērti sēdēdama starp mammu un tēti, iemiga. Te bija tik omulīgi un patīkami. Baznīcā bija silti, un mūzika šķita viņu ieaijājam miegā. Viņa pat nepamodās, sākoties ceremonijai. Bet, ejot laukā no baznīcas, viņa, kā vienmēr, pārbaudīja, vai mazais Jēzus ir silītē, un viņš tur bija. Ieraudzījusi nelielo statuju, Enija pasmaidīja, tad uzlūkoja mammu un paspieda viņai roku. Paraugoties uz meitu, Liza juta, ka acīs sariešas asaras. Enija viņiem bija īpaša dāvana, kas atsūtīta, lai sniegtu viņiem prieku un sirsnību, un smieklus.

Kad viņi tonakt atgriezās mājās, bija pāri vieniem naktī, un, kad vecāki lika Eniju gulēt, viņa bija pavisam samiegojusies. Kad Tomijs iegāja viņu noskūpstīt, viņa jau bija cieši aizmigusi un klusi šņākuļoja. Skūpstot māsas pieri, Tomijam šķita, ka tā ir mazliet karsta, bet viņš tam nepievērsa īpašu uzmanību. Viņš pat nepūlējās to pavēstīt mātei. Enija izskatījās mierīga, un Tomijam prātā nenāca, ka kaut kas nav labi.

Bet Ziemassvētku rītā Enija pirmo reizi mūžā aizgulējās, un pamodusies viņa šķita mazliet apjukusi. Iepriekšējā naktī Liza bija izlikusi šķīvi ar burkāniem un sāli ziemeļbriežiem un cepumus Ziemassvētku vecītim, jo Enija bija pārāk samiegojusies, lai to izdarītu.

Tomēr pamodusies viņa atcerējās pārbaudīt, ko viņi apēduši. Viņa bija mazliet miegaināka nekā parasti un teica, ka sāpot galva, bet citu saaukstēšanās pazīmju viņai nebija, un Liza nosprieda, ka varbūt viņai sākusies viegla gripa. Pēdējās dienās bija valdījis liels aukstums; varbūt Enija saaukstējusies, kad pirms divām dienām kopā ar Tomiju rotaļājusies sniegā. Ap pusdienlaiku šķita, ka viņa jūtas labi. Un viņa bija sajūsmināta par Aleksandra kundzes lelli, ko viņai bija atnesis Ziemassvētku vecītis, un par citām rotaļlietām, un jaunajām ragaviņām. Viņa kopā ar Tomiju izgāja laukā un stundu rotaļājās. Tajā pēcpusdienā, kad Enija ienāca iekšā, lai padzertu karstu šokolādi, viņas vaigi bija koši sarkani un viņa izskatījās pavisam vesela.

- Kā ir, princesīt? - Džons viņai laimīgi uzsmaidīja, kūpinādams savu pīpi. Liza viņam bija uzdāvinājusi skaistu holandiešu pīpi un vecajām pīpēm palikt-nīti, kas bija ar roku izgriezts. - Vai Ziemassvētku vecītis pret tevi bija labs?

- Cik tik labs vien var būt! - Enija iesaucās. - Mana jaunā lellīte ir tik skaista, tētiņ. - Viņa uzsmaidīja tēvam tā, it kā gandrīz zinātu, kas viņai šo lelli uzdāvinājis, bet, protams, viņa to nezināja. Visi pārējie ģimenes locekļi ļoti centās, lai viņa joprojām ticētu šim mītam, kaut arī daži viņas draugi zināja patiesību. Bet Liza uzstājīgi apgalvoja, ka Ziemassvētku vecītis ierodas pie visiem labajiem bērniem, kā arī pie dažiem tiem bērniem, kas tik labi neesot bijuši, jo viņš cerot, ka tie kļūs labāki. Par to, pie kuras grupas pieder Eni-ja, nevienam nebija nekādu šaubu. Viņa bija vislabākā gan savai ģimenei, gan it visiem, kas viņu pazina.

Tajā pēcpusdienā viņus apciemoja draugi: trīs ģimenes, kas dzīvoja kaimiņos, un divi Džona uzņēmuma nodaļu vadītāji ar savām sievām un bērniem. Māju ātri piepildīja smiekli un rotaļas. Bija arī daži Tomija vecuma jaunieši, un viņš tiem parādīja savu makšķeri. Viņš nevarēja vien sagaidīt pavasari, kad varēs to izmēģināt.

Tā bija jauka, patīkama pēcpusdiena. Pēc tam kad viesi bija devušies prom, viņi paēda mierīgas vakariņas. Liza bija pagatavojusi tītaru, un viņi pamielojās ar to, kas bija atlicis no pusdienām, kā arī mazliet no cienastiem, ko bija atnesuši viesi.

- Man šķiet, ka es veselu mēnesi vairs nespēšu neko ieēst, - Džons apgalvoja, ērtāk atlaizdamies krēslā. Liza pasmaidīja, bet tad pamanīja, ka Enija izskatās bāla, ar spožām acīm, ka viņai uz vaigiem ir divi koši plankumi, it kā viņa būtu tos nokrāsojusi.

- Vai tu atkal esi darbojusies ap manu kosmētiku? -Liza pajautāja, mazliet norūpējusies.

- Nē... tas bija sniegā... un tad es... - Enija šķita apmulsusi un tad pārsteigta uzlūkoja Lizu, it kā viņa nebūtu pārliecināta, ko pati tikko pateikusi, un tas viņu biedēja.

- Vai tev nekas nekaiš, mīlulīt? - Liza paliecās uz priekšu, lai viegli pieskartos meitiņas pierei, un tā bija karsta. Šajā pēcpusdienā Enija bija šķitusi ļoti laimīga; viņa bija spēlējusies ar savu jauko lelli un draugiem un skraidījusi cauri dzīvojamai istabai vai virtuvei ikreiz, kad Liza viņu redzēja. - Vai tu jūties slikti?

- Laikam. - Enija paraustīja plecus un, to sakot, piepeši izskatījās ļoti maza, un Liza paņēma viņu klēpī un cieši piespieda sev klāt. Bet, turot mazo apskautu, viņa manīja, ka Enijai ceļas temperatūra. Liza vēlreiz pielika roku viņai pie pieres un prātoja, vai nevajadzētu piezvanīt ārstam.

- Negribas viņu traucēt Ziemassvētku vakarā, - viņa domīgi sacīja. Un ārā bija ļoti auksts. No ziemeļiem tuvojās vētra, un bija paredzams, ka naktī atkal snigs.

- Kārtīgi izgulējusies, gan viņa rīt jutīsies labi, -Džons mierīgi atsaucās. Viņš pēc dabas bija rāmāks nekā Liza. - Tik mazam cilvēciņam šodien ticis pārlieku daudz satraukuma.

Viņi jau vairākas dienas bija aizvadījuši saspringtā rosībā: uzņemot draugus, dzīvojot līdzi Tomija spēlei, gaidot Ziemassvētku vakaru, veicot visus sagatavošanās darbus. Liza nosprieda, ka Džonam droši vien taisnība. Mazai meitenītei tas viss tiešām varēja būt pārlieku daudz.

- Varbūt tētim uz pleciem dosies gulēt? - Enijai patika šī doma, bet, kad Džons mēģināja viņu pacelt, viņa spalgi iekliedzās un sacīja, ka viņai sāpot kakls.

- Kā tev šķiet, kas viņai kaiš? - Liza jautāja, kad Džons iznāca no Enijas guļamistabas.

- Droši vien saaukstējusies. Mums darbā jau nedēļām ilgi daudzi slimo. Gan viss būs labi, - Džons sievai apgalvoja un papliķēja pa plecu. Un Liza zināja, ka viņam ir taisnība, taču viņa allaž uztraucās par tādām slimībām kā poliomielīts un tuberkuloze. - Viņa būs vesela, - Džons viņai vēlreiz apgalvoja, labi zinādams, ka Lizai piemīt tieksme pārmērīgi bažīties. - Es tev to apsolu.

Tad Liza iegāja Enijas istabā, lai viņu noskūpstītu, un, redzēdama meitu, jutās labāk. Enijas acis bija spožas un, kaut arī meitenes piere vēl joprojām bija karsta un viņa vēl arvien bija bāla, viņa šķita pilnīgi mierīga. Droši vien Enija bija ļoti nogurusi un šodien pārlieku satraukusies. Un Džonam taisnība. Enija ir saaukstējusies vai arī viņai pielipis kāds ne pārāk kaitīgs gripas vīruss.

- Guli cieši un, ja nejutīsies labi, nāc un sauc mūs, -Liza sacīja meitai, cieši apspraudīdama Enijai segu un viņu noskūpstīdama. - Es tevi ļoti, ļoti mīlu, mazulīt... un pateicos par brīnišķīgo attēlu, ko tu mums ar tēti uzzīmēji Ziemassvētkos. - Džonam viņa bija pagatavojusi arī pelnutrauku pīpei un nokrāsojusi to koši zaļu, apgalvojot, ka tā esot tēta mīļākā krāsa.

Enija šķita aizmiegam, pirms Liza izgāja no viņas istabas. Pabeigusi mazgāt traukus, Liza vēlreiz atgriezās Enijas istabā, lai viņu apraudzītu. Tagad Enijas piere bija pat vēl karstāka un viņa miegā mētājās un vaidēja, bet, kad Liza viņai pieskārās, viņa nepamodās.

Pulkstenis bija desmit, un Liza nolēma, ka vajadzētu vismaz piezvanīt ārstam.

Ārsts bija mājās. Liza paskaidroja, ka Enijai ir drudzis. Viņa nav gribējusi riskēt un modināt Eniju, lai izmērītu temperatūru, bet, gulēt ejot, bijis trīsdesmit astoņi grādi, tas neesot nekas bīstams. Liza pieminēja stīvo kaklu, un ārsts apgalvoja, ka gripas gadījumā kakla sāpes neesot nekas neparasts. Viņš piekrita Džona teiktajam, ka Enija droši vien esot nogurusi no visiem pasākumiem un nedēļas nogalē saaukstējusies.

- Ja rīt no rīta temperatūra būs mazinājusies, atved viņu pie manis, Liza, vai arī es pats iegriezīšos viņu apskatīt. Kad viņa pamodīsies, piezvani man. Bet gan jau ar viņu viss būs kārtībā. Jau pāris duču reižu esmu sastapies ar stipras saaukstēšanās gadījumiem, ko pavada augsta temperatūra. Nekas pārāk bīstams tas nav, bet slimošanas process ir nepatīkams. Turiet viņu silti sasegtu! Var gadīties, ka līdz rītam drudzis jau būs pārgājis.

- Liels paldies, Valter! - Valters Stouns bija viņu ģimenes ārsts jau pirms Tomija piedzimšanas, un viņš bija arī labs draugs. Kā jau vienmēr, tikai piezvanījusi viņam vien, Liza nomierinājās. Un viņam bija taisnība. Acīmredzot šī saslimšana nebija pārāk nopietna.

Tovakar Liza ar Džonu ilgi sēdēja dzīvojamā istabā, runādamies par saviem draugiem, savu dzīvi, bērniem, par to, cik ļoti viņiem veicies, cik daudz gadu pagājis, kopš viņi pirmo reizi tikušies, un cik piepildīta bijusi viņu dzīve. Tagad bija pienācis laiks apkopot dzīvē sasniegto un justies par to pateicīgiem.

Pirms abi devās gulēt, Liza vēlreiz aizgāja pārbaudīt, kā jūtas Enija. Šķita, ka viņas piere nav kļuvusi karstāka; patiesībā viņa šķita pat mierīgāka. Viņa gulēja pavisam nekustīgi un klusi elpoja. Besa gulēja netālu no viņas gultas kājgaļa, kā suns bieži mēdza darīt. Un ne Enija, ne Besa nepakustējās, kad Liza izgāja no istabas un atgriezās pati savā guļamistabā.

- Kā viņa jūtas? - Džons jautāja.

- Viņa jūtas labi. - Liza pasmaidīja. - Zinu jau zinu. Es pārāk daudz uztraucos. Bet es citādi nespēju.

- Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es tevi mīlu. Tu tik ļoti rūpējies par mums visiem. Nezinu, ko gan tādu esmu paveicis, ka man tik ļoti laimējies.

- Laikam tu gluži vienkārši biji pietiekami prātīgs, lai satvertu mani jau tad, kad man bija četrpadsmit gadu. - Ne pirms, ne pēc tam Liza nebija ne pazinusi, ne mīlējusi vēl kādu citu vīrieti. Un šo trīsdesmit divu gadu laikā, kopš viņa pazina Džonu, viņas mīlestība bija pāraugusi kaislē.

- Tu arī tagad daudz vecāka neizskaties, kā biji toreiz, - Džons gandrīz kautrīgi sacīja un maigi ievilka Lizu sev līdzās gultā. Viņa labprāt ļāvās. Džons lēnām atpogāja viņas blūzi, un Liza novilka samta svārkus, ko bija uzģērbusi par godu Ziemassvētkiem. - Es mīlu tevi, Liza, - viņš nočukstēja pavisam tuvu pie Lizas kakla, un Liza juta sevī rodamies iekāri. Džona rokas maigi glāstīja viņas kailos plecus un kaisles alkstošās krūtis, bet lūpas cieši piekļāvās viņējām.

Viņi mīlējās ilgu laiku un tad apmierināti un piepildīti beidzot ļāvās miegam. Viņu dzīvi pildīja mīlestība, ko viņi abi cienīja un loloja. Aizmiegot Džona apskāvienos, Liza domāja par vīru. Viņš Lizu bija piespiedis sev klāt, gulēdams viņai aiz muguras, rokām cieši aptvēris viņas vidukli, cieši piekļāvies viņas augumam, pieglaudis seju viņas gaišajiem matiem. Tā kopā viņi mierīgi nogulēja visu nakti.

Nākamajā rītā, tikko pamodusies, Liza atkal gāja pārbaudīt, kā jūtas Enija. Vilkdama mugurā rītakleitu un apsiedama ap vidukli jostu, Liza iegāja Enijas istabā un redzēja, ka viņa vēl arvien guļ. Viņa neizskatījās slima, bet, tuvojoties gultai, Liza tūlīt pat ieraudzīja, ka viņas seja ir nāves bālumā un ka viņa tik tikko elpo. Piepeši sirdij sitoties straujāk, Liza viegli sapurināja meitu un gaidīja, kad viņa sakustēsies, bet Enija tikai klusi ievaidējās un no mātes pieskāriena nepamodās, pat ne tad, kad Liza viņu sapurināja spēcīgāk un skaļi sauca vārdā. Tomijs viņu sadzirdēja ātrāk par Džonu un ieskrēja istabā, lai redzētu, kas noticis.

- Kas atgadījies, mamm? - Šķita, ka, tikko sadzirdējis mātes saucienus, viņš jau būtu kaut ko nojautis. Viņš bija pidžamā, izskatījās daļēji aizmidzis, ar sajauktiem matiem.

- Es nezinu. Saki tētim, lai zvana dakterim Stou-nam. Es nevaru pamodināt Eniju. - To sakot, Liza sāka raudāt. Viņa noliecās pie bērna galviņas un sajuta, ka Enija elpo, bet viņa bija bezsamaņā, un Lizai tūlīt pat bija skaidrs, ka meitas temperatūra kopš iepriekšējā vakara krasi paaugstinājusies. Liza pat neuzdrošinājās atstāt viņu uz tik ilgu laiku, lai no vannasista-bas paņemtu termometru. - Pasteidzies! - viņa uzsauca Tomijam un tad mēģināja piecelt Eniju sēdus. Šoreiz Enija mazliet sakustējās, un atskanēja apslāpētas raudas, bet viņa neko nepateica un acis neatvēra, un vispār šķita, ka nepamostas. Viņa, šķiet, vispār neaptvēra, kas apkārt notiek. Liza sēdēja, apskāvusi meitu, un klusi raudāja. - Lūdzu, mīlulīt... lūdzu, pamosties... paklausi... es mīlu tevi... lūdzu, Enij... - Viņa raudāja arī tad, kad pēc mirkļa istabā iesteidzās Džons un tūlīt aiz viņa Tomijs.

- Valters teica, ka tūlīt būs klāt. Kas noticis? - Arī Džons izskatījās pārbijies, kaut arī nevēlējās atzīties Lizai, ka ir uztraucies. Un Tomijs, stāvēdams tēvam aiz muguras, klusi raudāja.

- Es nezinu... manuprāt, viņai ir šausmīgi augsta temperatūra... es nevaru viņu pamodināt... ak dievs... Džon... lūdzu... - Liza elsoja, cieši satvērusi savu mazo meitenīti, turēdama viņu apskautu un šūpodama, bet šoreiz Enija pat neievaidējās. Viņa gluži kā bez dzīvības gulēja mātes rokās, kamēr visi pārējie ģimenes locekļi viņu vēroja.

- Viņa atveseļosies. Bērniem mēdz uznākt šādas slimības, un tad pēc divām stundām viņi jau atkal ir veseli. Tu taču to zini. - Džons centās noslēpt to, ka viņu pašu pārņēmusi panika.

- Nestāsti man, ko es zinu! Es zinu tikai to, ka viņa ir ļoti slima, - Liza nervozi atcirta.

- Valters teica, ja vajadzēs, viņš vedīšot Eniju uz slimnīcu. - Bet viņiem visiem jau tagad bija skaidrs, ka tas būs jādara. - Tu varētu apģērbties, - Džons klusi ierosināja. - Es palikšu pie viņas.

- Es viņu neatstāšu, - Liza kategoriski paziņoja. Viņa atkal atguldīja Eniju gultā un atglauda viņas matus, kamēr Tomijs izbailēs vēroja māsu. Viņa bija tik bāla, ka izskatījās gluži kā mirusi, un, ja vien neieskatījās ļoti uzmanīgi, tad nevarēja noteikt, vai viņa elpo vai ne. Bija grūti noticēt, ka viņa kuru katru mirkli varētu atmosties ķiķinādama un smiedamās, un tomēr Tomijs vēlējās ticēt, ka tā jānotiek.

- Kā viņa tik ātri saslima? Vakar viņa taču jutās labi, - Tomijs ierunājās, izskatīdamies satriekts un apmulsis.

- Viņa bija slima, bet man šķita, ka tas nav nekas nopietns. - Liza piepeši uzlūkoja Džonu, it kā viņš būtu vainīgs, ka viņa jau vakar nebija lūgusi ārstu izmeklēt Eniju. Šobrīd viņu šausmināja fakts, ka tajā pašā laikā, kad Enija savā guļamistabā pamazām zaudējusi samaņu, viņa ar Džonu mīlējusies. - Man vajadzēja uzstāt, lai Valters ierodas jau vakarvakarā.

- Tu nevarēji zināt, ka viņai kļūs tik slikti... - Džons centās Lizu pārliecināt, bet viņa neko neatbildēja.

Tad viņi izdzirdēja ārstu klauvējam pie durvīm. Džons skrēja tās atvērt. Ārā bija stindzinoši auksts un sācies solītais putenis. Sniga, un pasaule ārpusē izskatījās tikpat drūma kā Enijas guļamistabā.

- Kas noticis? - ārsts jautāja Džonam, steidzīgi dodoties uz Enijas guļamistabu.

- Es nezinu. Liza apgalvo, ka Enijai ļoti krasi cēlusies temperatūra, un mēs nevaram viņu pamodināt. -Tagad viņi jau atradās pie guļamistabas durvīm. Gandrīz vai nepievēršot uzmanību Lizai un Tomijam, ārsts devās pie Enijas, pataustīja viņai pieri, mēģināja pakustināt viņas galvu un pārbaudīja viņas acu zīlītes. Viņš izklausīja Enijas plaušas un pilnīgā klusumā pārbaudīja viņas refleksus. Tad viņš pagriezās, ar raižpilnu sejas izteiksmi uzlūkodams pārējos.

- Es gribētu vest viņu uz slimnīcu un izdarīt mugurkaula punkciju. Manuprāt, viņai ir meningīts.

- Ak, mans Dievs! - Liza nebija pārliecināta, kādas ir šīs slimības sekas, bet viņa bija pārliecināta, ka tās nav labas ziņas, it īpaši ņemot vērā to, kā Enija izskatījās. - Vai viņa atveseļosies? - Liza tikko dzirdami nočukstēja, satvērusi Džona roku, un Tomijs, kas raudādams stāvēja durvīs un skatījās uz māsu, kuru viņš dievināja, šobrīd tika pilnībā aizmirsts. Gaidot ārsta atbildi, Liza juta, ka viņas sirds sitas neprātīgi skaļi. Ārsts, kurš jau tik ilgu laiku bijis viņu draugs, viņi pat bija kopā mācījušies skolā, šobrīd šķita ienaidnieks, jo viņa ziņā bija novērtēt Enijas likteni un pateikt to vecākiem.

- Es nezinu, - viņš godīgi atbildēja. - Enija ir ļoti slima. Es gribētu viņu tūlīt pat vest uz slimnīcu. Vai viens no jums varētu braukt man līdzi?

- Mēs abi brauksim, - Džons stingri paziņoja. - Tikai dod mums minūti laika apģērbties. Tomij, tu paliec kopā ar ārstu un Eniju.

- Es... tēt... - Tomijs nespēja parunāt, jo asaras uzradās ātrāk, nekā viņš paguva tās aizturēt. - Es arī gribu braukt... man... jābūt tur... - Džons jau grasījās iebilst, bet tad pamāja. Viņš saprata. Viņš zināja, ko Enija nozīmē Tomijam un viņiem visiem. Viņi nedrīkstēja Eniju zaudēt.

- Ej apģērbies! - Tad Džons pagriezās pret ārstu. - Mēs pēc brīža būsim gatavi.

Guļamistabā Liza jau ģērbās. Viņa uzvilka vecus svārkus un džemperi, ar ķemmi izbrauca caur matiem, paķēra somiņu un mēteli un skrēja atpakaļ uz Enijas guļamistabu.

- Kā viņa jūtas? - Liza aizelsusies jautāja, iesteigdamās istabā.

- Nekādu pārmaiņu, - ārsts klusi atsaucās. Viņš visu laiku pārbaudīja meitenes dzīvībai svarīgās funkcijas. Viņas asinsspiediens bija nokritis ļoti zemu, pulss bija vājš, un viņa vēl dziļāk grima komā. Ārsts gribēja nekavējoties nogādāt viņu slimnīcā, bet viņš ļoti labi zināja, ka pat slimnīcā pret meningītu viņi maz ko spēja līdzēt.

Pēc mirkļa pa roku galam apģērbies parādījās arī

Džons un Tomijs savā hokeja formastērpā - to viņš pirmo bija ieraudzījis, atvērdams skapi.

- Brauksim! - Džons sacīja, izceldams Eniju no gultas, un Liza satina viņu divās biezās segās. Mazā galviņa bija tik karsta, ka atgādināja elektrisko spuldzīti. Tā bija sausa, un Enijas lūpas šķita kļuvušas viegli zilas. Viņi skriešus devās uz ārsta mašīnu. Džons, turēdams rokās Eniju, apsēdās pakaļējā sēdeklī. Liza iekāpa viņam līdzās, bet Tomijs apsēdās līdzās ārstam. Tad Enija atkal uz mirkli sakustējās, bet visu ceļu līdz slimnīcai viņa neizdvesa nevienu skaņu, un pārējie arī klusēja. Liza visu laiku vēroja Eniju un atglauda no viņas sejiņas gaišos matus. Reizi vai divas viņa noskūpstīja meitas pieri, un, lūpām pieskaroties dedzinoši karstajai ādai, viņa ik reizi juta šausmas.

Džons ienesa Eniju neatliekamās palīdzības telpā, kur viņus jau gaidīja medicīnas māsas. Pirms viņi izbrauca no mājas, Valters bija piezvanījis uz slimnīcu. Liza stāvēja Enijai līdzās, turēdama viņas roku un trīcēdama, kamēr meitenei izdarīja mugurkaula punkci-ju. Ārsti bija gribējuši, lai Liza pagaida ārpusē, bet viņa bija atteikusies atstāt meitu vienu.

- Es palikšu tepat, viņai līdzās, - Liza kategoriski paziņoja. Māsas saskatījās, un ārsts piekrītot pamāja.

Vēlu pēcpusdienā apstiprinājās ārsta izteiktās aizdomas. Enijai bija meningīts. Līdz pēcpusdienai viņas temperatūra bija uzkāpusi pat vēl augstāk. Tagad tā bija četrdesmit viens grāds un sešas desmitdaļas, un jeb-

kādi ārstu pūliņi panākt tās mazināšanos nebija vainagojušies panākumiem. Enija gulēja bērnu palātā ar aizvilktiem aizkariem ap gultiņu un laiku pa laikam klusi ievaidējās, taču ne reizi ne pamodās, ne arī pakustējās. Vecāki un brālis viņu vēroja, un, kad ārsts pārbaudīja Enijas stāvokli, viņas kakls bija kļuvis pavisam stīvs. Ārsts zināja, ka viņa vairs ilgi nedzīvos, ja vien viņiem neizdosies mazināt drudzi vai arī viņa neatgūs samaņu, taču viņi nespēja darīt neko, lai bērns atgūtu samaņu, ne arī viņas vietā cīnīties pret slimību. Pirms piecarpus gadiem Enija bija ieradusies pie viņiem kā dāvana, atnesdama sev līdzi tikai mīlestību un prieku, un tagad viņi nespēja darīt neko, lai viņa netiktu atņemta, vienīgi cerēt un lūgt Dievu, lai viņa neaiziet. Bet Enija šķita nedzirdam pilnīgi neko, kaut arī mamma stāvēja viņai līdzās un skūpstīja viņas seju, un glāstīja viņas dedzinoši karsto rociņu. Džons un Tomijs pārmaiņus turēja otru viņas roku un tad izgāja no palātas gaitenī, lai mazliet pastaigātu un ļautos asarām. Neviens no viņiem vēl nekad nebija juties tik bezpalīdzīgs. Taču Liza bija tā, kura atteicās atmest cerības un padoties bez cīniņa. Viņa uzskatīja, it kā pametot Eni-ju kaut uz mirkli, viņa piekristu zaudēt cīniņu. Viņa negrasījās pieļaut, lai Enija klusi aizslīdētu no viņiem, viņa bija nolēmusi cīnīties, lai varētu meitu paturēt.

- Mēs tevi mīlam, maziņā... mēs visi tevi tik ļoti mīlam... tētis un Tomijs, un es... tev jāpamostas... tev jāatver acis... paklausi, maziņā... pamosties... es zinu, ka tu to vari. Tu atveseļosies... Tā ir tikai muļķīga infekcija, kas liek tev justies slimai, un mēs taču to nepieļausim, vai ne?... Pamosties, Enij... pamosties, maziņā... lūdzu... - Liza stundām ilgi nenogurusi runājās ar Eniju, un pat pievakarē viņa atteicās pamest meitu vienu. Beigu beigās viņa piekrita apsēsties uz krēsla, tomēr arī sēdēdama turēja Enijas roku. Reizēm viņa klusēja un reizēm sarunājās ar Eniju, un Džons dažbrīd izgāja no palātas, jo viņš vairs nespēja to izturēt. Ap vakariņu laiku māsas aizveda projām Tomiju, jo viņš bija tik ļoti sanervozējies, ka vairs nespēja nostāvēt un skatīties, kā māte lūdzas Eniju, lai viņa nemirst, tomēr mazā māsiņa, kuru viņš tik ļoti mīlēja, izskatījās gluži bez dzīvības. Tomijs skaidri redzēja, kā jūtas tētis un mamma, un viņš to visu vairs nespēja izturēt. Viņš tikai stāvēja un klusi elsoja, un Lizai nepietika spēka mierināt arī viņu. Viņa uz mirkli apskāva Tomiju, un tad māsiņas viņu aizveda prom. Pašlaik Liza visvairāk bija vajadzīga Enijai. Liza nevarēja pamest meitu, lai pieietu pie Tomija. Ar dēlu viņa aprunāsies vēlāk.

Tomijs bija prom jau apmēram stundu, kad Enija tikko jaušami klusi ievaidējās, un tad viņas skropstas šķita sakustamies. Mirkli izskatījās, it kā viņa grasītos atvērt acis, tomēr tā nenotika. Viņa vēlreiz ievaidējās, bet šoreiz viegli paspieda mātes roku un tad, it kā visu dienu būtu tikai aizmigusi, atvēra acis un uzlūkoja mammu.

- Enij? - Liza nočukstēja, neizsakāmi pārsteigta par to, ko šobrīd redzēja. Viņa pamāja Džonam, lai viņš pienāk tuvāk. Viņš bija atgriezies palātā un stāvēja pie durvīm. - Sveika, maziņā... mēs ar tēti esam tepat, tev līdzās, un mēs tevi tik ļoti mīlam. - Tad tētis jau bija pienācis pie gultiņas, un abi vecāki stāvēja katrs savā gultas pusē. Enija nevarēja pakustināt roku, lai aizsniegtu kādu no viņiem, taču bija nepārprotami skaidrs, ka viņa abus redz. Viņa izskatījās samiegojusies un atkal uz mirkli aizvēra acis, bet tad tās gausi atvēra un pasmaidīja.

- Es jūs mīlu, - viņa ierunājās tik klusi, ka vecāki tikko spēja viņu sadzirdēt. - Kur Tomijs?

- Viņš arī ir tepat. - Atbildot meitai, Liza nevaldāmi raudāja, un viņa maigi noskūpstīja Enijas pieri. Arī Džons raudāja, vairs pat nekautrēdamies, ka meita redzēs viņa asaras. Viņi abi tik ļoti mīlēja Eniju. Viņš bija gatavs darīt it visu, lai meita atveseļotos.

-- Mīlu Tomiju... - Enija atkal klusi ierunājās. - Mīlu jūs... - Un tad viņa pasmaidīja pavisam skaidri, izskatīdamās vēl skaistāka nekā jebkad. Viņa izskatījās kā ideāls bērns, tā gulēdama šeit, ar tik gaišiem matiem un tik lielām zilām acīm, un mazajiem apaļajiem vaidziņiem, kurus viņiem visiem tik ļoti patika skūpstīt. Enija uzsmaidīja vecākiem tā, it kā viņa zinātu kādu noslēpumu, ko viņi nezināja. Tad palātā ienāca Tomijs, un viņš arī ieraudzīja Eniju. Viņa skatījās uz savas gultas galu un uzsmaidīja tieši Tomijam. Tomijam šķita: tas nozīmē, ka Enija atkal būs vesela, un viņš sāka raudāt no atvieglojuma, ka viņiem tomēr nebūs māsa jāzaudē. Un tad, it kā iekļaudama viņus visus šajos vārdos, Enija pateica: - Paldies... - nočukstēdama to tikko dzirdami. Tad viņa smaidīdama aizvēra acis un pēc mirkļa jau gulēja, pārgurusi no šīs piepūles. Tomijs atkal izgāja no palātas, priecādamies par to, ko tikko redzējis, bet Liza nebija tik pārliecināta. Viņa nojauta, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu, ka redzētais nenozīmē to, pēc kā tas izskatījās. Un, vērodama Eniju, Liza juta, ka viņa pamazām izdziest. Šī dāvana, kas viņiem bijusi piešķirta, atkal jau izslīdēja viņiem no rokām. Tā tika viņiem atņemta. Viņiem bija atļauts to paturēt uz tik īsu laiku, ka šķita turpināmies ne ilgāk par dažiem mirkļiem. Liza sēdēja un turēja Enijas roku, bet Džons te ienāca palātā, te izgāja no tās. Tomijs tad jau bija aizmidzis gaitenī uz krēsla. Neilgi pirms pusnakts Enija patiesi viņus pameta. Viņa vairs ne reizes neatvēra acis. Viņa vairs nepamodās. Viņa bija pateikusi to, ko viņai bija vajadzējis viņiem pateikt... bija pateikusi, cik ļoti viņa visus mīl... viņa pat bija pateikusi paldies... paldies... par pieciem brīnišķīgiem gadiem... par pieciem tik ļoti īsiņiem gadiem... paldies par šo zeltaino dzīvesprieka pārpilno radībiņu, kas mums uz tik īsu mirkli piešķirta. Nāves brīdī Liza un Džons bija viņai līdzās, katrs satvēris Enijas roku, ne jau tik daudz, lai viņu atturētu no nāves, bet gan lai pateiktos par visu to, ko meitiņa viņiem bija devusi. Tad viņi jau zināja, ka nespēj pretoties nāvei un ka Enijai būs viņi jāpamet, tomēr viņi gribēja būt līdzās tobrīd, kad meita atstāja šo pasauli.

- Es mīlu tevi, - Liza vēl pēdējo reizi nočukstēja, kad Enija tikko jaušami ievilka savu pēdējo elpu... - Es mīlu tevi... - Viņai atbildēja tikai atbalss. Enija viņus bija pametusi, aizlidodama uz eņģeļu spārniem. Dāvana viņiem bija atņemta. Enija Vitekere bija pārvērtusies garā. Un viņas brālis aizmidzis gulēja gaitenī, atcerēdamies māsu... domādams par viņu... mīlēdams viņu... tieši tāpat kā viņi visi mīlējuši... atcerēdamies to brīdi tikai pirms dažām dienām, kad viņi sniegā bija tēlojuši eņģeļus. Un tagad Enija patiesi bija pārvērtusies eņģelī.

OTRA NODAĻA

Bēres bija neizsakāmu sāpju un maiguma pārpilnas, tādas, ko mātes mēdz redzēt tikai visļaunākajos murgos. Tās notika divas dienas pirms Vecgada vakara, un uz tām ieradās visi viņu draugi, bērni, vecāki, Enijas bērnudārza un sākumskolas skolotājas, Džona partneri un darbinieki, un skolotājas, ar kurām Liza bija strādājusi kopā. Ari Valters Stouns bija bērēs. Parunājoties ar Lizu un Džonu divatā, viņš atzinās, ka pārmet pats sev, jo nebija ieradies jau tajā vakarā, kad Liza viņam zvanījusi. Viņš pieņēmis, ka tā būšot tikai gripa vai saaukstēšanās, taču viņš nedrīkstējis paļauties tikai uz šādu pieņēmumu. Viņš gan atzinās, pat ja būtu ieradies uzreiz, tomēr nebūtu varējis neko grozīt. Statistika liecināja, ka maziem bērniem gandrīz it visi meningīta gadījumi beigušies ar nāvi. Liza un Džons pieklājīgi mudināja ārstu nevainot sevi, tomēr Liza uz-

skatīja, ka tieši viņa pati ir vainīga, jo nebija lūgusi ārstu ierasties tajā pašā vakarā, savukārt Džons tikpat ļoti vainoja sevi, jo bija apgalvojis Lizai, ka šī saslimšana nav nekas nopietns. Abi ienīda sevi, ka tobrīd mīlējušies, kamēr Enija savā gultiņā ieslīgusi komā. Un Tomijs, kaut gan pats neapzinādamies iemeslu, arī vai-, noja sevi Enijas nāvē. Viņš uzskatīja, ka viņam vajadzējis noteikt, kā māsa jūtas. Bet neviens no viņiem to nebija spējis.

Kā todien teica mācītājs, Enija viņiem bijusi dāvana, kas piešķirta uz neilgu laiku, kā Dieva aizdots eņģelis - kā mazs draugs, kurš ieradies, lai iemācītu viņiem mīlēt un viņus vēl vairāk tuvinātu. Un to viņa

/ / /

tiešām bija izdarījusi. Ikkatrs, kas piedalījās bēru ceremonijā, atcerējās viņas nebēdnīgo smaidu, lielās zilās acis, mazo starojošo sejiņu, kura it visiem lika smieties vai pasmaidīt un noteikti lika viņu iemīlēt. Neviens nešaubījās, ka Enija pie viņiem ieradusies kā mīlestības dāvana. Vienīgais jautājums: kā viņi tagad dzīvos bez Enijas. It visi uzskatīja, ka bērna nāve ir gluži kā pārmetums par it visiem grēkiem un atgādinājums, ka jebkurš no viņiem jebkurā mirklī var dzīvē it visu zaudēt. Ka bērna nāve ir it visa zaudējums: zaudētas cerības, zaudēta dzīve, zaudēta nākotne. Mīlestības un visa visdārgākā un visvairāk lolotā zaudējums. Un šajā skarbajā un saltajā decembra rītā pasaulē nebija neviena vientuļāka cilvēka par Lizu un Džonu, un Tomiju. Viņi stāvēja saldami pie Enijas kapa savu draugu vidū,

nespēdami atrauties no viņas, nespēdami pamest viņu šeit, mazītiņajā, ziediem rotātajā zārkā.

- Es nespēju, - Liza aizžņaugtā balsī atzinās Džonam, kad dievkalpojums bija galā, un Džons tūlīt pat saprata, ko viņa ar to domājusi, tāpēc cieši satvēra viņas roku, bīdamies, ka viņai varētu uznākt histērija. Jau vairākas dienas viņi nebija tālu no histērijas, un tagad Liza izskatījās pat vēl sliktāk. - Es nespēju atstāt viņu šeit... es nespēju... - Lizas vārdi pārgāja elsās, un, kaut arī viņa pretojās, Džons pievilka viņu sev tuvāk.

- Viņas šeit nav, Liza, viņa ir mirusi... tagad viņai vairs nekas nekaiš.

- Kaiš gan. Viņa ir mana... es gribu, lai viņa atgriežas pie manis... es gribu, lai viņa atgriežas, - Liza elsodama atkārtoja, un viņu draugi neomulīgi devās prom, nezinādami, kā lai viņai palīdz. Neviens neko nespēja izdarīt vai pateikt, neviens nespēja atvieglot viņas ciešanas vai padarīt par nebijušu to, kas bija noticis. Un Tomijs stāvēja un vēroja vecākus, un sirds viņam vai lūza, ilgojoties pēc Enijas.

- Kā jūties, puis? - garāmejot pajautāja viņa hokeja treneris, slaucīdams asaras no vaigiem, un pat necentās tās noslēpt. Tomijs jau grasījās pamāt, ka jūtas ciešami, bet tad pakratīja galvu un raudādams ieslīga spēcīgā vīrieša rokās. - Es zinu... es zinu... es pats zaudēju māsu, kad man bija divdesmit viens gads un viņai piecpadsmit... tas ir draņķīgi... patiešām draņķīgi. Bet centies paturēt viņu savā sirdī ar atmiņām... viņa bija tik lieliska mazulīte, - viņš piebilda, raudādams līdz ar Tomiju. - Turies pie visām šīm atmiņām, puis! Visu tavu dzīvi viņa laiku pa laikam atgriezīsies pie tevis nelielu laimīšu veidā. Eņģeļi mēdz mūs tā apdāvināt... reizēm mēs paši to pat nepamanām. Bet tie allaž ir mums līdzās. Viņa ir tepat. Parunājies reizēm ar viņu, kad esi viens... viņa tevi sadzirdēs... un tu sadzirdēsi viņu... tu viņu nekad nezaudēsi.

Tomijs mirkli savādi uzlūkoja treneri, prātodams, vai viņš nav sajucis, bet tad pamāja. Tēvam tobrīd beidzot bija izdevies ar lielām pūlēm dabūt mammu projām no kapa. Kad viņi bija nokļuvuši pie mašīnas, mamma vairs tikko spēja paiet, un, braucot mājās, tēva seja izskatījās gandrīz pelēka. Pa ceļam neviens no viņiem neteica nevienu vārdu.

Visu pēcpusdienu pie viņiem iegriezās cilvēki, lai izteiktu līdzjūtību un atnestu viņiem kaut ko ēdamu. Daži tikai atstāja uz lieveņa ēdamo vai ziedus, bīdamies viņus traucēt vai vispār sastapties ar viņiem. Tomēr šķita, ka cilvēku straume viņu mājā nebeigsies, bet bija arī tādi, kuri turējās pa gabalu, it kā uzskatītu: ja viņi kaut pieskarsies Vitekeriem, ar viņiem varētu notikt tāpat. It kā traģēdija varētu būt lipīga.

Liza un Džons sēdēja dzīvojamā istabā, izskatīdamies pārguruši un sastinguši, cenzdamies viesmīlīgi uzņemt savus draugus un juzdamies atviegloti, kad jau bija diezgan vēls un varēja aizslēgt durvis un vairs neatbildēt uz telefona zvaniem. Un Tomijs visu šo laiku sēdēja savā istabā un ne ar vienu netikās. Reizi vai divas viņš nogāja garām Enijas istabai, tomēr nespēja tajā ieiet. Beigās viņš aizvēra istabas durvis, lai viņam nebūtu tas jāredz. Vienīgais, ko viņš spēja atcerēties, bija tas, kā Enija izskatījusies tajā pēdējā rītā, tikai dažas stundas pirms savas aiziešanas: tik slima, tik nekustīga, tik bāla. Šobrīd bija grūti atcerēties to, kāda viņa izskatījusies, kad bija vesela, kad bija ķircinājusi Tomiju vai smējusies. Piepeši it viss, ko Tomijs spēja redzēt acu priekšā, bija Enijas seja slimnīcas gultā tajās pēdējās minūtēs, kad viņa bija pateikusi: "Paldies..." - un tad nomirusi. Tomiju vajāja šis vārds, viņas seja, viņas nāves cēloņi. Kāpēc viņa bija mirusi? Kāpēc tā notika? Kāpēc Enijas vietā nevarēja būt viņš? Tomēr viņš nevienam nestāstīja par savām izjūtām, viņš nevienam neko neteica. Patiesībā visu atlikušo nedēļas nogali Vi-tekeri cits ar citu vispār nerunāja. Viņi tikai pārmija kādu vārdu ar saviem draugiem, kad bija spiesti to darīt, bet Tomijam tas nebija jādara.

Vecgada vakars pienāca un pagāja kā jebkura cita gada diena, arī Jaungada diena pagāja nemanīta. Divas dienas vēlāk Tomijs atgriezās skolā, un neviens viņam neko neteica. Visi zināja, kas noticis. Hokeja komandas treneris bija ļoti laipns pret Tomiju, tomēr viņš vairs ne reizi nepieminēja ne savu māsu, ne Eni-ju. Neviens Tomijam neko neteica, un viņam nebija, kur griezties ar savām bēdām. Piepeši pat Emīlija -meitene, ar kuru viņš mēnešiem ilgi bija neveikli flirtējis, - viņam šķita ienaidniece, jo par viņu Tomijs bija apspriedies ar Eniju. It viss viņam atgādināja to, ko viņš zaudējis, un Tomijs nespēja to izturēt. Viņš ienīda šīs nepārtrauktās ciešanas, kā arī to, ka viņš zināja: it visi viņu uzlūko ar līdzjūtību. Vai varbūt citi viņu uzskatīja par dīvainu. Viņi Tomijam neko neteica. Viņi tikai atstāja Tomiju vienu, un Tomijs ari palika viens. Tāpat kā viņa vecāki. Pēc sākotnējā apmeklētāju pieplūduma vecāki pārtrauca tikties ar saviem draugiem. Viņi gandrīz vai pārtrauca tikties viens ar otru. Tomijs vairs neieturēja maltītes kopā ar viņiem. Viņš nespēja izturēt sēdēšanu pie virtuves galda bez Enijas, nespēja saņemties, lai pēcpusdienā atgrieztos mājās, zinot, ka nevarēs kopā ar viņu iebaudīt pienu un cepumus. Viņš nespēja atrasties mājās bez Enijas. Tāpēc viņš palika skolā, cik ilgi vien varēja, un tad viņš paēda vakariņas, ko māte viņam bija atstājusi virtuvē. Lielākoties viņš ēda, stāvot kājās pie plīts, un tad pusi ēdamā izmeta atkritumu spainī. Citreiz viņš paņēma sev līdzi uz istabu sauju cepumu un glāzi piena un vispār neieradās vakariņās. Māte šķita vairs neēdam nemaz, un tēvs atgriezās mājās no darba arvien vēlāk un vēlāk, un arī viņš vairs nekad nebija izsalcis. īstas vakariņas viņiem visiem šķita kas tāds, kas pieder pie pagātnes, un kopā pavadāmais laiks -kaut kas tāds, no kā viņi visi baidījās un no kā izvairījās. It kā viņi visi zinātu: ja būs visi trīs kopā, tad ceturtā cilvēka prombūtne būs neizturami sāpīga. Tāpēc viņi slēpās - katrs atsevišķi - gan paši no sevis, gan cits no cita.

It viss viņiem atgādināja Eniju, it viss atmodināja ciešanas - gluži kā pukstošs nervs, kas mēdza norimt tikai uz īsu mirkli, un pārējā laikā ciešanas, ko tas radīja, bija gandrīz neizturamas.

Tomija treneris redzēja, kas notiek ar Torniju, un vēl viens no viņa skolotājiem par to ieminējās tieši pirms pavasara brīvdienām. Pirmo reizi visā Tomija skolas laikā viņa sekmes bija krasi pasliktinājušās, un šķita, ka viņš vairs neparko neinteresējas. Ja nebija Enijas, tad arī nekam citam vairs nebija nozīmes.

- Vitekeru zēna stāvoklis nav labs, - viņa audzinātāja kādu dienu ieminējās matemātikas skolotājai, kad abas sēdēja kafejnīcā pie skolotāju galdiņa. - Pagājušā nedēļā es grasījos piezvanīt viņa mātei, bet tad es viņu pašu ieraudzīju pilsētas centrā. Viņa izskatās vēl sliktāk nekā Tomijs. Manuprāt, viņi visi drausmīgi pārdzīvo to, ka ziemā nomira viņu mazā meitenīte.

- Kurš gan nepārdzīvotu? - matemātikas skolotāja līdzjūtīgi atsaucās. Viņai pašai bija bērni, un viņa nespēja iztēloties, kā viņa kaut ko tādu pārciestu. - Cik tad slikti ir ar Torniju? Vai viņš izkritis kādā eksāmenā?

-- Vēl jau ne, bet daudz netrūkst, - audzinātāja atbildēja. - Kādreiz viņš bija viens no maniem labākajiem audzēkņiem. Es zinu, cik nopietni pret izglītību attiecas viņa vecāki. Viņa tēvs pat kaut ko minēja par iespēju sūtīt Torniju uz Ivy League koledžu, ja vien viņš pats to vēlēsies un viņam būs atbilstošas atzīmes. Tagad tās nepavisam nav tādas.

- Viņš taču var atkal saņemties. Pagājuši tikai trīs mēneši. Dod bērnam iespēju atgūties! Manuprāt, mums vajadzētu likt mierā gan viņu, gan viņa vecākus un paskatīties, kā viņam būs veicies mācību gada beigās. Mēs taču jebkurā laikā vēl paspēsim piezvanīt vecākiem, ja viņa stāvoklis kļūs patiesi bezcerīgs, ja viņš izkritīs kādā eksāmenā vai tamlīdzīgi.

- Man nepatīk noskatīties, kā viņa sekmes un iespējas slīd arvien zemāk.

- Varbūt šobrīd viņam nav citas izejas. Varbūt šobrīd viņam gluži vienkārši ir jācīnās, lai vispār pārciestu to, kas noticis. Varbūt tas viņam ir daudz svarīgāk. Lai cik grūti man reizēm būtu to atzīt, dzīvē ir daudz kas svarīgāks nekā sociālās zinības un trigonometrija. Ļausim bērnam atjēgties un atgūt līdzsvaru dzīvē.

- Pagājuši jau trīs mēneši, - otra skolotāja atgādināja. Pašreiz jau bija marta beigas. Eizenhauers jau divus mēnešus valdīja Baltajā namā, veiksmīgi bija norisinājusies poliomielīta vakcīnas izmēģināšana un Lūsila Bolla beidzot bija sagaidījusi savu jau pirms dzimšanas popularitāti ieguvušo bērnu. Pasaulē dzīve strauji virzījās uz priekšu, taču Tomijam tā nelikās. Viņa dzīve bija apstājusies līdz ar Enijas nāvi.

- Klau, ja tas būtu bijis mans bērns, lai pēc kaut kā tāda atgūtos, man būtu nepieciešams viss mūžs, - klusi ierunājās līdzjūtīgākā no abām skolotājām.

- Es zinu. - Abas skolotājas apklusa, domājot pašas par savām ģimenēm, un, pusdienām beidzoties, vienojās, ka ļaus Tomijam vēl kādu laiku atgūties. Bet šīs pārmaiņas bija pamanījuši it visi. Šķita, ka Tomijs vairs ne par ko neinteresējas. Viņš pat bija nolēmis tajā pavasarī vairs nespēlēt ne basketbolu, ne beisbolu, kaut arī treneris centās viņu pierunāt. Un mājās viņa istaba bija milzīgā nekārtībā, viņš neveica sev uzliktos pienākumus un pirmo reizi mūžā šķita nepārtraukti sanaidojies ar vecākiem.

Bet arī vecāki savā starpā bija sanaidojušies. Tēvs un māte šķita nepārtraukti strīdamies, un viens no viņiem allaž skaļi vainoja otru par kaut ko neizdarītu. Viņi nebija ielējuši mašīnas tvertnē benzīnu, nebija iznesuši atkritumu spaini, izlaiduši pastaigāties suni, nomaksājuši rēķinus, nosūtījuši čekus, nopirkuši kafiju vai atbildējuši uz kādu vēstuli. Tie visi bija nenozīmīgi sīkumi, un vienīgais, ko viņi tagad darīja, bija strīdēšanās. Tēvs tagad tikai reti bija sastopams mājās. Māte vairs nekad nesmaidīja. Un šķita, ka neviens no viņiem vairs nevienam nepasaka nevienu laipnu vārdu. Viņi pat vairs nelikās bēdīgi, vienīgi dusmīgi. Viņi dusmojās cits uz citu, uz pasauli, dzīvi, uz likteni, kas tik cietsirdīgi viņiem bija atņēmis Eniju. Bet neviens to nekad nepieminēja. Viņi tikai klaigāja un žēlojās par it visu pārējo, piemēram, par augsto elektrības maksu.

Tomijam bija vieglāk, ja neuzturējās viņu tuvumā.

Lielāko daļu laika viņš pavadīja dārzā, sēdēdams zem lieveņa nojumes un savā nodabā kaut ko domādams. Viņš bija sācis smēķēt cigaretes. Reizi vai divas viņš pat bija izdzēris pa alus pudelei. Un reizēm viņš tāpat vien sēdēja dārzā zem lieveņa nojumes, kas viņu pasargāja no nebeidzamā lietus, kas lija jau visu mēnesi, un dzēra alu un smēķēja "Celtnei" cigaretes. Tā viņš jutās pieaudzis, un reiz viņš pat bija pasmaidījis, prātodams: ja viņu tagad ieraudzītu Enija, viņa būtu ļoti saniknojusies. Bet viņa nevarēja Tomiju redzēt, un vecākiem šķita vienaldzīgs tas, kas notika ar Tomiju, tāpēc nebija svarīgi, ko viņš dara. Turklāt tagad viņš jau bija sešpadsmit gadus vecs. Pieaudzis.

- Sasodīts, mani nepavisam neinteresē tas, ka tev jau ir sešpadsmit gadu, Meribeta Robertsone, - viņas tēvs paziņoja kādā marta vakarā Aiovas štata Onavas pilsētā, apmēram divi simti piecdesmit jūdžu attālumā no tās vietas, kur Tomijs sēdēja, zem vecāku mājas lieveņa nojumes, pamazām piedzerdamies no alus un vērodams, kā stiprais vējš liec pie zemes mātes stādītās puķes. - Tu neiziesi no mājas šajā plānajā kleitā, uzziedusi uz sejas veselu kosmētikas preču veikala klāstu. Ej nomazgā seju un novelc to kleitu!

- Tēti, šovakar paredzēta pavasara balle. Un visas liek uz sejas kosmētiku un velk glītas kleitas. - Tā meitene, ko pirms diviem gadiem uz balli bija pavadījis Meribetas vecākais brālis, arī bija Meribetas vecumā, bet ģērbusies pavisam izaicinoši, tomēr tēvs neko nebija iebildis. Tā taču bija Raiena draudzene, un tas, protams, bija pavisam citādi. Raiens varēja darīt jebko. Viņš bija zēns, bet Meribeta ne.

- Ja tu gribi iziet no mājas, tu vilksi pieklājīgu kleitu, vai ari tu paliksi mājās un klausīsies radio kopā ar savu māti. - Vilinājums palikt mājās patiesi bija liels, bet, ja tā padomā, viņas vidusskolas balle taču vairs nekad neatkārtosies. Meribeta gan prātoja, ka varētu vispār uz to neiet, it īpaši tādā gadījumā, ja viņai turp jādodas tādā kleitā, kas viņu padara līdzīgu mūķenei, tomēr arī mājās palikt viņai īsti negribējās. No kādas draudzenes vecākās māsas viņa bija aizņēmusies kleitu, un tā viņai bija mazliet par lielu, bet viņai tā šķita patiesi glīta. Tā bija no koši zila tafta auduma, un atbilstošas krāsas kurpes neciešami spieda Meribetai kājas, jo bija viņai numuru par mazu, bet šīs ciešanas bija to vērtas. Kleita bija bez lencītēm, un tai pāri bija paredzēta bolero jaciņa, bet dziļi izgrieztā kleitas augšdaļa atklāja Meribetas no dabas jauki apveltīto krūšu bedrīti, un viņa zināja, ka tieši tas ir tēva iebildumu iemesls.

- Tēt, es nevilkšu nost jaciņu. Es apsolu.

- Ar jaciņu vai bez, bet šo kleitu tu vari nēsāt vienīgi šeit, mājās, būdama kopā ar savu māti. Ja vēlies iet uz dejām, tad labāk atrodi kaut ko citu, ko uzvilkt, citādi vari dejas aizmirst. Un, patiesību sakot, man nemaz nebūtu iebildumu, ja tu nekur neietu. Visas tās meitenes kleitās ar dziļajiem izgriezumiem atgādina padauzas. Tev nav jāizrāda savs augums, lai saistītu puišu skatienus, Meribeta. Labāk būs, ja tu to atcerēsies jau pašā sākumā, citādi atvedīsi mājās visdraņķīgākos puišus, piemini manus vārdus! - viņš bargi piebilda, un Meribetas jaunākā māsa Noela sašutumā sarauca pieri. Viņa bija tikai trīspadsmit gadus veca, tomēr daudz dumpīgāka, nekā Meribeta jebkad uzdrošinātos kaut sapņot. Meribeta bija laba meitene, arī Noela tāda bija, bet viņa dzīvē vēlējās izbaudīt daudz vairāk aizrautības nekā Meribeta. Pat tagad, kad viņai vēl bija tikai trīspadsmit, viņas acis iemirdzējās ikreiz, kad vien tuvumā parādījās kāds zēns. Meribeta sešpadsmit gadu vecumā bija daudz kautrīgāka un daudz piesardzīgāka, lai nepaklausītu tēvam.

Galu galā Meribeta aizgāja uz savu istabu un raudādama atgūlās gultā, bet tad ienāca māte un palīdzēja viņai no nedaudzajām kleitām izvēlēties kādu, ko uzvilkt. Mārgarita Robertsone zināja, ka glītā tumšzilā kleita ar balto apkaklīti un garajām piedurknēm viņas vīram šķitīs piemērota. Bet, tikai uzlūkojot vien šo kleitu, Meribeta juta acīs sariešamies asaras. Tā bija atbaidoša.

- Mammucīt, es izskatīšos pēc mūķenes. It visi tā smiesies, ka man būs jābēg prom no zāles. - Redzēdama kleitu, ko māte viņai izraudzījusies, Meribeta izskatījās satriekta. Šo kleitu viņa allaž bija ienīdusi.

- Ne jau visas būs ģērbušās tādās kleitās, Meribe-ta, - māte atsaucās, norādīdama uz aizlienēto zilo tērpu, kas patiesi bija glīts, to viņai nācās atzīt, bet šī kleita viņu arī mazliet biedēja. Tā Meribetai lika izskatīties kā sievietei. Sešpadsmit gadu vecumā viņa bija aplaimota vai nolādēta ar kuplām krūtīm, smalkiem gurniem, tieviņu vidukli un burvīgām garām kājām. Pat parastās drēbēs bija grūti noslēpt viņas apburošo augumu. Meribeta bija garāka nekā vairākums viņas draudzeņu, un viņa bija ļoti agri attīstījusies.

Pagāja stunda, līdz mātei izdevās pierunāt Meribe-tu uzvilkt tumšzilo kleitu, un tēvs pa to laiku sēdēja viesistabā, bez jebkādas līdzjūtības un iejūtības pratinādams viņas deju partneri. Tas bija puisis, ko Meribeta pazina pavisam vāji, un viņš izskatījās neizsakāmi sanervozējies, kamēr Robertsona kungs viņu iztaujāja, kādu darbu viņš paredzējis veikt, kad būs beidzis skolu, un puisis atzinās, ka vēl neesot to izlēmis. Bērts Robertsons jau bija paspējis viņam paskaidrot, ka mazliet fiziski smaga darba puisim nepavisam nenāk par ļaunu un ka nemaz nenāktu par ļaunu arī pāris gadu aizvadīt armijā. Deivids O'Konors viņam dedzīgi piekrita, un viņa skatiens kļuva aizvien izmisīgāks, līdz beidzot istabā negribīgi ienāca Meribeta, uzvilkusi nīsto kleitu un aplikusi mātes pērļu kaklarotu, lai kaut mazliet uzlabotu savu noskaņojumu. Kājās viņai bija tumšzilas kurpes bez papēžiem - to koši zilo satīna augstpapēžu kurpju vietā, kuras viņa bija cerējusi vilkt, tomēr arī bez papēžiem viņa bija daudz garāka par

Deividu, tāpēc viņa mēģināja sev iestāstīt, ka patiesībā tam nav nozīmes. Viņa zināja, ka izskatās briesmīgi, un tumšā kleita krasi kontrastēja ar viņas ugunīgi rudajiem matiem, kas viņai lika justies pat vēl neomulīgāk. Viņa vēl nekad nebija jutusies tik atbaidoša kā šobrīd, kad sasveicinājās ar Deividu.

- Tu izskaties patiesi jauki, - Deivids sacīja ne visai pārliecināts. Viņš bija uzvilcis sava vecākā brāļa tumšo uzvalku, kas viņam bija vairākus izmērus par lielu. Viņš pasniedza Meribetai ziedu piespraudi, bet viņam pārāk trīcēja rokas, lai to piestiprinātu, tāpēc Meribetas māte viņam palīdzēja.

- Izklaidējieties labi, - mazliet juzdama Meribetai līdzi, māte klusi noteica, kad viņi devās prom. Savā ziņā viņa uzskatīja, ka tēvam vajadzēja atļaut Meribetai vilkt koši zilo kleitu. Tajā viņa izskatījās tik glīta un šķita tik pieaugusi. Bet nebija nekādas jēgas strīdēties ar Bērtu, ja viņš bija pieņēmis lēmumu. Un Mārgarita zināja, cik ļoti viņš raizējas par meitām. Divas viņa paša māsas pirms vairākiem gadiem bija spiestas apprecēties, un Bērts bija Mārgaritai allaž apgalvojis, ka tā nenotiks ar viņa meitām, lai ko tas prasītu. Viņas būs labas meitenes un apprecēsies ar jaukiem puišiem. Viņa mājā nebūs nekādu padauzu, nekādu ārlaulības sakaru, nekādu piedauzīgu izklaidēšanos, un no saviem principiem viņš nekad nebija atkāpies. Vienīgi Rai-enam bija atļauts darīt it visu, ko vien viņš vēlējās. Galu galā viņš taču bija zēns. Šobrīd viņš bija astoņpadsmit gadus vecs un kopā ar tēvu strādāja viņa firmā. Bērtam Robertsonam piederēja ļoti veiksmīgs autoserviss Onavā, un viņa bizness veicās sasodīti labi, un viņš ar to lepojās.

Raienam patika strādāt pie Bērta, un viņš apgalvoja, ka esot tikpat labs mehāniķis kā tēvs. Viņi sapratās labi; reizēm abi nedēļas nogalēs kopā devās medībās un makšķerēt. Mārgarita tad palika mājās kopā ar meitenēm: kopā ar viņām gāja uz kino vai arī pabeidza kaut ko šūt. Viņa nekad nebija strādājusi algotu darbu, un Bērts arī ar to lepojās. Viņu gan nekādā ziņā nevarēja saukt par bagātu, tomēr viņš varēja staigāt, augsti izslējis galvu visas pilsētas ļaužu priekšā, un viņš nepieļaus, ka viņa meita šo stāvokli mainītu, dodoties uz pavasara ballīti, ģērbusies aizlienētā kleitā, gluži kā riesta pārņemts pāvs. Viņa bija glīta meitene, bet tieši tāpēc vēl jo prātīgāk bija turēt viņu rāmjos un pieraudzīt, lai viņa nekļūtu izlaidīga kā Bērta paša māsas.

Viņš bija apprecējis parastu meiteni: pirms iepazīšanās ar Bērtu Mārgarita O'Braiena bija gribējusi kļūt mūķene. Tagad jau gandrīz divdesmit gadus viņa Bērtam bija lieliska sieva. Bet viņš nekad nebūtu precējies, ja viņa būtu izskatījusies kā lelle, kā tikko bija mēģinājusi darīt Meribeta, vai arī daudz viņam iebildusi, kā to darīja Noela. Ar dēlu bija daudz vieglāk nekā ar meitām. To Bērts bija secinājis jau pirms vairākiem gadiem, kaut arī Meribeta viņam nekad nebija sagādājusi nekādus sarežģījumus. Taču viņai piemita dīvainas idejas par sievietēm un to, ko tās drīkst un nedrīkst darīt, par mācīšanos skolā un pat koledžā. Skolotāji bija piebāzuši viņas galvu ar idejām par to, cik viņa ir gudra. Pēc Bērta domām, nebija nekas slikts, ja meitene līdz zināmai robežai iegūst izglītību, taču viņai jāzina, kad apstāties un kad apgūto izmantot. Bērts bieži sacīja, ka nav nepieciešams mācīties koledžā, lai apgūtu iemaņas nomainīt autiņus. Bet mazliet izglītības Meri-betai lieliski noderētu, lai palīdzētu viņam firmas darbā, un viņam nebūtu iebildumu, ja meita mācītos grāmatvedību, lai ar laiku palīdzētu viņam sakārtot firmas grāmatvedības dokumentus, taču dažas viņas trakās idejas bija prātam neaptveramas. Sievietes ārstes, inženieres, juristes, pat medicīnas māsas darbs Bērtam šķita nekaunība. Ko gan, sasodīts, viņa runāja? Reizēm viņš patiešām meitu nesaprata. Meitenēm bija paredzēts labi uzvesties, lai viņas nesabojātu dzīvi ne vien sev, bet arī citiem, un tad viņām bija paredzēts apprecēties un laist pasaulē bērnus: tik daudz bērnu, cik viņu vīri varētu atļauties vai arī apgalvotu, ka tik viņi vēlas. Un tad meitenēm bija paredzēts rūpēties par saviem vīriem un bērniem, un savu māju un nesagādāt nevienam nepatikšanas. Bērts to bija izstāstījis ari Rai-enam; viņš bija brīdinājis Raienu, lai tas neapprec kādu izlaidīgu meiču un lai nepadara grūtu nevienu sievieti, kuru nevēlas precēt. Bet meitenes - tas bija pavisam kas cits. Viņām bija paredzēts labi uzvesties... un neiet uz balli pusapģērbtām, ne arī ar savām neprātīgajām idejām par sieviešu lomu jāpadara traki savas ģimenes locekļi. Reizēm Bērts prātoja, vai meitenes šīs neprātīgās idejas nerod no filmām, uz kurām viņas veda Mār-garita. Mārgaritas pašas idejas jau nu tās noteikti nebija. Viņa bija klusa sieviete un nekad un ne ar ko nebija Bērtam sagādājusi nepatikšanas. Par Meribetu gan to nevarēja teikt. Viņa bija pavisam citāda. Viņa gan bija laba meitene, bet Bērts allaž bija prātojis, ka reiz viņas idejas sagādās daudz nepatikšanu.

Meribeta un Deivids ieradās ballē ar vairāk nekā stundas nokavēšanos, un it visi šķita lieliski izklaidējamies arī bez viņiem. Kaut arī dzert ballē nebija atļauts, daži Meribetas klases zēni jau izskatījās piedzērušies un dažas meitenes arī. Ierodoties Meribeta bija pamanījusi vairākus pārīšus stāvvietā atstātajās mašīnās, bet viņa bija centusies nepievērst tiem uzmanību. Bija tik neomulīgi kaut ko tādu redzēt kopā ar Deivi-du. Meribeta viņu tik tikko pazina; viņi pat īsti nebija draugi, bet neviens cits Meribetu uz dejām nebija aicinājis, un viņa pati bija vēlējusies atnākt - tikai tādēļ, lai redzētu, kā te viss norisinās, lai būtu klāt. Viņa bija nogurusi no tā, ka nekur un nekad nepiedalījās. Viņa nekad nekur neiederējās. Viņa allaž atšķīrās no citiem. Gadiem ilgi viņa bija savas klases labākā skolniece, un daži citi jaunieši viņu par to ienīda, bet visi pārējie gluži vienkārši nepievērsa viņai uzmanību.

Un, kad skolā ieradās Meribetas vecāki, viņa jutās vēl neomulīgāk. Māte bija tāda pelēka pele, un tēvs uzvedās tik skaļi un visiem aizrādīja, ko tiem vajadzētu darīt, it īpaši mātei. Māte viņam nekad nebija runājusi pretī. Viņai bija bail no vīra, un viņa piekrita it visam vīra teiktajam pat tad, ja viņam acīm redzami nebija taisnība. Tēvs tik atklāti plātījās ar saviem spriedumiem, kādu viņam bija vairāki miljoni, lielākoties par sievietēm, viņu lomu dzīvē, vīriešu svarīgumu un izglītības nenozīmīgumu. Allaž kā paraugu viņš minēja pats sevi. Reiz viņš bijis bārenis no Bufalo, taču, lai gan tikai ar sešu klašu izglītību, dzīvē sasniedzis diezgan daudz. Pēc viņa domām, nevienam nebija nepieciešama plašāka izglītība, un fakts, ka Meribetas brālis Raiens bija papūlējies beigt vidusskolu, patiesi bija līdzinājies brīnumam. Raiens bija briesmīgs audzēknis un nepārtraukti nonāca līdz situācijai, kad sliktās uzvedības dēļ viņu draudēja izslēgt no skolas, bet, tā kā tas attiecās uz Raienu, nevis uz meitenēm, tad tēvs visu uztvēra smaidīdams. Šobrīd Raiens droši vien jau būtu iesaukts dienestā flotē un aizsūtīts uz Koreju, ja vien nebūtu izbrāķēts plakanās pēdas un futbola spēles laikā savainotā ceļgala dēļ. Meribetai un Raienam bija ļoti maz, ko sacīt viens otram. Viņai allaž bija grūti iztēloties, ka viņi abi nāk no vienas ģimenes un dzimuši uz vienas un tās pašas planētas.

Raiens bija pievilcīgs un augstprātīgs, un ne pārāk spējīgs mācībās, un bija grūti iztēloties, ka viņi vispār ir radinieki.

- Kas tev vispār ir svarīgs? - Meribeta viņam kādu dienu pavaicāja, cenšoties izprast, kas viņš īsti ir un varbūt viņus saista garīga radniecība. Raiens bija uzlūkojis viņu uzjautrināts un pārsteigts, ka Meribeta viņam vispār ko jautājusi.

- Mašīnas... meitenes... alus... jautra laika pavadīšana... Tētis visu laiku runā par darbu. Laikam jau tas ir labi... ja vien es turpinu strādāt pie mašīnām un man nav jāstrādā kādā bankā vai apdrošināšanas kompānijā un tamlīdzīgi. Man droši vien ir ļoti veicies, ka strādāju kopā ar tēvu.

- Var jau būt, - Meribeta klusi atsaucās, uzlūkodama brāli ar savām lielajām zaļajām acīm, kas pauda neizpratni, un cenzdamās viņu cienīt. - Vai tev nekad nav gribējies sasniegt kaut ko vairāk?

- Ko, piemēram? - Raienu šis jautājums šķita samulsinājis.

- Jebko. Kaut ko vairāk nekā tikai strādāt pie tēva, piemēram, aizbraukt uz Čikāgu vai Ņujorku vai dabūt labāku darbu... vai mācīties koledžā... - Tādi bija viņas sapņi. Viņa gribēja sasniegt daudz vairāk, bet viņai nebija neviena, ar ko dalīties savos sapņos. Pat viņas klases meitenes nebija tādas kā viņa. Neviens nespēja aptvert, kāpēc viņai tik ļoti rūp sekmes un mācības. Kāda gan tam nozīme? Kam tas ir svarīgi? Meribetai tas bija svarīgi. Bet tāpēc viņai nebija draugu un uz dejām vajadzēja iet kopā ar tādiem puišiem kā Deivids.

Tomēr viņa turpināja lolot savus sapņus. Tos viņai neviens nespēja atņemt. Pat tēvs ne. Meribeta gribēja veidot savu karjeru, dzīvot kādā interesantākā vietā, dabūt aizraujošu darbu, iegūt izglītību, ja vien jebkad varēs to atļauties, un galu galā apprecēties ar cilvēku, ko viņa mīlētu un cienītu. Viņa nespēja iztēloties dzīvi kopā ar tādu cilvēku, ko viņa neapbrīnotu. Viņa nespēja sev iztēloties tādu dzīvi kā mātei - būt precētai ar vīrieti, kas viņai vispār nepievērsa ne vismazāko uzmanību, nekad neuzklausīja viņas viedokli un izrādīja vienaldzību pret viņas domām. Meribeta gribēja daudz vairāk. Viņai bija tik daudz sapņu, tik daudz ideju, ko it visi uzskatīja par neprātīgām, tikai viņas skolotāji ne, jo viņi zināja, cik izcila ir Meribeta, un gribēja palīdzēt viņai atbrīvoties no saitēm, kas viņu turēja. Viņi zināja, cik svarīgi Meribetai būtu iegūt izglītību. Bet vienīgā reize, kad viņa jebkad kaut mazliet ļāva runāt savai dvēselei, bija rakstot skolas nodarbībām paredzētos radošos darbus, un tad viņas idejas tika uzslavētas... bet tikai tad un tikai uz tik īsu brīdi. Meribeta nekad un ne ar vienu par tām nerunāja.

- Vai gribi mazliet punša? - Deivids viņai pajautāja.

- Ko?... - Meribetas domas bija miljonu jūdžu tālumā. - Piedod... es domāju par kaut ko citu... piedod, ka mans tēvs tevi šovakar tā pratināja. Mēs sastrīdējāmies par manu kleitu, un man vajadzēja pārģērbties. -To sakot, viņa jutās vēl neomulīgāk nekā jebkad.

- Šī ir ļoti jauka, - Deivids nervozi atsaucās, acīm redzami melodams. Tā nepavisam nebija jauka, un Me-ribeta to zināja. Tumšzilā kleita bija tik garlaicīga un vienkārša, ka Meribetai bija nepieciešama ļoti liela drosme, lai saņemtos to uzvilkt. Bet viņa bija pieradusi būt citāda un apsmietā. Vai vismaz viņai vajadzēja būt pieradušai. Viņa allaž bija liekā un nepieņemtā. Tieši tāpēc Deivids O'Konors nebija kautrējies uzaicināt viņu uz dejām. Viņš zināja, ka neviens cits Meri-betu neuzaicinās. Viņa gan bija glīta, tomēr, kā visi apgalvoja, viņa bija savādniece. Viņa bija pārāk gara, viņai bija koši rudi mati un lielisks augums, bet viņu interesēja vienīgi mācības, un viņa nekad negāja uz tikšanos ar zēniem. Neviens viņu neaicināja. Deivids bija nospriedis, ka Meribeta piekritīs iet kopā ar viņu uz dejām, un viņš nebija kļūdījies. Viņš nebija nekāds izcilais sportists, un viņš bija maza auguma un drausmīgi pārdzīvoja savas problēmas ar sejas ādu. Ko gan vēl lai viņš būtu aicinājis, ja ne Meribetu Robertsoni? Viņa bija vienīgā kandidatūra, nu varbūt vēl dažas patiesi neglītas meitenes, ar kurām viņš ne par kādu naudu neriskētu parādīties sabiedrībā. Un patiesībā viņam Meribeta patika. Taču viņam ne visai patika Meribetas tēvs. Tajā brītiņā, kamēr viņš bija gaidījis Meribetu, tas vecais patiesi viņam bija licis pasvīst. Kad Deivids jau bija baidījies, ka viņam tur būs jāpavada viss vakars, beidzot bija parādījusies Meribeta tumšzilajā kleitā ar balto apkaklīti. Un viņa izskatījās normāli. Pat zem šīs atbaidošās kleitas vēl joprojām varēja apjaust viņas lielisko augumu. Un kāda gan tam vispār nozīme? Dei-vids priecājās, ka varēs dejot ar Meribetu un sajust sev piekļautu viņas augumu. Jau doma vien par to viņam lika izjust iekāri.

- Vai nevēlies mazliet punša? - viņš vēlreiz pajautāja, un Meribeta pamāja. Viņa nevēlējās, tomēr nezināja, ko citu lai viņam saka. Tagad viņa nožēloja, ka vispār te ieradusies. Deivids bija tik nožēlojams, un neviens cits negrasījās lūgt viņu dejot, un viņa pati tumšzilajā kleitā izskatījās pavisam muļķīga. Viņai vajadzēja palikt mājās un kopā ar māti klausīties radio, kā bija piedraudējis tēvs. - Es tūlīt atgriezīšos, - Deivids apgalvoja un nozuda, kamēr Meribeta vēroja, kā dejo citi pāri. Lielākā daļa meiteņu viņai šķita skaistas; viņu kleitas bija košās krāsās, ar kuplu svārku daļu un mazītiņām jaciņām, līdzīgām tai, kuru viņa pati gandrīz bija uzvilkusi, bet kuru tēvs viņai nebija ļāvis vilkt.

Šķita pagājusi vesela mūžība, līdz Deivids atkal parādījās, un šoreiz viņš bija manāmi smaidīgs. Viņš izskatījās tā, it kā viņam būtu zināms kāds satraucošs noslēpums, un, tikko pagaršojusi punšu, Meribeta saprata, kāpēc Deivids šķiet tik laimīgs. Punšam bija jocīga garša, un viņa nojauta, ka tam kāds piejaucis kaut ko stiprāku.

- Kas tur iekšā? - viņa noprasīja, rūpīgi paostīdama punša glāzi un iedzerdama mazu malciņu, lai apstiprinātu savas aizdomas. Alkoholu viņa bija pagaršojusi tikai dažas reizes, tomēr viņa bija gluži pārliecināta, ka punša garša tikusi "uzlabota".

- Pavisam mazlietiņ laimes dzēriena, - Deivids smaidīdams atbildēja, piepeši izskatīdamies īsāks un daudz neciešamāks nekā tobrīd, kad bija Meribetu uzaicinājis uz dejām. Viņš bija īsts āksts, un tas, kā viņš kāri blenza uz Meribetu, meiteni patiesi atbaidīja.

- Es negribu piedzerties, - Meribeta itin vienkārši paziņoja, nožēlodama, ka atnākusi, it īpaši kopā ar Dei-vidu. Kā jau parasti, viņa jutās kā no ūdens izmesta zivs.

- Izbeidz, Meribeta, atslābinies! Tu nepiedzersies. Iedzer tikai pāris malciņu! Tas tev liks justies daudz labāk.

Tad Meribeta viņu uzlūkoja ciešāk un aptvēra, ka pa to laiku, kamēr gājis pakaļ viņas punšam, Deivids pats ir dzēris.

- Cik daudz tu pats izdzēri?

- Priekšpēdējā kursa audzēkņiem tur, ārpusē, ir pāris pudeļu ruma, un Kaningemam ir pinte degvīna.

- Lieliski. Satriecoši!

- Jā, vai ne? - Deivids laimīgs smaidīja, priecādamies, ka Meribeta neiebilst, un nepavisam nepamanīdams viņas izsmējīgo toni. Meribeta viņu uzlūkoja ar patiesa pretīguma izteiksmi, bet šķita, ka Deivids neko nemana.

- Es tūlīt atgriezīšos, - viņa vēsi sacīja, juzdamās vairākus gadus vecāka par Deividu. Pašas augums un izturēšanās Meribetai gandrīz vienmēr lika justies vecākai, nekā viņa bija patiesībā, un līdzās Deividam viņa izskatījās kā milzis, kaut arī viņa bija tikai piecas pēdas un astoņas collas gara, bet Deivids kādas četras vai piecas collas īsāks.

- Kur tu iesi? - Deivids izskatījās satraucies. Viņi vēl pat nebija padejojuši.

- Uz dāmu istabu, - viņa vēsi atsaucās.

- Es dzirdēju, ka arī tur esot kāda pinte stiprāka dzēriena.

- Atnesīšu tev arī, - Meribeta noteica un nozuda pūlī. Mūziķi spēlēja dziesmu par vakara krēslu, un audzēkņi dejoja, piespieduši vaigus viens otram, bet Meribeta, ejot ārā no zāles, izjuta vienīgi skumjas. Viņa pagāja garām puišu bariņam, kuri nepārprotami centās noslēpt pudeli. Tomēr viņi nespēja noslēpt tās radītās sekas, un vēl dažus metrus tālāk pāris puišu vēma pie ēkas sienas. Pie tā Meribeta bija pieradusi no sava brāļa piedzīvojumiem. Viņa aizgāja tik tālu, cik vien spēja, un apsēdās uz soliņa, lai sakopotu drosmi un novilcinātu mazliet laika, pirms atkal atgriezīsies pie Deivi-da. Viņš acīmredzot bija paredzējis piedzerties, un Meribeta saprata, ka viņai no tā nebūs nekāda prieka. Varbūt viņai gluži vienkārši vajadzētu doties mājās un aizmirst visu šo vakaru. Viņa šaubījās, vai vēl pēc pāris izdzertajām glāzēm Deivids vispār pamanīs viņas prombūtni.

Meribeta ilgu laiku sēdēja uz soliņa, līdz vēsajā nakts gaisā viņai kļuva auksti, tomēr viņa tam īpaši nepievērsa uzmanību. Bija patīkami te atrasties - prom no visiem, no Deivida, no klasesbiedriem, arī nepazīstamajiem, no tiem, kuri dzēra un kuri vēma. Bija labi būt prom arī no vecākiem. Mirkli Meribeta vēlējās, kaut varētu mūžīgi šeit tā sēdēt. Viņa atspieda galvu pret sola atzveltni, aizvēra acis, izstiepa sev priekšā kājas un prātodama veldzējās vēsajā gaisā.

- Vai pārāk daudz dzeramā? - viņai līdzās ievaicājās kāda klusa balss, un Meribeta, to izdzirdot, satrūkās. Pacēlusi galvu, viņa ieraudzīja pazīstamu seju. Viņš bija izlaiduma klases audzēknis un futbola zvaigzne, un viņam nebija ne jausmas, kas viņa tāda ir. Meribeta nespēja iedomāties, ko puisis te dara un kā vispār atļāvies runāties ar viņu. Varbūt viņš Meribetu noturējis par kādu citu. Viņa izslējās taisnāk un pakratīja galvu, paredzēdama, ka zēns tūlīt pat dosies prom un atstās viņu vienu.

- Nē. Pārāk daudz cilvēku. Laikam pārāk daudz visa kā.

- Jā, es jūtos tāpat, - viņš atsaucās un neaicināts apsēdās Meribetai līdzās, un nebija iespējams nepamanīt, cik viņš ir pievilcīgs - pat bālajā mēness gaismā. - Es neciešu cilvēku pūļus.

- Tam nu ir grūti noticēt, - viņa atsaucās, mazliet uzjautrinādamās un kopā ar viņu juzdamās savādi omulīgi, kaut arī zēns bija visas skolas varonis. Bet šī situācija bija tik nereāla: tā sēdēt šeit pie deju zāles uz soliņa un tumsā. - Tu allaž esi cilvēku pūļa ieskauts.

- Un tu? Kā tu zini, kas es esmu? - Izklausījās, ka viņš ir ieintriģēts, un viņš izskatījās neatvairāms. - Kas esi tu?

- Es esmu Pelnrušķīte. Mans auto tikko pārvērtās ķirbī, mans partneris piedzērās, un es iznācu ārā uzmeklēt savu kristāla kurpīti. Vai neesi to redzējis?

- Varbūt esmu. Apraksti to! Kā lai es zinu, ka tu patiešām esi Pelnrušķīte? - Viņš bija aizrāvies Meribe-tas teiktā dēļ un prātoja, kāpēc līdz šim vēl nav viņu pamanījis. Viņai gan bija mugurā atbaidoša kleita, toties burvīga seja, lielisks augums un laba humora izjūta. - Vai tu esi izlaiduma klases audzēkne? - Piepeši viņš izskatījās ieinteresēts, kaut arī it visi skolā zināja, ka viņš satiekas ar Debiju Flauersu jau kopš tā laika, kad abi mācījās otrajā kursā. Klīda pat baumas, ka viņi pēc skolas beigšanas plānojot apprecēties.

- Es esmu otrajā kursā, - Meribeta greizi pasmaidīja, atbildēdama apbrīnojami patiesi, kaut arī viņas acu priekšā stāvēja Apburošais Princis.

- Varbūt tāpēc es tevi nebiju pamanījis, - viņš atzinās. - Bet tu izskaties vecāka.

- Laikam man jāpateicas par komplimentu. - Meribeta viņam uzsmaidīja, prātodama, ka vajadzētu vai nu atgriezties pie Deivida, vai iet mājās. Nebija pareizi te sēdēt di vatā ar vecākā kursa audzēkni. Tomēr viņa te jutās drošībā.

- Mani sauc Pols Braunijs. Un kā sauc tevi, Pelnrušķīt?

- Meribeta Robertsone. - Viņa pasmaidīja un piecēlās kājās.

- Kur tu iesi? - Viņš bija gara auguma, tumšiem matiem, ar žilbinošu smaidu, un viņš izskatījās vīlies.

- Es grasījos doties mājās.

- Viena pati? - Meribeta pamāja. - Vai nevēlies, lai aizvedu?

- Gan es aiziešu, paldies! - Viņa nespēja noticēt, ka atsakās no brauciena mašīnā kopā ar Polu Brauniju - vecākā kursa zvaigzni. Kas gan tam būtu noticējis? Prātojot par to, viņa nosprieda, ka tas patiesi ir sasniegums.

- Izbeidz, es tevi vismaz pavadīšu atpakaļ līdz deju zālei. Vai tu pateiksi savam partnerim, ka ej prom?

- Laikam jau vajadzētu. - Gluži kā seni draugi viņi mierīgi aizgāja līdz ieejai zālē, un, tikko viņi tai tuvojās, Meribeta pamanīja, kā Deivids, jau bezcerīgi piedzēries, streipuļo un tukšo pudeli kopā ar pusduci draugu. Zālē gan bija atbildīgie par kārtību, bet, par spīti viņu klātbūtnei, audzēkņi šķita darām to, ko paši vēlējās. - Diez vai man vairs viņam kaut kas jāsaka, -Meribeta klusi ierunājās un, apstājusies labu gabalu no Deivida, uzsmaidīja Polam. Pols bija daudz garāks par viņu. - Paldies par kompāniju! Tagad gan es iešu mājās. - Šis vakars viņai bija pilnīgi izniekots. Viss bija noritējis tik bezjēdzīgi, ja vien neskaita sarunāšanos ar Polu Brauniju.

- Es nevaru pieļaut, ka tu ietu mājās viena. Klau, ļauj man tevi aizvest, vai varbūt tu baidies, ka arī mans ševrolets pārvērtīsies ķirbī?

- Nedomāju vis. Vai tad tu neesi Apburošais Princis? - viņa ķircinoties pajautāja, bet pēc tam pati sakautrējās. Viņš patiesi līdzinājās apburošam princim, un Meribeta zināja, ka viņai nebūtu vajadzējis tā sacīt.

- Vai tad esmu? - Pols jautri atsaucās, izskatīdamies neticami pievilcīgs un izsmalcināts. Viņš palīdzēja Meribetai iekāpt mašīnā. Tā bija nevainojami kopta 1951. gada "Bel Air" ar jauniem hroma apkalumiem, un visa iekšpuse bija iztapsēta ar sarkanu ādu.

- Man patīk tavs ķirbis, Pol, - viņa paķircināja, un Pols iesmējās. Kad Meribeta nosauca savu adresi, viņš ierosināja, ka vispirms viņi varētu aizbraukt un iebaudīt kādu hamburgeru un piena kokteili.

- Neizskatās, ka tev šis vakars būtu noritējis īpaši jautri. Tavs partneris izskatījās nožēlojams... piedod, varbūt man nevajadzēja tā teikt... bet tev viņš šovakar noteikti nekādu prieku nesagādāja. Varu saderēt, ka tu pat vienu deju nenodejoji. Tāpēc labi vien būs, ja vismaz pa ceļam mājās tu kaut mazliet papriecāsies. Ko tu par to teiksi? Vēl jau ir agrs. - Tā bija taisnība, un Meribetai nebija jāatgriežas mājās līdz pat pusnaktij.

- Labi, - viņa piesardzīgi atsaucās, vēlēdamās būt kopā ar Polu un juzdamās vairāk aizrāvusies ar viņu, nekā pašai gribējās atzīt. Bet nebija iespējams neaizrauties. - Vai tu te šovakar ieradies viens? - viņa pajautāja, prātodama, kas gan atgadījies ar Debiju.

- Jā, viens. Es atkal esmu brīvs puisis. - Pēc Meri-betas uzdotā jautājuma Pols nojauta, ka viņa zina par Debiju. To zināja it visi skolā. Bet viņi pirms divām dienām bija sastrīdējušies, jo Debija bija atklājusi, ka Pols Ziemassvētku brīvdienās izklaidējies kopā ar citu, taču Meribetai viņš to tagad neskaidroja. - Laikam man patiesi veicās, ka es ierados viens, vai ne, Meribeta? -Viņš neatvairāmi pasmaidīja un uzdeva viņai vairākus jautājumus par Meribetu pašu. Viņi brauca uz Villija kafejnīcu, kur jebkurā dienas vai vakara laikā mēdza uzturēties bagātie audzēkņi. Kad viņi tur nonāca, mūzikas automāts bija ieslēgts uz visskaļāko un kafejnīca bija ļaužu pilna. Izskatījās, ka te ir vairāk audzēkņu nekā deju zālē, un piepeši Meribeta vēl vairāk sakaunējās par neglīto kleitu, kuru vecāki viņai bija likuši uzvilkt, un arī par to, kas viņa tāda ir. Viņa piepeši jutās pat jaunāka par saviem sešpadsmit. Un Polam jau bija gandrīz astoņpadsmit. Bet šķita, ka Pols nojauš par viņas kautrēšanos. Viņš iepazīstināja Meribetu ar visiem saviem draugiem. Daži no tiem jautājoši sarauca uzacis, gribēdami uzzināt, kas viņa tāda ir, bet neviens nešķita iebilstam, ka Meribeta viņiem pievienosies. Viņi pret Meribetu izturējās apbrīnojami jauki - kā jau pret Pola viešņu -, un viņa lieliski pavadīja laiku smiedamās un sarunādamās. Kopā ar Polu viņi apēda čīz-burgeru un izdzēra piena kokteili, un viņi nodejoja pusduci deju mūzikas automāta pavadījumā, ari pāris lēno deju, kad Pols viņu bija piekļāvis tik tuvu, ka Me-ribetai aizrāvās elpa un viņa juta pašas krūtis piespiežamies pie Pola auguma. Un viņa tūlīt pat sajuta ari to, kā viņas tuvums iedarbojās uz Polu. Tas Meribetu mulsināja, bet Pols nejāva viņai atrauties nostāk un, cieši viņu sev piekļāvis, turpināja deju. Tad viņš palūkojās lejup un maigi uzsmaidīja Meribetai.

- Kur tu biji pēdējos četrus gadus, meitenīt? - viņš mazliet aizsmakušā balsī ierunājās, un Meribeta pasmaidīja.

- Manuprāt, tu biji pārāk aizņemts, lai pamanītu manu klātbūtni, - viņa godīgi atsaucās, un Polam tas viņā patika.

- Manuprāt, tev ir taisnība, un es esmu bijis muļķis. Bet šis noteikti ir mans laimīgais vakars. - Viņš atkal piekļāva Meribetu sev tuvāk un ļāva savām lūpām pieskarties viņas matiem. Viņai piemita kaut kas tāds, kas Polu aizrāva. Tas nebija tikai viņas augums vien vai arī apburošās krūtis, kuras viņš bija pamanījis, kad abi dejoja, tas bija veids, kā Meribeta uz viņu skatījās, kā viņam atbildēja. Viņai piemita kaut kas ļoti izteiksmīgs un dumpīgs, un drosmīgs, it kā viņa ne no kā nebaidītos. Pols zināja, ka viņa vēl ir tikai bērns, un otrā kursa audzēkne vecākā kursa audzēkņa tuvumā būtu jutusies iebiedēta, tomēr Meribeta tāda nebija. Viņa nebaidījās no Pola tuvuma, nebaidījās teikt to, ko domā, un Polam tas viņā patika. Sastrīdēšanās ar Debiju bija ievainojusi viņa pašlepnumu, un Meribeta bija kā balzams, lai remdētu viņa brūci.

Viņi atkal iekāpa Pola mašīnā, un Pols pagriezās, lai viņu uzlūkotu. Viņš negribēja vest Meribetu mājās. Polam patika būt kopā ar viņu. Viņam Meribetā patika it viss. Un viņai jau galva reiba no tā vien, ka viņa ir kopā ar Polu.

- Vai negribi mazliet pavizināties? Vēl ir tikai vienpadsmit. - Viņi tik ātri bija aizbraukuši no dejām, un ari tad vēl viņiem bija atlicis pietiekami daudz laika, ko viņi bija jautri aizvadījuši, pļāpājot un dejojot Villi-ja kafejnīcā.

- Man droši vien vajadzētu doties mājās, - viņa piesardzīgi atsaucās, kad Pols iedarbināja motoru, taču viņš vadīja mašīnu nevis uz Meribetas mājām, bet parka virzienā. Meribetu tas neuztrauca, tomēr viņa negribēja aizkavēties pārāk vēlu. Taču kopā ar Polu viņa jutās droši. Visu vakaru viņš bija uzvedies kā īsts džentlmenis, daudz galantāk nekā Deivids.

- Izmetīsim tikai mazu līkumiņu, tad es tevi aizvedīšu mājās, es apsolu. Es tikai negribu, lai šis vakars beigtos. Tas man ir bijis pavisam īpašs, - Pols nozīmīgi paziņoja, un Meribeta juta, ka viņai no satraukuma reibst galva. Pols Braunijs? Un ja nu šis ir sākums īstām attiecībām? Ja nu viņš tiešām tagad satiksies ar Meribetu, nevis Debiju Flauersu? Viņa nespēja tam noticēt. - Es šovakar tik lieliski esmu pavadījis laiku, Meribeta.

- Es ari. Daudz labāk nekā ballītē! - Meribeta iesmējās. Pēc tam viņi kādu bridi jautri sarunājās, līdz Pols iebrauca nomaļā vietā pie ezera, apstādināja mašīnu un pagriezās pret Meribetu.

- Tu esi īpaša meitene, - viņš sacīja, un Meribetai nebija ne vismazāko šaubu, ka viņš tā patiešām domā. Tad viņš atvēra mašīnas cimdu nodalījumu, izvilka džina pudeli un piedāvāja to Meribetai. - Vai nevēlies mazliet iedzert?

- Nē, paldies! Es nedzeru.

- Kā tad tā? - Pols šķita pārsteigts.

- Man patiesi nepatīk alkohols. - Polam tas šķita dīvaini, tomēr viņš tik un tā piedāvāja viņai pudeli. Meribeta jau grasījās atteikties, bet, kad Pols uzstāja, viņa iedzēra mazu malciņu, lai puisi neaizvainotu. Skaidrais šķidrums, līstot uz leju, apdedzināja viņas kaklu un lika acīs sariesties asarām. Pēc tam mutē palika dedzinoša sajūta, un Meribeta piesarka. Pols paliecās uz viņas pusi, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja.

- Vai tas tev patīk labāk nekā džins? - viņš jutekliski pajautāja, kad bija noskūpstījis Meribetu vēlreiz, un viņa pasmaidīja un pamāja, juzdamās pieredzējusi un uzbudināta, un mazliet nogrēkojusies. Pols bija tik neizsakāmi aizraujošs un tik neticami pievilcīgs. - Man arī, - viņš piebilda un noskūpstīja viņu vēlreiz, un šoreiz viņš atpogāja pie kakla Meribetas stīvo kleitu. Meribeta gan pūlējās to atkal aizpogāt, bet izrādījās, ka

Pola pirksti ir veiklāki nekā viņai, un vēl pēc mirkļa viņš jau turēja un glāstīja viņas krūtis, elpai aizraujoties, skūpstīja Meribetu, un viņai nebija ne jausmas, kā lai viņu aptur.

- Pol, nevajag... lūdzu... - Meribeta klusi ierunājās, gribēdama, lai viņas vārdi skanētu nopietni, bet tā nebija. Viņa zināja, kā vajadzētu rīkoties, bet bija tik grūti negribēt Pola pieskārienus. Viņš noliecās un noskūpstīja viņas krūtis, un piepeši Meribetas krūšturis jau bija atpogāts un viņas kleitas augšdaļa pilnīgi vaļā. Pola mute atradās uz viņas krūtīm un tad uz lūpām, un tad viņa pirksti glāstīja Meribetas krūšu galiņus. Viņa baudā ieelsojās, kaut arī negribēja to darīt. Pols pabāza roku zem viņas kleitas un prasmīgi un ātri atrada visjutīgāko vietiņu, kaut arī Meribeta pūlējās noturēt kājas kopā. Tomēr viņai visu laiku vajadzēja sev atgādināt, ka viņa nevēlas to, ko Pols ar viņu darīja. Viņa gribēja, lai Pola pieskārieni viņu biedētu, un tomēr neviens no viņa pieskārieniem Meribetu nebiedēja. It viss, ko viņš darīja, brīnišķīgi satrauca, bet Meribeta zināja, ka tas ir jāizbeidz. Beidzot viņa aizelsusies un uzbudināta izrāvās no Pola apskāvieniem, uzlūkoja viņu ar nožēlas pilnu skatienu un papurināja galvu, un Pols viņu saprata.

- Es nevaru. Man ļoti žēl, Pol. - Viņa bija neizsakāmi pārsteigta visa tā dēļ, ko Pola pieskārieni lika viņai izjust. Viņai reiba galva.

- Ir jau labi, - viņš maigi atsaucās. - Es zinu... man nevajadzēja... man patiesi žēl... - Un, to sakot, viņš atkal noskūpstīja Meribetu, un viss atkal sākās no jauna, tikai šoreiz bija vēl grūtāk apstāties. Kad Meribeta atrāvās no Pola, viņi abi izskatījās pavisam izspūruši, un Meribeta satriekta pamanīja, ka Pola bikšu rāvējslēdzējs ir vaļā. Tad viņš pavilka Meribetas plaukstu uz sava locekļa pusi. Viņa centās ar gribasspēku piespiest sevi to nedarīt, tomēr bija kā apburta no Pola pieskārieniem. Šis bija tas, par ko viņa bija brīdināta, ko viņai bija pieteikts nekad nedarīt, tomēr tas Meribetu tik neaptverami uzbudināja, ka viņa nespēja apturēt ne pati sevi, ne Polu. Kad Pols piespieda viņas plaukstu pie savu bikšu rāvējslēdzēja, viņa dzimumloceklis pats iegūla viņas plaukstā, un viņa juta, ka glāsta to. Pols viņu skūpstīja un, atguldījis uz mašīnas sēdekļa, uzgūlās viņai virsū, vai pulsējot iekārē un uzbudinājumā. - Ak dievs... Meribeta, es tevi tik ļoti gribu... ak, mazulīt... es mīlu tevi... -Tad Pols strauji pacēla viņas kleitu, tajā pašā mirklī pabīdīja lejup pats savas bikses, un Meribeta juta viņa locekli piespiežamies klāt savam augumam, nevaldāmā iekārē meklējot apslēpto vietiņu, alkstot viņu tikpat ļoti, kā viņa šobrīd alka pēc Pola. Ar vienu vienīgu baudas un sāpju pilnu kustību Pols viņu ieguva un pēc dažiem tikko jaušamiem grūdieniem viņā nevaldāmi notrīsēja un pēc mirkļa izšļāca viņā savu sēklu. - Ak dievs... ak dievs... ak, Meribeta... - Un tad viņš pamazām atgriezās realitātē un uzlūkoja Meribetu, kas satriekta raudzījās viņā, nespēdama noticēt tam, ko abi tikko izdarījuši. Pols ar pirkstu galiņiem maigi pieskārās viņas sejai. - Ak dievs, Meribeta, piedod... tu biji jaunava... es nespēju savaldīties... tu esi tik skaista, un es tik ļoti gribēju tevi... piedod, maziņā...

- Ir jau labi... - Meribeta atklāja, ka mierina viņu. Pola loceklis vēl joprojām atradās viņā, un tad viņš to gausi izvilka, atkal jau sākdams izjust uzbudinājumu, bet viņš neuzdrošinājās iegūt viņu vēlreiz. Kā uz burvja mājienu viņš no sēdekļa apakšas izvilka dvieli un palīdzēja Meribetai satīrīties, kamēr viņa izmisīgi centās nekautrēties. Tad Pols iedzēra palielu džina malku un piedāvāja to arī Meribetai, un šoreiz viņa iedzēra, prātodama, vai pirmais džina malks bijis tas, kas licis viņai ļauties Pola valdzinājumam vai varbūt viņa ir iemīlējusies Polā vai Pols viņā, un vai tas, kas nupat atgadījies, nozīmē, ka viņa tagad būs Pola pastāvīgā draudzene.

- Tu esi satriecoša, - Pols sacīja, atkal jau noskūpstīdams Meribetu un pievilkdams viņu sev tuvāk uz mašīnas sēdekļa. - Man žēl, ka tas notika šeit un tā kā šovakar. Nākamā reize būs labāka, es apsolu. Pēc divām nedēļām mani vecāki dosies prom no pilsētas, tad tu varēsi atbraukt pie manis. - Viņam pat ne uz mirkli neienāca prātā, ka Meribeta varētu nevēlēties turpināt abu attiecības. Viņš pieņēma, ka Meribeta vēlas vēl vairāk, un pilnīgi kļūdījies viņš nebija, tomēr Meribeta īsti nespēja aptvert, ko viņa izjūt. Dažu minūšu laikā visa viņas pasaule bija sagriezusies kājām gaisā.

- Vai tu... ar... Debiju... - Pirms Meribeta bija izrunājusi šos vārdus, viņa zināja, ka tas ir muļķīgs jautājums. Pols viņai uzsmaidīja, mirkli izskatīdamies kā daudz vecāks un gudrāks brālis.

- Tu vēl esi jauniņa, vai ne? Ja tā padomā, cik tev īsti ir gadu?

- Pirms divām nedēļām man palika sešpadsmit.

- Nu, tagad tu esi liela meitene. - Pamanījis, ka Meribeta trīc, Pols novilka žaketi un aplika to viņai ap pleciem. Viņa bija satriekta par to, ko abi izdarījuši, un tad aptvēra, ka viņai Polam kaut kas jāpajautā.

- Vai es no tā varu kļūt grūta? - Jau tāda doma vien viņu šausmināja, bet Pols izskatījās pavisam mierīgs. Un Meribeta patiešām nezināja, cik liels risks palikt stāvoklī viņu sagaida.

- Šaubos. Ne jau no vienas šādas reizes. Tas ir, varētu kļūt... bet tu nekļūsi grūta, Meribeta. Un nākamajā reizē es būšu piesardzīgāks. - Meribeta nebija gluži pārliecināta, ko nozīmē būt piesardzīgākam, bet viņa zināja to, ja viņa vispār jebkad to vēl darīs - un tas varētu notikt, ja viņu attiecības kļūtu stabilas, jo Debija Flauersa to bija darījusi un arī no viņas tagad Pols to gaidīs, - tad noteikti gribēs būt piesardzīga. Bērnu jau nu viņa šobrīd nepavisam nevēlējās. Pat visattālākā iespēja, ka viņai varētu būt bērns, lika Meribetai šausmās nodrebēt. Un viņa negribēja būt spiesta apprecēties, kā tas bija noticis ar abām viņas tantēm. Piepeši viņa atcerējās visus tēva pamācošos stāstus.

- Kā es zināšu, vai esmu stāvokli? - viņa vaļsirdīgi pajautāja Polam, kad viņš iedarbināja mašīnu. Pols pagriezās, lai viņu uzlūkotu, juzdamies pārsteigts, cik nevainīga ir Meribeta. Šā vakara gaitā viņa Polam bija šķitusi tik pieaugusi.

- Vai tad tu nezini? - viņš pajautāja, vairāk nekā mazliet pārsteigts, un Meribeta, kā allaž godīgi, pakratīja galvu. - Tev nebūs mēnešreizes. - Viņa samulsa, kad Pols to sacīja, tad pamāja, ka sapratusi. Tomēr viņa vēl joprojām necik daudz no tā nesaprata. Meribeta nevēlējās tagad Polu vairāk izprašņāt, citādi viņš nodomās, ka viņa ir neiedomājami stulba.

Vedot Meribetu mājās, Pols runāja pavisam maz. Apstādinot mašīnu viņas mājas priekšā, viņš piesardzīgi palūkojās visapkārt un tad pagriezās pret Meribetu un noskūpstīja viņu.

- Paldies, Meribeta! Man šis bija brīnišķīgs vakars. -Nezin kāpēc Meribeta bija gaidījusi, ka jaunavības zaudēšana būs kaut kas vairāk kā tikai "brīnišķīgs vakars", tomēr viņai nebija nekādu tiesību prasīt no Pola kaut ko vairāk, un viņa pati to zināja. Viņa bija rīkojusies aplam, darīdama to jau pirmajā abu iepazīšanās vakarā, un Meribeta zināja, ka viņai veiksies, ja abu attiecības vispār attīstīsies tālāk par kaut ko nopietnāku. Un tomēr Pols bija sacījis, ka mīl viņu.

- Arī man šis bija brīnišķīgs vakars, - viņa piesardzīgi un pieklājīgi atsaucās. - Tiksimies skolā, - viņa piebilda, izklausīdamās cerību pilna. Viņa atdeva Polam žaketi un, izkāpusi no mašīnas, uzsteidzās pa lieveņa pakāpieniem. Durvis bija vaļā, un viņa iegāja iekšā. Bija divas minūtes pirms pusnakts. Meribeta jutās pateicīga, ka visi jau aizgājuši gulēt. Viņai nevajadzēs neko paskaidrot, ne arī atbildēt uz jautājumiem. Viņa apmazgājās, cik labi vien prata, priecādamās, ka tuvumā nav neviena cita, kas to pamanītu, izskaloja savas kleitas apakšmalu ūdenī un izkāra to žāvēties, cenzdamās neraudāt. Viņa taču varētu apgalvot, ka aplieta ar punšu vai kādam bijusi slikta dūša.

Trīcēdama no galvas līdz kājām, Meribeta apģērbās naktskreklā un, nejuzdamās labi, steigšus iekāpa gultā. Viņa gulēja tumsā tajā pašā istabā, kur aizmigusi gulēja Noela, un domāja par visu, kas bija noticis. Viņa centās sev iegalvot, ka varbūt šis bija sākums kādām nozīmīgām attiecībām viņas dzīvē. Bet viņa nebija pārliecināta, ko tas viss nozīmē un cik nopietnas ir Pola Braunija jūtas pret viņu. Meribeta bija pietiekami prātīga, lai apsvērtu, vai viss, ko Pols teicis, ir nopietni domāts. Viņa cerēja, ka Pols runājis godīgi, bet viņa bija dzirdējusi citus stāstus par meitenēm, kuras piekritušas tuvībai, taču pēc tam puiši, kas viņas uz to piespieduši, meitenes pametuši. Pols nebija "spiedis" viņu to darīt. Tas jau arī Meribetu visvairāk biedēja. Viņa pati bija gribējusi to darīt līdz ar Polu. Tas bija pats trakākais. Viņa bija gribējusi mīlēties ar Polu. Tiklīdz Pols bija sācis viņai pieskarties, viņa bija alkusi pēc puiša glāstiem. Un tagad viņa to pat nenožēloja. Viņa baidījās vienīgi par to, kas varētu notikt. Stundām ilgi viņa pārbijusies gulēja gultā, lūgdama Dievu, kaut viņa nepaliktu stāvoklī.

Nākamajā rītā pie brokastgalda māte pajautāja Me-ribetai, vai viņa labi pavadījusi laiku, un viņa atbildēja, ka jauki izklaidējusies. Jocīgākais bija tas, ka neviens, kā šķita, neko nenojauta. Spriežot pati pēc savām izjūtām, Meribeta uzskatīja, ka visiem vajadzētu pamanīt viņā pārmaiņas. Tagad viņa bija pieaugusi, kļuvusi par sievieti, viņa bija mīlējusies ar puisi un bija iemīlējusies brīnišķīgā vecākā kursa audzēknī. Viņa nespēja noticēt, ka neviens cits to nav pamanījis.

Raiens bija sliktā garastāvoklī, Noela strīdējās ar māti par kaut ko tādu, ko viņa izdarījusi iepriekšējā vakarā. Tēvs bija devies uz servisu, kaut arī bija sestdiena, un māte apgalvoja, ka viņai sāpot galva. Viņiem visiem bija pašiem sava dzīve, un neviens nepamanīja, ka Meribeta no kāpura pārvērtusies taurenī un bijusi Pelnrušķīte Apburošajam Princim.

Visu nedēļas nogali viņa šķita lidināmies gaisā, bet pirmdien ar sāpīgu blīkšķi nolaidās uz zemes, jo ieraudzīja skolā ienākam Polu, kurš bija apskāvis Debiju Flauersu. Un līdz pusdienlaikam visiem jau bija zināms viss stāsts. Pols un Debija bija sastrīdējušies un pēc tam salabuši, jo kāds apgalvojis, ka Pols nedēļas nogalē izklaidējies ar kādu citu meiteni, un Debija to šausmīgi pārdzīvojusi. Neviens nezināja, kas ir tā cita meitene, toties visi zināja, ka Debija bijusi drausmīgi nikna, un līdz svētdienai viņi jau bija salīguši mieru un atkal atjaunojuši savas stabilās attiecības. Meribeta juta, ka viņas sirds salūst mazos gabaliņos un izbirst uz grīdas. Līdz pat trešdienai viņa Polu aci pret aci nesatika. Todien viņš bija ļoti laipns pret Meribetu un apstājās, lai viņai ko pateiktu, kamēr viņa, likdama grāmatas savā skapītī, centās aizgriezt prom seju. Viņa cerēja, ka Pols paies garām, bet Pols viņu jau vairākas dienas bija meklējis un priecājās, ka ir atradis.

- Vai mēs varam kaut kur aiziet un aprunāties? -viņš pajautāja klusā balsī, kas šķita intīma un piepildīta ar neapvaldītām jūtām.

- Es nevaru... atvaino... es kavēju sporta nodarbību. Varbūt vēlāk.

- Nevajag tā. - Viņš maigi satvēra Meribetas roku. - Klau, man patiesi žēl, ka tā notika... bet viss, ko es teicu, bija taisnība... patiešām... es citādi nebūtu to darījis, ja neuzskatītu... piedod... viņa ir traka, bet mēs tik ilgu laiku esam bijuši kopā. Es negribēju tevi sāpināt. - Redzēdama, ka Pols patiesi tā domā, Meribeta gandrīz apraudājās. Kāpēc gan viņam jābūt tik jaukam puisim? Bet, ja viņš tāds nebūtu, tad būtu bijis vēl sliktāk.

- Par mani neuztraucies. Ar mani viss būs kārtībā.

- Nē, nebūs vis, - Pols nelaimīgs atsaucās, juzdamies vainīgs pret viņu.

- Būs gan, - Meribeta iebilda, un tad piepeši viņai acīs saskrēja asaras, un viņa vēlējās, kaut viss būtu izvērties citādi. - Klau, aizmirsti to!

- Galvenais, atceries, ja būšu tev vajadzīgs, uzmeklē mani. - Meribeta nesaprata, kāpēc viņš tā sacījis, un visu nākamo mēnesi viņa aizvadīja, cenšoties aizmirst Polu. Tomēr viņa ar Polu saskrējās it visur: gaiteņos, pie sporta zāles. Piepeši šķita, ka viņa nespēj izvairīties no tikšanās ar Polu. Un maija sākumā, sešas nedēļas pēc tam, kad Meribeta bija mīlējusies ar Polu, viņi abi ar Debiju paziņoja par savu saderināšanos un plāniem apprecēties jūlijā, kad abi būs beiguši skolu. Tajā pašā dienā Meribeta atklāja, ka viņa ir stāvoklī.

Menstruācija kavējās tikai par divām nedēļām, bet viņu nepārtraukti mocīja nelabums, arī ķermenis jutās pavisam citādi. Krūtis piepeši šķita kļuvušas daudz lielākas un mokoši maigas, viduklis vienā naktī likās piebriestam, un jebkurā brīdī viņai uznāca neizturamas nelabuma lēkmes. Viņa pati nespēja noticēt, ka ķermenis tik strauji var pārvērsties. Bet ik rītu, pēc vemšanas gulēdama vannasistabā uz grīdas un lūgdama Dievu, kaut neviens nebūtu viņu sadzirdējis, Meribeta zināja, ka ilgi viņa to vairs nenoslēps.

Viņa nezināja, ko iesākt, kam to stāstīt, pie kā griezties, un Polam viņa to negribēja teikt. Tomēr beidzot maija beigās Meribeta aizgāja pie mātes ārsta un lūdza, lai viņš neko nestāsta viņas vecākiem. Viņa tik ļoti raudāja, ka ārsts negribīgi piekrita un apstiprināja, ka viņa tiešām ir stāvoklī. Izrādījās, ka viņas grūtniecība bija tieši divus mēnešus. Un Pols bija kļūdījies, viņa pavisam noteikti varēja palikt stāvoklī "tikai no vienas reizes". Meribeta prātoja, vai Pols viņai tīšām melojis vai arī viņš pats to nav zinājis, kad apgalvojis, ka tas nav iespējams. Varbūt vainīgi bija abi iemesli. Lai nu kā, viņai bija uzsmaidījusi iesācējas laime. Viņa sēdēja uz ārsta izmeklēšanas galda, sagrābusi rokā tā pārsegu, un viņai pār vaigiem ritēja asaras. Ārsts jautāja, ko viņa darīšot.

- Vai tu zini, kas ir bērna tēvs? - viņš jautāja, un Meribetu šis jautājums satrieca un sastindzināja vēl vairāk.

- Protams, - viņa atteica, izskatīdamās pazemota un bēdu sagrauzta. Šajā situācijā nekāda vienkārša izvēles varianta nebija.

- Vai viņš tevi precēs?

Meribeta pakratīja galvu. Viņas rudie mati atgādināja liesmas un acis līdzinājās zaļiem okeāniem. Viņa vēl joprojām nebija pilnībā aptvērusi sekas, kaut gan doma par to, ka Pols varētu būt spiests viņu apprecēt, šķita ļoti vilinoša.

- Viņš ir saderinājies ar citu, - viņa aizsmakušā balsī atbildēja, un ārsts pamāja.

- Ņemot vērā apstākļus, var gadīties, ka viņš grozīs savu lēmumu. Vīrieši mēdz tā rīkoties. - Viņš skumji pasmaidīja. Viņam bija Meribetas žēl. Viņa bija jauka meitene, un bija skaidrs, ka šis atgadījums uz visiem laikiem pārvērtīs viņas dzīvi.

- Viņš negrozīs savu lēmumu, - Meribeta klusi atteica. Visai parasts gadījums - viņa bija meitene vienai naktij, meitene, ko viņš pat nepazina, kaut ari bija sacījis, lai vajadzības gadījumā Meribeta viņu uzmeklējot. Nu, tagad tāda vajadzība bija radusies. Bet tas gan nenozīmēja, ka Pols viņu precēs, jo padarījis grūtu.

- Ko tu grasies teikt saviem vecākiem, Meribeta? -ārsts nopietni vaicāja, un viņa aizvēra acis, šausmās iedomādamās, ka vajadzēs visu izstāstīt savam tēvam.

- Es vēl nezinu.

- Vai gribi, lai aprunājos ar viņiem? - Tas bija laipns piedāvājums, bet Meribeta nespēja iedomāties, ka varētu atļaut ārstam, lai viņš to izstāsta vecākiem, nevis viņa pati. Viņa zināja, ka agrāk vai vēlāk būs tas jādara.

- Un kā būtu... ja es no tā atbrīvotos? - Meribeta saņēma drosmi un pajautāja. Viņa pat nebija īsti pārliecināta, kā to dara, viņa zināja vienīgi to, ka dažas sievietes mēdza "atbrīvoties" no bērniem. Viņa bija dzirdējusi, kā māte un tante reiz to apsprieda, un vārds, ko viņas bija čukstējušas, bija "aborts". Māte bija stāstījusi, ka tā sieviete gandrīz nomirusi, bet Meribeta zināja, ka tas būtu labāk nekā izstāstīt visu tēvam.

Taču ārsts tūlīt pat sarauca pieri.

- Tas ir dārgi, bīstami un nav likumīgi. Un es no tevis, jaunā dāma, vairs par to negribu dzirdēt neviena vārda. Tavā vecumā pats vienkāršākais risinājums ir dzemdēt šo bērnu un tad nodot to adopcijai. Tā rīkojas vairākums tava vecuma meiteņu. Bērna piedzimšana paredzēta decembrī. Tad, kad tava grūtniecība būs acīm redzama, tu varētu padzīvot pie klostera māsām un uzturēties tur tik ilgi, līdz bērns būs nācis pasaulē.

- Jūs gribat teikt - atdot bērnu prom? - No ārsta mutes tas izklausījās vienkārši, bet Meribetai nezin kāpēc bija nojauta, ka tas ir daudz sarežģītāk un ka ārsts par šo procesu kaut ko noklusē.

- Tieši tā, - ārsts atteica, juzdams viņai līdzi. Meri-beta bija tik jauna un tik naiva. Bet viņai bija pilnīgi uzplaukušas sievietes augums, un tas viņu bija novedis nepatikšanās. - Kādu laiku tev vēl nebūs grūti to noslēpt. Droši vien līdz jūlijam vai augustam neko nevarēs pamanīt, varbūt pat vēlāk. Bet vecākiem tev tas jāizstāsta. - Meribeta pamāja, juzdama šausmas. Ko lai viņa tiem stāsta? Ka viņa ballītes vakarā mīlējusies ar puisi, kuru nemaz nepazina, viņa mašīnas priekšējā sēdeklī un ka šis puisis viņu neprecēs? Varbūt viņas māte pat gribēs bērniņu paturēt. Meribeta nespēja nedz to iztēloties, nedz arī viņiem izstāstīt. Viņa apģērbās un izgāja no ārsta kabineta. Ārsts bija apsolījis neko neteikt viņas vecākiem, pirms viņa pati to nebūs izdarījusi, un Meribeta viņam ticēja.

Tajā pēcpusdienā viņa skolā uzmeklēja Polu. Pēc divām nedēļām bija paredzēts izlaidums, un Meribeta zināja, ka būtu nepareizi Polam kaut ko uzspiest. Viņa bija tikpat vainīga kā Pols, vai vismaz viņa pati tā uzskatīja, bet viņa nespēja aizmirst to, ko Pols viņai bija sacījis.

Viņa lāva Polam lēnām iet viņai līdzās pa skolas apkārtni, līdz abi nonāca pie soliņa aiz zāles, kur viņi bija pirmoreiz satikušies tajā balles vakarā, un tad Me-ribeta viņam izstāstīja.

- Ak, sasodīts! Nevar būt! - Viņš ilgi un dziļi nopūtās un izskatījās neizsakāmi nelaimīgs.

- Bet ir. Man ļoti žēl, Pol. Es pat nezinu, kāpēc es tev to izstāstīju. Man tikai šķita, ka tev to vajadzētu zināt.

Pols pamāja, kādu brīdi nespēdams neko pateikt.

- Pēc sešām nedēļām es precēšos. Debija mani nogalinās, ja to uzzinās. Es viņai sacīju, ka viss, ko viņa par tevi dzirdējusi, ir meli un tenkas.

- Ko viņa dzirdējusi? - Meribeta izskatījās ziņkārīga, ieintriģēta, ka Debija kaut ko par viņu zina.

- Ka es to vakaru pavadīju kopā ar tevi. To viņai pastāstīja it visi, kurus mēs sastapām Villija kafejnīcā. Mēs tobrīd bijām sastrīdējušies. Tas bija gluži loģiski. Es viņai pateicu vienīgi to, ka starp mani un tevi nebija nekas nopietns un ka man tas neko nenozīmēja. - Tomēr Meribetai sāpēja sirds, dzirdot Polu tā sakām. Debija bija tā, kas viņam kaut ko nozīmēja. Meribeta tāda nebija.

- Un vai tas tev tomēr kaut ko nenozīmēja? - Meribeta tieši pajautāja. Viņa gribēja to zināt. Tagad viņai bija tiesības zināt. Viņa zem sirds nesa Pola bērnu.

Pols brīdi domīgi viņu uzlūkoja, tad pamāja.

- Tobrīd nozīmēja. Varbūt ne tik daudz, kā būtu vajadzējis, tomēr nozīmēja. Manuprāt, tu biji satriecoša.

Bet tad Debija man visu nedēļas nogali nedeva mieru, un viņa raudāja. Debija sacīja, ka es pret viņu izturoties nekrietni un krāpjot viņu ar citām, un pēc trīs gadu draudzēšanās es viņai patiesi biju parādā godīgu attieksmi, tāpēc apsolīju, ka pēc izlaiduma mēs apprecēsimies.

- Vai tu to vēlies? - Meribeta jautāja, ilgi raudzīdamās uz Polu un prātodama, kas viņš īsti ir un ko patiesībā vēlas. Meribetai šķita, ka patiesībā Debija nav viņam piemērota, un viņa prātoja, vai Pols pats to apzinās.

- Es nezinu, ko vēlos. Tomēr zinu, ka bērnu nevēlos.

- Es arī ne. - Meribeta par to bija pārliecināta. Viņa īsti nezināja, vai vispār jebkad gribēs kādu bērnu, bet tagad viņa noteikti to nevēlējās un nevēlējās, lai tas būtu Pola bērns. Lai cik pievilcīgs arī viņš būtu, šeit tā sēžot, viņai bija nepārprotami skaidrs, ka Pols viņu nemīl. Meribeta nevēlējās, lai Pols būtu spiests ar viņu apprecēties, pat ja viņš tam piekristu, kaut gan viņa bija pārliecināta, ka Pols nepiekristu. Bet viņa nevēlējās vīrieti, kurš melotu vai izliktos, ka nekad nav ar viņu saticies un ka viņa tam neko nenozīmē. Ar laiku viņa vēlējās sastapt tādu vīrieti, kurš lepotos ar savu mīlestību pret viņu un lepotos ar to, ka viņiem abiem būtu bērns. Meribeta nevēlējās tādu, ko ar draudiem vajadzētu piespiest laulāties.

- Kāpēc tu negribi no tā atbrīvoties? - Pols klusi pajautāja, un Meribeta viņu skumīgi uzlūkoja.

- Tu gribi teikt - atdot to kādam audzināšanā? -Tieši tā viņa plānoja rīkoties, un to bija ieteicis ari ārsts.

- Nē. Es gribu teikt, ka jāizdara aborts. Es pazīstu kādu pēdējā kursa audzēkni, kas pagājušā gadā tā izdarīja. Es varētu painteresēties. Varbūt es varētu sadabūt arī kaut cik naudas. Tā ir patiesi dārga procedūra.

- Nē, es to nevēlos darīt, Pol. - Ārsts bija atrunājis Meribetu vispār domāt par tādu iespēju. Un, lai cik maz viņa par to zināja, viņa nebija pārliecināta, vai atbrīvošanās no bērna nebūtu slepkavība.

- Vai tu grasies to paturēt? - Pols jautāja, un izklausījās, ka viņš ir panikas pārņemts. Ko tagad teiks Debija? Debija taču viņu nogalinās.

- Nē. Es grasos atdot viņu prom, - Meribeta atbildēja. Viņa par to bija daudz domājusi. Un tas šķita vienīgais risinājums. - Ārsts sacīja, ka tad, kad mana grūtniecība būs pamanāma, es varētu padzīvot pie mūķenēm, tad atdot bērnu viņām, un viņas to nodotu adoptācijai. - Un tad Meribeta pagriezās un uzdeva Polam dīvainu jautājumu. - Vai tu gribētu viņu redzēt? -Bet Pols pakratīja galvu un tad novērsās. Viņam nepatika tas, kā Meribeta lika viņam justies: apmulsušam, baiļu māktam un dusmīgam. Viņš zināja, ka neizturas pret Meribetu tik atsaucīgi, kā viņam vajadzētu darīt. Bet viņam pietrūka drosmes uzņemties to visu kopā ar Meribetu. Un viņš negribēja zaudēt Debiju.

- Piedod, Meribeta! Es jūtos kā īsts nekrietnelis.

Meribeta gribēja pateikt, ka tāds viņš patiešām ir, bet nespēja. Viņa gribēja pateikt, ka saprot viņu, bet arī to nespēja pateikt, jo viņa Polu nesaprata. Viņa neko nesaprata. To, kas ar abiem bija noticis, kāpēc viņi to bija darījuši, kāpēc viņa bija kļuvusi grūta un kāpēc Pols gribēja precēties ar Debiju, nevis ar viņu, turpretī viņai būs jāslēpjas pie mūķenēm un jālaiž pasaulē viņa bērns. Tas viss bija ļoti sarežģīti.

Pēc tam viņi neilgu brīdi sēdēja klusēdami, un tad Pols devās prom, un Meribeta zināja, ka nekad vairs ar viņu nerunās. Viņa Polu redzēja vairs tikai vienu reizi - dienu pirms izlaiduma -, un Pols viņai neko neteica. Viņš tikai uzlūkoja Meribetu un tad novērsās, un viņa viena pati devās atpakaļ pāri skolas teritorijai, asarām plūstot pār vaigiem. Viņa nevēlējās laist pasaulē Pola bērnu. Viss bija tik netaisni, un viņai ar katru dienu kļuva aizvien grūtāk izturēt nelabumu.

Nedēļu pēc mācību gada beigām Meribeta kādu dienu bija notupusies pie tualetes poda un nevaldāmi vēma. Viņa bija piemirsusi aizslēgt vannasistabas durvis. Piepeši ienāca brālis un ieraudzīja viņu.

- Atvaino, māšel... ak, mans Dievs... vai tu esi slima? - Raiens kādu brīdi uzlūkoja viņu, līdzjūtības pilns, bet pēkšņi viņš aptvēra, kas notiek. - Sasodīts, tu esi stāvoklī! - Tas bija apgalvojums, nevis jautājums.

Meribeta ilgi tupēja uz grīdas, atspiedusi galvu pret poda malu, tad viņa beidzot piecēlās kājās, kamēr brālis joprojām viņā noraudzījās. Tagad viņa sejā vairs nemanīja ne vismazāko līdzjūtību, vienīgi apsūdzību.

- Tētis tevi nogalinās.

- Kas tev liek būt tik pārliecinātam, ka es esmu stāvokli? - Meribeta centās runāt nevērīgi, bet Raiens viņu labi pazina.

- Kurš ir tas čalis?

- Tā nav tava darīšana, - Meribeta atcirta, juzdama, ka viņu atkal pārņem jauns nelabuma vilnis, šoreiz nervu un izbaiļu dēļ.

- Labāk iesaki viņam uzvilkt savu labāko uzvalku un skriet laulāties. Ja viņš tevi neapprecēs, tēvs viņu nositīs.

- Paldies par padomu! - Meribeta atteica un gausi izgāja no vannasistabas. Bet tagad viņa zināja, ka viņas dienas ir skaitītas. Un viņai bija taisnība.

Raiens jau tajā pēcpusdienā izstāstīja tēvam, un tēvs atgriezās mājās neizsakāmi nikns un gandrīz vai izrāva no eņģēm Meribetas guļamistabas durvis. Viņa gulēja gultā, bet Noela klausījās dažus ierakstus un lakoja nagus. Tēvs izvilka Meribetu dzīvojamā istabā un uzkliedza, lai māte tūlīt nākot šurp. Meribeta visu laiku bija mēģinājusi izdomāt, kā lai viņiem pasaka, un tagad viņai vairs to nevajadzēja darīt. Raiens to bija izdarījis viņas vietā.

Jau nākot laukā no savas istabas, māte sāka raudāt, un Raiens izskatījās sadrūmis, it kā Meribeta būtu izdarījusi kaitējumu arī viņam. Tēvs bija licis Noelai palikt istabā. Gluži kā satrakots vērsis viņš skraidīja pa dzīvojamo istabu, stāstot Meribetai, ka viņa ir tieši tāda pati kā viņas tantes un ka viņa uzvedusies kā padauza un apkaunojusi viņus visus. Un tad viņš pieprasīja, lai Meribeta pasaka, kas viņu padarījis grūtu. Bet viņa bija tam sagatavojusies. Viņai bija vienalga, ko tie viņai izdarīs. To nu viņa tiem neteiks.

Viņa bija domājusi, ka Pols ir burvīgs un aizraujošs, un viņa labprāt būtu gribējusi viņu iemīlēt un panākt, lai Pols viņu gribētu. Bet Pols viņu nemīlēja un bija nodomājis precēties ar citu. Meribeta nevēlējās sešpadsmit gadu vecumā tā uzsākt savu dzīvi un pilnīgi to sabojāt. Tad jau viņa labāk laidīs bērnu pasaulē un atdos to adopcijai. Un vecākiem neizdosies piespiest viņu tiem atklāt puiša vārdu.

- Kas viņš ir? - tēvs kliedza atkal un atkal. - Es tevi nelaidīšu laukā no šīs istabas, kamēr tu man to nepateiksi.

- Tad mēs te paliksim ilgu laiku, - viņa klusi atbildēja. Kopš savas grūtniecības atklāšanas Meribeta tik daudz bija par to domājusi, ka pat tēvs viņu vairs nebiedēja. Bez tam ļaunākais tagad jau bija noticis. Viņa bija stāvoklī. Vecāki to zināja. Ko vēl tie varēja viņai nodarīt?

- Kāpēc tu mums nesaki, kas viņš tāds ir? Vai kāds skolotājs? Skolēns? Precēts vīrietis? Mācītājs? Kāds no tava brāļa draugiem? Kas viņš ir?

- Tam nav nozīmes. Viņš negrasās mani precēt, -Meribeta mierīgi atsaucās, pārsteigta pati par savu izturību tādas viesuļvētras priekšā, kāds bija viņas tēvs.

- Kāpēc ne? - tēvs joprojām kliedza.

- Tāpēc, ka viņš mani nemīl un es nemīlu viņu. Viss ir ļoti vienkārši.

- Man tas neizklausās vienkārši, - tēvs paziņoja, un izklausījās, ka viņš kļuvis pat vēl dusmīgāks, bet māte tikai raudāja un lauzīja rokas. Uzlūkojot māti, Meribe-ta jutās šausmīgi. Viņai ļoti negribējās māti sāpināt. - Tātad tu pārgulēji ar kādu puisi, pat nemīlēdama viņu. Tas nu tevi tiešām padara pretīgu. Pat tavas tantes mīlēja tos vīriešus, ar kuriem pārgulēja. Tie viņas apprecēja. Viņām ir kārtīgas ģimenes un likumīgi dzimuši bērni. Un ko tu grasies darīt ar to bērnu?

- Es nezinu, tēt. Biju domājusi atdot viņu adopcijai, ja vien...

- Ja vien - kas? Vai tu domā, ka varēsi viņu paturēt šeit - par apkaunojumu sev un mums visiem? Tikai pār manu un mātes līķi! - Māte uzlūkoja Meribetu, ar skatienu lūgdamās, lai viņa pārvērš šo nelaimi par nebijušu, bet Meribetas spēkos nebija kaut ko tādu izdarīt.

- Es negribu paturēt šo bērnu, tēt, - viņa skumji at-saiicās, un beidzot viņai acīs sariesās asaras. - Man ir sešpadsmit gadu, es viņam nespēšu neko sniegt, un es arī pati gribu dzīvot tālāk. Es negribu atteikties no savas dzīves tikai tāpēc vien, ka vairs nevaru pavērst to, kas noticis, par nebijušu. Mums abiem ir tiesības uz kaut ko vairāk.

- Cik cēli no tavas puses! - tēvs atkliedza, nespēdams vārdos ietērpt savas dusmas uz meitu. - Būtu bijis jauki, ja tu būtu izturējusies mazliet cēlāk, pirms novilki savas biksītes. Paraugies uz savu brāli; viņš satiekas ar daudzām meitenēm. Viņš nekad nevienu nav padarījis grūtu. Bet tu - sešpadsmit gadu vecumā tava dzīve ir derīga tikai tam, lai to nolaistu tualetes podā.

- Nav obligāti, tēt. Es varu mācīties pie klostera māsām, kamēr uzturēšos tur, un decembrī, pēc bērna piedzimšanas, es varētu atgriezties skolā. Pēc Ziemassvētku brīvdienām es varētu atsākt mācības. Mēs varētu sacīt, ka biju slima.

- Ak tā? Un kā tev šķiet, kurš tam noticēs? Vai tu domā, ka cilvēki nesāks tenkot? To uzzinās it visi. Tu būsi apkaunota un mēs arī. Tu būsi par apkaunojumu visai mūsu ģimenei.

- Ko tad tu gribi, lai es darītu, tēt? - Meribeta nelaimīga jautāja, asarām ritot pār seju. Šī saruna bija vēl smagāka, nekā viņa bija domājusi, un nekāda vienkārša risinājuma nebija. - Ko tu gribi, lai es daru? Vai lai nomirstu? Es nevaru pavērst to visu par nebijušu. Es nezinu, ko lai daru. Es nevaru padarīt šo situāciju patīkamāku. - Viņa šņukstēja, bet tēvu tas neaizkustināja. Viņš izskatījās ledaini nikns.

- Tev nāksies laist bērnu pasaulē un nodot to adopcijai.

- Vai gribi, lai es apmetos dzīvot pie mūķenēm? -Meribeta jautāja, cerēdama, ka tēvs atļaus viņai palikt mājās. Dzīvošana klosterī projām no ģimenes viņu šausmināja. Bet, ja tēvs viņai liks aiziet no mājām, citur viņai nebija, kur iet.

- Te tu palikt nevari, - tēvs kategoriski paziņoja, - un bērnu paturēt tu nedrīksti. Ej dzīvot pie klostera māsām, dzemdē bērnu, atdod to viņām - un tad vari atgriezties mājās. - Un tad viņš iecirta Meribetas dvēselē pēdējo un izšķirošo brūci. - Līdz tam laikam es negribu tevi redzēt. Un es negribu, lai tu satiktos ar māti vai māsu. - Mirkli Meribetai šķita, ka tēva vārdi viņu nogalinās. - Tas, ko tu esi izdarījusi, ir apvainojums mums visiem un tev pašai. Tu esi ievainojusi savu un mūsu pašcieņu. Tu esi nodevusi mūsu uzticēšanos. Tu esi mūs apkaunojusi, Meribeta, un pati sevi. Nemēģini to jebkad aizmirst!

- Kāpēc tas, ko es izdarīju, ir tik šausmīgs? Es nekad neesmu jums melojusi. Es nekad neesmu jūs sāpinājusi. Es nekad neesmu jūs nodevusi. Es uzvedos ļoti muļķīgi. Vienu vienīgu reizi. Un palūk, kas tāpēc ar mani noticis. Vai ar to nepietiek? Es nevaru no tā atbrīvoties. Man visu mūžu būs ar to jāsadzīvo. Man būs jāatsakās no sava bērna. Vai tev ar to nepietiek? Cik lielam tad īsti ir jābūt manam sodam? - Meribeta ar salauztu sirdi elsoja raudās, bet tēvs bija nelokāms.

- Tas lai paliek tavā un Dieva ziņā. Es neesmu tas, kas tevi soda. To dara Viņš.

- Tu esi mans tēvs. Tu mani sūti prom no šejienes. Tu man saki, ka nevēlies mani vairs redzēt līdz tam brīdim, kad būšu atdevusi savu bērnu... tu man aizliedz satikties ar māsu un māti. - Meribeta zināja, ka māte nekad neuzdrošināsies nepaklausīt tēvam. Viņa zināja, cik māte ir vāja, cik nespējīga pieņemt pati savus lēmumus, cik ļoti viņu ietekmē tēvs. Viņi visi pašlaik novērsās no Meribetas, un Pols to jau bija izdarījis. Tagad viņa bija pilnīgi viena.

- Tavai mātei ir tiesības rīkoties tā, kā viņa pati vēlas, - tēvs aizrādīja.

- Vienīgais, ko viņa vēlas, ir izpatikt tev, - Meribeta izaicinoši atcirta, padarīdama tēvu vēl dusmīgāku, - un tu to zini.

- Es zinu tikai to, ka tu mūs visus esi apkaunojusi. Neuzdrošinies kliegt uz mani un darīt it visu, kas tev ienāk prātā, neuzdrošinies mūs apkaunot un atvest šurp savu bandubērnu! Neceri neko sagaidīt no manis, Meribeta, pirms nebūsi izpirkusi savus grēkus un satīrījusi visu pašas savārīto. Ja tu negrasies precēties ar to puisi, ja viņš neprecēs tevi, tad es neko nevaru tavā labā darīt. - Tad tēvs pagriezās, izgāja no istabas un vēl pēc piecām minūtēm atgriezās. Meribeta pat vēl nebija saņēmusi spēkus, lai ietu uz savu istabu. Tēvs bija divas reizes piezvanījis pa telefonu: viņu ārstam un uz klosteri. Ar astoņiem simtiem dolāru pietiks, lai apmaksātu istabu un uzturēšanās izdevumus klosterī sešu mēnešu garumā, kā arī dzemdības. Mūķenes bija apliecinājušas Robertsona kungam, ka viņa meita tikšot nodota labās rokās un ka viņas dzemdības notikšot atbilstoši visām prasībām klostera slimnīcā, piedaloties ārstam un vecmātei. Un bērns tikšot atdots kādai mīļai ģimenei, un viņa paša meita nedēļu pēc dzemdībām atgriezīšoties mājās, ja vien neradīsies nekādas komplikācijas.

Tēvs bija piekritis sūtīt Meribetu uz turieni, un nauda jaunās banknotēs jau atradās baltā aploksnē, ko viņš ar akmenscietu sejas izteiksmi pasniedza Me-ribetai. Māte raudādama jau bija devusies uz savu istabu.

- Tu esi šausmīgi sāpinājusi 'savu māti, - tēvs apsūdzošā balsī paziņoja, noliedzot, ka arī viņš varētu būt daļēji vainīgs pie šīs sāpināšanas. - Es negribu, lai tu jebko stāstītu Noelai. Tu dosies prom. Tas ir vienīgais, kas viņai jāzina. Tu atgriezīsies pēc sešiem mēnešiem. Rīt no rīta es pats tevi aizvedīšu uz klosteri. Sakravā savas somas, Meribeta! - Tēva balss tonis vēstīja, ka viņš runā ļoti nopietni, un Meribeta juta, ka asinis viņas dzīslās sastingst. Lai arī cik sarežģītas bija viņas un tēva attiecības, šī bija viņas māja, šī bija viņas ģimene, šie bija viņas vecāki, un tagad viņa tika izstumta no viņu visu dzīves. Viņai nebūs neviena, kas palīdzēs tikt galā ar šo situāciju. Meribeta piepeši iedomājās, vai viņai nevajadzēja mēģināt Polu vairāk piespiest, varbūt tad viņš būtu palīdzējis... vai varbūt pat apprecējis viņu, nevis Debiju. Bet tagad jau bija par vēlu. Tēvs viņai lika pamest mājas. Tēvs gribēja, lai viņa otrā rītā dotos prom.

- Ko lai es saku Noelai? - Meribeta tikko spēja izrunāt šos vārdus. No bēdām, ka jāpamet mazā māsa, viņa nespēja paelpot.

- Saki, ka dosies mācīties uz citu skolu. Saki jebko, tikai ne patiesību. Viņa ir pārāk jauna, lai par to uzzinātu.

Meribeta pamāja, beidzot vairs nespēdama runāt pretī, juzdamās pārāk satriekta, lai vispār atbildētu.

Tad viņa atgriezās savā guļamistabā un, izvairīdamās no Noelas acu skatiena, uzmeklēja savu vienīgo somu. Viņa tajā ielika tikai dažas mantas: kreklus, bikses, pāris kleitu, kas vēl kādu laiku derēs. Viņa cerēja, ka mūķenes viņai iedos kaut ko velkamu. Vēl pēc neilga laika viņai nekas vairs nederēs.

- Ko tu dari? - Noela jautāja, izskatīdamās satriekta. Māsa bija centusies noklausīties viņu strīdu, bet nespēja saprast, par ko viņi runā. Taču Meribeta izskatījās tā, it kā būtu kāds miris. Trīcēdama viņa pagriezās, lai uzlūkotu savu jaunāko māsu.

- Es uz kādu laiku aizbraukšu, - viņa skumīgi sacīja, vēlēdamās melot pārliecinoši, bet tas bija par daudz prasīts, tas nāca pārāk smagi un pārāk pēkšņi. Meribeta nespēja samierināties ar domu, ka būs jāatvadās, un viņa tik tikko spēja izturēt Noelas jautājumu krusu. Galu galā viņa pavēstīja māsai, ka dosies projām uz kādu speciālu skolu, jo viņas atzīmes nav bijušas tik labas kā parasti, bet Noela tikai piekļāvās viņai klāt un raudāja, juzdamās bezgala apbēdināta, ka jāzaudē sava vienīgā māsa.

- Lūdzu, nebrauc... neļauj tēvam sevi aizsūtīt projām... lai arī ko tu esi izdarījusi, tas nevar būt nekas tik briesmīgs... lai kas tas būtu, Meribeta, es tev to piedodu... es tevi mīlu... nebrauc prom... - Meribeta bija vienīgā, ar kuru Noela varēja parunāties. Māte bija pārāk vāja rakstura, tēvs pārāk stūrgalvīgs, lai vispār viņu uzklausītu, muļķīgais brālis domāja tikai par sevi. Meribeta bija vienīgā, kas uzklausīja Noelu, un tagad viņai vairs neatliks neviena. Nabaga mazā Noela izskatījās tik nelaimīga, ka abas māsas visu šo nakti raudāja, piespiedušās viena otrai, abas guļot šaurajā gultā. Rīts pienāca pārāk drīz. Deviņos no rīta tēvs ielika Meribetas somu savā mašīnā. Meribeta stāvēja, raudzīdamās uz māti un vēlēdamās, kaut māte būtu pietiekami stipra, lai pateiktu tēvam, ka viņš nedrīkst tā rīkoties. Bet māte nemūžam neuzdrošinātos izaicināt tēvu, un Meribeta to zināja. Viņa ilgi turēja māti sev piekļautu, vēlēdamās, kaut viņa varētu palikt, kaut viņa nebūtu rīkojusies tik muļķīgi, kaut viņai būtu vairāk veicies.

- Es tevi mīlu, mammucīt, - viņa aizžņaugtā balsī sacīja, bet māte viņu cieši apskāva.

- Es aizbraukšu tevi apraudzīt, Meribeta, es apsolu.

Meribeta spēja vienīgi pamāt, nespēdama parunāt

cauri asarām. Viņa apskāva Noelu, kas raudāja un lūdzās, lai Meribeta nebrauc prom.

- Rimsties... beidz raudāt... - Meribeta sacīja, cenzdamās izlikties stipra, kaut arī viņa pati raudāja. - Es nebūšu prom ilgi. Ap Ziemassvētkiem atgriezīšos mājās.

- Es tevi mīlu, Meribeta! - Noela uzsauca, kad viņi jau brauca prom. Tad arī Raiens bija iznācis no mājas. Bet viņš nebija neko teicis. Viņš tikai pamāja ar roku. Tēvs veda Meribetu ne pārāk tālo ceļu cauri pilsētai uz viņas galamērķi.

Viņi piebrauca pie klostera, un Meribetai šķita, ka tas vēstī ļaunu. Kad Meribeta, turēdama rokā savu mazo somu, nostājās uz klostera lieveņa, tēvs apstājās viņai līdzās.

- Saudzē sevi, Meribeta!

Viņa nevēlējās pateikties tēvam par to, ko viņš izdarījis. Viss varētu būt labāk, tēvs varēja izrādīt lielāku sapratni. Viņš varēja atcerēties, kā pats juties jaunībā, vai kā ir tad, ja esi pieļāvis tik milzīgu kļūdu, bet tēvs ne uz ko tādu nebija spējīgs. Viņš nespēja būt citāds nekā bija, un viņš bija nežēlīgs.

- Es jums visiem rakstīšu, tēt, - Meribeta sacīja, bet tēvs tikai stāvēja un neko neteica. Tad viņš pamāja.

- Dari zināmu mātei, kā tev klājas. Viņa raizēsies. -Meribeta gribēja pajautāt, vai arī viņš raizēsies, bet viņa vairs neuzdrošinājās neko jautāt.

- Es tevi mīlu, - viņa klusi noteica, kad tēvs jau steidzās lejup pa lieveņa pakāpieniem, taču tēvs pat nepagriezās, lai viņu uzlūkotu. Braucot prom, viņš tikai pacēla vienu roku, bet ne reizi neatskatījās. Tad Meribeta piespieda klostera durvju zvanu.

Gaidīšana šķita tik ilga, ka Meribeta jau gribēja skriet lejup pa kāpnēm un mājup, bet tagad viņai vairs nebija māju, kurp skriet. Viņa zināja, ka vecāki nepieņems viņu atpakaļ līdz pat tam brīdim, kad viss būs galā. Un tad beidzot iznāca kāda jauna mūķene un ielaida viņu iekšā. Meribeta viņai izstāstīja, kas viņa tāda ir, un jaunā mūķene pamājusi paņēma viņas somu, ieveda viņu klosterī, ar dobju skaņu aizvērdama smagās dzelzs durvis.

TREŠĀ NODALA

Žēlsirdīgo māsu klosteris bija plaša, tumša un drūma vieta, un Meribeta pavisam ātri atklāja, ka tur mitinās vēl divas citas meitenes tāda paša iemesla pēc kā viņa. Abas bija no kaimiņu pilsētām, un Meribeta jutās atvieglota, kad noskaidroja, ka viņa tās nepazīst. Abām jau bija tuvu dzemdības; patiesībā viena no viņām - nervoza septiņpadsmit gadus veca meitene -laida pasaulē bērnu jau otrajā dienā pēc Meribetas ierašanās. Viņai piedzima meitenīte, un bērns nekavējoties tika aizgādāts projām pie adoptētājiem, kuri viņu jau gaidīja. Meitene pat ne reizi neredzēja savu bērnu. Meribetai viss šis process šķita barbarisks, it kā viņu noslēpums būtu kaut kas netīrs un to vajadzētu slēpt.

Otra meitene bija piecpadsmit gadus veca, un viņas bērnam kuru katru brīdi bija jānāk pasaulē. Abas meitenes ieturēja maltītes kopā ar mūķenēm, kopā ar viņām devās kapelā uz dievkalpojumiem un vakara lūgšanām, un runāt viņām bija atļauts tikai noteiktā laikā un noteiktās stundās. Savas trešās uzturēšanās dienas vakarā Meribeta satriekta atklāja, ka otrās meitenes bērna tēvs bijis pašas meitenes tēvocis. Meitene bija bezgala nelaimīga un ļoti baidījās no tā, kas viņu sagaida dzemdībās.

Savas piektās klosterī aizvadītās dienas vakarā Meribeta izdzirdēja meitenes kliedzienus. Tie turpinājās divas dienas, un mūķenes skraidīja šurpu turpu, līdz beidzot meitene tikai aizvesta uz slimnīcu un bērns nāca pasaulē ar ķeizargrieziena palīdzību. Kad Meribeta apjautājās, viņai paziņoja, ka meitene vairs klosterī neatgriezīšoties, bet bērns esot piedzimis vesels. Tikai gadījuma pēc Meribeta uzzināja, ka tas bijis puisēns. Kad abas pārējās meitenes bija prom un Meribeta palika viena ar klostera māsām, kļuva vēl vientuļāk. Viņa cerēja, ka drīz ieradīsies vēl kāda grēciniece, citādi viņai nebūs neviena, ar ko parunāties.

Kad vien radās iespēja, Meribeta lasīja vietējo laikrakstu. Divas nedēļas pēc ierašanās klosterī viņa izlasīja ziņu par Pola un Debijas laulībām. To ieraugot, viņa jutās pat vēl vientuļāka, apzinoties, ka Pols un Debija devušies kāzu ceļojumā, kamēr viņa te dzīvo kā cietumā, izpērkot sodu par to vienu vakaru Pola automašīnas priekšējā sēdeklī. Šķita neizsakāmi netaisni, ka viņai šis slogs jānes vienai pašai, un, jo vairāk Meribe-ta par to domāja, jo vairāk viņa apzinājās, ka nevar palikt klosterī.

Viņai nebija, kurp doties, un nebija neviena, pie kā varētu palikt. Bet viņa nespēja izturēt klostera nomācošo svētumu. Mūķenes pret viņu izturējās laipni, un Meribeta viņām jau bija samaksājusi simts dolārus. Viņai bija atlikuši septiņi simti dolāru un seši mēneši līdz dzemdībām, lai kurp viņa dotos. Viņai nebija ne jausmas, kur braukt, taču viņa zināja, ka nespēj palikt šajā noslēgtībā kopā ar mūķenēm, gaidot, līdz ieradīsies citas viņai līdzīgas cietumnieces, līdz aizritēs visi šie mēneši un piedzims viņas bērns, lai tiktu viņai atņemts, un tad tikai viņa varēs atgriezties mājās pie vecākiem. Atrašanās šeit tomēr bija pārāk liels sods par pieļauto kļūdu. Meribeta gribēja aizbraukt kaut kur citur, dzīvot kā īsts cilvēks, dabūt darbu, iegūt draugus. Viņai bija vajadzīgs svaigs gaiss, cilvēku balsis, troksnis un paši cilvēki visapkārt. Šeit viņa izjuta vienīgi nepārtrauktu nomāktību un nepārvaramu apziņu, ka viņa ir neglābjama grēciniece. Un, pat ja viņa tāda bija, gaidot bērniņa piedzimšanu, viņai dzīvē bija nepieciešams mazliet saules un prieka. Meribeta nezināja, kāpēc ar viņu tā atgadījies, bet varbūt viņa no šīs situācijas varētu kaut ko mācīties, gūt kādu vērtīgu atziņu, izbaudīt šo dzīves mirkli, to neizniekojot veltīgi. Tam nebija jānotiek tik draudīgi, par kādu to pārvērta mūķenes. Nākamajā pēcpusdienā Meribeta pateica klostera priekšniecei, ka viņa dosies prom. Viņa teica, ka gribot apciemot savu tanti, un cerēja, ka priekšniece viņai noticēs. Bet, pat ja nenoticētu, Meribeta zināja, ka tagad viņu vairs nekas nespēs atturēt - viņa dosies prom.

Nākamajā dienā agri no rīta viņa izgāja no klostera ar savu naudu, nelielo somu un neaptveramas brīvības apziņu. Mājās doties viņa nevarēja, bet tagad viņu gaidīja visa pasaule, kas aicināt aicināja to izpētīt un atklāt. Vēl nekad viņa nebija jutusies tik brīva un tik stipra. Pametot mājas, viņa bija pārdzīvojusi neizturamas sāpes, tagad atlika tikai uzmeklēt vietu, kur varētu apmesties līdz bērna piedzimšanai. Meribeta zināja, ka būs vienkāršāk, ja viņa dosies prom no šīs pilsētiņas, tāpēc aizgāja uz autoostu un nopirka biļeti uz Čikāgas autobusu, nenorādot izkāpšanas vietu. Viņai bija paredzēts braukt cauri Omahai, bet Čikāga bija vistālākais galapunkts, ko viņa spēja iedomāties, un viņa jebkurā brīdī pa ceļam varēja piemaksāt atlikušo biļetes cenu. Viņa vēlējās vienīgi doties prom no šejienes un atrast sev vietu, kur apmesties nākamo sešu mēnešu laikā, līdz piedzims bērns. Viņa gaidīja autoostā, līdz sākās iekāpšana pirmajā autobusā uz Čikāgu. Un, autobusam izbraucot no dzimtās pilsētiņas, Meribeta bez jebkādas nožēlas redzēja to attālināmies. Piepeši vienīgais, ko viņa izjuta, bija patīkams satraukums par savu nākotni. Pagātnē viņai bija maz prieka, tāpat kā dzimtajā pilsētiņā. Tur viņai nebija draugu. Tur nepalika neviens, pēc kā viņa ilgosies, tikai māte un māsa.

No autoostas Meribeta pirms aizbraukšanas viņām abām bija uzrakstījusi pa pastkartei, apsolot paziņot savu jauno adresi, tiklīdz būs tādu ieguvusi.

- Vai dosieties uz Čikāgu, jaunkundz? - autobusa šoferis jautāja, kad viņa apsēdās, piepeši juzdamās pieaugusi un ļoti neatkarīga.

- Varbūt, - viņa smaidīdama atbildēja. Viņa varēja doties jebkur un darīt jebko. Viņa bija brīva. Tagad viņai nebija jāatbild nevienam citam, vienīgi sev pašai, un viņas rīcību ietekmēja tikai bērns, kas auga viņai zem sirds. Tagad viņas grūtniecība ilga trīs ar pusi mēnešu un ārēji vēl nekas nebija redzams, tomēr Meribeta juta, ka viņas augums piebriest. Viņa sāka domāt par to, ko sacīs cilvēkiem, lai kur viņa arī ierastos. Viņai būs jāpaskaidro, kā viņa tur nokļuvusi un kāpēc ieradusies, un, kad atklāsies, ka viņa ir stāvoklī, būs jāpaskaidro, kāpēc viņa ir viena. Viņai vajadzēs dabūt darbu. Neko daudz viņa nevarēja darīt. Bet viņa varētu uzkopt māju, strādāt bibliotēkā, pieskatīt bērnus, varbūt strādāt par viesmīli. Viņa bija gatava darīt gandrīz jebko, ja vien tas bija droši. Un līdz darba atrašanai viņai taču vēl joprojām bija tā nauda, ko tēvs iedeva samaksai klosterim.

Tajā pēcpusdienā viņi apstājās Omahā. Ārā bija karsts, bet pūta viegls vējiņš. Meribetai pēc garā ceļa bija mazliet nelabi, bet, apēdusi sviestmaizi, viņa jutās labāk. Cilvēki kāpa iekšā un ārā, un daudzi no viņiem, šķiet, brauca tikai no pilsētiņas uz pilsētiņu. Kad viņi tajā vakarā apstājās kādā gleznainā pilsētiņā, kas izskatījās glīta un tīra, Meribeta bija vienīgā, kas nobraukusi tik garu ceļu. Tā bija koledžas pilsētiņa, un restorānā, kur viņi apstājās, lai pavakariņotu, bija daudz jaunu cilvēku. Tas Meribetai mazliet atgādināja ēdnīcu, bet te bija daudz patīkamāk, un sievietei, kas Me-ribetu apkalpoja un pasniedza viņai čīzburgeru un piena kokteili, bija labi kopti tumši mati līdz pleciem un plats smaids. Hamburgers bija ļoti garšīgs, un maksa par to bija maza, un no daudziem apkārtējiem galdiņiem šķita atskanam daudz smieklu un laba garastāvokļa apliecinājumu. Šī likās laimes pārpilna vieta, un Meribetai negribējās iet no tās prom un kāpt atpakaļ autobusā, bet viņiem bija paredzēts doties tieši uz Čikāgu. Un, izejot no restorāna, Meribeta to ieraudzīja. Nelielu paziņojumu restorāna skatlogā - tika piedāvāts darbs viesmīlēm un izsūtāmajiem zēniem autobusu pasažieru apkalpošanai. Minūti viņa raudzījās uz šo paziņojumu, tad gausi atgriezās restorānā, prātojot, vai tur viņu uzskatīs par jukušu vai arī noticēs viņas sacerētajam stāstam.

Tā pati viesmīle, kas Meribetu bija apkalpojusi, uzlūkoja viņu ar smaidu, domājot, ka viņa kaut ko aizmirsusi. Meribeta vēl vilcinājās, nespēdama saņemties un sākt runāt.

- Es gribēju pajautāt, vai... es... es ieraudzīju paziņojumu... es gribēju pajautāt par darbu. Es gribēju zināt...

- Tu gribi teikt, ka vēlies darbu, - sieviete pasmaidījusi teica. - Par to nav jākaunas. Mēs maksājam divus dolārus stundā. Jāstrādā sešas dienas nedēļā, desmit stundas dienā. Mēs mazliet pamainām darba grafiku savā starpā, tāpēc atliek arī nedaudz laika būt mājās pie bērniem. Vai esi precējusies?

- Nē... es... jā... nu, es biju precējusies. Esmu atraitne. Mans vīrs tika nogalināts... Korejā...

- Man ļoti žēl. - Sieviete, kā šķita, runāja no sirds. Viņa ielūkojās Meribetai acīs. Bija redzams, ka meitene patiesi vēlas dabūt šo darbu, un viņai Meribeta patika. Viņa izskatījās ārkārtīgi jauna, bet tas nebija nekas briesmīgs, jo tādi bija daudzi viņu restorāna apmeklētāji.

- Pateicos... ar ko es varu aprunāties par darbu?

-Ar mani. Vai tev ir kāda darba pieredze?

Meribeta vilcinājās, prātojot par jauniem meliem,

bet tad viņa pakratīja galvu, iedomādamās, vai nevajadzētu pateikt par bērnu.

- Man patiesi vajadzīgs šis darbs. - Meribetai trīcēja rokas, viņa cerēja, ka dabūs darbu. Piepeši viņai ļoti gribējās te palikt. Šī likās laimīga vieta, dzīvespriecīga pilsētiņa, un viņai te patika.

- Kur tu dzīvo?

- Pagaidām vēl nekur. - Meribeta pasmaidīja, izskatīdamās ļoti jauna, un tas aizkustināja sievietes sirdi. - Es tikko te ierados, autobusam caurbraucot. Ja varu dabūt darbu, tūlīt paņemšu savu somu un uzmeklēšu kādu istabu. Es varētu sākt strādāt rīt.

Sieviete pasmaidīja. Viņu sauca Džūlija, un viņai patika Meribeta. Šai meitenei piemita kaut kāds iekšējs spēks un miers; varēja redzēt, ka viņa ir principiāla un drosmīga. Dīvaini, ka to bija tik vienkārši nojaust, un tomēr Džūlijai par viņu radās labs iespaids.

- Paņem no autobusa savu somu! - Džūlija viņai sirsnīgi uzsmaidīja. - Šonakt vari palikt pie manis. Mans dēls aizbrauca uz Dulūtu apciemot manu māti. Vari apmesties viņa istabā, ja vien spēj paciest tur valdošo nekārtību. Viņam ir četrpadsmit gadu, un viņš ir īsts netīrelis. Manai meitai ir divpadsmit gadu. Es esmu šķīrusies. Cik tev gadu? - viņa pajautāja gandrīz vienā elpas vilcienā, un Meribeta pār plecu uzsauca, ka viņai esot astoņpadsmit, jo viņai bija jāsteidzas uz autobusu pakaļ savai somai. Vēl pēc divām minūtēm viņa atgriezās aizelsusies un smaidoša.

- Vai es tiešām nesagādāšu pārāk daudz neērtību, ja šonakt palikšu pie jums? - Meribeta bija satraukta un laimīga.

- Nepavisam. - Džūlija pasmaidīja un pameta viņai priekšautu. - Ņem un ķeries pie darba! Vari palīdzēt man novākt galdiņus, līdz man pusnaktī beigsies darbs. - Vēl bija atlikušas tikai pusotras stundas, bet darbs - lielo paplāšu un smago krūžu nēsāšana - patiesi nogurdināja. Kad restorānu slēdza, Meribeta nespēja noticēt, cik ļoti viņa bija nogurusi. Te strādāja vēl četras citas sievietes un daži jauni puiši, lielākoties skolēni, kas palīdzēja novākt galdiņus. Lielākā daļa puišu bija apmēram Meribetas vecumā, un sievietēm bija ap trīsdesmit vai četrdesmit. Viņas stāstīja, ka restorāna īpašniekam bijusi sirdslēkme un ka viņš tagad iegriežoties restorānā tikai no rītiem un dažreiz pēcpusdienās. Bet viņš uzņēmumu vadīja stingri, un viņa dēls gatavoja lielāko daļu restorāna ēdienu. Džūlija stāstīja, ka dažas reizes kaut kur aizgājusi kopā ar viņu un ka viņš esot jauks puisis, bet nekas nopietns no viņu attiecībām tā arī neesot sanācis. Viņai dzīvē bija pārāk daudz atbildības un pienākumu, lai īpaši interesētos un atvēlētu laiku romantiskām attiecībām. Viņai bija divi bērni, un bijušais vīrs piecus gadus kavējās ar alimentu maksāšanu bērniem. Viņa apgalvoja, ka viņai tā tikai pietiekot naudas, lai apģērbtu bērnus, nomaksātu ārstēšanās rēķinus un parūpētos, ka viņiem neizbirtu visi zobi, nemaz jau nerunājot par citām lietām, ko viņi vēlējās vai kas bija nepieciešamas.

- Izaudzināt bērnus vienai pašai nav nekāds joks, -Džūlija nopietni sacīja, kad viņas abas ar Meribetu brauca mājup. - To pirms šķiršanās vajadzētu tā patiesi labi apdomāt. Bērni nav paredzēti, lai tos audzinātu māte vien, tici man. Man var sāpēt gala, es varu saslimt, varu būt nogurusi, bet citiem tas ir vienaldzīgi, jo es esmu vienīgā, kas bērniem palikusi. Galu galā viss gulstas uz maniem pleciem. Mani vecāki nedzīvo šajā pilsētā... restorāna meitenes patiešām ir ļoti jaukas un man laiku pa laikam izpalīdz. Viņas atnāk pieskatīt manus bērnus, ļauj tos atstāt pie viņām, ja man paredzēta patiesi nozīmīga tikšanās. Viens no puišiem, Martas vīrs, paņem manu puiku līdzi makšķerēt, kad vien rodas tāda izdevība. Tāda sīka izpalīdzēšana patiesi daudz nozīmē. Viena pati es to visu nespētu izdarīt. Dievs mans liecinieks, esmu to mēģinājusi. Reizēm man šķiet, ka visas šīs rūpes mani nobeigs.

Meribeta uzmanīgi klausījās un nepalaida garām nevienu no Džūlijas atziņām. Viņai jau atkal uzmācās vēlēšanās izstāstīt Džūlijai par bērniņu, tomēr viņa to neizdarīja.

- Žēl gan, ka tev ar vīru nebija bērnu, - Džūlija maigi ierunājās, it kā būtu nolasījusi Meribetas domas. - Bet tu vēl esi jauna. Gan tu vēlreiz apprecēsies. Cik tev bija gadu, kad tu apprecējies?

- Septiņpadsmit. Tūlīt pēc vidusskolas beigšanas. Mēs bijām precējušies tikai gadu.

- Patiesi žēl, mīļā. - Džūlija noglāstīja Meribetas roku un novietoja mašīnu piebraucamajā ceļā. Viņai bija neliels dzīvoklis pilsētas nomalē. Kad abas tajā iegāja, Džūlijas meitiņa bija cieši aizmigusi. - Man ļoti nepatīk atstāt viņu vienu, un parasti mājās ir arī viņas brālis. Kaimiņi paklausās, vai viss ir kārtībā, un viņa ir patstāvīga. Reizēm viņa atbrauc man līdzi uz restorānu, it īpaši tad, ja man ir daudz darba. Bet bērniem tas nepatīk. - No Džūlijas stāstītā bija labi saprotams, kāda ir dzīve, audzinot bērnus vienai, un viņa neko neattēloja vienkāršāku, kā bija patiesībā. Viņa bija šķīrusies jau desmit gadus, kopš*bērni bija divus un četrus gadus veci, un bija kādu laiku padzīvojusi arī citur, bet viņai te patika, un viņa domāja, ka arī Meribetai šeit iepatiksies. - Šī ir maza, jauka pilsētiņa, koledžā mācās daudz patīkamu jauniešu un strādā labi cilvēki. Mēs daudzus no viņiem sastopam Džimija restorānā, arī daudzus audzēkņus. Tu viņiem noteikti iepatiksies.

Viņa parādīja Meribetai, kur ir vannasistaba un viņas dēla istaba. Viņa vārds bija Džefrijs, un viņš bija aizbraucis uz divām liedējām. Džūlija apgalvoja, ka Meribeta varot palikt šeit, līdz atradīšot sev kādu istabu. Ja vajadzēšot, kad Džefrijs atgriezīšoties, viņas ar meitu varot sagulēt vienā telpā un Meribeta varēšot apmesties Džesikas istabā, bet, tā kā pilsētiņā bija tik daudz studentiem paredzētu mītņu, Džūlija bija pārliecināta, ka Meribeta drīz pati atradīs sev mājvietu.

Un izrādījās, ka viņai ir taisnība. Līdz nākamās dienas pusdienlaikam Meribeta jau bija atradusi mazu, burvīgu istabiņu. Tās sienas bija apdarinātas ar puķainu mēbeļdrānu. Istabiņa bija maza, bet omulīga un saulaina, un īres maksa gluži saprātīga. Un tā atradās tikai sešu kvartālu attālumā no Džimija restorāna, kur viņa strādās. Bija tāda sajūta, ka it viss viņai nostājas vajadzīgajās vietās. Viņa šajā pilsētā bija pavadījusi tikai dažas stundas, bet jau jutās laimīga. It kā viņa zinātu, ka liktenis lēmis apmesties tieši te.

Pa ceļam uz darbu viņa nosūtīja vecākiem pastkarti ar savu jauno adresi, un, to darot, viņa atkal iedomājās par Polu, kaut gan zināja, ka nav nekādas jēgas par viņu domāt. Viņa prātoja, cik lielu sava mūža daļu viņa domās par Polu, par to, ko viņš dara, un to, kur atrodas viņu bērns.

Todien Džimija restorānā kāda cita viesmīle viņai iedeva sārtu uzsvārci ar mazām baltām aprocēm un tīru baltu priekšautu. Un šajā pēcpusdienā viņa sāka apkalpot galdiņus. Daudzi puiši šķita viņu īpaši uzlūkojam, un Meribeta zināja, ka arī pavārs uz viņu noraugās, bet neviens nepateica neko nepiedienīgu. Visi bija draudzīgi un pieklājīgi, un Meribeta zināja, ka visas pārējās viesmīles jau paspējušas pačukstēt citiem, ka viņa ir atraitne. Arī viņas ticēja Meribetas pasaciņai. Nevienai no viņām pat prātā neienāca neticēt.

- Kā veicas, mazā? - pievakarē pavaicāja Džūlija, guvusi labu iespaidu par Meribetas darbu. Viņa bija cītīgi strādājusi un bija laipna un pieklājīga pret itin visiem, un bija acīm redzami skaidrs, ka apmeklētājiem viņa patīk. Daži bija pajautājuši, kā viņu sauc, un jaunākie apmeklētāji patiesi priecājās par viņas klātbūtni. Arī Džimijam viņa patika. Viņš todien bija iegriezies restorānā un jutās apmierināts ar redzēto. Meribeta bija prātīga un kārtīga, un, kā Džimijs apgalvoja, jau paskatoties vien uz viņu, varot pateikt, ka viņa ir godīga. Viņa bija arī pievilcīga, un Džimijam patika restorānā glītas meitenes. Neviens nevēlējās skatīties uz īgnu veceni, kas nomet kafiju apmeklētājiem uz galdiņa un nepavisam nealkst te strādāt. Džimijs gribēja, lai visas viņa viesmīles - gan jaunās, gan ne tik jaunās - būtu smaidīgas un laimīgas. Viņš gribēja, lai apmeklētāji te justos labi. Un Džūlija un pārējās viesmīles tādas bija. Un tagad arī Meribeta. Viņa patiesi pūlējās strādāt labi, un viņai šis darbs patika. Viņa bija sajūsmināta, ka var strādāt.

Tomēr tajā vakarā, ejot uz savu jauno istabu, Meribeta bija arī pārgurusi. Viņa gan sev atgādināja, cik ļoti viņai veicies, ka dabūjusi darbu un istabu. Tagad viņa varēja mierīgi dzīvot. Viņa pat varēja paņemt no bibliotēkas grāmatas un turpināt mācības. Viņa nepieļaus, ka tas, kas noticis, izposta viņas dzīvi. To viņa jau bija izlēmusi. Šie mēneši viņai būs tikai neliels līkums, bet viņa bija cieši izlēmusi turpināt savu nosprausto ceļu un virzienu.

Nākamajā vakarā, kad viņa apkalpoja galdiņus, restorānā ienāca kāds nopietns jauns vīrietis un pasūtīja gaļas veltnīšus. Džūlija apgalvoja, ka viņš te bieži iegriežoties vakariņot.

- Es īrezinu, kāpēc, - viņa klāstīja, - bet man ir tāda sajūta, ka viņam nepatīk doties mājās. Viņš nekad īpaši nesarunājas un nekad nesmaida. Bet viņš vienmēr ir pieklājīgs. Jauks puisis. Man allaž gribas viņam pavaicāt, ko viņš te dara un kāpēc neiet vakariņot mājās. Varbūt viņam nav mātes. Kaut kas viņa dzīvē ir atgadījies. Viņam ir visskumjākās acis, kādas jebkad esmu redzējusi. Tu varētu iet viņu apkalpot un padarīt viņa garastāvokli gaišāku. - Viņa gar leti mazliet pastūma

Meribetu puiša virzienā. Viņš tikai minūti vai divas bija lūkojies ēdienkartē un jau izlēmis. Viņš jau bija nobaudījis gandrīz visu restorāna piedāvāto, un viņam bija daži iemīļoti ēdieni, kurus allaž pasūtīja.

- Labvakar! Ko tu pasūtīsi? - Meribeta kautrīgi pavaicāja, kamēr puisis viņu uzlūkoja ar slēptas apbrīnas pilnu skatienu.

- Otro ēdienu, lūdzu! Gaļas veltnīšus ar kartupeļu biezeni. - Viņš nosarka. Viņam patika Meribetas rudie mati, un viņš centās pārāk uzkrītoši neraudzīties uz viņas augumu.

- Ar salātiem, kukurūzu vai spinātiem? - Meribeta izvairīgi pajautāja.

- Kukurūzu, lūdzu! - viņš atbildēja, ar acs kaktiņu vērodams Meribetu. Viņš zināja, ka iepriekš nav meiteni te redzējis. Viņš iegriezās šeit bieži. Trīs vai četras reizes nedēļā te vakariņoja, reizēm pat nedēļas nogalēs. Viņi piedāvāja plašu ēdienu izvēli, un ēdieni bija labi un lēti. Un, kad viņa māte pārtrauca gatavot, šī viņam bija vienīgā iespēja paēst pienācīgas vakariņas.

- Kafiju?

- Nē, pienu. Un saldajā - ābolkūku ar saldējumu, -viņš piebilda, it kā baidītos, ka saldais varētu izbeigties, un Meribeta pasmaidīja.

- Kā tu zini, ka spēsi to visu apēst? Mūsu porcijas ir pamatīgas.

- Es zinu, - puisis atteica, savukārt uzsmaidīdams viņai. - Es te ēdu visu laiku. Tu esi jauniņā, vai ne?

Meribeta pamāja, pirmo reizi kopš atrašanās šeit sakautrējusies. Viņš bija jauks puisis, un Meribeta nojauta, ka viņi abi varētu būt apmēram viena vecuma, un viņai nezin kāpēc radās iespaids, ka puisis to zina.

- Jā, es esmu jauniņā. Es tikko pārcēlos dzīvot uz šejieni.

- Kā tevi sauc? - Viņš bija ļoti tiešs un ļoti godīgs. Bet Džūlijai bija taisnība: viņa acīs patiešām bija kaut kas neizsakāmi skumjš. Gandrīz vai bija bail tajās ielūkoties vēlreiz, bet Meribeta juta, ka tas jādara. Kaut kas viņā Meribetu it kā pievilka. It kā viņai noteikti būtu jānoskaidro, kas viņš tāds ir, un jāuzzina par viņu vēl vairāk.

- Mani sauc Meribeta.

- Es esmu Tomijs. Priecājos iepazīties.

- Pateicos! - Meribeta devās prom no galdiņa, lai nodotu viņa pasūtījumu, un atgriezās ar viņa piena glāzi. Džūlija pa to laiku jau bija paspējusi viņu paķircināt, apgalvodama, ka visā laikā, kopš bijis restorānā, šis puisis vēl ne reizi ne ar vienu neesot tik daudz runājis.

- No kurienes tu esi? - viņš pajautāja, kad Meribeta atgriezās pie galdiņa, un viņa pastāstīja. - Kāpēc tu pārcēlies uz šejieni, vai varbūt man nevajadzētu to vaicāt?

- Dažādu iemeslu pēc. Man te patiesi patīk. Cilvēki ir tik jauki! Restorāns ir lielisks. Netālu no šejienes atradu patiesi labu istabiņu. It viss manā dzīvē šķiet nokārtojies. - Meribeta pasmaidīja un jutās pārsteigta, cik viegli ir ar viņu sarunāties. Un, kad viņa atgriezās ar Tomija vakariņām, šķita, ka viņš ir vairāk ieinteresēts sarunāties ar Meribetu nekā vakariņot.

Viņš ilgu laiku knibinājās ap savu ābolkūku, tad pasūtīja vēl vienu saldā ēdiena porciju un vēl vienu glāzi piena, ko viņš nekad iepriekš nebija darījis, un nopļāpāja ar Meribetu par makšķerēšanu netālajā ezerā un jautāja, vai viņa esot to darījusi.

Meribeta bija makšķerējusi pirms daudziem gadiem kopā ar tēvu un brāli, bet viņai nekad tas nebija pārāk labi padevies. Viņai patika tāpat vien sēdēt ezera malā, kamēr vīrieši makšķerēja, un lasīt vai domāt.

- Tu kādreiz varētu nākt pamakšķerēt kopā ar mani, - Tomijs ierosināja un tad nosarka, nesaprazdams, kāpēc viņš tik daudz sarunājas ar Meribetu. Kopš viņš bija ienācis restorānā un pirmo reizi meiteni ieraudzījis, viņš nebija spējīgs novērst no viņas acis.

Tomijs atstāja Meribetai lielu dzeramnaudu, un tad viņš brīdi neveikli stāvēja otrā letes pusē.

- Nu, paldies par visu! Tiksimies nākamreiz. - Tad viņš izgāja laukā. Meribeta pamanīja, cik viņš ir garš un kalsns, un tievs. Viņš bija pievilcīgs puisis, bet pats šķita to neapzināmies. Un šķita, ka viņš ir ļoti jauns. Meribetai viņš likās vairāk kā brālis nekā puisis, kas viņu varētu interesēt, bet, lai nu kas viņš bija vai varētu būt, un, pat ja viņa Tomiju vairs nekad nesatiktu, viņš bija itin jauks sarunu biedrs.

Tomijs iegriezās restorānā ari nākamajā dienā un tad vēl nākamajā un jutās dziļi vīlies, uzzinot, ka Me-ribetai ir brīvdiena, jo viņam meitenes patiesi pietrūka. Un tad viņš atkal atnāca nākamās nedēļas sākumā.

- Man tevis pagājušajā reizē pietrūka, - Tomijs atzinās, pasūtīdams ceptu cāli. Viņam bija pamatīga ēstgriba, un viņš vienmēr pasūtīja pilnas vakariņas. Šķiet, ka viņš lielāko daļu naudas tērēja pārtikai. Tomijs ēda daudz, un Meribeta prātoja, vai viņš dzīvo kopā ar vecākiem. Beidzot viņa saņēmās un to pajautāja.

- Vai tu dzīvo viens? - viņa piesardzīgi pavaicāja, noliekot uz galdiņa Tomija vakariņas un vēlreiz piepildot viņa piena glāzi. Rēķinā viņa to neierakstīja. Galu galā restorānā taču mēdza par brīvu papildināt kafijas tasītes, un Džimijs jau netiks izputināts tikai tāpēc vien, ka tādam pastāvīgam klientam kā Tomijam tiks piena glāze par brīvu.

- Ne gluži. Es dzīvoju kopā ar vecākiem. Bet... viņi... ē... katrs ir aizņemts savā darbā. Un mammai vairs

nepatīk gatavot ēdienus. Šoruden viņa iecerējusi atgriezties darbā. Viņa ir skolotāja. Ilgu laiku viņa tikai aizvietoja citus, bet tagad viņa plāno atgriezties darbā vidusskolā uz pilnu slodzi.

- Ko viņa māca?

-Angļu valodu, sociālās zinības, literatūru. Viņa ir gluži laba skolotāja. Viņa man allaž uzdod papildu mājasdarbus, - Tomijs piebilda, iepletis acis, tomēr neizskatījās, ka viņam īstenībā būtu pret to iebildumi.

- Tev gan veicas. Man vajadzēja uz kādu laiku pārtraukt mācības skolā, un es zinu, ka man patiesi to pietrūks.

- Koledžā vai vidusskolā? - Tomijs ieinteresēts pajautāja. Viņš vēl joprojām centās uzminēt Meribetas vecumu. Viņam nezin kāpēc bija sajūta, ka viņi abi ir ļoti līdzīgā vecumā. Meribeta mirkli vilcinājās, tad atbildēja.

- Vidusskolā. - Tomijs nosprieda, ka viņa droši vien ir vecākā kursa audzēkne. - Es grasos pamācīties individuāli, līdz varēšu pēc Ziemassvētkiem atgriezties skolā. - Viņa to pateica kā aizstāvēdamās, un Tomijs prātoja, kāpēc gan viņa pametusi skolu, bet viņš nolēma to nejautāt.

- Ja vēlies, es tev varu aizdot dažas grāmatas. Es pat varu dabūt no mammas dažus mācību līdzekļus, viņai tas noteikti patiktu. Pēc viņas domām, visai pasaulei vajadzētu mācīties patstāvīgi. Vai tev patīk skolā? - Kad Meribeta pamāja, Tomijs no viņas acu skatiena redzēja, ka viņa atbildējusi patiesību. Viņas skatiens pauda alkas pēc zināšanām, alkas, kas nekad nebija līdz galam apmierināmas. Savā brīvajā dienā Meribeta bija aizgājusi uz bibliotēku un paņēmusi grāmatas, kas viņai palīdzētu neatpalikt no savas mācību programmas.

- Kas tev patīk vislabāk? - Meribeta jautāja, novākdama viņa šķīvjus. Tomijs saldajā bija pasūtījis melleņu kūku ar saldējumu. Tā bija kūka, kas viņiem izdevās .vislabāk, un viņam tā ļoti garšoja.

- Angļu valoda, - viņš atbildēja. Meribeta nolika viņam priekšā uz galda kūku un juta, ka viņai sāp mugura. Tomēr viņai patika šeit tā stāvēt un sarunāties ar Tomiju. Viņiem allaž bija tik daudz, ko teikt. - Angļu literatūra, domraksti angļu valodā. Reizēm man šķiet, ka varbūt man kādreiz patiktu rakstīt. Manai mammai tas droši vien būtu pa prātam. Tētis cer, ka es pievērsīšos uzņēmējdarbībai.

- Kas tas ir par uzņēmumu? - Meribeta pajautāja, juzdamās ieintriģēta. Viņš bija gudrs un pievilcīgs puisis un tomēr šķita vientuļš. Viņš te nekad neienāca kopā ar draugiem, un šķita, ka viņam nepavisam negribas atgriezties mājās. Meribeta bieži domāja par viņu un par to, kāpēc Toms ir tik vientuļš.

- Viņš darbojas pārtikas rūpniecībā, - Tomijs paskaidroja. - To uzsāka mans vectēvs. Agrāk viņi bija fermeri. Bet tad viņi sāka pārdot pārtikas preces no dažādām vietām. Tas ir diezgan interesanti, bet man labāk patīk rakstīšana. Varbūt man patiktu būt skolotājam - kā mamma. - Tad Tomijs paraustīja plecus, atkal jau izskatīdamies ļoti jauns. Viņam patika runāties ar Meribetu un nebija iebildumu atbildēt uz viņas jautājumiem. Viņam arī pašam bija radušies daži jautājumi, bet viņš nolēma tos pietaupīt vēlākam laikam. Un, pirms Tomijs tovakar devās prom no restorāna, viņš pajautāja Meribetai, kad viņai būs nākamā brīvdiena.

- Piektdien.

Tomijs pamāja, prātodams, vai Meribeta būs pārsteigta, ja viņš uzaicinās viņu pastaigāties vai aizbraukt uz peldētavu ārpus pilsētas.

- Vai tu negribētu piektdienas pēcpusdienā kaut kur aiziet kopā ar mani? No rīta man jāpalīdz tētim. Bet ap diviem es varētu aizbraukt tev pakaļ. Viņš man atļaus paņemt mašīnu. Mēs varētu doties uz peldētavu vai uz ezeru piknikā. Vai varam doties makšķerēt, ja vēlies. - Gaidīdams atbildi, Tomijs izskatījās neaprakstāmu cerību pilns.

- Labprāt. Vienalga, kur tu pats labāk gribēsi. -Tad Meribeta pieklusināja balsi, lai nedzirdētu citi, un nosauca viņam savu adresi, un viņa ne mirkli nevilcinājās. Tomijs izskatījās kā cilvēks, kuram var uzticēties, un kopā ar viņu Meribeta jutās pavisam brīvi un nepiespiesti. Tikai parunājoties vien ar viņu, Meribeta instinktīvi zināja, ka Tomijs Vitekers ir viņas draugs un ka viņš nekādā ziņā nenodarīs viņai neko ļaunu.

- Vai tu tikko norunāji ar viņu randiņu? - Džūlija jautāja, ziņkāri pasmaidīdama, kad Tomijs bija aizgājis. Vienai no pārējām viesmīlēm šķita, ka viņa dzirdējusi Tomiju uzaicinām Meribetu makšķerēt, un tagad viņas visas ķiķināja un smējās, un izteica visādus pieņēmumus. Meribeta vēl bija tik jauniņa, bet viņa it visām patika. Un viņām patika Tomijs. Jau kopš pirmās iegriešanās restorānā pagājušajā ziemā viņš tām visām bija šķitis noslēpumains. Viņš nekad nepļāpāja, tikai ienāca un pasūtīja vakariņas. Bet kopā ar Meribetu viņš bija patiesi atdzīvojies, un šķita, ka viņš nekad vairs nerimsies pļāpāt.

- Protams, ne, - Meribeta atbildēja uz Džūlijas jautājumu. - Es neeju uz randiņiem ar apmeklētājiem, -viņa dzēlīgi piebilda, bet Džūlija pat negrasījās viņai noticēt.

- Zini, tu vari darīt it visu, ko vēlies. Džimijam pret to nav iebildumu. Tomijs ir jauks puisis, un tu viņam tiešām patīc.

- Viņš ir tikai draugs, tas arī viss. Viņš apgalvo, ka

viņa mammai nepatīkot gatavot ēst, tāpēc viņš nāk šeit vakariņās.

- Nu, izskatās, ka viņš tev jau izstāstījis visu savu dzīvesstāstu, vai ne?

- Ak, Dieva dēļ! - Meribeta pasmaidīja un iegāja virtuvē, lai paņemtu paplāti ar hamburgeriem bariņam studentu, kuri tos bija pasūtījuši. Tomēr, atgriežoties ar smagajām paplātēm, viņa klusībā pasmaidīja, domādama par piektdienu.

CETURTĀ NODAĻA

Piektdien tēvs atļāva Tomijam beigt darbu jau vienpadsmitos, un pusdivpadsmitos viņš aizbrauca pakaļ Meribetai. Viņa jau gaidīja Tomiju, ģērbusies vecos džinsos, siksniņkurpēs bez papēžiem un platā kreklā, kas reiz bija piederējis viņas tēvam. Džinsi bija uzlocīti gandrīz līdz ceļgaliem, un koši rudos matus viņa bija saņēmusi astītēs. Meribeta izskatījās kā četrpadsmit gadus veca, un platais krekls apslēpa viņas briestošo vēderu. Nu jau vairākas nedēļas viņa vairs nespēja aizvilkt džinsu rāvējslēdzēju.

- Sveika, es pabeidzu darbu agrāk, nekā biju domājis. Teicu tētim, ka braukšu makšķerēt. Viņaprāt, tā ir lieliska doma, un viņš sacīja, lai es braucot.

Tomijs palīdzēja Meribetai iekāpt mašīnā. Pa ceļam viņi piestāja pie neliela veikaliņa, lai nopirktu dažas sviestmaizes pusdienām. Tomijs pasūtīja sviestmaizi ar

gaļu, un Meribeta izvēlējās ar tunci. Tās bija patiesi lielas sviestmaizes, kas atgādināja mājās gatavotas, un vēl viņi nopirka sešas kolas pudeles iesaiņojumā un cepumu paciņu.

- Vai vajag vēl kaut ko? - Tomijs jautāja, priecīgi satraukts tikai par to vien, ka ir kopā ar Meribetu. Viņa bija tik pievilcīga un tik dzīvespriecīga, un viņai piemita kaut kas tikai pieaugušajiem raksturīgs. Viņa nedzīvoja pie vecākiem, viņai bija darbs, un tas nezin kāpēc šķita meiteni padarām ļoti nobriedušu un daudz vecāku.

Meribeta izvēlējās pāris ābolu un šokolādes tāfelī-ti, un Tomijs uzstāja, ka viņš par tiem samaksās. Meribeta centās pierunāt viņu dalīt izdevumus uz pusēm, bet viņš to nepieļāva. Garš un slaids viņš sekoja Meri-betai atpakaļ uz mašīnu, nesdams viņu pirkumus un apbrīnodams viņas augumu.

- Kā tas gadījās, ka tu tik jauna pārtrauci mācīties? -viņš pajautāja, kad abi jau brauca uz ezeru. Viņš vēl nebija dzirdējis Meribetas sacerēto pasaciņu, ka viņa ir atraitne. Viņš prātoja, ka varbūt viņas vecāki ir miruši vai arī noticis kaut kas cits traģisks. Lielākā daļa viņu vecuma jauniešu tik vienkārši neizstājās no skolas un nebrauca projām no mājām. Kaut kas Meribetas izskatā un izturēšanās veidā liecināja, ka ar viņu viss nav bijis tik vienkārši.

- Es... ē... nezinu. - Viņa ilgu laiku raudzījās laukā pa logu, tad atkal uzlūkoja Tomiju. - Tas ir garš stāsts.

- Meribeta paraustīja plecus, atcerēdamās, kāda bijusi sajūta, dodoties prom no mājām uz klosteri. Klosteris bija tik nomācoša vieta, kādā viņai nekad nebija gadījies būt, un viņa katru dienu priecājās, ka nebija tur palikusi. Šeit viņa vismaz jutās dzīva, viņai bija darbs, viņa pati rūpējās par sevi, un tagad viņa bija iepazinusies ar Tomiju. Varbūt abi varētu būt draugi. Meribeta sāka uzskatīt, ka šeit viņa varētu veidot veiksmīgu dzīvi. Viņa pāris reižu bija piezvanījusi uz mājām, bet mamma tikai raudāja un neļāva viņai runāt ar Noelu. Un pēdējā reizē, kad Meribeta bija piezvanījusi, māte bija teikusi, ka varbūt būs labāk, ja viņa atrakstīs vēstuli, nevis zvanīs viņiem. Viņi priecājoties, ka Meribe-tai klājoties labi, bet tēvs vēl joprojām esot uz viņu ļoti dusmīgs, un viņš teicis, ka nerunāšot ar meitu, kamēr "nebūs atrisināta viņas problēma". Māte par gaidāmo bērnu visu laiku runāja tikai kā par Meribetas "problēmu".

Domādama par viņiem visiem, Meribeta nopūtās un tad uzlūkoja Tomiju. Viņam bija atklāta un pievilcīga seja, un šķita, ka viņš ir cilvēks, ar kuru varētu izrunāties.

- Es ļoti stipri sastrīdējos ar tēvu, un viņš man lika iet prom no mājām. Viņš gribēja, lai es palieku tajā pašā pilsētā, bet pēc pāris tur aizvadītajām nedēļām es gluži vienkārši sapratu, ka to nespēju. Tāpēc atbraucu šurp un dabūju darbu. - Klausoties Meribetas stāstītajā, viss šķita vienkārši, jo viņas stāstā nevarēja saklau-sit ne tās sāpes, ko viņai bija sagādājis šis atgadījums, ne izbailes, ne ciešanas.

- Bet tu taču ceri atgriezties mājās? - Tomijs izskatījās apmulsis. Meribeta viņam jau bija izstāstījusi, ka pēc Ziemassvētkiem viņa atgriezīsies skolā.

-Jā. Man jāatgriežas skolā, - viņa pašsaprotami atteica, kad ceļš pagriezās uz ezera pusi. Mašīnā viņiem aiz muguras atradās Tomija makšķere.

- Kāpēc tu nevarētu mācīties skolā tepat?

- Nevaru, - viņa atbildēja, nevēlēdamās neko sīkāk paskaidrot. Un tad, lai kaut uz brīdi nomainītu sarunas tematu, viņa uzlūkoja Tomiju, prātodama, kāda ir viņa ģimene un kāpēc šķita, ka viņš nekad nevēlas būt kopā ar viņiem.

- Vai tev ir brāļi vai māsas? - Meribeta, aptverdama, cik maz par Tomiju zina, it kā nevērīgi pajautāja, kad abi jau bija nonākuši pie ezera. Viņš izslēdza mašīnas aizdedzi, uzlūkoja Meribetu, un uz pailgu laiku iestājās klusums.

- Bija, - viņš klusi sacīja. - Enija. Viņai bija pieci gadi. Viņa nomira tūlīt pēc Ziemassvētkiem. - Tad, neteicis vairs ne vārda, viņš izkāpa no mašīnas un gāja pēc savas makšķeres. Meribeta viņu vēroja, prātodama, vai tās ir ciešanas, ko tik viegli varēja pamanīt viņa acīs, un vai tas ir iemesls, kāpēc viņš nekad nevēlējās iet mājās pie vecākiem.

Viņa arī izkāpa no mašīnas un sekoja Tomijam uz ezermalu. Viņi uzmeklēja mierīgu vietiņu smilšainas pludmales galā. Tomijs novilka džinsus. Viņam mugurā bija peldbikses. Meribetai vērojot, viņš atpogāja kreklu. Vienu vienīgu acumirkli Meribetai atmiņā atausa Pols, bet viņi nekādā ziņā nebija līdzīgi. Nekādā. Pols bija izsmalcināts un ārišķīgs un tika uzskatīts par skolas varoni. Un patlaban viņš turklāt bija precējies, tātad šobrīd piederēja pie citas dzīves. Tomijā it viss bija veselīgs un skaidrs. Puisis šķita ļoti vienkāršs un neticami jauks, un Meribeta pārsteigta atskārta, ka viņai Tomijs ļoti patīk.

Viņa atsēdās smiltīs Tomijam līdzās, kamēr viņš uzsprauda uz āķa ēsmu.

- Kāda viņa bija? - Meribetas balss skanēja ļoti klusu, un Tomijs nemaz nepacēla galvu no sava darāmā.

- Enija? - Viņš palūkojās uz sauli, tad uz mirkli aizvēra acis, lai pēc tam paraudzītos uz Meribetu. Viņš nevēlējās par to runāt un tomēr juta, ka ar Meribetu to spētu. Viņš zināja, ka abi kļūs draugi, bet Tomijs no viņas vēlējās arī kaut ko vairāk. Viņai bija burvīgas kājas un burvīgas acis, un smaids, kas lika viņam atkust, un satriecoša figūra. Taču Tomijs gribēja būt arī viņas draugs. Viņš gribēja palīdzēt Meribetai, būt meitenei līdzās, kad viņai būs nepieciešams draugs, un viņš nojauta, ka tieši tagad viņai tāds vajadzīgs, kaut gan pats īsti nezināja, kāpēc. Taču Tomijs redzēja, ka viņa ir viegli ievainojama.

- Enija bija vismīlīgākais bērns, kāds jebkad dzīvojis, lielām zilām acīm un pavisam baltiem matiem. Viņa izskatījās kā eņģelītis Ziemassvētku eglītes galā... un reizēm viņa spēja būt mazs velnēns. Viņa mēdza mani ķircināt un it visur man sekot. Mēs uzcēlām lielu snie-gavīru neilgi pirms tam, kad viņa nomira... - Tomija acis pieplūda ar asarām, un viņš pakratīja galvu. Šī bija pirmā reize, kad Tomijs vispār ar kādu runāja par māsu, un viņam bija smagi. Meribeta to skaidri redzēja. - Man viņas patiesi pietrūkst, - viņš atzinās balsī, kas bija tik tikko skaļāka par čukstu. Meribeta ar pirkstiem maigi pieskārās viņa rokai.

- Tev nav jākaunas no savām asarām... es ticu, ka tev viņas patiešām ļoti pietrūkst. Vai viņa ilgi slimoja?

- Divas dienas. Mēs domājām, ka viņai ir tikai gripa vai saaukstēšanās, vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas bija meningīts. Ārsti nespēja palīdzēt. Viņa gluži vienkārši izdzisa. Pēc tam mani visu laiku nepameta doma, ka viņas vietā vajadzēja būt man, tas ir, - kāpēc tieši viņa? Kāpēc tik mazītiņa meitenīte? Viņai bija pieci gadi, un viņa nekad nebija darījusi neko tādu, kas sāpinātu citus, viņa mūs allaž darīja tik laimīgus. Kad viņa piedzima, man bija desmit gadu, un viņa bija tik jocīga un mīksta, un silta, un omulīga, gluži kā mazs kucēns. - Tomijs pasmaidīja, atceroties māsu, un pievirzījās siltajās smiltīs tuvāk Meribetai, nolikdams savu makšķeri līdzās. Jocīgi, bet viņš jutās tik labi, šobrīd runādams par Eniju, it kā šīs atmiņas kaut uz īsu mirkli atgrieztu viņu dzīvē. Ne ar vienu citu viņš vairs par Eniju nerunāja. Neviens cits vairs Eniju nepieminēja, un Tomijs zināja, ka ar vecākiem viņš par to nevar runāt.

- Tavi vecāki noteikti to ļoti smagi pārdzīvoja, -Meribeta ieminējās, runādama gandrīz tā, it kā pazītu Tomija vecākus.

- Jā. Pēc Enijas nāves viss it kā sastinga. Mani vecāki pārstāja viens ar otru sarunāties, ar mani arī. Neviens mūsu mājā vairs neko nesaka, ne arī kaut kur aiziet. Neviens nesmaida. Viņi nekad nepiemin Eniju. Mamma gandrīz nekad vairs negatavo ēst, tētis līdz pat desmitiem vakarā nenāk mājās no darba. It kā neviens no mums nespētu izturēt dzīvi mājās bez viņas. Mamma rudenī atgriezīsies darbā uz pilnu slodzi. Enijas nāves dēļ visi it kā ir padevušies liktenim. Nav tā, ka nomirusi tikai Enija; viņai līdzi it kā nomirām arī mēs visi. Man tagad vairs nepatīk būt mājās. Tur ir tik tumši un nomācoši. Man nepatīk iet garām viņas istabai; it viss šķiet tik tukšs.

Meribeta tikai klausījās Tomijā. Viņa bija ielikusi savu roku Tomija plaukstā, un viņi abi kopā lūkojās pāri ezeram.

- Vai tu kādreiz jūti, ka viņa atrodas tev blakus, piemēram, kad tu par viņu domā? - Meribeta pajautāja, reizē ar Tomiju izjuzdama viņa ciešanas un juzdamās tā, it kā arī viņa pazītu Eniju. Viņa gandrīz vai spēja iztēlē saskatīt skaisto meitenīti, ko viņš tik ļoti bija mīlējis, un sajust, cik satriekts Tomijs juties, kad viņu zaudējis.

- Reizēm. Dažreiz vēlu vakaros es runājos ar viņu. Droši vien ir muļķīgi tā darīt, bet reizēm man šķiet, ka viņa spēj mani sadzirdēt.

Meribeta pamāja; pēc vecmāmiņas nāves viņa pati bija mēģinājusi tā sarunāties, un tas viņai bija licis justies labāk.

- Viņa noteikti spēj tevi sadzirdēt, Tomij. Viņa noteikti tevi visu laiku vēro. Varbūt tagad viņa ir laimīga... varbūt dažiem cilvēkiem gluži vienkārši nav lemts mūžīgi būt mūsu dzīves sastāvdaļām. Varbūt daži te ierodas kā caurbraucot... varbūt viņi visu sev dzīvē lemto padara daudz ātrāk nekā mēs, pārējie. Viņiem nav te jāpaliek simt gadu, lai visu paveiktu līdz galam. Viņi visu izdara tik ātri... it kā... - Meribeta pūlējās atrast pareizos vārdus, kā Tomijam paskaidrot; viņa par to bija daudz domājusi, it īpaši pēdējā laikā. - It kā dažiem cilvēkiem lemts būt mūsu dzīvē tikai uz īsu brīdi, lai mums kaut ko atnestu: kādu dāvanu, kādu svētību, lai mums kaut ko iemācītu, un tieši tāpēc viņi šeit ir ieradušies. Viņa tev noteikti kaut ko iemācīja... mīlestību un neizsakāmas rūpes par citiem... tāda bija viņas dāvana tev. Viņa tev visu to iemācīja, un tad viņa devās prom. Varbūt viņai nebija paredzēts te ilgāk uzkavēties. Viņa tev pasniedza šo dāvanu, un tad viņa bija brīva, lai dotos tālāk... viņa bija tik īpaša... un viņas sniegto dāvanu tu saglabāsi mūžīgi.

Tomijs pamāja, cenzdamies aptvert visu, ko Me-ribeta viņam sacīja. Viņas vārdi skanēja loģiski, tomēr māsas nāve vēl joprojām bezgala sāpināja sirdi. Taču, izrunājies ar Meribetu, viņš jutās labāk. īt kā viņa patiešām saprastu, ko viņš pārdzīvojis.

- Kaut viņa būtu varējusi palikt šeit ilgāk! - Tomijs nopūties sacīja. - Kaut tu būtu viņu pazinusi! Un tad viņš pasmaidīja. - Viņai būtu daudz, ko sacīt par to, vai tu man patīc vai ne, par kuru tu esi skaistāka un vai es tev patīku vai ne. Viņa allaž bez uzaicinājuma paziņoja savu viedokli. Lielākoties viņa ar saviem spriedumiem padarīja mani traku.

Meribeta iesmējās, to iedomājoties, un vēlējās, kaut tiešām būtu pazinusi Eniju. Bet tādā gadījumā viņa varbūt nebūtu sastapusi Tomiju. Tad viņš trīs vai četras reizes nedēļā neietu vakariņot uz restorānu; viņš ēstu vakariņas mājās kopā ar savu ģimeni.

- Ko viņa par mums būtu teikusi? - Meribeta paķircinājās. Viņai patika šī spēlīte; viņai patika Tomijs, patika tā omulīgi sēdēt smiltīs viņam līdzās. Dažu pagājušo mēnešu laikā viņa bija guvusi smagu mācību par to, kam var un nevar uzticēties, un viņa bija zvērējusi, ka nekad vairs nevienam neuzticēsies, taču ar visu savu sirdi un dvēseli zināja, ka Tomijs Vitekers nav tāds kā visi pārējie.

- Viņa būtu teikusi, ka tu man patīc. - Tomijs pasmaidīja un izskatījās sakautrējies. Meribeta pirmo reizi pamanīja, ka viņam uz deguna ir vasaras raibumi. Tie bija pavisam mazītiņi un spožajā saulē šķita gandrīz zeltaini. - Un viņai būtu taisnība. Parasti viņai nebija taisnība. - Bet Enija tūlīt pat būtu nojautusi, cik ļoti viņam patīk Meribeta. Viņa bija vairāk nobriedusi nekā Tomijam pazīstamās meitenes skolā, un viņa bija visskaistākā meitene, kādu viņš jebkad redzējis. - Manuprāt, tu viņai tiešām būtu patikusi. - Viņš maigi uzsmaidīja Meribetai un, atgūlies smiltīs, ar neslēptu apbrīnu viņu uzlūkoja. - Un kā ir ar tevi? Vai tev tavā pilsētiņā ir kāds puisis? - Viņš nolēma, ka jāpajautā jau tagad, lai zinātu, kādas ir viņa izredzes. Meribeta mirkli vilcinājās. Viņa prātoja, vai stāstīt Tomijam pasaciņu par Korejas karā zaudēto jauno vīru, taču viņa to nespēja. Ja vajadzēs, tad viņa to paskaidros vēlāk.

- Nē. Ne gluži.

- Bet kāds, kas varētu par tādu kļūt?

Šoreiz Meribeta kategoriski pakratīja galvu.

- Es satikos ar kādu puisi, kas, kā man šķita, man patika, bet es biju maldījusies. Un, lai nu kā, viņš nesen apprecējās.

Tomijs izskatījās ieintriģēts. Vecāks vīrietis.

- Un vai tevi tas uztrauc? Tas, ka viņš apprecējās?

- Ne gluži. - Vienīgais, kas Meribetu uztrauca, bija tas, ka Pols bija viņu pametis ar bērnu. Ar bērnu, kuru viņa nedrīkstēja paturēt un tā īsti nemaz nevēlējās. Par to gan viņa bezgala uztraucās, bet Tomijam viņa par to neko neteica.

- Starp citu, cik tev ir gadu?

- Sešpadsmit.

Un tad viņi atklāja, ka starp viņu dzimšanas dienām ir tikai dažas nedēļas. Viņi bija vienādā vecumā, bet abu situācija bija ļoti atšķirīga. Lai cik nenozīmīgi Tomijam tas šobrīd šķita, tomēr viņam bija ģimene, bija mājas, un rudenī viņš turpinās mācības skolā. Meribe-tai vairs nekā no tā nebija, un pēc nepilniem pieciem mēnešiem viņai piedzims bērns, tā vīrieša bērns, kurš viņu nekad nebija mīlējis. Tas bija neizturami.

Vēl pēc brīža Tomijs iebrida ezerā, un Meribeta gāja viņam līdzi. Viņi stāvēja blakus, kamēr Tomijs makšķerēja, un, kad viņam beidzot apnika, viņš atgriezās krastā, nolika makšķeri un ienira ūdenī, bet Meribeta viņam nepievienojās. Viņa palika gaidām smiltīs. Iznācis no ūdens, Tomijs jautāja, kāpēc viņa nav gājusi peldēt. Diena bija karsta un saulaina, un vēsais ūdens tik patīkami glaudās pie ādas. Meribeta ļoti labprāt būtu peldējusies kopā ar Tomiju, bet viņa negribēja, lai Tomijs redzētu viņas briestošo vēderu. Viņa visu laiku paturēja mugurā tēva kreklu, vienīgi, iebrienot ūdenī, bija novilkusi džinsus.

- Vai tu proti peldēt? - Tomijs vaicāja, un Meribeta iesmējās, juzdamās muļķīgi.

- Jā, bet man šodien īsti negribas. Man allaž bijis mazliet bail peldēties ezerā, jo nekad nevar zināt, kas atrodas ūdenī man apkārt.

- Tas ir muļķīgi. Nāc pamēģini pati! Te pat nav nevienas zivs; tu taču redzēji, ka es nevienu nenoķēru.

- Varbūt nākamreiz, - viņa atsaucās, ar pirkstiem

zīmēdama rakstus smiltīs. Viņi paēda pusdienas, sēdēdami milzīga koka paēnā, un runājās par savām ģimenēm un bērnību. Meribeta viņam pastāstīja par Raienu un Noelu un par sava tēva viedokli, ka dēliem ir jādabū viss, bet meitenēm nav jādara nekas cits kā vien jāapprecas un jālaiž pasaulē bērni. Viņa izstāstīja Tomi-jam, ka viņa reiz gribot dzīvē būt kaut kas vairāk: skolotāja vai juriste, vai rakstniece, ka viņa negribot tūlīt pēc vidusskolas beigšanas tikai apprecēties un audzināt bērnus.

- Tu atgādini manu mammu. - Tomijs pasmaidīja. - Pēc vidusskolas beigšanas viņa likusi manam tētim gaidīt vēl sešus gadus. Viņa devās mācīties uz koledžu un dabūja diplomu, un tad viņa divus gadus strādāja skolā, un tikai tad abi apprecējās. Pēc tam viņai vajadzēja septiņus gadus, lai pasaulē nāktu es, un vēl pēc desmit gadiem piedzima Enija. Manuprāt, viņiem patiešām bija grūti tikt pie bērniem. Bet izglītību mamma uzskata par patiesi nozīmīgu. Viņa apgalvo, ka vienīgās vērtības, kas cilvēkam pieder, ir viņa prāts un izglītība.

- Kaut mana mamma uzskatītu tāpat! Viņa dara it visu, ko tētis viņai pavēl. Pēc viņas domām, meitenēm nav jāmācās koledžā. Mani vecāki negrib, lai es tādā mācītos. Raienam viņi droši vien būtu ļāvuši mācīties, ja vien viņš to būtu gribējis, bet viņš vēlējās tikai strādāt servisā kopā ar tēvu. Viņš būtu devies karā uz Koreju, taču viņu izbrāķēja veselības dēļ, bet tētis apgalvo, ka viņš esot lielisks mehāniķis. Zini, -viņa centās izskaidrot Tomijam to, ko nekad iepriekš nebija nevienam stāstījusi, - es allaž jutos atšķirīga no viņiem. Vienmēr esmu gribējusi to, kas nevienam citam manā ģimenē neliekas svarīgs. Es gribu mācīties, es gribu daudz ko apgūt, es gribu būt patiesi gudra. Negribu tā itin vienkārši noķert kādu puisi un laist pasaulē bērnu bariņu. Es gribu dzīvē sasniegt daudz vairāk. It visi, ko es pazīstu, uzskata mani par traku. -Bet Tomijs tā nedomāja, un Meribeta to nojauta. Viņš nāca no ģimenes, kurā valdīja tādi paši uzskati, kādi piemita Meribetai. Bija tāda sajūta, it kā piedzimstot viņa būtu ielikta nepareizajā vietā un visu mūžu viņai lemts dzīvot neizpratnes un pārpratumu pilnā vidē. - Man šķiet, ka mana māsa galu galā pakļausies vecāku prasībām. Viņa gan iebilst, bet viņa ir laba meitene. Viņai ir trīspadsmit gadu, bet viņa jau tagad ir kā apburta uz puišiem. - Bet, no otras puses, No-ela taču nebija ļāvusi Polam Braunijam padarīt sevi grūtu mašīnas priekšējā sēdeklī, tāpēc Meribeta juta, ka viņai nav tiesību bārstīties ar pārsteidzīgiem secinājumiem.

- Tev kādu reizi vajadzētu parunāties ar manu mammu, Meribeta. Man šķiet, tev viņa patiktu.

- Noteikti patiktu. - Un tad viņa ziņkāri uzlūkoja Tomiju. - Bet vai es viņai patiktu? Mammas parasti izturas diezgan aizdomīgi pret tām meitenēm, kas patīk viņu dēliem. - It īpaši pret viņu vēl pēc pāris mēnešiem. Nēx viņai nekādā ziņā nevajadzētu sastapties ar Vitekera kundzi. Vēl pēc mēneša viņa vairs nespēs noslēpt savu grūtniecību, un tad viņa pat vairs nevēlēsies satikt Tomiju. Meribeta vēl nebija izdomājusi, ko viņa Tomijam sacīs, bet galu galā viņai būs Tomijam kaut kas jāpaskaidro, pat tad, ja viņš tikai ienāks restorānā un ieraudzīs viņu. Viņai būs arī Tomijam jāizstāsta pasaciņa par Korejā nogalināto jauno vīru, kaut gan tagad tā izklausījās pagalam muļķīga. Meribeta labprāt būtu izstāstījusi viņam patiesību, bet viņa zināja, ka nedrīkst to darīt. Patiesība bija pārāk šausmīga, pārāk bezatbildīga un pārāk satriecoša. Meribeta bija pārliecināta, ka tad Tomijs nekad vairs nevēlētos viņu redzēt. Pēc dažām nedēļām viņai būs jāpārtrauc satikties ar Tomiju un jāpaziņo, ka viņa satiekas ar kādu citu. Un tad jau viņam būs jāatgriežas skolā, un viņš tāpat būs aizņemts, un tad viņš droši vien iemīlēsies kādā pirmā kursa audzēknē, droši vien kādā karsēj-meitenē, kādā kārtīgā un ideālā meitenē, ko viņa vecāki labi pazina...

- Ei... par ko tu aizdomājies? - Tomijs pārtrauca Meribetas pārdomas. Viņa bija atradusies miljons jūdžu attālumā, domājot par visām tām karsējmeitenēm, kurās Tomijs iemīlēsies. - Tu izskatījies tik skumīga, Meribeta. Vai kaut kas noticis? - Tomijs zināja, ka Me-ribetu kaut kas nomāc, bet viņš nevarēja pat nojaust, kas tas ir. Viņi bija pazīstami tik neilgu laiku, tomēr viņš ļoti labprāt būtu meitenei palīdzējis.

Pirmo reizi pēc Enijas nāves Meribeta bija likusi viņam justies labāk, un Tomijs ļoti labprāt būtu atdarījis viņai ar to pašu.

- Nekas... laikam tikai aizdomājos... nav nekas īpašs... - Vienīgi tas, ka man vēderā aug bērniņš, bet tas nav nekas īpašs.

- Vai negribi pastaigāties? - Viņi apgāja pusceļu apkārt ezeram, reizēm kāpelēdami pa akmeņiem, reizēm brizdami pa ūdeni, reizēm iedami pāri smilšainai pludmalei. Šis nebija visai liels ezers. Atpakaļceļā, kad viņi sasniedza garu un taisnu smilšainas piekrastes gabalu, Tomijs izaicināja Meribetu uz skriešanās sacensībām, bet pat ar savām garajām, graciozajām kājām viņa nespēja turēt Tomijam līdzi. Beigu beigās viņi viens otram blakus nokrita smiltīs, palika tur guļam un, raudzīdamies debesīs, centās atgūt elpu.

- Tev gluži labi izdevās! - Tomijs bija gatavs piekāpties, un Meribeta iesmējās. Vienā otrā ziņā viņa jutās tā, it kā atrastos te kopā ar brāli.

- Es tevi gandrīz panācu, tikai es paklupu uz tā akmens.

- Nepaklupi vis... tu no manis atpaliki par veselu jūdzi...

- Kā tad, un tu sāki skriet apmēram astoņas pēdas agrāk par mani... sanāk, ka tu krāpies... - Meribeta smējās, un viņu sejas atradās tikai dažu collu attālumā viena no otras. Tomijs raudzījās uz viņu un it visu viņā apbrīnoja.

- Nekrāpos vis! - Tomijs aizstāvējās, neizsakāmi vēlēdamies viņu noskūpstīt.

- Krāpies gan... nākamreiz es tevi pārspēšu...

- Jā... kā tad... varu saderēt, ka tu pat neproti peldēt... - Tomijam patika Meribetu ķircināt, patika tā gulēt viņai līdzās, būt kopā ar viņu. Viņš bieži domāja, kā būtu mīlēties ar sievieti. Viņš to labprāt uzzinātu... atklātu to kopā ar Meribetu... viņa šķita tik sievišķīga, tomēr arī tik nevainīga, ka Tomijs baidījās viņai pieskarties. Viņš apgriezās un nogūlās smiltīs uz vēdera, lai Meribeta neredzētu, cik ļoti viņa Tomijam patīk. Viņa gulēja Tomijam līdzās uz muguras, un piepeši viņas sejā parādījās dīvaina izteiksme. Viņa bija sajutusi kādu kustību, kaut ko pavisam savādu, gluži kā viņai iekšienē noplivinātos tauriņa spārni. Šī sajūta viņai bija pavisam sveša, bet vēl pēc mirkļa viņa aptvēra, kas tas bija... pirmās jaunas dzīvības pazīmes... tas bija viņas bērns...

- Vai tev nekas nekaiš? - Tomijs noraizējies raudzījās viņā. Vienu mirkli Meribetas sejā bija parādījusies tik jocīga izteiksme, it kā viņa būtu satrūkusies un kaut kas viņu iztraucējis.

- Es jūtos labi, - viņa klusi atsaucās, piepeši satriekta par to, kas bija atgadījies. Tas no jauna atsauca atmiņā visas viņas bažas, atgādinot, cik īsts, cik dzīvs ir šis bērns, cik ātri virzās laiks, vai nu viņai tas patika, vai ne. Meribeta bija domājusi apmeklēt ārstu, lai pārliecinātos, ka grūtniecība norit normāli, bet viņa te nevienu ārstu nepazina un viņa arī nevarēja atļauties samaksāt par ārsta apmeklējumu.

- Reizēm tu izskaties tā, it kā atrastos miljons jūdžu attālumā, - Tomijs ierunājās, prātojot, par ko viņa domājusi tobrīd, kad viņas sejā parādījās šī izteiksme. Viņš par Meribetu būtu gribējis uzzināt it visu.

- Reizēm es vienkārši par daudz ko aizdomājos... piemēram, par saviem vecākiem... vai māsu...

- Vai tu ar viņiem sarunājies? - Tomijs jutās ieintriģēts; Meribetā viņam vēl tik daudz kas šķita noslēpumains. Ir viss bija jauns un tik aizraujošs.

- Es viņiem rakstu. Tā ir labāk. Mans tētis vēl arvien ļoti dusmojas, kad es piezvanu.

- Tu viņu noteikti esi pamatīgi saniknojusi.

- Tas ir garš stāsts. Kādreiz es tev to izstāstīšu. Varbūt nākamreiz. - Pieņemot, ka tāda reize būs.

- Kad tev ir nākamā brīvdiena? - Tomijs nespēja vien sagaidīt, kad atkal varēs kopā ar viņu kaut kur doties. Viņam patika Meribetas klātbūtne, viņas matu smarža, viņas acu skatiens, viņas maigā āda, kad viņš saņēma meitenes roku vai nejauši pieskārās viņai, viss, ko viņa sacīja, idejas, kas viņiem bija kopīgas. Viņam Meribetā patika itin viss.

- Man ir pāris brīvu stundu svētdienas pēcpusdienā. Bet pēc tam es nebūšu brīva līdz pat trešdienai.

- Vai negribi svētdienas vakarā aiziet uz kino? -Tomijs cerību pilnā balsī ierosināja, un Meribetā pasmaidīja. Neviens viņu vēl nekad nebija tik bieži uzaicinājis uz satikšanos. Skolā lielākā daļa puišu nebija izrādījuši ne vismazāko interesi par viņu, vienīgi tādi ložņas kā Dcivids O'Konors. Viņa nekad vēl tā īsti nebija gājusi ne uz vienu satikšanos... pat ar Polu ne... šajā jomā viņai it viss bija jauns, un viņai tas patika.

- Labprāt.

- Es tev aizbraukšu pakaļ uz restorānu, ja tev nav iebildumu. Un, ja vēlies, trešdien mēs atkal varētu atbraukt šurp, vai arī mēs varētu darīt kaut ko citu, kas tev patiktu.

- Man patīk šeit! - Meribeta atsaucās, paraudzīdamās visapkārt un pēc tam uzlūkodama Tomiju, un viņa patiešām tā domāja.

Viņi palika pie ezera līdz sešiem, kad saule sāka grimt zemāk pie debesjuma, tad viņi lēni brauca atpakaļ uz pilsētu. Tomijs labprāt būtu aizvedis Meribetu kaut kur vakariņās, bet viņš bija apsolījis palīdzēt mātei novietot jaunu grāmatplauktu. Un viņa bija apgalvojusi, ka pati gatavošot vakariņas, - tas pēdējā laikā atgadījās pavisam reti. Viņš bija teicis, ka atgriezīsies mājās ap septiņiem.

Bez divdesmit minūtēm septiņos viņš piebrauca pie nelielās ēkas, kur dzīvoja Meribeta, un viņa negribīgi izkāpa no mašīnas. Viņa tik ļoti nevēlējās šķirties no Tomija.

- Paldies par šo lielisko dienu! - Šī bija vislaimīgākā pēcpusdiena, kādu Meribeta piedzīvojusi daudzu gadu laikā, un Tomijs bija vislabākais draugs, kāds viņai jebkad bijis. Šķita, ka pats liktenis atsūtījis viņas dzīvē Tomiju. - Man patiesi ļoti patika.

- Man arī. - Tomijs viņai uzsmaidīja, apstādamies līdzās un ielūkodamies viņas mirdzošajās zaļajās acīs. Tajās vīdēja tāds mirdzums, kas Tomiju gluži vai hipnotizēja. Viņš tik neizsakāmi alka Meribetu noskūpstīt. - Rīt es iegriezīšos restorānā pavakariņot. Cikos tev beidzas darbs?

- Tikai ap pusnakti, - Meribeta ar nožēlu atsaucās. Viņai būtu paticis atbrīvoties agrāk, lai kaut kur dotos kopā ar Tomiju, vismaz vēl līdz vasaras beigām. Pēc tam tāpat viss kļūs citādi. Bet šobrīd viņa vēl varēja izlikties, ka nekas nav mainījies. Kaut gan, šodien sajutusi bērna kustības, Meribeta zināja, ka atlikušās laimes dienas ir skaitītas.

- Es tevi rīt pēc darba aizvedīšu mājās. - Vecākiem nebija iebildumu, ka Tomijs iziet no mājas, un viņš varētu sacīt, ka dosies uz vēlā seansa filmu.

- Tas man patiktu! - Meribeta viņam uzsmaidīja, tad apstājās uz lieveņa kāpnēm un, Tomijam aizbraucot, plati smaidīdama, māja ar roku.

Pārbraucis mājās, Tomijs jutās vislaimīgākais puisis pasaulē, un, bez piecām minūtēm septiņos ieiedams pa mājas durvīm, viņš vēl joprojām smaidīja.

- Kas tev noticis? Vai tu šodien pie ezera noķēri vali? - Māte, beigdama klāt galdu, viņam uzsmaidīja. Viņa bija pagatavojusi liellopu gaļas cepeti, kas tik ļoti garšoja tēvam, un Tomiju pārņēma dīvaina sajūta, ka māte īpaši pūlas, lai izpatiktu tēvam.

- Nē... zivju tur nebija... tikai saule un smiltis, un mazliet peldēšanās. - Mājā smaržoja brīnišķīgi; māte bija pagatavojusi arī virtuļus un kartupeļu biezeni, un saldo kukurūzu, kas garšoja it visiem, pat Enijai. Bet pazīstamās sirdssāpes, atceroties māsu, šovakar vairs nelikās tik neciešamas. Parunāšanās par viņu ar Meri-betu bija palīdzējusi. Tomijs vēlējās, kaut varētu par to pastāstīt mātei, bet viņš zināja, ka to nedrīkst. - Kur ir tētis?

- Viņš teica, ka būs mājās sešos. Laikam aizkavējies darbā. Bet viņš kuru katru mirkli ieradīsies. Es viņu brīdināju, ka vakariņas būs septiņos.

Taču arī pēc stundas tēvs vēl nebija pārnācis. Kad māte piezvanīja viņam uz darbu, neviens neatsaucās, un cepetis tad jau sāka apkalst, bet mātes lūpas bija savilktas plānā, dusmu pilnā svītrā.

Piecpadsmit pāri astoņiem viņa ar Tomiju sēdās pie vakariņu galda. Deviņos ieradās tēvs, acīm redzami iedzēris mazliet par daudz, toties viņš bija labā garastāvoklī.

- Nu, nu, mana vecenīte pārmaiņas pēc pagatavojusi vakariņas! - viņš jautri iesaucās, mēģinādams noskūpstīt Lizu, bet netrāpīdams pat viņai uz vaiga. - Kas tad mums par svētkiem?

- Tu teici, ka būsi mājās sešos, - Liza drūmi atsaucās, - un es tevi brīdināju, ka septiņos likšu galdā vakariņas. Man bija ienācis prātā, ka mūsu ģimenei būtu laiks atkal vakariņot kopā.

Tomijs satraucās par viņas teikto, tomēr neizskatījās, ka tā notiks, vismaz kādu laiku vēl noteikti ne, tāpēc viņš nosprieda, ka nav vērts uztraukties priekšlaikus.

- Es laikam aizmirsu. Tu tik sen neesi gatavojusi vakariņas, ka es to vairs pat neatceros. - Džons nemaz neizklausījās īpaši vainīgs, tomēr pūlējās izskatīties mazāk iereibis, nekā bija patiesībā. Viņš apsēdās pie galda. Džona dabā nepavisam nebija pārrasties mājās iereibušam, bet pēdējos septiņus mēnešus viņa dzīve bija diezgan drūma, tāpēc atvieglojums, ko sniedza viena vai divas viskija glāzes, ko piedāvāja divi viņa darbinieki, Džonam bija šķitusi gluži laba ideja.

Neteikusi vairs ne vārda, Liza pasniedza viņam pilnu šķīvi, un Džons to pārsteigts uzlūkoja.

- Gaļa ir stipri apcepusies, mīļā, vai ne? Tu taču zini, ka man patīk maz apcepta.

Liza paķēra viņa šķīvi un sabēra visu ēdamo atkritumu spainī, bet tukšo šķīvi ar dziļas vilšanās izteiksmi sejā iemeta izlietnē.

- Tad centies pārrasties mājās pirms deviņiem. Pirms divām stundām tā bija maz. apcepta, Džon, -viņa caur sakostiem zobiem izgrūda.

Džons atslējās krēslā, izskatīdamies pavisam apjucis.

- Piedod, Liza!

Viņa pagriezās no izlietnes un uzlūkoja vīru, pat aizmirsdama Tomija klātbūtni. Pēdējā laikā šķita, ka visi allaž virtu aizmirst. It ka virts butu miris līdz ar Eni-

r /

ju. Viņa vajadzības nevienam vairs nelikās svarīgas. Abi vecāki bija pārāk izmisuši, lai palīdzētu arī Tomi-jam.

- Laikam jau tam vairs nav nozīmes, Džon, vai ne? Nekam vairs nav nozīmes. Nekam no tām mazajām ģimeniskajām lietām, kas mums reiz bija tik nozīmīgas. Mēs visi esam tās atmetuši.

- Bet mums nevajadzētu to darīt, - Tomijs klusi ierunājās. Šajā pēcpusdienā Meribeta viņam bija iedvesusi cerību, un, ja ne vairāk, viņš gribēja ar to dalīties. - Mēs taču vēl esam šeit. Un Enijai nepatiktu tas, kādi mēs esam kļuvuši. Kāpēc mēs nevarētu censties atkal pavadīt vairāk laika kopā? Tam nav jābūt katru vakaru, tikai dažreiz.

- Pasaki to savam tēvam! - Liza salti atsaucās un, uzgriezusi viņiem muguru, sāka mazgāt traukus.

- Par vēlu, dēls. - Tēvs uzsita Tomijam uz pleca un nozuda guļamistabā.

Liza pabeidza mazgāt traukus, tad, gandrīz nemaz nesarunādamās, kopā ar Tomiju uzstādīja jauno grāmatplauktu. Tas viņai būs vajadzīgs, lai rudenī saliktu skolas grāmatas. Viņa runāja ar Tomiju pavisam maz, vienīgi pārmija dažus vārdus, tad pateicās Tomijam un devās uz guļamistabu. Bija tāda sajūta, it kā pagājušo septiņu mēnešu laikā mātē it viss būtu pārvērties: maigums un sirsnība bija pārvērtušies akmenī, un tagad viņas acis pauda vienīgi izmisumu un sāpes, un skumjas. Bija acīm redzams, ka neviens no viņiem nespēj samierināties ar Enijas nāvi.

Kad Liza iegāja istabā, Džons nenoģērbies jau bija aizmidzis gultā. Liza ilgu laiku stāvēja un noraudzījās viņā, tad pagriezās un aizvēra durvis. Varbūt vairs tiešām nebija svarīgi, kas notiek starp viņiem. Pirms vairākiem mēnešiem Liza bija apmeklējusi ārstu, un viņš bija teicis, ka viņai vairs nebūs bērnu. Nebija nekādas nozīmes pat mēģināt. Enijas dzemdības Lizu bija pārāk traumējušas. Tagad viņai bija četrdesmit septiņi gadi, un viņai jau tāpat allaž bija ļoti grūti ieņemt bērnu, pat tad, kad viņa vēl bija jaunāka. Šoreiz ārsts bija atzinis, ka tas būtu bezcerīgi.

Viņai vairs nebija intīmu attiecību ar vīru. Džons viņai nebija pieskāries kopš tās nakts pirms Enijas nāves, tās nakts, kad viņi viens otru bija pārliecinājuši, ka Enija ir tikai saaukstējusies. Viņi vēl joprojām vainoja viens otru un paši sevi, un doma par mīlēšanos ar vīru Lizai šobrīd šķita atbaidoša. Viņa vairs ne ar vienu nevēlējās mīlēties, nekad vairs nevēlējās būt kādam tik tuva, ne arī kādu tik ļoti mīlēt, lai nejustos tā sāpināta, kad to zaudēs. Pat ne Džonu vai Tomiju. Viņa bija noslēgusies no visiem, kļuvusi pilnīgi salta, kaut gan šis saltums tikai maskēja viņas sāpes. Džona sāpes bija daudz klajākas. Viņš jutās kā agonijā. Viņam izmisīgi pietrūka ne vien mazās meitiņas, bet arī sievas un dēla. Viņam nebija, pie kā griezties ar savām sāpēm, nebija neviena, ar ko parunāt, neviena, kas varētu viņu mierināt. Viņš būtu varējis piekrāpt Lizu ar kādu citu, bet viņš nevēlējās tikai pārgulēt ar kādu; Džons gribēja atgūt to, kas starp viņiem reiz bijis. Viņš vēlējās neiespējamo - atgūt viņu agrāko dzīvi.

Kamēr Liza staigāja pa istabu, nolikdama savas lietas, Džons sakustējās. Viņa iegāja vannasistabā, uzvilka naktskreklu un, pirms izslēdza gaismu, pamodināja Džonu.

- Ej un uzvelc pidžamu, - viņa sacīja tā, it kā runātos ar bērnu vai kādu svešinieku. Viņa runāja kā medicīnas māsa, kam rūp viņa veselība, nevis kā sieviete, kas reiz viņu mīlējusi.

Džons brīdi sēdēja uz gultas malas, noskaidrodams domas, tad uzlūkoja Lizu.

- Piedod man, Liza, ka šovakar tā gadījās. Laikam es vienkārši aizmirsu. Vai varbūt nervozēju, ka jāatgriežas mājās un atkal jāsāk viss no gala. Nezinu. Es negribēju neko sabojāt. - Tomēr viņš to bija izdarījis. Pati dzīve viņiem bija sabojājusi it visu. Enija bija mirusi un nekad vairs pie viņiem neatgriezīsies. Viņi vairs nekad neredzēs savu mazo meitiņu.

- Tas nekas, - Liza atsaucās, bet viņas balss nepavisam neskanēja pārliecinoša. - Kaut kad pamēģināsim vēlreiz. - Tomēr neizklausījās, ka viņa tā tiešām domājusi.

- Tiešām? Man tas tiešām patiktu. Man pietrūkst tevis gatavoto vakariņu. - Šajā gadā viņi visi bija zaudējuši svaru. Viņiem visiem šie septiņi mēneši bija smagi, un to varēja pamanīt. Džons bija novecojis, un Liza izskatījās nomākta un nelaimīga, it īpaši tagad, kad viņa pavisam noteikti zināja, ka viņai vairs nebūs bērnu.

Tad Džons iegāja vannasistabā un uzvilka pidžamu. Atgriezies, lai apgultos Lizai blakus, viņš smaržoja pēc ziepēm un bija noskuvies. Bet Liza bija uzgriezusi viņam muguru, un viss viņas pozā liecināja par stīvumu un ciešanām.

- Liza? - viņš tumsā ierunājās. - Kā tev šķiet, vai tu man kādreiz spēsi piedot?

- Man nav tev ko piedot. Tu neko neesi izdarījis. -Viņas balss izklausījās tikpat bezcerīga, kādas bija Džona izjūtas, un tā viņi abi arī izskatījās.

- Varbūt, ja mēs lūgtu ārstu atbraukt jau tajā pašā vakarā... Ja es tev nebūtu apgalvojis, ka tā ir tikai saaukstēšanās...

- Dakteris Stouns teica, ka tas neko nebūtu mainījis. - Tomēr neizklausījās, ka viņa pati tam ticētu.

- Man ļoti žēl, - Džons sacīja, asarām aizžņaudzot kaklu, un uzlika roku uz Lizas pleca. Tomēr viņa nepakustējās; viņa šķita pat vēl stīvāka un svešāka nekā pirms Džona pieskāriena. - Man ļoti žēl, Liza...

- Man arī, - viņa klusi atsaucās, tomēr nepagriezās pret vīru. Un nepaskatījās uz viņa pusi. Viņa neredzēja, kā Džons bez skaņas raud, gulēdams nomodā mēness gaismā, savukārt viņš neredzēja, kā spilvenā rit Lizas asaras. Viņi bija kā divi slīkstoši cilvēki, tikai katrs savā okeānā.

Tomijs tonakt gulēja savā gultā, domādams par viņiem. Viņš nosprieda, ka vairs nav nekādas cerības jebkad abus atkal satuvināt. Tomijam bija skaidrs, ka Eni-jas nāve viņiem bijis pārāk smags pārdzīvojums, sāpes bija pārāk lielas, bēdas pārāk neizturamas, lai no tām atgūtos. Tomijs bija zaudējis ne vien māsu, bet arī mājas un abus vecākus. Vienīgais, kas viņu darīja priecīgu, tā guļot un prātojot, bija cerība satikt Meribetu... viņš iedomājās par viņas garajām kājām un koši rudajiem matiem, par jocīgo veco kreklu, ko viņa bija uzvilkusi, par abu skrējienu gar ezera piekrasti... viņš iztēlojās tūkstoti visādu sīkumu un tad iesnaudās, sapņodams, kā Meribeta gausi iet gar ezera malu, sadevusies rokās ar Eniju.

PIEKTĀ NODAĻA

Svētdien pēc darba Tomijs aizveda Meribetu uz filmu "No šejienes līdz mūžībai" ar Bērtu Lankasteru un Deboru Ķerru galvenajās lomās, un viņiem abiem tā patika. Tomijs sēdēja pavisam tuvu Meribetai, aplicis roku viņai ap vidukli, un viņi ēda popkornu un šokolādi, un Meribeta raudāja visās skumjākajās vietās, tomēr pēc tam viņi atzina, ka filma bijusi lieliska.

Tomijs aizveda Meribetu mājās, un viņi parunājās par plāniem nākamajai trešdienai. Meribeta starp citu pajautāja, kā pagājušas Tomija vakariņas kopā ar vecākiem. Viņa gan jau iepriekš bija Tomiju satikusi, tomēr aizmirsusi pajautāt.

- Nekādas īpaši labās tās nebija, - Tomijs atteica, izskatīdamies domīgs. - Patiesībā tās bija briesmīgas. Tētis aizmirsa laikā pārnākt mājās. Man šķiet, viņš bija aizgājis iedzert kopā ar dažiem darbabiedriem. Lai

nu kā, liellopu gaļas cepetis stipri pārcepās, mamma bija ļoti dusmīga, un tētis pārradās mājās piedzēries. Par ideālu šo vakaru gluži nenosauksi. - Viņš pasmaidīja: vakars bija tik briesmīgs, ka par to varēja runāt vienīgi filozofiskā stilā. - Lielākoties viņi abi ir dusmīgi viens uz otru. Man šķiet, viņi dusmojas par to, ko nespēj padarīt citādu, un izskatās, ka viņi šajā situācijā nespēj viens otram palīdzēt.

Meribeta līdzjūtīgi pamāja. Kādu brīdi viņi apsēdās uz lieveņa kāpnēm. Vecā dāma, kas Meribetai izīrēja istabu, priecājās, ka meitenei ir iespēja izklaidēties; viņai Meribeta patika. Viņa visu laiku pārmeta Meribetai, ka viņa ir pārāk tieva, bet Meribeta zināja, ka ilgi tas tā vairs nebūs un patiesībā pat tagad tā vairs nevarēja apgalvot. Viņa jau bija sākusi pieņemties svarā, tomēr pagaidām viņai vēl izdevās to noslēpt, kaut gan priekšauts, ko viņa nēsāja darbā, jau sāka apspīlēties ap augumu vairāk nekā sākumā.

- Tātad ko mēs darīsim trešdien? - Tomijs laimīgs jautāja. - Vai atkal brauksim uz ezeru?

- Noteikti. Tu varētu šoreiz ļaut par pusdienām parūpēties man. Šo to es pat varētu pagatavot tepat.

- Labi.

- Ko tu gribētu?

- Man garšos viss, ko tu pagatavosi. - Viņam gribējās būt kopā ar Meribetu. Tā sēžot viņai līdzās uz pakāpieniem, Tomijs juta viņas augumu mokoši tuvu savējam, tomēr viņš nevarēja saņemties, lai pieliektos tuvāk un viņu noskūpstītu. Viņam Meribetā patika it viss; jau atrašanās viņai līdzās vien lika Tomijam izjust gandrīz vai fiziskas sāpes, tomēr apskaut un noskūpstīt meiteni viņš nespēja sadūšoties. Meribetā, sēdēdama viņam blakus, juta Tomija sasprindzinātību, bet viņa to pārprata, pieņemot, ka tā saistīta ar viņa vecākiem.

- Varbūt tas ir tikai laika jautājums, - viņa centās Tomiju pārliecināt. - Vēl jau pagājuši tikai septiņi mēneši. Dod viņiem iespēju. Varbūt tad, kad tava mamma atgriezīsies darbā, kaut kas uzlabosies.

- Vai kļūs vēl sliktāk, - Tomijs atsaucās, izskatīdamies noraizējies. - Tad viņa vairs nekad nebūs mājās. Kamēr Enija bija dzīva, viņa strādāja tikai pusslodzi. Bet viņa droši vien nospriedusi, ka manis dēļ viņai nav nepārtraukti jābūt mājās, un taisnība jau ir. Skolas laikā es nekad agrāk par sešiem mājās netieku.

- Kā tev šķiet, vai viņi domās par vēl vienu bērnu? - Meribetā pajautāja, izskatīdamās ieintriģēta, jo viņa īsti nezināja, cik gadu ir Tomija vecākiem. Bet viņš pakratīja galvu. Arī viņš pats par to bija domājis, taču neuzskatīja, ka vecāki tagad to vairs darīs.

- Manuprāt, mamma tam ir par vecu. Viņai ir četrdesmit septiņi gadi, un grūtniecība ar Eniju viņai bija ļoti smaga. Es pat nezinu, vai viņi vispār vairs gribētu kādu bērnu. Viņi nekad to nav teikuši.

- Vecāki parasti bērnu klātbūtnē par tādām lietām nerunā. - Meribetā pasmaidīja, un Tomijs mazliet samulsa.

- Jā. Laikam gan. - Tad viņi vienojās par nākamās trešdienas pēcpusdienu, un Tomijs apsolīja pirmdien vai otrdien iegriezties restorānā vakariņās. Tagad jau Džūlija bija nojautusi, ka Meribeta satiekas ar Tomiju, un, kad vien viņš iegriezās restorānā, pārējās viesmīles Meribetu paķircināja, bet tas bija labvēlīgs humors, un viņas visas priecājās, ka Meribetai ir tik jauks draugs kā Tomijs.

Tomijs samulsis mīņājās no vienas kājas uz otru un novēlēja Meribetai labunakti. Reti gadījās tā, ka viņš kopā ar Meribetu jutās mazliet neomulīgi, taču viņš nevēlējās rīkoties ne pārāk strauji, ne pārāk gausi - nelikties viņai pārdrošs, bet arī neuzvesties tā, lai Meribeta padomātu, ka viņa Tomijam nepatīk. Šis brīdis viņu mulsināja. Klusi aizvērusi durvis, Meribeta domīgi kāpa augšup uz savu guļamistabu, prātojot, kā lai viņa galu galā izstāsta Tomijam patiesību.

Tomijs iegriezās restorānā nākamajā pēcpusdienā, un pēc tam nākamos divus vakarus viņš atbrauca pēc darba, lai aizvestu Meribetu mājās. Pirms trešdien viņš brauca pakaļ Meribetai, viņš agri no rīta devās uz kapsētu apciemot Eniju.

Tomijs bieži devās turp, lai sakoptu viņas kapiņu un sagrābtu nobirušās lapas. Viņš uz Enijas kapa bija sastādījis mazas puķītes un pats allaž tās apkopa. To viņš darīja māsas labā un mātes dēļ, jo zināja, ka mamma raizējas par kapiņa sakopšanu, tomēr nespēj saņemties, lai tur bieži aizietu.

Reizēm, apkopjot Enijas kapu, Tomijs ar viņu sarunājās, un šajā rītā viņš māsai izstāstīja par Meribetu un to, cik ļoti viņam meitene patīk. Tomijs jutās tā, it kā Enija sēdētu tepat, uzrāpusies kokā, un nolūkotos viņā, kamēr viņš stāsta par saviem jaunākajiem piedzīvojumiem.

- Viņa ir lieliska meitene... bez pūtītēm... ar garām kājām... peldēt viņa neprot, toties skrien satriecoši. Manuprāt, tev viņa patiktu. - Tad viņš pasmaidīja, domādams gan par Meribetu, gan mazo māsiņu. Savā ziņā Meribeta viņam atgādināja tādu meiteni, kāda varētu būt Enija pieaugusi, ja viņa būtu nodzīvojusi līdz sešpadsmit gadiem. Viņām abām piemita vienāds atklāts godīgums un tiešums. Un tāda pati nebēdnība un laba humora izjūta.

Tomijs beidza apkopt kapu, prātojot par to, ko bija sacījusi Meribeta: ka daži cilvēki tikai iziet cauri mūsu dzīvei, lai atnestu mums kādu dāvanu, kādu īpašu svētību. "Ne visiem ir lemts palikt mūsu dzīvē mūžīgi," viņa bija sacījusi, un tā bija pirmā reize, kad tas, kas bija noticis ar Eniju, viņa acīs sāka iegūt kādu loģisku jēgu. Varbūt Enija tikai gājusi cauri viņu dzīvei... bet kaut nu viņa būtu varējusi uzkavēties mazliet ilgāk!

Tomijam aizejot, Enijas nelielā kapavieta koku paēnā atkal izskatījās glīta un tīra. Viņam iesmeldzās sirds, kā jau tas notika vienmēr, ka jāatstāj viņa šeit, kur mazajā kapakmenī bija iekalts viņas vārds: Anna Elizabete Vitekere. Tajā bija iekalts arī mazs jēriņš, un, to uzskatot, Tomijam allaž saskrēja acīs asaras.

- Atā, maziņā! - viņš nočukstēja pirms pašas aiziešanas. - Es drīz atgriezīšos... es tevi mīlu... - Viņam vēl joprojām neizsakāmi pietrūka Enijas, it īpaši tajos brīžos, kad viņš atnāca šeit. Aizbraucis pakaļ Meribe-tai pie viņas mājas, Tomijs bija neparasti kluss, un viņa to tūlīt pamanīja.

- Vai kaut kas noticis? - Viņa uzlūkoja Tomiju, uzreiz pamanīdama, ka viņš ir noskumis, un viņa pati satraucās. - Vai kaut kas atgadījies?

- Nē. - Tomijs jutās aizkustināts, ka viņa to pamanījusi, un mirkli pārdomāja atbildi. - Es šodien biju sakopt... nu... Enijas kapiņu... es laiku pa laikam tur iegriežos... mammai patīk, ja es to daru, un man arī pašam patīk... un es zinu, ka mamma nevar saņemties, lai turp aizietu. - Tad viņš pasmaidīja un uzlūkoja savu draudzeni. Viņa jau atkal bija uzvilkusi to pašu plato kreklu, bet šoreiz bija šortos un sandalēs. - Es viņai pastāstīju par tevi. Bet viņa jau laikam tāpat to zina, -Tomijs piebilda, atkal jau juzdamies labi kopā ar Me-ribetu. Viņam patika dalīties ar Meribetu savos noslēpumos. Sarunājoties ar viņu, izzuda jebkāds mulsums un kautrēšanās. Viņa Tomijam bija gluži kā māsa, kā meitene, ar kuru viņš uzaudzis kopā.

- Es pagājušajā naktī redzēju viņu sapnī, - Meri-beta sacīja, un Tomijs izskatījās pārsteigts.

- Es arī. Es sapņoju, kā jūs abas pastaigājāties gar ezeru. Un es jutos tik mierīgs, - viņš piebilda, un Me-ribeta pamāja.

- Manā sapnī viņa sacīja, lai es parūpējoties par tevi, un es viņai apsolīju, ka to darīšu... viņa aizgāja, un es atnācu, un viņa lūdza, lai es tevi pieskatu... un varbūt pēc manis būs vēl kāda cita... un tad... tas ir tā, it kā cauri mūsu dzīvei plūstu nebeidzama cilvēku straume. Laikam to es todien mēģināju tev paskaidrot. Nekas nav mūžīgs, bet mūsu dzīvē allaž ir cilvēki, kuri kādu laiku turpina būt ar mums kopā... nekas tā gluži vienkārši neapstājas un nepaliek mūžīgi, bet plūst uz priekšu... gluži kā upe. Vai tas izklausās neprātīgi? -Viņa pagriezās pret Tomiju, prātodama, vai viņas spriedelēšana izklausījusies muļķīga, bet tā nebija. Viņi abi bija gudrāki, nekā pienāktos viņu vecumā, un tam bija nopietni iemesli.

- Neizklausās vis. Man tikai nepatīk tā daļa par cilvēku straumi, kas ienāk mūsu dzīvē un tad to pamet. Man labāk patiktu, ja cilvēki paliktu ilgāk. Es vēlētos, kaut Enija vēl arvien būtu šeit, un es negribu pēc tevis "kādu citu", Meribeta. Kāpēc tu negribi palikt šeit?

- Ne vienmēr mēs to varam darīt, - viņa atsaucās, - reizēm mums jādodas tālāk. Kā Enijai. Ne vienmēr mums tiek dota iespēja izvēlēties. - Bet viņai pašai bija iespēja izvēlēties: pašreiz viņa bija saistīta ar savu bērnu, bet vēl pēc kāda laika Meribeta varēs turpināt savu ceļu un bērns turpinās dzīvot savu dzīvi pats savā pasaulē, kopā ar citiem vecākiem. Šķita, ka tagad viņu dzīvē nekas vairs nebija mūžīgs.

- Man tas nepatīk, Meribeta. Ir reizes, kad cilvēkiem tomēr ir jāpaliek.

- Daži paliek. Daži nepaliek. Daži nevar palikt. Mums gluži vienkārši jāmīl viņi, kamēr viņi vēl ir mūsu dzīves sastāvdaļa, un jāiemācās no viņiem it viss, kas mums lemts.

- Un kā ir ar mums? - Tomijs jautāja dīvaini nopietnā tonī, kas neatbilda sešpadsmit gadus vecam puisim. Bet Meribeta bija tikpat nopietna jauna sieviete. - Kā tev šķiet, vai mums vienam no otra ir lemts kaut ko iemācīties?

- Varbūt. Varbūt mēs tieši tagad esam viens otram vajadzīgi, - Meribeta prātīgi sacīja.

- Tu jau tagad man esi daudz iemācījusi attiecībā uz Eniju, likusi kaut mazliet samierināties ar viņas nāvi, mīlēt viņu, lai kur viņa tagad atrastos, un atmiņas par viņu ņemt sev allaž līdzi.

- Arī tu man esi palīdzējis, - Meribeta sirsnīgi atteica, bet neko nepaskaidroja, un Tomijs neizprata viņu. Kamēr abi brauca uz ezera pusi, viņa atkal sajuta bērniņa kustības. Tas bija sakustējies jau vairākkārt kopš tās pirmās reizes, kad Meribeta bija viņu sajutusi, un pamazām šī sajūta bija kļuvusi pazīstama un draudzīga. Nekad agrāk viņa tā vēl nebija jutusies, un viņai tas patika.

Kad viņi sasniedza ezeru, Tomijs izklāja segu, ko bija paņēmis līdzi, un Meribeta atnesa piknika grozu. Viņa bija pagatavojusi olu salātu sviestmaizes - Tomijs apgalvoja, ka viņam tās ļoti garšojot, - un šokolādes kūku, kā arī nopirkusi augļus, piena pudeli, jo viņa pati pēdējā laikā to dzēra īpaši daudz, un minerālūdeni. Viņi abi bija izsalkuši un nolēma uzreiz paēst. Tad viņi ilgu laiku gulēja uz segas un atkal sarunājās; šoreiz par skolu un dažiem Tomija draugiem, par abu vecākiem un viņu abu plāniem. Tomijs stāstīja, ka vienu reizi esot bijis Kalifornijā kopā ar tēvu, kad tēvs braucis darba darīšanās, un Floridā arī tāda paša iemesla pēc. Meribeta nekad nekur citur nebija bijusi, un viņa teica, ka ļoti gribētu redzēt Ņujorku un Čikāgu. Viņi abi labprāt būtu apskatījuši Eiropu, taču Meribeta uzskatīja, ka diez vai viņai tas kādreiz izdosies. Viņai nebija nekādu iespēju nekur doties, vienīgi uz šejieni viņa bija atbraukusi, un pat šis ceļojums viņai bija īsts piedzīvojums.

Viņi parunāja arī par Korejas karu un viņiem pazīstamiem cilvēkiem, kuri šajā karā nogalināti. Viņiem abiem šķita neprāts, ka valsts tik ātri pēc iepriekšējā kara atkal jau iesaistījusies jaunā. Viņi abi atcerējās Pērl-hārboras bombardēšanu, jo viņiem tad bija četri gadi. Tomija tēvs toreiz jau bija par vecu, lai tiktu iesaukts armijā, bet Meribetas tēvs kādu laiku bija karojis. Māte visu viņa prombūtnes laiku bija ļoti raizējusies, tomēr beigās viņš sveiks un vesels atgriezās mājās.

- Ko tu darītu, ja tevi iesauktu armijā, lai dotos karā? - Meribeta pavaicāja, un Tomijs šķita apmulsis par šo jautājumu.

- Tu domā - tagad? Vai tad, kad man apritēs astoņpadsmit gadu? - Tāda iespēja bija, jo divu gadu laikā karš Korejā varētu arī nebeigties.

- Vienalga, kad. Vai tu dotos karā?

- Protams. Man tas būtu jādara.

- Ja es būtu vīrietis, es to nedarītu. Es neticu kara jēgai, - Meribeta kategoriski paziņoja, bet Tomijs pasmaidīja. Reizēm viņa bija jocīga. Viņai bija tik noteiktas idejas, dažas no tām diezgan neprātīgas.

- Tas tāpēc, ka tu esi meitene. Vīriešiem nav iespējas izvēlēties.

- Bet varbūt vajadzētu. Vai varbūt reiz tāda iespēja būs. Kvēkeri neiet karot. Manuprāt, viņi ir gudrāki nekā visi pārējie.

- Varbūt viņiem itin vienkārši ir bail, - Tomijs atsaucās, pieņemdams it visas tradīcijas, kādas viņam jebkad bijušas zināmas, bet Meribeta negrasījās tās pieņemt. Viņa daudz ko nepieņēma, ja vien patiesi tam neticēja.

- Nedomāju vis, ka viņiem būtu bail. Manuprāt, viņi ir patiesi paši pret sevi un to, kam viņi tic. Ja es būtu vīrietis, es atteiktos doties karā, - viņa stūrgalvīgi paziņoja. - Karš ir muļķīgs.

- Nē, neatteiktos vis! - Tomijs pasmaidīja. - Tu cīnītos tāpat kā visi citi. Tev būtu tas jādara.

- Varbūt reiz pienāks diena, kad vīrieši nedarīs to, kas viņiem "jādara". Varbūt viņi sāks to apstrīdēt, nevis tikai izpildīs to, ko viņiem pavēlēs.

- Šaubos. Un, ja tā notiks, sāksies vispārējs haoss. Kāpēc gan citiem būs jāiet karot un citiem ne? Un ko tie darīs? Bēgs prom? Kaut kur noslēpsies? Tas nav iespējams, Meribeta. Atstāj karošanu vīriešu ziņā! Viņi paši zina, kas viņiem darāms.

Šaubos gan, ka viņi to zina. Ikreiz, kad viņiem kļūst garlaicīgi, viņi tikai iesaista mūs jaunos karos. Padomā pats! Mēs tikko atguvāmies no iepriekšējā, bet atkal jau esam iekšā šajā neprātā, - viņa dusmīgi paziņoja, un Tomijs iesmējās.

- Varbūt tev vajadzētu kandidēt uz prezidenta posteni, - viņš paķircinājās, tomēr cienīja Meribetas idejas un viņas vēlmi būt ar progresīviem uzskatiem. Viņai piemita kaut kas drosmīgs.

Tad viņi nolēma pastaigāties apkārt ezeram. Atpakaļceļā Tomijs vaicāja, vai Meribeta grib nopeldēties. Bet viņa jau atkal atteicās, un Tomiju māca ziņkāre, kāpēc Meribeta nekad nevēlas peldēties kopā ar viņu. Ezera vidū atradās plosts, un Tomijs gribēja, lai viņi abi kopā aizpeldētu pie tā, bet Meribeta atteicās to darīt.

- Pasaki taču taisnību! - Tomijs beidzot pieprasīja, - Vai tev bail no ūdens? Ja tā, tad tev nav jākaunas. Tikai pasaki!

- Man nav bail. Es gluži vienkārši negribu peldēties. - Viņa bija laba peldētāja, bet viņa nekādā ziņā nedrīkstēja novilkt tēva kreklu.

- Tad nāc iekšā ūdenī! - Bija tveicīgi karsts, un Me-ribeta būtu ļoti vēlējusies nopeldēties vēsajā ūdenī kopā ar Tomiju, taču viņa zināja, ka to nedrīkst. Viņas grūtniecība ilga jau četrus ar pusi mēnešus. - Tikai iebrien ūdenī kopā ar mani! Te ir lieliski. - Meribeta piekrita iebrist ūdenī, bet neiet tālu. Ezers diezgan tālu bija sekls un tad strauji sāka kļūt dziļāks. Meribeta apstājās uz smilšaina rifa, un Tomijs gariem, spēcīgiem vēzieniem papeldēja viņai garām uz plosta pusi un tad atkal atpakaļ. Viņam bija garas un spēcīgas rokas un kājas, un viņš bija lielisks peldētājs. Vēl pēc brīža viņš bija atgriezies un izkāpa uz smilšainā rifa, kur gaidīja Meribeta.

- Tu esi lielisks peldētājs, - viņa atzinīgi sacīja.

- Pagājušajā gadā es biju skolas izlases komandā, bet kapteinis bija īsts nejēga. Šogad es nepeldēšu kopā ar viņiem. - Kad abi sāka brist atpakaļ uz krasta pusi, viņš nebēdnīgi uzlūkoja Meribetu un uzšļakstīja viņai ūdeni. - Tu esi īsta bailule. Tu taču droši vien peldi tikpat labi kā es.

- Nē, tā nav, - Meribeta atsaucās, cenzdamās izvairīties no viņa raidītajiem šļakstiem. Bet Tomijs bija tik rotaļīgā noskaņojumā, un Meribeta nespēja noturēties pretī vilinājumam apšļakstīt arī viņu, tāpēc mirkli vēlāk viņi gluži kā mazi bērni saujām šļakstīja viens otram virsū ūdeni. Meribeta bija izmirkusi cauri slapja un, cenzdamās izvairīties no Tomija, zaudēja līdzsvaru un neveikli apsēdās ūdenī. Sākumā viņa izskatījās pārsteigta, bet pēc tam aptvēra, ka viņas drēbes ir pilnīgi slapjas un viņa nespēs izkāpt no ūdens, lai Tomijs neieraudzītu viņas piebriedušo vēderu. Bija par vēlu kaut ko glābt šajā situācijā, tāpēc viņa pielika Tomijam priekšā kāju, un, kad viņš iegāzās ūdenī blakus, Meri-beta strauji aizpeldēja prom no Tomija, bet viņš pavisam viegli meiteni panāca, līdz abi atkal šļakstījās un smējās.

Meribeta nepeldēja kopā ar Tomiju uz plosta pusi, tomēr viņi kādu laiku papeldēja kopā, un viņa centās izdomāt, kā ar godu izkļūt laukā no ūdens, lai Tomijs neieraudzītu viņas vēderu, bet nespēja izgudrot, kā to izdarīt. Beigu beigās viņa apgalvoja Tomijam, ka viņai esot auksti, bet tā gan nebija taisnība, un lūdza, lai viņš izkāpjot krastā un atnesot viņai dvieli. Tomijs izskatījās mazliet pārsteigts, jo ūdens bija silts un pēcpusdienas saule vēl arvien tveicēja, tomēr viņš izkāpa pēc dvieļa un pastiepa to uz Meribetas pusi. Taču viņai tik un tā vajadzēja piecelties no ūdens un paieties viņam pretī. Meribeta gribēja lūgt, lai viņš aizgriežas, tomēr neuzdrošinājās to darīt, tāpēc viņa tikai tupēja ūdenī un izskatījās noraizējusies.

- Vai kaut kas noticis? - Meribeta nezināja, ko viņam atbildēt, tomēr beidzot viņa negribīgi pamāja. Viņa vēl nebija gribējusi Tomijam neko stāstīt un nezināja, ko būtu teikusi, kad uzdrošinātos izstāstīt. Taču tagad viņa bija slazdā. - Vai es varu kā palīdzēt? - Tomijs izskatījās noraizējies.

- Ne gluži.

- Klau, nāc ārā no ūdens, Meribeta! Lai kas tas būtu, mēs tiksim ar to galā. Nāc, es tev palīdzēšu! - Viņš pastiepa Meribetai pretī roku, un tāds žests lika viņas acīs sariesties asarām. Tad Tomijs iebrida ūdenī viņai pretī un viegli pacēla viņu, līdz Meribeta stāvēja viņam tieši pretī. Viņa nepretodamās ļāva Tomijam izvilkt sevi no ūdens, bet viņai acīs bija asaras, un Tomijs nesaprata, kāpēc viņa raud. Viņš maigi aplika Meribetai apkārt dvieli un tad, palūkojies lejup, viņš to ieraudzīja: neapšaubāmi piebriedušo uzkalniņu uz viņas vēdera; tas bija mazs, bet stingrs un ļoti apaļš, un ļoti acīm redzams bērniņš. Tomijs vēl joprojām atcerējās, kā bija izskatījusies viņa mamma, kad gaidījusi Eniju, un Meribeta bija pārāk tieva, lai tas varētu būt kaut kas cits. Tomijs pārsteigts viņu uzlūkoja.

- Es negribēju, lai tu to zinātu, - viņa nelaimīga ierunājās. - Es negribēju tev to stāstīt. - Viņi stāvēja, iebriduši līdz ceļiem ezerā, un neviens no viņiem nekustējās uz krasta pusi. Tomijs izskatījās tā, it kā viņam būtu iespēris zibens, un Meribeta - it kā būtu kāds miris.

- Nāc! - viņš klusi sacīja, pievilkdams Meribetu sev tuvāk un aplikdams roku viņai ap pleciem. - Iesim apsēdīsimies. - Viņi klusēdami atgriezās krastā tajā vietā, kur bija izklājuši segu. Meribeta noņēma dvieli un tad atpogāja tēva kreklu. Zem tā viņai bija peldkostīms un šorti, un tagad tāpat vairs nebija nozīmes paturēt mugurā kreklu. Viņas noslēpums bija atklājies. - Kā tas notika? - Tomijs beidzot pajautāja, cenzdamies uzkrītoši neskatīties uz ļoti redzamo apaļumu, tomēr vēl arvien bezgala pārsteigts, un Meribeta skumīgi pasmaidīja par viņa jautājumu.

- Laikam jau kā parasti, kaut gan es pārāk daudz par to nezinu.

- Tev bija puisis? Tev ir puisis? - viņš izlaboja, juzdams, ka sažņaudzas sirds, bet Meribeta papurināja galvu un novērsās, lai pēc brīža viņu atkal uzlūkotu.

- Ne viens, ne otrs. Es izdarīju kaut ko patiesi muļķīgu. - Viņa nolēma izstāstīt Tomijam visu patiesību. Viņa negribēja, lai starp abiem būtu noslēpumi. - Es to izdarīju tikai vienu reizi. Ar puisi, kuru gandrīz nemaz nepazinu. Es pat nebiju aizgājusi ar viņu uz randiņu. Viņš mani aizveda mājās no balles, kurā mans partneris piedzērās, un viņš bija kaut kas līdzīgs izlaiduma klases varonim. Es laikam jutos glaimota, ka viņš vispār mani uzrunājis, un viņš bija daudz slīpētāks, nekā es biju domājusi. Viņš man izteica dažādus komplimentus un aizveda mani uz kafejnīcu pie saviem draugiem apēst hamburgeru, un man tas šķita kolosāli, un tad viņš pa ceļam mājup apstādināja mašīnu kaut kur parkā. Es negribēju nekur braukt, bet es arī negribēju īpaši strīdēties pretī. Viņš iedeva man iedzert malku džina un tad... - Meribeta uzlūkoja savu piebriedušo vēderu. - Pārējo tu vari izdomāt pats. Viņš teica, ka, pēc viņa domām, es nepalikšot stāvoklī. Viņš tajā nedēļas nogalē bija sastrīdējies ar savu draudzeni, vismaz tā viņš pats apgalvoja, un pirmdien abi atkal salaba, un es sevi biju padarījusi par pilnīgu muļķi. Vēl vairāk: es biju izpostījusi savu dzīvi tāda puiša dēļ, kuru es pat īsti nepazinu un kuram esmu bijusi vienaldzīga. Pagāja labs laiciņš, līdz aptvēru, kas noticis, un līdz tam laikam viņš jau bija saderinājies ar citu. Viņi apprecējās tūlīt pēc izlaiduma.

- Vai tu viņam pateici par bērnu?

- Jā, pateicu. Viņš apgalvoja, ka gribot precēties ar savu draudzeni un ka viņa būšot ļoti dusmīga, ja to uzzināšot... es negribēju izpostīt viņa dzīvi... ne arī savējo. Es nemaz neteicu saviem vecākiem, kas viņš tāds ir, jo nevēlējos, lai mans tēvs piespiestu viņu mani apprecēt. Es negribu būt precējusies ar cilvēku, kurš mani nemīl. Man ir sešpadsmit gadu. Tādā gadījumā mana dzīve būtu galā. Bet, no otras puses, - mana dzīve tāpat var būt galā. - Meribeta nopūtās, izskatīdamās bezgala nomākta. - Šo gājienu no manas puses jau nu noteikti par izcilu nenosauksi.

- Ko teica tavi vecāki? - Tomijs nespēja aptvert visu, ko Meribeta viņam stāstīja: tā puiša neiejūtību un viņas pašas drosmi tik traģiskā situācijā nedarīt to, ko viņa nevēlējās.

- Mans tēvs teica, ka man jādodas prom no mājām. Viņš mani aizveda uz klosteri pie žēlsirdīgajām māsām, un man bija paredzēts tur dzīvot, kamēr piedzims bērns. Bet es nespēju tur dzīvot. Paliku tur dažas nedēļas, un tur bija tik nomācoši, ka es nospriedu labāk mirt badā, tāpēc aizgāju no klostera, iekāpu autobusā un atbraucu šurp. Nopirku biļeti uz Čikāgu un prātoju, ka jāmēģina dabūt tur darbu, bet mūsu autobuss apstājās šeit, lai vadītājs pavakariņotu, un es Džimija restorāna logā ieraudzīju darba piedāvājumu. Mani pieņēma darbā, un te nu es esmu. - Viņa izskatījās tik neaizsargāta un tik neticami jauna, un ļoti skaista. Tomijs viņu vēroja, maiguma un apbrīnas pārņemts. - Tētis apgalvoja, ka es varu atgriezties mājās pēc Ziemassvētkiem, pēc bērna piedzimšanas. Tad es sākšu atkal mācīties, - Meribeta vārgi piebilda, mēģinādama runāt priecīgi, taču pat viņai pašai tas izklausījās drūmi.

- Ko tu grasies darīt ar bērnu? - Tomijs pajautāja, vēl joprojām nespēdams atgūties no pārsteiguma par to, kas ar Meribetu noticis.

- Es to atdošu... nodošu adopcijai. Es gribu atrast labus cilvēkus, kas viņu paņemtu. Es nevaru par viņu rūpēties. Man ir tikai sešpadsmit gadu. Es nespēju rūpēties par bērnu... Man nav nekā, ko viņam dot... Es nezinu, ko ar viņu iesākt. Es gribu atgriezties skolā... Gribu mācīties koledžā... ja paturēšu bērnu, būšu spiesta atmest savus sapņus par mācībām... vēl vairāk, man nebūs nekā, ko bērnam dot. Es gribu atrast ģimeni, kas patiesi gribētu šo bērniņu. Mūķenes teica, ka viņas man palīdzēšot, bet tas bija mūsu pilsētiņā... Šeit es neko šajā sakarībā vēl neesmu darījusi. - Viņa nervozēja,

stāstīdama to Tomijam, un viņš bija ļoti pārsteigts par visu, ko Meribeta sacīja.

- Vai tu esi pārliecināta, ka nevēlies to paturēt? -Tomijs nespēja iedomāties, kā var atdot prom bērnu. Pat viņam tas izklausījās briesmīgi.

- Es nezinu. - To sakot, viņa juta bērniņu vēderā sakustamies, it kā arī viņš kaut ko vēlētos teikt. - Es tikai nevaru iedomāties, kā es spētu par viņu rūpēties. Mani vecāki man noteikti nepalīdzētu. Es pati nevaru nopelnīt tik daudz, lai viņu apgādātu.. tā nebūtu godīgi pret bērniņu. Un es šobrīd nevēlos bērnu. Vai tas tiešām ir tik briesmīgi? - Viņas acis pieplūda ar asarām, un viņa izmisusi uzlūkoja Tomiju. Bija šausmīgi atzīties, ka viņa nevēlas šo bērnu, bet viņa patiesi nevēlējās. Viņa nemīlēja Polu, un viņa negribēja bērnu, ne ari uzņemties atbildību par kāda cita dzīvi. Viņa tik tikko spēja tikt galā pati ar sevi, kur nu vēl uzņemties atbildību par citu. Viņai bija tikai sešpadsmit gadu.

- Jā, Meribeta. Tu patiesi esi ķezā. - Viņš pievirzījās tuvāk Meribetai, atkal aplika roku viņai ap pleciem un pievilka viņu sev tuvāk. - Kāpēc tu neko neteici? Tu būtu varējusi man to pateikt.

- Jā, kā tad... sveiks, mani sauc Meribeta, mani padarīja grūtu kāds puisis, kurš apprecējās ar citu, un mani vecāki izmeta mani no mājām... vai tu negribētu aizvest mani vakariņās?

Tomijs iesmējās par viņas vārdiem, un Meribeta ari pasmaidīja caur asarām. Piepeši viņa atradās Tomija apskāvienos un raudāja no izbailēm un kauna, un atvieglojuma, ka tomēr visu izstāstījusi Tomijam. Satricinošās elsas atņēma viņai visu spēku, un Tomijs viņu turēja apskautu, līdz viņa nomierinājās. Viņam bija neizsakāmi žēl Meribetas un bērniņa.

-- Kad tam jānāk pasaulē? - viņš pajautāja, kad Me-ribeta atkal jau bija nomierinājusies.

- Decembra beigās. - Bet tas vairs bija tikai pēc četriem mēnešiem, un viņi abi zināja, ka šis laiks pienāks joti ātri.

- Vai tu šeit esi apmeklējusi ārstu?

- Es te nevienu nepazīstu. - Viņa pakratīja galvu. - Meitenēm restorānā es neko negribēju teikt, jo baidījos, ka Džimijs mani atlaidīs no darba. Es viņām sastāstīju, ka biju precējusies ar puisi, kas gājis bojā Korejā, tāpēc viņas nebūs pārāk pārsteigtas, kad beidzot pamanīs, ka esmu stāvoklī.

- Tā patiešām bija diezgan prātīga doma, - Tomijs ar uzjautrinātu sejas izteiksmi noteica, un tad viņš atkal jautājoši uzlūkoja Meribetu. - Vai tu biji viņā iemīlējusies, Meribcta? Es gribu sacīt - sava bērna tēvā.

Tomijam bija ļoti svarīgi zināt, vai Meribeta to puisi mīlējusi. Bet, kad Meribeta papurināja galvu, viņš jutās atvieglots.

- Man glaimoja, ka viņš grib kaut kur iet kopā ar mani. Tas arī viss. Es tikai rīkojos neizsakāmi muļķīgi. Taisnību sakot, viņš ir nekrietnelis. Viņš gribēja, lai lieku viņu mierā un neko nesaku Debijai. Viņš man teica, ka es varot no bērna atbrīvoties. Es pat īsti neesmu pārliecināta, kā to dara, bet, manuprāt, viņi bērnu izgriež laukā. Neviens man to tā īsti nepaskaidroja, visi tikai apgalvoja, ka tas esot patiesi bīstami un dārgi.

Kamēr Meribeta to stāstīja, Tomijs viņu ļoti nopietni uzlūkoja. Arī viņš bija dzirdējis par abortiem, bet viņš par šo procedūru nezināja neko vairāk kā Meribeta.

- Es priecājos, ka tu to neizdarīji.

- Kāpēc?

Viņa piebilde Meribetu pārsteidza. Kāds gan Tomi-jam no tā labums? Ja viņa nebūtu stāvoklī, arī viņu abu attiecības būtu daudz vienkāršākas.

- Tāpēc, ka, manuprāt, tev to nevajadzēja darīt. Varbūt šis ir viens no tādiem gadījumiem kā ar Eniju... varbūt ar tevi tā īpaši notika.

- Es nezinu. Es par to daudz esmu domājusi. Esmu mēģinājusi saprast, kāpēc tā gadījās. Bet es to nespēju. Man šķiet, ka man gluži vienkārši neveicās. Tā bija tikai viena reize. Laikam vairāk arī nevajag.

Tomijs piesardzīgi pamāja. Viņa zināšanas seksa jomā bija tikpat niecīgas kā Meribetai, varbūt pat niecīgākas. Un pretēji Meribetai viņš to nekad vēl nebija darījis. Tad viņš uzlūkoja Meribetu ar pavisam dīvainu skatienu, un viņa saprata, ka viņš neizsakāmi vēlas uzdot viņai vēl kādu jautājumu.

- Kas ir? Saki... lai kas tas būtu... jautā... - Tagad viņi bija draugi līdz pat kapa malai, saistīti ar tādas draudzības saitēm, kuras, kā viņi zināja, ilgs mūžīgi. Tomijs tagad bija viņas noslēpuma glabātājs. Tagad viņš pats bija tā daļa. Un no šā brīža Tomijs allaž būs dala no viņas dzīves.

t f

- Kā tas bija? - viņš nosarcis jautāja, ārkārtīgi sakautrējies, bet Meribetu šis jautājums nepavisam neuztrauca. Tagad viņu nekas vairs nespēja satraukt. Tomijs viņai bija kā brālis vai labākais draugs, vai kaut kas vēl vairāk. - Vai tas bija satriecoši labi?

- Nē. Man ne. Varbūt viņam bija. Tomēr man šķiet, ka tā varētu būt... tas uzbudināja un reibināja. Tas lika nedomāt ne par ko citu un vispār nedomāt, vai rīkojies pareizi. Tas bija kā ekspresis vilciens, kas uzņēmis gaitu, vai varbūt tas bija džina dēļ... bet man šķiet, ka ar īsto cilvēku tas varētu būt lieliski. Nezinu. Es patiesi nevēlos to pamēģināt vēlreiz. Vēl ilgu laiku ne un ne agrāk, līdz būšu atradusi īsto cilvēku. Es negribu būt tāda muļķe un vēlreiz pieļaut to pašu. - Viņas vārdu ieintriģēts, Tomijs pamāja. Kaut ko tādu viņš bija cerējis dzirdēt. Viņš apbrīnoja Meribetas apņemšanos. Tomēr viņš nožēloja, ka Meribeta guvusi šādu pieredzi, bet viņš ne. - Skumjākais ir tas, ka tam nebija nekādas nozīmes, kaut gan vajadzēja būt. Un tagad man būs šis bērns, kuru neviens negrib ne viņa tēvs, ne es, neviens.

- Varbūt tu pārdomāsi, kad ieraudzīsi bērniņu, -Tomijs domīgi piebilda. Viņa sirds bija izkususi jau pirmajā mirklī, kad viņš bija ieraudzījis Eniju.

- Es neesmu pārliecināta, vai tā notiks. Tās abas meitenes, kurām bērniņi piedzima klosteri, kad es vēl tur biju, tā arī ne reizi neredzēja savus bērnus. Mūķenes viņus paņēma un aiznesa, tiklīdz viņi bija piedzimuši, un tas arī viss. Šķiet tik dīvaini nēsāt viņu sevī visu šo laiku un pēc tam atdot... bet tikpat dīvaini šķiet paturēt. Nav jau tā, ka būtu jāpatur vienu dienu. Tas ir uz visiem laikiem. Vai es to spētu? Vai es spētu būt māte visu laiku? Es šaubos. Un tad man sāk likties, ka neesmu īsti normāla. Kāpēc gan es nevēlos paturēt šo bērnu uz visiem laikiem? Un, ja es vēlēšos viņu paturēt, kad ieraudzīšu, ko es tad iesākšu? Kā viņu nodrošināšu, kā uzturēšu? Tomij, es nezinu, ko lai daru...

Viņas acis atkal pieplūda ar asarām. Tomijs viņu pievilka sev klāt, un šoreiz viņš bez vilcināšanās noliecās un noskūpstīja Meribetu. Šis skūpsts bija pilns apbrīnas un maiguma, un līdzjūtības, un visas tās mīlestības, ko Tomijs pret Meribetu izjuta. Tas bija vīrieša skūpsts sievietei; pirmais skūpsts, kādu viņi abi pazina, pirmais spēcīgais un nozīmīgais skūpsts viņu abu mūžā. Tas bija skūpsts, kurš pavisam viegli varēja novest pie kaut kā vairāk, vienīgi tagad un šeit neviens no viņiem to nepieļautu.

- Es tevi mīlu, - Tomijs nočukstēja viņai matos, vēlēdamies, kaut šis bērns, ko Meribeta nēsāja sevī, būtu viņu abu, nevis no tā puiša, kuru Meribeta nekad nav mīlējusi. - Es tevi tik ļoti mīlu... es tevi nepametīšu... es būšu tev līdzās, lai palīdzētu. - Sešpadsmit gadu vecam puisim tie bija drosmīgi solījumi. Bet pagājušā gada laikā viņš bija pieaudzis par vīrieti.

- Es arī tevi mīlu, - Meribeta piesardzīgi atsaucās, noslaucīdama asaras Tomija dvielī un nevēlēdamās uzkraut viņam visas savas raizes.

- Tev noteikti jāaiziet pie ārsta, - viņš sacīja, izklausīdamies ļoti tēvišķs.

- Kāpēc? - Reizēm viņa vēl arvien šķita loti jauna, lai arī ko jau bija pārdzīvojusi.

- Tev jāpārliecinās, ka bērns attīstās veselīgi. Mana mamma, kad gaidīja Eniju, visu laiku gāja uz pārbaudēm.

- Jā, bet viņa bija vecāka.

- Manuprāt, tev tik un tā būtu jāpārbaudās. - Un tad viņam kaut kas ienāca prātā. - Es noskaidrošu mammas ārsta vārdu, un varbūt izgudrosim kādu veidu, kā varētu tikt pie viņa uz pieņemšanu. - Viņš izskatījās apmierināts ar savu ideju, un Meribeta iesmējās.

- Tu esi traks. Ārsts padomās, ka tas ir tavs bērns, un pastāstīs tavai mammai. Es nevaru iet pie ārsta, To-mij.

- Gan mēs kaut ko izgudrosim, - viņš centās Me-ribetu pārliecināt. - Un varbūt manas mammas ārsts varētu palīdzēt tev atrast kādu ģimeni, kas gribētu bērniņu adoptēt. Manuprāt, ārsti arī to mēdz darīt. Viņiem ir jāpazīst tie cilvēki, kuri grib bērnus, bet paši nevar pie viņiem tikt. Manuprāt, pirms piedzima Enija, arī mans tētis un mamma kādu laiku prātoja par adoptēšanu, un tad viņiem vairs nevajadzēja to darīt. Es noskaidrošu, kā sauc ārstu, un tad mēs varēsim vienoties par apmeklējumu. - Tomijs bija stingri nostājies viņai līdzās un uzņēmies dalu viņas nastas uz saviem pleciem pretēji visiem pārējiem, kurus Meribeta pazina. Viņš vēlreiz ilgi un cieši noskūpstīja Meribetu un tad pavisam maigi uzlika plaukstu viņai uz vēdera. Bērns pēdējā laikā daudz kustējās, un Meribeta jautāja Tomi-jam, vai viņš spēj to sajust. Viņš kādu brīdi koncentrēja uzmanību un tad smaidīdams pamāja. Tā bija pavisam viegla kustība, it kā viņas vēders dzīvotu pats savu dzīvi, kas tagad patiešām notika.

Vēlu pēcpusdienā viņi atkal devās nopeldēties, un šoreiz Meribeta aizpeldēja līdz plostam kopā ar Tomi-ju, bet, atpeldējusi atpakaļ, viņa bija nogurusi. Tad viņi ilgi gulēja uz segas un klusi sarunājās par nākotni. Tagad, kad Tomijs bija uzņēmies daļu viņas raižu, nākotne vairs nelikās tik draudīga, kaut gan tās nenoteiktība Meribetu vēl joprojām biedēja. Ja viņa paturēs bērnu, viņš būs jāpatur visu mūžu. Ja ne, viņa var to nožēlot visu savu mūžu. Bija grūti pateikt, kā būtu pareizāk rīkoties, tomēr Meribeta juta, ka gan bērnam, gan viņai pašai būtu labāk, ja viņam dāvātu citus vecākus. Kādreiz viņai būs arī citi bērni, un viņa droši vien allaž nožēlos to, ka atdevusi šo te, bet tagad nebija ne īstais laiks, ne vieta, ne arī apstākļi bērna paturēšanai.

Tomijs apskāva Meribetu, un viņi skūpstījās un glāstīja viens otru, bet neko vairāk neatļāvās. Savāda miera pilni, viņi atgriezās Meribetas mājās, lai viņa varētu pārģērbties pirms došanās vakariņās un uz kino. Šajā pēcpusdienā viņu attiecības bija kļuvušas citādas. Bija tāda sajūta, ka tagad viņi piederētu viens otram. Meribeta bija Tomijam atklājusi savu noslēpumu, un viņš bija palicis līdzās, uzklausījis un apsolījis palīdzēt. Viņa zināja, ka Tomijs viņu nepievils. Viņi bija vajadzīgi viens otram, un it īpaši Meribetai bija vajadzīgs Tomijs. Bija tā, it kā starp abiem būtu izveidojusies kāda m. edzama saite, kam nekad nebūs lemts pārtrūkt.

- Tiksimies rīt, - Tomijs sacīja, vienpadsmitos vakarā izlaizdams Meribetu pie mājas. Viņš zināja, ka tagad viņam visu laiku jābūt Meribetas tuvumā. Viņam jābūt pārliecinātam, ka Meribeta jūtas labi. Nākamajā vakarā Tomijs plānoja aizvest Meribetu mājās no darba, kaut gan viņš bija apsolījis mammai, ka būs mājās vakariņās. - Saudzē sevi, Meribeta! - Tomijs pasmaidīja, un Meribeta atsmaidīja viņam pretī, tad pamāja ar roku un klusi aizvēra durvis. Apgūlusies gultā, viņa domāja par to, cik ļoti viņai veicies, ka satikusi Tomi-ju. Viņš bija tāds draugs, kāda Meribetai nekad nav bijis, tāds brālis, kāds nekad nebija Raiens, tāds mīļotais, kāds Pols nekad nebūtu spējis būt. Šobrīd viņš Meribetai bija itin viss. Un šajā naktī viņa atkal sapņoja par Eniju.

SESTĀ NODAĻA

Nākamajā nedēļā Tomijs iegriezās restorānā katru pēcpusdienu. Pēc darba viņš aizveda Meribetu uz mājām, un svētdien viņi kopā devās vakariņās un uz kino. Taču Meribetas nākamajā brīvdienā Tomijs atteicās braukt uz ezeru, viņš bija ieplānojis kaut ko daudz svarīgāku. Viņš bija slepus aizņēmies mātes adrešu un telefonu grāmatiņu un rūpīgi norakstījis viņas ārsta vārdu un telefona numuru. Pēc vecā daktera Tompsona nāves jau vairākus gadus Lizas ginekologs bija Eive-rijs Maklīns, kurš bija saņēmis arī abus viņas bērnus. Viņš bija sirms džentlmenis cienījamā vecumā, taču viņa idejas un darba metodes neapšaubāmi bija daudz modernākas nekā viņa manieres. Viņš tomēr bija pieklājīgs un labi izglītojies visās modernās medicīnas jomās, un Tomijs zināja, ka mātei viņš ļoti patīk. Viņš zināja arī to, ka Meribetai noteikti jāapmeklē ārsts.

Tomijs bija pieteicis apmeklējumu uz Robertsona kundzes vārda un centies pa telefonu runāt kā paša tēvs - dobjākā balsī, droši, kaut arī viņam trīcēja rokas. Kad viņam jautāja, kas zvana, viņš sevi bija nodēvējis par Robertsona kungu un apgalvojis, ka viņi pēc apprecēšanās tikko pārcēlušies uz Grinelu un viņa sievai nepieciešama ginekologa konsultācija. Un izklausījās, ka medicīnas māsa viņam bija noticējusi.

- Bet ko es viņam teikšu? - Kad Tomijs izstāstīja, ko ieplānojis, Meribeta panikā viņu uzlūkoja.

- Vai tad viņš pats nesapratīs, kad būs tevi izmeklējis? Vai tev vēl vajadzēs viņam kaut ko teikt? - Tomijs pūlējās runāt pašpārliecinātā tonī, lai gan īstenībā pats tā nejutās, un izlikties daudz gudrāks šajā ziņā, nekā bija patiesībā. Viņš vēl arvien par Meribetas problēmas smalkākajām niansēm zināja pavisam maz. Vienīgais, ko viņš apjauta par grūtniecību, bija tas, ko viņš bija redzējis pirms sešiem gadiem, kad mamma, ģērbusies platā apģērbā, bija gaidījusi Eniju, un ko viņš atcerējās vai arī to, ko iepriekšējā gadā bija redzējis televīzijas seriālā "Es mīlu Lūsiju", kad viņa bija paziņojusi, ka gaida bērnu.

- Es domāju... ko viņam teikšu par... par bērna tēvu... - Viņa izskatījās loti uztraukusies, tomēr zināja arī to, ka Tomijam taisnība. Viņas grūtniecībā bija tik daudz tāda, ko viņa nesaprata, un viņai bija nepieciešams aprunāties ar ārstu.

- Pasaki viņam to pašu, ko stāstīji restorānā, ka viņš gājis bojā Korejā. - Restorānā par bērnu vēl neviens nezināja, bet ar pasaciņu par savu atraitnes stāvokli Meribeta jau bija tam nobruģējusi pamatu.

Tad Meribeta ar asaru pilnām acīm uzlūkoja Tomi-ju un pārbiedēja viņu ar nākamo jautājumu.

- Vai tu atnāksi kopā ar mani?

- Es? Es... bet ja nu mani pazīs? - Jau iedomājoties vien to, viņš nosarka līdz matu galiem. Ja nu viņi izmeklē Meribetu, viņam klātesot, ja nu viņi prasa kaut ko tādu, ko viņš nemaz nezina? Tomijam nebija ne jausmas, kādas smalkas lamatas gaidīja sieviešu ārstu kabinetos. Vēl ļaunāk: ja nu ārsts izstāsta viņa vecākiem? - Es nevaru, Meribeta... es gluži vienkārši nevaru...

Meribeta pamāja, neteikdama ne vārda, tikai viņai pār vaigu noritēja vientuļa asara, un Tomijs juta, ka viņa sirds vai laužas laukā no krūtīm.

- Labi... labi... neraudi... es kaut ko izdomāšu... varbūt es varētu sacīt, ka tu esi mana māsīca... bet tad ārsts noteikti pastāstīs manai mammai... es nezinu, Meribeta, varbūt mēs varētu teikt, ka esam draugi, ka es pazinu tavu vīru un ka es tevi tikai atvedu pie ārsta.

- Kā tu domā, vai viņš kaut ko nojautīs? To, ka es neesmu precējusies? - Viņi bija gluži kā divi bērni, kas pūlējās tikt laukā no nepatikšanām, kuras negribot radījuši. Bet šīs bija ļoti lielas nepatikšanas, un nebija nekādas iespējas tikt no tām laukā.

- Viņš neko nezinās, ja vien tu pati viņam nepastāstīsi, - Tomijs ar pārliecību noteica, cenzdamies izlikties mierīgāks, nekā jutās. Viņš bija pārbijies, ka jādodas pie ārsta kopā ar Meribetu. Bet viņš nevēlējās Meribetu pievilt, un, ja jau viņš bija solījis, ka ies līdzi, tad viņš zināja, ka viņam šis solījums jāpilda.

Tajā pēcpusdienā pa ceļam pie ārsta viņi abi bija ārkārtīgi sanervozējušies. Viņi gandrīz nemaz nerunāja. Palīdzēdams Meribetai izkāpt no mašīnas, Tomijs ļoti juta viņai līdzi un centās viņu mierināt. Viņš sekoja Meribetai uz ārsta kabinetu, lūdzot Dievu, kaut viņam nesarktu seja.

- Būs labi, Meribeta... es tev to apsolu, - Tomijs mierinot iečukstēja viņai ausī, kad abi iegāja ārsta pieņemšanas telpās, un viņa pamāja. Ārstu Tomijs bija saticis tikai vienu reizi: slimnīcas ārpusē, kur Tomijs kopā ar tēti bija stāvējuši un mājuši mammai pēc Enijas piedzimšanas. Tomijs toreiz bija pārāk mazs, lai ietu augšā uz palātu, un mamma bija stāvējusi pie palātas loga un mājusi Tomijam, lepni turot rokās mazo Eni-ju. Tagad, to atceroties, Tomijam acīs sakāpa asaras, un viņš ciešāk paspieda Meribetas roku, lai uzmundrinātu gan viņu, gan pats sevi. Vecākā medicīnas māsa viņus uzlūkoja pāri briļļu rāmjiem.

- Jā? - Māsa nespēja iztēloties, ko viņi abi te dara, ja nu vienīgi atnākuši satikt savu māti. Viņi taču vēl bija īsti bērni. - Kā varu jums palīdzēt?

- Es esmu Meribeta Robertsone... - Meribeta nočukstēja un, sakot uzvārdu, viņas balss vairs vispār bija tikko dzirdama. Viņa nespēja noticēt, ka Tomijs tiešām piespiedis viņu te ierasties. - Man ir norunāta pieņemšana pie ārsta.

Māsa sarauca pieri, ieskatījās pieteikto apmeklējumu reģistrā un tad pamāja.

- Robcrtsona kundze? - Viņa šķita pārsteigta. Var jau būt, ka šī meitene ir mazliet vecāka, nekā izskatījās. Bet visvairāk viņa izskatījās ļoti sanervozējusies.

- Jā. - Šis vārds atskanēja no Meribetas lūpām gluži kā nopūta. Medicīnas māsa lūdza viņus apsēsties uzgaidāmajā telpā un klusībā pasmaidīja, atcerēdarnās puiša telefona zvanu. Viņi acīm redzami bija jaunlaulātie un paši vēl gluži bērni. Māsai bija aizdomas, ka viņi varbūt bijuši spiesti apprecēties gaidāmā bērna dēļ.

Viņi apsēdās uzgaidāmajā telpā, čukstus sarunādamies un cenzdamies neskatīties uz dažām neizsakāmi apaļajām sievietēm pēdējos grūtniecības mēnešos, kuras sēdēja turpat līdzās. Tomijs nekad vienā telpā nebija redzējis tik daudz sieviešu stāvoklī; tas viņu drausmīgi mulsināja, jo viņas pļāpāja par saviem vīriem un pārējiem bērniem, laiku pa laikam noglaudīja savus vēderus un adīja. Un gan Meribeta, gan Tomijs jutās neizsakāmi atviegloti, kad dakteris Maklīns viņus abus iesauca savā kabinetā. Viņš abus uzrunāja par Robert-sona kungu un kundzi, un Tomijs jutās kā paralizēts, jo nebija izlabojis ārsta teikto. Bet ārstam nebija nekāda iemesla apšaubīt, ka viņš varētu būt kas cits kā Meribetas vīrs. Viņš abiem pajautāja, kur viņi dzīvo, no kurienes abi ieradušies, un beigās - cik ilgu laiku abi jau ir precējušies. Meribeta ilgi lūkojās uz ārstu, tad pakratīja galvu.

- Mēs neesam... es esmu... tas ir... Tomijs ir tikai mans draugs... mans vīrs aizgāja bojā Korejā. - Tajā pašā mirklī, kad bija pateikusi šos melus, Meribeta jau to nožēloja. Asarām acīs viņa uzlūkoja ārstu. - Es neesmu precējusies, dakter. Esmu piektajā mēnesī... un Tomijs uzskatīja, ka man vajadzētu atnākt pie jums uz pārbaudi. - Ārsts apbrīnoja Meribetu, ka viņa tik ļoti aizstāv šo puisi, un uzskatīja to par neparasti cēlu rīcību.

- Skaidrs. - Viņš nopietni uzklausīja visu, ko Meribeta sacīja, tad ilgāku laiku raudzījās uz Tomiju, prātodams, ka puisis šķiet mazliet pazīstams. Viņam šķita, ka tas varētu būt kādas pacientes dēls. Ārsts zināja, ka ir jau viņu kaut kur redzējis. Patiesībā ārsts bija piedalījies Enijas bērēs un tur redzējis Tomiju, bet šobrīd viņš to neatcerējās.

- Un vai jūs plānojat drīzumā apprecēties? - Viņš uzlūkoja abus jauniešus, patiesi juzdams viņiem līdzi. Viņam allaž bija žēl jauniešu, kuri nonākuši tādā situācijā. Bet viņi abi pakratīja galvu un izskatījās vīlušies, it kā bītos, ka ārsts viņus abus tūlīt izmetīs no sava kabineta, un piepeši Tomijs nožēloja, ka viņš vispār ierosinājis Meribetai nākt šurp.

- Mēs esam tikai draugi, - Meribeta kategoriski paziņoja. - Tā nebija Tomija vaina. Vainīga esmu tikai es. - Viņa sāka raudāt, un Tomijs pasniedzās un pieskārās viņas rokai, bet ārsts abus vēroja.

- Manuprāt, tagad par to nav vērts runāt, - ārsts laipni aizrādīja. - Tagad man jāaprunājas kādu brītiņu ar tevi divatā, un tad es tevi izmeklēšu, un tavs... draugs, - viņš pasmaidīja, teikdams šo vārdu un uzjautrinādamies, ka, pēc viņu domām, ārsts nezinās, kas abiem atgadījies, - tavs draugs pēc tam varēs ienākt, un mēs apspriedīsimies visi kopā. Ko jūs par to teiksiet? - Viņš gribēja izmeklēt Meribetu un aprunāties ar viņu par to, kā viņas grūtniecību uzņēmuši viņas vecāki, kādi ir viņas patiesie plāni un vai viņa grasās paturēt bērniņu. Ārstam šķita, ka abi jaunieši ir ļoti iemīlējušies viens otrā, un viņš nosprieda, ka beigu beigās viņi tomēr apprecēsies, it īpaši tāpēc, ka viņi tik tālu bija nonākuši. Bet droši vien viņu ģimenes stipri iebilst pret abu attiecībām, tāpēc ārsts vēlējās viņiem palīdzēt, cik vien būs viņa spēkos. Varbūt vienīgais, kas viņiem nepieciešams, bija ievirzīt pareizi abu attiecības.

Tad ārsts piecēlās un izvadīja Tomiju no kabineta. Tagad Tomijs jutās pat vēl šausmīgāk, sēžot uzgaidāmajā telpā līdzās grūtniecēm, bet bez Meribetas. Viņš tikai lūdza Dievu, kaut neienāktu kāda no viņa mātes paziņām un viņu te neieraudzītu.

Šķita pagājušas vairākas stundas, līdz beidzot medicīnas māsa pamāja Tomijam un atkal pavadīja viņu uz ārsta kabinetu.

- Man šķita, ka tu tagad varētu kopā ar savu draudzeni izrunāt visu, kas nepieciešams, - ārsts laipni sacīja, kad Tomijs ienāca kabinetā. Meribeta viņam uzsmaidīja; viņa izskatījās sakautrējusies, bet atvieglota. Ārsts bija izklausījis mazuļa sirdi un apgalvojis, ka bērniņš, šķiet, būšot liels un veselīgs. Viņa bija pastāstījusi ārstam, ka droši vien nodošot mazuli adopcijai un, ja viņš zinot kādu pāri, kas varētu būt piemērots, tad viņa to labprāt noskaidrotu. Ārsts bija solījis par to padomāt, bet neko vairāk nebija piebildis. Šķita, ka viņš ir daudz vairāk ieinteresēts izstāstīt Tomijam lielāko daļu informācijas, ko bija pavēstījis Meribetai: par mazuļa lielumu un veselību, par to, kas Meribetu varētu sagaidīt dažu nākamo mēnešu laikā, par vitamīniem, kādus viņai vajadzētu lietot, par to, ka viņai vajadzētu pagulēt diendusu, ja vien to atļaujot viņas darba grafiks. Ārsts to visu stāstīja tā, it kā Tomijs būtu bērna tēvs, un tad Tomijs aptvēra, kas notiek. Pēc doktora Maklīna domām, viņi abi slēpa no ārsta faktu, ka Tomijs ir īstais tēvs. Lai aiī kā Meribeta bija uzstājusi, ka viņi ir tikai draugi, bija skaidrs, ka Maklīns nav viņiem noticējis. Viņš pārāk labi redzēja, cik ļoti Tomijam rūp Meribeta, cik ļoti viņš meiteni mīl.

Un, vēlreiz uzlūkojot abus jauniešus un paskaidrojot viņiem, cik izmaksās ārstēšanās, kaut kas atausa ārsta atmiņā, un viņš piepeši atcerējās, kas ir šis puisis, un viņš priecājās, ka Tomijs atvedis Meribetu pie viņa.

- Tu esi Tomijs Vitekers, vai ne, dēls? - viņš sirsnīgi pavaicāja. Doktors Maklīns negribēja Tomiju nobiedēt; viņš bija gatavs saglabāt jauniešu noslēpumu, ja nevienam no viņiem ar to netiks kaitēts, un viņam nebija nekāda acīmredzama iemesla kaut ko stāstīt Tomi-ja vecākiem.

- Jā, esmu, - Tomijs godīgi atbildēja.

- Vai tavi vecāki par to zina?

Tomijs pakratīja galvu un stipri piesarka. Nebija iespējams paskaidrot, ka viņš nozadzis mātes adrešu grāmatiņu, lai noskaidrotu ārsta telefona numuru.

- Viņi nav Meribetu redzējuši. - Viņš loti labprāt būtu vēlējies iepazīstināt Meribetu ar saviem vecākiem, bet šajā situācijā viņš to nevarēja, un vispār šobrīd attiecības starp vecākiem bija tik sarežģītas.

- Varbūt pienācis laiks viņus iepazīstināt, - doktors Maklīns prātīgi noteica. - Ilgi gaidīt jau vairs nevar. Ziemassvētki pienāks ātrāk, nekā jūs abi to pamanīsiet. -Līdz paredzamajam mazuļa dzimšanas laikam vairs bija atlikuši tikai četri mēneši. - Tavi vecāki sapratīs. Pēdējā laikā viņiem tik daudz bijis jāpārcieš, un esmu pārliecināts, ka arī šis viņiem būs trieciens, bet viņi vismaz varēs jums palīdzēt. - Meribeta bija viņam izstāstījusi, ka viņas ģimene viņu padzinusi un vienīgais draugs visā pasaulē, kas viņai atlicis, esot Tomijs. - Šī tomēr ir pārāk smaga nasta, lai jūs to vieni paši nestu uz saviem jaunajiem pleciem.

- Gan mēs tiksim galā, - Tomijs drosmīgi atsaucās, vēl vairāk sarežģīdams šo problēmu un vēlreiz, pats to negribot, pārliecinādams ārstu, ka bērns ir no viņa, lai cik ļoti Meribeta bija centusies to noliegt. Bija tik mīļi, ka Meribeta centās pasargāt Tomiju no jebkādas vainas apziņas, un ārsts Meribetu par to apbrīnoja. Viņam par abiem jauniešiem bija radies ļoti labs iespaids, un viņš priecājās, ka abi griezušies tieši pie viņa. Doktors Mak-līns noteica Meribetai nākamo apmeklējumu pēc mēneša un, pirms viņi devās prom, pasniedza viņiem ļoti vienkāršu grāmatu, kurā bija skaidrots, kas sagaidāms nākamo četru mēnešu laikā un kā noritēs dzemdības. Tajā nebija fotogrāfiju, tikai daži ļoti vienkārši zīmējumi, un ne Meribeta, ne Tomijs nekad neko tamlīdzīgu nebija redzējuši. Grāmata saturēja zināmu daudzumu informācijas, kādas viņiem abiem trūka, un daudzi no tajā lietotajiem terminiem viņiem bija pilnīgi sveši. Bet tajā bija minēts tas, kā Meribetai rūpēties par sevi, ko darīt un ko nedarīt un kādos gadījumos varētu rasties nepieciešamība izsaukt ārstu. Viņiem abiem šķita, ka grāmata ir diezgan iespaidīga.

Doktors Maklīns bija sacījis Meribetai, ka par visu aprūpi grūtniecības laikā viņš prasīšot divi simti piecdesmit dolārus un par dzemdību pieņemšanu un slimnīcas izdevumiem vajadzēšot maksāt vēl trīs simtus, ko Meribeta, par laimi, jau bija atlikusi no tās naudas, kuru tēvs pašā sākumā bija iedevis klostera izdevumu apmaksāšanai. Tātad viņai bija pietiekami daudz naudas, lai par visu samaksātu. Bet viņi abi bija vairāk nekā mazliet noraizējušies par to, ka doktors Tomiju uzskatījis par bērna tēvu.

- Un ja nu viņš pastāsta tavai mammai? - Meribe-ta pārbijusies jautāja. Viņa nevēlējās, lai Tomijam rastos sarežģījumi. Arī Tomijs bija nobažījies, bet viņam nezin kāpēc bija radies iespaids, ka ārsts viņus nenodos. Viņš bija kārtīgs cilvēks, un Tomijs neuzskatīja, ka doktors Maklīns izstāstīs viņa vecākiem. Par spīti pārpratumam, kas īsti ir bērna tēvs, Tomijs priecājās, ka bija aizvedis Meribetu pie ārsta.

- Manuprāt, viņš nestāstīs, - Tomijs mierināja Meribetu. - Man patiesi šķiet, ka viņš vēlas mums palīdzēt. - Tomijs uzticējās ārstam un jutās pārliecināts, ka var to darīt.

- Viņš ir jauks, - Meribeta piekrita, un tad viņi devās iedzert piena kokteiļus. Viņi čukstus sarunājās par grāmatu, kuru ārsts bija iedevis Meribetai, par viņas pašreizējo grūtniecības periodu un par to, ko ārsts bija stāstījis par dzemdībām. - Izklausās diezgan biedējoši, -Meribeta nervozi atzinās. - Viņš teica, ka varot man iedot kaut kādas zāles, kas mani aizmidzināšot... man šķiet, man tas patiktu. - Viņa nebija pārliecināta, kā tas viss norisināsies. Tas bija milzīgs pārdzīvojums sešpadsmit gadus vecai meitenei, turklāt bērna dēļ, kuru viņa nepaturēs un nekad vairs neredzēs. Par pusstundu automašīnā kopā ar Polu Brauniju tas bija daudz prasīts. Reizēm Meribeta vēl arvien nespēja noticēt, ka tas viss tiešām ar viņu notiek. Bet vizīte pie ārsta bija to padarījusi reālāku. Tāpat kā Tomija rūpes un fakts, ka piepeši mazulis šķita augam aizvien lielāks.

Tomijs gandrīz katru dienu ieradās restorānā apraudzīt Meribetu vai arī pēc darba iegriezās pie viņas mājās un aizveda viņu iedzert minerālūdeni vai pastaigāties, vai uz kino. Bet pirmajā septembrī viņš atgriezās skolā, un pēc tam nekas vairs nebija tik vienkārši. Līdz trijiem pēcpusdienā viņam bija stundas un pēc tam sporta nodarbības un projektu darbs. Pievakarē atbraucis pie Meribetas, Tomijs jau bija pārguris. Tomēr viņš bija norūpējies par Meribetu un, kad vien viiu palika divatā, apskāva viņu un skūpstīja. Reizēm bija tāda sajūta, it kā abi jau būtu precējušies, jo viņi pļāpāja par aizvadīto dienu, Meribetas darbu, Tomija nodarbībām skolā un viņu abu problēmām. Arī kaisle starp viņiem šķita kā starp precētiem, vienīgi viņi nekad neatļāvās neko vairāk, kā vajadzētu. Viņi tikai skūpstījās un apskāvās, un glāstīja viens otru.

- Es negribu kļūt grūta, - Meribeta kādā vakarā aizsmakusi ierunājās, kad Tomija rokas aizmaldījās pār viņas pamazām piebriestošajām krūtīm, un viņi abi iesmējās. Viņa nevēlējās mīlēties ar Tomiju - ne jau tagad, kad viņa sevī nesa Pola bērnu... un viņa gribēja, lai vēlāk tas notiktu citādi. Viņa negribēja, lai atkal atgadītos tas pats, pirms viņa pati to vēlēsies, lai tas būtu pēc vairākiem gadiem, pēc tam, kad viņa būs pabeigusi skolu un koledžu un apprecējusies ar īsto vīrieti, un tikai tad viņa gribēs no viņa bērnus. Viņa negribēja neko sasteigt ar Tomiju un sabojāt it visu, un viņš to saprata, kaut arī reizēm vai juka prātā, cik ļoti alka pēc Meribetas.

Dažreiz Tomijs gatavoja savus mājasdarbus Meri-betas istabiņā vai arī restorānā, pašā stūrītī, kamēr Me-ribeta viņam pienesa hamburgerus un piena kokteiļus un lāgiem pat viņam palīdzēja tikt galā ar mājasdarbiem. Un, kad Meribetas saimniece bija kaut kur izgājusi un Meribeta bija aizslēgusi savas durvis, reizēm viņi abi atlaidās Meribetas gultā un Tomijs viņai palasīja priekšā vai arī Meribeta izpildīja viņa ķīmijas, algebras vai trigonometrijas mājasdarbus. Mācību jomā viņi bija līdzvērtīgi, un divas nedēļas pēc mācību atsākšanās skolā Tomijam piepeši ienāca prātā, ka viņi varētu kopā pildīt visus skolas uzdevumus. Viņš ierosināja norakstīt savu mācību programmu un aizdot Meribe-tai savas grāmatas, un tādā veidā viņa varētu apgūt visu to, ko šobrīd kavēja savā skolā, un turpināt izglītošanos.

- Kad atgriezīsies skolā, tu varētu lūgt, lai tev atļauj kārtot eksāmenu, un tad tev nevajadzēs zaudēt semestri. - Bet Tomijam negribējās domāt par to laiku, kad Meribetai vajadzēs atgriezties Aiovas štatā pie saviem vecākiem. Viņš gribēja, lai Meribeta paliktu šeit, pie viņa, taču neviens no abiem vēl nezināja, kas īsti notiks pēc tam, kad viņa būs dzemdējusi bērnu.

Pagaidām Tomija plāns īstenojās patiesi lieliski. Viņi satikās katru dienu pēc Tomija skolas nodarbībām un Meribetas darba, kad vien viņa varēja agrāk atbrīvoties, un abi izpildīja mājasdarbus. Meribeta saglabāja visus savus rakstudarbus, un viņa mācījās it visu to pašu, kas bija uzdots Tomijam. Šobrīd sanāca tā, ka Meribeta turpināja mācības un reizē arī strādāja Dži-mija restorānā, un Tomijs bija ļoti labās domās par viņas veikto skolas uzdevumu kvalitāti. Kaut arī Tomija atzīmes bija labas, viņš jau pēc dažām dienām atklāja, ka Meribeta ir pat vēl gudrāka audzēkne nekā viņš.

- Tu esi izcila, - Tomijs ar apbrīnu paziņoja, labodams kādu viņas algebras pārbaudes darbu pēc tā parauga, kas viņam bija izsniegts skolā. Viņai bija 10 balles par abiem kontroldarbiem, kurus Tomijs viņai šajā nedēļā bija iedevis izpildīt, un, pēc Tomija domām, viņas referāts vēsturē par Pilsoņu karu bija vislabākais darbs, kādu viņam vispār jebkad gadījies lasīt. Viņš vēlējās, kaut to varētu izlasīt viņa vēstures skolotājs.

Vienīgie sarežģījumi bija tie, ka Tomijs katru vakaru atgriezās mājās ap pusnakti, un pirmā mācību mēneša beigās viņa mātei jau sāka rasties aizdomas. Tomijs viņai paskaidroja, ka viņam katru dienu esot sporta treniņi un ka viņš palīdzot mācīties kādam draugam, kam esot grūtības ar matemātikas apguvi, bet, tā kā māte strādāja skolā, nemaz nebija tik viegli viņu pārliecināt, ka tas ir attaisnojums, lai atgrieztos mājās ap pusnakti.

Bet viņam tik ļoti patika būt kopā ar Meribetu. Pēc tam kad viņi bija izpildījuši skolas uzdevumus, abi reizēm stundām ilgi runājās par saviem sapņiem un ideāliem, par tām problēmām, kas parādījās viņu mācību vielā, par dzīves vērtībām un mērķiem, un ētiku, un, protams, viņi runājās par mazuli, par to, ko Meribeta bērnam novēlētu, kādu dzīvi gribētu viņam sagādāt. Viņa gribēja, lai bērnam būtu daudz vairāk iespēju, nekā viņai pašai dzīvē ticis. Viņa gribēja, lai šis bērns iegūtu vislabāko izglītību, kāda vien iespējama, un vecākus, kas viņam palīdzētu dzīvē daudz sasniegt, nevis darīt kaut ko tādu, ko ierobežotu iepriekšējo paaudžu baiļu vai vienaldzības noteiktas tradīcijas. Meribeta zināja, kāda cīņa viņai pašai reiz būs jāizcīna, lai mēģinātu panākt iespēju mācīties koledžā. Viiias vecāki to uzskatīja par nevajadzīgu greznību, un viņi to nekad nesapratīs. Bet viņa nevēlējās, lai viņai visu mtižu būtu lemts strādāt tikai tādu darbu, kādu viņa darīja pašlaik. Viņa zināja, ka dzīvē spētu sasniegt daudz vairāk, ja vien viņai būtu iespēja mācīties un iegūt izglītību.

Meribetas skolotāji allaž bija centušies iegalvot viņas vecākiem, ka meita dzīvē varētu tikt loti tālu, bet viņi to gluži vienkārši nesaprata. Un tagad viņas tēvs sacīs tikai to, ka Meribeta ir tāda pati kā viņas tantes un ka viņa pamanījusies palikt grūta ārpus svētās laulības saitēm. Meribeta zināja, ka viņa nekad nepazemosies tik tālu, jo pat bez bērna uz rokām vecāki viņai nekad neļaus aizmirst, kas noticis.

- Tad kāpēc tu nevarētu mazuli paturēt? - Tomijs ne reizi vien viņai ierosināja, bet Meribeta tikai pakratīja galvu. Viņa zināja, ka arī tas nebūs risinājums. Lai kā viņa varbūt to vēlētos, lai cik mīļas jūtas viņai varētu rasties pret bērnu, Meribeta zināja, ka nespēs par viņu rūpēties un viņu apgādāt, un dziļi sirdi viņa zināja, ka nemaz to nevēlas.

Oktobra sākumā Meribetai vajadzēja atzīties restorāna darbabiedrēm, ka viņa ir stāvoklī. Tad jau arī viņas pašas to bija pamanījušas, un viņas ļoti priecājās par Meribetu, jo uzskatīja, ka šis mazulis ir pēdējā dāvana no viņas mirušā vīra - brīnišķīgs veids, kā uz visiem laikiem saglabāt viņa piemiņu. Viņas nevarēja zināt, ka tā ir piemiņa no Pola Braunija - no puiša, kura astoņpadsmit gadus vecā sieva arī tagad jau droši vien bija stāvoklī un kuram šis bērns bija pilnīgi vienaldzīgs.

Meribeta nevarēja viņām stāstīt, ka vēlas atdot bērnu adopcijai, tāpēc viņas darbā sanesa Meribetai nelielas dāvaniņas, kas viņai allaž lika justies ļoti vainīgai. Viņa tās salika savas kumodes atvilktnē un centās nedomāt par bērnu, kas tās valkās.

Viņa arī regulāri apmeklēja doktoru Maklīnu, un viņš bija ļoti apmierināts ar Meribetas grūtniecības norisi un vienmēr apjautājās par Tomiju.

- Viņš ir tik jauks puisis, - ārsts pasmaidījis teica, runādamies ar Meribetu un būdams pārliecināts, ka viņu pieļautajai kļūdai tomēr būs laimīgs iznākums. Viņi abi bija tik jauki jaunieši. Meribeta bija burvīga meitene, un ārsts bija pārliecināts, ka Vitekeri samierināsies ar šo situāciju un, uzzinājuši par bērnu, pieņems viņu savā ģimenē. Un sagadījās tā, ka oktobra vidū Liza Vite-kere kādu dienu pēc skolas iegriezās pie ārsta uz savu kārtējo pārbaudi. Pirms viņa devās prom, ārsts atcerējās piebilst Lizai, cik lielisks jaunais cilvēks esot viņas dēls.

- Tomijs? - Viņa izskatījās pārsteigta, ka ārsts atcerējies Tomiju. Pēdējo reizi viņš zēnu bija redzējis pirms sešiem gadiem, kad bija piedzimusi Enija un Tomijs bija stāvējis pie slimnīcas un mājis viņai. - Viņš ir labs zēns, - viņa piekrita apmulsusi.

- Jums vajadzētu ar viņu lepoties, - ārsts noteica, vēlēdamies piebilst vēl kaut ko vairāk par abiem jauniešiem, kas viņam bija patiesi patikuši, bet viņš zināja, ka to nedrīkst. Viņš bija abiem apsolījis, ka neko nestāstīs.

- Es lepojos ar viņu, - Liza steigā atsaucās, jo viņai bija jāatgriežas skolā, bet vēlāk, pa ceļam uz mājām, viņa vēlreiz iedomājās par ārsta vārdiem un prātoja, vai viņš būtu Tomiju kaut kur saticis. Varbūt viņš skolā lasījis kādu lekciju, varbūt Tomija klasē mācās kāds no viņa bērniem. Mazliet paprātojusi, Liza to aizmirsa.

Bet nākamajā nedēļā viena no Lizas kolēģēm stāstīja, ka redzējusi Tomiju kopā ar skaistu meiteni. Viņa it kā starp citu piebilda, ka meitene bijusi kādā no pēdējiem grūtniecības mēnešiem.

To dzirdējusi, Lizu pārņēma šausmas, un tad, pieaugot izbailēm, viņa atcerējās doktora Maklīna negaidīto uzslavu Tomijam. Viņa par to domāja visu pēcpusdienu un nolēma vakarā pajautāt par to Tomijam pašam. Bet viņš līdz pat pusnaktij nepārradās mājās.

- Kur tu biji? - māte bargi noprasīja, kad viņš ienāca mājā. Viņa virtuvē bija Tomiju gaidījusi.

- Mācījos kopā ar dažiem draugiem, - viņš atbildēja, izskatīdamies nobažījies.

- Ar kādiem draugiem? - Liza gandrīz visus viņus pazina, it īpaši tagad, kad pati strādāja vidusskolā. - Kas tie bija? Es gribu zināt viņu vārdus.

- Kāpēc? - Tomijs piepeši izskatījās ļoti piesardzīgs. Kad istabā ienāca tēvs, Tomijs pamanīja, ka vecāki apmainās dīvainiem skatieniem. Kopš māte bija atgriezusies darbā skolā, naidīgās attiecības starp viņiem bija nedaudz mazinājušās, bet viņi tik un tā bija ļoti atsvešinājušies viens no otra. Liza Džonam neko nebija teikusi par meiteni, ar kuru Tomijs redzēts kopā, bet Džons bija dzirdējis viņus sarunājamies un prātojis, kas īsti norisinās. Pēdējā laikā viņš nepārprotami bija pamanījis, ka Tomijs burtiski nekad nav mājās un pārrodas ļoti vēlu.

- Kas noticis? - viņš jautāja Lizai, nebūdams īpaši satraucies. Tomijs bija labs zēns, un viņš nekad nebija iekūlies nepatikšanās. Varbūt viņam uzradusies draudzene.

- Es par Tomiju dzirdēju šo to dīvainu, - māte atteica, un izskatījās, ka viņa ir nobažījusies, - un es gribu par to dzirdēt no viņa paša mutes.

Uzlūkojis māti, Tomijs saprata, ka viņa kaut ko zina.

- Kas ir tas "dīvainais"? - Džons jautāja. Tas nemaz neizklausījās pēc Tomija.

- Kas ir tā meitene, ar kuru tu satiecies? - māte tieši noprasīja, kamēr tēvs apsēdās un vēroja viņus.

- Vienkārši draudzene. Nekas īpašs. - Taču tie bija meli, un Liza to nojauta. Meribeta Tomijam bija vairāk nekā draudzene. Palīdzēdams viņai tikt galā ar skolas uzdevumiem un patiesi raizēdamies par viņas mazuli, Tomijs viņā bija iemīlējies līdz ausīm.

Bet māte negrasījās neko atstāt nenoskaidrotu.

- Vai viņa ir stāvoklī? - Tomijs izskatījās tā, it kā māte būtu triekusi dūri viņam pa diafragmu, bet tēvs it kā grasījās nokrist no krēsla. - Nu, vai ir?

- Es... nē... es... klau, mamm... es nezinu... es ne... nu... ak dievs... - Tomijs stostījās, izvilkdams pirkstus caur matiem un izskatīdamies patiesi satriekts. - Es varu to paskaidrot. Tas nav tā, kā izskatās.

- Varbūt viņa tikai ir resna? - tēvs ierunājās, bet Tomijs izskatījās nožēlas pilns.

- Ne gluži.

- Ak, mans Dievs! - māte nočukstēja.

- Labāk apsēdies, - Džons sacīja dēlam, un Tomijs atslīga uz krēsla, bet Liza stāvēja un šausmās lūkojās uz dēlu.

- Es nespēju tam noticēt, - viņa ciešanu pilnā balsī ierunājās. - Viņa ir stāvoklī... Tomij, ko tu esi sadarījis?

- Es neko neesmu sadarījis. Mēs esam tikai draugi. Es... nu labi... mēs esam vairāk nekā tikai draugi... bet... ak, mamm... tev viņa patiktu.

- Ak, mans Dievs! - māte atkal ieteicās, un šoreiz viņa apsēdās. - Kas viņa ir? Un kā tas notika?

- Laikam tā, kā jau tas parasti notiek, - Tomijs piebilda, un viņa seja neko neizpauda. - Viņu sauc Meri-beta. Es ar viņu iepazinos šovasar.

- Kāpēc tu mums to neizstāstīji? - Bet kā gan Tomijs būtu varējis viņiem kaut ko izstāstīt? Viņi taču vairs nesarunājās ne ar Tomiju, ne viens ar otru. Viņu ģimenes dzīve bija beigusies līdz ar Enijas nāvi, tagad viņi tikai turpināja slīdēt pa straumi kā no kuģa izmesti priekšmeti kādā vientuļā okeānā. - Cik ilga ir viņas grūtniecība? - māte pajautāja, it kā tam būtu kāda nozīme.

- Sešus ar pusi mēnešus, - Tomijs mierīgi atbildēja. Galu galā varbūt bija arī labāk, ja vecāki to zinās. Viņš jau ilgu laiku bija vēlējies palūgt mātei, lai viņa palīdzētu, un viņam allaž bija šķitis, ka mātei Meribe-ta patiks. Bet tagad Liza izskatījās pat vēl vairāk satriekta.

- Sešus ar pusi mēnešus? Kad tad tas sākās? - Viņa izmisīgi centās skaitīt atpakaļ un bija pārāk satraukta, lai to izdarītu.

- Kas sākās? - Tomijs izskatījās apmulsis. - Es jau tev teicu, ka mēs iepazināmies šovasar. Viņa tikai jūnijā pārcēlās dzīvot uz šejieni. Viņa strādā restorānā, kur es mēdzu iegriezties.

- Kad tu mēdz iegriezties restorānā? - Tēvs šķita pat vēl vairāk apmulsis nekā māte.

- Daudzreiz. Mamma taču vairs negatavo ēst. Viņa to nav darījusi jau mēnešiem ilgi. Es par vakariņām maksāju ar daļu savas kabatas naudas.

- Jauki, - tēvs īgnā tonī piebilda, pārmetoši uzlūkodams sievu, un tad viņš atkal apjucis paraudzījās uz dēlu. - Cik tai meitenei ir gadu?

- Sešpadsmit.

- Es neko nesaprotu, - māte viņu pārtrauca. - Viņa pārcēlās uz šejieni jūnijā, un viņas grūtniecība ilgst jau sešus ar pusi mēnešus... tas nozīmē, ka viņa palikusi stāvoklī martā vai kaut kad ap to laiku. Vai tu viņai pagādāji bērnu kādā citā vietā un viņa pēc tam pārcēlās uz šejieni? Kur tu biji? - Cik viņiem bija zināms, Tomijs nebija nekur aizbraucis. Bet viņi taču nebija zinājuši arī to, ka viņš bieži devās uz restorānu vakariņās, ne to, ka viņam ir draudzene, kas gaida bērnu. Seši ar pusi mēnešu nozīmēja, ka šā bērna nākšana pasaulē ir nenovēršama. To iedomājoties, Liza nodrebēja. Par ko viņi bija domājuši, un kāpēc Tomijs viņiem neko nebija teicis? Bet, padomājot par to rūpīgāk, Liza sāka saprast. Kopš Enijas nāves viņi visi tik ļoti atsvešinājušies un izmisuši, it īpaši viņa ar Džonu, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka Tomijs iekūlies nepatikšanās. Neviens taču viņam nebija pievērsis uzmanību.

Bet Tomijs beidzot bija sapratis, kāda ir viņu jautājumu būtība.

- Es viņai nepagādāju bērnu, mamm. Viņa palika stāvoklī, kamēr vēl dzīvoja savās mājās, Onavā, un viņas tēvs lika viņai doties prom no mājām līdz bērna piedzimšanai. Viņa aizgāja dzīvot uz klosteri, bet tur viņa nespēja izturēt, tāpēc jūnijā viņa ieradās šeit. Un tad es ar viņu iepazinos.

- Un visu šo laiku tu ar viņu satikies? Kāpēc tu mums to neizstāstīji?

- Es nezinu... - Tomijs nopūtās. - Es gan gribēju izstāstīt, jc man šķita, ka jums viņa patiks, bet baidījos, ka jūs neatbalstīsiet mūsu draudzību. Viņa ir brīnišķīga, un viņa ir viena. Viņai nav neviena, kas varētu palīdzēt.

- Tikai tu. - Māte izskatījās ciešanu pilna, bet tēvs šķita atvieglots. - Starp citu, - Liza iesāka, beidzot sākdama aptvert, kas noticis, - vai tu biji aizvedis viņu pie doktora Maklīna?

Tomiju viņas jautājums pārsteidza.

- Kāpēc tu jautā? Vai viņš tev kaut ko teica? - Ārstam nevajadzēja neko stāstīt, viņš bija apsolījis, ka to nedarīs, bet māte, vērodama dēlu, papurināja galvu.

- Patiesībā viņš neko neteica. Viņš tikai piebilda, ka tu esot jauks puisis, un es nespēju aptvert, kā viņš tevi atcerējās. Pagājuši jau seši gadi... un tad viena no skolotājām pagājušajā nedēļā redzēja tevi kopā ar to meiteni, un viņa teica, ka meitene esot kādā no pēdējiem grūtniecības mēnešiem. - Liza atkal uzlūkoja savu sešpadsmit gadus veco dēlu, prātodama, vai viņš grasās precēt šo meiteni, patiesu jūtu vadīts, vai varbūt viņš tikai vēlas būt galants. - Ko viņa domā darīt ar mazuli?

- Viņa vēl īsti nezina, taču uzskata, ka nespēs par bērnu rūpēties. Grib viņu nodot adopcijai. Viņasprāt, tā būtu labāk pašam bērnam. Viņa uzskata, - Tomijs gribēja tūlīt pat visu izskaidrot mammai, lai liktu vecākiem iemīlēt Meribetu tikpat ļoti kā viņš pats, - ka dažiem cilvēkiem lemts būt mūsu dzīvē tikai uz īsu brīdi, kā Enijai, lai atnestu mums kādu īpašu svētību vai dāvanu... tāpat viņa domā arī par šo bērnu: it kā viņai būtu lemts ievest šo mazuli pasaulē, bet nepalikt viņa dzīvē uz visiem laikiem. Viņai ir ļoti īpatnēji uzskati.

- Jaunai meitenei tas ir ļoti nozīmīgs lēmums, -Liza klusi noteica, juzdama līdzi šai meitenei, tomēr bažīdamās par Tomija acīm redzamo apmātību ar viņu. - Kur ir viņas ģimene?

- Vecāki atteikušies pat runāt ar Meribetu un aizlieguši viņai atgriezties mājās, līdz viņas mazulis būs piedzimis un viņa būs atdevusi to prom. Šķiet, ka viņas tēvs ir īsts nekrietnelis, un māte no viņa baidās. Meribeta patiesi ir viena pati.

- Ja neskaita tevi, - Liza skumīgi piebilda. Viņasprāt, uz Tomija pleciem bija uzkrauta drausmīgi smaga nasta, bet Džons, uzzinājis, ka Tomijs nav bērna tēvs, tagad vairs nelikās tik uztraucies.

- Mamm, es gribētu, lai tu iepazīsties ar viņu.

Liza ilgi vilcinājās ar atbildi, nebūdama pārliecināta, vai,'piekrizdama sastapties ar šo meiteni, viņa vēlas atbalstīt abu attiecības vai aizliegt Tomijam ar viņu satikties. Bet tas šķita negodīgi pret To miju. Liza klusēdama palūkojās uz vīru. Džons paraustīja plecus, rādīdams, ka viņam nav iebildumu.

- Varbūt mums tiešām vajadzētu iepazīties. - Jocīgi, bet Liza juta, ka vismaz to viņi ir Tomijam parādā. Ja jau viņš par šo meiteni tik daudz domāja, varbūt tiešām ir vērts ar viņu iepazīties.

- Viņai ļoti gribas mācīties. Es katru vakaru mācos kopā ar viņu, aizdodu viņai savas grāmatas un parādu it visu, ko esam skolā apguvuši. Zināšanu jomā viņa tagad jau tālu mani apsteigusi, un viņa raksta referātus un papildus lasa.

- Kāpēc viņa nemācās skolā? - māte pajautāja, izskatīdamās neapmierināta.

- Viņai jāstrādā. Viņa nevar mācīties, līdz nebūs atgriezusies mājās pēc bērna piedzimšanas.

- Un kas notiks pēc tam? - Māte neatlaidās, taču pat Tomijs nespēja rast atbildes uz visiem jautājumiem. - Kā būs ar tevi? Vai tas ir nopietni?

Tomijs vilcinājās, nevēlēdamies viņai atklāt pilnīgi visu, bet viņš zināja, ka tas jādara.

- Jā, mamm... tas ir nopietni. Es viņu mīlu.

Izdzirdējis viņa atbildi, tēvs piepeši satraucās.

- Tu taču negrasies viņu precēt, vai ne? Vai arī paturēt bērnu? Tomij, sešpadsmit gadu vecumā tu vēl pats nemaz neaptver, ko dari. Ja tas būtu tavs bērns, tad situācija būtu citāda, bet tagad tas tā nav. Tev nav viņa obligāti jāprec.

- Es to zinu, - Tomijs tēvam atbildēja kā vīrietis vīrietim. - Bet es viņu mīlu. Ja viņa piekristu, es viņu apprecētu un paturētu bērnu, bet viņa nevēlas ne vienu, ne otru. Viņa grib atgriezties skolā un, ja varēs, tad turpināt mācības koledžā. Viņa uzskata, ka varēs dzīvot savās mājās, bet es neesmu pārliecināts, vai viņa to spēs. Šaubos, vai viņas tēvs kādreiz atļaus viņai iegūt izglītību. Bet viņa nevēlas ne ar vienu precēties, pirms nebūs ieguvusi izglītību. Viņa necenšas mani piespiest, tēt. Lai apprecētos ar viņu, man būs jāpiespiež viņa tam piekrist.

- Labāk nedari to, - tēvs ieteica, attaisīdams alus pudeli un iedzerdams malku. Jau doma vien, ka Tomijs varētu apprecēties sešpadsmit gadu vecumā, viņu neizsakāmi uztrauca.

- Nedari neko tādu, ko tev vēlāk vajadzētu nožēlot, Tomij, - māte piebilda, cenzdamās izlikties mierīgāka, nekā patiesībā jutās. Bet pēc visa dzirdētā viņai trīcēja rokas. - Jūs abi vēl esat ļoti jauni. Ja pieļausiet kļūdu, sabojāsiet sev dzīvi. Viņa jau vienu kļūdu ir pieļāvusi, nepapildiniet to ar vēl vienu.

- Tieši tāpat apgalvo arī Meribeta. Tāpēc viņa grib atdot mazuli prom. Bērna paturēšana būšot vēl viena kļūda, par ko jāmaksā visiem, tā viņa saka. Es domāju, ka viņai nav taisnība. Manuprāt, viņa kādu dienu nožēlos, ka bērnu atdevusi, bet viņa uzskata, ka mazulis pelnījis labāku dzīvi, nekā viņa tam varētu sniegt.

- Droši vien viņai taisnība, - māte skumīgi teica, nespēdama noticēt, ka dzīvē varētu būt kaut kas vēl skumjāks par atteikšanos no bērna, ja nu vienīgi viņu zaudēt, it īpaši tādu bērnu, ko esi mīlējis. Tomēr atteikšanās no mazuļa, kas sevī nēsāts deviņus mēnešus, šķita murgs. - Pasaulē ir daudz brīnišķīgu cilvēku, kas neizsakāmi vēlētos adoptēt bērniņu... cilvēki, kuriem nevar būt pašiem savu bērnu un kuri pret viņu izturētos ļoti labi.

- Es zinu. - Piepeši Tomijs izskatījās ļoti noguris. Bija pusdivi naktī, un viņi jau pusotras stundas sēdēja virtuvē un runāja par Meribetu. - Man tikai šķiet, ka tas izklausās pārāk skumji. Un ko no tā iegūs Meri-beta?

- Nākotni. Varbūt tas ir vēl svarīgāk, - māte prātīgi atsaucās. - Ja viņai sešpadsmit gadu vecumā būs jāuztur bērns bez jebkāda ģimenes atbalsta, viņai tā vairs nebūs nekāda dzīve. Un tev arī ne, ja tu viņu apprecēsi. Diviem bērniem, kuri pat nav beiguši vidusskolu, tāda dzīve patiesi nav piemērota.

- Iepazīsties ar viņu, mamm! Parunājies ar viņu! Es gribu, lai tu viņu kārtīgi iepazīsti, un varbūt tu viņai varētu iedot kādus mācību materiālus. Viņa jau sen ir mani apsteigusi, un es vairs nezinu, ko viņai dot.

- Labi. - Vecāki bažīgi saskatījās, tomēr abi piekrītoši pamāja. - Atved viņu nākamajā nedēļā! Es pagatavošu vakariņas. - Liza to pateica tādā balsī, it kā tas būtu nozīmīgs upuris. Viņai vairs nepatika gatavot, bet, kad bija vajadzīgs, viņa to darīja. Tagad viņa jutās vainīgāka nekā jebkad, ja viņas neizdarības dēļ dēlam gluži kā bārenim bijis jāēd restorānos. Kad viņi izslēdza gaismu un izgāja gaitenī, Liza kaut ko tamlīdzīgu mēģināja pateikt arī Tomijam. - Piedod... piedod, ka pēdējā laikā neesmu pārāk daudz pievērsusi tev uzmanību, - viņa sacīja, asarām sakāpjot acīs, un pastiepās uz pirkstgaliem, lai noskūpstītu dēlu. - Es tevi mīlu... laikam pēdējo desmit mēnešu laikā es pati jutos kā pazudusi.

- Par to neuztraucies, mamm, - Tomijs klusi atsaucās. - Ar mani viss ir kārtībā. - Un Meribetas dēļ tagad tā tiešām bija. Viņa Tomijam bija palīdzējusi pat vēl vairāk nekā Tomijs viņai. Viņi viens otru bija nomierinājuši un uzmundrinājuši.

Tomijs devās uz savu istabu, bet Liza guļamistabā smagi atsēdās uz gultas malas un satriekta uzlūkoja Džonu.

- Es nespēju noticēt tam, ko nupat dzirdēju. Zini, ja mēs viņam ļautu, viņš to meiteni apprecētu.

- Viņš būtu pēdējais muļķis, ja tā rīkotos! - Džons dusmīgi atsaucās. - Droši vien viņa ir maza padauza, ja jau sešpadsmit gadu vecumā ļāva padarīt sevi grūtu, un tagad viņa tikai aizmiglo Tomijam acis ar savām runām par izglītību un koledžu.

- Es nezinu, ko domāt, - Liza atzinās, uzlūkodama vīru, - vienīgi to, ka pagājušā gada laikā mēs visi esam gluži vai prātu zaudējuši. Tu biji nodevies dzeršanai, es visu laiku atrados it kā pati savā pasaulē, cenšoties aizmirst to, kas notika. Tomijam bija jāēd restorānos, un viņš uzsācis attiecības ar meiteni, kas ir stāvoklī un ko viņš tagad vēlas precēt. Es teiktu, ka mēs esam ievārījuši pamatīgu biezputru, vai ne? - viņa pavaicāja, satriekta par it visu, ko tikko dzirdējusi, un juzdamās ļoti vainīga.

- Varbūt tā notiek ar cilvēkiem, kad viņu dzīvei zūd pamats, - Džons piebilda, atsēzdamies uz gultas malas viņai līdzās. Tik tuvu viņi vēl pēdējā laikā nekad nebija atradušies, un Liza pirmo reizi pēc ilga laika atklāja, ka viņa vairs nejūtas dusmīga, tikai noraizējusies. - Man šķita, ka es nomiršu, kad... - Džons klusi ierunājās, nespēdams pabeigt iesākto teikumu.

- Es jutos tāpat... man tā šķiet, - Liza atzinās. - Es jūtos tā, it kā visu pagājušo gadu būtu atradusies komā. Pat īsti nesaprotu, kā tas notika.

Džons viņu apskāva un ilgi turēja sev cieši piekļau-tu. Tajā naktī, kad viņi aizgāja gulēt, viņi gan viens otram neko neteica, bet Džons arī gultā cieši apskāva sievu.

SEPTĪTĀ nodaļa

Meribetas brīvajā dienā Tomijs aizbrauca viņai pakaļ. Viņa bija uzvilkusi savu labāko kleitu, lai dotos iepazīties ar Tomija vecākiem. Tomijs aizbrauca viņai pakaļ pēc futbola treniņa, viņš bija aizkavējies un šķita pamatīgi uztraucies.

- Tu izskaties patiesi jauki, - viņš sacīja, uzlūkodams Meribetu, un tad noliecās un noskūpstīja viņu. - Paldies, Meribeta! - Tomijs zināja, ka viņa vēlas atstāt labu iespaidu uz viņa vecākiem. Meribeta savukārt zināja, ka Tomija m tas ir svarīgi, un nevēlējās, lai viņam būtu neērti. Pietika ar to, ka viņas grūtniecība ilgst jau gandrīz septiņus mēnešus. Neviens cits visā pasaulē nebūtu viņu vedis iepazīties ar kādu citu cilvēku, nemaz nerunājot par saviem vecākiem. Neviens, tikai Tomijs.

Meribeta bija uzvilkusi tumšpelēku vilnas kleitu ar

mazu baltu apkaklīti un melnu tauriņveida piespraudi, ko pati bija iegādājusies par savu algu, kad viņai vairs nederēja nekas no apģērbiem un Tomijs veda viņu kaut kur vakariņās. Savus koši rudos matus Meribeta bija sasukājusi stingrā mezglā un saņēmusi ar melnu samta lenti. Viņa izskatījās kā maza meitenīte, kas zem svārkiem paslēpusi lielu balonu. Kad Tomijs palīdzēja viņai iekāpt tēva mašīnā, Meribeta viņam uzsmaidīja. Viņa izskatījās lieliski un cerēja, ka tikšanās ar Tomija vecākiem norisināsies bez aizķeršanās. Pēc garās sarunas pirms nedēļas vecāki Tomijam necik daudz vairs nebija teikuši, tikai to, ka vēlas iepazīties ar Meribetu. Brauciena laikā Meribeta saspringta klusēja.

- Neuztraucies, labi? - Tomijs viņu uzmundrināja, kad mašīna apstājās viņa mājas priekšā. Meribeta atzina, ka tā izskatās ļoti sakopta. Tā bija svaigi krāsota, un mājas priekšā atradās glītas puķu dobes. Šajā gadalaikā vairs nekādu ziedu nebija, tomēr bija nepārprotami skaidrs, ka māja tiek labi aprūpēta. - Viss būs labi, - Tomijs apgalvoja, palīdzēdams viņai izkāpt. Me-ribetai pa priekšu viņš devās uz durvīm un, tās atverot, bija saņēmis viņas roku savējā. Vecāki abus gaidīja dzīvojamā istabā. Meribeta strauji devās pāri istabai, lai paspiestu Tomija mātei un tēvam roku.

Visi izturējās patiesi piesardzīgi un pieklājīgi. Liza aicināja Meribetu apsēsties un piedāvāja viņai tēju vai kafiju. Meribeta izvēlējās kolu. Tad viņa palika runājamies ar Džonu, kamēr Liza devās uz virtuvi pārbaudīt, vai jau nevar pasniegt vakariņas. Viņa bija pagatavojusi sautētu liellopu gaļu un kartupeļu pankūkas, kas tik ļoti garšoja Tomijam, ar spinātu salātiem.

Meribeta pēc brītiņa piedāvājās palīdzēt un iegāja virtuvē pie Tomija mātes. Abi vīrieši nolūkojās viņai nopakaļ, un, kad Tomijs grasījās viņai sekot, Džons pieskārās dēla rokai, lai viņu apturētu.

- Lai viņa aprunājas ar mammu, dēls. Lai mātei ir iespēja viņu iepazīt. Viņa šķiet jauka meitene, - viņš atklāti piebilda. - Un skaista. Žēl gan, ka ar viņu tā noticis. Un kas atgadījās ar to puisi? Kāpēc viņi nav apprecējušies?

- Viņš izvēlējies kādu citu, un Meribeta nemaz nav gribējusi ar viņu precēties, tēt. Meribeta sacīja, ka nemīl viņu.

/

- Es pat nezinu, vai viņa rīkojusies prātīgi vai varbūt ļoti muļķīgi. Reizēm laulība var būt smaga, ja gadās apprecēties ar cilvēku, kas ir vienaldzīgs. Bet viņa noteikti ir rīkojusies ļoti drosmīgi. - Džons aizdedza pīpi un vēroja dēlu. Tomijs pēdējā laikā bija kļuvis pieaudzis. - Manuprāt, nav godīgi, ka viņas vecāki nevēlas meitu redzēt līdz pat tam laikam, kad būs piedzimis bērns, - Džons piebilda, vērīgi uzlūkodams dēlu un prātodams, cik daudz īsti šī meitene viņam nozīmē. Bija skaidri redzams, ka Tomijs viņai ļoti pieķēries. Viņa mīlestība bija redzama kā uz delnas, un tēva sirds iesmeldzās līdzjūtībā pret dēlu.

Kad Liza viņus beidzot pasauca vakariņās, viņas ar

Meribetu šķita kļuvušas draudzenes. Meribeta viņai palīdzēja saklāt galdu, un viņas sarunājās par pilsoņu tiesību stundu, ko Liza pasniedza pēdējam kursam. Kad Meribeta ierunājās, ka viņa labprāt kaut ko tādu apgūtu, Liza domīgi atsaucās:

- Es tev varētu iedot dažus materiālus. Tomijs stāstīja, ka tu cenšoties neatpalikt no savas mācību programmas un strādājot kopā ar viņu. Vai gribi, lai es pārskatītu dažus tavus darbus?

Meribeta izskatījās pārsteigta par šo piedāvājumu.

- Labprāt! - viņa pateicīgi atsaucās, apsēzdamās starp abiem vīriešiem.

- Vai tu kaut ko no saviem darbiem sūti arī uz savu bijušo skolu vai gatavo tos tikai sev?

- Lielākoties sev, bet es cerēju, ka pēc atgriešanās skolā man ļaus nokārtot dažus eksāmenus, tad es, iespējams, varētu saņemt vērtējumus par to, ko esmu šeit patstāvīgi apguvusi.

- Tu varētu iedot man apskatīt savus darbus, tad es tos iesniegtu mūsu skolā, lai tie šeit gūtu novērtējumu. Vai tu esi izpildījusi visus Tomija klases uzdevumus?

Meribeta aši pamāja, un Tomijs, apsēdies starp Meribetu un māti, metās viņai palīgā.

- Viņa ir tikusi daudz tālāk nekā es, mamm. Viņa jau ir izņēmusi visa gada vielu no manas dabas zinību grāmatas, kā ari Eiropas vēsturi, un viņa ir uzrakstījusi visus paredzētos referātus.

Liza šķita patīkami pārsteigta, un Meribeta apsolījās nedēļas nogalē atvest visus savus rakstītos darbus.

- Patiesībā es tev varētu uzdot dažus papildu uzdevumus, - Liza sacīja. - Es mācu gan priekšpēdējo, gan pēdējo kursu. - Viņas abas turpināja aizrautīgi to apspriest. Un, vakariņām beidzoties, Liza un Meribeta bija izstrādājušas lielisku plānu: sestdienas pēcpusdienā viņas dažas stundas pastrādās ar Meribetas uzrakstītajiem darbiem, un svētdien Liza viņai uzdos pusduci papildu uzdevumu. - Varēsi tos gatavot, kad tev būs laiks, un atnest man atpakaļ, kad tev radīsies tāda iespēja. To-mijs stāstīja, ka tev restorānā jāstrādā sešas dienas nedēļā, un es zinu, ka tas nav viegli. - Patiesībā Liza bija pārsteigta, ka Meribetai vēl joprojām pietika enerģijas, lai desmit stundas dienā būtu uz kājām un apkalpotu galdiņus. - Cik ilgi tu esi nodomājusi strādāt, Meribeta? - Viņa kautrējās jautāt par meitenes grūtniecību, bet bija grūti izvairīties no šā temata, jo viņas vēders tagad jau bija pieņēmis milzīgus apmērus.

- Es domāju, ka līdz beigām. Es nevaru atļauties nestrādāt. - Tēva iedotā nauda viņai bija nepieciešama, lai samaksātu par dzemdībām un doktoram Maklīnam, tāpēc viņai bija vajadzīga alga, no kā iztikt. Viņa patiešām nevarēja atļauties pirms laika vairs nestrādāt. Jau tas, ka vajadzēs pašai sevi uzturēt vienu vai divas nedēļas pēc mazuļa piedzimšanas, būs īsts pārbaudījums. Par laimi, viņai nekas īpašs nebija nepieciešams. Un, tā kā viņa neplānoja bērnu paturēt, tad viņa arī neko nebija tam sagādājusi, kaut gan restorāna darbabiedres visu laiku runāja par to, ka vajadzētu samest naudu, lai viņa varētu kaut ko nopirkt bērniņam. Me-ribeta centās viņas atrunāt, jo citādi jutās pat vēl neomulīgāk, viņām taču nebija ne jausmas, ka Meribeta bērnu negrasās paturēt.

- Tev būs grūti, - Liza līdzjūtīgi ierunājās, - strādāt līdz pašām beigām. Es tā darīju pirms Tomija piedzimšanas, un man bija tāda sajūta, ka viņš piedzims tieši klasē. Pirms Enijas es daudz ilgāku laiku dzīvoju mājās, - viņa piebilda, un tad piepeši pie galda iestājās klusums. Liza uzlūkoja Meribetu, un jaunā meitene nenolaida skatienu. - Kā noprotu, Tomijs tev ir stāstījis par savu māsu, - Liza klusi sacīja.

Meribeta pamāja, un viņas acīs varēja saskatīt patiesu mīlestību pret Tomiju un līdzjūtību pret viņa vecākiem. Enija viņai šķita pavisam reāla; Meribeta bija dzirdējusi tik daudzus stāstus un tik daudzas reizes sapņojusi par viņu, ka jutās tā, it kā patiesi pazītu Eniju.

- Jā, viņš stāstīja, - Meribeta klusi atsaucās. - Viņa noteikti ir bijusi ļoti īpaša meitenīte.

- Tāda viņa bija, - Liza piekrita, pēkšņi kļuvusi bēdīga. Pēc mirkļa Džons pasniedzās pāri galdam un, neko neteicis, saņēma viņas roku. Viņš tikai pieskārās Lizas pirkstiem ar savējiem, un Liza viņu pārsteigta uzlūkoja. Šī bija pirmā reize, kad viņš tā izdarījis. - Droši vien visi bērai tādi ir, - Liza turpināja, - arī tavējais tāds būs. Bērni ir brīnišķīga debesu dāvana.

Meribeta neko neatbildēja, un Tomijs viņu vērīgi uzlūkoja, zinādams, kādas šaubas viņa pārdzīvo bērna dēl.

/

Tad viņi parunājās par Tomija nākamo futbola spēli, un Meribeta klusībā vēlējās, kaut varētu viņiem pievienoties.

Viņi pļāpāja diezgan ilgi: par Meribetas dzimto pilsētiņu, par viņas skolu, par to laiku, ko viņa šovasar bija pavadījusi pie ezera kopā ar Tomiju. Viņi runājās par daudz ko, bet ne par Meribetas attiecībām ar viņu dēlu un ne par viņas mazuli. Desmitos Tomijs beidzot aizveda Meribetu mājās. Pirms došanās prom viņa ar skūpstu atvadījās no abiem viņa vecākiem. Nokļuvusi mašīnā, viņa atvieglota nopūtās un atspiedās pret sēdekļa atzveltni, it kā būtu pārgurusi.

- Kāda es biju? Vai viņi mani ienīst? - Tomijs šķita aizkustināts, ka Meribeta to vispār pajautājusi, un pieliecās, lai viņu maigi noskūpstītu.

- Tu biji brīnišķīga, un tu viņiem ļoti patiki. Kāpēc gan citādi lai mana māte būtu piedāvājusi tev savu palīdzību mācību programmas apgūšanā? - Tomijs pats jutās neizsakāmi atvieglots. Viņa vecāki bija vairāk nekā laipni, viņi bija izturējušies patiesi draudzīgi. Patiesībā viņiem par Meribetu bija radies ļoti labs iespaids, un, pēc jauniešu aizbraukšanas palīdzot Lizai nomazgāt traukus, Džons uzslavēja Meribetu par viņas attīstīto prātu un labajām manierēm.

- Viņa ir lieliska meitene, vai tev tā neliekas, Liza?

Sasodīti žēl, ka viņa kaut ko tādu sev nodarījusi. - Viņš pakratīja galvu, slaucīdams šķīvi. Šīs bija pirmās vakariņas vairāku mēnešu laikā, kas viņam bija patikušas, un viņš priecājās, ka Liza tā pūlējusies, lai tās būtu jaukas.

- Pati sev viņa to gluži nenodarīja. - Liza viegli pasmaidīja. Bet viņa tomēr atzina, ka Džonam taisnība. Meribeta bija burvīga meitene, un to pašu Liza pateica arī Tomijam, kad viņš pēc pusstundas atgriezās mājās. Viņš bija pavadījis Meribetu līdz pat istabai, noskūpstījis viriu un pamanījis, ka viņa ir ļoti nogurusi un ka viņai sāp mugura. Meribetai tā bija gara diena, un viņa jau dažas pēdējās dienas vairs nejutās pārāk omulīgi un patīkami.

- Man patīk tava draudzene, - Liza klusi sacīja, nolikdama plauktā pēdējo šķīvi. Džons, Tomijam ienākot, tikko bija aizdedzis pīpi un pamāja, tā pauzdams savu piekrišanu.

- Arī jūs viņai patikāt. Manuprāt, Meribeta jutusies patiesi vientuļa un viņai pietrūkst vecāku un jaunākās māsiņas. Man gan šķiet, ka viņi nav pārāk sirsnīgi, bet Meribeta laikam ir pie viņiem pieradusi. Tēvs, spriežot pēc viņas stāstītā, ir īsts tirāns, un Meribeta apgalvo, ka māte nekad nerunājot viņam pretī. Tomēr man šķiet, ka Meribeta patiesi smagi pārdzīvo atšķirtību no ģimenes. Māte viņai pāris reižu ir atrakstījusi, bet tēvs acīmredzot pat neizlasa Meribetas vēstules. Un vecāki viņai neļauj sazināties ar māsiņu.

Man tas šķiet muļķīgi, - viņš piebilda un izskatījās sadusmots.

Liza uzmanīgi vēroja Tomiju. Bija viegli pamanīt, cik ļoti dēls mīl Meribetu, cik ļoti vēlas viņu pasargāt.

- Ģimenes reizēm pieņem muļķīgus lēmumus, -māte atteica, juzdama līdzi Meribetai. - Manuprāt, tas, kas noticis, viņiem vēl ilgi sāpēs un varbūt neaizmirsīsies nekad.

- Meribeta apgalvo, ka viņa vēlas atgriezties un pabeigt skolu, bet pēc tam pārcelties uz Čikāgu. Viņa teica, ka gribot tur mācīties koledžā.

- Kāpēc ne šeit? - tēvs ierosināja, un Liza izskatījās pārsteigta, cik mierīgi viņš to pateicis. Šī bija koledžas pilsētiņa, un te bija ļoti laba skola. Ja vien Meribeta varētu dabūt stipendiju un ja pati to vēlētos, Liza viņai varētu palīdzēt ar pieteikuma iesniegšanu.

- Es nekad nebiju par to iedomājies un neesmu pārliecināts, ka arī viņa par to būtu domājusi, - Tomijs atsaucās, izskatīdamies priecīgs. - Es parunāšu ar viņu par to, bet, manuprāt, šobrīd viņa visvairāk uztraucas par mazuli. Viņa laikam ir nobijusies. Šaubos, vai maz apzinās, kas viņu sagaida. - Tomijs vilcinādamies paraudzījās uz Lizu, priecādamies, ka abas sievietes tomēr iepazinušās. - Varbūt tu varētu ar viņu aprunāties, mamm. Meribetai patiesi nav neviena, ar ko parunāties, tikai es un pārējās Džimija restorāna viesmīles. Un viņas, manuprāt, lielākoties Meribetu biedē ar saviem stāstiem. - No tā mazumiņa, ko Tomijs zināja par to, kas Meribetai būs jāpārdzīvo, arī viņš pats jutās nobijies. Viss dzemdību process izklausījās patiesi briesmīgs.

- Es aprunāšos ar viņu, - Liza sirsnīgi sacīja, un vēl pēc brīža viņi visi devās gulēt.

Liza, gulēdama blakus Džonam, atklāja, ka domā par Meribetu.

- Viņa ir jauka meitene, vai ne? Es nespēju iztēloties, ka to visu vajadzētu izturēt vienai pašai... - Tikai iedomājoties vien to, Liza juta acīs saskrienam asaras; viņa atcerējās, kā pirmo reizi bija turējusi rokās Eniju un Tomiju... viņi bija tik burvīgi un tik mīļi. Iespēja, ka pēc dzemdībām vajadzētu viņus atdot prom, būtu Lizu nogalinājusi. Bet viņa savus bērnus bija gaidījusi tik ilgu laiku, un viņa bija daudz vecāka. Varbūt sešpadsmit gadu vecumā tas bija par daudz prasīts, varbūt Meribeta rīkojusies gudri, aptverdama, ka viņa ar kaut ko tādu netiks galā. - Kā tu domā, vai Eiverijs atradīs viņas mazulim piemērotu ģimeni? - Piepeši viņa bija noraizējusies Meribetas dēļ. Tāpat kā Tomijs, viņa nespēja samierināties ar faktu, ka Meribetai nav neviena cita, pie kā griezties pēc palīdzības.

- Esmu pārliecināts, ka viņš ar to nodarbojas biežāk, nekā mums liktos. Zini, tas notiek diezgan bieži. Parasti meitenes Meribetas situācijā tiek kaut kur aizsūtītas projām, lai citi neko neuzzinātu. Esmu pārliecināts, ka Maklīns atradīs bērnam kaut ko ļoti piemērotu.

Liza pamāja. Viņa gulēja tumsā un domāja par viņiem abiem: par Meribetu un savu dēlu. Viņi bija tik jauni un tik ļoti iemīlējušies, un cerību pārpilni. Abi ticēja, ka dzīve pret viņiem būs labvēlīga, un uzticējās tam, ko viņiem nesīs liktenis. Lizai vairs šāda ticība nepiemita; viņa bija pārcietusi neizturamas sāpes, kad nomira Enija. Viņa zināja, ka nekad vairs neuzticēsies liktenim. Tas bija pārāk nežēlīgs un pārāk absurds.

Kādu laiku viņi vēl runājās par Meribetu, tad Džons beidzot iesnaudās. Viņi vēl joprojām nebija kļuvuši tuvāki, bet pēdējās dienās abu atsvešinātība vairs nebija tik biedējoša, un laiku pa laikam Džons viņai veltīja kādu sirsnīgu žestu un vārdu, kas Lizu aizkustināja. Arī viaia pūlējās būt laipnāka pret Džonu, un šīsdienas maltīte bija pierādījusi, ka viņai vajadzētu atkal biežāk pievērsties vakariņu gatavošanai. Viņiem bija nepieciešams vakaros būt kopā, atkal noglāstīt vienam otru, uzklausīt un izrunāties, lai atgrieztos cerība. Viņi visi pārāk ilgi cits pret citu izturējās kā svešinieki, un Liza juta, ka pamazām viņi izkļūst no tās atsvešinātības dūmakas, kurā slēpušies. Liza iztēlē spēja saskatīt, kā Džons pastiepj rokas uz viņas pusi vai vismaz alkst to izdarīt, arī Tomijs bija turpat blakus, taču tagad viņam līdzās stāvēja Meribeta.

Tonakt Liza aizmiegot pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem jutās miera pilna. Nākamajā rītā viņa skolas bibliotēkā izņēma grāmatas Meribetai un sāka rakstīt viņai uzdoto. Kad Meribeta sestdienas pēcpusdienā atnāca ciemos, Liza jau bija pilnīgi sagatavojusies, un viņa bija pārsteigta par to, cik labi ir Meribetas iesniegtie darbi. Viņas zināšanas un darbi bija daudz labāki nekā lielākajai daļai pēdējā kursa audzēkņu.

Lasot dažus viņas darbus, Liza sarauca pieri un pakratīja galvu. Meribeta, viņu vērodama, ļoti satraucās.

- Vai ir tik slikti, Vitekera kundze? Man vēlu vakarā patiesi nesanāca daudz laika, lai to kārtīgi izstrādātu. Es vēl varētu pie tā piestrādāt, un es gribu uzrakstīt vēl vienu recenziju par "Bovarī kundzi". Manuprāt, šī te īsti neatspoguļo grāmatā sniegto ideju.

- Nekļūsti smieklīga! - Liza viņai pārmeta, uzlūkodama meiteni ar negaidītu smaidu. - Šis ir izcils darbs. Man tas ļoti patīk. - Viņa pat atzina, ka Tomija darbs salīdzinājumā ar Meribetas rakstīto šķiet vājš, bet To-mijs neapšaubāmi bija pelnījis desmit balles. Meribeta bija uzrakstījusi arī par krievu literatūru un par humoru Šekspīra darbos. Angļu valodas domrakstā viņa bija sagatavojusi analizētu eseju par Korejas karu, un visi viņas matemātikas kontroldarbi bija pedantiski un nevainojami izstrādāti. Pēdējo gadu laikā Liza vēl nebija redzējusi tik lieliskus darbus. Viņa uzlūkoja milzum apaļo meiteni un viegli paspieda viņai roku. - Brīnišķīgi, Meribeta! Tev vajadzētu saņemt ieskaitītus vērtējumus par visu mācību gadu, ja ne pat vairāk. Patiesībā tu esi sagatavojusi pēdējā kursa audzēkņiem atbilstošus darbus.

- Vai jūs tiešām tā domājat? Kā jums šķiet, vai es varētu tos iesniegt savā bijušajā skolā?

- Man ir vēl labāks priekšlikums, - Liza atsaucās, salikdama mapes glītā kaudzītē. - Es gribu parādīt tos mūsu skolas pārzinim, varbūt tad tu varētu saņemt vērtējumus šeit. Tev pat varētu atļaut šeit nokārtot eksāmenus, un tu varētu atgriezties mājās, jau būdama pēdējā kursa audzēkne.

- Vai domājat, ka man tiešām to atļaus? - Meribe-ta bija neizsakāmi pārsteigta un sajūsmināta par Lizas teikto. Tas varētu nozīmēt, ka viņa pavirzītos uz priekšu par veselu gadu, varbūt pat jūnijā beigtu skolu, un to viņa patiesi vēlējās. Tagad viņa bija pierādījusi, ka spēj parūpēties pati par sevi. Viņa vēlējās atkal atgriezties mājās, vienkārši lai būtu tur, lai satiktu māti un Noelu un lai beigtu skolu. Bet tagad viņa jau zināja, ka nespēs tur ilgi palikt. Viņa bija pārāk daudz pārcietusi un jutās pārāk pieaugusi, lai pēc bērna atdošanas vēl divus gadus dzīvotu mājās. Viņa zināja, ka vecāki nekad neļaus viņai to aizmirst, it īpaši viņas tēvs. Ar sešiem mēnešiem līdz izlaidumam jūnijā pilnīgi pietiks. Un tad viņa varētu dabūt kādu darbu un varbūt kād-

r

reiz, ja veiksies, iegūt stipendiju, lai mācītos koledžā. Viņa būtu ar mieru pat mācīties vakara nodaļā. Izglītības dēļ Meribeta bija uz visu ko spējīga, un viņa zināja, ka ģimene to nekad nesapratīs.

Tad Liza viņai lika izpildīt vairākus papildu uzdevumus un apsolīja painteresēties skolā par viņas iespējām. Viņa sacīja Meribetai, ka, tiklīdz kaut ko uzzinās, viņai to pavēstīs.

Pēc tam abas kādu laiciņu aprunājās par citiem jautājumiem, kas nebija saistīti ar skolu: lielākoties par To-miju un viņa plāniem. Liza vēl joprojām raizējās par to, ka Tomijs iecerējis apprecēties ar Meribetu tikai tādēļ vien, lai viņai nevajadzētu atteikties no mazuļa, bet Meribetai viņa to neteica. Viņa tikai pieminēja koledžas, kurās, viņasprāt, Tomijs varētu mācīties, un kādas iespējas viņam pavērtos, un Meribeta viņu pilnībā saprata. Viņa zināja, ko Liza cenšas pateikt, un beigās viņa nespēja izturēt, nepiebildusi savu viedokli. Viņa atklāti ielūkojās Lizai acīs un ļoti klusi ierunājās:

- Es neprecēšos ar viņu, Vitekera kundze. Vismaz ne tagad. Es nespētu Tomijam to nodarīt. Viņš pret mani izturējies tik brīnišķīgi. Viņš ir vienīgais draugs, kāds man bijis, kopš tas viss notika. Bet mēs abi esam pārāk jauni, un tāda rīcība it visu iznīcinātu. Es neesmu pārliecināta, ka viņš pats to saprot, - viņa skumji piebilda, - toties es saprotu. Mēs neesam gatavi bērnam. Vismaz es noteikti ne. Bērnam ir jāsniedz tik daudz, man visu laiku būtu jāatrodas tam līdzās... jā-būt gatavai sniegt tam it visu, un es to vēl nespēju... pašiem ir jābūt pieaugušiem, - viņa pabeidza ar asaru pilnām acīm, un Lizas sirds iesmeldzās līdzjūtībā pret viņu. Meribeta pati vēl bija gandrīz bērns, bet jau sevī nesa mazuli.

- Tu man liecies ļoti pieaugusi, Meribeta. Varbūt ne tik pieaugusi, lai visu to uzņemtos... bet tevī ir daudz, ko sniegt citiem. Es zinu, ka tu rīkosies tā, kā tev šķitīs pareizi... un kā būs labāk bērniņam. Es tikai negribu, lai Tomijs tiktu sāpināts vai arī sadarītu kaut ko muļķīgu.

- Tas nenotiks, - Meribeta smaidīdama atsaucās un notrausa asaras. - Es viņam to neļaušu. Protams, reizēm arī man gribētos bērnu paturēt. Bet kas notiks pēc tam? Ko es iesākšu nākamajā mēnesī, nākamajā gadā... ja nevarēšu dabūt darbu un man nebūs neviena, kas varētu palīdzēt? Un kā tad Tomijs pabeigs skolu, ja viņam būs bērns? Viņš to nevarēs, un es arī ne. Es zinu, ka tas ir mans bērns un man nevajadzētu tā runāt, bet es gribu rīkoties tā, lai arī bērnam būtu labāk. Viņam ir tiesības uz kaut ko daudz vairāk, nekā es spētu sniegt. Viņam ir tiesības iegūt vecākus, kas viņu neizsakāmi mīlētu un nebaidītos uzņemties par viņu atbildību un rūpes, kā šobrīd baidos es. Es gribētu būt kopā ar bērnu, bet zinu, ka to nespēju... un tas mani biedē. - Šī doma reizēm viņai plosīja sirdi, it īpaši tagad, kad bērniņš jau bija tik liels un tik reāls un visu laiku kustējās. Bija grūti nepievērst viņam uzmanību un vēl grūtāk noliegt viņa esamību. Bet Meribetai mīlestība pret savu bērnu nozīmēja dot viņam iespēju gūt labāku dzīvi un pašai iet dzīvē tālāk, lai kas viņai būtu tajā lemts.

- Vai doktors Maklīns tev nav neko teicis? - Liza pajautāja. - Par iespējamiem vecākiem? - Lizu māca ziņkārība. Viņa pazina daudzus jaunus bezbērnu pārus, kuri būtu ļoti laimīgi, ja varētu adoptēt Meribetas mazulīti.

- Viņš nav neko teicis, - Meribeta noraizējusies atbildēja. - Ceru, viņš zina, ka es patiesi vēlos nodot bērnu adopcijai. Varbūt viņš uzskata, ka mēs ar Tomiju... -Viņa saminstinājās, un Liza iesmējās.

- Es domāju, ka tieši tā viņš uzskata. Viņš man it kā deva mājienu, kad nesen teica, cik lielisks "jaunais cilvēks" ir Tomijs. Manuprāt, viņš domā, ka tas ir To-mija bērns. Vismaz es, tiklīdz par to uzzinājusi, tā uzskatīju. Jāatzīstas, biju pārbijusies līdz nāvei... bet es nezinu. Laikam jau dzīvē mēdz notikt vēl ļaunāk. Tomijs, šķiet, uzņēmis šo situāciju ļoti veselīgi, kaut gan tas pat nav viņa bērns, un tāpēc droši vien viņam ir vēl grūtāk.

- Viņš pret mani bijis tik fantastisks, - Meribeta atzinās, juzdamās tuvāka Tomija mātei, nekā gadiem ilgi bijusi pašas mātei. Liza bija mīļa un sirsnīga, un inteliģenta, un šķita, ka Meribeta pamazām atgūstas pēc murgpilnā ciešanu gada. Viņa bija sērojusi pārāk ilgi un pati to apzinājās.

- Ko tu plāno darīt nākamos divus mēnešus? -Liza pajautāja, ieliedama viņai glāzē pienu un pasniegdama cepumus.

- Laikam tikai strādāšu. Un turpināšu pildīt skolas uzdevumus. Gaidīšu bērna piedzimšanu. Tam paredzēts nākt pasaulē ap Ziemassvētkiem.

- Tas ir ārkārtīgi drīz. - Liza sirsnīgi uzlūkoja Me-ribetu. - Ja varu kā palīdzēt, tu tikai pasaki. - Tagad viņa gribēja palīdzēt abiem: gan Meribetai, gan Tomi-jam, un, pirms Meribeta tajā pievakarē devās prom, Liza apsolīja darīt it visu iespējamo, lai palīdzētu viņai nokārtot skolas lietas. Meribeta par to ļoti nopriecājās, un vakarā, kad Tomijs atbrauca viņai pakaļ, lai aizvestu uz kino, viņa to izstāstīja arī Tomijam.

Viņi devās uz stereo kinoteātri, un viņiem vajadzēja uzlikt krāsainas brilles, lai iegūtu trīsdimensiju efektu. Tā bija pirmā šāda veida filma, un viņiem abiem tā patika. Un pēc tam Meribeta izstāstīja Tomijam it visu par to laiku, ko šodien bija pavadījusi kopā ar viņa māti. Meribeta viņu ļoti cienīja, arī Lizai viņa dienu no dienas aizvien vairāk patika. Nākamajā nedēļas nogalē Liza viņu bija uzaicinājusi vakariņās. Kad Meribeta to izstāstīja Tomijam, viņš atzinās, ka reizēs, kad Meribeta viesojas viņu mājās, viņš jūtoties it kā jau precējies. To sakot, viņš nosarka, bet bija acīm redzams, ka viņam tas patika. Tagad, kad mazuļa piedzimšana jau bija tik tuvu, Tomijs bija par to daudz domājis.

- Tas nemaz nebūtu tik slikti, vai ne? - viņš pavaicāja, vezdams Meribetu mājās un cenzdamies izklausīties nevērīgi. - Es gribu teikt, ja mēs būtu precējušies. -To sakot, viņš izskatījās bezgala jauns un nevainīgs. Bet Meribeta jau bija apsolījusi viņa mātei un arī pati sev, ka viņa neļaus Tomijam to darīt.

- Līdz tam laikam, kamēr es tev apnikšu, piemēram, pēc gada vai diviem, vai kad es kļūšu pavisam veca, vai kad man būs divdesmit trīs, - viņa paķircinājās. - Padomā tikai, tas būs pēc septiņiem gadiem.

Tādā tempā kā pašreiz mums tad jau varētu būt astoņi bērni. - Viņa allaž prata labvēlīgi pasmieties gan par sevi, gan viņu, bet šoreiz viņa zināja, ka Tomijs nejoko.

- Kļūsti taču nopietna, Meribeta!

- Es tāda esmu. Tā jau ir tā nelaime. Mēs abi esam pārāk jauni, un tu to zini. - Bet Tomijs cieši apņēmās pēc kāda laika atkal ar viņu par to parunāt. Viņš negrasījās pieļaut, lai Meribeta viņam atteiktu. Vēl jau viņai te jāpaliek divus mēnešus, un, pirms viss būs beidzies, Tomijs vēlējās viņai izteikt nopietnu bildinājumu.

Tomēr viņa vēl joprojām vairījās no tādām runām -arī nākamajā nedēļā, kad Tomijs viņu aizveda slidot. Tikko bija uzsnidzis pirmais sniegs, un ezera ledus saulē mirdzēja. Tomijs nespēja apspiest vēlmi doties turp, kaut gan tas viņam atgādināja Eniju un visas tās reizes, kad viņš bija vedis māsu slidot.

- Mēs abi te mēdzām nākt nedēļas nogalēs. Es viņu atvedu šurp nedēļu pirms... viņa nomira. - Tomijs piespiedās izrunāt šos vārdus, lai cik ļoti tie viņu sāpināja. Bija pienācis laiks pieņemt faktu, ka Enija ir mirusi, tomēr viņam tas nebija viegli. - Viņa vienmēr mēdza mani ķircināt, un man tā pietrūkst. Viņa mani allaž iztaujāja par meitenēm... attiecībā uz tevi viņa mani būtu padarījusi traku. - Viņš atcerējās savu mazo māsiņu un pasmaidīja.

Viesojoties viņu mājās, Meribeta bija redzējusi Eni-jas istabu. Meklējot vannasistabu, viņa tajā bija nejauši iegājusi. Tur it viss vēl atradās, kā bijis. Enijas gultiņa, lelles, šūpulītis, kurā viņa tās bija guldījusi, grāmatplaukts ar viņas grāmatām, viņas spilvens un mazā rozā sedziņa. Meribetas sirds smeldza līdzjūtībā, bet viņa nevienam neteica, ka tur iegājusi. Tas bija tāpat kā apmeklēt svētnīcu, un viņai bija neapšaubāmi skaidrs, cik ļoti visiem Enijas pietrūkst.

Šobrīd viņa tomēr smējās un klausījās Tomija stāstos par meitenēm, kuras Enija no viņa aizbiedējusi, lielākoties tāpēc, ka uzskatījusi viņas par dumjām vai pārāk neglītām.

- Zini, droši vien es arī nebūtu izturējusi viņas kritiku, - Meribeta aizrādīja, kopā ar Tomiju iziedama uz ledus un prātodama, ka viņai varbūt to nevajadzētu darīt. - It īpaši tagad. Viņa droši vien būtu uzskatījusi mani par ziloni. Vismaz es pati jau nu noteikti tāda jūtos, - viņa piebilda, tomēr uz slidām, kuras bija aizņēmusies no Džūlijas, viņa uz ledus izskatījās gracioza.

- Diez vai tev vajadzētu slidot? - Tomijs pavaicāja. Nez kāpēc viņam bija aizdomas, ka nevajadzētu vis.

- Man nekas nekaiš, - Meribeta mierīgi atsaucās, - ja vien es nenokritīšu. - To teikdama, viņa vairākas reizes graciozi apgriezās, lai parādītu Tomijam, ka viņa ne vienmēr bijusi tik lempīga. Tomijs sajūsminājās, cik viņa brīvi kustas pa ledu, un Meribeta bez jebkādām pūlēm izslidoja astoņniekus, līdz piepeši viņai aizķērās kāja un viņa ar lielu blīkšķi nogāzās uz ledus.

Tomijs un vairāki pārējie slidotāji izskatījās satriekti un tad steidzās viņai klāt. Meribeta bija sasitusi galvu un uz mirkli zaudējusi samaņu. Bija vajadzīgi trīs cilvēki, lai viņu pieceltu, un viņa pa to laiku atkal gandrīz noģība. Daļēji nesus Tomijs dabūja viņu nost no ledus, un visi pārējie slidotāji ļoti raizējās.

- Būs labāk, ja tu viņu vedīsi uz slimnīcu, - klusu ierunājās kāda māte, kas bija slidojusi kopā ar saviem bērniem. - Viņai var sākties dzemdības.

Tomijs palīdzēja Meribetai iekāpt mašīnā, un vēl pēc mirkļa viņi jau steigšus brauca pie doktora Maklī-na, kamēr Tomijs pārmeta gan viņai, gan sev pašam, ka viņi izturējušies tik muļķīgi.

- Kā tu kaut ko tādu varēji darīt? - viņš noprasīja. - Un kāpēc es tev to atļāvu?... Kā tu jūties? Vai tev nekas nekaiš? - Kad viņi nokļuva pie ārsta, Tomijs bija briesmīgi sanervozējies, taču Meribetai nebija nekādu dzemdību sāpju pazīmju, toties viņai pamatīgi sāpēja galva.

- Es jūtos labi, - viņa atsaucās, izskatīdamās nobijusies. - Un es zinu, ka rīkojos muļķīgi, bet man tik ļoti apnicis būt resnai un lempīgai, un tik milzīgi lielai.

- Tu neesi lempīga. Tu esi stāvoklī. Tev paredzēts tādai būt. Un tikai tāpēc vien, ka tu nevēlies šo mazuli, tev nav tas jānogalina. - Kad Tomijs to pateica, Meribeta sāka raudāt, un, kad viņi iegāja doktora Maklī-na kabinetā, abi bija uztraukušies, Meribeta vēl joprojām raudāja, un Tomijs te atvainojās, te atkal sakliedza uz viņu par to, ka viņa gājusi slidot.

- Kas noticis? Kas atgadījās? Augstā debess, kas

šeit notiek? - Viņiem strīdoties, ārsts nevarēja saprast,

kas īsti atgadījies. Vienīgais, ko viņš saprata, bija tas,

ka Meribeta sasitusi galvu un mēģinājusi atbrīvoties no

mazuļa. Un tad Meribeta atkal sāka raudāt un beidzot /

atzinās, ka viņa nokritusi uz ledus, kad abi slidojuši.

- Slidot? - Ārsts izskatījās pārsteigts. Neviena cita no viņa pacientēm vēl kaut ko tādu nebija izmēģinājusi. Bet viņas jau nebija sešpadsmit gadus vecas. Kad ārsts viņiem bija nolasījis īsu lekciju, gan Tomijs, gan Meribeta izskatījās nopietni un nomierinājušies. Nekādas izjādes ar zirgu, nekādas slidošanas vai riteņbraukšanas, lai viņa nenokristu, it īpaši pa apledojušiem ceļiem, un nekādas slēpošanas! - Un nekādas futbola spēlēšanas! - viņš pasmaidīdams piebilda, un Tomijs iesmējās. - Jums tagad jāuzvedas mierīgi, - ārsts piebilda, un tad viņš piemetināja par vēl vienu nodarbi, kurā viņiem nebija pieļaujams iesaistīties. - Un nekādu dzimumattiecību, līdz bērns nebūs nācis pasaulē! -Neviens no viņiem nepaskaidroja, ka viņiem abiem kopā nekad nav tādu bijis, ne arī to, ka Tomijs vēl joprojām ir nevainīgs.

- Vai varu ticēt, ka tu vairs neiesi slidot? - Ārsts vērīgi uzlūkoja Meribetu, un viņa izskatījās nokaunējusies.

- Es apsolu. - Un, kad Tomijs izgāja, lai piebrauktu mašīnu, Meribeta vēlreiz atgādināja ārstam, ka viņa negrasās mazuli paturēt un ka viņa vēlas, lai ārsts atrastu kādu ģimeni, kas vēlētos bērnu adoptēt.

- Vai tu to esi nopietni izlēmusi? - Maklīns šķita pārsteigts. Vitekeru puisis tik ļoti bija viņā iemīlējies. Bija acīm redzams, ka būtu gatavs kaut tūlīt viņu apprecēt. - Vai tu esi pārliecināta, Meribeta?

- Esmu... es tā domāju... - viņa atsaucās, cenzdamās izklausīties pieaugusi. - Es nespēšu par bērnu rūpēties.

- Vai tad Tomija ģimene tev nepalīdzētu? - Ārsts zināja, ka Liza Vitekcre ir vēlējusies vēl vienu bērnu. Bet varbūt viņiem nepatīk tas, ka viņu dēls tik jauns pagādājis bērnu, turklāt neprecējies. Kā jau abiem jauniešiem solījis, viņš Vitekeriem neko par to nebija jautājis.

Bet Meribetai bija ļoti noteikti uzskati.

- Es negribētu, lai viņi to dara. Tā nav pareizi. Šim bērnam ir tiesības iegūt īstus vecākus, nevis pieļaut, lai par to rūpētos tik jauni kā mēs. Kā gan lai es aprūpēju bērnu un turpinu mācības skolā? Kā es viņu pabarošu? Mani vecāki man pat neatļaus atgriezties mājās, ja es nebūšu bērnu atdevusi prom, - Meribeta skaidroja savu situāciju, un viņai acīs bija asaras. Pa to laiku arī Tomijs jau bija atgriezies. Ārsts papliķēja Meribetai pa plaukstu, juzdams viņai līdzi. Viņa bija pārāk jauna, lai uzņemtos šādu nastu.

- Paraudzīšos, ko varu darīt, - viņš klusi noteica un tad lika Tomijam parūpēties, lai Meribeta divas dienas gulētu gultā. - Nekāda darba, nekādu izpriecu, nekāda seksa, nekādas slidošanas!

- Jā, ser, - Tomijs atbildēja, palīdzēdams Meribetai aiziet uz mašīnu un stingri viņu turēdams, lai viņa ne-paslīdētu uz ledainās taciņas. Viņš pajautāja Meribetai, par ko viņa ar ārstu runājusi. Kad Tomijs bija atgriezies, viņi abi bija izskatījušies loti nopietni.

- Viņš teica, ka palīdzēs man atrast mazulītim ģimeni. - Neko citu viņa vairs Tomijam nestāstīja, taču ļoti satraucās, pamanījusi, ka Tomijs brauc uz savu māju, nevis viņas. - Kur mēs braucam? - Meribeta jautāja, vēl joprojām izskatīdamās noskumusi. Atteikšanās no bērna nebija nekāda priecīgā doma, pat ja viņa zināja, ka tā būs pareizi. Bet viņa zināja arī to, ka tas būs ļoti sāpīgi.

- Es piezvanīju mammai, - Tomijs paskaidroja. - Ārsts teica, ka tu drīksti celties tikai ēdienreizēs. Citādi tev visu laiku jāpaliek gultā. Tāpēc es jautāju mammai, vai tu nedēļas nogali vari pavadīt pie mums.

- Ak nē! Tu tā nedrīksti darīt... es nevaru... kur es... -Viņa šķita uztraukusies, nevēlēdamās viņiem uzmākties, bet viss jau bija norunāts, un Liza nebija vilcinājusies ar atbildi ne sekundi. Kaut gan viņa bija šausmās par abu muļķīgo domu slidot.

- Viss ir sarunāts, Meribeta, - Tomijs mierīgi atsaucās. - Mamma teica, ka tu vari palikt Enijas istabā. -To sakot, viņa balss tikko dzirdami aizlūza. Vienpadsmit mēnešus neviens nebija iegājis šajā istabā, bet tagad māte to bija piedāvājusi Meribetai, un, kad viņi ieradās mājās, gulta jau bija saklāta, palagi nomainīti, un māte viņus gaidīja ar kūpošas šokolādes tasi.

- Kā tu jūties? - viņa, dziļi noraizējusies, jautāja Meribetai. Pati pārcietusi vairākus spontānos abortus, Liza nevēlējās, lai ar Meribetu notiktu kaut kas tamlīdzīgs, it īpaši šajā grūtniecības stadijā. - Kā jūs varējāt būt tik neapdomīgi? Jums veicās, ka Meribeta nezaudēja bērniņu, - māte rāja Tomiju. Bet viņi abi vēl bija tik jauni; kamēr Liza viņus rāja, viņi izskatījās kā bērni.

Gulēdama šaurajā gultā Enijas istabā, ģērbusies sārtajā naktskreklā, kuru Liza viņai bija aizdevusi, Meribeta vairāk nekā jebkad atgādināja mazu meitenīti. Viņas koši rudie mati bija sapīti garās bizēs, un no visām pusēm viņā nolūkojās Enijas lelles. Tajā pēcpusdienā viņa nogulēja vairākas stundas, līdz Liza ienāca viņu apraudzīt. Liza pieskārās viņas vaigam, lai pārbaudītu, vai viņai nav drudzis. Viņa pati bija piezvanījusi doktoram Maklīnam un nomierinājusies, kad ārsts bija apliecinājis, ka, pēc viņa domām, bērnam nav noticis nekas slikts.

- Viņi ir tik jauni, - ārsts, runādams ar viņu, pasmaidīja un nožēloja, ka Meribeta gribot atsacīties no bērna, tomēr neko vairāk viņš nevēlējās piebilst. Viņš negribēja, lai Liza domātu, ka viņš iejaucas jauniešu dzīvē. - Viņa ir jauka meitene, - viņš bija domīgi sacījis, un Liza viņam piekrita. Tad viņa gāja apraudzīt, kā jūtas Meribeta. Viņa bija tikko pamodusies un apgalvoja, ka galva vairs tik ļoti nesāpot. Tomēr viņa vēl joprojām jutās vainīga, ka atrodas šajā istabā. Viņa ļoti nevēlējās Vitekerus sāpināt.

Bet Liza bija pārsteigta, cik labi viņa jūtas, atkal atgriezusies Enijas istabā, atkal sēdēdama uz viņas gultas un raudzīdamās Meribetas lielajās zaļajās acīs. Viņa nemaz neizskatījās daudz vecāka par Eniju.

- Kā tu jūties? - Liza viņai čukstus pajautāja. Meribeta bija nogulējusi gandrīz trīs stundas, un Tomijs bija atstājis viņu mammas ziņā un pats aizgājis spēlēt hokeju.

- Mazliet sāp, un es jūtos tāda kā stīva, bet laikam jau kļuvis labāk. Kad nokritu, es ļoti nobijos. Man patiešām šķita, ka būšu nogalinājusi bērniņu... kādu laiku tas nemaz vairs nekustējās... un Tomijs uz mani kliedza... tas bija briesmīgi.

- Viņš tikai pārbijās. - Liza maigi uzsmaidīja Me-ribetai un tad atkal viņu apsedza. - Jūs abi pārbijāties. Tagad jau vairs nav ilgi. Vēl tikai septiņas nedēļas. Doktors Maklīns teica, ka varbūt vairs tikai sešas. -Meribetai tā bija milzīga atbildība: rūpēties par vēl vienu dzīvu radību, ko viņa nesa sevī. - Es, gaidot savus bērnus, biju tik ļoti aizrāvusies... it visu sagādāju un sagatavoju. - Tad piepeši Liza kļuva skumīga, jo saprata, ka Meribetai tas būs pavisam citādi. - Atvaino! -viņa ar asarām acīs sacīja, bet Meribeta pasmaidīja un pieskārās viņas rokai.

- Ir jau labi... paldies, ka ļāvāt man te palikt... man patīk šī istaba... būtu dīvaini tā sacīt, jo mēs nekad neesam tikušās, bet es patiesi mīlu Eniju. Reizēm es sapņoju par viņu un par visu to, ko Tomijs par viņu stāstījis. Es jūtos tā, it kā viņa vēl joprojām būtu te... mūsu sirdīs un mūsu domās... - Meribeta cerēja, ka viņa ar šiem vārdiem nesāpinās Lizu, bet Tomija māte pasmaidīja un pamāja.

- Arī es tā jūtos. Viņa vienmēr atrodas man līdzās. -Liza šķita kļuvusi daudz mierīgāka - un Džons arī. Varbūt viņi beidzot bija atguvušies. Varbūt viņiem izdosies tikt pāri notikušajam. - Tomijs stāstīja, ka tu uzskatot: daži īpaši cilvēki ierodas mūsu dzīvē uz neilgu laiku, lai atnestu mums kādu svētību... man patīk tāda doma... viņa te uzkavējās tik īsu laiku... šobrīd pieci gadi šķiet tik maz, bet mums tā bija tāda dāvana... es priecājos, ka viņu pazinu. Viņa man tik daudz ko iemācīja... par smiekliem un par mīlestību, un par sniegšanu citiem.

- Tieši to es arī domāju, - Meribeta klusi sacīja, un abas sievietes pāri segai bija cieši saņēmušas viena otras rokas. - Viņa jums iemācīja tik daudz ko... viņa pat man kaut ko iemācījusi attiecībā uz Tomiju, un es taču viņu nemaz nepazinu... arī mans bērniņš man kaut ko iemācīs, kaut arī es viņu pazīšu tikai dažas dienas... vai dažas stundas. - Meribetas acis pieplūda ar asarām. - Un es šim bērnam gribu sniegt vislabāko dāvanu... cilvēkus, kas viņu mīlēs. - Meribeta aizvēra acis, ļaujot asarām ritēt pār vaigiem. Liza noliecās, lai noskūpstītu viņas pieri.

- Tā būs. Tagad mēģini vēl mazliet pagulēt... gan tev, gan mazulītim tas ir vajadzīgs.

Meribeta pamāja, nespēdama vairs neko pateikt, un Liza klusi izgāja no istabas. Viņa zināja, ka Meribe-tai sagaidāms smags pārbaudījums, bet tas viņai sniegs arī nenovērtējamas dāvanas un patiesu svētību.

Tomijs pārradās mājās tikai vēlu pēcpusdienā, bet, tikko ienācis, jautāja, kā klājas Meribetai. Māte viņu ātri nomierināja.

- Viņa jūtas labi. Pašlaik viņa gu}.

Tad Tomijs palūkojās istabā. Meribeta bija cieši aizmigusi Enijas gultā, turēdama rokā vienu no viņas lellēm un izskatīdamās kā eņģelis. Piepeši juzdamies pavisam pieaudzis, Tomijs izgāja no istabas un uzlūkoja māti.

- Tu viņu ļoti mīli, dēls, vai ne?

- Reiz es viņu apprecēšu, mamm, - viņš atsaucās, cieši pārliecināts, ka tā notiks.

- Vēl jau nekal nekādus plānus. Neviens no jums vēl nezina, kurp jūs dzīve aizvedīs.

- Es viņu atradīšu. Es nekad neļaušu viņai aiziet. Es mīlu viņu... un viņas bērniņu... - Tomijs apņēmīgi sacīja.

- Viņai būs smagi atteikties no bērna, - Liza piebilda. Viņa raizējās abu dēļ; viņi abi tik daudz bija uzņēmušies. Meribeta - pati to negribēdama, bet Tomijs -savas labsirdības dēļ.

- Es zinu, mamm. - Un, ja viņam būtu kāda teikšana, viņš nemaz neļautu Meribetai no tā atteikties.

Kad Meribeta vakariņu laikā iznāca no Enijas istabas, Tomijs sēdēja pie virtuves galda un pildīja mājasdarbus.

- Kā tu jūties? - viņš jautāja, uzsmaidīdams Meribetai. Viņa izskatījās atpūtusies un vēl skaistāka nekā jebkad.

- Tā, it kā es pārlieku slinkotu. - Viņa kā atvainojoties uzlūkoja Tomija māti, kura beidza gatavot vakariņas. Pēdējā laikā Liza bieži gatavoja, un Tomijam tas patika.

- Apsēdies, jaunā dāma! Tev nav paredzēts staigāt apkārt. Tu taču dzirdēji, ko teica ārsts. Vai nu guli, vai vismaz apsēdies! Tomij, lūdzu, nostum savu draudzeni uz krēsla! Un rīt jūs nekādā ziņā nedrīkstat atkal slidot. - Viņi abi gluži kā palaidnīgi bērni uzsmaidīja Lizai, un viņa katram iedeva pa tikko ceptam šokolādes cepumam. Liza priecājās, ka mājās atkal rosās jauni cilvēki. Viņa jutās laimīga, ka Tomijs atvedis Meribetu šurp. Bija tik jauki, ka pie viņiem ir jauna meitene. Tas gan Lizai atgādināja, ka viņa nekad neredzēs Eniju pieaugam, tomēr viņai patika būt kopā ar Meribetu un Džonam arī. Viņš bija ļoti apmierināts, kad, atgriezies mājās pēc kāda neparedzēta sestdienas pēcpusdienas darba birojā, atrada viņus visus sēžam virtuvē.

- Kas šeit notiek? Vai kāda sanāksme? - viņš paķircinājās, juzdamies apmierināts, ka viņa tik ilga

klusuma parņemtaja virtuve iestājusies trokšņaina rosība.

- Rāšanās. Tomijs šodien mēģināja pazudināt Me-ribetu, aizvezdams viņu slidot.

- Ak, dieva dēļ... kāpēc gan ne uz futbola maču? -Džons uzlūkoja dēlu, atkal jau atskārzdams, cik viņi abi ir jauni. Bet Meribeta neizskatījās īpaši cietusi.

- Mēs nospriedām, tēt, ka futbolu izmēģināsim rītdien. Tūlīt pēc hokeja.

- Lielisks plāns. - Džons uzsmaidīja abiem, priecādamies, ka nekas briesmīgs nav noticis. Un todien pēc vakariņām viņi visi spēlēja šarādes un tad burtu likšanu. Meribeta salika divus vārdus ar septiņiem burtiem, un Liza viņai izstāstīja, ko skolā noskaidrojusi par Meribetas iespējām saņemt vērtējumus. Skolas vadība bija piekritusi ieskaitīt viņai šo mācību semestri, un, ja Meribeta gribētu, lai Liza viņai līdz semestra beigām pieņem četrus eksāmenus, tad skola ne tikai apliecinātu šā mācību gada pabeigšanu, bet ieskaitītu arī pusi no pēdējā kursa. Meribetas iesniegtie darbi bijuši izcili, un, ja viņai tikpat labi veiksies eksāmenos, viņai līdz skolas beigšanai vairs būs atlicis tikai viens semestris.

- Tev izdevās, mazā! - Liza viņu apsveica, patiesi lepodamās ar viņu, tāpat kā būtu priecājusies par kāda sava audzēkņa sasniegumiem.

- Nē, ne jau man... - Meribeta staroja priekā. - Jums izdevās. - Un tad viņa laimīga iespiedzās un aizrādīja Tomijam, ka viņa tagad ir pēdējā kursa audzēkne.

- Neļauj, lai tas tev sakāptu galvā! Zini, ja mamma gribētu, viņa vēl varētu tevi izšūpot eksāmenos. Tas nebūtu nekāds brīnums, jo viņa pret vecākā kursa audzēkņiem ir īpaši stingra. - Tovakar viņi visi bija labā garastāvoklī, pat mazulītis. Tas bija strauji atguvis savu enerģiju un ik pēc piecām minūtēm spēra Meribe-tai.

- Viņš dusmojas uz tevi, - Tomijs vēlāk sacīja, kad, apsēdies uz gultas Meribetai līdzās, sajuta bērna spārdīšanos. - Tā tam laikam arī vajadzētu būt. Es patiesi rīkojos muļķīgi... piedod...

- Nelūdz piedošanu, man tas tiešām patika! - Me-ribeta pasmaidīja. Viņa vēl joprojām bija ļoti priecīga par savu vecākā kursa audzēknes statusu.

- Tev tas daudz nozīmē, vai ne? Es domāju - skola, - Tomijs ieteicās, vērodams viņas seju, kad abi runājās par mācībām un to, ka viņai nebūs jāatgriežas skolā kā priekšpēdējā kursa audzēknei.

- Es gribu pabeigt mācības, cik drīz vien varēšu. Pat seši mēneši šķitīs vesela mūžība.

- Vai tu atbrauksi ciemos? - Tomijs skumīgi pavaicāja. Viņam negribējās domāt par to, kas notiks pēc Meribetas aizbraukšanas.

- Protams! - viņa atsaucās, tomēr tas neizklausījās pārliecinoši. - Es centīšos. Tu arī varēsi mani apciemot. -Bet viņi abi nojauta, ka Meribetas tēvs Tomiju neuzņems ar tādu sirsnību, kādu viņa izbaudīja pie Tomija vecākiem. Gluži tāpat kā Tomijs, arī viņa vecāki tagad jau bija iemīlējuši Meribetu. Viņi nepārprotami redzēja, kāpēc dēls viņu mīl. - Varbūt es tevi varētu apciemot nākamajā vasarā pirms došanās uz Čikāgu.

- Kāpēc uz Čikāgu? - Tomijs žēlojās, jo viņu vairs neapmierināja tikai vasara. - Kāpēc tu nevarētu mācīties koledžā šeit?

- Es pieteikšos, - Meribeta piekāpās, - tad jau redzēsim, vai mani uzņems.

- Ar tādām atzīmēm kā tev viņi tevi lūgšus lūgsies iestāties.

- Diez vai... - Meribeta pasmaidīja. Tomijs viņu noskūpstīja, un viņi abi aizmirsa atzīmes un skolu, un koledžu, un pat par bērniņu, kaut gan viņš jūtami spēra Tomijam, kamēr tas turēja Meribetu apskautu.

- Es tevi mīlu, Meribeta, - Tomijs atgādināja, - jūs abus. Nekad to neaizmirsti!

Meribeta pamāja, un viņi vēl ilgu laiku sēdēja apskāvušies viens otram līdzās uz Tomija māsas šaurās gultas malas, klusi runādamies par visu to, kas viņiem bija svarīgs. Tomija vecāki jau gulēja. Viņi zināja, ka Tomijs ir pie Meribetas. Bet viņi dēlam uzticējās. Beidzot Meribeta sāka žāvāties. Tomijs viņai uzsmaidīja un devās atpakaļ uz savu istabu, prātodams par viņu nākotni.

ASTOTA NODAĻA

Kādā pievakarē, kad viņas abas apsprieda vēstures referātu, Liza uzaicināja Meribetu pavadīt pie viņiem Pateicības dienu. Liza bija Meribetai uzdevusi izpildīt nozīmīgu darbu, lai Meribeta varētu saņemt vērtējumu vecākā kursa programmā. Meribeta vairākas stundas sēdēja pie šiem darbiem ik vakaru pēc darba restorānā, un reizēm viņa palika nomodā līdz diviem vai trim naktī. Bet tagad viņa uzskatīja, ka viņai jāpaspēj daudz vairāk. Meribeta gribēja iegūt pēc iespējas vairāk vērtējumu, pirms atkal atgriezīsies savā skolā. Un darbi, ko viņai uzdeva izpildīt Liza, Meribetai kalpos par biļeti uz brīvību. Viņa bija cieši nolēmusi jūnijā beigt vidusskolu un tad izcīnīt iespēju mācīties koledžā. Tēvam tas, protams, nepatiks, tāpēc arī viņa gribēja doties mācīties uz Čikāgu.

Bet Liza vēlreiz pieminēja iespēju, ka Meribeta varētu atgriezties Grinelā un mācīties šeit koledžā. Lai kur Meribeta gribētu mācīties, Liza bija gatava uzrakstīt viņai ļoti labu rekomendāciju. Pēc Meribetas izpildītajiem darbiem Lizai bija skaidrs, ka viņa būtu īsts dārgums jebkurai koledžai. Viņai bija ļoti žēl, ka Meribetas pašas ģimene nepavisam nevēlējās palīdzēt viņai iegūt izglītību.

- Mans tēvs neuzskata, ka meitenēm tas britu svarīgi, - Meribeta sacīja. Viņas nolika malā grāmatas, un Meribeta palīdzēja Lizai gatavot vakariņas. Meribetai šī bija brīvdiena; viņa pat bija palīdzējusi Lizai izlabot dažus vienkāršus otrā kursa audzēkņu darbus. - Mana mamma nekad nav mācījusies koledžā. Manuprāt, viņai vajadzēja to darīt. Viņai patīk lasīt un visu ko uzzināt. Taču tēvam pat nepatīk, ja viņa lasa avīzes. Viņš apgalvo, ka sievietēm nekas tāds nav jāzina; tas viņām tikai jaucot galvas. Vienīgais, kas viņām jādara, - jārūpējas par bērniem un jāuztur tīra māja. Viņš vienmēr saka: lai nomainītu autiņus, nav nepieciešama koledžas izglītība.

- Tas nu neapšaubāmi ir tieši un vienkārši, - Liza noteica, cenzdamās neizrādīt dusmas, kuras viņu pārņēma. Pēc viņas domām, nebija nekādu iemeslu, kāpēc sievietes nevarētu gan būt inteliģentas un izglītotas, gan. arī rūpēties par saviem vīriem un bērniem. Liza jutās laimīga, ka šogad atgriezusies darbā. Viņa jau bija aizmirsusi, kādu gandarījumu sniedz šis darbs un cik

ļoti viņai tas patīk. Viņa tik ilgu laiku bija pavadījusi . /

mājās, ka skolotāja darba patīkamās puses šķita aizmirsušās. Bet tagad, kad vairs nebija Enijas, skola aizpildīja tukšumu. Ja ne vairāk, tad tukšumu, ko radīja liekais laiks; tomēr Lizai patika raudzīties audzēkņu gaišajās un aizrautīgajās sejās. Reizēm tas apslāpēja viņas ciešanas, kaut gan dziļās zaudējuma sāpes viņu nekad tā īsti nepameta.

Nedz viņa, nedz Džons vēl aizvien par to nerunāja. Pēdējā laikā viņi vispār runājās maz. Nebija jau nekā, ko teikt, bet vismaz tie vārdi, ar kuriem viņi apmainījās, vairs nešķita tik skarbi, un Džons jau vairākas reizes bija pieskāries viņas rokai vai kaut ko maigi pajautājis. Tas Lizai atgādināja laiku pirms Enijas nāves. Pēc tam viņi pamazām bija noslēgušies katrs savā čaulā. Tomēr šķita, ka pēdējā laikā Džons nāca mājās agrāk nekā iepriekš, un Liza atkal pielika visas pūles, lai gatavotu vakariņas. Bija tāda sajūta, it kā iepazīšanās ar Meribetu viņus visus būtu padarījusi sirsnīgākus un mazliet tuvinājusi. Meribeta bija tik viegli ievainojama, tik jauna, un abi ar Tomiju bija ļoti iemīlējušies viens otrā. Reizēm, tikai vērojot vien viņus, Lizai neviļus gribējās smaidīt.

Tovakar abām gatavojot vakariņas, Liza vēlreiz atkārtoja uzaicinājumu pavadīt Pateicības dienu pie viņiem.

- Es negribētu jūs traucēt, - Meribeta atsaucās, tā patiešām domādama. Viņa jau bija ieplānojusi brīvprātīgi pieteikties tajā dienā pastrādāt restorānā, apkalpot

*

tos nedaudzos apmeklētājus, kas ienāks nobaudīt tītaru. Lielākajai daļai pārējo viesmīļu bija ģimenes vai bērni, un viņas gribēja būt kopā ar tiem. Meribetai nebija, kur svinēt, tāpēc viņa domāja, ka tikpat labi varētu todien strādāt un izlīdzēt pārējām. Tagad viņa jutās mazliet vainīga, ka pamet darbabiedres tikai tādēļ, lai būtu kopā ar Tomiju un viņa vecākiem, un viņa to arī pateica Lizai, kamēr abas klāja galdu.

- Tava grūtniecība jau tāpat tev vairs neļauj smagi strādāt, - Liza viņu sarāja. - Tu nedrīksti visu laiku atrasties uz kājām.

Līdz bērna dzimšanai vairs bija atlicis tikai mēnesis, un Meribetas vēders bija sasniedzis milzīgus apjomus.

- Man nav grūti, - Meribeta ātri atsaucās, cenzdamās nedomāt par bērnu tik ļoti, kā viņai gribējās. Bija grūti par to nedomāt. Viņa varēja sajust, kā tas spārdās, un reizēm, to sajūtot, viņa pasmaidīja.

- Cik ilgi tu domā strādāt? - Liza jautāja, kad abas uz brīdi apsēdās.

- Domāju, ka līdz pat beigām. - Meribeta paraustīja plecus; viņai bija nepieciešama nauda.

- Tev jāpārtrauc strādāt jau agrāk, - Liza sirsnīgi aizrādīja. - Vismaz pāris nedēļu ļauj sev atpūsties. Pat tavā vecumā šāda slodze organismam ir pārāk smaga. Bez tam es gribētu, lai tu atvēli laiku, kad sagatavoties paredzamajiem eksāmeniem. - Liza tos bija ieplānojusi uz decembra vidu.

- Es darīšu, ko varēšu, - Meribeta apsolīja, un abas turpināja gatavot vakariņas, pļāpādamas par dažādiem jautājumiem. Liza patlaban nogrieza plīts degļus, kad pārnāca Tomijs ar tēvu - abi tieši laikā un labā garastāvoklī. Tomijs pēc skolas bija palīdzējis tēvam, un Džons pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem bija piezvanījis uz mājām, lai pajautātu, cikos viņiem jāatgriežas vakariņās.

- Sveikas, meitenes! Ko esat sadarījušas? - Džons jautri pavaicāja, piesardzīgi noskūpstīdams sievu un tad palūkodamies, kā viņa reaģēs. Pēdējā laikā viņi palēnām šķita atkal satuvināmies, bet tas abus mazliet biedēja. Viņi pārāk ilgi bija dzīvojuši tik atsvešināti, ka jebkuras tuvības izpausmes starp abiem šķita neparastas un svešas. Džons ar sirsnīgu smaidu uzlūkoja arī Meribetu un pamanīja, ka Tomijs saņēmis viņas roku un abi kaut ko klusi pārrunā pie virtuves galda.

Viņi visi bija aizvadījuši veiksmīgu dienu, un Liza uzdeva Tomijam pierunāt Meribetu, lai pievienojas viņiem Pateicības dienā. Bet tas nebija grūti izdarāms. Kad abi dzīvojamā istabā bija izpildījuši skolas uzdevumus, Tomijs aizveda Meribetu mājās, un viņi sēdēja mašīnā un sarunājās. Pēdējās dienās Meribeta jutās nostalģiski noskaņota un jūtīga, un reizēm viņai bija ļoti bail. Piepeši viņu pārņēma vēl nekad nepazīta vēlēšanās piekļauties Tomijam un nelaist vairs viņu vaļā. Viņai vairāk nekā jebkad gribējās būt kopā ar Tomiju, un, kad Tomijs ienāca restorānā vai viņas istabā, vai savu vecāku virtuvē, viņa vienmēr jutās atvieglota un laimīga.

- Vai tev nekas nekaiš? - Tomijs maigi pavaicāja, kad Meribeta bija ar mieru pievienoties viņiem Pateicības dienā un viņas acīs parādījās asaras.

- Nē, viss ir labi. - Meribeta sakautrējusies notrausa asaras. - Droši vien esmu muļķe. Es nezinu... pēdējā laikā man tik ātri birst asaras... tavi vecāki pret mani ir tik jauki, un viņi taču mani pat nepazīst. Tava mamma man palīdzējusi ar skolas darbiem un visu pārējo... viņi daudz manā labā darījuši, un es nezinu, kā viņiem pateikties.

- Salaulāsimies, - Tomijs nopietni sacīja, un Meribeta iesmējās.

- Jā, kā tad! Tas nu būtu īstais veids, kā pateikties. Viņi gan man par to paldies neteiktu.

- Manuprāt, teiktu gan. Iepazīšanās ar tevi ir vislabākais, kas ar mūsu ģimeni pēdējā laikā atgadījies. Mani vecāki jau visu gadu nebija viens ar otru runājuši, klaigāja viens uz otru vai pateica kaut ko dzēlīgu: par mašīnā neielietu benzīnu vai pastaigā neizvestu suni. Viņi tevi mīl, Meribeta. Mēs visi tevi mīlam.

- Tas, ka esmu sabojājusi savu dzīvi, nav iemesls, lai izpostītu jūsējo. Tavi vecāki ir tik jauki cilvēki.

- Es arī, - Tomijs atsaucās, cieši apskaudams un nelaizdams vaļā Meribetu, kura smējās. - Kad būsim apprecējušies, es tev patikšu pat vēl vairāk.

- Tu esi prātu zaudējis.

- Jā! - Tomijs pasmaidīja. - Tevis dēļ. Tu no manis tik viegli netiksi vaļā.

- Es to nemaz negribu, - Meribeta sacīja, atkal acīs parādoties asarām. Tad viņa pasmējās pati par sevi. Emocijas viņai šķita nepārtraukti maināmies, bet doktors Maklīns bija sacījis, ka tas esot normāli. Viņa bija pēdējā grūtniecības mēnesī, un nemaz vairs nebija tālu brīdis, kas krasi pārvērtīs viņas dzīvi. It īpaši viņas vecumā un viņas stāvoklī varēja gadīties daudz emocionālu kāpumu un kritumu.

Tomijs lēni pavadīja viņu līdz durvīm, un uz kāpnēm viņi ilgi nespēja atrauties viens no otra. Vakars bija skaidrs un auksts. Atvadoties noskūpstīdams Meri-betu, Tomijs sajuta gan viņu, gan mazulīti, un viņš zināja, ka grib paturēt Meribetu uz visiem laikiem. Viņš atteicās pieņemt to, ka Meribeta varētu nekad ar viņu neapprecēties, nemīlēties ar viņu un nedāvāt viņam bērnu. Tomijs gribēja it visā ar viņu dalīties, viņš zināja, ka nekad neļaus Meribetai aiziet. Viņš vēlreiz noskūpstīja Meribetu un tad beidzot devās prom. Steidzoties lejup pa lieveņa kāpnēm, viņš izskatījās pievilcīgs un izspūris.

- Par ko tu tik ļoti priecājies? - māte jautāja, kad viņš, aizvedis Meribetu, atgriezās mājās.

- Viņa piekrita Pateicības dienu pavadīt pie mums, - Tomijs atsaucās, bet māte pamanīja, ka viņš kaut ko noklusē. Viņš dzīvoja sapņos un cerībās, un pirmās mīlestības aizrautībā. Reizēm pēc tikšanās ar

Meribetu viņš bija tik sajūsmināts, ka šķita gandrīz kā sajucis.

- Vai viņa teica vēl kaut ko? - Māte vērīgi nopētīja Tomiju. Reizēm viņa bažījās par dēlu; viņa zināja, cik loti viņš iemīlējies Meribetā. Bet viņa zināja arī to, ka Meribetai ir lielākas problēmas. Atteikšanās no bērna būs pārdzīvojums, ko viņa nespēs aizmirst visu mūžu. - Kā viņa jūtas? Bērna nākšana pasaulē jau ir ļoti tuvu. - Meribetā gan bija vesela, bet ne jau tas viņai bija svarīgi. Viņai bija paredzamas dzemdības - bez vīra un bez ģimenes atbalsta -, un tad atteikšanās no bērna, ja viņa tiešām par to izšķirsies, un atgriešanās mājās, kur situācija nemaz nebija tik labvēlīga. Meribetā dedzīgi apgalvoja, ka jūnijā atkal došoties prom no mājām, ja vispār tik ilgi izturēšot, par ko Liza reizēm šaubījās. Viņa dzīvoja prom no ģimenes jau piecus mēnešus un bija kļuvusi pilnīgi patstāvīga. Tagad viņai nebūs viegli atgriezties ģimenē, lai saņemtu visus tos pārmetumus, ko tēvs sadomās viņai veltīt par viņas pastrādātajiem grēkiem. - Vai viņa patiešām nolēmusi atteikties no bērna? - Liza jautāja, beigdama slaucīt šķīvjus, kamēr Tomijs kāri ēda cepumus. Viņam patika sarunāties ar mammu; viņa tik daudz ko zināja par visu, par meitenēm un par dzīvi. Pēdējā gada laikā viņi nebija bieži sarunājušies, bet tagad jau viņa atkal šķita tāda pati, kāda bijusi iepriekš.

- Manuprāt, jā. Es domāju, ka viņa ir traka, tā rīkodamās. Bet viņa apgalvo, ka nespēšot kārtīgi rūpēties par bērnu. Šaubos, vai Meribeta patiešām grib atteikties no mazuļa, bet viņa uzskata, ka tas jādara paša bērna labā.

- Tas ir milzīgs upuris, - Liza skumīgi sacīja, prātodama, ka nevienai sievietei visā pasaulē nevarētu būt nekas briesmīgāks kā atteikties no bērna, un vēlēdamās, kaut viiiai pašai varētu būt vēl viens bērns.

- Es Meribetai visu laiku saku, lai viņa neatdod bērnu, bet viņa mani neklausa.

- Varbūt viņai ir taisnība. Viņas situācijā. Varbūt viņa pati zina, ko šobrīd spēj un ko nespēj izdarīt. Meribeta ir ļoti jauna, un viņai nav neviena, kas palīdzētu. Neizklausās, ka ģimene vēlētos kaut ko darīt viņas labā. Tā viņai būtu briesmīga nasta, un var gadīties, ka viņa tādēļ sāktu vainot savu bērnu. Ja viņa to paturētu, tas varētu izpostīt viņiem abiem dzīvi. - Liza nespēja to iztēloties, taču bija vien jāatzīst, ka Meribetas situāciju par vienkāršu tiešām nenosauksi.

- Meribeta saka to pašu. Viņa apgalvo, ka viņai tas ir vienīgais pareizais risinājums. Manuprāt, tāpēc arī viņa pārāk daudz nerunā par bērnu un nepērk nekādas tam paredzētas lietiņas. Viņa nevēlas pieķerties bērnam. - Tomēr Tomijs tik un tā gribēja apprecēties ar Meribetu un paturēt bērnu. Viņam tas šķita pareizais risinājums. Viņš ļoti labprāt būtu uzņēmies atbildību gan par sevi, gan Meribetu, gan vēl kādu citu. Vecāki viņu bija labi audzinājuši, un viņš bija neiedomājami kārtīgs cilvēks.

- Tev jāuzklausa tas, ko viņa vēlas, Tomij, - Liza aizrādīja. - Meribeta zina, kas viņai būs vispareizākais, lai arī ko tu par to domātu. Nemēģini piespiest viņu darīt kaut ko citu... - Tad Liza vērīgi uzlūkoja Tomiju. - Un pats arī neuzņemies kaut ko tādu, kas tev nav pa spēkam. Jūs abi esat ļoti jauni; laulības un vecāku pienākumi nav nekas vienkāršs, un tos nevar uzņemties tikai tāpēc vien, ka tu vēlies kādam palīdzēt. Tā ir jauka doma, bet, lai to darītu, jābūt tam nobriedušiem. Ja kaut kas neizdodas, un reizēm tā gadās, tad abiem jābūt ļoti stipriem, lai spētu viens otram palīdzēt. Sešpadsmit gadu vecumā tas nav iespējams.

Ne arī četrdesmit vai piecdesmit gadu vecumā... Liza un Džons pēdējā gada laikā tik maz bija darījuši, lai palīdzētu viens otram. Šobrīd Liza atskārta, cik vientuļi viņi abi, vientuļi un nespējīgi viens otru atbalstīt. Viņi bija kļuvuši viens otram pilnīgi sveši.

- Es viņu mīlu, mamm! - Tomijs godīgi atsaucās, juzdams, ka sirds sažņaudzas. - Es negribu, lai viņai tas viss būtu jāpārdzīvo vienai. - Tomijs bija atklāts pret māti, un Liza viņu labi pazina. Viņa zināja, ko dēls vēlas darīt Meribetas labā. Bet, lai cik labi būtu Tomija nolūki, lai cik mīļa būtu Meribeta, Liza nevēlējās, ka viņi apprecētos. Vēl ne, ne jau tagad, un ne jau nepareizo iemeslu pēc.

- Viņa nav viena. Tu esi viņai līdzās.

/ /

- Es zinu. Bet tas nav tas pats, - Tomijs skumīgi noteica.

- Meribetai pašai viss jāizlemj. Tā ir ari viņas dzīve. Ļauj, lai viņa pati atrod pareizo risinājumu. Ja tas būs pareizais jums abiem, tad kādreiz jūs būsiet kopā.

Tomijs pamāja, vēlēdamies viņus visus pārliecināt, ka Meribetai vajadzētu paturēt bērnu un apprecēties ar viņu, bet tam nepiekrita pat Meribeta, kur nu vēl viņa vecāki. Viņi visi bija neticami stūrgalvīgi.

Bet Pateicības dienā, sēdēdami ap galdu, viņi visi izskatījās kā viena laimīga ģimene. Liza bija uzklājusi savu vislabāko mežģīņu galdautu, ko Džona vecmāmiņa viņiem bija uzdāvinājusi kāzās, un porcelāna traukus, kurus viņi lietoja tikai Joti īpašos gadījumos. Meribeta bija uzvilkusi tumšzaļa zīda kleitu, ko bija nopirkusi svētkiem, un biezos rudos matus izlaidusi kuplos viļņos pāri pleciem. Ar savām lielajām zaļajām acīm viņa izskatījās kā maza meitene un, par spīti piebriedušajam viduklim, neizsakāmi skaista. Liza bija uzvilkusi koši zilu kleitu un uzklājusi uz vaigiem nedaudz sārtuma, ko neviens nebija redzējis jau ilgāku laiku. Vīrieši bija ģērbušies uzvalkos, un māja svētku noskaņojumā izskatījās omulīga.

Meribeta bija atnesusi Lizai ziedus - lielas zeltainas krizantēmas - un kārbu ar šokolādes konfektēm, kuras Tomijs kāri tiesāja. Pēc pusdienām, kad visi sēdēja kamīna priekšā, viņi patiesi šķita kā viena ģimene. Šie bija viņu pirmie lielie svētki bez Enijas, un Liza bija ļoti baidījusies, kā viņi jutīsies. Todien viņa vairākas reizes atcerējās Eniju, bet, būdama kopā ar

Meribetu un Tomiju, vieglāk pārdzīvoja ciešanas. Tajā pēcpusdienā Liza un Džons devās garā pastaigā, un Tornijs aizveda Meribetu pavizināties. Kaut ari viņa bija piedāvājusies strādāt, restorānā viņai bija iedota brīva nedēļas nogale, un viņa to gribēja pavadīt kopā ar Tomiju un viņa vecākiem.

- Nekādas slidošanas, atcerieties! - Liza uzsauca, kad abi jaunieši brauca prom un viņa pati ar Džonu un suni devās pastaigā. Viņi plānoja iegriezties pie dažiem draugiem. Visi četri bija norunājuši pēc divām stundām mājās satikties un aiziet uz kino.

- Ko tu gribētu darīt? - Tornijs pajautāja, kad abi brauca uz ezera pusi, bet Meribeta izteica dīvainu lūgumu. Tornijs jutās pārsteigts, taču savā ziņā atvieglots. Viņš pats tur visu dienu bija gribējis aizbraukt un prātojis, ka Meribeta, uzzinājusi par šādu vēlmi, uzskatīs viņu par dīvainu un jukušu.

- Vai tu stipri iebilstu, ja mēs uz bridi iegrieztos kapsētā? Man tikai ienāca prātā... es šodien jutos tā, it kā būtu ieņēmusi viņas vietu, bet tā taču nebija. Es visu laiku vēlējos, kaut viņa varētu būtu kopā ar mums, lai tavi vecāki atkal būtu laimīgi. Nezinu... es vienkārši gribu tur iegriezties un sasveicināties ar viņu.

- Jā, - Tornijs atsaucās, - es arī. - Viņš bija izjutis tieši to pašu, vienīgi viņš bija pamanījis arī to, ka viņa vecāki bijuši daudz sirsnīgāki nekā iepriekš, it īpaši viens pret otru.

Pa ceļam viņi piestāja un nopirka ziedus. Ar garu rozā lenti apsietas mazas dzeltenas un sārtas, smaržīgas rozītes ar plīvurpuķēm. Viņi nolika ziedus uz Eni-jas kapa līdzās mazajam baltā marmora kapakmenim.

- Sveika, maziņā! - Tomijs klusi ierunājās, domādams par lielajām zilajām acīm, kas allaž bija tā mirdzējušas. - Mamma šodien izcepa patiesi lielisku tītaru. Bet pildījums tev nebūtu paticis, jo tajā bija rozīnes.

Viņi ilgi sēdēja, sadevušies rokās, domādami par Eniju un neko nerunādami. Bija grūti noticēt, ka viņas nav jau gandrīz gadu. Šķita, ka kopš viņas nāves pagājis tikai īss mirklis, tomēr arī vesela mūžība.

- Atā, Enij! - Meribeta klusi sacīja, kad viņi devās prom, bet viņi abi zināja, ka paņem Eniju līdzi savā sirdī. Enija it visur bija kopā ar viņiem: gan istabā, kur mitinājās Meribeta, gan Lizas acīs, kad viņa atcerējās meitiņu.

- Viņa bija tik lieliska mazulīte, - Tomijs aizlauztā balsī noteica, kad viņi abi gāja prom no kapiem. - Es vēl arvien nespēju noticēt, ka viņas vairs nav.

- Viņa ir, - Meribeta klusi atsaucās. - Tu tikai šobrīd nevari viņu ieraudzīt, Tomij. Bet viņa vienmēr ir kopā ar tevi.

- Es zinu. - Tomijs paraustīja plecus, izskatīdamies vairs tikai sešpadsmit gadus vecs, ne vairāk. - Un tomēr man viņas pietrūkst.

Meribeta pamāja un pievirzījās viņam tuvāk. Šie svētki viņai lika domāt par pašas ģimeni, un runāšanās par Eniju viņai lika ilgoties pēc Noelas. Viņa nebija varējusi aprunāties ar māsu, kopš bija pametusi mājas, un māte jau pirms vairākiem mēnešiem bija atzinusies, ka tēvs neļauj Noelai lasīt viņas atsūtītās vēstules. Viņas vismaz drīz tiksies... bet ja nu ar viņu kādreiz kaut kas notiktu... kā ar Eniju... jau tāda doma vien lika Meribetai nodrebēt.

Kad viņi pārbrauca mājās, Meribeta bija īpaši klusa, un Tomijs redzēja, ka viņa ir par kaut ko noskumusi. Viņš prātoja, ka nevajadzēja vest viņu pie Enijas kapiņa. Varbūt šādā grūtniecības stadijā tas viņu pārāk nomāca.

- Kā tu jūties? Varbūt gribi atgulties?

- Es jūtos labi, - viņa atteica, atkal jau cenzdamās apspiest asaras. Tomija vecāki vēl nebija atgriezušies. Viņi abi ar Meribetu bija pārbraukuši agrāk. Un tad viņa pavisam pārsteidza Tomiju. - Kā tu domā, vai tavi vecāki neiebilstu, ja es piezvanītu uz mājām? Man tikai ienāca prātā, ka varbūt... varbūt svētkos... es gribētu novēlēt viņiem priecīgu Pateicības dienu.

- Protams... katrā ziņā! - Tomijs bija pārliecināts, ka viņa vecāki neiebildīs. Un, ja arī iebildīs, tad viņš pats samaksās par telefona sarunu. Viņš atstāja Meribetu istabā vienu. Viņa nosauca operatorei numuru un gaidīja.

Pirmā pie telefona pienāca māte. Viņa izklausījās aizelsusies un aizņemta, un visapkārt varēja sadzirdēt skaļu troksni. Meribeta zināja, ka pie viņiem Pateicības dienā vienmēr ierodas abas tantes ar ģimenēm un viņām abām bija mazi bērni. Tāpēc visapkārt skanēja spiegšana, un māte nevarēja viņu sadzirdēt.

- Kas?... Izbeidziet! Es nevaru dzirdēt! Kas zvana?

- Tā esmu es, mamm, - Meribeta ierunājās mazliet skaļāk. - Meribeta. Es gribēju novēlēt priecīgu Pateicības dienu.

- Ak, mans Dievs! - māte iesaucās un tūlīt pat sāka raudāt. - Tavs tēvs mani nogalinās.

- Es tikai gribēju sasveicināties, mamm. - Piepeši Meribetu pārņēma vēlēšanās pieskarties mammai un apskaut viņu. Līdz šim viņa vēl nebija aptvērusi, cik ļoti viņai tās pietrūkst. - Es ilgojos pēc tevis, mamm. -Viņai acīs saskrēja asaras, un Mārgarita Robertsone klausīdamās gandrīz vai saļima.

- Kā tu jūties? - viņa klusi jautāja, cerēdama, ka neviens viņu nesadzirdēs. - Vai bērns jau piedzima?

- Vēl pēc mēneša. - Bet atbildot Meribeta līnijas otrā galā izdzirdēja piepešu troksni un strīdēšanos. Klausule tika izrauta no mātes rokas, un tajā atskanēja tēva skarbā balss.

- Kas tur ir? - viņš auroja. Jau no sievas asarām viņš varēja nojaust, kas zvana.

- Sveiks, tēti! Es tikai gribēju novēlēt priecīgu Pateicības dienu. - Meribetai trīcēja roka, bet viņa centās, lai balss izklausās normāli.

- Vai viss jau galā? Tu pati zini, ko es domāju. -Viņš runāja cietsirdīgi un brutāli, un Meribeta centās apspiest asaras.

- Vēl ne... es tikai... es gribēju...

- Es tev teicu, lai nezvani, kamēr viss būs galā. Kad būsi visu nokārtojusi un tikusi no tā vaļā, tad varēsi atgriezties mājās. Un līdz tam laikam nezvani mums! Vai dzirdēji?

- Es dzirdēju, es... tēti, lūdzu... - Viņa dzirdēja, kā turpat blakus raud māte, un viņai šķita, ka dzirdējusi Noelu kliedzam uz tēvu un pārmetam, ka viņš tā nedrīkst darīt. Taču viņš tā darīja un, Meribetai raudot, nolika klausuli. Tad klausulē atkal atskanēja operatores balss, jautājot, vai viņa beigusi sarunu.

Meribeta raudāja tik stipri, ka pat nespēja viņai atbildēt. Viņa tikai nolika klausuli, sēdēja gluži kā apmaldījies bērns un raudāja. Tomijs, atgriezies istabā, pārbijās, ieraudzīdams viņu šādā stāvoklī.

- Kas notika?

- Viņš ne... neļāva man... parunāt ar mammu... -Meribeta elsoja. - Un viņš teica, lai es vairs nezvanot, kamēr nebūšu "tikusi no tā vaļā". Viņš... es... - Viņa pat nespēja Tomijam izstāstīt, kā jūtas, bet to bija viegli pamanīt. Arī tad, kad pēc pusstundas mājās pārnāca To-mija vecāki, Meribeta vēl joprojām bija satriekta. Tomijs bija piespiedis viņu atgulties, jo viņa raudāja tik stipri, ka Tomijam šķita - tūlīt viņai sāksies dzemdības.

- Kas atgadījās? - māte noraizējusies prasīja Tomijam, un viņš izstāstīja.

- Meribeta piezvanīja saviem vecākiem, un tēvs neļāva viņai runāt un nolika klausuli. Man šķiet, viņa runājās ar māti, un viņš paķēra klausuli un teica, lai viņa vairs nezvanot, kamēr nebūs atdevusi prom bērnu. Viņi ir briesmīgi, mamm! Kā gan Meribeta varēs tur atgriezties?

- Es nezinu, - Liza nobažījusies atbildēja. - Tiešām šķiet, ka viņš nav īpaši labs tēvs. Bet Meribeta ļoti pieķērusies mammai... un tas būs tikai līdz jūnijam... -Taču Lizai bija nepārprotami skaidrs, ka pēc atgriešanās mājās Meribetai klāsies ļoti smagi.

Liza klusi iegāja Enijas istabā un atsēdās uz gultas līdzās Meribetai, kas vēl joprojām raudāja.

- Tu nedrīksti ļaut, lai viņš tevi tā satrauktu, - viņa mierīgi ierunājās, saņemdama Meribetas roku savējā un glāstīdama viņas pirkstus, tāpat kā bija glāstījusi Eniju. - Tas nenāk par labu ne tev, ne bērniņam.

- Kāpēc viņam jābūt tik ļaunam? Kāpēc viņš man neļauj parunāt vismaz ar Noelu un mammu? - Viņa neuztrauktos, ja nevarētu parunāt ar Raienu, jo viņš bija tieši tāds pats kā tēvs.

- Tavs tēvs uzskata, ka tādā veidā pasargā viņas no tavām kļūdām. Viņš to nesaprot. Viņš droši vien kaunas par to, kas noticis.

- Es arī. Bet tas nemaina manas jūtas pret ģimeni.

- Diez vai viņš to saprot. Tev ir veicies, ka tev ir tik attīstīts prāts un plaša sirds. Tev vēl būs nākotne, Meribeta. Viņam ne.

- Kāda gan būs mana nākotne? Pilsētā visi par to vien runās. Viņi visi to zinās. Kaut arī es aizbraucu prom, gan jau kāds viņiem to izstāstīs, un cilvēki runās. Un viņi mani ienīdīs. Puiši mani uzskatīs par viegli pieejamu meiču, meitenes domās, ka esmu lēta padauza. Kad pabeigšu skolu, tēvs man neļaus mācīties koledžā. Viņš mēģinās mani piespiest, lai strādāju viņa firmā vai palieku mājās un palīdzu mammai, un es būšu aprakta mājās, tāpat kā tas notika ar mammu.

- Tev tas nav jādara, - Liza klusi iebilda. - Tev nav jārīkojas tā, kā rīkojās tava mamma. Un tu pati zini, kāda tu esi. Tu zini, ka neesi ne viegli pieejama, ne lēta. Tu pabeigsi skolu un tad izlemsi, ko tu gribi... un tad to sasniegsi.

- Tēvs man vairs neļaus ar viņām runāt. Es vairs nekad nevarēšu parunāt ar mammu. - Viņa jau atkal sāka raudāt, gluži kā mazs bērns, un Liza viņu apskāva un piespieda sev klāt. Tas bija vienīgais, ko viņa varēja darīt: vienkārši būt Meribetai līdzās. Viņai sirds vai lūza, iedomājoties, ka šai brīnišķīgajai meitenei būs jāatgriežas pie tādiem nožēlojamiem cilvēkiem. Tagad viņa saprata, kāpēc Tomijs vēlas apprecēt Meribetu. Tas bija vienīgais, ko viņš spēja izdomāt, lai palīdzētu meitenei. Liza vēlējās paturēt Meribetu šeit, lai viņa būtu drošībā no vecākiem. Bet, no otras puses, tā bija Meri-betas ģimene, un Liza zināja, ka Meribeta savā ziņā ilgojas pēc viņiem. Viņa allaž bija runājusi, ka pēc bērna piedzimšanas atgriezīsies mājās. Varbūt viņa vēl nezināja, ko iesāks pēc tam, bet viņa gribēja satikt savu ģimeni.

- Kad tu atgriezīsies mājās, tēvs izturēsies labāk, -Liza sacīja, cenzdamās uzmundrināt Meribetu, bet viņa tikai pakratīja galvu un izšņauca degunu Lizas kabatlakatiņā.

- Nē. Viņš izturēsies vēl sliktāk. Viņš man visu laiku to atgādinās, tāpat kā viņš neliek mieru manām tantēm. Viņš allaž izsaka piebildes par to, kā viņām bija jāapprecas, un viņas tad jūtas neērti. Vai vismaz viena

no viņām. Viņa visu laiku sāk raudāt. Otra reiz atcirta / /

tēvam pretī un sacīja, ka viņas vīrs tēvu piekaušot, ja viņš vēlreiz par to ieminēšoties. Un patiesībā tagad viņš par šo tanti vairs neko nesaka.

- Varbūt tu viņu vari pārmācīt, - Liza padomājusi ierunājās. - Varbūt tev skaidri jāpasaka viņam, ka tu nepieļausi, lai viņš pret tevi tā izturētos. - Bet Meribe-ta vēl bija tikai sešpadsmit gadus veca meitene. Kā lai viņa spētu sacelties pret savu tēvu? Viņai tikai bija veicies, ka sastapusi Vitekerus. Ja nebūtu viņu, Meribetai vajadzētu pilnīgi vienai laist pasaulē savu bērniņu.

Vēl pēc brītiņa Liza palīdzēja Meribetai piecelties un pagatavoja viņai tasīti tējas, kamēr abi vīrieši, klusi sarunādamies, sēdēja kamīna priekšā. Beigās viņi tomēr aizgāja uz kino, un atgriežoties Meribeta bija daudz labākā garastāvoklī. Neviens vairs nepieminēja viņas vecākus. Pārnākuši mājās, viņi visi agri aizgāja gulēt.

- Man viņas ir ļoti žēl, - Liza sacīja Džonam, kad abi jau bija gultā. Viņi atkal bija draudzīgi un tagad bieži parunājās. Viņu guļamistabā vairs nevaldīja ierastais mēmais klusums.

- Arī Tomijam viņas ir ļoti žēl, - Džons piebilda. - Tas tiešām ir skumji, ka viņa palika stāvoklī. - Tas nu bija skaidrs, bet tagad Liza tikpat ļoti bija nobažījusies viņas vecāku dēļ.

- Man nepatīk domāt, ka Meribeta atgriezīsies mājās pie viņiem, tomēr, lai cik dīvaini tas būtu, viņa pati to vēlas.

- Viņi ir vienīgais, kas Meribetai ir. Un viņa vēl ir ļoti jauna. Bet tas tā nebūs ilgi. Viņa grib mācīties koledžā, un viņas tēvs to nepieļaus.

- Izklausās, ka viņš ir īsts tirāns. Bet neviens viņam neko nevar padarīt. Iespējams, ja kāds ar viņu aprunātos... - Liza domīgi ieteicās. - Viņai ir vajadzīgs kāds atrisinājums, kāda cita iespēja. Ja mājās nekas nebūs, kā paredzēts, viņai nepieciešama kāda cita vieta, kurp doties.

- Es negribu, lai viņa precētos ar Tomiju, - Džons izlēmīgi sacīja. - Vismaz ne tagad. Viņi ir pārāk jauni, un Meribeta ir pieļāvusi milzīgu kļūdu, ar kuru viņai tagad jātiek galā. Tomijam tā pašlaik būtu pārāk liela atbildība, pat ja viņš to vēlas uzņemties.

- Es to zinu, - Liza atcirta. Reizēm vīrs vēl joprojām viņu kaitināja. Neviens no viņiem nevēlējās, lai To-mijs tagad apprecētos, taču Liza negribēja pamest Me-ribetu vienu nelaimē. Meribeta ar nolūku bija atsūtīta viņu dzīvē, un viņa bija lieliska meitene. Liza nekādā ziņā negrasījās uzgriezt viņai muguru; viņa noteikti spēs palīdzēt.

- Manuprāt, tev nevajadzētu tur iejaukties. Viņa laidīs pasaulē bērnu un pēc tam atgriezīsies mājās pie vecākiem. Ja viņai radīsies kāda problēma, viņa jebkurā laikā var mums piezvanīt. Esmu pārliecināts, ka To-mijs joprojām uzturēs ar viņu sakarus. Viņš ir bez prāta Meribetas dēļ. Tomijs negrasās viņu aizmirst tajā pašā mirklī, kad viņa aizbrauks no šejienes. Kaut gan attālums starp abu dzīvesvietām metīs izaicinājumu viņu mīlestības saglabāšanai.

- Es gribu ar viņiem aprunāties, - Liza ieteicās, piepeši uzlūkodama vīru, un viņš pakratīja galvu. - Es domāju - ar viņas vecākiem.

- Nejaucies viņu darīšanās!

- Tās ir nevis "viņu", bet gan Meribetas darīšanas. Šie cilvēki ir pametuši Meribetu, lai viņa viena atrisina savas problēmas tādā laikā, kad vecāki viņai ir patiesi vajadzīgi. Viņi ir pametuši Meribetu pilnīgi vienu. Manuprāt, viņi ir zaudējuši tiesības diktēt noteikumus, jo nekādā veidā nav viņu atbalstījuši.

- Viņi to var uztvert citādi. - Džons pasmaidīja; reizēm viņam patika tas, kā Liza iesaistījās dažādās lietās un tik ļoti interesējās par itin visu, bet reizēm Liza viņu tracināja. Viņa ilgu laiku ne par ko nebija interesējusies, un Džons pat priecājās, ka Meribeta atkal atgriezusi viņai šo degsmi. Meribeta viņiem visiem bija daudz ko atgriezusi. Savā ziņā Džons pret viņu izjuta kaut ko līdzīgu tēva mīlestībai. - Pasaki man, ko izlemsi, - viņš smaidīdams piebilda, kad Liza izslēdza gaismu.

- Vai tu atbrauksi man līdzi, ja es došos viņus apciemot? - Liza pajautāja. - Es pati gribu viņus satikt, pirms Meribeta atgriežas mājās, - viņa piebilda, juzdamās neparasti mātišķa pret Meribetu. Varbūt kādu dienu viņa pat būs Lizas vedekla, bet, vai nu viņa tā kļūs, vai ne, Liza negrasījās meiteni tā pavisam vienkārši aizsūtīt pie viņas bezjūtīgajiem vecākiem.

- Patiesībā man tas pat būtu pa prātam. - Džons viņai tumsā uzsmaidīja. - Manuprāt, man patiktu vērot, kā tu runāsi ar viņas tēvu. - Viņš iesmējās, un Liza arī smējās. - Tikai pasaki man, kad gribēsi braukt, -viņš klusi piemetināja, un Liza pamāja.

- Es viņiem rīt piezvanīšu, - viņa domīgi noteica, tad pagriezās uz sāniem un uzlūkoja vīru. - Paldies, Džon! - Viņi jau atkal bija draugi, taču nekas vairāk. Bet ari tas jau bija kaut kas.

DEVĪTĀ NODAĻA

/

Pirmdienā pēc Pateicības dienas Meribeta ar lielu nožēlu paziņoja restorāna vadībai, ka vēlas pārtraukt darbu. Viņas ar Lizu vēlreiz bija par to runājušas, un Meribeta bija piekritusi, ka viņai ir nepieciešams laiks, lai kārtīgi sagatavotos eksāmeniem, un bērna piedzimšana arī bija paredzēta tūlīt pēc Ziemassvētkiem. Piecpadsmitajā decembrī viņa plānoja aiziet no darba, un Vitekeri gribēja, lai līdz pat bērna piedzimšanai Meribeta apmestos viņu mājā. Liza teica, ka Meribeta tagad vairs nevarot palikt viena, ja nu kaut kas atgadītos. Un viņi apgalvoja, ka patiesi vēlas, lai Meribeta dzīvotu pie viņiem.

Meribetu aizkustināja sirsnība, ko Vitekeri viņai izrādīja, un viņa bija priecīga, ka varēs dzīvot viņu mājā. Tagad viņa jau sāka nervozēt par dzemdībām, un mitināšanās pie Vitekeriem nozīmēja, ka viņa varēs kopā ar Lizu vairāk gatavoties eksāmeniem un varbūt pat nokārtot dažus pārbaudes darbus. Nemaz jau nerunājot par iespēju būt tuvāk Tomijam. Visiem tas šķita ideāls risinājums, un Liza bija pārliecinājusi Džonu, ka Meribetas uzturēšanās pie viņiem līdz bērna piedzimšanai būs kaut kas īpašs, ko viņi varētu darīt Tomija labā.

- Un Meribetai būs vajadzīgs kāds, kas varētu būt viņai līdzās pēc tam, kad bērns būs piedzimis, - Liza paskaidroja. -- Kad bērns būs atdots prom, viņa jutīsies šausmīgi smagi. - Liza zināja, cik milzīgas ciešanas tas viņai sagādās. Pati zaudējusi savu bērnu, viņa pārāk labi saprata, ko Meribetai nozīmēs atteikšanās no sava mazulīša. Ciešanas būs neizturamas, tāpēc Liza gribēja atrasties viņai līdzās. Pat nedomājot par to, viņa bija iemīlējusi šo meiteni, un, abām kopā strādājot, šī saite starp viņām bija kļuvusi vēl ciešāka. Meribetai bija izcils prāts, un viņa nenogurstoši papildināja savas zināšanas. Izglītība bija kaut kas tāds, pēc kā viņa izmisīgi alka. Tā bija viņas vienīgā cerība nākotnei.

Restorānā it visi bēdājās, ka viņa pamet darbu. Bet visi viņu saprata. Meribeta apgalvoja, ka viņa atgriezīšoties pie savas ģimenes, lai dzemdētu bērnu, bet viņa nevienam tā arī nebija pateikusi, ka viņa nemaz nav bijusi precējusies, ne arī to, ka viņa nepaturēs bērnu. Pēdējā darbadienā Džūlija viņai uzdāvināja mazliet naudas, un visas pārējās viesmīles sanesa mazas dāvaniņas bērnam. Tur bija mazi zābaciņi un džemperitis, ko bija noadījusi viena no meitenēm, rozā un zila sedziņa ar mazām pīlītēm, rotaļu lācis, vēl dažādas citas rotaļlietas, sainis ar autiņbiksītēm, kuru uzdāvināja viens no izsūtāmajiem zēniem, un Džimijs viņai bija nopircis bērna krēsliņu.

Uzlūkodama visas dāvanas, kuras darbabiedri viņai bija sagādājuši, Meribeta jutās emociju pārņemta. Viņu sirsnība aizkustināja sirdi, bet visvairāk Meribe-tai iesmeldzās sirds tāpēc, ka viņa nekad neredzēs, kā bērns valkā jebkuru no šīm dāvaniņām. Piepeši viņa tā īsti aptvēra, ko nozīmē atteikties no bērna. Mazulītis bija kļuvis tik reāls kā vēl nekad. Tam bija drēbes un zeķītes, un cepurītes, un autiņbiksītes, un rotaļu lācis, un savs krēsliņš. Viņam pietrūka vienīgi mammas un tēta. Tajā pēcpusdienā atgriezusies savā istabā, Meribeta piezvanīja doktoram Maklīnam un pajautāja, vai viņš atradis kādus vecākus, kuri gribēs adoptēt viņas bērniņu.

- Man padomā ir trīs pāri, - ārsts piesardzīgi atbildēja, - bet neesmu pārliecināts, vai kāds no tiem būs īstais. - Viens no tēviem bija atzinis, ka viņam ir problēmas ar dzeršanu, un Eiverijs Maklīns nevēlējās tādiem vecākiem atdot bērnu. Otrs pāris tikko bija atklājis, ka pašiem izdevies ieņemt mazuli. Un trešā ģimene varbūt nemaz nevēlēsies adoptēt bērniņu. - Es ar viņiem vēl neesmu runājis. Vēl jau mums ir mazliet laika.

- Divas nedēļas, doktor Maklīn... divas nedēļas... -Meribeta nevēlējās pārvest bērnu mājās no slimnīcas un tikai pēc tam atdot kādai citai ģimenei. Tās būtu īstas mocības. Un viņa zināja, ka nevar atgriezties Vite-keru mājās ar bērnu. Tā būtu pārāk liela uzmākšanās.

- Mēs kādu atradīsim, Meribeta. Es to apsolu. Un, ja neatradīsim, tu vari mazuli pāris nedēļu atstāt slimnīcā. Mēs atradīsim īsto pāri. Mēs taču negribam pieļaut kļūdu, vai ne?

Meribeta viņam piekrita, bet bērna krēsliņš istabas kaktā piepeši šķita draudīgs. Visi restorāna darbabiedri bija likuši Meribetai apsolīt, ka viņa piezvanīs un pavēstīs, vai piedzimis puisītis vai meitenīte, un viņa apsolīja, ka piezvanīs. Apziņa, ka viņa visiem melojusi, atvadīšanos padarīja pavisam smagu, it īpaši no Džūlijas.

- Saudzē sevi, vai dzirdi! - Džūlija bija viņai pieteikusi. - Es tomēr domāju, ka tev vajadzētu precēties ar Tomiju.

Varbūt viņi arī apprecēsies - pēc tam, kad būs piedzimis bērniņš; tā visi nosprieda, kad Meribeta jau bija aizgājusi. Ari doktors Maklīns, nolicis klausuli, prātoja par to pašu. Viņš nevēlējās palīdzēt Meribetai atdot bērnu kādam citam, ja pastāvēja iespēja, ka viņi abi ar Tomiju to vēlāk nožēlos. Ārsts bija domājis apspriest to ar Lizu, lai noskaidrotu, vai Meribeta tiešām tā domājusi un vai patiesi vēlas atdot bērnu citiem, bet viņš nebija pārliecināts, vai jauniešiem patiks, ka viņš runājis ar Tomija vecākiem. Šī bija kutelīga situācija. Taču šobrīd viņš nojauta, ka Meribeta grib saņemt atbildi ātrāk. Bija skaidrs, ka viņa vēlas konkrētu atbildi, un ārsts apsolīja gan viņai, gan pats sev, ka nopietni ķersies pie iespējamo adoptētāju meklēšanas.

Nākamajā dienā pēc Meribetas aiziešanas no darba restorānā Tomijs palīdzēja viņai pārvākties uz Eni-jas istabu. Bērna mantiņas, kuras viņai bija sadāvinātas, viņa salika kastēs un novietoja garāžā un teica, ka nosūtīšot tās uz slimnīcu vecākiem, kuri adoptēs viņas mazuli. Tās uzlūkojot, viņa vēl joprojām jutās satriekta. Šīs mantas visu padarīja pārāk reālu.

Sestdienas rītā Liza paskaidroja, ka viņiem ar Džonu uz divām dienām jāaizbrauc. Džonam paredzēts apskatīt dažas pārtikas ražotnes kaimiņu štatā, un viņi neatgriezīšoties līdz pat svētdienai. Viņa mazliet raizējās, ka jāatstāj abi jaunieši vieni, bet viņi ar Džonu bija par to ilgi runājušies un nosprieduši, ka viņiem var uzticēties.

Tomijs un Meribeta jutās viņiem pateicīgi par iespēju būt divatā. Viņi apņēmās uzvesties kārtīgi un nelikt Tomija vecākiem vilties. Ņemot vērā Meribetas grūtniecības pēdējās nedēļas, nekāda būtiska kārdinājumu apmierināšana nebija iespējama.

Sestdienas pievakarē viņi devās nopirkt dāvanas Ziemassvētkiem. Tomija mātei Meribeta nopirka nelielu kamejas piespraudi. Tā bija diezgan dārga, bet Me-ribetai šķita ļoti skaista, un izskatījās, ka Liza tādu labprāt nēsātu. Tomija tēvam viņa nopirka īpašu pīpi sliktam laikam. Abiem klīstot pa veikaliem, Meribeta apskatīja dažas bērnu preces, bet allaž piespieda sevi atlikt tās atpakaļ.

- Tu varētu nopirkt mazulim kaut ko no sevis. Kādu rotaļu lācīti vai mazu medaljonu vai kaut ko tamlīdzīgu. -Tomijs prātoja, vai, tā rīkojoties, viņa spētu nomierināties; tā būtu lietiņa, ko viņa varētu nosūtīt līdzi mazulim viņa jaunajā dzīvē pie jaunajiem vecākiem. Bet Meribetas acis pieplūda ar asarām, un viņa pakratīja galvu. Viņa nevēlējās atstāt bērnam jebkādu piemiņu no sevis. Tad viņu pārņemtu vilinājums uzmeklēt bērnu vai pētoši uzlūkot katru mazuli, kuru redzētu nēsājam medaljonu.

- Man jāatdod bērns. Pavisam. Es nedrīkstu tam pieķerties. - Viņas balsī ieskanējās asaras.

- Ir taču kas tāds, ko tā nemaz nevar palaist prom, -Tomijs- iebilda, zīmīgi viņu uzlūkodams, un Meribeta pamāja. Viņa nevēlējās laist prom ne Tomiju, ne bērnu, bet reizēm dzīve piespieda atteikties no tā, ko mīli visvairāk. Reizēm nekādi kompromisi nebija iespējami. Arī Tomijs to zināja. Taču viņš jau bija zaudējis vairāk, nekā jebkad būtu vēlējies. Un viņš nevēlējās atteikties ne no Meribetas, ne no viņas bērna.

Viņi atgriezās mājās ar saviem pirkumiem, un Meribeta pagatavoja Tomijam vakariņas. Viņa vecākiem bija paredzēts atgriezties tikai nākamajā pēcpusdienā. Meribetai bija tāda sajūta, it kā viņi jau būtu precējušies: Meribeta rosījās viņam apkārt, tad nomazgāja traukus, bet pēc tam abi apsēdās paskatīties televīziju.

Viņi noskatījās "Šovu šovu", kam sekoja "Hitu parāde". Viņiem tā sēžot līdzās, gluži kā jaunlaulātajiem, Meribeta uzlūkoja Tomiju un iesmējās, un viņš pievilka Meribetu sev klāt un noskūpstīja.

- Es jūtos tā, it kā jau būtu ar tevi apprecējies, - To-mijs atzinās, un viņam pašam tas patika. Turot Meribetu apskautu un paglaudot viņas vēderu, viņš juta mazuli spārdāmies. Starp viņiem bija pārsteidzoša tuvība, kaut arī viņi ne reizes nebija mīlējušies. Bet reizēm bija grūti atcerēties, ka viņi nav to darījuši. Sēžot Tomijam klēpī, Meribeta sajuta viņa locekli uzbudinājumā piebriestam. Viņa noskūpstīja Tomiju un juta, ka tas kļūst arvien stingrāks. Galu galā viņam bija tikai sešpadsmit gadu, un gandrīz viss, ko Meribeta darīja, viņam lika uzbudināties.

- Diezin vai tev vajadzētu uzbudināties četrsimt mārciņu smagas meitenes tuvumā, - viņa ķircinājās, tad piecēlās un sāka staigāt pa istabu, berzēdama muguru, kas smeldza. Šajā pēcpusdienā viņi bija daudz staigājuši, un pēdējā laikā mazulis šķita noslīdējis daudz zemāk. Nebija nekādu šaubu, ka tas nāks pasaulē pavisam drīz vai arī tas būs ļoti liels bērns. Meribeta bija gara auguma, bet viņas gurni bija šauri, un viņa vienmēr bija tieva. Ikreiz, iedomājoties, ka viņai būs jādzemdē, Meribetu sāka pārņemt panika.

Šajā vakarā viņa par to atzinās arī Tomijam, un viņš juta Meribetai līdzi. Viņš tikai cerēja, ka dzemdības nebūs tik briesmīgas, kā viņi abi baidījās.

- Droši vien tu to pat nejutīsi, - Tomijs teica, pasniegdams viņai saldējuma trauku, kuru abi iztukšoja katrs ar savu karoti.

- Ceru, ka ne, - viņa piekrita, cenzdamās aizmirst savas bailes. - Ko tu esi nolēmis darīt rītdien?

- Mēs varētu nopirkt egli un izrotāt to, pirms mamma un tētis atgriežas mājās. Tas viņiem varētu būt jauks pārsteigums. - Meribetai patika šī doma; viņai patika sagādāt viņiem prieku un justies kā viņu ģimenes daļai.

Tajā vakarā, kad Meribeta devās gulēt Enijas istabā, Tomijs ilgu laiku sēdēja viņai līdzās, tad apgūlās blakus šaurajā gultā, kas reiz bija Enijai.

- Zini, mēs varētu gulēt manu vecāku guļamistabā. Tad mums būtu pietiekami daudz vietas, un viņi to nekad neuzzinātu. - Bet viņi bija apsolījuši, ka uzvedīsies kārtīgi, un Meribeta gribēja šo solījumu pildīt.

- Uzzinās gan, - viņa kategoriski iebilda. - Vecāki vienmēr uzzina visu.

- Tā domā mana mamma. - Tomijs pasmīnēja. - Piekrīti, Meribeta! Citas izdevības mums vairs nebūs. Viņi izbrauc no pilsētas apmēram reizi piecos gados.

- Diez vai tavai mammai patiktu, ka mēs guļam viņas gultā, - Meribeta ietiepīgi atteica.

- Labi, tad gulēsim manējā. Tā ir platāka nekā tavējā, - Tomijs žēlojās, jau desmito reizi izripodams laukā, bet Meribeta smējās. Viņiem jau nemaz nevajadzēja gulēt kopā, tomēr viņi abi to gribēja. Gulēt kopā bija tik omulīgi.

- Labi. - Meribeta sekoja Tomijam uz viņa istabu, un viņi iekārtojās Tomija gultā: Meribeta ģērbusies savā naktskreklā un Tomijs - pidžamā. Viņi apskāvās, smējās un pļāpāja gluži kā divi bērni. Tad Tomijs viņu noskūpstīja: ilgi un cieši, un viņus abus pārņēma uzbudinājums, bet divas nedēļas pirms bērna piedzimšanas viņi šajā ziņā necik daudz nevarēja pasākt. Tomijs skūpstīja Meribetas krūtis, un viņa elsoja baudā, un viņa glāstīja Tomija locekli, līdz tas kļuva tik piebriedis un stingrs, ka Tomijs izjuta gandrīz vai fiziskas sāpes. Meribeta sev visu laiku atgādināja, ka tas, ko viņi dara, nav pareizi, tomēr viņi abi tā nepavisam neuzskatīja. Viņai šķita pareizi būt kopā ar Tomiju; šī bija vienīgā vieta, kur viņa vispār jebkad vēlējās būt, visu savu atlikušo mūžu. Tā gulēdama Tomija apskāvienos un juzdama savu vēderu starp viņiem abiem, Meribeta pirmo reizi iedomājās, ka varbūt tiešām kādu dienu viņi abi būs kopā.

- Es gribētu, lai tā būtu visu laiku, - Tomijs sacīja, cieši piekļaudams viņu sev klāt. Pamazām viņi abi kļuva miegaini. Viņi bija saglabājuši savu uzbudinājumu, cik ilgi vien spējuši, un beigās vienojušies, ka jānomierinās un jāizbeidz šī rotaļāšanās. Tās dēļ Meribetai pat bija sākušās nelielas sāpes. - Es gribu būt kopā ar tevi visu savu mūžu, - Tomijs samiegojies piebilda, - un kādu dienu bērniņš tev zem sirds būs mūsu abu, Meribeta... es to patiesi vēlos...

- Es arī... - Viņa patiešām tā domāja, bet viņa vēlējās sasniegt ari citus mērķus, tāpat kā Tomija māte, pirms bija apprecējusies ar viņa tēvu.

- Es varu tevi sagaidīt. Mans tētis taču gaidīja mammu. Tikai ne pārāk ilgu laiku, - viņš piebilda, domādams par to, cik patīkami bija turēt Meribetu savos apskāvienos. - Kādu gadu vai divus... - Tomijs pasmaidīja un noskūpstīja Meribetu. - Mēs varētu apprecēties un mācīties koledžā kopā.

- Un no kā mēs dzīvotu?

- Mēs varētu dzīvot šeit, - Tomijs atteica. - Mēs varētu mācīties koledžā tepat un dzīvot pie maniem vecākiem.

Meribetai šī ideja nepatika, lai cik ļoti viņa mīlēja Tomija vecākus.

- Kad mēs apprecēsimies, ja tas vispār notiks, -viņa kategoriski sacīja un nožāvājās, - es gribu, lai mēs būtu pieauguši, lai varētu paši uzņemties savus pienākumus un paši rūpēties par saviem bērniem, lai cik veci mēs tad būtu.

- Jā, piemēram, sešdesmit gadus veci, - Tomijs žāvādamies atsaucās, tad atkal uzsmaidīja Meribetai un noskūpstīja viņu. - Es tikai gribu, lai tu zini, ka es tevi apprecēšu kādu dienu, Meribeta Robertsone. Sāc pierast pie šīs domas! Tā tas noteikti būs.

Meribeta neiebilda, viņa tikai pasmaidīja un iemiga viņa apskāvienos, domādama par Eniju un Tomiju, un par savu mazuli.

DESMITA NODAĻA

Nākamajā dienā viņi piecēlās agri un devās pirkt egli. Tomijs nopirka vēl vienu, pavisam mazītiņu eglīti, ko ielika mašīnā līdzās lielajai. Kad viņi atgriezās mājās, Tomijs izvilka rotājumus, un lielāko daļu pēcpusdienas viņi aizvadīja, izgreznojot egli. Uzlūkojot dažus rotājumus, viņam acīs saskrēja asaras; lielākoties tos, kurus māte bija taisījusi kopā ar Eniju.

- Kā tu domā, vai mums tos vajadzētu likt eglē? -Meribeta domīgi jautāja, un viņi kādu brīdi to apsprieda. Tos redzot, Liza justos patiesi skumīga, bet zinot, ka to eglē nav, it visi justos skumji. Nekāda vienkārša risinājuma te nebija. Galu galā viņi nolēma likt šos rotājumus eglē; ja tos neizmantotu, tā būtu Enijas noliegšana. Viņa taču bija ar viņiem kopā, viņiem visiem bija kopīgas atmiņas par Eniju. Bija labāk tās apzināties nekā izlikties, ka tādu atmiņu nekad nav bijis. Ap trijiem pēcpusdienā viņi abi vienojās, ka egle ir izrotāta un ka tā izskatās lieliski.

Pusdienās Meribeta pagatavoja tunča sviestmaizes. Kad viņi nolika pārējos rotājumus, Tomijs paturēja mazu kārbiņu, tad viņš dīvaini uzlūkoja Meribetu.

- Vai kaut kas noticis?

Viņš pakratīja galvu. Meribeta pamanīja, ka viņš par kaut ko aizdomājies.

- Nē. Man kaut kur jāaizbrauc. Vai gribi braukt līdzi, vai varbūt tu esi pārāk nogurusi?

- Es jūtos labi. Kur mēs brauksim?

- Gan redzēsi. - Viņš padeva Meribetai mēteli. Kad viņi izgāja laukā pie mašīnas, sāka snigt. Tomijs paņēma līdzi mazo rotājumu kārbiņu. Mazītiņā eglīte vēl joprojām atradās viņa mašīnas bagāžniekā, un kārbiņu viņš nolika tai līdzās. Sākumā Meribeta nesaprata, ko viņš nodomājis darīt, bet, tiklīdz viņi bija piebraukuši pie kapsētas, viņa zināja, ko Tomijs nolēmis. Tomijs bija vēlējies atvest mazītiņo eglīti Enijai.

Viņš izņēma eglīti no mašīnas bagāžnieka, un Meribeta nesa rotājumu kārbiņu. Tie bija vismazākie rotājumi, kas Enijai ļoti bija patikuši: mazītiņi lācīši un alvas zaldātiņi, kas pūta ragus, un mazītiņi eņģelīši. Tur bija arī pērlīšu virtene un sudraba vizuļu virtene. Tomijs nopietni iestatīja eglīti nelielā koka paliktnī līdzās Enijas kapiņam, un viņi viens pēc otra salika tajā rotājumus. Tas bija sirdi plosošs rituāls, un tas aizņēma tikai dažas minūtes, bet pēc tam viņi stāvēja, lūkodamies uz eglīti, un Tomijs atcerējās, cik ļoti Enijai patikuši Ziemassvētki. Enijai bija paticis it viss, kas ar tiem saistījās. Tomijs jau iepriekš bija Meribetai par to stāstījis, bet šoreiz viņš nespēja neko pateikt. Viņš tikai stāvēja, asarām ritot pār vaigiem, atcerēdamies, cik ļoti viņš mīlējis Eniju un cik ļoti cietis, kad bija viņu zaudējis.

Tad viņš uzlūkoja Meribetu: viņas mēteļa apņemto milzīgo vēderu, tik maigās acis, košos matus, kas spraucās laukā no vilnas šalles, ko viņa bija aplikusi ap galvu. Tomijs vēl nekad viņu nebija mīlējis tik ļoti kā šajā mirklī.

- Meribeta, - viņš klusi ierunājās, zinādams, ka Enija būtu atbalstījusi to, ko viņš patlaban darīja. Bija pareizi to darīt tieši šeit. Enija katrā ziņā būtu gribējusi būt viņa dzīves un viņa nākotnes daļa. - Kļūsti mana sieva... lūdzu... es tevi mīlu...

- Es arī tevi mīlu, - Meribeta atbildēja, pieiedama Tomijam tuvāk un saņemdama viņa rokas savējās, - bet es nevaru... ne tagad... nelūdz mani to darīt...

- Es negribu tevi zaudēt... - Tomijs paraudzījās uz mazo kapiņu tepat līdzās, kur gulēja viņa māsa, līdzās Ziemassvētku eglītei, ko viņi bija atnesuši, - es jau zaudēju viņu... es negribu zaudēt tevi... lūdzu, apprecēsimies!

- Tagad vēl ne, - viņa klusi atsaucās, vēlēdamās sniegt Tomijam it visu, tomēr baidīdamās viņu sāpināt, ja viņu dzīve neizdotos. Meribeta bija prātīgāka nekā citas viņas vecumā, un savā ziņā viņa bija prātīgāka arī par Tomiju.

- Vai tu apsoli, ka vēlāk kļūsi mana sieva?

- Es tev šajā dienā svinīgi apsolu, Tomas Viteker, ka vienmēr tevi mīlēšu. - Un viņa patiesi tā uzskatīja. Me-ribeta zināja, ka nekad neaizmirsīs, kas Tomijs viņai bijis jau no pirmā abu tikšanās brīža. Bet tagad vēl neviens no viņiem nezināja, kā turpmāk izveidosies katram dzīve. Meribeta gribēja vienmēr būt Tomija dzīves daļa, bet kas gan zināja, kur liktenis viņus aizvedīs?

- Vai tu apsoli, ka kļūsi mana sieva?

- Ja tā būs pareizi un ja mēs abi to vēlēsimies. -Viņa allaž bija godīga.

- Es vienmēr būšu tev līdzās, - Tomijs nopietni sacīja, un Meribeta zināja, ka viņš to teicis no sirds.

- Es tev arī. Es vienmēr būšu tava draudzene, To-mij... es tevi vienmēr mīlēšu. - Un, ja viņiem veiksies, kādu dienu viņa kļūs Tomija sieva. Viņa to gribēja arī šobrīd, sešpadsmit gadu vecumā, bet viņa bija tik prātīga, lai zinātu, ka viss kādu dienu var mainīties. Bet varbūt viņu mīlestība ar laiku tikai pieņemsies spēkā un kādu dienu būs tik stipra kā vēl nekad. Vai varbūt dzīves vēji viņus gluži kā lapas aizpūtīs katru uz savu pasaules malu, izšķirot uz visiem laikiem, taču Meribeta cerēja, ka tā nenotiks.

- Es būšu gatavs ar tevi salaulāties, kad vien tu to vēlēsies, - Tomijs apgalvoja.

- Paldies! - viņa atsaucās un pasniedzās, lai noskūpstītu Tomiju. Arī viņš noskūpstīja Meribetu, vēlēdamies, kaut viņa apsolītu it visu, tomēr apmierināts, ka Meribeta viņam sniegusi to, ko šajā brīdī spēja.

Tad viņi stāvēja klusēdami, lūkodamies uz mazo Ziemassvētku eglīti un domādami par viņa māsu.

- Manuprāt, arī viņa tevi mīl, - Tomijs klusi ierunājās. - Kaut viņa varētu būt šeit! - Pēc tam viņš ielika Meribetas roku sev elkonī un pavadīja viņu atpakaļ uz mašīnu. Kopš viņi bija iznākuši ārā no mājām, šķita kļuvis aukstāks. Atpakaļceļā viņi abi bija ļoti klusi. Tagad starp viņiem pastāvēja savādi mierpilnas, ļoti spēcīgas, ļoti tīras un ļoti godīgas attiecības. Un viņi abi zināja, ka varbūt kādu dienu viņi abi būs kopā, bet varbūt arī nebūs. Viņi centīsies būt kopā, allaž būs viens otram līdzās, cik ilgi vien spēs. Sešpadsmit gadu vecumā tas bija daudz, vairāk nekā daudzi citi ieguvuši visa mūža laikā. Viņiem bija cerības un solījumi, un sapņi. Tas bija labs sākums attiecībām. Tā bija dāvana, ko viņi pasnieguši viens otram.

Viņi sēdēja dzīvojamā istabā, klusi sarunādamies, pārskatīdami vecos albumus un smiedamies par fotogrāfijām, kurās Tomijs un Enija bija pavisam mazi. Kad Tomija vecāki pārbrauca no sava ceļojuma, Meribeta jau bija pagatavojusi vakariņas. Vecāki bija laimīgi, ka atgriezušies mājās, viņi priecājās, satiekot abus jauniešus, un sajūsmināti raudzījās uz Ziemassvētku egli. Pamanījusi eglē pazīstamos rotājumus, Liza ilgi un cieši tos vēroja, tad viņa uzlūkoja dēlu un pasmaidīja.

- Es priecājos, ka jūs ielikāt arī tos. Ja nebūtu, man to būtu pietrūcis. - Tad būtu sajūta, it kā viņi censtos aizmirst, ka Enija vispār kādreiz eksistējusi, un Liza to nevēlējās aizmirst.

- Paldies, mamm! - Tomijs bija apmierināts, ka viņi rīkojušies pareizi. Viņi visi iegāja virtuvē paēst vakariņas. Meribeta pavaicāja par viņu ceļojumu, un Liza apgalvoja, ka tas noritējis labi. Sajūsmināta viņa neizskatījās, bet arī Džons piekrītoši pamāja. Tas bija noritējis tik labi, cik vien vispār bija iespējams šajos apstākļos. Taču viņi šķita apmierināti ar braucienu, un visu atlikušo vakara daļu mājā valdīja svētku gaisotne. Tomēr Liza ievēroja, ka jauniešu attiecībās kaut kas mainījies. Viņi šķita daudz nopietnāki nekā agrāk, arī klusāki, un viņi lūkojās viens uz otru pat ar vēl ciešāku mīlestību, nekā Liza jebkad iepriekš bija pamanījusi.

- Kā tev šķiet, Džon, viņi taču mūsu prombūtnes laikā nav izdarījuši neko tādu, vai ne? - Liza vakarā, kad abi jau bija savā istabā, pajautāja vīram, un viņš izskatījās uzjautrināts.

- Ja tu domā to, ko es domāju, ka tu domā, tad pat sešpadsmit gadus vecam puisim tādu šķērsli nebūtu iespējams pārvarēt. Es teiktu, ka tavām bailēm pavisam noteikti nav pamata.

- Tu taču nedomā, ka viņi ir apprecējušies, vai ne?

- Lai to izdarītu, viņiem būtu vajadzīga mūsu atļauja. Kāpēc tu tā jautā?

- Man viņi izskatās citādi. It kā vēl tuvāki, gluži kā viens, nevis vairs divi, tā, kādi izskatās precēti cilvēki vai vismaz kā tiem vajadzētu izskatīties. - Ari viņiem abiem šis ceļojums bija nācis par labu. Divatā aizvadītais laiks viesnīcas numurā viņus bija padarījis tuvākus, nekā viņi bijuši jau gadiem ilgi, un Džons bija aizvedis Lizu ļoti jaukās vakariņās. Un pirms tam viņi daudzmaz bija izdarījuši to, kāda iemesla pēc devās ceļā.

- Manuprāt, viņi ir ļoti iemīlējušies. Mums ar to jāsamierinās, - Džons mierīgi noteica.

- Kā tu domā, vai viņi tiešām kādu dienu apprecēsies?

- Tas patiesi nebūtu ļaunākais, ko viņi varētu darīt. Un viņi jau tagad abi kopā ir ļoti daudz ko pārcietuši. Galu galā var izrādīties, ka šie pārbaudījumi viņiem ir par smagu, vai arī tie parādīs, ka viņi kopā spēj

izturēt it visu. To tikai laiks rādīs. Viņi abi ir lieliski bēr-

/

ni, un es ceru, ka viņi paliks kopā.

- Tomēr Meribeta grib nogaidīt, - Liza aizrādīja, labi to izprazdama, un Džons skumīgi pasmaidīja.

- Es pazīstu tādas sievietes. - Bet laiks Džonam bija pierādījis, ka tādas sievietes ir labas. Ar viņām ne vienmēr bija viegli, bet viņas bija labas. - Ja būs lemts, gan viņi atradīs veidu, kā reiz būt kopā. Ja arī ne, viņi būs piedzīvojuši kaut ko tādu, ko vairākums cilvēku nepiedzīvo visa sava mūža laikā. Savā ziņā es viņus apskaužu. - Džonam patika ideja sākt atkal visu no gala; sākt jaunu dzīvi un attiecības pavisam citā kvalitātē. Viņš ļoti labprāt būtu atjaunojis savas attiecības ar Lizu. Bet viņiem laikam jau bija par vēlu to darīt.

- Es gan neapskaužu Meribetu tā dēļ, ko viņai vajadzēs izturēt, - Liza skumīgi atzinās.

- Vai tu runā par dzemdībām? - Džons Šķita pārsteigts; Liza nekad nebija īpaši žēlojusies par smagām dzemdībām.

- Nē, es runāju par atteikšanos no bērna. Tas nebūs viegli.

Džons pamāja, juzdams līdzi Meribetai. Viņš juta līdzi abiem: to ciešanu dēļ, kas viņiem būs jāpiedzīvo, līdz viņi būs pieauguši, tomēr Džons vēl joprojām ap-skauda abus jauniešus par tām jūtām, kas abus saistīja, un par viņu cerībām nākotnei, vai nu viņi to sagaidīs kopā, vai atsevišķi.

Tonakt Liza gulēja, cieši piekļāvusies Džonam, bet Meribeta un Tomijs sēdēja dzīvojamā istabā un stundām ilgi sarunājās.

Viņi jutās tieši tā, kā Tomija māte bija sacījusi: tuvāki un gluži kā viens, nevis divi. Viņi jutās sirdī bagātāki, nekā bijuši jebkad iepriekš. Un Meribeta pirmo reizi mūžā jutās tā, it kā viņai tomēr būs nākotne.

Nākamajā rītā visus pamodināja pulksteņa zvanīšana. Meribeta nomazgājās dušā un apģērbās, tad palīdzēja Lizai pagatavot brokastis. Liza bija parūpējusies, lai Meribeta šajā dienā varētu kārtot īpašu eksāmenu, ar kuru viņai tiktu ieskaitīts pēdējā kursa pirmais semestris. Arī Tomijam todien bija semestra noslēguma eksāmeni. Pie galda viņi visu laiku runāja par saviem eksāmeniem. Skolas vadība ļāva Meribetai kārtot eksāmenu īpašā telpā administrācijas korpusā, kur viņu neredzēs neviens skolēns, un Liza viņai tur uzdos pārbaudes darbus. Ar Lizas pūlēm un galvojumu par Meribetu skolas vadība pret viņu izturējās ļoti iecietīgi, darot it visu, kas vien bija viņu spēkos, lai meitenei palīdzētu. Kad Tomijs ar Meribetu pie skolas šķīrās, Tomijs viņai novēlēja veiksmi un pats aizsteidzās uz savām nodarbībām.

Atlikusī nedēļa šķita paskrienam vēja spārniem, un nākamā nedēļas nogale jau bija pēdējā pirms Ziemassvētkiem. Liza steidza pabeigt savus Ziemassvētku pirkumus. Pa ceļam uz mājām viņa, mirkli vilcinājusies, pagrieza mašīnu atpakaļ un nolēma apciemot Eniju. Viņa jau mēnešiem ilgi bija atlikusi šo apmeklējumu, jo tas viņai sagādāja pārāk lielas ciešanas, tomēr šodien viņa juta, ka viņai tas jādara.

Viņa piebrauca pie kapsētas vārtiem un devās uz to vietiņu, kur viņi bija atstājuši guļam Eniju. Tuvojoties kapiņam, viņa apstājās un pārsteigumā noelsās. Viņa bija ieraudzījusi mazo eglīti, nedaudz noliekušos uz vienu pusi, rotājumiem šūpojoties vējā, gluži kā Tomijs un Meribeta to bija atstājuši. Viņa gausi piegāja tuvāk un iztaisnoja eglīti, vēlreiz aptīdama tai vizuļu virteni un uzlūkodama pazīstamos rotājumus, kurus Enija tikai pirms gada bija likusi viņu eglē. Viņas mazās rociņas bija tik rūpīgi izkārtojušas rotājumus vietās, kas viņai bija šķitušas piemērotas, un tagad māte atcerējās ikkatru vārdu, ikkatru skaņu, ikkatru mirkli, it visas kaut vismazākās ciešanas pagājušā gada laikā, tomēr piepeši šīs ciešanas šķita tik saldas. Viņa juta, kā atveras pašas emociju slūžas un tās neapturamā straumē apņem viņu. Viņa ilgi stāvēja klusēdama un raudādama par savu mazo meitenīti, un raudzīdamās uz eglīti, ko viņai bija atnesuši Meribeta un Tomijs. Viņa pieskārās adatainajiem zariņiem gluži kā mazai draudzenei un čukstēja viņas vārdu... un tā skaņa vien pieskārās viņas sirdij kā bērna pirkstiņi.

- Es tevi mīlu, mazulīt... un allaž mīlēšu... mīļā, mīļā Enij... - Viņa nespēja atvadīties no meitiņas; viņa zināja, ka nekad Eniju neaizmirsīs. Viņa devās mājās, juzdamās skumja un tomēr savāda miera pilna.

Kad Liza atgriezās mājās, tur neviena nebija, un viņa jutās atvieglota. Ilgu laiku viņa viena sēdēja dzīvojamā istabā, raudzīdamās uz viņu egli un pamanīdama tajā pazīstamos rotājumus. Ziemassvētki bez Enijas nebūs viegli. Jebkura diena bija grūta. Bija grūti ēst brokastis un pusdienas, un vakariņas, un braukt uz ezeru vai jebkur citur bez viņu mazās meitenītes. Bija smagi piecelties no rīta un zināt, ka viņas te nebūs. Un tomēr Liza zināja, ka viņiem jāturpina dzīvot. Enija bija ieradusies viņu dzīvē - tikai uz pavisam īsu laiku; kaut viņi būtu zinājuši, ka tā notiks! Bet ko gan viņi būtu varējuši darīt citādi? Vai viņi būtu Eniju vairāk mīlējuši? Vairāk viņai devuši? Pavadījuši kopā ar viņu vairāk laika? Toreiz viņi bija darījuši it visu, ko spēja. Sēžot viena pati un sapņojot par Eniju, Liza zināja, ka viņa būtu gatava atdot visu savu dzīvi, lai tikai saņemtu vēl vienu skūpstu, vēl vienu apskāvienu, vēl vienu mirkli varētu pavadīt kopā ar meitu.

Viņa vēl joprojām sēdēja, domādama par Eniju, kad mājās atgriezās jaunieši: dzīvesprieka pilni, koši sārtām un ledus aukstām sejām, gatavi izklāstīt it visu, kur bijuši un ko darījuši.

Liza abiem uzsmaidīja, bet Tomijs pamanīja, ka viņa raudājusi.

- Es gribu jums abiem pateikties, - viņa sacīja, asarām aizžņaudzot kaklu, - ka aiznesāt eglīti... paldies... -viņa klusi piebilda un strauji izgāja no istabas. Meri-beta un Tomijs nezināja, ko viņai atbildēt, un Meribe-ta, vilkdama nost mēteli, arī raudāja. Reizēm Meribe-ta vēlējās, kaut spētu viņiem kaut kā palīdzēt. Tomija ģimene vēl joprojām ļoti pārdzīvoja Enijas zaudēšanu.

Vēl pēc neilga laika ar pirkumiem pilnām rokām mājās atgriezās Tomija tēvs. Liza tad jau bija virtuvē un gatavoja vakariņas. Ieraudzījusi vīru, viņa tam uzsmaidīja. Šajās dienās starp abiem valdīja patiesa sirsnība, un Tomijs jutās atvieglots, ka vecāki vairs neklaigā viens uz otru, kā tas bija agrāk. Pamazām viņi visi atlaba no pārdzīvotā, kaut gan Ziemassvētki nebija viegls laiks.

Ziemassvētku vakarā visi kopā devās uz misi, un Džons, nelielās baznīcas siltuma un vīraka aromāta ietekmēts, aizsnaudās. Tas Lizai atgādināja reizes, kad Enija bija nākusi viņiem līdzi un bieži iemigusi starp abiem vecākiem, ari pagājušā gadā, kad viņa jau bija slima, bet viņi to vēl nezināja. Kad viņi atgriezās mājās, Džons tūlīt pat devās gulēt, bet Liza pabeidza izlikt dāvanas. Šogad svētki viņiem visiem bija citādi. Nebija nekādu vēstuļu Ziemassvētku vecītim, nekādu burkānu ziemeļbriežiem, nekādas mīļas izlikšanās, un Ziemassvētku rītā nebūs aizrautīgu prieka kliedzienu.

Bet vismaz viņi vēl atradās cits citam blakus.

/

Jau grasīdamās iziet no istabas, Liza pamanīja pa gaiteni nākam Meribetu ar dāvanu pilnām rokām, un Liza pagāja viņai pretī, lai palīdzētu. Meribeta tagad bija neveikla un kļuvusi pavisam gausa. Dažas pēdējās dienas viņa bija jutusies diezgan neomulīgi, bērns bija noslīdējis pavisam zemu, un Meribeta priecājās, ka eksāmeni jau ir aiz muguras. Liza uzskatīja, ka mazulītis vairs pārāk ilgi negaidīs.

- Pag, ļauj, es tev palīdzēšu, - Liza sacīja un palīdzēja Meribetai nolikt dāvanas. Viņai pašai bija grūti noliekties.

- Es vairs vispār tikko spēju pakustēties, - Meribeta daļēji pa jokam žēlojās, un Liza pasmaidīja. - Apsēsties es nevaru, piecelties nevaru, noliekties nevaru, un savas kājas vairs nepavisam nevaru saskatīt.

- Nu jau viss drīz būs galā, - Liza uzmundrinoši teica, un Meribeta klusēdama pamāja. Un tad viņa uzlūkoja Lizu. Viņa jau vairākas dienas bija vēlējusies parunāties ar Lizu, bet bez Tomija vai viņa tēva klātbūtnes.

- Vai varu ar jums mazu brītiņu parunāties? - Me-ribeta jautāja.

- Tagad? - Liza izskatījās pārsteigta. - Protams!

Viņas apsēdās dzīvojamā istabā līdzās eglei, rokas

stiepiena attālumā no visiem Enijas rotājumiem. Tagad, tos redzot, Liza jau jutās labāk. Viņai patika ik dienas tos ieraudzīt. Bija tāda pati sajūta, it kā viņa redzētu Eniju vai kaut ko tādu, kam viņa pavisam nesen pieskārusies. Gluži kā Enija būtu viņus apciemojusi.

- Es daudz par to esmu domājusi, - Meribeta bažīgi iesāka. - Nezinu, ko jūs par to teiksiet, bet... es... es gribu atdot savu bērniņu jums. - To pateikusi, viņa gandrīz vai aizturēja elpu.

- Ko tu gribi? - Liza raudzījās uz Meribetu tā, it kā nespētu uztvert viņas sacīto. Viņa nemaz nespēja iztēloties to, ko bija tikko dzirdējusi. - Kā tu to domā? -Liza turpināja neizpratnē raudzīties uz viņu. Bērni nebija kaut kas tāds, ko mēdza uzdāvināt draugiem Ziemassvētkos.

- Es gribu, lai jūs ar Džonu viņu adoptētu, - Meribeta izlēmīgi paskaidroja.

- Kāpēc? - Liza bija neizsakāmi pārsteigta. Viņa nekad nebija domājusi par bērna adoptēšanu. Viņa gan bija domājusi par bērniņu, bet lai tas būtu pašu bērns, nevis adoptēts, un viņa pat nespēja iedomāties, kāda varētu būt Džona reakcija. Viņi par to bija sprieduši pirms daudziem gadiem, pirms Tomija piedzimšanas, un Džons nekad nebija vēlējies audzināt adoptētu bērnu.

- Es gribu atdot mazuli jums tāpēc, ka es jūs mīlu un jūs esat brīnišķīgi vecāki, - Meribeta klusi sacīja. Tā bija vislielākā dāvana, kādu viņa spētu pasniegt Vite-keriem un arī savam bērniņam. Viņa vēl joprojām trīsēja, bet vairs nebija tik uztraukusies. Viņa bija pilnīgi pārliecināta par to, ko darīja. - Es nespēju par bērnu rūpēties. Es zinu, visi uzskata, ka esmu traka, ja gribu atteikties no bērna, bet es zinu, ka nespēju viņam sniegt to, kas viņam nepieciešams. Jūs to spējat. Jūs viņu mīlēsiet un allaž viņam palīdzēsiet, un rūpēsieties par viņu tāpat, kā esat rūpējušies par Eniju un Tomiju. Varbūt arī es kādreiz to spēšu, bet šobrīd es to nespēju. Lai ko teiktu Tomijs, tas nebūtu godīgi ne pret vienu no mums. Es gribu, lai jūs pieņemat mazuli. Es nekad neprasīšu viņu atpakaļ, ja jūs tā gribēsiet, es nekad vairs neatgriezīšos un jūs netraucēšu... Es zināšu, cik laimīgs bērns pie jums jūtas un cik labi jūs pret viņu izturaties. Tieši to es savam bērnam novēlu. - Tagad viņa raudāja, un Liza arī raudāja. Viņa pasniedzās un saņēma Meribetas rokas savējās.

- Tā nav dāvana, ko var pasniegt jebkuram, Meribeta. Kā rotaļlietu vai priekšmetu. Tā ir dzīvība. Vai tu to saproti? - Liza gribēja būt pārliecināta, ka Meribeta saprot, ko dara.

- Es to zinu. Es to visu zinu. Pēdējos deviņus mē-nesus es par to vien esmu domājusi. Ticiet man, es zinu, ko daru. - Izklausījās, ka viņa tiešām to apzinās, tomēr Liza vēl arvien jutās šokēta. Un ja nu viņa pārdomā? Un ko sacīs Tomijs? Kā viņš jutīsies, ja viņi adoptēs Meribetas bērnu vai vispār jebkuru citu bērnu? Un ko teiks Džons? Lizas domas galvā neizturami joņoja.

- Un kā būs ar tevi un Tomiju? Vai tavas jūtas pret viņu ir nopietnas? - Kā gan Meribeta to vispār varēja zināt, ja viņai bija tikai sešpadsmit gadu? Kā gan viņa varēja pieņemt tik nozīmīgu lēmumu?

- Tās ir nopietnas. Bet es negribu sākt kopīgu dzīvi ar šādu ieganstu. Šis bērns man nekad nav bijis plānots. Es pat nejūtos tā, it kā šis bērns būtu man lemts. Man ir tāda sajūta, ka man bija lemts būt kopā ar mazuli tikai šos deviņus mēnešus, atvest to uz īsto vietu un pie īstajiem cilvēkiem. Es viņam neesmu īstais cilvēks. Es gribu kādreiz apprecēties ar Tomiju un gribu, lai mums pašiem būtu savi bērni, bet šo bērnu es nevēlos paturēt. Tas nebūtu godīgi pret Tomiju, pat ja viņš pats to neapzinās. - Liza viņai piekrita, tomēr viņa apbrīnoja Meribetu par šiem vārdiem. Viņa uzskatīja, ka viņai un Tomijam būs kādu dienu jāuzsāk pašiem sava dzīve, ja tā būs lemts, kaut gan to neviens nevarēja zināt. Bet uzsākt kopīgu dzīvi sešpadsmit gadu vecumā, pie tam ar cita vīrieša bērnu, - tas bija par daudz prasīts. - Pat ja mēs apprecētos, es nemēģinātu atņemt jums bērnu. Bērnam pat nevajadzētu zināt, ka es esmu viņa māte. - Meribeta lūdzās Lizu, lūdzās, lai pieņem viņas mazulīti, lai sniedz viņam mīlestību un tādu dzīvi, kādu viņš pelnījis un kādu, kā Meribeta zināja, Vitekeri spētu viņam sniegt. - Es jūtos tā, it kā viņam ir lemts būt jūsu bērnam, ka tas bijis iemesls, kāpēc es ierados šeit, tāpēc, ka tā bija lemts notikt... - Viņas balss aizlūza, un Lizas acīs parādījās asaras. - Eni-jas dēļ.

- Es nezinu, ko tev sacīt, Meribeta, - Liza godīgi atbildēja. Viņai pār vaigiem ritēja asaras. - Šī ir visbrīnišķīgākā dāvana, kādu man kāds jebkad spētu pasniegt. Bet es nezinu, vai tā būs pareizi. Nevar taču tā vienkārši paņemt citas sievietes bērnu.

- Bet ja nu viņa to vēlas, ja nu tas ir vienīgais, ko viņa spēj sniegt? Vienīgais, ko es spēju šim mazulim sniegt, ir nākotne, dzīve kopā ar cilvēkiem, kas viņam spētu šo dzīvi nodrošināt un mīlētu viņu. Tas, ka jūs zaudējāt savu meitiņu, nav taisnīgi, un nav taisnīgi arī tas, ka manam bērnam nebūs ne dzīves, ne nākotnes, ne cerības, ne māju, ne naudas. Ko gan es viņam spētu sniegt? Mani vecāki man neļaus vest viņu mājās. Nekur citur es nevaru doties. Vienīgais, ko varu darīt, ir visu atlikušo mūžu strādāt Džimija restorānā, un, ja es paturēšu bērnu, es no savas algas pat nevarēšu samaksāt auklītēm. - Raudādama Meribeta ielūkojās Lizai acīs, lūgdama Lizu paņemt viņas bērnu.

- Tu varētu palikt šeit, - Liza klusi sacīja. - Ja tev nav citur, kur doties, tu vari palikt pie mums. Tev nav jāatsakās no šā mazuļa, Meribeta. Es tev nelikšu to darīt. Tev nav jāatsakās no bērna tikai tādēļ, lai sniegtu viņam labāku dzīvi. Ja vēlies, tu vari palikt pie mums kā mūsu meita, un mēs tev palīdzēsim. - Liza negribēja piespiest šo meiteni atteikties no bērna tikai tāpēc vien, ka viņa nevarētu to nodrošināt. Tas Lizai šķita ne-pareizi, un, ja viņa vispār pieņems mazuli, tad tikai tāpēc, ka Meribeta to patiesi vēlētos, nevis tāpēc, ka viņa pati nevar atļauties to uzturēt.

- Es gribu atdot viņu jums, - Meribeta atkal atkārtoja. - Es gribu, lai jūs viņu pieņemtu. Es nespēju viņu paturēt, Liza, - viņa skaidroja, klusi raudādama, un Liza viņu apskāva un piekļāva sev klāt. - Es nevaru... neesmu pietiekami stipra... es nezinu, kā... es nespēju rūpēties par šo bērnu... lūdzu... palīdziet man... padariet šo mazuli par savējo... neviens nesaprot, kā tas ir, ja apzinies, ka nespēj rūpēties par bērnu, tomēr vēlies tam sniegt vislabāko. Lūdzu! - Meribeta izmisīgi uzlūkoja Lizu, un tagad jau viņas abas raudāja.

- Zini, lai kas notiktu, tu allaž varēsi atgriezties šeit. Es negribu, lai tu vairs šeit neatgrieztos, ja mēs tiešām īstenosim tavu plānu. Nevienam nav jāzina, ka tas ir tavs bērns... un bērnam tas nebūs jāzina... tikai mums... Mēs tevi mīlam, Meribeta, un mēs negribam tevi zaudēt. - Liza pārāk labi zināja, cik ļoti daudz Meribeta nozīmē Tomijam. Viņa negribēja sabojāt Tomija dzīvi tikai sava pašlabuma dēļ vai tikai tāpēc vien, ka viņa alka pēc vēl viena bērniņa. Šī bija reta iespēja, neaptverami liela dāvana, un Lizai bija nepieciešams laiks, lai to aptvertu. - Ļauj man aprunāties ar Džonu! -viņa klusi sacīja.

- Lūdzu, izstāstiet viņam, cik loti es to vēlos, - Me-ribeta lūdza, neatlaizdama Lizas rokas. - Lūdzu... es negribu, lai mans bērns nonāktu pie svešiniekiem. Būtu tik brīnišķīgi, ja viņš būtu šeit, ar jums... lūdzu, Liza...

- Redzēsim, - Liza klusi atbildēja, šūpodama Me-ribetu un cenzdamās viņu nomierināt. Lūgšanās adoptēt bērnu bija izsmēluši visus Meribetas spēkus.

Pēc tam Liza viņai pagatavoja siltu pienu, un viņas vēl mazliet par to parunājās, tad Liza nolika Meri-betu gulēt Enijas gultā, apsedza, noskūpstīja un pati atgriezās savā guļamistabā.

Viņa ilgi stāvēja nekustēdamās, raudzījās uz Džonu un domāja, ko viņš teiks un vai visa šī ideja nav vairāk nekā neprātīga. Viņiem bija jāpadomā arī par To-miju; un ja nu viņš nevēlēsies, lai vecāki tā rīkotos? Bija jāapsver tūkstošiem sīkumu. Bet pat domāšana par to lika Lizas sirdij sisties tik strauji, kā tas nebija noticis vairākus gadus... šī bija visu laiku vislielākā dāvana... viņai tika dāvināta dzīvība, kuru viņa pati vairs nespēja radīt... šī dāvana bija vēl viens bērns.

Kad Liza iekāpa gultā, Džons mazliet sakustējās. Liza gandrīz vai vēlējās, kaut viņš pamostos, tad viņi varētu aprunāties, bet viņš nepamodās. Džons tikai apvija rokas ap sievas augumu un pievilka viņu sev cieši klāt, kā tas bija noticis gadiem ilgi, līdz notikusī traģēdija viņus abus visu pagājušo gadu bija padarījusi par svešiniekiem. Liza gulēja viņa apskāvienos, domādama par to, kā viņa jūtas, ko vēlas un kas viņiem visiem būtu pats labākais risinājums. Meribeta bija izteikusi neapstrīdamus argumentus, kāpēc Vitekeriem vajadzētu adoptēt viņas mazuli, bet bija grūti zināt, vai tā būtu vispareizākā rīcība vai arī tikai ļoti vilinoša rīcība, jo Liza to ļoti gribēja.

Viņa ilgi gulēja nomodā, nespēdama aizmigt un vēlēdamās, kaut Džons pamostos, un beidzot viņš atvēra acis un uzlūkoja sievu, it kā nojaustu par viņas nepacietīgo vēlmi izrunāties. Tomēr viņš vēl joprojām bija daļēji aizmidzis.

- Vai kaut kas noticis? - viņš tumsā nočukstēja.

- Ko tu teiktu, ja es vaicātu tavas domas par vēl vienu bērnu? - Liza jautāja, būdama pilnīgi nomodā un vēlēdamās, lai arī Džons visu apzinātos.

- Es teiktu, ka tu esi traka! - Džons pasmaidīja un atkal aizvēra acis. Pēc mirkļa viņš jau bija aizmidzis. Bet ne jau tādu atbildi Liza bija gaidījusi.

Visu nakti viņa gulēja nomodā līdzās Džonam un iesnaudās tikai uz pusstundu pirms rītausmas. Liza bija pārāk satraukusies, lai aizmigtu, pārāk sanervozējusies, viņai nedeva mieru pārāk daudz jautājumu un bailes, un rūpes, un ilgas. Beidzot Liza piecēlās, uzvilka naktskreklu un, aizgājusi uz virtuvi, pagatavoja sev tasīti kafijas. Viņa ilgi raudzījās tasītē, tad to izdzēra, un astoņos no rīta viņa jau skaidri zināja, ko vēlas. Liza jau sen to bija zinājusi, tikai nebija pārliecināta, vai viņai pietiks drosmes to īstenot. Bet tagad Liza saprata, ka viņai tas jādara - ne tikai Meribetas un mazuļa dēļ, bet arī sevis un Džona, un varbūt pat Tomija dēļ. Viņiem tika piedāvāta dāvana, un Liza nekādā ziņā negrasījās no tās atteikties.

Paņēmusi līdzi kafijas tasīti, Liza atgriezās guļamistabā un pamodināja Džonu. Viņš bija pārsteigts, redzēdams, ka sieva jau piecēlusies. Šogad nebija nekāda iemesla celties agrāk, nekādas vajadzības steigties uz dzīvojamo istabu, lai palūkotos, ko zem egles nolicis Ziemassvētku vecītis. Viņi visi varēja mierīgi izgulēties, un Tomijs un Meribeta vēl nemaz nebija pamodušies.

- Sveiks! - Liza ierunājās, viņam uzsmaidīdama. Tas bija kautrīgs smaids, kādu Džons jau sen nebija redzējis, un atgādināja viņam tos laikus, kad viņi bija daudz jaunāki.

- Tu izskaties kā sieviete ar īpašu misiju. - Viņš pasmaidīja un, pagriezies uz muguras, izstaipījās.

- Tā ir. Mēs ar Meribetu vakar vakarā ilgi runājāmies, - Liza iesāka, tuvodamās gultai. Viņa apsēdās Džonam līdzās, lūgdama Dievu, lai viņš neatteiktu. Nebija nekādu iespēju vairs atlikt un novilcināt šo sarunu, ne arī tai labāk sagatavoties. Liza zināja, ka viņai tas jāpasaka vīram, bet viņai bija bail to darīt. Viņai tas bija tik ļoti svarīgi. Viņa tik ļoti vēlējās mazulīti un neizsakāmi vēlējās, lai arī Džons to gribētu, bet viņa baidījās, ka Džons negribēs. - Meribeta grib, lai mēs paturam mazuli, - viņa klusi teica.

- Mēs visi? - Džons izskatījās satraucies. - Tomijs arī? Viņa grib ar Tomiju apprecēties? - Viņš piecēlās gultā sēdus uz izskatījās ļoti nobažījies. - Es jau baidījos, ka tā notiks.

- Nē, ne jau mēs visi. Un viņa negrib precēties ar Tomiju, vismaz ne tagad. Mēs abi. Viņa grib, lai mēs adoptētu mazuli.

- Mēs? Kāpēc? - Džons izskatījās vairāk nekā satriekts. Viņš neaptvēra, kas notiek.

- Tāpēc, ka viņa mūs uzskata par labiem cilvēkiem un labiem vecākiem.

- Bet ja nu viņa pārdomā, un ko mēs iesāksim ar mazu bērnu? - Džons šķita pārbijies, bet Liza viņam uzsmaidīja. Šis nu patiesi nebija parasts veids, kā modināt no rīta.

- To pašu, ko darījām ar abiem pārējiem. Divus gadus paliksim nomodā katru nakti un arī dienā, kad gribētos pagulēt, un tad izbaudīsim bērna sniegto laimi visu mūsu atlikušo mūžu... vai arī viņa mūžu, - Liza skumīgi piebilda, domādama par Eniju. - Tā ir dāvana, Džon... šajā mirklī, šajā gadā, vai tik ilgi, kamēr dzīve mums ļaus to paturēt. Un es negribu atteikties no šīs dāvanas. Es negribu vēlreiz atteikties no saviem sapņiem... es jau vairs necerēju, ka mums varētu būt vēl viens bērns, un doktors Maklīns apgalvo, ka man to vairs nevar būt... bet tagad mūsu dzīvē ir ienākusi šī meitene un piedāvā mums atgūt mūsu sapņus.

- Un ja nu pēc dažiem gadiem viņa to gribēs atpakaļ, kad būs pieaugusi un apprecēsies vai varbūt pat apprecēsies ar Tomiju?

- Manuprāt, mēs varam sevi aizsargāt likumīgi, un viņa apgalvo, ka neprasīs bērnu atpakaļ. Turklāt es neticu, ka viņa to darīs. Manuprāt, viņa patiesi tic, ka, atdodot bērnu, sagādās viņam labāku dzīvi. Viņa zina, ka pati nevar par bērnu rūpēties. Viņa lūdzās, lai mēs to pieņemtu.

- Pagaidi, līdz viņa ieraudzīs mazuli, - Džons ciniski noteica. - Neviena sieviete nevar iznēsāt mazuli deviņus mēnešus un tad itin vienkārši no viņa atteikties.

- Dažas var, - Liza mierīgi atbildēja. - Manuprāt, Meribeta to darīs un ne jau tāpēc, ka viņai nerūpētu bērna liktenis, bet tāpēc, ka viņai tas ļoti rūp. Atteikšanās no bērna un tā atdošana mums ir viņas lielākais mīlestības pierādījums pret šo mazuli. - Lizas acis pieplūda ar asarām, un tās ritēja lejup pār vaigiem, viņai raugoties uz vīru. - Džon, es gribu šo mazuli. Es viņu vēlos vairāk, nekā jebkad jebko esmu vēlējusies... lūdzu, nesaki nē... lūdzu, ļauj mums to darīt!

- Džons ilgi un cieši uzlūkoja sievu, bet viņa centās sev iestāstīt, ka neienīdīs vīru, ja viņš neļaus pieņemt bērnu. Liza nespēja noticēt, ka viņš varētu zināt, cik daudz viņa pārcietusi un cik ļoti vēlas šo bērnu: nevis lai aizstātu Eniju, kura nekad vairs pie viņiem neatgriezīsies, bet gan lai atkal varētu dzīvot, lai atnestu viņiem prieku un smieklus, un mīlestību, lai būtu gaismas stariņš viņu dzīvē. Tas bija viss, ko Liza vēlējās, bet viņa nespēja noticēt, ka Džons to sapratīs. Viņa zināja: ja Džons neļaus pieņemt mazuli, viņa nomirs.

- Labi, Liza, - Džons klusi atsaucās, saņemdams viņas rokas savējās. - Nomierinies, mīļā... es tevi saprotu... - viņš piebilda. Asarām ritot pār vaigiem, Liza piekļāvās vīram, atskārzdama, cik netaisna bijusi pret Džonu. Viņš tomēr zināja un saprata. Viņš vēl arvien bija tas pats vīrietis, kāds allaž bijis, un Liza viņu mīlēja vairāk nekā jebkad. Viņi bija tik daudz pārcietuši un tomēr tikuši tam pāri. - Mēs viņai pateiksim, ka pieņemsim bērniņu. Tomēr es domāju, ka mums vajadzētu aprunāties ar Tomiju. Arī viņam jāpiekrīt, ka mēs rīkojamies pareizi.

Liza bija ar mieru. Viņa tikko spēja sagaidīt, līdz Tomijs pamodīsies. Tas notika vēl pēc divām stundām, un viņš pamodās agrāk nekā Meribeta. Kad māte viņam paskaidroja, ko Meribeta piedāvājusi, pats bija stipri pārsteigts, tomēr pēdējā laikā pats bija pamazām sācis saprast, cik ļoti Meribeta vēlas atteikties no bērna un ka viņa to uzskata par vislabāko risinājumu gan sev, gan mazulītim, un ka viņa vēlas tam sagādāt labāku dzīvi. Tagad, kad Tomijs bija pārliecināts, ka tomēr nezaudēs Meribetu, viņš vairs tik paniski negribēja uzspiest viņai laulības un paturēt bērnu. Patiesībā arī viņš uzskatīja, kas tas būtu ideāls risinājums. To-mijs cerēja, ka viņiem kādu dienu ar Meribetu būs pašiem savi bērni, bet šim bērnam tas būtu pats labākais, ko viņam varētu novēlēt. Un mātes acīs Tomijs saskatīja to, cik daudz šis bērns nozīmētu viņai. Jau tagad, runājoties ar Tomiju, vecāki šķita kļuvuši tuvāki viens otram, un tēvs, sēdēdams līdzās Lizai un turēdams viņas roku savējā, izskatījās spēcīgs un mierīgs. Savā ziņā tas patiesi bija lieliski. Viņu rokās pavisam drīz nonāks jauna dzīvība.

Kad Meribeta piecēlās, visi jau viņu gaidīja, lai pateiktu savu lēmumu. Ģimene vienprātīgi bija piekritusi adoptēt bērniņu. Meribeta viņus uzlūkoja un sāka raudāt no atvieglojuma, un tad viņa visiem pateicās un visus apskāva, un tad atkal ieraudājās. Viņi visi raudāja -šis bija tik emocionāls laiks. Cerību un mīlestības laiks. Laiks, lai atsāktu savu dzīvi kopā ar dāvanu, ko Meribeta viņiem sniedza.

- Vai tu esi pilnīgi pārliecināta? - Tomijs tajā pēcpusdienā jautāja Meribetai, kad abi devās pastaigā, un viņa pamāja, izskatīdamās pilnīgi pārliecināta. Viņi visi bija atvēruši savas dāvanas un paēduši lieliskas pusdienas. Kopš rīta šī bija pirmā reize, kad viņiem radās izdevība aprunāties divatā.

- Es patiesi to vēlos, - Meribeta sacīja, juzdamās ļoti mierīga un ļoti stipra. Viņa juta daudz lielāku enerģiju nekā pēdējā laikā. Tāpēc viņi kājām nogāja visu ceļu līdz slidošanas dīķim un atpakaļ, lai gan jāiet bija vairākas jūdzes. Bet Meribeta apgalvoja, ka viņa vēl nekad nav jutusies labāk. Tagad viņai šķita, ka ir spējīga tikt ar visu galā. Viņa jutās tā, it kā būtu paveikusi to, kā dēļ šeit ieradusies. Viņa bija pasniegusi Vitekeriem dāvanu, kādu viņai bijis lemts tiem pasniegt. Un, kad šī dāvana būs nonākusi viņu rokās, ikvienam no viņiem dzīve būs kļuvusi bagātāka no tās svētības, ko viņi kopīgi izdzīvojuši.

Atpakaļceļā no dīķa Meribeta centās to visu izskaidrot Tomijam, un viņam šķita, ka viņš sapratis. Reizēm Meribetu bija grūti uzklausīt. Viņa bija tik nopietna un tik aizrautīga, un tik skaista, ka Tomijs nespēja koncentrēties. Kad viņi atgriezās mājās un apstājās uz lieveņa pakāpieniem, Tomijs viņu noskūpstīja. To darot, viņš juta, ka Meribeta saspringst, cieši satver viņa roku un saliecas.

- Ak, mans Dievs! Ak, mans Dievs!... - Tomijs iesaucās, cenzdamies viņu noturēt un piepeši pārbijās. Viņš maigi atsēdināja Meribetu uz pakāpieniem, kamēr viņa, aptvērusi vēderu, centās atvilkt elpu un pārvarēt spējās dzemdību sāpes. Tomijs ieskrēja mājā, lai pasauktu māti, un, kad viņa iznāca, Meribeta ar plati ieplestām acīm sēdēja uz lieveņa, izskatīdamās pārbijusies. Viņai bija sākušās dzemdības. Un tās bija sākušās spēcīgāk, nekā viņa bija gaidījusi.

- Viss ir labi, ir labi. - Liza centās viņus abus nomierināt un lika Tomijam ataicināt tēvu. Viņa gribēja ievest Meribetu istabā un izsaukt ārstu. - Ko jūs, bērni, darījāt? Vai kājām gājāt uz Čikāgu?

- Tikai līdz dīķim un atpakaļ, - Meribeta atbildēja un ieelsojās. Viņai jau atkal bija uznākušas sāpes. Tās bija ilgas un neizturamas, un Meribeta nespēja saprast, kāpēc tā notiek. Tam tā nevajadzētu sākties, viņa sacīja Lizai, kura kopā ar Džonu palīdzēja viņai ieiet istabā, bet Tomijs, pavisam sanervozējies, stāvēja līdzās. - Man šorīt sāpēja vēders, bet vēlāk sāpes pārgāja, -viņa skaidroja, nespēdama noticēt tam, kas notiek. Viņai nebija parādījušās nekādas dzemdību pazīmes.

- Vai tev nebija krampji? - Liza pavaicāja. - Vai varbūt sāpēja mugura? - Reizēm dzemdību agrīnās pazīmes bija viegli pārprast.

- Mugura man sāpēja vakarvakarā, un krampji uznāca šorīt līdz ar vēdersāpēm, bet es domāju, tas ir tāpēc, ka vakar tik daudz ēdu.

- Droši vien tev jau kopš vakarvakara sākušās dzemdības, - Liza maigi aizrādīja, un tas nozīmēja, ka viņi nav jāzaudē laiks, bet tūlīt pat jāved viņa uz slimnīcu. Pastaiga acīmredzot dzemdības bija paātrinājusi. Meribetai paredzētais dzemdību datums bija nākamajā dienā, tātad tieši laikā; un bērniņš negribēja veltīgi tērēt ne mirkli. It kā tagad, kad Meribeta zināja, ka Vite-keri piekrituši ņemt mazuli, viņš tiešām varētu nākt pasaulē. Tagad vairs nebija iemesla vilcināties.

Tiklīdz viņi iegāja istabā, Liza sāka uzņemt, pēc cik ilga laika Meribetai atkārtojas sāpes, un Džons devās piezvanīt ārstam. Tomijs sēdēja Meribetai līdzās, turēdams viņas roku un juzdams viņai līdzi. Viņam nepatika noskatīties, ka Meribetai tik ļoti sāp, bet neviens no viņa vecākiem nepavisam nav uztraukušies. Viņi bija sirsnīgi un līdzjūtīgi pret Meribetu, un Liza ne mirkli neatstāja viņu vienu. Sāpes atkārtojās ik pēc trim minūtēm, un tās bija ilgas un spēcīgas. Atgriezās Džons, lai pateiktu, ka doktors Maklīns licis tūlīt pat vest Meribetu uz slimnīcu. Pēc piecām minūtēm viņš jau tos gaidīšot.

- Vai mums tiešām jābrauc tūlīt? - Meribeta jautāja, izskatīdamās ļoti jauna un ļoti nobijusies. Viņa pārmaiņus uzlūkoja Lizu, tad Tomiju un Džonu. - Vai mēs vēl brītiņu nevaram palikt te? - Viņa bija tuvu asarām, un Liza apgalvoja, ka viņa vairs nedrīkst kavēties. Bija laiks doties uz slimnīcu.

Tomijs sameta somā dažas viņas mantas, un pēc piecām minūtēm viņi jau devās ceļā. Liza un Tomijs sēdēja pakaļējā sēdeklī blakus Meribetai, no abām pusēm viņu turēdami, un Džons brauca tik ātri, cik vien spēja pa apledojušajiem ceļiem. Slimnīcā doktors Maklīns un medicīnas māsa jau viņus gaidīja. Viņi iesēdināja Meribetu riteņkrēslā un sāka stumt projām, bet viņa drudžaini sagrāba Tomija roku.

- Nepamet mani! - viņa raudādama lūdzās, satvērusi Tomija rokas.

Doktors Maklīns viņiem uzsmaidīja. Ar Meribetu viss būs kārtībā. Viņa bija jauna un veselīga, un tagad jau dzemdības bija sākušās pa īstam.

- Tomiju tu atkal pēc kāda laika redzēsi, - ārsts viņu mierināja, - un bērniņu arī.

Bet Meribeta tikai raudāja, un Tomijs viņu maigi noskūpstīja.

- Es nevaru iet tev līdzi, Meribeta. Man to neļaus. Tev tagad jābūt ļoti drosmīgai. Es būšu tev līdzās nākamajā reizē, - viņš piebilda, maigi atlaizdams vaļā viņas roku, lai mediķi varētu viņu aizstumt. Bet Meribeta pārbijusies pagriezās pret Lizu un lūdza, vai viņa varētu nākt līdzi, un ārsts tam piekrita. Jūtot, cik spēcīgi sitas sirds, Liza sekoja viņai liftā un pēc tam pirmsdzemdību telpā, kur Meribeta tika izģērbta un ārsts pārbaudīja, cik tālu pavirzījušās dzemdības. Tobrīd Meribeta jau bija tuvu histērijai, un medicīnas māsa izdarīja injekciju, lai viņa nomierinātos. Pēc tam viņa jutās labāk, tomēr sāpes vēl joprojām bija briesmīgas. Vēlreiz viņu izmeklējis, ārsts paziņoja, ka nu jau vairs nebūs ilgi. Dzemdes kakliņš bija pilnībā atvēries, un tagad viņa bija gatava spiest.

Tad viņu iestūma dzemdību telpā. Meribeta pieķērās Lizai pie rokas un uzlūkoja viņu neaprakstāmas uzticības pārpilnām acīm.

- Apsoliet, ka nepārdomāsiet... jūs taču pieņemsiet bērniņu, vai ne, Liza? Jūs to mīlēsiet... jūs vienmēr mīlēsiet manu mazuli...

- Es apsolu, - Liza atsaucās, viņas uzticības un abu kopējās mīlestības aizkustināta. - Es vienmēr viņu mīlēšu... es mīlu tevi, Meribeta... paldies... - viņa piebilda. Tad meiteni atkal pārņēma sāpes, un nākamajās stundās viņu gaidīja smags darbs. Bērns kādu laiku bija nepareizi sagriezies, un mediķiem vajadzēja lietot knaibes. Viņi uzlika Meribetas sejai masku un ievadīja viņai mazliet narkozes. Viņai reiba galva un uzmācās neizsakāmas sāpes, bet Liza ne mirkli neatlaida viņas roku. Jau bija pāri pusnaktij, kad dzemdību telpā beidzot atskanēja smalks kliedziens, un medicīnas māsa noņēma Meribetai ētera masku, lai viņa varētu ieraudzīt savu meitu. Viņa vēl joprojām bija kā pusaizmi-gusi, tomēr pasmaidīja, ieraudzījusi mazo sārto sejiņu. Tad viņa ar atvieglojuma un prieka pilnām acīm uzlūkoja Lizu.

- Jums ir maza meitenīte, - viņa Lizai sacīja. Pat būdama narkozes ietekmē, viņa ne mirkli nebija aizmirsusi, kā bērns viņš tagad bija.

- Tā ir tava mazā meitenīte, - ārsts izlaboja, uzsmaidīdams Meribetai, tad viņš pasniedza mazulīti Lizai. Meribeta bija pārāk nespēcīga, lai viņu noturētu. Uzlūkojusi mazo sejiņu, Liza pamanīja iesārti gaišos matus un acis - tādas nevainības un mīlestības pārpilnas, ka Liza, viņu turot, notrīsēja.

- Esi sveicināta! - viņa nočukstēja, turēdama mazulīti, kam tagad bija lemts būt viņas bērnam, juzdamās gandrīz tāpat kā toreiz, kad bija dzimuši viņas pašas bērni. Viņa zināja, ka šis ir mirklis, ko viņa nekad neaizmirsīs, un viņa vēlējās, kaut arī Džons būtu te klāt. Lizai tik daudz bija nozīmējusi iespēja redzēt, kā mazulīte piedzimst, kā viņa piepeši parādās un iekliedzas, it kā sauktu viņus un pavēstītu, ka viņai beidzot izdevies

ierasties pasaulē. Viņi visi mazo tik ilgi bija gaidījuši. Vēl pēc vienas injekcijas Meribeta atkal ieslīga miegā. Mediķi ļāva Lizai ienest mazo zīdaiņu telpā, kur to nosvēra un apkopa. Liza palika, lai visu to pavērotu, un saņēma mazās pirkstiņus savā plaukstā. Brīdi vēlāk viņa redzēja pie zīdaiņu telpas loga pienākam Džonu un To-miju. Abi vīrieši tur stāvēja un skatījās.

Medicīnas māsa ļāva Lizai atkal paņemt bērnu rokās, un viņa to pacēla augšup un parādīja Džonam. Tikko ieraudzījis viņu meitu, Džons sāka raudāt.

- Vai viņa nav skaista? - Liza ar lūpām izrunāja, un piepeši Džons spēja saskatīt tikai savu sievu un visu to, ko viņiem bija nācies pārciest. Šobrīd bija grūti nedomāt par Enijas piedzimšanu, bet šī mazulīte bija ļoti atšķirīga; un tā tagad bija viņu meita.

- Es mīlu tevi, - Džons otrā stikla pusē čukstēja, un Liza pamāja, ar lūpām teikdama to pašu. Arī viņa mīlēja Džonu. Šobrīd viņa ar šausmām un pateicību atklāja, ka viņi gandrīz vai bija padevušies. Tomēr viņi bija izturējuši, galvenokārt Meribetas un viņas sniegto dāvanu dēļ, kā arī tās mīlestības dēļ, kas allaž bija starp viņu un Džonu, bet ko viņi gandrīz bija aizmirsuši.

Tomijs, ieraudzījis mazuli, jutās satraukts, bet pēc tam atvieglots, kad Liza atgriezās pie viņiem un viņš varēja pajautāt, kā jūtas Meribeta. Liza viņu nomierināja, ka Meribeta jūtas labi; viņa bijusi ļoti drosmīga un tagad guļot.

- Vai tas bija patiesi briesmīgi, mamm? - Tomijs jautāja, bažīdamies par Meribetu un priecādamies par to, ko viņa paveikusi. Mazulīte svēra astoņas mārciņas un četrpadsmit unces, tas patiesi bija liels bērns jebkurai, kur nu vēl sešpadsmit gadus vecai meitenei, kura nebija zinājusi, kas viņu sagaida. Lizai ne reizi vien bija kļuvis viņas ļoti žēl, bet ārsts nebija skopojies ar anestēziju. Un nākamajā reizē viņai katrā ziņā būs vieglāk. Arī gandarījums par sasniegto būs lielāks.

- Tas ir smags darbs, dēls, - Liza sacīja, dziļi iespaidota par visu, kas bija noticis. It īpaši smags tādā gadījumā, ja to darīja kāda cita labā un bērnu nemaz negribēja paturēt.

- Vai viņa atlabs? - Tomija acīs bija tūkstoš jautājumu, jo viņš ne gluži visu saprata. Bet māte viņu nomierināja.

- Viņa pavisam drīz jutīsies labāk. Es tev to apsolu.

Pēc stundas Meribetu atveda uz palātu - vēl daļēji

aizmigušu un reibstošu galvu, taču, ieraudzījusi Tomi-ju, viņa pieķērās tam pie rokas un sacīja, cik ļoti viņa Tomiju mīl un cik skaista ir mazulīte. Vērojot viņus abus, Liza piepeši izjuta tik nepārvaramu baiļu vilni, kādu vēl nekad nebija pazinusi. Ja nu Meribeta pārdomā, ja nu viņa tomēr izlemj precēties ar Tomiju un paturēt bērnu?

- Vai tu viņu redzēji? - Meribeta aizrautīgi jautāja Tomijam. Liza paraudzījās uz Džonu, un viņš saņēma sievas roku savējā, lai viņu uzmundrinātu. Viņš zināja, par ko Liza domā, arī viņš pats par to baidījās.

- Viņa ir ļoti skaista, - Tomijs atsaucās, noskūpstīdams Meribetu un raizēdamies, ka viņa izskatās tik bāla. Viņas seja vēl joprojām bija viegli zaļgana no ētera. - Viņa izskatās tieši tāda kā tu, - viņš piebilda, tikai mazajai bija iesārti blondi mati, nevis kā Meribetai liesmojoši rudi.

- Manuprāt, viņa izskatās līdzīga tavai mammai. -Meribeta uzsmaidīja Lizai, juzdama starp abām tādu saikni, kāda viņai vairs nekad nebūs ne ar vienu citu. Viņas abas bija piedalījušās viņas bērna dzimšanā. Un Meribeta zināja, ka bez Lizas klātbūtnes to nebūtu izturējusi. - Kā jūs domājat viņu nosaukt? - Meribeta jautāja Lizai, atkal jau pamazām laizdamās miegā. Liza juta, ka viņu no jauna pārņem atvieglojums. Varbūt Meribeta tomēr nepārdomās. Varbūt mazulīte patiešām būs viņas meita. Tam bija grūti noticēt - pat tagad.

- Ko tu teiktu par Keitu? - Liza ierosināja, kad Meribeta jau atkal aizvēra acis.

- Man patīk, - viņa nočukstēja un iesnaudās, vēl joprojām turēdama Tomija roku. Jau aizvērusi acis, viņa vēl piebilda: - Es jūs mīlu, Liza...

- Es arī tevi mīlu, Meribeta, - Liza sacīja, noskūpstīdama viņu uz vaiga un pamādama pārējiem, lai dodas prom. Meribeta bija pārcietusi smagu nakti, un viņai bija nepieciešams izgulēties. Bija trīs naktī. Gausi ejot pa gaiteni, viņi apstājās pie zīdaiņu telpas loga. Tur nu viņa gulēja: sārta un omulīga, ietīta sedziņā, un lūkojās uz viņiem/ it īpaši uz Lizu, it kā tieši viņu tik ilgi būtu gaidījusi. It kā mazulīte jau visu laiku bijusi lemta tieši viņiem. Kā dāvana no puiša, kurš nevienu no viņiem nepazina, un meitenes, kas bija ieradusies viņu dzīvē gluži kā varavīksne. Un, kamēr Liza un Džons stāvēja un vērās viņā gluži kā brīnumā, Tomijs uzlūkoja vecākus un pasmaidīja. Viņš zināja, ka Enijai mazulīte būtu patikusi.

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Nākamās divas dienas visiem bija drudžaina darba un satraukuma pilnas. Džons un Tomijs izvilka Eni-jas vecos ratiņus un pārkrāsoja tos, un Liza naktīs palika nomodā, lai izklātu un apdarinātu tos ar jūdzēm sārtas marles un atlasa lentēm. Viņi izvilka vecās zīdaiņu drēbītes un nopirka jaunas, un tam visam pa vidu Tomijs apciemoja Enijas kapiņu. Viņš sēdēja tur ilgu laiku, raudzīdamies uz Ziemassvētku eglīti, kuru viņi ar Meribetu bija Enijai atnesuši, un domādams par mazulīti. Viņam ļoti nepatika tas, ka Meribeta grasījās viņus pamest un atkal atgriezties mājāsi. Nezin kāpēc šis laiks bija pienācis tik ātri. Šķita, ka vienlaikus norisinās tik daudzi notikumi. Lielākā daļa no tiem bija laimīgi. Bet daži tomēr sagādāja ciešanas.

Taču viņa māte bija laimīgāka, nekā Tomijs viņu bija redzējis visa pēdējā gada laikā. Kad viņš sastapa Me-

ribetu, viņa bija ļoti nopietna un klusa. Pēc bērna piedzimšanas viņa bija ilgi runājusies ar Lizu un Džonu. Viņi bija apgalvojuši, ka sapratīs, ja Meribeta tomēr būs pārdomājusi. Taču viņa bija nelokāmi paziņojusi, ka negrasās pārdomāt. Viņai gan bija skumji atteikties no mazulītes, bet šobrīd vēl vairāk nekā jebkad viņa zināja, ka viņas lēmums ir pareizs. Nākamajā dienā Džons piezvanīja savam advokātam un sāka dokumentu kārtošanu, lai Meribeta varētu atteikties no bērna.

Tika sastādīti adopcijas dokumenti. Advokāts tos atnesa Meribetai un ilgi viņai skaidroja to punktus, un trīs dienas pēc Keitas piedzimšanas Meribeta tos parakstīja. Viņa atteicās no piedāvātā nogaidīšanas perioda, ar trīcošu roku parakstīja dokumentus un tad cieši apskāva Lizu. Viņas palūdza māsiņai, lai tajā dienā mazulīti vairs nenes viņai palātā. Meribetai bija nepieciešams laiks, lai pasērotu par viņas atdošanu.

Tomijs tovakar ilgi palika pie Meribetas. Viņa bija savādi mierīga par savu lēmumu, bet reizē arī domīga. Viņi abi vēlējās, kaut viss būtu izvērties citādi. Taču Meribeta uzskatīja, ka šoreiz viņai patiesi nav bijis citas iespējas. Viņa bija pieņēmusi pareizo lēmumu, it īpaši bērna labā.

- Nākamreiz viss būs savādāk, to es tev apzvēru, -Tomijs maigi sacīja un noskūpstīja viņu. Viņi tik daudz bija pārcietuši. Abi zināja, ka viņus saista kaut kas tāds, ko nekad un neviens nespēs pārraut. Taču Meribetai bija vajadzīgs laiks, lai atvilktu elpu un pēc visa atgūtos.

Jaungada dienā ārsts bija ļāvis viņai kopā ar mazulīti doties prom no slimnīcas, un Tomijs ar vecākiem aizbrauca viņai pakaļ.

Liza nesa mazulīti uz mašīnu, un Džons fotografēja. Viņi visi pavadīja mierīgu pēcpusdienu mājās, un, kad vien mazā ieraudājās, Liza devās pie viņas, bet Meribeta centās viņu nedzirdēt. Viņa negribēja pieiet pie mazās. Viņa tagad vairs nebija mazulītes māte. Viņai bija jāpiespiež sevi turēties atstatus no bērna. Meribeta zināja, ka mazajai allaž būs vietiņa viņas sirdī, taču viņa nekad neauklēs meitiņu, nekad nesēdēs viņai līdzās nakts tumsā vai nekad nelasīs viņai pasaciņu, ja mazā būs stipri saaukstējusies. Labākajā gadījumā, ja viņu dzīve tiks vienota, viņas būs draudzenes, bet nekas vairāk. Pat tagad viņas māte jau bija Liza, nevis vairs Meribeta.

Kad Liza vēlu vakarā gulēja līdzās mazajai un vēroja viņas miegu, Džons nenolaida no abām acis.

- Tu jau tagad viņu mīli, vai ne? - Liza laimīga pamāja, nespēdama noticēt, ka Džons viņas dēļ piekritis šādai rīcībai. - Tagad mums laikam jāatvadās no diviem miega gadiem.

- Tev tas nāks par labu. - Liza pasmaidīja, un Džons pārnāca pāri istabai, lai viņu noskūpstītu. Bērns viņus abus atkal bija ļoti satuvinājis. Mazā viņiem bija atdevusi cerību un atgādinājusi, cik lieliska var būt dzīve, kad tā tikko sākusies, un cik nozīmīgi ir to izbaudīt kopā.

Keitas piedzimšana bija tuvinājusi ari Meribetu un Tomiju. Tagad Tomijs Meribetai šķita vajadzīgs vēl vairāk nekā jebkad agrāk, un viņa spēja domāt vienīgi par to, cik sāpīgi būs šķirties no viņa. Viņa jutās dīvaini ievainojama, it kā bez Tomija vairs nespētu tikt galā ar dzīves uzdevumiem. Doma, ka jāatgriežas mājās bez Tomija, viņu neizsakāmi biedēja, un viņa visādi centās novilcināt zvanīšanu saviem vecākiem, lai pavēstītu, ka bērns ir piedzimis. Viņa bija gribējusi tiem piezvanīt jau visu nedēļu, bet nespēja saņemties, lai to izdarītu. Viņa vēl nebija gatava atgriezties mājās.

- Vai gribi, lai es piezvanu? - Liza vaicāja divas dienas pēc tam, kad bija atgriezusies no slimnīcas. - Es gan tevi nesteidzinu, tomēr domāju, ka tava māte gribētu zināt, ka tu jūties labi. Viņa noteikti ir noraizējusies par tevi.

- Kāpēc? - Meribeta, juzdamās nelaimīga, pajautāja. Pagājušās nedēļas laikā viņa bija daudz domājusi, daļēji arī par saviem vecākiem. - Kas gan tagad būs citādi, ja tētis visu gadu viņai neļāva ar mani runāt? Kad man māte visvairāk bija vajadzīga, viņas te nebija. Toties jūs bijāt, - Meribeta vaļsirdīgi atbildēja, un viņas teiktajā nenoliedzami bija patiesība. Viņa pret vecākiem vairs nejuta to pieķeršanos, kādu bija izjutusi agrāk, pat pret māti ne. Vienīgi Noela bija saglabājusi neskartu savu vietu Meribetas sirdī.

- Diez vai tava māte tur kaut ko spētu grozīt, - Liza piesardzīgi aizrādīja, nolikdama mazulīti ratiņos. Viņa tikko bija mazo pabarojusi. - Viņa nav spēcīga rakstura sieviete. - Šis apzīmējums bija daudz precīzāks, nekā Liza varēja iedomāties. Meribetas tēvs pilnīgi tiranizēja māti. - Neesmu pārliecināta, ka viņa vispār saprot, cik ļoti tevi pievīlusi, - Liza skumīgi piebilda.

- Vai jūs esat ar viņu runājusi? - Meribeta, pavisam apmulsusi, jautāja. Kā gan Liza par viņas māti to visu varēja zināt? Liza pirms atbildēšanas ilgi vilcinājās, tad nolēma būt atklāta, bet Meribetu viņas stāstītais satrauca.

- Mēs ar Džonu pēc Pateicības dienas bijām aizbraukuši viņus apciemot. Mēs uzskatījām, ka tevis labā mums tas tiešām jāizdara. Toreiz nemaz nezinājām, ka tu mums gribēsi atdot savu bērniņu, bet es gribēju redzēt, pie kādas ģimenes tu grasies atgriezties. Lai nu kā, tu vēl joprojām tiec laipni aicināta palikt tepat, ja vien to vēlies. Es gribu, lai tu to zinātu. Manuprāt, viņi tevi mīl, Meribeta. Bet tavs tēvs ir ļoti aprobežots cilvēks. Viņš patiesi nesaprot, kāpēc tu vēlies iegūt izglītību. Tieši par to es vēlējos ar viņu aprunāties. Gribēju būt pārliecināta, ka viņš tev ļaus mācīties koledžā. Tev vairs atlikuši tikai daži mēneši līdz skolas beigšanai, un pieteikums koledžai tev jāiesniedz jau tagad. Ar tādu prātu kā tavējais tev patiesi jāturpina mācības.

- Un ko mans tēvs teica? - Meribeta vēl joprojām nespēja aptvert faktu, ka Liza ar viņiem tikusies. Liza un Džons bija braukuši divi simti piecdesmit jūdžu, lai sastaptu vecākus, kas pēdējos sešus mēnešus pilnīgi nolieguši Meribetu.

- Viņš teica... tavai mātei esot pieticis ar to, ka viņa dzīvojusi mājās un rūpējusies par bērniem, un tu varot darīt to pašu, - Liza atbildēja. Viņa Meribetai neteica, ka tēvs piebildis: "Ja vien viņa tagad vairs tiks pie vīra," - par to viņš pēc meitas apkaunojošās uzvedības stipri šauboties. - Šķiet, viņš nesaprot, ka jūs esat atšķirīgas, un nesaprot arī to, ka tu esi kā rets dārgakmens. - Liza uzsmaidīja meitenei, kura viņai tik daudz bija sniegusi. Un Vitekeri tagad gribēja to pašu izdarīt viņas labā. Viņa ar Džonu par to jau bija runājusi. - Manuprāt, viņš uzskata, ka mēs esam piebāzuši tavu galvu ar daudzām neprātīgām idejām par mācīšanos koledžā. Un es ceru, ka mēs tiešām to esam izdarījuši, - viņa ar smaidu piebilda, - citādi es būšu ļoti vīlusies. - Liza uz mirkli pieklusa, gaidot, kamēr istabā ienāks Džons. - Patiesībā mēs gribam ar tevi par kaut ko parunāt. Kad Enija nomira, mēs jau bijām atlikuši naudu viņas izglītībai. Tagad mums to pašu vajadzēs izdarīt Keitai, bet tam mums vēl ir laiks. Naudu Tomija mācībām koledžā mēs atlikām jau pirms ilga laika, tāpēc Enijai paredzēto naudu gribam atdot tev, Meribeta, lai tu zinātu, ka noteikti vari mācīties koledžā. Tu vari atgriezties šeit vai arī pieteikties jebkurā citā koledžā, kur vien vēlies.

Meribeta izskatījās kā zibens ķerta; tad ierunājās Džons.

- Mēs ar tavu tēvu to pārspriedām un vienojāmies, ka tagad tu atgriezīsies mājās un pavasarī beigsi vidusskolu, bet pēc tam tu varēsi doties, kur pati vēlēsies. Tu vari atgriezties šeit un palikt pie mums. - Viņš paraudzījās uz Lizu, un viņa pamāja. Viņi visi trīs jau bija vienojušies, ko Meribeta sacīs Keitai, - ka viņa ir Vitekeru draudzene, nevis viņas māte. Varbūt kādu dienu, kad Keita būs pieaugusi un vēlēsies to uzzināt, viņi meitenei atklās patiesību. Bet pagaidām Meribetai nebija nekādas vajadzības to viņai stāstīt, un viņa patiesi nevēlējās nevienu sāpināt: ne Vitekerus, ne mazulīti. - Tagad tu vari būt droša, ka varēsi mācīties koledžā, Meribeta. Pārējais ir tavā ziņā. Atgriešanās mājās tev nebūs viegla; tavam tēvam ir smags raksturs, bet, manuprāt, arī viņš ir šo to apdomājis. Viņš saprata, ka tu pieļāvi kļūdu. Nevaru tev apgalvot, ka viņš to ir aizmirsis, tomēr domāju, ka viņš gribētu, lai tu atgriezies mājās. Varbūt dažu nākamo mēnešu laikā jums visiem izdosies salīgt mieru, pirms tu dosies mācīties uz koledžu.

- Man nepatīk pat domāt par atgriešanos mājās, -Meribeta viņiem atzinās. Istabā bija ienācis arī Tomijs, apsēdies viņai blakus un saņēmis viņas roku savējā. Arī viņš ļoti negribēja, ka Meribeta brauc prom; viņš jau bija apsolījis, ka apciemos Meribetu, cik bieži vien varēs, kaut arī viņus šķirs paliels attālums. Bet viņi abi zināja, ka seši mēneši nevilksies mūžīgi, kaut gan viņiem abiem šobrīd tā šķita. Sešpadsmit gadu vecumā laiks šķita bezgalīgs.

- Mēs nespiežam tevi atgriezties mājās, - Liza sacīja, - bet, manuprāt, tagad tev uz kādu laiku vajadzētu turp aizbraukt - savas mātes dēļ un lai tu pati tiktu skaidrībā ar sevi. - Tad Liza kaut ko piebilda, lai gan bija apsolījusi Džonam, ka to neteiks. - Tomēr es neuzskatu, ka tev tur vajadzētu palikt ilgu laiku. Ja vien tu to pieļausi, viņi tevi apraks dzīvu.

Meribeta pasmaidīja par šo precīzo apzīmējumu. Dzīve kopā ar vecākiem viņai šķita līdzīga slīkšanai.

- Es zinu, ka viņi mēģinās to darīt. Bet tagad viņi vairs necik daudz nespēj man nodarīt, un par to man jāpateicas jums. - Viņa apskāva Lizu, vēl arvien nespēdama noticēt tam, ko Vitekeri viņas labā darīja, bet arī viņa tiem bija daudz devusi. Kamēr viņi tā klusi sarunājās, mazulīte sakustējās, pamodās un sāka raudāt. Meribeta vēroja, kā Liza paņem mazo rokās un pēc tam padod viņu Tomijam. Reizēm viņi mazulīti deva no vienām rokām otrās kā lellīti; katrs viņu samīlēja un paauklēja, un parotaļājās ar viņu. Tas bija tieši tas, kas mazajai bija nepieciešams, tieši tas, ko Meribeta viņai bija vēlējusies nodrošināt.

Tomijs brīdi paturēja mazo rokās, tad pastiepa viņu uz Meribetas pusi. Viņa ilgi vilcinājās, tad pārdomāja un sniedza pretī rokas. Mazā instinktīvi pieglaudās viņai klāt un meklēja krūti. Meribetas krūtis vēl arvien bija pilnas ar pienu, ko viņas meitiņa tā arī ne reizes nebija dabūjusi. Mazā smaržoja pēc bērnu pūdera un bija tik mīlīga. Skumju pārņemta, Meribeta viņu padeva atpakaļ Tomijam. Viņai vēl joprojām bija smagi atrasties tik tuvu Keitai. Viņa zināja, ka vēlāk, kad pašas dzīve būs nokārtojusies, viņai kļūs vieglāk. Keita tad jau būs paaugusies un ne vairs tik pazīstama kā šobrīd.

- Šovakar es viņiem piezvanīšu, - viņa sacīja, ar to domādama savus vecākus. Meribeta zināja, ka pienācis laiks atgriezties mājās, vismaz uz neilgu laiku. Viņai bija jāsalīgst miers ar vecākiem, tad viņa būs brīva, lai turpinātu pati savu dzīvi. Taču, kad viņa piezvanīja vecākiem, nekas nebija mainījies. Tēvs bija skarbs un nelaipns un noprasīja, vai viņa "tikusi no tā vaļā" un "visu nokārtojusi".

- Mans bērns ir piedzimis, tēt, - Meribeta vēsi sacīja. - Tā ir meitenīte.

- Mani tas neinteresē. Vai tu to atdevi prom? - viņš skarbi pajautāja, un Meribeta juta, ka it viss, ko viņa jebkad jutusi pret tēvu, pārvēršas pelnos.

- Viņu adoptēja mani draugi, - viņa trīcošā balsī atbildēja un cieši saspieda Tomija roku. No Tomija viņai nebija nekādu noslēpumu, un tagad viņai vairāk nekā jebkad bija nepieciešams Tomija atbalsts. - Es pēc dažām dienām atgriezīšos mājās. - Bet, to sakot, viņa atkal saspieda Tomija roku, nespēdama pārciest to, ka būs viņi visi jāpamet. Tas bija pārāk sāpīgi. Piepeši atgriešanās mājās pie savas ģimenes Meribetai šķita aplams lēmums. Viņai nācās sev atgādināt, ka tas nebūs uz ilgu laiku. Bet tad tēvs pārsteidza viņu vēl vairāk.

- Mēs ar mati aizbrauksim tev pakaļ, - viņš īgni paziņoja, un Meribeta bija neizsakāmi pārsteigta. Kāpēc gan lai viņi tā pūlētos? Viņa nezināja, ka Vitekeri to kategoriski pieprasījuši. Viņi uzskatīja, ka Meribeta pēc bērniņa atdošanas nedrīkst atgriezties mājās viena ar autobusu. Un vismaz šoreiz Meribetas māte bija sacēlusies pret tēvu un lūgusi viņu to izdarīt. - Ja tev nav iebildumu, mēs ieradīsimies nākamajā nedēļas nogalē.

- Vai arī Noela varēs atbraukt? - Meribeta ar cerībām balsī pavaicāja.

- Tad jau redzēsim, - tēvs izvairīgi atbildēja.

- Vai varu parunāties ar mammu?

Tēvs vairs neko nepiebilda, bet padeva klausuli mātei. Izdzirdējusi meitas balsi, māte sāka raudāt. Viņa gribēja zināt, vai Meribeta jūtas labi, vai dzemdības bijušas briesmīgas, vai maziņā ir skaista un vai izskatās kaut mazliet līdzīga viņai.

- Viņa ir ļoti skaista, mamm, - Meribeta atbildēja, asarām ritot pār vaigiem, un Tomijs tās maigi noslaucīja. - Viņa ir patiesi brīnišķīga.

Abas kādu brīdi raudāja, un tad pie telefona tika Noela, kura bija bezgala noilgojusies dzirdēt Meribe-tu. Saruna sastāvēja no nesakarīgiem izsaucieniem un nenozīmīgiem informācijas fragmentiem. Noela bija sākusi mācīties vidusskolā un nevarēja vien sagaidīt, kad Meribeta atgriezīsies mājās. Viņa bija īpaši sajūsmināta par to, ka Meribeta tagad būs vecākajā kursā.

- Nu, uzvedies labi! Es tevi tagad pieskatīšu, - Me-redita caur asarām piebilda, būdama tik laimīga, ka var atkal runāties ar Noelu. Varbūt Lizai taisnība un viņai jāatgriežas mājās, lai viņus atkal satiktu, kaut arī pēc visa, kas bija noticis, viņai tagad grūti būs dzīvot vecāku mājās. Beidzot viņa nolika klausuli un pavēstīja Tomijam, ka nākamajā nedēļas nogalē viņas vecāki atbrauks, lai vestu viņu mājās.

Dažas dienas pagāja zibenīgi strauji. Meribeta atlaba pēc dzemdībām un gatavojās aizbraukšanai. Liza darbā bija paņēmusi atvaļinājumu, lai koptu mazulīti. Šķita, ka viņas aprūpēšanas darbiem nekad nebūs gala: barošanas reizes mijās ar mazgāšanu un veļas kalniem. Meribeta jutās pārgurusi no tā vien, ka vēroja Lizas darbošanos, un tagad viņa vairāk nekā jebkad saprata, ka nebūtu tikusi ar to galā.

- Es to nespētu, Liza, - viņa vaļsirdīgi atzinās, juzdamās pārsteigta, cik daudz darba tas prasīja.

- Ja tev tas būtu jādara, tu spētu, - Liza iebilda. - Kādu dienu tu to spēsi. Tad, kad tev būs pašai savi bērni, - viņa paskaidroja. - Kad būsi tam gatava, kopā ar īsto vīru un īstajā laikā. Tad tu to noteikti spēsi.

- Tagad es tam nebiju gatava, - Meribeta apliecināja. Ja tas būtu bijis Tomija bērns, varbūt viss būtu citādi. Bet viņai bija šķitis tik dīvaini pieķerties Pola bērnam un uzsākt kopīgu dzīvi tik nepareiza iemesla pēc. Meribeta reizēm bija prātojusi, vai viņai vispār tas būtu izdevies. Taču tagad viņai par to nevajadzēja domāt. Tagad viņai vajadzēja tikai visu aizmirst un doties prom. Tas bija pats grūtākais. Doma par došanos prom no Tomija bija neizturami sāpīga. Arī pamest Lizu un Džonu bija sāpīgi, nemaz jau nerunājot par mazulīti.

Meribeta bieži raudāja un gandrīz par itin visu, un Tomijs katru dienu pēc skolas viņu kaut kur aizveda. Viņi devās garās pastaigās un brauca uz ezeru. Viņi smējās, atcerēdamies, kā Tomijs bija Meribetu iegrūdis ūdenī un atklājis, ka viņa ir stāvoklī. Viņi devās uz kapsētu, lai novāktu Ziemassvētku eglīti no Enijas kapiņa. Viņi devās it visur, it kā gribētu uz mūžīgiem laikiem paturēt atmiņā ikkatru mirkli, ikkatru vietu, ikkatru dienu.

- Zini, es atgriezīšos, - Meribeta viņam apsolīja, un Tomijs viņu uzlūkoja, vēlēdamies, kaut varētu pagriezt laiku uz priekšu vai atpakaļ, tikai prom no sāpīgās tagadnes.

- Ja tu neatgriezīsies, es tev sekošu. Mūsu attiecības nav beigušās, Meribeta. Tās nekad nebeigsies. - Savās dvēselēs viņi abi tam ticēja. Viņu mīlestība bija tik spēcīga, ka tā spēs uzcelt tiltu no pagātnes uz nākotni. Tagad vienīgais, kas abiem nepieciešams, bija laiks, lai kļūtu pieauguši. - Es negribu, lai tu aizbrauktu, - viņš sacīja, ielūkodamies Meribetai acīs.

- Es arī negribu aizbraukt no tevis, - viņa čukstēja. - Es iesniegšu pieteikumu mācībām koledžā šeit. -Arī citās koledžās. Viņa vēl arvien nezināja, kā jutīsies, ja dzīvos tik tuvu mazulītei. Bet viņa arī nevēlējās zaudēt Tomiju. Bija grūti nojaust, ko viņiem nesīs nākotne. Šobrīd viņi pavisam noteikti zināja vienīgi to, kas jau tagad pastāvēja starp abiem, un viņiem šīs jūtas bija ļoti dārgas.

- Es tevi apciemošu, - Tomijs apsolījās.

- Es tevi arī, - viņa atsaucās, jau tūkstošo reizi cenzdamās aizturēt asaras.

Taču nepielūdzamā diena atnāca pavisam drīz. Meribetas vecāki atbrauca jaunā mašīnā, kuru tēvs bija paņēmis no darba. Viņiem līdzi bija arī četrpadsmit gadus vecā Noela, neizsakāmi satraukusies ar gluži jaunām zobu skavām. Viņu ieraudzījusi, Meribeta sāka raudāt no prieka un cieši apskāva māsu. Abas apkampās, juzdamās atvieglotas, ka atkal viena otru atradušas. Lai gan tik daudz kas bija mainījies, viņu attiecības šķita palikušas tādas pašas.

Vitekeri uzaicināja viņus palikt uz pusdienām, bet Meribetas vecāki apgalvoja, ka viņiem jāatgriežas mājās. Mārgarita stāvēja, lūkodamās uz savu meitu ar skumju un nožēlas pilnām acīm. Viņa nožēloja visu to, ko nebija spējusi meitai sniegt. Viņai tam bija pietrūcis drosmes, un tagad viņai bija kauns, ka citi cilvēki viņas meitai bija palīdzējuši vairāk.

- Vai tev nekas nekaiš? - viņa piesardzīgi pajautāja, it kā gandrīz baidītos meitai pieskarties.

- Es jūtos labi, mamm. - Meribeta izskatījās tik skaista un piepeši šķita daudz vecāka. Izskatījās, ka viņai būtu astoņpadsmit, nevis sešpadsmit gadu. Viņa bija pieaugusi. Viņa vairs nebija maza meitenīte, tagad viņa pati bija māte. - Un kā klājas tev? - viņa pavaicāja, un māte apraudājās. Šis bija ļoti emocionāls brīdis. Māte jautāja, vai viņa drīkst paraudzīties uz mazulīti. To ieraudzījusi, viņa atkal sāka raudāt. Viņa apgalvoja, ka mazā izskatoties tieši tāda pati, kāda bērnībā bijusi Meribeta.

Viņi sakravāja Meribetas mantas automašīnā. Meribeta stāvēja pagalmā, jūtot, ka pakrūti spiež gluži kā akmens. Viņa atgriezās mājā, iegāja Lizas istabā, pacēla Keitu un piespieda sev cieši klāt, bet mazā gulēja, nenojauzdama, kas notiek un ka tūlīt no viņas dzīves pazudīs kāds ļoti nozīmīgs cilvēks, lai nekad vairs neatgrieztos tādā pašā statusā, ja vien vispār atgriezīsies. Meribeta zināja, ka dzīvē nebija nekādu garantiju, vienīgi solījumi un ilgas.

- Tagad es tevi pametīšu, - Meribeta pačukstēja aizmigušajam eņģelītim. - Nekad neaizmirsti, cik ļoti es tevi mīlu, - viņa piebilda, kad mazā atvēra acis un paraudzījās viņā, it kā ieklausītos viņas vārdos. - Kad šeit atgriezīšos, es vairs nebūšu tava mammīte... es pat tagad vairs neesmu tava mammīte... esi laba meitene... un parūpējies par Tomiju manā vietā, - viņa noteica, noskūpstīdama mazo un aizvērdama acis. Kaut ari Meribeta bija sacījusi, ka nespēj bērnam neko sniegt un ka mazā ir pelnījusi labāku dzīvi, dziļi sirdī viņa zināja, ka allaž mīlēs mazo, un tagad viņa to patiesi saprata. - Es tevi vienmēr mīlēšu, - viņa nočukstēja mazulītes mīkstajos matiņos, tad atkal nolika viņu gultiņā, vēl pēdējo reizi uzlūkodama, jo zināja, ka nekad vairs tā neskatīsies uz viņu, arī neatradīsies viņai tik tuvu. Šis bija pēdējais mirklis, kad viņas bija kā māte un meita. - Es tevi mīlu, - Meribeta atkārtoja un pagriezusies sadūrās ar Tomiju. Viņš visu laiku bija stāvējis tepat, vērodams Meribetu un klusi liedams asaras viņas ciešanu dēļ.

- Tev nav no viņas jāatsakās, - viņš caur asarām ierunājās. - Es taču tev piedāvāju apprecēties. Es vēl joprojām to vēlos.

- Es arī. Es mīlu tevi. Bet tā kā tagad būs labāk, un tu to zini. Tavi vecāki jūtas tik laimīgi... un mums vēl priekšā visa dzīve, - viņa piebilda, piekļaudamās To-mijam, pati trīcēdama viņa rokās. - Ak dievs, es tevi tik ļoti mīlu! Es mīlu arī Keitu, bet tavi vecāki ir pelnījuši mazliet laimes. Un ko gan es varu darīt Keitas labā?

- Tu esi apbrīnojams cilvēks, - Tomijs sacīja, apskaudams Meribetu no visa spēka, vēlēdamies pasargāt viņu no it visa, kas noticis, un paturēt viņu tā uz visiem laikiem.

- Tu arī, - Meribeta atteica. Viņi abi kopā lēnām izgāja no istabas, atstājot viņas meitiņu tur. Ejot laukā no mājas, Meribeta jutās neizturami smagi. Liza un Džons raudādami atvadījās no Meribetas un lika viņai apsolīt, ka viņa piezvanīs un bieži viņus apciemos. Meribeta tiešām vēlējās to darīt, tomēr viņa satraucās, ka Vitekeri to varētu uzskatīt par viņas iejaukšanos Kei tas dzīvē. Bet viņa nevēlējās atteikties no iespējas satikt Vitekerus un Tomiju. Viņi Meribetai bija tik vajadzīgi, kā paši nemaz to neapzinājās. Un viņa vēl joprojām vēlējās, lai viņai būtu kopīga nākotne ar Tomiju.

- Es tevi mīlu, - Tomijs dedzīgi sacīja, gluži kā uzstādams. Viņš zināja par Meribetas šaubām, par to, ka viņa nevēlas iejaukties Vitekeru dzīvē, bet Tomijs negrasījās atteikties no viņas. Meribetai šī apziņa sniedza patiesu mierinājumu. Viņa zināja, ka Tomijs allaž būs viņai līdzās, ja vien viņa to vēlēsies, un šobrīd viņa to vēlējās. Viiaa cerēja, ka tā būs vienmēr. Bet vienu viņi visi bija iemācījušies: ka nākotnē nekas nebija skaidri zināms. Nekas, ko viņi jebkad gribējuši un plānojuši, nebija noticis tā, kā gaidīts. Viņi nekad nebija domājuši, ka viņus tik piepeši un tik drīz pametīs Enija, ne arī paredzējuši, ka gandrīz tikpat strauji viņu dzīvē ieradīsies Keita, ne to, ka viņu dzīvi gluži kā eņģelis uz laiku apciemos Meribeta. Vienīgais, ko viņi zināja, bija tas, ka dzīvē ne ar ko daudz nedrīkst rēķināties.

- Es jūs visus tik ļoti mīlu, - Meribeta atzinās, atkal jau viņus apskaudama un nespēdama aizbraukt. Tad viņa piepeši sajuta sev uz pleca negaidīti maigu roku. Tā piederēja viņas tēvam.

- Nāc nu, Meribeta, dosimies mājās, - viņš sacīja, un viņa acīs arī bija asaras. - Mums tevis pietrūka. -Tad viņš palīdzēja meitai iekāpt mašīnā. Varbūt viņš tomēr nebija tāds mežonis, kādu Meribeta viņu atcerējās, tikai cilvēks ar saviem trūkumiem un pārspīlētu iztēli. Varbūt savā ziņā viņi visi šajā laikā bija pieauguši. Varbūt beidzot bija pienācis laiks, lai viņi to darītu.

Tomijs un viņa vecāki stāvēja un noraudzījās, kā Meribeta aizbrauc, cerēdami, ka viņa atkal atgriezīsies, zinādami, ja dzīve būs labvēlīga, tā arī notiks: viņa atgriezīsies, lai viņus apciemotu vai arī lai paliktu uz visiem laikiem. Viņi jutās pateicīgi, ka iepazinuši Meri-betu. Viņi cits citam bija snieguši nenovērtējami dārgas dāvanas: mīlestību, jaunu dzīvību un daudz derīgu atziņu. Meribeta viņus atkal bija atgriezusi dzīvē, savukārt Vitekeri viņai bija snieguši iespēju nākotnē.

- Es jūs mīlu, - Meribeta nočukstēja, braucot prom. Viņa raudzījās pa logu atpakaļ uz Vitekeriem, kuri skatījās, kā Meribeta māj viņiem, cik ilgi vien tas bija iespējams. Viņi stāvēja, domādami par Meribetu un atcerēdamies it visu, līdz beidzot devās istabā pie dāvanas, kuru Meribeta viņiem bija atstājusi.

Daniela Stila

DĀVANA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Igors Iļjenkovs un Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 23135457.

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Stīla Daniela Dāvana

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODALA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ nodaļa

ASTOTA NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA