Hila Sūzena

Kundze de Vintera

Sūzena Hila

Kundze de Vintera

820 (73) Hi 290

PIRMĀ DAĻA

.

Pirmā NODAĻA

Apbedīšanas biroja vīri bija kā vārnas, stīvi un melni, un limuzīni bija melni rindā uz ceļa, kas veda uz baznīcu, un mēs arī bijām melni, patētiskā, neveiklā pulciņā gaidot, kad izcels zārku un pacels to uz pleciem, un mācītājs nostāsies priekšgalā, un viņš savā melnajā talārā bija kā vēl viena melna vārna.

Un tad īstās vārnas pēkšņi pacēlās no kokiem un laukiem, tās uzvirpuļoja kā apdegušas papīra plēnes no ugunskura un riņķoja ķērcot virs mūsu galvām — Sājā dienā tādām skaņām vajadzētu likties baisām un melanholiskām. Bet man tā nelikās; to ķērcieni ielīksmoja sirdi tāpat kā pūces ūjas iepriekšējā naktī, kā tālīnās kaiju klaigas rītausmā, un piepeši mani sāka smacēt asaras. Tā ir īstenība. Tā ir tagadne. Mēs esam Šeit. MĀJĀS.

Tad, paceļot acis, es ieraudzīju zārku. Atcerējos.

Bet zārks nebija melns, tā biedējošais siluets bija gaiss — vienkāršs, gaiss ozols; rokturi un stūru rotājumi mirdzēja saules staros, un puķes, ko viņi pašlaik lika uz vāka, bija zeltainas — liels krizantēmu krusts; pēcpusdienas gaismā mūs ietvēra visas oktobra lauku nokrāsas — bronzas un vara, un citrondzeltenā, un zaļgani baltā, bet visvairāk šī nepārspējamā zelta krāsa.

Diena arī bija zeltaina, diena nebija melna. Bija lieliska diena. Pakalna malā oranžās liesmās dega skābarži, kalnu kļavas bija tumsi sārtas, vienīgi ozoli tikko sāka krāsoties un vidū bija vēl zaļi.

Pie kapsētas vārtiem auga tumsas īves kā slaidi obeliski. Bet pāri tām kastanis, gluži kails, bija izplētis savu smalko, sarežģīto zaru rakstu.

Si vieta, rāmā, vēju aizsargātā lejā, kas man bija gandrīz sveSa, iekļāvās plašākā atkailinātā ainavā; kalnu tīreļi, klintis un kraujas, un atklātā jūra bija tālu. Šeit mēs bijām tuvu dūmakainajiem mežiem, kas stiepās līdz skatam slēptajai upei.

Pat nepagriežot galvu un izvairoties nepiedienīgi raudzīties sev apkārt, es daudz ko ievēroju, tik daudz koku, un centos visus pie sevis nosaukt, jo liesi par to es biju domājusi un sapņojusi, un to es biju atcerējusies līdz pēdējam sīkumam gandrīz katru dienu tik daudz gadu, tās bija manas slepenās atmiņas, kuras es biju lolojusi, mans neizsakāmais mierinājums. Tādi koki kā Sie, tādas vietas un dienas kā šī. Osis, goba, kastanis, liepa. Mūžzaļais ozols, spēcīgie, zemie, dzelkšņainie dzīvžogi, nokaisīti asinssarkanām ogām kā jāņogām tortē.

Tad es atcerējos, kādas pašreiz izskatās papardes — kā brīnišķīgs zelta tīkls — un kā bija saritinājušās sporlapas. Es iedomājos, kā tās noglauž man kājas, un suņu zīdainos sānus, kad mēs pastaigājāmies, gara ausīm saklausīju to sausos švīkstus un Čaboņu un zaru brākšķus zem kājām. Šī doma manī izraisīja vājuma vilni, manī uzbangoja spēcīgas jūtas, kas mulsinot un maldinot bija raisījušās visu pagājušo nedēļu kopš telefona zvana, bet visneatvairāmāk kopš iepriekšējā vakara. Es nemācēju ne ar tām cīnīties, ne tās savaldīt, tās bija tik svešas, bija pagājis ilgs laiks, kopš es biju jutusi ko līdzīgu. Mēs bijām piesardzīgi un dzīvojām līdzsvaroti, rāmi, bez jūtām, mēs, kas bijām gājuši cauri tādām vētrām un bijusi tik iznicinošu jūtu varā un tad beidzot tikusi izsviesti tajā mierīgajā, klusajā, tālajā krastā, tik atviegloti, tik pateicīgi. Pēc tam mūsu jūtas bija tik dro-Sas un nosvērtas, un dzijas kā pazemes upe, kas, likās, plūda caur mums, uz kuras spēku mēs pilnīgi paļāvāmies, kura nekad nemainīja savu plūdumu, nekad mūs nemētāja Šurp un turp, nepievīla un, kas bija pats galvenais, nevaldīja pār mums.

Bet pašreiz es vairs nebiju mierīga un stipra, pašreiz es biju So jauno jūtu, Sī lielā viļņa varā, kas bija pieņēmies straujumā un spēkā, līdz Šorīt tas bija uzvarējis mani, aizsitot elpu, atņemot saprātu, izjūtas, kuras es iepazinu, atgriežoties mājās, atkal Šeit, Anglijas laukos, pēc trimdas gadiem. Es iespiedu pirkstus cieši plaukstās, sataustīju savus cietos kaulus zem melnajiem cimdiem.

Nogāzē aiz baznīcas ara arājs, uzplēšot pēdējās velēnas, un aiz viņa palika rūsgans lauks. Es redzēju, kā traktors pukšķinādams lēni un rūpīgi ara vagu un vīrs, kas sēdēja tanī, pagriezās, lai atskatītos, un putni kā odu mākonis plīvoja nopakaļ.

Bija oktobris, bet spīdēja saule un sildīja mūsu sejas, un tās gaisma tik skaisti krita uz zemi, ka es vēlējos pagriezties pret to, nevis slēpties no tās un aizsargāt acis, kā es mēdzu tās sargāt no tās otrās, spilgtās un asās saules, zem kuras mēs dzīvojām. Šo sauli es vēlējos ieslēgt sevī, nevis atrauties no tās, SIs gaismas man bija pietrūcis, tās es biju tik daudzkārt ilgojusies, tik daudzkārt to atcerējusies.

Vārnas atkal ieķērcās un tad pēkšņi krita lejup un sametās kokos, un nekustējās, zilās debesis bija tukšas.

Viri bija uzcēluši zārku plecos un pagriezās, un mēs ari pagriezāmies, sarindojāmies un ieņēmām savas vietas aiz vīriem. Man blakus Maksims stāvēja stīvi sastindzis un, kad mēs sākām virzīties uz priekšu, kustējās grūdieniem, it kā viņš būtu auklā raustāma koka lelle. Viņa plecs bija cieši blakus manējam, gluži tomēr nepieskaroties tam, un es palūkojos uz viņu un redzēju, ka muskuļi ap viņa muti bija saspringti, redzēju smalkās grumbiņas ap viņa acīm, redzēju, ka viņš ir nāves bālumā; viņš bija tūkstoš jūdžu tālumā no manis, un es nespēju viņu sasniegt, viņš bija devies projām no manis pagātnē, savā personīgajā, noslēgtajā pasaulē, kurā viņš bija atgriezies tajā dienā, kad mūs sasniedza šī ziņa, pasaulē, kurā es nevarēju viņam sekot.

Es minēju, vai viņš atceras to otro lēno, šausmīgo gājienu aiz zārka tajās iepriekšējās bērēs. Nav tiesa, ka varam vienmēr zināt otra cilvēka domas, lai cik tuvs viņš mums būtu, lai arī mēs droši zinātu, ka esam daļa no viņa visdziļākās būtības. Jo mēs neesam. Divpadsmit gadus mēs daudzējādā ziņā bijām kā viens, dalījām it visu, mūsu starpā nebija nekādu noslēpumu.

Tomēr pagātnei bija savi noslēpumi, pagātne slēpa savas ēnas, un šīs ēnas reizēm šķīra mūs.

Es novērsos no viņa un palūkojos apkārt, un atkal manī uzviļņoja neapvaldītas emocijas, un mani pārņēma nerealitātes izjūta, tik reibinoša, ka man vajadzēja saņemties. Tas nevar būt, es neesmu šeit. Nav tiesa, ka esam atgriezušies.

Mēs bijām atgriezušies, un es jutos, it kā būtu gadiem badojusies un tad pēkšņi nosēdināta pie banketa galda, uz kura bija vissulīgākie un kārdinošākie ēdieni; vai arī, izdegusi un izkaltusi no slāpēm, mutē jūtot tikai rūsas, smilšu un pelnu garšu, es tagad gulēju pie auksta, skaidra strauta un smēlu ūdeni plaukstās, cēlu to pie mutes un dzēru un dzēru. Es biju izsalkusi, un es remdēju izsalkumu, es biju izslāpusi, un es veldzēju slāpes, es biju akla, un tagad es atkal atguvu redzi.

Es nevarēju vien ļaut skatam atdzerties visā tajā, kas bija man apkārt, — laukos, nogāzēs, dzīvžogos, kokos, pakalnā manā priekšā, uzartajā laukā, zeltaino koku ielokā, zemes smaržā, rudens lapu šalkoņā, attālās jūras izjūtā, Šaurajās taciņās, nelielajās mājās, attālajās Šāvienu skaņās, suņa rejās pie zemnieku mājas vārtiem, kad mūsu sērā procesija tiem tuvojās, zilajos dūmu pavedienos, kas no skursteņiem gredzenā pacēlās zeltainajās, saulainajās debesīs. Jātniekā, resnajā, spīdīgajā ķēves stāvā, apaļā kā kastanis. Tuvojoties mums, jātnieks palēnināja gaitu, tad apstājās, nocēla cepuri, kad bēru gājiens lēni slīdēja tam garām, un es palūkojos uz viņu caur limuzīna logu, bet viņš atdeva godu un nepaskatījās uz mani. Es minēju, vai viņš bija draugs vai kaimiņš, pagriezos pret Maksimu, lai pajautātu. Bet Maksims nebija viņu redzējis, liekas, ka viņš neredzēja ne mani, ne skaisto dienu, ne vietu, kuru savā ceļā bijām sasniegusi, ne jātnieku, kas tur stāvēja. Viņš neatlaidīgi raudzījās uz priekšu, redzēdams vai arī izmisīgi cenzdamies neredzēt citas vietas, citas ainavas. Bet, kā es nespēju apstādināt savus sirds pukstus, tā es nespēju neskatīties uz apkārtni, iegremdējoties visā, ko redzēju. Lai cik arī traģisks bija iemesls, kura dēļ mēs bijām šeit, es nespēju nepriecāties, reibstot no līksmes par pasaules skaistumu un krāšņumu aiz melnā limuzīna loga, neticības un pateicības pārņemta — lai gan es arī jutos vainīga par savu prieku, un man vajadzēja to slēpt, un es nedrīkstēju to atzīt ne viņam, ne citiem.

Iepriekšējā naktī, guļot nemierīgā, saraustītā miegā svešajā, aukstajā gultā, kad mans prāts un ķermenis vēl nebija atguvušies no nogurdinošā un garlaicīgā ceļojuma, es uzmodos no neskaidra, urdoša sapņa, kurā skanēja vilciena riteņu klaudzoņa un garām slīdēja līdzenie, pelēkie, blāvie franču tīrumi, un, iegrimusi pilnīgā klusumā, pilnīgā mierā, biju uz dažām sekundēm apmulsusi, nezinot, kur atrodos un kādē|. Tajā brīdi, kad es visu atcerējos, mani pārņēma saviļņojums un laimes sajūta. Būt šeit, būt Anglijā pēc trimdas, ilgu un gaidu gadiem — šis prieks bija izdzēsis visu citu.

Istaba bija brīnišķīgas, maigas mēnessgaismas pielieta, tā pieskārās balti krāsotajam tualetes galdiņam, piešķīra mirdzumu gaišajām sienām, apmetās uz spoguļa virsmas un gleznas stikla, un manu suku sudraba ietvariem un lika tiem lāsmaini laistīties.Es piesardzīgi pārgāju pāri istabai,, izvairoties sacelt troksni, kas varētu atmodināt viņu, baidoties pat palūkoties uz garo, sakumpušo stāvu, kas bija saritinājies gultā kā embrijs, zinot, cik noguris viņš bija, fiziskā un jūtu apmulsuma iztukšots, viņam bija nepieciešams patverties miegā. Es steigā biju sagatavojusi visu ceļojumam, neziņā, kuras drēbes iesaiņot, jo mums vairs nebija kalpotāju, kas varētu par to parūpēties, par visu bija jādomā man pašai — un man bija jātaustās savā somā vairākas minūtes, līdz es ar pirkstiem pieskāros savam mīkstajam kokvilnas rīta tērpam.

Tad, ietinusies tajā, es aizgāju atpakaļ uz sēdekli pie loga un nedaudz atvilku aizkarus. Maksims nepamodās, un pēc brīža es attaisīju bultu un atvēru logu.

Toreiz, skatoties uz dārzu, man tas likās kā apburta vieta, kā skats no pasakas, kurā es sēdēju pie loga. Es lūkojos satraucoši skaistajā ainavā, īstā brīnumzemē, un tanī mirklī es pilnīgi skaidri apzinājos ar pārliecību, kas dažreiz mums tiek dāvāta, ka es nekad neaizmirsīšu šos brīžus; lai kas arī atgadītos pārējās mūsu dzīves dienās, es dzīvošu no šīm atmiņām, kā dažreiz slepus es dzīvoju no atmiņām par skatu uz rožu dārzu, kas pavērās no mūsu loga Manderlijā.

Zāliena vidū bija liels, kupls akmensozols, kura ēna veidoja pareizu apli kā svārkus, kas šķita iemesti gaišajā zālē; dārza viņā galā caur spraugu īvju dzīvžogā varēja redzēt dīķi kā sudraba monētu izdobtajā akmens traukā. Pēdējās dālijas un krizantēmas bija izslējušas savas tumsās galvas, to kātus skāra mēnessgaisma, un vecās nojumes Šīfera jumts mirdzēja sidrabaini pelēks. Aiz dārza — augļu dārzs, kur tumšajos koku zaros Sur tur vēl sudraboti karājās daži pēdējie āboli, aploks pakalnē un tajā divi zirgi — abi saļņi, bāli kā parādības.

Es skatījos un skatījos, un man nebija gana, un skatoties es atcerējos dzejoļa rindas, kuras, liekas, biju mācījusies skolā un kuras man līdz sim brīdim nebija nākušas prātā.

Lēnitiņām, klusītiņām mēness Staigā naktī sudraba drēbēs,

Paveroties apkārt, tas redz,

Sudraba āboli kokus sedz.

Tālāk es neatcerējos.

Mani dziļi aizkustināja, iepriecināja un nomierināja gan dārza skats, gan nakts smarža, kas plūda istabā pa vaļējo logu. Tā bija neizsakāmi salda un nepavisam nelīdzinājās tai svelmējošajai, skurbinosajai nakts smaržai, pie kuras mēs bijām pieradusi un kuru es automātiski saistīju ar mūsu trimdu. Tā dažreiz bija eksotiska, bieži reibinoša, smacējoša, laiku pa laikam smakojoša. Bet vienmēr savāda un sveša. Sīs nakts smarža nāca no manas bērnības un pusaudzes gadiem, tā smaržoja pēc mājām. Es ieelpoju aukstās, salnas skartās zāles smaržu, koku mizas, kas viegli oda pēc dūmiem, uzartās zemes, mitras dzelzs, mālu un paparžu, un zirga smaržu, es ieelpoju tās visas un nevienu no tām atsevišķi, es ieelpoju dārza un tam piegulošo lauku, oktobra nakts un skrejoša mēness aromātu.

Kad mēs iepriekšējā dienā atbraucām, bija vēls va-

karš, un bija jau gluži tumss. Mēs paēdām vakariņas, neizgaršojot ēdienu mūsu Šķīvjos, tāpat kā mēs bijām ēdusi lētos, nebaudāmos ēdienus ceļojuma laikā, kad mēs bijām brauciena apdullināti un izvārgusi, savās netīrajās un neērtajās drēbēs. Mana seja bija savilkta stīva, muti bija grūti pakustināt, un mēle likās neparasti uztūkusi. Es paskatījos pāri galdam — Maksima āda izskatījās caurspīdīga, zem acīm melnēja nogurums, un viņa skats bija nespodrs. ViņS viegli, gurdi, bez paļāvības pasmaidīja, un es centos viņam iedvest, lai gan viņS likās ļoti tālu no manis, dīvaini sveSs, kāds viņS bija ļoti sen, tajā pirmajā reizē.

Kafijai bija savāda garša, tā bija rūgta un duļķaina, ēdamistaba bija auksta, un griestu lampa meta blāvu gaismu. Viens no tās neglītajiem dzeltena pergamenta abažū-riem bija ieplīsis, skaistās mēbeles bija zaudējušas spīdumu, paklājā bija daži traipi. Visam trūka mīlestības, trūka gādības. Mēs ar pūlēm pabeidzām maltīti un no tā brīža, kad uznācām augSā, bijām pārmijusi tikai dažus vārdus, tikai So to nomurminājusi, neko svarīgu, dažas piezīmes pārceļojumu, par drūmajām, garlaicīgajām jūdzēm, Šķērsojot skumjo, pelēko Eiropu. Mēs to bijām izturējusi, raugoties caur vilciena logiem, redzot visur neglītumu un postu, un pamestību, un tik daudz skumju, bālu seju, nedzīvi raugošos uz garām braucošo smago vilcienu. Reiz es pamāju bērnu bariņam, kas gaidīja pie pārejas kaut kur Francijas centrālajā līdzenumā. Neviens no viņiem neatbildēja manam sveicienam, iespējams, tādēļ, ka viņi mani pat nepamanīja — viņi tikai noskatījās mums pakaļ. Bet noguruma un emociju, un nemiera dēļ, kas nomocīja mani līdz sirds dziļumiem kā slimība, pēc Šoka un pēkšņajām pārmaiņām es jutos savādi atstumta un apbēdināta par so notikumu un sāku pārdomāt citas skumjas lietas un nespēju šīs domas atvairīt.

Tomēr tagad, raugoties uz mēness gaismas pielieto dārzu, es biju gluži mierīga, gluži droša. Es turpināju sēdēt un dzirdēju, ka kaut kur mājas dziļumos pulkstenis nosita trīs, bet es vēl joprojām biju nomodā un priecājos par to, pateicībā par mieru ap sevi, par klusā dārza dzestrumu, par tā smaržām. Kaut es arī par to kaunējos, es izjutu lielu apmierinājumu, dziļu mieru.

Vēl kādu stundu es nepakustējos, līdz Maksims, kaut ko neskaidri murminot, piepeši sāka vēzēt rokas, un tad es aizvēru logu, lai vairāk aukstuma neielavītos istabā, un ieslīdēju atpakaļ gultā. Vispirms es tomēr izlīdzināju segu ap viņu un noglaudu viņa seju, apčubināju viņu, kā apčubina nemierīgi gulošu bērnu.

Viņš nepamodās, un pirms rītausmas arī es aizmigu.

Otrajā rītā, kad pamodos, es ievēroju gaismu, tā bija pavisam cita, tik patīkama, tik pazīstama. Es piegāju pie loga un palūkojos uz blāvi zilajām, viegli dūmakainajām debesīm, uz rīta blāzmu, kas atausa pār salnas skarto dārzu. Es nevēlējos būt nekur citur pasaulē kā tikai Šeit, un man uzmācās asaras par šo agro gaismu, par tās skaidrību un liegumu, un maigumu.

Kad mēs devāmies ceļā uz baznīcu, miglas vāli vijās starp kokiem, bet tos mūsu acu priekšā izkliedēja saule, kura izkausēja arī salnu, un es neviļus palūkojos pāri uz to pusi, kur, es zināju, atradās jūra. Kad mēs iepriekšējā vakarā ieradāmies Duvrā, bija jau tumss, un, Šķērsojot Lamanšu, jūra bija melni pelēka un smagi skalojās pret kuģa iluminatoriem, un, savādi, man nelikās, ka tā vispār būtu jūra; un tad arī auto sāka kustēties, un mēs devāmies garajā ceļā.

Neskatoties uz to, ka jūra bija nesusi mums tikai nelaimi un postu, es ārzemēs ilgojos pēc tās, ilgojos pēc tās lēnās skalošanās pret liedagu, tās šņākoņu un šļāk-

Sanos pāri oļiem, tās dārdoņas, kad tā brāzās pāri līča krastam, pēc tā, ka tā vienkārši bija, ka to varēja just caur visbiezāko miglu, kas apslāpēja ikkatru skaņu, ka ik reizi, kad to vēlējos, varēju aiziet pie tās un vienkārši skatīties uz to, sajust tās ritmu, vērot gaismas spēli, redzēt to maināmies, kad tās virsma saviļņojās un ēnas mijās cita ar citu. Es biju biezi par to sapņojusi — sapņojusi, ka eju pie tās naktī, kad tā ir rāma un mierīga, un skatos no kādas augstas vietas lejā uz mēness apspīdēto ūdens klaju. Jūra, kuras tuvumā mēs bijām dzīvojusi un gar kuras krastu staigājusi mūsu trimdas laikā, bija nekustīga, auksti mirdzoša, caurspīdīga, koši zila, violeta, smaragdzaļa, pavedinoša, uzgleznota, neīsta jūra.

Sēžoties melnajā limuzīnā tajā rītā, es uz brīdi apstājos, pagriezos un sasprindzināju acis un ausis, vēlēdamās to sajust. Bet es neko nejutu, tā bija pārāk tālu, un, pat ja tā būtu turpat aiz dārza, Maksims būtu vairījies atzīt tās esamību.

Es pagriezos un iesēdos limuzīnā blakus viņam.

Vīri melnā bija sasniegusi baznīcas lieveni un uz mirkli apstājās, lai nedaudz pārvietotu un izlīdzinātu smagumu. Mēs neziņā stāvējām aizmugurē, un piepeši sarkankrūtītis iespurdza lieveņa ēnā un atkal izlidoja no tās, un Sis skats darīja vieglu manu sirdi. Man likās, ka mēs esam cilvēki lugā, kuri gaida skatuves aizkulisēs, lai izietu gaišajā plašumā, kas pavērās mūsu skatam. Mēs nebijām daudz. Bet, kad mēs iegājām baznīcas ejā, es ieraudzīju, ka tā bija pilna cilvēkiem. Viņi piecēlās, kad dzirdēja mūs tuvojamies. Liekas, ka tie bija seni kaimiņi, seni draugi — bet tagad es daudzus no tiem nepazītu.

"Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība, kas man tic, dzīvos, arī ja tas mirs..."

Mēs pārkāpām slieksnim, un smagās koka durvis aizvērās aiz mums, nošķirot mūs no rudens dienas, saules gaismas, uzartajiem laukiem, no vīra, kas ara, un cīruļiem, kas uzvijās debesīs, un sarkankrūtīša, kas dziedāja ērkšķu krūmā, no sabozušajām, melnajām vārnām.

Draudze saviļņojās kā labības lauks, kad mēs devāmies uz priekšējiem soliem, es jutu to acis ieduramies mūsu mugurās, jutu to ziņkāri un neatlaidīgo uzmanību, ko tie mums pievērsa, un visus tos neizteiktos jautājumus, kas it kā lidinājās gaisā.

Baznīca bija skaista, un man aizrāvās elpa no tās cēluma. Es nekad nebiju ļāvusi sev domāt par to, cik ļoti man pietrūka tādas vietas kā šī. Tā bija parasta, pieticīga angļu lauku baznīciņa, bet man tā Šķita tikpat krāšņa un lieliska kā viscēlākā katedrāle. Ārzemes es dažkārt mēdzu iegriezties kādā pilsētas vai lauku baznīcā un tās krēslā nomesties ceļos starp vecām sievām melnos lakatos, kas, krellēm rokās, murmināja lūgšanas, un vīraka smarža un tekošās sveces man likās svešādi dīvainas, tās Šķita piederam kādai eksotiskai reliģijai, kas nesaderējās ar skarbo akmens baznīcu dzimtenē. Man bija nepieciešams tajās būt, un man bija dārgs tajās valdošais miers un godbijības gaisotne, mani pa pusei pievilka, pa pusei atgrūda to statujas un grēksūdzes nisas. Man nekad nebija izdevies nevienu lūgsnu ietvert vārdos, es nekad netiku veidojusi nevienu īstu teikumu, ne vārdos, ne domās, ne sūdzot grēkus, ne izlūdzoties kaut ko. Tikai dažreiz manī uzvirmoja neskaidras, bet ārkārtīgi spēcīgas jutās, it kā tās būtu iznirušas no manas dziļākās būtības, bet tā arī nekad neizlauzušās ārpusē. Tās patiesībā nebija iespējams izteikt, tās bija kā māņticīgs rituāls, lai... Ko tad īsti? Lai aizsargātu? Lai glābtu? Lai mūs tikai atstātu mierā mūsu drošajā, garlaicīgajā ostā līdz mūsu dzīves beigām, lai mus netraucētu rēgi.

Es baidījos atzīties pati sev, cik ļoti es ilgojos un alku pēc angļu baznīcas, bet dažreiz, kad es lasīju un pāršķirstīju avīzes, no mājām, ja tām izdevās mūs sasniegt, es ievēroju sludinājumus par dievkalpojumu nākošajā svētdienā, un, lēni pārlasot tekstu, mana sirds pildījās ar dziļu ilgošanos. Dziedāja Dievgalda dziesmu. Rīta dievlūgšana. Vakara dievlūgšana. Stenforda, S. Dārka un E. Bairda grāmatā. Boiss. Vadi mūs, maigā gaisma (Stainers). Tu Viņu ieslēgsi sirdī... Kā briedis... Mācītājs... Dekāns... Kormeistars... Bīskaps...

Es šos vārdus klusi izrunāju pie sevis.

Tagad, slepeni palūkojoties uz abām pusēm un tad uz priekšu uz altāri, es redzēju pelēkās akmens velves, dzegas un pakāpienus, atturīgās, akmenī kaltās piemiņas plāksnītes sen mirušiem vietējiem skvairiem un Bībeles vārdus dzidrajos logu stiklos.

Nāciet pie manis jūs, bēdu nomāktie.

Es esmu vīna koks, jūs tie zari.

Lai svētīti ir tie, kas mieru mīl.

Es lasīju svinīgos, nopietnos vārdus vienā ritmā ar mūsu soļiem, kas izklausījās kā kareivju soļi nogurdinošā gājienā, kad mēs devāmies pa akmens plāksnēm klāto eju uz altāra pusi. Uz altāra blakus kristāmajam traukam augstās vāzēs un urnās bija ziedi, zeltaini un balti kā saule un zvaigznes. Man bija šķitis, ka mēs baznīcā esam nošķirti no apkārtējās dabas, bet mēs nebijām. Saules stari ielauzās pa sānu logiem un nometās uz koka soliem un gaišā akmens; skaistā, dzidrā Anglijas rudens saules gaisma, kas pildīja mani ar tādu līksmi, atmiņām un mājās pārnākšanas sajūtu, staroja pār pakaušiem, paceltām lūgšanu grāmatām, tā vienā mirklī iededza liesmas sudraba krustā un liegi, maigi krita uz Beatrises vienkāršo stipra ozola zārku, kad vīri to nolika uz paaugstinājuma.

Otra NODAĻA

Maksims iznesa to vēstuli. ViņS atstāja mani sēžot pie mūsu ierastā galdiņa, no kurienes pavērās skats uz mūsu iemīļoto skvēriņu, un atgriezās viesnīcā pēc cigaretēm.

Nebija sevišķi silts, kā tagad atceros, mākoņi ik brīdi aizsedza sauli, un Šaurajās sānu ieliņās starp lielajām mājām vēja brāzmās virpuļoja papīra strēmeles un lapas. Es ciešāk savilku ap pleciem jaku. Vasara bija beigusies. Iespējams, ka vēlāk pēcpusdienā atkal sāksies vētra, kas pagājušajā nedēļā atnesa laika maiņu. Atkal pārslīdēja mākonis un ietina skvēru krēslā, bezkrāsainā un dīvaini melanholiskā. Daži mazi, tumšmataini bērni rotaļājās pretējā pusē dubļu dobumā, ko viņi bija izgre-busi starp bruģa'akmeņiem, maisot to ar nūjām, nesot smiltis mazās koka saldējuma liekšķerēs, jautri čalojot kā putni. Es parasti tos vēroju, klausījos un smaidīju. Es negribēju pieļaut, ka viņi man sabojātu garastāvokli. Viesmīlis pagāja garām, pa pusei uzmetot skatu manai tukšajai tasītei, bet es noraidoši papurināju galvu. Es gribēju sagaidīt Maksimu. Tad baznīcas pulkstenis nosita stundu, smalkā, augstā, šķindošā tonī, un atkal no mākoņiem parādījās saule un lēja savus starus pār mani, saasinot garo ēnu Šķautnes, sildot un pacilājot noskaņojumu. Mazie zēni plaukšķināja un sajūsmā par kaut ko gavilēja savā dubļu peļķē. Tad es pacēlu acis un ie-

raudzīju viņu tuvojamies - nošļukušiem pleciem, seju kā masku, aiz kuras viņš vienmēr diplomātiski centās noslēpt bēdas. Viņam rokā bija vēstule, un, kad viņš apsēdās kafejnīcas vieglajā metāla krēslā, viņš to uzsvieda uz galda, un tad pagriezās un ar knipi paaicināja vies-‘mīli, savā vecajā, augstprātīgajā manierē, kaut gan tagad viņš tā uzvedās reti.

Es nepazinu rokrakstu. Bet es ieraudzīju pastmarku un saņēmu viņa roku.

Tā bija no Dzailsa. Kamēr es ātri to pārlasīju, Mak-sims neskatījās uz mani. "...atradu viņu guļamistabā uz grīdas...dzirdēju smagu būkšķi... man izdevās viņu piecelt... Ieradās kalpotāji... gandrīz tūlīt atguva kustības kreisajā pusē... runa apgrūtināta, bet pamazām uzlabojas... mani viņa pazīst... klīnikas personāls un ārsti neko daudz nerunā...šausmīgi...dzīvoju cerībās..." Es vēlreiz paskatījos uz aploksni. Datums bija trīs nedēļas vecs. Pasts strādāja nožēlojami lēni, kopš kara beigām sakari bija pasliktinājušies.

Es teicu: "Viņai jau droši vien ir daudz labāk, Maksim. Varbūt viņa ir pat pavisam atveseļojusies. Citādi mēs būtu saņēmuši kādu ziņu."

Viņš paraustīja plecus un aizdedzināja cigareti. "Nabaga Bea! Viņa vairs neklaigās pāri četrām grāfistēm. Nekādu medību."

"Ja tie piespiedīs viņu no tām pavisam atteikties, tas nāks viņai tikai par labu. Nedomāju, ka sievietei, kurai tikko apritējuši sešdesmit gadu, pieklātos to darīt."

"Viņa vienmēr par visu rūpējās. No manis nav bijis nekāda labuma. Viņa nav to pelnījusi." Viņš pēkšņi piecēlās. "Ejam." Viņš izņēma dažas monētas, uzsvieda tās uz galda un devās pāri skvēram. Es atskatījos, lai atvainojoties uzsmaidītu viesmīlim, bet viņš bija kafejnīcā un, pagriezis mums muguru, runāja ar kādu cilvēku. Nezinu, kādēļ man toreiz likās svarīgi kaut mazliet saistīt viņa uzmanību. Es paslīdēju un gandrīz paklupu uz bruģa, cenšoties panākt Maksimu. Tupot savā pulciņā, mazie zēni sabāza galvas kopā un klusēja.

ViņS devās pa taciņu, kas vijās ap ezeru.

"Maksim," es viņu panācu un pieskāros viņa rokai. Pūta vējš, saceļot sīkus vilnīSus uz ūdens virsmas. "Ar viņu viss būs labi... lieliski... es esmu pārliecināta. Mēs varam pamēģināt Šovakar piezvanīt Dzailsam, vai ne? Mēs taču būtu dzirdējusi...viņš gribēja tev paziņot, un tas ir tik nožēlojami, ka Sī vēstule tā aizkavējās...viņš, iespējams, ir uzrakstījis vēl vienu vēstuli, kaut arī tu zini, ka viņš nemīl rakstīt vēstules, neviens no viņiem abiem to nemīl.

Tā bija tiesa. Visus Sos gadus mēs laiku pa laikam saņēmām īsas pienākuma vēstules no Beatrises, rakstītas lieliem, bērnišķīgiem burtiem, kurās nekas daudz nebija pateikts, dažreiz pieminēti kaimiņi, braucieni uz Londonu, karš, aptumšojums, evakuētie, pārtikas trūkums, vistas, zirgi, tās bija ļoti uzmanīgas, taktiskas, nekā personīgi nozīmīga, ģimenes lietas, pagātne. Tā varēja rakstīt attāla māsīca, ar kuru man ilgi nebija nekādas saskarsmes. Tā kā mēs ceļojām un tad atbraucām Šeit pēc kara, vēstules bieži bija adresētas mums pastā uz pieprasījumu, un ilgu laiku mēs saņēmām tās tikai reizi vai divas gadā, un tās vienmēr pienāca ar lielu novēlošanos. Parasti atbildēju es, tādā pašā uzmanīgā, samākslotā stilā, kaunoties par mūsu ikdienišķajiem, nenozīmīgajiem jautājumiem, un mans rokraksts bija tikpat neizveidots kā Beatrisei. Tā kā Beatrise šos notikumus nekad nepieminēja, man nebija ne jausmas, vai viņa mūsu vēstules vispār saņem.

"Lūdzu, neraizējies tā. Protams, trieka ir šausmīga lieta, un viņai ir to grūti panest, viņa vēlas darboties, viņa nevar nosēdēt mierā, palikt mājās. Viņa taču nebūs mainījusies." Es redzēju smaidu atplaiksnāmies viņa sejā, un zināju, ka viņš kavējas atmiņās. "Daudziem ir paralīze, neliela, un viņi pilnīgi atveseļojas."

Mēs stāvējām un raudzījāmies tumšajā, tērauda krāsas ūdens klajā, ko ielenca koki un apvija grantēts celiņš. Es klausījos savā balsi, kas bezjēdzīgi čaloja, cenšoties viņu nomierināt Nespējot to panākt. Jo viņš domāja ne tikai par Beatrisi. Vēstule, pasta zīmogs, Dzailsa rokraksts, adrese vēstules augšējā malā, viss tas kā parasti pievērsa viņa domas pagātnei, lika viņam kavēties atmiņās. Es biju vēlējusies viņam to aiztaupīt, bet es zināju, ka būtu nepareizi slēpt no viņa šis vēstules, pat ja man tas būtu izdevies, tā būtu krāpšana, un mēs viens otru nekrāpām, pat ne sekundes, un bez tam es nevēlējos, lai mēs izliktos, ka viņam bez manis nav ne māsas, ne ģimenes.

Tieši Beatrise bija kārtojusi visas mūsu lietas kopš mūsu aizceļošanas dienas, parakstījusi dokumentus, pieņēmusi lēmumus, Beatrise un pāris pirmajos gados Frenks Krolijs. Maksims nevēlējās, lai viņam kaut kas par to atgādinātu, it nekas. Patiešām, es domāju, droši vien tā viņai bija pārāk liela piepūle, un mēs bijām pārāk paļāvušies uz viņas spēku un atsaucīgo dabu. Un bez tam viņa bija pārdzīvojusi ari karu.

"Es viņai neesmu sniedzis nekādu atbalstu.”

"Viņa to nekad negaidīja, viņa nekad nav žēlojusies, tu to zini."

Viņš pagriezās pret mani, viņa acis bija izmisums.

"Es baidos."

"Maksim, no kā tu baidies? Ar Beatrisi viss būs kārtībā, es to zinu, viņa..."

"Nē. Neatkarīgi no tā, vai viņa... es nedomāju par to."

"Par ko tad?”

"Kaut kas ir mainījies, vai tu nejūti? Es baidos no visām pārmaiņām. Es gribu, lai katra diena būtu kā Sī diena, kad pamodāmies un viss bija savā vietā, un, ja nekas nemainās, es varu izlikties, man par to nav jādomā".

Man nebija ko teikt viņam, nodrāztas frāzes nelīdzētu, es to zināju. Es beidzu veltīgi Čalot par Beatrises drīzo atveseļošanos. Es vienkārši lēni soļoju uz priekšu viņam blakus gar ezera krastu un pēc kādas jūdzes atkal atpakaļ uz viesnīcu. Mēs apstājāmies, lai pavērotu zosis uz ūdens. Pabarojām zvirbuļu pāri ar drupatām, kuras es atradu savā kabatā. Mēs gandrīz nevienu nesastapām. Vasarnieku sezona bija beigusies. Kad mēs atgriezīsimies, pienāks kārta avīzēm un jaukajiem brīžiem pie tām, un tad mūsu vermuta glāzei un precīzi laikā pasniegtajām vienkāršajām brokastīm.

Kamēr mēs klusējām, es visu laiku domāju par Beatrisi. Nabaga Beatrise! Bet vienā pusē viņai bija atjaunojušās kustības, viņa pazina Dzailsu, varēja parunāt. Mēs piezvanīsim, ja iespējams, pa telefonu, pasūtīsim puķes un atbrīvosimies no vainas apziņas.

Uz brīdi, ejot augSup pa viesnīcas kāpnēm, es redzēju viņu skaidri savā acu priekšā lieliem soļiem nākot man pretī pa mauriņu Manderlijā, suņiem līksmi rejot viņai pie kājām, kad viņa pilnā balsī mani uzrunāja. Dārgā, labā, uzticīgā Beatrise, kas nekad neizteica savas domas, nekad neuzdeva nevienu jautājumu, mīlēja mūs un pilnīgi pieņēma visu, ko bijām darījusi. Man acīs sariesās asaras. Bet pašreiz gan jau viņa atkal ir uz kājām Es pat sāku sacerēt vēstuli, kurā es viņai ieteikšu dzīvot rāmāk, vairāk rūpēties par sevi Atteikties no medībām.

Ejot caur durvīm, Maksims pagriezās, un es redzēju pēc viņa sejas, ka arī viņš bija sevi pārliecinājis un tādēļ

varēja noņemt masku un atviegloti atgriezties pie mušu trauslās, ērtās eksistences.

Tagad man ir kauns, un šis kauns mani pavadīs visu mūžu, ka mēs kļuvām tik laimīgi, tik bezrūpīgi tai vakarā, atsakoties domāt par to, kas neattiecās uz mums un to mājīgo burbuli, kurā bijām iekūņojušies. Cik mēs bijām pašapmierināti, cik egoistiski un nejūtīgi, apzināti pārliecinot sevi, jo tas bija mūsu interesēs, ka Beatrisei bija tikai viegla paralīze un ka pašreiz viņa jau bija uz kājām un tāda pati kā senāk.

Pēcpusdienā es pat šo to nopirku, tualetes ūdeni, kādu vēl nebiju lietojusi, un paciņu dārgas rūgtas šokolādes, kas atkal šad un tad bija nopērkama; es biju kā tās bagātās, garlaikotās, vieglprātīgās sievietes, kuras es bieži biju vērojusi, kas pavadīja laiku iepērkoties, apmierinot savas iegribas. Es parasti to nedarīju, un es nezinu, kādēļ tā todien uzvedos. Mēs padzērām tēju, tad pusdienojām un pēc pusdienām atkal devāmies pastaigā kā parasti gar ezera krastu, un iegriezāmies iedzert tasi kafijas vienā no pēdējām viesnīcām, kuras terase vēl bija atvērta un galdiņi izlikti zem audekla nojumes. Virs mūsu galvām bija iedegtas krāsainas lampiņas, metot uz mūsu rokām nakts zilu, tumši sarkanu un neglīti oranžu gaismu, kad pastiepām tās pēc savām tasītēm. Laiks bija rāmāks, vējš bija norimis. Vēl daži pāri pastaigājās ārā, iegriežoties pēc dzērieniem un kafijas un mazajām ķiršu un mandeļu kūciņām, kas bija šeit firmas ēdiens. Ja arī Maksims dažreiz nespēja atvairīt domas par lietām, kurām nebija nekāda sakara ar šodienu, viņš to prata labi slēpt, un viņš sēdēja, atlaidies atzveltnes krēslā, un smēķēja, tāds pats, tikai ar nedaudz vairāk grumbām sejā un sirmāks nekā tad, kad sēdēju viņam blakus vaļējā automobilī, braucot pa Mon-tekarlo kalnu ceļiem pirms veselas mūžības, tāds pats kā tad, kad pavēlēja man, apmulsušai un piesarkušai, apsēsties pie viņa galdiņa, kad es, brokastojot vienatnē, biju apgāzusi ūdens glāzi. "Jūs nevarat sēdēt pie slapja galdiņa, tas jums sabojās ēstgribu, ejiet nost." Un viesmīlim: "Atstājiet to un uzklājiet vietu pie mana galdiņa. Jaunkundze brokastos kopā ar mani."

Viņš tagad reti bija tik valdonīgs, tik impulsīvs, un viņS vispār bija daudz līdzsvarotāks un gatavs pieņemt visu, vispirms garlaicību. Viņš bija pārvērties. Bet, kad es tagad uz viņu palūkojos, es redzējo senāko Maksimu, to, ar kuru toreiz iepazinos. Bija tāds pats vakars kā daudzi citi, kad es sēdēju viņam blakus, vairāk klusēdama, zinot, ka viņam nepieciešama tikai mana klātbūtne, lai viņš justos dross un apmierināts; es biju jau pieradusi, ka biju stipra un viņš paļāvās uz mani. Un, ja arī manas apziņas dzīlēs Šodien, tāpat kā tajās nedaudzajās reizēs pāris pēdējo gadu laikā, es izjutu vieglu nemieru, vieglu cīņu, jaunu balsi, kaut ko tādu, ko es nebūtu spējusi ne izskaidrot, ne formulēt, kas bija tikai kā mazs mākonītis, es piesardzīgi izstūmu to no prāta un atteicos to atzīt.

Mums abiem atnesa vēl kafiju, biezu un melnu, mazās glazētās tasītēs, un Maksims pasūtīja vēl konjaku.

Es teicu: "Lūk, klāt arī aptiekārs," - un uztvēru Mak-sima labsirdīgi uzjautrināto skatu, kad mēs abi pagriezāmies, lai palūkotos uz vīrieti, kas soļoja gar ezera krastu, īpatnēji izslējušos un tievu vīrieti, vietējo farmaceitu, kas pavadīja visu dienu nevainojami tīrs kā priesteris, baltā, garā halātā un katru vakaru tieši sājā laikā, tērpies garā, melnā mētelī un turot sava saitē gārdzošu mopsi, pastaigājās pa taku no ezera viena gala līdz otram un atpakaļ. Mums bija jāsmejas, viņš bija tik svinīgs, tik nopietns, viss viņā — drēbju un matu griezums, galvas pagrieziens, rūpība, ar kādu viņš bija sacēlis apkakli, pat suņa pavadas izvēle — bija nepārpro-tāmi ārzemniecisks. Tādas mazas ikdienas ainas, Šāda nevainīga kopēja izklaidēšanās iezīmēja mūsu dienas.

Es atceros, ka mēs sākām viņu apspriest un centāmies noteikt viņa sabiedrisko stāvokli, jo mēs nekad nebijām viņu redzējusi kopā ar sievu vai vispār kādu citu cilvēku, un domās saprecināt viņu ar dažādām dāmām no mazās pilsētiņas veikaliem, viesnīcu atpūtas istabām un kafejnīcām, raugoties uz suņu īpašniecēm kā iespējamām kandidātēm, un vēlāk, kad atkal k|uva vēsāks un krāsainās lampiņas uz terases tika nodzēstas, roku rokā devāmies atpakaļ gar tumšo, kluso ezeru un izlikāmies, kaut ari mēs to neapspriedām, ka viss ir pa vecam. Vēstuli mēs nepieminējām.

Savādi, ja atceramies savas dzīves drāmas, krīzes un traģēdiju brīžus, laiku, kad esam cietusi, kad saņēmusi bēdīgas ziņas, ne tikai pats notikums uz visiem laikiem iespiežas mums atmiņā, bet vēl jo vairāk mazi un neloģiski sīkumi. Tie tur mājo skaidri un svaigi līdz mūsu dzīves beigām, kā pastāvīga atšķirības zīme, lai gan var likties, ka apjukumam, Šokam un asām sāpēm būtu jāizdzēS viss no mūsu apziņas.

Dažus Sī vakara notikumus es pavisam neatceros, bet daži izceļas kā ainas no spilgti izgaismotas gleznas.

Mēs atgriezāmies viesnīcā, kopīgi par kaut ko smejoties, un pretēji savam paradumam — tādē), ka mēs bijām tik izteikti jautrā noskaņā, — Maksims ierosināja, ka mēs varētu iedzert liķieri. Mūsu viesnīca nebija augstas klases, bet varbūt pirms daudziem gadiem kāds, liekas, bija nolēmis pamēģināt pievilkt publiku no ārpuses un iekārtojis bāru vienā no mazajām, krēslainajām atpūtas istabām blakus ēdamtelpai, uzliekot lampām abazūrus ar bārkstīm, izvietojot Sur tur augstus sēdekļus. Dienasgaismā bars nevilināja, tas bija neinteresants un noplucis, un mūs tas nespēja apmānīt, mums nemaz nenāca prātā tanī iegriezties. Bet dažreiz vakaros kāda mirkja noskaņa lika mums iedomāties, ka tam piemīt zināma noskaņa un smalkums, un tādēļ, ka mūs vairs nepievilka greznāko viesnīcu elegantie bāri un restorāni, mēs šeit laiku pa laikam iegriezāmies un bijām apmierināti, mums tas bija pat iepaticies, un mēs bijām pret to iecietīgi kā pret neglitu bērnu, ietērptu pieauguša cilvēka izejamās drānās. Reizi vai divas dažas labi ģērbtas padzīvojušas dāmas bija bariņā sēdējušas bārā un tenkojušas; reiz kāda resna matrona un viņas garkaklainā meita bija smēķējot uzmetušās uz augstajiem sēdekļiem un kārlgi lūkojušās uz apkārtējiem. Mēs bijām piespiedušies viens pie otra stūri ar muguru pret viņām, noliektām galvām, jo mēs vēl arvien baidījāmies, ka reiz mēs nejauši sastapsim kādu, kas mūs pazīst vai arī ir tikai redzējis mušu sejas, mūs vienmēr nomāca neizteiktas bailes no piepeša skata, kurā ataust atmiņa par to notikumu mūsu dzīvē. Bet mēs ar prieku nodevāmies minējumiem par sievietēm, slepus aplūkojot viņu rokas, kurpes, dārglietas, cenšoties noteikt un novērtēt viņu stāvokli, apspriežot viņas, kā mēs apspriedām drūmo farmaceitu.

Tajā vakarā neviens cits nebija istabā, un, kā es atceros, mēs apsēdāmies nevis pie mūsu ierastā aizmugures galdiņa, bet pie cita, labāk apgaismota, kas atradās tuvāk bufetei. Bet, tikko mēs bijām apsēdušies, pirms vēl viesmīlis pieņēma mūsu pasūtījumu, ienāca pārvaldnieks, un viņa skats meklēja mūs.

"Kāds kungs zvanīja, bet jūs bijāt izgājuši. Viņš teica, ka drīz atkal mēģinās jums piezvanīt".

Mēs nevarējām parunāt. Sirds man dauzījās spēcīgi un ātri, un, kad es pastiepu roku, lai saņemtu Maksima roku savējā, man bija dīvaini grūti to pacelt, tā likās kā nedzīva, it kā tā nepiederētu manam ķermenim. Tad kāda nesaprotama iemesla dēļ es pamanīju zaļās krelles lampu bārkšu apakšējā malā, pretīgā, glāžainā varžu zaļā krāsā, un ievēroju, ka dažas trūka, atstājot tukšu vietu un izjaucot zīmējumu, kuru pēc ieceres tām bija jāveido ar citām iesārtām krellēm. Pēc manām domām, tām vajadzēja atgādināt uz augšu pavērstas tulpju lapas. Es vēl tagad tās redzu, neglītas, lētas krelles, kuras kāds bija izvēlējies, jo bija pārliecināts, ka tās ir elegantas, tomēr es slikti atceros, par ko mēs runājām. Iespējams, ka mēs nemaz nesarunājāmies. Tika atnesti mūsu dzērieni, divas lielas glāzes ar konjaku, bet es savējai gandrīz nepieskāros. Skanīgi sita pulkstenis. Reizi vai divas istabu virs mums šķērsoja soļi, bija dzirdamas dudinošas balsis. Tad iestājās klusums. Sezonas laikā ārpusē būtu skanējušas viesu balsis, siltos vakaros mēs būtu sēdējuši kādu brīdi uz terases, un krāsainās lampiņas, kas bija uzvilktas gar ezera krastu, netiktu izslēgtas līdz pusnaktij, daudzi būtu pastaigājušies, gan vietējie, gan viesi. Dzīve šai vietā mūs apmierināja, tajā bija diezgan rosības, diezgan dažādības, pat mērenas jautrības. Paveroties atpakaļ, es esmu pārsteigta, cik maz mēs toreiz gaidījām no dzīves, šiem gadiem piemīt tāda nosvērtības un apmierinājuma gaisotne kā klusumam pirms vētras.

Mēs sēdējām vairāk nekā stundu, bet neviens mums nezvanīja, un beidzot, kad bija skaidrs, ka viņi pieklājīgi gaidīja, kad mēs aiziesim, lai varētu nodzēst gaismas un slēgt bāru, mēs piecēlāmies, lai dotos augšup. Maksims iztukšoja kā manu, tā savu dzērienu. Maska atkal sedza viņa seju, kad viņš pāris reižu pavērās uz mani, meklējot mierinājumu. Viņa acis bija blāvas.

Mēs bijām savā istabā. Tā bija diezgan maza, bet vasarā mēs varējām atvērt abas durvis, kas veda uz nelielu balkonu. Tā bija viesnīcas aizmugurē, dārza un nevis ezera pusē, bet mūs tas apmierināja, mēs nevēlējamies, lai mums pievērš uzmanību.

Mes bijām tikko aizvērusi aiz sevis durvis, kad izdzirdām soļus un tad stipru klauvēšanu. Maksims man teica: "Ej tu".

Es atveru durvis.

"Kundze, atkal zvana de Vintera kungam, bet es nevarēju dabūt savienojumu ar jūsu istabu, līnija ir pārak slikta. Vai jūs, lūdzu, nenonāktu lejā?"

Es paskatījos uz Maksimu, bet viņS ar žestu parādīja, lai es eju, kā jau biju gaidījusi.

"Es runāšu," es teicu, "mans vīrs ir noguris." Un es ātrā gaitā Šķērsoju gaiteni un devos lejā pa kāpnēm, pa ceļam atvainojoties pārvaldniekam.

Mēs atceramies sīkumus.

Pārvaldnieks mani ieveda savā kabinetā pie telefona, uz galda gaismu meta lampa. Citādi viesnīca bija tumsa. Klusa. Es atceros savu soļu klaudzienus uz melnbaltajām vestibila flīzēm. Es atceros mazu, kokā grebtu dejojoša lāēa figūriņu uz dzegas blakus telefonam. Pelnu trauku, pilnu izdegušu cigarešu galiem.

"Hallo... hallo..."

Klusums. Tad vāja balss skaņa, daudz sprakšķu, it kā vārdi būtu aizdegusies. Atkal klusums. Es izmisīgi runāju klausulē, cenšoties, lai mani sadzird, cenšoties dabūt savienojumu. Un tad viņS kliedza man ausī: "Maksim? Maksim, vai tu tur esi? Vai tu tas esi?"

"Dzails", es teicu, "es tā esmu, Dzails."

"Hallo... hallo..."

"Maksims ir augšā. ViņS... Džails..."

"Ak," viņa balss atkal attālinājās, un, kad tā atgriezās, tā skanēja, it kā nāktu no jūras dibena, ar dīvainu, dunošu atbalsi,

"Džails, vai tu dzirdi mani? Džails, kā klājas Beatrisei? Mēs saņēmām tavu vēstuli tikai šodien, tā briesmīgi aizkavējās."

Es dzirdēju savādu skaņu, kuru es uzskatīju par at-vienojumu vai traucēkli līnijā. Tad es sapratu, ka tas nav traucēklis. Tā bija Dzailsa raudu skaņa. Es atceros, ka paņēmu mazo, kokā grebto lācīti un sāku to ritināt saujā, noglaužot un grozot to.

"Šorīt... Šodien agri no rīta," viņa balss skanēja savādi, grūdieniem un izdzisa asarās. Vienu reizi viņš dažas sekundes klusēja, lai apspiestu asaras, bet nespēja. "Viņa vēl bija klīnikā, mums neļāva viņu vest mājās... viņa vēlējās braukt mājās... Es gribēju to nokārtot, vai saproti? Es vēlējos, lai viņa būtu mājās...” Viņš sāka atkal šņukstēt, un es nezināju, ko viņam teikt, kā ar to tikt galā, es jutu viņam līdzi, bet biju ari apmulsusi, es vēlējos nomest klausuli un bēgt.

"Dzails..."

"Viņa ir mirusi. Viņa nomira šorīt. Agri no rīta. Es pat tur nebiju. Es biju aizbraucis mājās, es pat nevarēju iedomāties...Viņi man nepateica." Viņš dziļi, dziļi ieelpoja un tad ļoti skaļi un lēni teica, it kā es nebūtu dzirdējusi vai sapratusi, it kā es būtu kurla vai mazs bērns. "Es zvanu Mak-simam, lai viņam paziņotu, ka viņa māsa ir mirusi."

Viņš bija atvēris balkona logus un stāvēja, skatoties tumsā uz dārzu. Tikai viena spuldze pie gultas bija aizdegta. Viņš neko neteica, kad es viņam to pastāstīju, gluži neko, viņš nepakustējās un nepaskatījās uz mani.

Es sacīju: "Es nezināju, ko teikt Es jutos šausmīgi. Viņš raudāja. Dzailss raudāja."

Es atkal atcerējos viņa balss skaņu, kad tā ar pārtraukumiem un neskaidri sasniedza mani, skaļos šņukstus un smago elpu, kad viņš centās tos apspiest un nespēja, un tad es aptvēru, ka visu laiku, kad stāvēju viesnīcas pārvaldnieka birojā, cieši sažņaugusi klausuli rokā, man acu priekšā nebija Dzailss saļimis krēslā kaut kur savā mājā, varbūt savā kabinetā vai vestibilā, bet gan

Dzailss, ģērbies kā arābu Šeihs, plīvojošās baltās drēbēs ap savu drukno stāvu, galdautu apsietu ap galvu, kāds viņš bija tajā briesmīgajā vakarā Manderlijas masku ballē. Es iedomājos, kā asaras rit pār viņa nokarenajiem spaniela vaigiem, ievelkot urdziņas viņa grimā, ap kuru viņš tik ļoti bija nopūlējies. Bet tajā vakarā viņS neraudāja, viņS bija tikai juties neveikls un samulsis, es biju tā, kam kaunā un apmulsumā lija asaras.

Es vēlējos, kaut man par to nebūtu tik daudz jādomā, es gribēju, lai tas laiks tiktu izdzēsts man no atmiņas, bet tas tikai kļuva vēl spilgtāks, un man nebija spēka apturēt atmiņu ainas, kas parādījās negaidīti un neaicinātas.

Pa pavērto logu ieplūda auksta vēja strāva.

Tad Maksims teica: "Nabaga Beatrise," - un pēc brīža vēlreiz: "Nabaga Beatrise," bet neparasti nedzīvā, neskanīgā balsī, it kā viņam nemaz nebūtu jūtu. Es zināju, ka viņam bija jūtas, tām bija jābūt. Beatrisi, kas bija trīs gadus vecāka un pavisam citādas dabas, viņš mīlēja pat tad, kad neviens cits viņā nespēja izraisīt nekādas jūtas. Kops bērnības viņi reti bija bijusi kopā, bet, neskatoties uz savu dzedro, atturīgo raksturu, viņa vienmēr viņu atbalstīja, nešauboties nostājās viņa pusē, patiesi un uzticīgi viņu mīlēja, un Maksims, kas parasti bija valdonīgs un neiecietīgs pret viņu, arī viņu mīlēja, paļāvās uz viņu un neskaitāmas reizes pagājušajās dienās bija klusībā pateicīgs viņai.

Es atgāju no loga un sāku nemierīgi staigāt pa istabu, atverot atvilktnes, ielūkojoties tajās, domājot par sagatavošanos ceļojumam, nespējot koncentrēties un izmest no galvas uzmācīgās domas, nogurusi, bet pārāk saspriegta, lai aizmigtu.

Beidzot ienāca Maksims un aizbultēja logus.

Es teicu: "Ir pārāk vēls, lai šovakar kaut ko noskaidrotu par biļetēm vai ceļojuma maršrutu. Mēs pat nezi-

nām, kad būs bēres, es nepajautāju, cik muļķīgi, man vajadzēja pajautāt, es mēģināšu rīt piezvanīt Dzailsam un visu plānot pēc tam."

Es paskatījos uz viņu, manā galvā jaucās daždažādas domas un jautājumi, un neskaidri nodomi. "Maksim?" Viņš neticīgi lņkojās manī, un viņa sejā bija Šausmas. "Maksim, protams, mums ir jābrauc. Tu taču saproti, vai ne? Kā gan mēs varam nebraukt uz Beatrises bērēm?"

Viņs bija bāls kā krīts, viņa lūpas likās nedzīvas. "Brauc tu. Es nevaru."

"Maksim, tev jābrauc."

Es piegāju un bez vārdiem, tikai mierinoši dudinot, apskāvu viņu, un mēs cieši turējāmies viens pie otra, kad mums piezagās Sī Šausmīgā doma. Mēs bijām teikusi, ka nekad nevarēsim atgriezties, bet tagad mums to vajadzēja darīt. Nekas cits nebūtu varējis piespiest mūs atgriezties. Mēs neiedrošinājāmies apspriest Sī notikuma nozīmi, viss, kam bija jānotiek, bija tik neaptverams, tas gulēja starp mums, un mums nebija, ko teikt.

Beidzot mēs devāmies gulēt, bet neaizmigām, un es zināju, ka nevarēsim aizmigt. Mēs dzirdējām, kā pulkstenis skvēra zvanu tornī nosita divi, trīs, četri.

Mēs bijām bēgusi no Anglijas pirms desmit gadiem, mēs sākām savu ceļojumu ugunsgrēka naktī. Maksims vienkārši apgrieza auto un devās prom no liesmojošās Manderlijas, no pagātnes ar visiem rēgiem. Mēs gandrīz neko nepaņēmām sev līdzi, neko neplānojām, neatstājām nekādus paskaidrojumus, bet beidzot mēs aizsūtījām savu adresi. Es aizrakstīju Beatrisei, tad atnāca oficiāla atbilde un divi juridiski dokumenti no Erenka Krolija un advokāta, un tad no kādas Londonas bankas. Maksims tos neizlasīja, gandrīz nepaskatījies uz dokumentiem, viņs uzšņāpa savu parakstu un atgrūda tos man, it kā tie arī degtu. Es kārtoju tos dažus jautā-

jumus, kas pēc tam sasniedza mūs, un tad iestājās mūsu trauslā miera gads vai nedaudz vairāk, pirms karš piespieda mūs meklēt citu mājvietu, tad vēl vienu, un beidzot pēc kara mēs atbraucām uz So zemi un vispēdīgi uz So kurortu pie ezera, kur atkal radām mieru, iekārtojāmies un atkal atsākām savu māksloto, garlaicīgo, vientuļo dzīvi, pilnīgi noslēgusies sevī, bez kādas vajadzības pēc cilvēkiem; un, ia arī es pēdējā laikā biju kļuvusi nemierīga, atcerējusies un zinājusi, ka tas pastāvēja, Sis nelielais mākonītis, es nekad viņam par to neieminējos un būtu drīzāk sev nogriezusi mēli nekā to darījusi.

Man liekas, es biju ne tikai pārāk saspriegta, bet arī baidījos no nelabiem sapņiem, tēliem, kurus es nespēju ne savaldīt, ne panest un kurus es gribēju aizmirst uz visiem laikiem. Bet, kad īsi pirms rītausmas es ieslīgu tādā kā pussnaudā, tēli, kas parādījās man acu priekšā, nesa miera un laimes izjūtu, tie saistījās ar vietām, kuras mēs bijām apmeklējusi un kuras abi mīlējām, — ar zilās Vidusjūras ainavām, Venēciju ar tās lagūnām un baznīcām, kas iznira no pērļainas agra rīta miglas, un, kad es atkal pamodos, es jutos gluži mierīga un atpūtusies, un klusi gulēju tumsā blakus Maksimam, vēlēdamās, lai arī viņš mantotu manu noskaņojumu.

Es nebiju pilnībā ļāvusies visam tam, kas bija manā sapnī, tam neparastajam satraukumam un priekam, kas lidinājās tajā. Es pārāk kaunējos par tiem. Bet tagad es tos uzņēmu ar prieku.

Beatrise bija mirusi. Es biju ļoti noskumusi. Es viņu ļoti mīlēju un domāju, ka arī viņa mīlēja mani. Es zināju, ka pēc kāda laika es raudāšu par viņu un man viņas pietrūks, un es ļoti bēdāšos.

Un man vajadzēs noskatīties, kā Maksims cieš ne tikai par viņas zaudējumu, bet apzinoties to, kas mums jādara.

Mums bija jāatgriežas. Un, gulēdama mūsu viesnīcas

istabā tajā svešajā pilsētā pie ezera, es ļāvos slepenai, vainas pilnai, brīnišķīgai nojausmai, kaut arī tā mijās ar baiļu izjūtu — jo es nevarēju iedomāties, kas mūs gaida, kā mēs jutīsimies un, kas bija galvenais, kā to uzņems Maksims, un kādas ciešanas viņam sagādās mūsu atgriešanās.

No rīta bija skaidrs, ka viņa ciešanas bija lielas, bet viņš neapzināti cīnījās ar tām kā senāk, slēdzoties sevī un atsakoties domāt un just, slēpjoties aiz maskas un visu veicot automātiski, darbojoties tajā vienaldzīgajā, mehāniskajā manierē, ko viņš jau sen bija apguvis. Viņš tikpat kā nerunāja — tikai par nenozīmīgām lietām sakarā ar sagatavošanos ceļojumam, bet stāvēja pie loga vai uz balkona, lūkojoties uz dārzu, kluss, bāls, atsvešināts. Tā biju es, kas visu sagatavoja ceļojumam, telefonēja, telegrafēja, pasūtīja biļetes, izstrādāja pārsēšanās maršrutus, es, kas visu salika ceļasomās, kā es to tagad parasti darīju, un tikai, kad es stāvēju un skatījos uz drēbju rindu skapī, man atkal uzmācās vecā savas nepiemērotibas sajūta. Es vēl joprojām nebiju eleganta sieviete, es vēl joprojām nevēlējos velti tērēt laiku, izvēloties sev apģērbu, lai arī, Dievs vien zina, man bija pietiekoši laika. No neveiklas, slikti ģērbtas jaunavas es biju kļuvusi par neinteresantu, neuzkrītoši ģērbtu precētu sievieti, un, patiešām, aplūkojot tagad savus tērpus, es ievēroju, ka tie pieder sievietei vidējos gados, tie bija neinteresantās pamatkrāsās, un man ienāca prātā, ka arī šajā ziņā es nekad nebiju bijusi jauna, nekad vieglprātīga un jautra, nemaz jau nerunājot par to, ka nebiju moderna un eleganta, sākumā savas neziņas un nabadzības dēļ, vēlāk neprasmes un bijības dēļ pret savu jauno dzīvi un stāvokli, Rebekas ēnā, mūžīgi skaistās un nevainojami, ekstravaganti ģērbtās, es biju izvēlējusies pārbaudītus, neinteresantus tērpus, baidoties eksperimentēt. Bez tam Maksims to nevēlējās, viņš mani apprecēja par spīti tam, ka biju ģērbusies nepiemērotas, neglītās drēbēs, varbūt pat tieši to dēļ, jo tās piestāvēja tai nevainīgajai, pie Sīs pasaules nepiederīgajai būtnei, kāda es biju.

Tā es izņēmu vienkāršās, nesievisķīgās krēma krāsas blūzes, prātīgos, brūnganos, pelēkos un kurmja krāsas svārkus, tumsās jakas un vienkāršās, neuzkrītošās kurpes un tās rūpīgi novietoju ceļasomā, un nekādi nespēju iedomāties, vai Anglijā laiks būs silts vai auksts, un baidījos vaicāt to Maksimam, jo zināju, ka viņš to būs izslēdzis no atmiņas. Bet es visu to paveicu gluži ātri, un visas pārējās mūsu mantas es ieslēdzu skapjos un atvilktnēs. Mēs, protams, atgriezīsimies, kaut arī es nezināju, kad tas notiks. Es nogāju lejā, lai nomierinātu viesnīcas pārvaldnieku, apgalvojot, ka mēs paturēsim savu istabu. Viņš gribēja piespiest mūs samaksāt drošības naudu, un samulsumā, vēloties visu pēc iespējas ātrāk nokārtot, es gatavojos piekrist, nolēmusi, ka tā visi dara un ka tas ir taisn igi. Bet, kad Maksims to dzirdēja, viņš pēkšņi atdzīvojās kā gulošš suns, kuru kāds nokaitinājis, un viņš uzrūca pārvaldniekam savā vecajā valdonīgajā manierē, sakniebtām lūpām sakot, ka mēs nemaksāsim vairāk nekā parasti, jo viņam jātie mūsu solījumam, ka atgriezīsimies. "Viņam nav nekādu izredžu sezonas beigās izīrēt So istabu kādam citam, un viņš to gluži labi zina. Viesnīca jau tagad kļūst tukšāka. Viņš var būt laimīgs, ka dabū mūs. Ir ļoti daudz citu viesnīcu.”

Es iekodu lūpā un izvairījos no pārvaldnieka skata, kad viņš noraudzījās, kā mēs sēdāmies taksometrā. Bet Maksima dusmu Salts bija izsīkusi, un visu pārējo ceļojuma laiku, visu to dienu un nakti un visu nākošo dienu, viņš bija sevī noslēdzies un galvenokārt klusēja, kaut arī pret mani viņS bija lēnprātīgs, pacietīgi, gluži kā bērns, pieņemot ēdienu un dzērienu, kad tos viņam piedāvāju.

"Viss būs labi," es teicu pāris reižu. "Maksim, tas nebūs tik slikti, kā tu domā." Viņš vārgi pasmaidīja, pagrieza galvu un noraudzījās caur vagona logu uz bezgalīgajiem, pelēkajiem Eiropas līdzenumiem. Šeit nebija rudens saules, brīnišķīgās, sijājošas gaismas, tikai lietū izmirkuši lauki, izspūruši koki, garlaicīgi ciematu puduri, nemīlīgas mazas pilsētiņas.

Taču bija vēl kaut kas. Tas bija pārejošs acumirklis, bet tas iedvesa man šausmas, tas parādījās tik negaidīti un ar tādu spēku, ka uz mirkli mana sirds sastinga.

Mēs atradāmies kādā stacijā uz kādas robežas, un mums bija pusstundu jāgaida, jo mainīja iokomotīves. Mums bija pietiekami laika, lai izkāptu un, pastaigājoties pa garo platformu, izlocītu kājas. Stacijā bija kiosks, kur pārdeva vārītas desiņas, labu, karstu kafiju un degvīnu, un saldus, aromātiskus cepumus, kurus mēs iemērcām kafijā, pirms tos kāri apēdām. Maksims vēroja pantomīmu, kurā darbojās kāds vīrs ar lielu kaudzi bagāžas, kas bija uzkrauta uz ļodzīgiem ratiņiem. Stāvot uzjautrināta blakus viņam, es tanī brīdī nedomāju neko, neko īpašu, ne par pagātni, ne par nākotni, izbaudot tikai pauzi vilciena kustībā un kūkas un kafijas garšu. Tad Maksims pagriezās un paskatījās uz mani, un pasmaidīja, cenšoties notvert manu skatu, un, kad es ielūkojos viņa sejā, es savā galvā skaidri sadzirdēju vārdus, kas krita kā ūdens lāses uz akmens: "Šis cilvēks ir slepkava. Viņš nošāva Rebeku. Šis ir cilvēks, kas nogalināja savu sievu." Un veselu šausmu pilnu brīdi, skatoties uz Maksimu, es redzēju svešinieku, cilvēku, ar kuru man nebija nekāda sakara, cilvēku, kuru es nepazinu.

Un tad pavadonis brīdinoši iepūta svilpē, aicinot mūs atpakaļ vilcienā.

Trešā NODAĻA

"Cilvēkam, kas ir dzimis no sievas, mūžs ir īss."

Vārnas atkal virpuļoja debesis, paceļoties augstu, izkaisoties, krītot lejā; kalna nogāzē arājs vēl arvien ara. Saule vēl spīdēja.

Pasaule nebija mainījusies.

"Un dzīvo vidu mēs esam mirusi, mēs vērsāmies pēc glābiņa pie Tevis, Kungs, kas tiesās mūsu grēkus."

Es aizturēju elpu, it kā gaidot, ka kaut kas notiks. Drīz, protams, tas ari notika; viņi pagāja uz priekšu un sāka laist zārku kapā. Es pacēlu acis. Maksims stāvēja nekustīgi dažu soļu atstatumā kā melna ēna. Mēs visi bijām melni zeltainajā saules gaismā. Bet es vēroju Dzailsa seju pāri vaļējam kapam. Smagnējiem žokļiem, iegrimušām acīm, Dzailss raudāja, necenšoties apspiest asaras. Dzailss un Rodzers blakus viņam. Bet es nespēju skatīties Rodžeram sejā un apmulsumā novērsos. Tagad viņi spēra dažus soļus uz priekšu.

"Tā kā visvarenajam Dievam ir labpaticies savā lielajā žēlsirdībā aicināt pie sevis mūsu dārgās aizgājušās māsas dvēseli, mēs nododam viņas miesas zemes klēpim."

Tagad viņi noliecās, lai uzmestu zārkam savu sauju zemes. Es saņēmu Maksima roku, Viņa pirksti bija auksti un neatsaucīgi, un, kad es tiem pieskāros, es atkal ieraudzīju

Beatrisi savā acu priekšā kā dzīvu savā tvīda kostīmā un zemajās kurpēs lieliem soļiem nākot man pretī pāri zālienam. Viņas vienkāršajā, atklātajā sejā bija zinātkārs, ieinteresēts, draudzīgs skatiens. Beatrise, no kuras es nebiju dzirdējusi nevienu nelaipnu vai netaisnu vārdu. "Un kāda balss no debesīm sauca: raksti, no šī brīža lai svētīti ir tie, kas nomirst iekš tā Kunga."

Es vēlējos, kaut spētu raudāt. Man būtu bijis jāraud, manas acis bija sausas ne jau jūtu nabadzības dēļ. Bet es domāju, cik lieliska ir šī diena un kā viņa būtu priecājusies, jājot uz kāda no saviem medību zirgiem vai arī izvedot pastaigāties savus suņus — dienas laikā viņa reti kad bija sastopama telpās, un atkal man ienāca prātā, cik tas bija nepareizi, cik netaisni. Beatrisei vajadzēja sirmā vecumā nokrist no zirga, medījot līdz pašām beigām, tādā dienā kā šī viņai bija jābūt laimīgai un bezrūpīgai, ne pazemotai vājniecei pēc triekas, kad viņai nebija pat vēl sešdesmit gadu. Vai arī tam vajadzēja būt Dzailsam, resnajam Džailsam, kas izskatījās neveselīgs, saburzīts, grumbās savilktu un saraudātu seju, lielu, baltu kabataslakatu pie mutes. Vai arī Rodžeram. Es vēlreiz uzmetu viņam steidzīgu skatu. Viņš stāvēja blakus savam tēvam, un man ienāca prātā satriecoša doma, ka tik sakropļotam cilvēkam nāve nāktu kā atbrīvotāja, bet tad es sapratu, ka tas bija vajadzīgs mums, lai aiztaupītu sev nepatīkamo pienākumu lūkoties uz viņu, nevis viņam.

Iestājās klusums. Mēs stāvējām ap kapu, skatoties uz gaišo ozola zārku, ko vietvietām klāja tumšas zemes pikas. Viņi bija noņēmuši zeltainos ziedus un nolikuši tos zālē, un tikai tagad es pamanīju, cik daudz to bija ap kapu, salikti viens uz otra līdz pat celiņam, vainagi, krustiņi, zeltaini, balti, bronzas un purpura puķu pušķi kā dārgakmeņi savā zaļajā ietvarā, un, kad mēs pagriezāmies, es ieraudzīju, cik daudz cilvēku bija atnākuši, kādi piecdesmit

vai sešdesmit. Viņi godbijīgi deva mums ceļu. Cik daudz draugu bija Beatrisei, cik daudziem viņa bija patikusi, kā viņu mīlēja un cienīja! Kad bēru ceremonija beidzās un mēs lēni gājām atpakaļ uz saviem limuzīniem, Maksims cieši satvēra manu roku. Viņi vēroja mūs, kaut arī centās to nedarīt, viņi gudroja, brīnījās, prātoja, es jutu viņu skatienus, lai gan es biju nodūrusi acis, es nezināju, kā mēs to izturēsim, ne arī, kā mēs varēsim skatīties tiem acīs pēc tam, mājās, vai Maksims vispār spēs ar to tikt galā.

Bet paSā visļaunākajā brīdī, kad manas domas apjukumā joņoja un cilvēki drūzmējās ap mums kā koku tumšie stāvi mežā, es gandrīz paklupu, sperot soli no zāles uz grantētā celiņa, un jutu, ka kāda roka otrajā pusē, kur nebija Maksima, mani atbalsta, un es nepakritu, bet pacēlu acis un iepriecināta ieraudzīju Frenka Krolija norūpējušos, ierasto, pazīstamo seju.

Ilgi pēc tam es atcerējos, cik ļoti viņa klātbūtne visu izmainīja, izmainīja visu atlikušo dienas daļu, atcerējos, kā mēs to izturējām, tā mūs atbalstīja, piešķīra pārliecību un spēku, un es atcerējos, ka tas tā vienmēr bija bijis un ka mēs bijām viņam daudz pateicības parādā. Viņš toreiz bija Maksima sekretārs, strādīgs, uzticīgs, pazemīgs, un kā Maksima īstais, patiesais draugs viņš, tāpat kā Maksims, bija bijis Rebekas upuris un bija cietis, bija daudzkārt cietis līdz ar Maksimu. ViņS zināja patiesību un klusēja.

Bet man viņš nozīmēja vēl vairāk, viņš bija mana stiprā klints, kad viss man apkārt bija kā bangojoša, trakojoša jūra, kas gatavojas mani aprīt. Viņš bija Manderlijā no pirmās dienas, kad es tur ierados kā jaunlaulāta sieva, smalkjūtīgs, neuzbāzīgs, iepriekš nojaušot manas bažas, nogludinot man ceļu, atvieglots, ka es biju tāda, kāda biju, jauna, neveikla, nepiedzīvojusi, nervoza, parasta, spējot saskatīt aiz visa tā manu īsto būtību. Es droši vien nekad

neuzzināšu, cik liels ir mans parāds Frenkam Krolijam, cik neskaitāmos, neredzamos, nenovērtējamos veidos viņš bija man palīdzējis, bet ārzemēs es biezi viņu atcerējos ar mīlestību un pateicību, sevišķi tajās reizēs, kad es uz brīdi biju nometusies ceļos kādā svešā baznīcā. Man liekas, ka esrnu sastapusi tikai divus cilvēkus savā dzīvē, kas bija tik patiesi labestīgi, Frenku un Beatrisi. Un šodien viņi abi bija šeit; tikai Frenks bija dzīvs un gandrīz nemaz nebija mainījies, bet Beatrise bija mirusi, un kā paisums mani apņēma pagātne, kā upe, kas apskalo kailo, izkaltušo tagadnes krastu.

Kad bēru ceremonija bija beigusies un mēs stāvējām uz taciņas aiz kapsētas, oficiāli, stīvi sasveicinoties ar neskaitāmiem cilvēkiem, no kuriem vairumu mēs nepazinām, un kad mēs beidzot pagriezāmies, lai dotos atpakaļ uz melnajiem limuzīniem, kas gaidīja mūs aiz Dzail-sa un Rodžera automašīnām, es zināju, kaut Maksims man par to neko neteica, ka viņš vēlējās bēgt un bū*u arī aizbēdzis, ja tas būtu bijis iespējams. Viņš vienkārši butu iesēdies vienā no limuzīniem un pavēlējis šoferim mūs aizvest, mēs pat nebūtu atvadījušies, bet būtu aizjoņojuši ātri un tālu, uz vilcieniem un kuģi, un atpakaļ mūsu trimdā. Mēs bijām atbraukuši, izpildījuši savu pienākumu. Beatrise bija mirusi un pienācīgi apglabāta. Nekas mūs šeit nesaistīja.

Bet mēs, protams, bijām spiesti palikt, un neviens pat nepieminēja citu iespēju.

"Cik jauki, ka satikām Frenku," es teicu. Limuzīns lēni izbrauca caur vārtiem uz ceļa. "Viņš izskatās tāds pats kā agrāk, kaut arī viņš ir nosirmojis, bet viņš ir vecāks."

"Jā."

"Mēs visi esam vecāki. Es domāju, visiem mēs liekamies gluži citādi. Es gribēju teikt, vecāki."

"Jā."

"Pagājis ir vairāk nekā desmit gadu."

Kādēļ gan es to teicu? Kādēļ turpināju runāt par to, jo zināju, ka tas mums liks atcerēties pagātni? Tā gulēja starp mums kā ēna, kuru mēs neatzinām. Kādēļ gan es to izvilku dienas gaismā, lai mēs būtu spiesti uz to paskatīties?

Maksims pagriezās. "Dieva dēļ, kas tev noticis, vai tu domā, ka es nezinu, cik ilgs laiks ir pagājis? Vai tu domā, ka man bez tā ir vēl kas cits prātā? Vai tu nezini, ka pēdējās trīs dienas es ne par ko citu nespēju domāt? Kāpēc gan tu to dari?"

"Piedod. Es negribēju.,, es to tikai tāpat vien teicu, lai būtu par ko runāt..."

"Kāpēc tev vispār jārunā? Vai mums vajadzīgas tuk-sas runas?"

"Nē, nē. Piedod...Maksim,es negribēju..."

"Vai tad tu nedomāji?"

"Piedod."

"Droši vien arī tu domāji?”

"Maksim, lūdzu... tas bija neapdomīgi, muļķīgi, muļķīga piezīme. Mēs nedrīkstam strīdēties. Ne tagad. Nekad. Mēs nekad nestrīdamies."

Tā bija patiesība. Mēs nebijām strīdējusies kops tās dienas, kad sākās izmeklēšana sakarā ar Rebekas nāvi un sausmu pilnais brauciens ar pulkvedi Dzūlianu uz Londonu pie viņas ārsta, no ugunsgrēka nakts. Mums pārāk tuvu bija garām pagājušas nāves briesmas, mūsu starpā toreiz bija pārāk daudz pārpratumu, kuru dēļ mēs gandrīz pazaudējām viens otru. Mēs zinājām, ka mums bija laimējies, mēs pārāk labi zinājām visa tā vērtību, kas mums piederēja, lai iedrošinātos riskēt pat ar neiecietīgu vārdu par kādu sīkumu. Kad cilvēki ir pārdzīvojusi to, ko mēs pārdzīvojām, tie neizaicina likteni.

Es turēju viņa roku. "Tas drīz beigsies," es teicu. "Vēl tikai dažas laipnības, dažas pieklājīgas frāzes Dzailsa dēļ. Beatrises dēļ. Un tad tie būs projām."

"Un arī mēs varēsim aizbraukt. Agri no rīta. Varbūt pat Šovakar."

"Bet... mums droši vien vajadzēs vēl palikt, lai mierinātu Dzailsu. Dažas dienas. Viņš, nabadziņš, izskatās šausmīgi, galīgi satriekts."

"Viņam ir Rodžers."

Mēs klusējām. Rodžers. Tur nebija ko piebilst. "Viņam ir daudz draugu. Viņiem vienmēr tie ir bijuši. No mums viņiem nebūs nekāda labuma."

Es neatbildēju, neuzstāju, pagaidām neuzdrošinājos teikt, ka vēlējos palikt, ne jau Džailsa vai Rodžera, vai Beatrises dēļ, bet tādēļ, ka mēs bijām šeit, mājās, beidzot atgriezušies, un mana sirds līksmoja. Es jutos atvieglota, no jauna piedzimusi, izmisīgi noilgojusies pēc rudenīgajiem laukiem, kokiem un dzīvžogiem, debesīm un saules gaismas, pat pēc plīvojošā un virpuļojošā vārnu bara. Man bija kauns un vainas apziņa, it kā es būtu kļuvusi neuzticīga Maksimam un piekrāpusi viņu, un tādēļ ar mazliet patētisku galvas pagriezienu, kura nozīme bija zināma vienīgi man pašai, es novērsu skatu no loga, lai neredzētu vairs to, ko mīlēju, un pievērsos Maksima bālajai, slimīgajai sejai, savām rokām, kas bija satvērušas viņa rokas, melnajiem ādas sēdekļiem un melnajā žaketē tērptajiem šofera pleciem.

Limuzīns samazināja ātrumu, mēs jau bijām pie mājas un ieraudzījām Rodžeru, palīdzot savam tēvam izkāpt no mašīnas.

Maksims teica: "Nē, es te nevarēšu izturēt. Es nevarēšu panest viņu vārdus un skatus. Dzulians arī bija. Vai tu viņu redzēji?"

Es nebiju viņu ievērojusi.

"Uz kruķiem. Un Kārtraiti un Tredainti".

"Tas nekas, Maksim. Es ar viņiem runāSu. Viņiem būs darīšanas vienīgi ar mani. Tev būs tikai ar viņiem jāsasveicinās. Pie tam viņi vēlēsies runāt par Beatrisi. Neviens neko citu pat nepieminēs."

"Viņiem to nemaz nevajadzēs darīt. Tas būs rakstīts viņu sejās, un es to ievērošu. Es zināšu, par ko viņi domā."

Es apklusu, kad durvis atvērās, un īsajā bridi, pirms izkāpu no limuzīna, manā galvā atkal un atkal atskanēja Maksima vārdi, likās, ka šis bridis ilgs veselu mūžību, es stāvēju sastingusi uz visiem laikiem, it kā laikā, it kā ārpus tā: "Tas būs rakstīts viņu sejās. Es zināšu, par ko viņi domā." Un manis pašas sīkā, slepenā, indīgā balss atbildēja: "Viņš ir slepkava. Viņš nošāva Rebeku. Tas ir Maksims de Vinters, kas nogalināja savu sievu."

"Klāt ir Frenks. Nolādēts!"

"Maksim, no visiem cilvēkiem Frenks ir vienīgais, kas sargāsies ko teikt. Frenks mums palīdzēs, tu to zini. Frenks sapratīs."

"Tieši šo saprašanu es nevarēšu panest."

Tad viņš izkāpa no limuzīna, pagrieza man muguru, es redzēju, kā viņš šķērsoja iebraucamo ceļu, kā Frenks Krolijs nāca viņam pretī, kā viņš pasniedza roku, mirkli to paturēja savā un tad ievilka Maksimu savas aizsardzības lokā. Saprotošs.

Un zeltainā oktobra saule apspīdēja mūs visus, visas melnās vārnas, kas pulcējās mielastam.

Visi bija ļoti laipni pret mums. Viņu laipnība bija uzmesta mums kā silta, smacējoša sega, un viņi bija arī smalkjūtīgi un centās mūs nevērot. Es redzēju, cik ļoti viņi centās. Pirms došanās ceļā sievas droši vien teica saviem vīriem: "Atceries, ja gadīsies, ka de Vinteri būs tur-

esmu dzirdējusi, ka viņi, iespējams, atbrauks, — nevaicā... nepiemini... nevēro viņus." Un viņi arī nevēroja, viņi vairījās no mums, uzturoties istabas otrajā pusē, vai arī, gluži otrādi, pienāca mums klāt, lai pēc iespējas ātrāk izpildītu savu pienākumu, lūkojās mums acīs, sirsnīgi spieda roku un tūlīt atgriezās pie galda un nodevās vīna, viskija, sviestmaižu un pīrādziņu nobaudīSanai, piebāžot pilnu muti, lai tas viņus atbrīvotu no runāšanas.

Es par to neuztraucos, man bija vienalga, es biju ieslēgusies savā Čaulā. Es apstaigāju istabu ar šķīvi, piedāvājot uzkožamos un visu laiku runājot par Beatrisi, daloties atmiņās, piekrītot, ka viņas slimība un nāve ir tik nežēlīgas, tik netaisnas, bet man viņas pietrūka, man bija vajadzīga viņas palīdzība, es ilgojos pēc viņas asprātīgajām piezīmēm, kas parasti izsauca apkārtējo smieklus. Es nespēju ticēt, ka viņa vairs nekad neienāks pa durvīm.

Visi bija ļoti laipni. Un tikai, kad pagriezu tiem muguru, jutu, ka man seju applaucē šīs neizteiktās domas, kas likās lidināmies istabā. Es sastapu viņu acis un tajās redzēju jautājumus, jautājumus, jautājumus. Cik biezi vien varēju, es nostājos blakus Maksimam, pieskāros viņa rokai vai plecam, lai uzmundrinātu viņu, kamēr viņš klausījās kāda atmiņās par savu māsu vai garajās runās par to, kā tiem bija klājies kara laikā. Viņš pats gandrīz nepiedalījās sarunās, tikai vārgi smaidīja un gāja no viena pie otra, baidoties uzkavēties kāda tuvumā, ja gadītos... Kādā brīdī es dzirdēju vārdu "Manderlija" kā zvana skaņu iekrītam negaidītajā klusumā istabas vidū un bailēs strauji apgriezos, gandrīz izmetot no rokām šķīvi, zinot, ka man jābūt viņa tuvumā, jāaizsargā viņš, ka šis vārds nedrīkst otrreiz atskanēt. Bet tad pacēlās balsis un pārklāja to, un šis vārds nogrima, un, kad es atkal Maksimu ieraudzīju, viņš jau bija piegājis pie kāda cita, es redzēju viņa saspringto muguru istabas otrajā pusē.

Pēc kāda brīža es nostājos pie verandas durvīm un skatījos uz dārzu un laukiem, un man izdevās aizmirst apkārtējos ļaudis, izlikties, ka viņu nemaz Šeit nav, es veldzēju skatu saules gaismā un rūsganajos un zaļajos kokos un liesmojošajās ogās, ar kurām bija nokaisīts akmensozols.

"Esmu pārliecināts, ka jums nenāktu par ļaunu iziet ārā. Jums deretu mazliet atpūsties."

Frcnks Krolijs, jaukais, uzticamais, viegli aprēķināmais, uzmanīgais Frenks, kā parasti smalkjūtīgs un norūpējies par to, kā es jūtos. Es steidzīgi atskatījos pāri plecam uz istabu. ViņS teica: "Ar Maksimu viss ir kārtībā. Es tikko biju kopā ar viņu. Lēdija T'redainta garlaiko viņu ar saviem stāstiem par evakuētajiem. Karš beidzās gandrīz pirms četriem gadiem, bet jūs redzēsiet, ka tas pie mums vēl arvien ir galvenā sarunu tēma. Ne tās galvenās problēmas, bet, piemēram, kas uzdeva mazāku skaitu olu, nekā izdēja viņa vistas, lai vairāk paturētu sev, — notikumus, ko tik viegli neaizmirsa un nepiedeva."

Mēs lēni soļojam pa dārzu projām no mājas, un pamazām es jutu, ka sasprindzinājums un raizes nokrīt man no pleciem, un es varēju pacelt seju pret sauli.

Es teicu: "Zēl, ka mēs zinām tik maz par to, kas notika Šeit. Vēstules nepienāca. Mēs tikai dzirdējām pasas ļaunākās ziņas, par gaisa uzbrukumiem un par to, kas notika citās zemēs." Es apstājos. "Man šķiet, mēs aizbēgām arī no visa tā. Vai par to ari ļaudis runā?"

"Manuprāt,” viņš piesardzīgi atbildēja, "cilvēki ir kļuvusi ļoti egocentriski un ir aizņemti ar savām darīšanām.”

"Paldies, Frenk. Cik jūs esat labs! Jūs man tik jauki norādījāt savu vietu. Jūs gribējāt teikt, prom no acīm, prom no sirds. Mēs patiesām nebijām tik ievērojami, lai par mums visu laiku domātu vai tenkotu. Cilvēki mūs vienkārši aizmirsa."

Frenks nenoteikti paraustīja plecus, kā vienmēr laipns,

"Redziet, mēs esam zaudējusi orientēšanās spēju, Maksims un es. Senāk... mēs bijām... vai, pareizāk sakot, Manderlija bija uzmanības centrā, kā jūs to zināt, visi interesējās, visi runāja par to... bet pasaule nav stāvējusi uz vietas, vai ne? Tagad tai ir daudz svarīgākas problēmas. Mēs tai vairs neko nenozīmējam."

"Protams, jūs atceras, protams... tikai..."

"Frenk, neuztraucieties, neatvainojieties... Dievs vien zina, tieši to es esmu vēlējusies, lai mēs būtu niecīgi un nenozīmīgi, gandrīz vai aizmirsti, piederētu pagātnei. Jums to vajadzētu zināt."

"Jā, patiesam."

Mēs bijām sasniegusi veco augļu dārzu, no kurienes varējām aizmugurē saskatīt apjomīgo, balto māju un priekšā zirgus pļavā.

"Nabaga radījumi," es teicu, redzot, ka tie skatās uz mums, paceļ galvas un sakustas. "Vai neaiznesīsim tiem dažus ābolus?"

Mēs pacēlām dažus krituSus ābolus no zāles un lēnām gājām uz nožogojuma pusi, zirgi mūs ieraudzīja un rikšoja mums pretī, spīdīgi, gludi un skaisti, bēris un sainis.

"Kas tagad jas ar tiem? Vai Džailss vēl izjāj? Vai Ro-džers? Es nezinu, kā ir ar viņiem — un kā vēl būs."

"Baidos, ka arī es nezinu. Pēdējo gadu laikā es tikai Sad un tad esmu saticis viņus."

Es zināju, ka Frenks bija pārcēlies uz dzīvi Skotijā, kur viņš bija lielas muižas pārvaldnieks, zināju, ka tūlīt pēc kara viņš apprecējās un drīz viņam piedzima divi dēli, un, paskatoties uz viņu, es sapratu, ka viņš ir pilnīgi laimīgs, norimis un gandrīz vai pilnīgi atraisījies no pagātnes, un es jutos savādi sāpināta, es nevarēju skaidri pateikt, kas to izsauca. Bēdas? Zaudējuma sajū-la? ViņS bija vienīgais cilvēks, kas bija mīlējis Mander-liju tikpat dziļi kā Maksims, viņš bija mums pēdējā saite ar to. Man likās, ka Maksims nojaus, ka viņš ir zaudējis arī Frenku, tāpat kā Beatrisi, tikai citādā veidā,

Mēs stāvējām pie žoga, zirgi gremoja ābolus, ar izstieptām lūpām maigi noņemot tos no mūsu plaukstām. Es noglaudīju saļņa silto, samtaino purnu. Tad es teicu: "Frenk, es ļoti vēlos palikt Anglijā, es vēlos, kaut spētu jums pastāstīt, cik ļoti esmu ilgojusies pēc mājām. Kā sapņojusi par tām. Nekad par to neesmu runājusi ar Maksimu — kā gan es to varētu? Nebiju pārliecināta, kā viņš to uzņems. Mani neuztrauc cilvēki, vienalga, ko tie domā un vai tie vispār interesējas. Ne cilvēku dēļ."

"Es saprotu."

"Māju dēļ — sīs vietas, šo lauku... šīs debess, šī apvidus dēļ. Es zinu, arī Maksims jut to pašu, esmu par to cieši pārliecināta, tikai viņš neuzdrošinās to atzit. Viņš tāpat ir ilgojies pēc mājām kā es, tikai viņam..." Mana balss izdzisa. Bija dzirdama tikai zirgu klusā skrimšķi-nāšana un cīruļa dziesma, uzvijoties skaidrajās debesīs. Mums abiem prātā bija vārds "Manderlija", mēs to jutām, kaut neizrunātu, viss, ko tas izteica un nozīmēja, bija kā elektrības lādiņš gaisā. Beidzot es teicu: "Es jūtos kā nodevēja. Nav labi, ka es par to runāju."

"Es tā nedomāju," Frenks piesardzīgi teica. Viņš bija no kabatas izņēmis pīpi un sāka pildīt tas galviņā tabaku no vecā ādas tabakmaka, ko viņš, kā atceros, bija vienmēr lietojis, un tas man atsauca atmiņā citu ainu, līdzīgu šai, kad es biju viņam izsūdzējusi savas bēdas un saņēmusi atbalstu un pārliecinošu mierinājumu. "Tas ir, protams, gluži dabiski. Jūs esat angliete. Īsta anglie-te. Sīs ir mājas pēc visiem gadiem, ko esat pavadījusi ārzemēs. Un, kā jau jūs teicāt, ar Maksimu ir tāpat, un es esmu pārliecināts, ka viņš to apzinās."

"Vai mēs varētu atgriezties? Vai..." es vilcinājos, izvēloties vārdus. "Frenk, vai pastāv kaut kas, kas varētu mums liegt atgriezties?"

Viņš dažas minūtes vilka dūmus no savas pīpes, un es pavadīju pirmās smalkās, zilās dūmu dūnas ar skatu, kad tās pacēlās gaisā. Sirdij dobji dauzoties, es nevarēju vien beigt glaudīt zirgu, berzēt tā purnu, un tas, iepriecināts par tādiem uzmanības un mīlestības uzplūdiem pēc nevērības dienām, kārpīja ar kāju zemi un spēcīgi grūda man purnu saujā.

"Jūs domājat, sakarā ar to... kas notika?"

"Jā."

Un tad atmiņas par izmeklēšanu un spriedumu kā rēgi neredzami ieņēma savu vietu blakus Manderlijas garam, bet mēs arī par tiem nerunājām.

"Es nedomāju, ka kaut kas varētu kavēt jūsu atgriešanos, ja jūs abi to vēlaties," Frenks teica.

Mana sirds salēcās. Apstājās. Atkal dobji sāka sist. Un tad es vaicāju "Frenk, vai jūs aizbraucāt uz turieni?”

ViņS cieši uz mani paskatījās, un viņa acīs bija rūpes. Viņš teica "Jā, protams. Man tas bija jādara."

Es aizturēju elpu, ViņS saņēma mani aiz elkoņa un sāka mani liegi vadīt projām no aploka un zirgiem caur augļu dārzu atpaka] uz mājas pusi.

"Tas ir beidzies," viņš teica.

Es neatbildēju. Bet tikko atmodinātie rēgi vilkās mums paka} pa zālienu. To cilvēku vairs nebija, ne jau par viņiem es domāju. Rebeka bija mirusi, un viņas gars nespēja vairs mani vajāt, par viņu es Sai saulainajā oktobra rītā nemaz nedomāju Tikai par to vietu, māju, dārzu, Laimes ieleju, kas stiepās līdz slēptajam līcim un liedagam, Un jūru. Un es Sīs vietas slepeni uzņēmu un loloju savā sirdī.

Savādi, bet satikšanās ar Frenku Kroliju nepavisam nebija grūtākais pārbaudījums Maksimam, es to redzēju

pēc viņa sejas izteiksmes, pēc viņa iegrimušajām acīm, viņa acu dobumi izskatījās gandrīz tukši. Frenks bija tikai atbalsts, mums abiem ar viņu bija viegli. Vēlāk mēs sēdējām, klausoties viņa stāstu par Invernesas grāfisti, kalniem, ezeriem, briežiem, par tās pirmatnīgās dabas krāšņumu, kuru viņš bija iemīlējis, par savu sievu Žaneti un abiem mazajiem dēliem. Viņam bija līdzi fotogrāfijas, un mēs tās apbrīnojām, un tikai tagadne piepildīja istabu, un mūsu starpā nebija nekādu ēnu — izņemot citādu ēnu, ko es nevēlējos atzīt. Bet, redzot abus zēnus, Hemišu un Fergusu, mani pārņēma tukšuma sajūta, pie kuras jau biju pieradusi, kam sekoja spējš cerību vilnis, Mēs vairs nerunājām par bērniem. Toreiz, kad mūs vēl gaidīja gaisā nākotne, viss bija citādi, viņi mantotu Manderliju. Nebiju pat pārliecināta, ka Mak-sims tagad vēlētos bērnus, mūsu trimdā viņiem nebija vietas. Bet ja mēs atgrieztos mājās...

Es pacēlu acis, uztvēru vecā pulkveža Dzūliana skatu un jutu, kā manas cerības un maize, slepenie, jaukie plāni pārvelkas ar ledus kārtiņu.

Bijām palikuši tikai daži, Dzailss un Rodžers, Mak-sims un es, kāds padzīvojis brālēns un Dzūlians ar meitu. Viņa sieva bija mirusi, un viņa meita, apaļīga, neizskatīga, dzīvespriecīga jauna sieviete, tagad dzīvoja kopā ar viņu un acīmredzot labprāt nodevās viņa aprCpēSanai. Pirms brīža mēs mazliet neveikli bijām runājusi par Eiropu, par valstīm, kuras bijām apmeklējuši, par zemi, kurā pašlaik dzīvojām. Tad Dzūlians sacīja: "Es atceros, ka ieteicu jums Sveici. Naktī pēc tā Londonas brauciena." Valodas apklusa kā ar nazi nocirstas. Es ievēroju Frenka ciešo skatienu, pievērstu Maksimam, dzirdēju, kā viņš noklepojas. Bet Dzūlians turpināja; likās, ka viņš neuztver noskaņu, nesaprot, ko pats saka. "Protams, es ar to domāju tikai ceļojumu, kamēr viss aizmirsīsies un norims tenkas. Bet pēc tam bija tas Šausmīgais gadījums Manderlijā un tad, protams, karš. Viss aizmirstas. Nekad nedomāju, ka jūs pavisam aizbrauksiet un neatgriezīsieties tik...cik tad — desmit gadus vai vairāk? Vismaz desmit."

Kad mēs sastingām šausmās un apmulsumā, nespēdami izteikt ne vārda, viņš, taustoties ar kruķiem, smagi uzrausās kājās. Viens no kruķiem nokrita uz grīdas, un viņš gaidīja, kamēr Frenks to pacels. Neviens nezināja, kas viņam padomā, neviens necentās viņu apturēt. Tikai viņa meita uzlika viņam roku uz pleca, kad viņš pasniedzās pēc savas glāzes, pacēla to un turpināja savu runu.

"Tēvs, vai tu nedomā..."

Bet viņš to nokratīja, un viņa apklusa, nosarka, pametot uz mani izmisīgu skatu.

Džūlians noklepojās. "Es gribu teikt jums dažus vārdus. Neskatoties uz bēdīgo gadījumu... kura dēļ mēs visi esam šeit..." Viņš palūkojās uz Maksimu, pēc tam uz mani. "Teikšu jums atklāti, mums jūsu pietrūka. Esmu biezi šeit viesojies, Džailss ir mans liecinieks, un mēs esam sēdējuši šajā istaba un runājuši pārjums." Viņš apklusa. Es pametu skatu uz Dzailsu, kas bija pieliecies un pētīja galdu, viņa vaigi bija zilgansarkani. Viņš paskatījās uz Rodzeru un tikpat ātri novērsa acis. "Tas nu man jāsaka. Pagātne ir sen jau aizmirsta un apglabāta". v

Es nervozēju, neuzdrīkstēdamās uzlokot Maksimu. Vecajam vīram nebija ne jausmas, ko viņš tikko bija pateicis.

"Ar to ir cauri. Lai nu tā būtu."

Viņš atbalstījās uz kruķiem, neveikli pūloties noturēties līdzsvarā. Pulkstenis zālē nosita trīs. "Viss, ko gribēju teikt, ir, ka sasodīti priecātos atkal satikt jūs un... esiet sveicināti mājās!" Viņš pacēla glāzi un tad viens pats, bez steigas, svinīgi, to izdzēra.

Kādu bridi domāju, ka nomiršu vai kliegšu, vai noģībšu, vai vienkārši piecelšos un aizbēgšu. Es atsacījos ticēt savām ausīm, man bija nelabi no apmulsuma un izmisuma, un nemiera par to, kā jūtas Maksims un kā viņš varētu uz to atbildēt. Pat Frenks bija kā paralizēts un bez valodas, pat viņš nevarēja izdomāt, kā mums palīdzēt.

Bet man par pārsteigumu Maksims sēdēja ļoti kluss, ļoti savaldīgs un tad pēc brīža, skatoties uz Džūiianu, iedzēra malku no savas glazēs. "Pateicos," viņš mierīgi teica. Tas bija viss, bet es atkal atguvu elpu, lai gan krūtis man durstīja dedzinoša sāpe un vaigi svila. Bet viss bija kārtībā, nekas Šausmīgs nebija noticis, mēs vel visi bijām šeit pie pusdienu galda, visi kā viens, tādi pasi kā iepriekš, bija tā pati oktobra diena, Beatrises bēru diena, un pagātne piederēja pagātnei, un tai nebija varas pār mums.

Beidzot viņi devās projām, un Džūliana meitai vajadzēja veselu mūžību, lai dabūtu tēvu līdz durvīm, jo viņš atraidīja viņas palīdzību un neveikli vilkās pāri grantētajam ceļam, un tad viņu vajadzēja iesēdināt mašīnā, kura tika uzkurbulēta, iesildīta un braukāja atpakaļgaitā un uz priekšu pēc vecā vira pavēles.

Vispēdīgi viņi bija projām, un pēc apmēram stundas arī Frenkam bija jādodas prom, bija pasūtīts automobilis, kas aizvedis viņu uz staciju, no kurienes viņš brauks uz Londonu un pēc tam guļamvagonā uz mājām, uz Skotiju.

Citrondzeltenā pēcpusdienas gaisma viegli klājās pār laukiem, gaisā virpuļoja un sijājās lapas, krita pēdējie āboli. Bija gluži silts. Es vēlējos būt ārā, jo tur bija tik skaisti, es negribēju zaudēt ne mirkli pēc tik ilgas prombūtnes un nespēju samierināties ar domu, ka man jābūt ieslodzītai mājā, jāklausās pulksteņa tikšķos un kāpņu Cīkstoņa, un suņu nagu skrapstoņā, tiem staigājot iekšā un ārā, visās istabās meklējot Beatrisi, un Džailsa dziļajās, smagajās nopūtās. Bet Maksims atteicās nākt ārā, viņš bija pelnu pelēks no noguruma un sasprindzinājuma. "Es apgulšos," viņS teica, "varbūt izdosies iemigt. Un tad būs jā tiek cauri tikai dienas otrajai pusei."

Es neatbildēju. Mēs stāvējām vestibilā, durvis uz dārzu bija atvērtas. Viegli smaržoja pēc āboliem. Neuzkrītoši un smalkjūtīgi Frenks Krolijs uzkavējās mūsu tuvumā, gaidot, vai mums nevajadzēs viņa palīdzību — paradums, kas tik ļoti kaitināja Beatrisi. "Kāds garlaicīgs radījums!" viņa man teica tajā pirmajā dienā. "ViņS nekad nepasaka nēko interesantu.” Jau toreiz zināju, ka viņai nebija taisnība, kritizējot Frenka neinteresanto un nosvērto raksturu, viņa nespēju aizrauties, nebija taisnība, kad viņa bija pret to neiecietīga, un es centos uzminēt, vai viņa beigās bija sapratusi viņa būtību un saskatījusi viņa patieso vērtību.

"Ej vien," Maksims teica, "tu taēu to vēlies. Izej ārā, kamēr vē! vari."

Palūkojoties viņa sejā, es redzēju, ka viņS lasīja manas slepenās domas, saprata, kā es jūtos un pēc kā es ilgojos, ko es tik rūpīgi centos slēpt. ViņS veltīja man bālu, nogurušu smaidu un pieliecās, lai noskūpstītu man pieri. "Uz priekšu." Tad viņS pagriezās un, atlaizot mani, devās prom, augSā pa kāpnēm.

Es izgāju ārā.

Ceturtā NODAĻA

Iepriekšējā nakti es pamodos, jo pēc garā ceļojuma un Šoka, ko izraisīja ierašanās mājās, biju izsista no ierastā ritma.

Tagad no dziļa bezsapņu miega mani atmodināja kāda skaņa, un, pieceļoties sēdus, uz dažām sekundēm es atkal apjuku, domājot, ka esmu mūsu viesnīcas istabā, un mazliet brīnoties, kādēļ logs bija nepareizā pusē.

Maksims gulēja pilnīgi nekustīgi; mēs abi bijām emocionāli iztukšoti, no spriedzes un noguruma es jutos gausa un apstulbināta. Kas tas bija, ko dzirdēju? Nekas. Istaba bija klusa un tumša, šonakt nespīdēja mēness.

Tad atkal atskanēja skaņa, kura mani atmodināja, savāda, apslāpēta skaņa, kuru es nespēju noteikt — tā varēja but vai nu dzīvnieka, vai arī cilvēka balss.

Es atkal atgūlos, bet, tiklīdz es noliku galvu uz spilvena, tā kļuva skaļāka un atskanēja tuvāk, šķita, ka tā nāk no grīdas vai sienām, tādēļ es beidzot piecēlos un klusi gāju uz durvju pusi.

Stāvot tumšajā gaiteni, man vispirms likās, ka tas bija kāds no suņiem, kas sēroja par Beatrises prombūtni un, apmulsis no neparastās kārtības mājā, smilkstēja un staigāja šurpu un turpu. Bet suņi bija ieslēgti virtuvē. Šī skaņa nāca no guļamistabas.

Un tad es sapratu, ka skaņa, ko dzirdēju, bija šņuk-

sti, vīrieša Šņuksti, ko pārtrauca murmināšana un pēkšņi, paklusi izsaucieni.

Es negribēju iet pie viņa, man tas likās briesmīgi un apkaunojoši. Es vēlējos ātri atgriezties gultā un iebāzt pirkstus ausīs, pārvilkt spilvenu pāri galvai, lai to nedzirdētu, pārāk daudz apslēptu jūtu draudēja izlauzties uz āru Sīs raudošās balss iespaidā.

Bet tad vainas sajūta pārauga līdzjūtībā un dabiskā tieksmē mierināt, palīdzēt, un es maldījos pa gaiteni uz priekšu, vispirms taisni un tad apkārt mājai, ar rokām taustoties gar sienām, liekot nosaluSās kājas uz nodilušā, vecā tepiķa, kas bija uzklāts uz pulētajiem dēļiem gaiteņa vidū; Dzailsam un Beatrisei pārāk nerūpa greznība, viņu māja izskatījās tāda pat kā tad, kad viņi tajā apmetās pirms vairāk kā trīsdesmit gadiem, viņi nenoņēmās ar remontiem vai mēbeļu nomaiņu, iespējams, pat neievērojot, kādas izskatās mēbeles, vai tās nolietojas vai ne, vienmēr dodot priekšroku ārpasaulei un pievēršoties zirgiem, suņiem, dārzam un draugiem. Tas bija viens no iemesliem, kādēļ es viņus iemīlēju. Tajās ne-daudzajās reizēs, kad Sājā mājā viesojos, es biju jutusies tik atvieglota. Pēc Manderlijas elegances un etiķetes, kas mani pārāk Šausmināja un stindzināja, lai dzīvotu saskaņā ar to. Gaiteņa otrajā galā pie Beatrises guļamistabas es apstājos; elsas bija skaidri sadzirdamas, tās tikai mazliet apslāpēja aizvērtās durvis.

Es vilcinājos, cenšoties samierināties un pārvarēt savu netīksmi. Un tad es iegāju istabā.

"Dzails!"

Labu laiku viņš mani neievēroja un nedzirdēja, viņš nepacēla acis, tādēļ es ieklepojos un paklabināju rokturi un tad beidzot atkal viņu klusi uzrunāju.

"Džails... es dzirdēju tevi... es to nevaru panest. Vai man tev kaut ko atnest, kā es varu tev palīdzēt?"

Naktslampiņas bija iedegtas, un viņš sēdēja pie Beatrises dīvainā, vecmodīgā tualetes galdiņa. Trīsdaļīgajā spogulī varēja saskatīt viņa attēlu — masīvo kaklu virs tumšzila rīta svārka. Skapja durvis bija vaļā un pāris kumodes atvilktņu arī, un dažas no viņas drēbēm bija izņemtas un izkaisītas pa grīdu, uz gultas, uz krēsla atzveltnes, viņas tvīda svārki un praktiskie vilnas džemperi, violeta kleita, sarkanbrūna vilnas jaka, šalles, apakšveļa, kamieļvilnas mētelis, viņas apmetnis ar lapsas galvu, kas karājās uz leju, tās mazajām stikla ačtelēm baisi mirgojot.

Dzailss bija satvēris vecu firziķa krāsas atlasa tērpu un piespiedis to sejai — es atcerējos, ka pirms vairākiem gadiem to reiz redzēju Beatrisei mugurā, un es stāvēju pie durvīm, muļķīgi viņā noraugoties, nezinot, ko citu varētu darīt vai teikt. Pēc kāda laiciņa, bez jebkādas iztrūkšanās vai izbrīna viņš pameta skatu uz mani. Viņa acis bija pietūkušas un sarkanas, un pilnas asarām. Seja viņam bija saraudāta, asaras plūda pa bārdas stublāju zilgani apēnotajiem vaigiem. Es varēju ne tikai redzēt un dzirdēt, es gandrīz vai varēju saost un sataustīt viņa bēdas, viņa bezpalīdzīgo sēru dziļumu.

Viņš neko neteica, tikai lūkojās manī kā bērns un tad atkal sāka šņukstēt, viņa pleci raustījās, un, nemaz necenšoties savaldīt asaras, viņš iespieda seju firziķa krāsas tērpā un raudāja, slaucīja ar to acis un reizi pa reizēm kā slīkstot skaļi lieliem malkiem tvēra gaisu. Tas bija briesmīgi. Es biju pārsteigta par viņu un pārsteigta arī par sevi, par to, ka viņa nesavaldītās skumjas izsauca manī netīksmi. Es biju pieradusi pie Maksima, viņš bija vienīgais vīrietis, ko es vispār pazinu, un Maksims nekad neraudāja, ne reizi, tas būtu neiedomājami. Nedomāju, ka viņš būtu raudājis kopš triju Četru gadu vecuma. Ja viņš bija spēcīgu jūtu varā, to varēja saskatīt viņa sejā, viņš stipri nobālēja,

viņa sejas muskuli saspringa, acis kļuva asas, vai ari pār viņa seju nolaidās ēna, bet viņa savaldība bija nevainojama. Es pat neiedrošinājos domāt, kā viņš patreiz reaģētu uz Dzailsa asarām.

Pēdīgi es aizvēru durvis, aizgāju un apsēdos uz gultas malas blakus viņam un ilgu laiku tāpat sēdēju, klusējot, nelaimīga, tinoties rīta kleitā, kamēr Dzailss Šņukstēja, un pēc laiciņa kaut kas manī, lepnums vai atturība, izkusa, un man vairs nebija nepatīkami, tieSi otrādi, man likās pareizi, ka viņš tā ļāvās savām jūtām un ka man vajadzēja būt klāt kā sabiedrotajai, lai viņš to spētu.

"Ko gan man darīt?" viņš teica, paskatoties uz mani, vēršoties, manuprāt, ne pie manis un negaidot atbildi. "Ko gan man darīt bez viņas? Trīsdesmit septiņus gadus viņa bija visa mana dzīve. Vai zini, kur mēs satikāmies? Vai viņa tev kādreiz par to ir stāstījusi? Es nokritu no zirga, un viņa pienāca un palīdzēja man tikt tam mugurā un aizveda mani mājās — es biju salauzis plaukstas locītavu —, viņa vienkārši paņēma jostu vai šalli vai ko tamlīdzīgu un veda manu zirgu kopā ar savējo, un manējais bija nejauks radījums, bet viņš izturējās tik rāmi kā maza bērna ēzelltis, viņš ēda viņai no rokas. Es jutos kā muļķis — vismaz izskatījos pēc muļķa, bet man tas pavisam nelikās svarīgi, jau pašā sākumā viņa to panāca — kopā ar Beu man ne par ko nebija jārūpējas, es pilnīgi paļāvos uz viņu. Es gribēju teikt, viņas rokās bija groži, viņa par visu rūpējās, protams, tu jau to zināji. Es viņai nevarēju līdzināties nekādā ziņā, lai gan ar mani viss bija kārtībā, bet Sā vai tā Bea tika ar visu galā un nostādīja mani uz kājām, un pēc tam es biju vira, nekādu raižu, biju pavisam laimīgs, kā no jauna piedzimis — to grūti izskaidrot."

Viņš lūkojās manī, un viņa acis, likās, kaut ko meklēja manā sejā. Ko gan? Mierinājumu? Atzinību? Nevarēju uzminēt. Viņš bija kā vecs klēpja suns ar slimām un asarojošām acīm.

"Es saprotu," es teicu. "Es redzēju, cik jūs bijāt laimīgi, cik labi saderējāt. Visi to redzēja."

"Patiešām?" Viņa seja iedegās aizkustinošā, asarainā dedzībā.

"Protams, viņi redzēja."

"Protams," es nepārliecinoši teicu.

"Visi viņu mīlēja un apbrīnoja, viņai nebija neviena ienaidnieka, neskatoties uz viņas aso mēli — viņa varēja teikt, ko domāja, pavisam atklāti, un tomēr viņai visu piedeva, zini, viņai bija tik daudz draugu — visi tie cilvēki šodien, visi tie cilvēki bērēs — vai tu viņus redzēji?"

"Jā, jā, Džails, es viņus redzēju — es biju ļoti aizkustināta — tas tev bija droši vien liels mierinājums."

"Mierinājums?" Viņa acis izmisīgi apskrēja istabu, it kā viņš uz bridi būtu aizmirsis, kur atrodas, un tad pievērsās man, bet tā arī mani neredzēja.

"Mierinājums," viņš neskanīgi teica.

"Jā, tie daudzie cilvēki, kas mīlēja Beatrisi un bija kapos šodien."

"Jā, bet tas nav mierinājums," viņš teica, kā skaidrodams vienkāršas lietas muļķa bērnam, "saproti, viņa ir mirusi, un viņa nomira bez manis. Viņa nomira klīnikā, viņa nebija mājās, es nebiju pie viņas, es pievīlu viņu, pametu nelaimē. Viņa mani nekad nepievīla, ne reizi."

"Nē, Dzails, tev nevajag vainot sevi." Tukši vārdi.

"Bet es esmu vainīgs."

Es neteicu vēlreiz "nē", es neko neteicu. Nebija nozīmes — man nebija ko teikt.

"Viņa ir mirusi, un es nezinu, kā tālāk dzīvot, vai saproti? Bez viņas es esmu nekas. Vienmēr esmu bijis nejēga, nezinu, ko darīt. Ko gan es iesākšu? Es nevaru dzīvot bez viņas, vai saproti, es patiešām nevaru dzīvot

bez Beatrises." Viņa acīs atkal parādījās asaras, viņš ļāva tām brīvi ritēt pār vaigiem un nevaldāmi šņukstēja, skaļā un aizsmakušā balsī kā bērns,

Kaut jutos neveikli, es piegāju un apsēdos tam blakus un apskāvu šo elsojošo, bezpalīdzīgo, vientuļo, žēlabaino, drukno vīru, un pēc kāda laika es raudāju kopā ar viņu, par viņu un par Beatrisi, jo mīlēju viņu...bet asaras man lija ne tikai par Beatrisi, bet dīvainā kārtā arī par daudz ko citu, par citiem zaudējumiem, citām bēdām, un, kad asaras izsīka, mēs roku rokā sēdējām un klusējām, un es vairs nejutu pret viņu nepatiku, es priecājos, ka varēju būt kopā ar viņu kā mazs mierinājums šajā klusajā sēru mājā.

Pēc kāda brīža viņš atkal ierunājās un iesācis nevarēja beigt — viņš man tik daudz pastāstīja par Beatrisi, par kopīgi nodzīvotiem gadiem, mazus stāstiņus par laimes brīžiem, personīgas atmiņas, ģimenes anekdotes, viņš atklāja man viņu idillisko dzīves stāstu; es uzzināju par viņu kāzām, par mājas iegādi, Rodžera piedzimšanu, par viņa zēna un jaunības gadiem, viņu draugiem, kaimiņiem, daudzajiem zirgiem, suņiem, bridža spēli, viesībām, piknikiem, braucieniem uz Londonu, Ziemassvētku svinībām, dzimšanas dienu atzīmēšanu, un, klausoties viņa stāstā, man likās savādi, ka viņš gandrīz nemaz nepiemin Maksimu vai Manderliju, neko, kam bija kāds sakars ar to viņu dzīves posmu, ne jau smalkjūtības dēļ, — viņš bija pārāk aizrāvies, pārāk dziļi iegrimis pats sevī un pagātnē, lai par to domātu vai pamanītu manu klātbūtni, vēl mazāk, lai domātu, kas ar mani saistās — it kā Manderlijai un Beatrises jaunības gadiem, kurus viņa tajā pavadīja, viņas ģimenei, viņa dzīvē un apziņā nebūtu nekādas nozīmes.

Es atcerējos, ka tajā tveicīgajā dienā Manderlijā, kad pirmo reizi sastapu Beatrisi un Dzailsu pirms vcse-

las mūžības un citā dzīvē, kad es biju cita būtne, vēl gluži bērns, — es vēroju viņu guļot pēc brokastīm uz muguras saulē un krācot, un patiesā neizpratnē es brīnījos, kādēļ Beatrise viņu bija apprecējusi, un nolēmu, ka viņu starpā nebija mīlestības, jo Džaiiss jau tad bija resns un nepievilcīgs, un pāri pusmūžam. Cik bērnišķīga, cik naiva un muļķīga, bez pieredzes es toreiz biju, domājot, ka vīrietim ir jābūt skaistam, elegantam, jautram, smalkam un pavedinošam, kāds toreiz bija Mak-sims, lai ar to aizrautos un to mīlētu, un dzīvotu laimīgā laulībā! Es toreiz neko nesapratu, gluži neko, vēl tagad sarkstu aiz kauna, to atceroties. Mana pier&ize aprobežojās ar aizraušanos, pirmo kaislīgo, aklo mīlestību, mīlestību, kura, kā vēlāk sapratu, vairāk atgādināja vidusskolnieces iemīlēšanos. Es neko nezināju par mīlestību, kura nāk ar gadiem un briedumu, un kopīgu ikdienu, nedz arī par mīlestību, kas pieredzējusi postu un bēdas, un ciešanas, kas tikpat viegli izšķir un sanaido mīlētājus un iznīcina mīlestību, kā nostiprina to.

Tajā nakti es jutos dīvaini veca, daudz vecāka par nabaga bezpalīdzīgo Džailsu, stiprāka, spējīgāka, gudrāka. Man viņa bija tik ļoti žēl. Es zināju, ka galu galā viņš kaut ka izdzīvos, klups un celsies, bet nekad vairs nebūs tāds kā senāk, viņa dzīves labākie gadi bija beigusies līdz ar Beatrises nāvi un Rodžera smago ievainojumu lidmašīnas avārijā un viņa invaliditāti, kaut gan tas fakts, ka viņa dēls sava ievainojuma dēļ vienmēr paliks mājās pie viņa, varētu pamudināt viņu saņemties un izķepuroties, un beidzot atkal baudīt dzīvi. Tomēr nebiju pārliecināta. Viņš nemaz nepieminēja Rodžeru, Šonakt viņš domāja tikai par Beatrisi un ilgojās tikai pēc viņas.

Man nav ne mazākās jausmas, cik ilgi mēs tā abi sēdējām. Es raudāju kādu brīdi, bet Dzailss bez pārtrau-

kūma lēja asaras, pat sarunājoties viņš nemaz necentās tas apspiest vai savaldīt, un, kaut ari sākumā viņa raudas mani mulsināja, pēc kāda laika es jutu cieņu un aizkustinājumu pret viņu, jo tās liecināja par viņa bēdām un dziļo mīlestību pret Beatrisi, un arī tādēļ, ka viņš saskatīja manī tuvinieci un spēja raudāt manā klātbūtnē.

Vismaz pāris reižu es viņam vaicāju, vai viņš nevēlas, lai atnesu tēju vai brendiju, bet viņš atteicās, un mēs vienkārši turpinājām sēdēt drēbju jūkļa vidū guļamistabā, kas ar katru stundu kļuva aukstāka.

Un tad, it kā viņš pamazām atjēgtos no lēkmes vai transa, pār kuru viņam nebija nekādas varas, viņš nopētīja istabu, gandrīz pilnīgā apjukumā, it kā nesaprastu, kāpēc mēs abi tur atrodamies, nezin no kurienes izvilka kabatas lakatu un, skaļi taurējot, vairākas reizes nošņauca degunu.

"Piedod,"viņš teica. "Piedod, dārgā, vajadzēja būt šeit, nevarēju bez tā iztikt."

"Es zinu, Džails. Viss kārtībā. Es saprotu," es piecēlos un neveikli teicu. "Tev jāzina, ka es ari mīlēju Beatrisi."

"Visi mīlēja. Visi. Visi tie cilvēki, visi draugi." Viņš noslaucīja acis, palūkojās uz malu un teica: "Visā pasaulē viņai nebija neviena ienaidnieka. Izņemot Rebeku...”

Es apstulbusi skatījos uz viņu, jo es nebiju gaidījusi, ka vēlreiz izdzirdēšu viņas vārdu, tas skanēja dīvaini, it kā svešā valodā. Rebeka, Vārds no citas dzīves. Mēs nekad to nepieminējām. Nedomāju, ka tas tika kaut reizi izrunāts kopš šīs šausmīgās nakts.

Uz dažām sekundēm man likās, ka klusajā istabā ir sakustējies kāds zvērs, kuru es biju uzskatījusi par sen mirušu, brīdinoši ierūcies, un šī skaņa ieviesa man bailes, un tad tas apklusa un sastinga, un šīs bailes bija tikai vāja atbalss no vecajām bailēm, kā atmiņas par sen

pārciestām sāpēm; un tās vairs nejutu, bet tikai atcerējos, kādas tās bija.

"Piedod," Džailss vēlreiz teica, "piedod, dārgā."

Bet es nesapratu, vai tas attiecās uz Rebekas vārdu vai to, ka viņa bēdu dēļ man tik ilgi bija jābūt nomodā.

"Džails, man jāiet atpakaļ uz guļamistabu, esmu Šausmīgi nogurusi, un varbūt Maksims ir pamodies un nesaprot, kur es esmu."

"Protams, ej. Ak Dievs, ir jau puspieci. Piedod, man ļoti 261."

"Nē, viss kārtībā, tev nav jāatvainojas. Patiesām."

Kad biju pie durvīm, viņš teica: "Es vēlos, kaut jūs tagad atgrieztos."

Es vilcinājos.

"Vecajam Dzūlianam taisnība, un Beatrise vienmēr to teica. Ir muļķīgi, viņa teica, būt tik ilgi projām bez jebkādas vajadzības."

"Bet mums bija — ir tas jādara... Džails, nedomāju, ka Maksims būtu to izturējis, jo... jo... nebija vairs Man-derlijas... un viss cits..."

"Jūs varētu nopirkt citu māju — vai dzīvot Šeit... te ir pietiekoši vietas... nē, nē, to jūs, protams, nevēlēsieties. Kaut viņa būtu satikusi Maksimu pirms... viņa parasti nerunāja par savām jūtām, bet viņa ilgojās pēc viņa — visu kara laiku... viņa par to daudz nerunāja, bet es zināju. Kaut viņa to būtu vēlreiz satikusi."

"Jā," es teicu. "Jā, man ļoti žēl."

ViņS skatījās uz firziķa krāsas atlasa vakartērpu, kuru vēl arvien turēja rokā. Es sacīju: "Džails, no rīta es atnākšu un palīdzēšu tev visu sakārtot. Atstāj tagad visu, kā ir. Tev jāizguļas."

ViņS uzmeta man nenoteiktu skatienu un atkal pievērsa to tērpam. "Tas nebija viņas mīļākais tērps, viņa vispār nemīlēja ne zīdu, ne atlasu un tamlīdzīgus audu-raus, vairāk praktiskas drēbes." Viņš nevarēja beigt skatīties uz spīdīgo, slideno audumu. "Man liekas, to viņai uzdāvināja Rebeka."

Un no viņa vārdiem manā acu priekšā parādījās baiss, spilgts tēls, tik skaidrs, it kā es tur būtu klāt,.Re-bekas tēls, Rebekas, kuru es savā dzīvē nekad netiku redzējusi, cēlā, slaidā, melnmatainā Rebeka, eksotiski skaista, stāvot Manderlijas parādes kāpņu galā, roku uzlikusi uz margām, lūpas savilkusi vieglā, sardoniskā smīnā, vērtējoši, nicinoši, uzjautrināta lūkojoties manī, uzvilkusi firziķa krāsas vakartērpu, kas tagad saburzīts atradās Dzailsa strupajā, gaļīgajā rokā.

Klupdama krizdama es izskrēju ārā, prom pa gaiteni, glābjoties sāpīgi sasitu plecu pret asu stūri, atradu mūsu istabu un iedrāzos iekšā, trīcot šausmās, jo viņa bija atgriezusies kā rēgs, kaut arī man bija licies, ka viņa ir sen jau uz visiem laikiem aizmirsta. Bet mūsu istabā, blāvajā agra rīta gaismā, kas spraucās caur izdilušajiem katūna aizkariem, redzot, ka Maksims ir cieši aizmidzis, — viņš gulēja tāpat saritinājies kā iepriekš, kad viņu atstāju, viņš nebija pakustējies, — es pēkšņi apstājos, klusi, lai viņu nepamodinātu, aizvēru durvis, nespējot pateikt ne vārda, ne arī viņam jebkad to pastāstīt. Man ar to pašai bija jātiek galā, jāatvaira rēgs, jāiedzen zvērs atpakaļ alā pilnīgi vienai. Maksimu nedrīkstēja traucēt un uztraukt, Maksims to nedrīkstēja uzzināt.

Es neatgriezos gultā, es apsēdos uz soliņa pie loga un raudzījos caur spraugu aizkaros uz neskaidrajām dārza un aploka kontūrām, pelēkajai, bezkrāsainajai, nereālajai rītausmai nomainot nakti, un tas, kā vienmēr, likās tik skaisti, šis skats atkal pildīja manu sirdi ar ilgām, un bailes pazuda, un es dusmojos uz sevi par atmiņām, par pagātni, par tās spēju mani sarūgtināt un visu sabojāt, bet visvairāk es nikni un nesamierināmi dusmojos uz viņu — par to, kāda viņa bija un ka viņa mums bija nodarījusi to, ko vairs nevarēja labot, par to, ka viņai vēl pēc tik daudziem gadiem bija vara pār mums, vara kā dzīvē, tā nāvē. Rebekai.

Gaismai pieņemoties, es redzēju kokus un krūmus, un tad zirgus iznirstam no rīta miglas, kura palsa un pēr-ļaina pacēlās un vijās ap tiem kā zīda plīvurs, ko auda kāda neredzama roka, un, skatoties, kā tā klusi un nemierīgi kāpa un grima, dīvaina līksme un prieks pārņēma mani — par rīta krāšņumu, par jauno dienu, šo vietu, mājām, Angliju, par dzīvi, kas mūs gaidīja, un es gribēju plaši atvērt logu un saukt pāri laukiem, pāri tām jūdzēm, uz tām klusajām, tumšajām kapenēm, kur viņa viena pati gulēja.

"Es esmu dzīva!" es gribēju saukt. "Vai tu dzirdi? Es esmu dzīva un viņš arī, un mēs esam kopā. Bet tu esi mirusi un nekad vairs nespēsi mums kaitēt. Tu esi mirusi, Rebeka."

Piektā NODAĻA

Ēdamistabā mēs vieni pasi paēdām brokastis. Dzailss vēl gulēja. Kad ģērbos, redzēju Rodzeru gurdi, lēni un smagi ejot uz aploka pusi. No mugurpuses viņS līdzinājās tēvam, tas pats druknais, īsais kakls un platie pleci, pavisam necils virs, kam drīz būs trīsdesmit gadu, neinteresants, patīkams, kam prātā bija tikai zirgi un suņi. Es maz ko par viņu zināju, mēs ar viņu gandrīz nemaz nebijām saskārusies.

Bet karā viņš bija bijis lidotājs, vīrišķīgi cīnījies un parādījis sevi, izpelnījies ordeni par drosmi, un beigās viņa lidmašīna tika saSauta, un viņS ieguva smagus apdegumus, tā ka viņu vairs nevarēja pazīt; ja viņS tagad būtu pagriezies pret mani, es neredzētu apaļīgo, svaigo, atklāto iepriekšējā Rodzera seju, bet pretīgu masku ar izstaipītu, spīdoSu, zvīņainu ādu, kurā balti laukumi mijās ar tumšiem plankumiem, Šaurām acīm zem aprēto-jusiem bezskropstu plakstiņiem, un man katru reizi vajadzēja saņemties, lai neatrautos, lai no pretīguma pārāk ātri nenovērstu skatu. Pārējās viņa ķermeņa daļas bija vēl vairāk sakropļotas.

Rodžers, klusi saucot un gaidot, kamēr sainis un bēris atrikšos, Rodžers, kura nākotne bija neglābjami zudusi.

Man viņš atkal ienāca prātā, dzerot kafiju un vērojot, kā Maksims mizo ābolu, un viņa rokas ar ābolu man

ikreiz izsauca atmiņā to pirmo ritu, kad redzēju viņu brokastojam Montekarlo, kad es piegāju viņam, līdz ausim iemīlējusies un nelaimīga, lai paziņotu, ka tajā pašā dienā man jādodas atpakaļ uz Ņujorku ar van Hopera kundzi. Katrs sīkums, katrs drēbju gabals, kas viņam bija mugurā, viss, ko viņš ēda, dzēra, katrs vārds, ko viņš teica, man uz visiem laikiem iespiedies atmiņā, neviens sīkums nekad neizbalēs, netiks sajaukts vai aizmirsts.

Viņš palūkojās uz mani un nemaldīgi izlasīja pēc manas sejas izteiksmes — vienalga, kāda tā bija —, ko jutu un domāju, es vēl neesmu iemācījusies slēpt savas jūtas; manas cerības un bažas, ikvienas acumirkļa noskaņas nianse skaidri atspoguļojās manā sejā kā mazam bērnam. Šajā ziņā es vēl tagad neesmu pieaugusi sieviete. Viņš to arī nemaz nevēlētos.

Tagad sājā ēdamistabā, kas bija pārblīvēta ar vecmodīgām mēbelēm un kur vēl kavējās nakts drēgnums, jo sildītājs labi nedarbojās, kā arī briesmīgās atmiņas par vakardienas pusdienām, kad pulkvedis Džūlians bija uzslējies kājās, lai uzsauktu tostu par godu mūsu atbraukšanai, Maksims kārtīgi nolika ābolu un nazi blakus šķīvim, pasniedzās pāri galdam un saņēma manu roku.

"Ak, manu mīļo meitenīt, cik ļoti tu vēlies šeit palikt ilgāk, vai ne? Cik ļoti tu baidies, ka nepieceļos un nesaku, ka laiks posties ceļam, tūlīt, nekavējoties, un ka pēc iespējas ātrāk nepasūtu auto. Tu esi pārvērtusies, kopš mēs atgriezāmies, vai tu to zini? Tu izskaties pavisam citāda — tavas acis ir citas... tava seja..."

Man bija kauns, dziļš kauns, ka manī nebija nekā aizplīvurota, ka neko nespēju noslēpt no viņa — ne savu prieku par mājām, ne bažas, ka viņš nepriecājas līdz ar mani, ne bailes, ka būs pārāk drīz jāaizbrauc, kā viņš teica.

"Klausies." Viņš piecēlās un nostājās pie loga un tad

pamāja man, un es tūlīt aizgāju un nostājos viņam blakus. Vārti bija vaļā, Rodžers bija izvedis zirgus.

"Es nevaru braukt uz turieni — tu to zini."

"Protams, Maksim, man ne prātā nenāk tev to lūgt — tas ir izslēgts — es ari nespētu atgriezties Manderlijā."

Kaut ari es to pateicu neaizķeroties un pārliecinoši, es zināju, ka meloju, un vainas apziņa kā Čūska pacēla galvu manā sirdi un atritinājās, vaina un tās pastāvīgais pavadonis — viltus. Jo taisni par to es biju domājusi dienu un nakti, tā vienmēr bija man prātā, kaut neapzināti, es to redzēju sapņos — Manderlija. Pavisam tuvu. Tikai grāfistes otrajā malā, ja devās prom no SI jaukā, mīlīgā ciematiņa zemes vidienes līdzenumā, pāri augstajām tīreļu kalnu korēm un lejā, starp pakalniem un pa upes ieleju līdz jūrai, kas piederēja citai dzīvei, citiem gadiem, pagātnei, bet kas tomēr bija tik tuva un dārga. Tukša? Pamesta? Nolīdzināta ar zemi? Apbūvēta? Aizaugusi? Atjaunota un atkal apdzīvota? Kas to lai zina? Es gribēju pārliecināties. Bet neuzdrīkstējos.

Manderlija.

Nekavējoties, vienā vienīgā visaptverošā mirklī viss tas ienāca man prātā un nostājās acu priekšā. Es teicu: "Es nedomāju par Manderliju." Vēl arvien man bija grūti izrunāt šo vārdu, jutu, ka Maksims uzreiz saspringst. "Bet, Maksim, ir tik jauki būt atkal Anglijā. Tu taču arī to jūti, vai ne? Tās daba — gaisma — koki — viss. Vai mēs nevarētu palikt vēl kādu laiku? Sur tur aizbraukt — protams, kur nav daudz ļaužu, — ne uz bijušām, bet jaunām vietām. Neviens mūs neievēros un nepazīs — tad mēs varēsim aizbraukt un paņemt to līdzi — un tas mums palīdzēs dzīvot —līdz tam brīdim... Bez tam nedomāju, ka drīkstam jau pamest Džailsu, tas būtu tik cietsirdīgi." Es viņam biju nedaudz pastāstījusi par iepriekšējo nakti. "Vēl tikai dažas dienas, lai palīdzētu viņam savest visu i irtibā — un tad... Frenks mūs uzaicināja uz Skotiju. Vai mēs nevarētu aizbraukt uz turieni? Es ļoti gribu to redzēt — nekad neesmu tur bijusi — un iepazīties ar viņa ģimeni — labi, ka viņš ir atradis savu vietu un ir laimīgs, vai ne?"

Es turpināju čalot, un viņS centās man iztapt kā senāk, un mēs atkal jutāmies viegli un nepiespiesti, un noslēpumi, kuri man bija dārgi, palika neatklāti. Atgriežoties mūsu istabā, man pēkšņi ienāca prātā, cik tie bija aizkustinoši un nenozīmīgi, Dievs vien zina, pārāk sīki, lai justos tik vainīga.

Mēs viegli vienojāmies. Mēs paliksim pie Dzailsa un Rodzera līdz nedējas beigām un tad tūlīt pēc tam brauksim uz Skotiju viesos pie Krolijiem. Maksims šķita gluži laimīgs, un es zināju, ka mans solījums neatgriezties vecajās, zināmajās, ar ģimeni saistītajās vietās un nekad tajās vietās, kur mūs atcerējās vai pazina, viņam daudz ko nozīmēja un, manuprāt, apklusināja viņa nopietnākās bažas. Viņš nevēlējās ne redzēt, ne apmeklēt, ne sastapt neko, kam bija kaut mazākais sakars ar viņa pagātni un iepriekšējo dzīvi, ar Manderliju, un sevišķi ar Rebeku un Rebekas nāvi.

Si māja, Beatrises māja, tagad, pēc manām domām, viņam likās gluži pieņemama, un viņam varbūt pat iepatiktos neliela pastaiga pa tuvējiem tīrumiem un taciņām. To es sev iestāstīju.

Un es ārkārtīgi, neizsakāmi priecājos, ka mēs varējām šeit uzkavēties ilgāk un tad doties uz Skotiju, un pēc tam varbūt, kaut arī es neiedrošinājos šo domu ietvert vārdos un izteikt to pati pie sevis — pēc tam, kad Maksims būs mazliet norimis un vairs nebaidīsies, kad viņš būs sapratis, cik jauki ir atrasties šeit un ka mums nekas nedraud — pēc tam, vai gan mēs šeit nevarētu palikt vēl ilgāk, aizbraukt vēl kaut kur, pavadīt pēdējās zeltainās rudens dienas, mierīgi iepazīstoties ar citiem klusiem Anglijas novadiem, kurus vēl nebijām redzējusi? Vai tas nebūtu tikpat labi, tikpat nomierinoši un bez briesmām, kā dzīvot ārzemēs? Kamēr vien mēs turēsimies tālu no vecajām vietām — no Manderlijas.

Es dungoju dziesmiņu, ejot augša pārģērbties, un sapratu, kad aprāvos, ka tā bija "Ricmondas kalnā", kuru es gadiem nebiju ne dzirdējusi, ne dziedājusi, kops tā laika, kad iemācījos to skolā, un tomēr es to uzreiz pavisam skaidri atcerējos, katru vārdu.

Es nevarēju pierunāt Maksimu iznākt ārā. ViņS teica, ka pagaidīs, kamēr Džailss piecelsies, ka viņam jāpamēģina pārrunāt ar viņu darīšanas, ja gadītos, ka viņam jāiepazīstas ar Beatrises lietām un jākārto tās. Es biju pārsteigta. Man Šķita, ka viņš centīsies izvairīties no visa, kas viņam kaut aptuveni liktu saprast, kā tika kārtotas Manderlijas lietas, bet viņš bija nerunīgs, ienesa "Laiku" rīta istabā un aizvēra durvis, un, kad es izgāju ārā un palūkojos, es redzēju, ka viņš bija pagriezis logam muguru un turēja avīzi augstu paceltu, un es sapratu, ka viņam bija sāpīgi atrasties šeit, un viņš nespēja pat paskatīties caur logu uz Beatrises un Dzailsa veco dārzu, kas nebija ne tuvu tik skaists kā ikviens no Manderlijas dārziem.

ViņS to dara manis dēļ, es nodomāju. ViņS to dara aiz mīlestības, un mani arī pārņēma mīlestība, bet reizē atplaiksnīja vecā nedrošības sajūta, neticība, ka mani vispār kāds spēj mīlēt, īpaši šis cilvēks, kas man vēl arvien šķita kā Dievs, neskatoties uz to, ka mūsu trimdas laikā daudz kas bija mainījies, es biju centusies kļūt daudz stiprāka, viņš daudz vairāk pajāvās uz mani, lai gan sirds dzijumos man nebija īstas sievišķīgas pārliecības vai ticības, ka tik ļoti tieku mīlēta. Vēl arvien reizēm es pieķēru sevi, aplūkojot savu laulības gredzenu, it kā tās nepiederētu man, bet kādai*svešiniecei, un es lo vēl un vēl grozīju pirkstā, kā es to biju darījusi mūsu medusmēneša laikā Itālijā, lai pārliecinātu sevi, ka tas patiesām ir īsts, un tad es izdzirdu savus vārdus, kurus teicu tajā saulainajā rītā Montekarlo: "Jūs nesaprotat, es nepiederu pie sievietēm, kuras apprec."

Es viegli pasmaidīju pie sevis, kad atkal saklausīju Sos vārdus, ejot pa slapjo, rasas klāto aploka zāli uz nogāzes pusi, no kuras pavērās skats uz kokiem, dzīvžogiem un visu plašo, brīnišķīgo, zeltaino āri.

Vairāk par stundu es tā soļoju pa taciņu, reizēm nogriežoties no tās un Šķērsojot tīrumus un pļavas, es vēlējos, kaut Maksims būtu nācis man līdzi, es tik ļoti gribēju, lai arī viņS to visu redzētu, man likās, ka tad viņš to atkal iemīlētu, ka Sīs zemes, Anglijas, Sīs gaismas un lauku pievilcības spēks ir tik liels, ka viņš nespētu tam pretoties. Es iedomājos viņu, Sur tur apstājoties, pie Sī mazā uzkalniņa, pie Šiem vārtiņiem, no kuriem varēja redzēt birztalu, un sakot: "Tikai tagad es saprotu, cik ļoti man pietrūcis Anglijas — es nevarētu vairs dzīvot svešumā, mums jāpaliek, un mēs nedrīkstam doties projām, lai kas arī notiktu." Un es viņam teiktu, ka viss būs labi, ka neviens mūs netraucēs, ka pagātne vairs nepacels galvu. Un ja arī pacels ..."Maksim, lai arī kam mums jāstājas pretī, mēs darīsim to abi kopā."

Kad notvēru sevi, vijot savas fantāzijas vītnes, lūpām Čukstot iedomu vārdus, es pasmaidīju, jo šis bija vecs paradums. Tāpat es biju izsapņojusi savus meitenīgos sapņus, pirms mani notvēra īstenība, kaut pēdējos gados es tam reti kad nodevos, jo man nebija laika, bija jāaug un jakļost gudrākai, jārūpējas par Maksimu, jāap-sargā viņš, jo biju viņa vienīgā līdzgaitniece, jāiemācās, kā apspiest viņa skarbās un spēcīgās atmiņas, lai tās nesagrābtu viņu, jo viņš bija gluši bezpalīdzīgs.

Tikai savās slēptajās, vientulīgajās domās par mājām

es ļāvu fantāzijai brīvu vaļu, tikai savās iedomu takās, kas vijās vai nu pa kailajiem ziemas kalnājiem, vai pa savvaļas puķu paklājiem pavasara mežos, es varēju, kad vien vēlējos, izslēgt tagadni un gara ausim saklausīt cīruļu dziesmas, lapsas rejas un tumsā naktī kaiju nemitīgās klaigas.

Tagad, soļojot uz dižskābaržu birzi pretējā pakalnā, es viegli pieskāros vilkābelei un mežrozīšu zogam un savās aizrautīgajās iedomās redzēju mūs abus Šeit klejojot katru dienu, suņiem skrienot pa priekšu vai arī mūsu zēniem, galu galā arī tas bija iespējams.

Es izdomāju mazas, nevainīgas sarunas ar Maksimu par to, kādu postu bija nodarījusi nesenā vētra, cik labi nogatavojas labība, vai sausums drīz beigsies, vai mums beidzot nebūs balti Ziemassvētki. Es redzēju viņu ejot paris soļu pa priekšu, kā viņS to mēdza darīt, norādot uz So un to, apstājoties, lai izvilktu ērkšķi no suņa ķepas, pagriežoties, lai uzsmaidītu man kā senāk, atvieglots un laimīgs. Mēs būsim tikpat tuvi kā vienmēr, tikpat atkarīgi viens no otra kā savos trimdas gados, bet mūsu izturēšanās nebūs tik nebrīva un baiļpilna, mūsu dzīvē atkal ienāks citi cilvēki, jauni draugi, bērni, mums piederēs tas labākais no abām mūsu pasaulēm, mēs būsim visu uzveikusi un iznāksim saules pielietā klajumā, mums nevajadzēs vairs slēpties.

Tā es iztēlojos, sapņoju, kalu plānus un ievērpu savas cerības mirdzošā mantijā, ko apmest sev, ejot lejā pa stāvu, zālēm apaugušu taku, un es pēkšņi sapratu, ka tā ved uz mazo, pelēko akmens baznīciņu, no kuras vakar tika izvadīta Beatrise. Es apstājos. Manā priekšā bija vārtiņi zemajā akmens sienā, kas apjoza kapsētu, kurā vecās kapu kopiņas ar neskaidriem un sūnu klātiem uzrakstiem tik tikko pacēlās virs zāliena vai arī bija pavisam izzudušas, un no vietas, kur stāvēju, varēju saska-nt jauno kapavietu, Beatrises, velēnas vēl nebija nogūlušas, un kopiņu klaja svaigi, krāsaini ziedi.

Dažas minūtes es tā stāvēju, atspiedusies pie vārtiem. Tuvumā neviena nebija, bet pēkšņi akmensozolā sāka viterot strazds, tikai Īsu bridi, tad, jūtot manu klātbūtni, viņš aizspurdza zemu pa zāli, izkliedzot brīdinājumu. Tad atkal iestājās klusums, un es izjutu dziju mieru un rimtibu, vēl arvien bēdājoties un ilgojoties pēc Beatrises, redzot viņu acu priekšā kā dzīvu, veļoties, kaut es viņu būtu satikusi, domājot par visām tām reizēm, kad mēs butu varējušas izrunāties, bet šajā miera vietā manas skumjas nebija asas un griezīgas, tikai smeldzošas. Es atcerējos, kā iepriekšējā nakti neremdināmās bēdās raudāja Dzailss, vienmēr savaldīgais nabaga Dzailss, bārs, neaizsargāts un pēkšņi novecojis, un domāju, kā Beatrise butu ar viņu tikusi galā, kādus uzmundrinošus vārdus viņa būtu viņam teikusi, lai to dabūtu uz kājām.

Atskatoties es redzu sevi stāvot tajā vietā rīta saulē, kas jau bija izkliedējusi miglu un sildīja man seju kā vasaras dienā un nevis oktobra otrajā pusē. Man piemīt spēja it kā nostāties sev blakus, ārpus sevis, sastingt laikā un telpā, un tad ir tā, it kā mana dzīve sastāvētu no fotogrāfijām, kurās es redzu pati sevi, un starplaikā nav nekā cita kā tikai nenoteikta pelēka krāsa. Tādos brīžos es biju rāma, apmierināta, iespējams, pat laimīga. Es mīlēju vienatni, es viegli samierinājos ar domu, ka Maksims vēl nebija gatavs pastaigāties pa laukiem un justies brīvi, un teicu sev, ka tas vēl nāks, viņš vēl to darīs, ja viņu pārāk ne-steidzināšu. Es biju pilnīgi par to pārliecinātā.

Tā es priecājos būt viena. Manas izjūtas, kas saistījās ar šo dienu, šim vietām, pēc kurām biju ilgojusies, manas skumjas par Beatrises nāvi bija klusinātas, melanholiskas, rudenīgas, bet tās man netraucēja un nespēja laupīt prieku, es nedomāju, ka ir nepiedienīgi priecāties. Šoreiz es nekaunējos, nejutos vainīga, bet priecājos par savu pārliecību.

Man radās vēlēšanās aiziet un nostāties pie kapa un klusi, vienai pašai, ar mīlestību un pateicību domāt par Beatrisi, un Šodien to būs vieglāk izdarīt nekā bērēs, kad apkārt mums drūzmējās un spiedās visi Sie cilvēki, visas Sīs melnās vārnas.

Es izgāju caur vārtiņiem, aizbultēju tos aiz sevis un Šķērsoju zālienu, lai tiklu uz celiņa. Ak, Beatrise, es domāju. Dārgā Beatrise! Es pa pusei atsaucu viņu atmiņā, bet neredzēju viņu gluži skaidri, jo Sī vieta bija pārāk svinīga, pārāk vientulīga un nesaderējās ar viņu. Es viņu drīzāk redzēju laukos un pļavās, enerģisku un darbīgu, nemitīgā kustībā.

Uz bērēm bija saradusies tik daudz cilvēku, tik daudz draugu, un ikviens bija atnesis ziedus. Ar tiem bija pārklāta visa kapu kopiņa, tie gulēja uz celiņa un zālē ap to, rūpīgi izveidoti un krāšņi krustiņi, stīvi vainagi un vienkārši paSu dārzā griezti puķu pušķi. Daži likās pārāk formāli, to ziedi izskatījās kā mākslīgi, kā no vaska vai no cieta un spīdīga papīra un nepavisam nelīdzinājās dārza ziediem, citi bija pieticīgāki un vienkāršāki. Es noliecos, lai izlasītu uzrakstus, atradu pazīstamus un nepazīstamus vārdus. Dārgajai aizgājējai... Mīļā piemiņā... Līdzjūtībā... Ar cieņu... Ar mīlestību... Mūsējais "Dārgajai Beatrisei"...Dzailsa "Manai dārgajai dzīvesbiedrei". ..Rodžera "Dziļā mīlestībā"... Dažas vizītkartes bija norautas, citas apslēptas, es nemaz nevēlējos izlasīt tās visas, man likās nepieklājīgi lasīt citu cilvēku vārdus, kas bija domāti — un it kā tomēr ne tikai Beatrises acīm.

Kad piecēlos un pakāpos soli atpakaļ, es to ieraudzīju. Liliju vainagu, sniegbaltu liliju tumšzaļu lapu ietvarā. No visiem vainagiem tas bija pats skaistākais, tas bija dārgs,

bet ne ārišķīgs, smalks, bet ne pārāk uzkrītošs, un tas izcēlās ar nevainojamu gaumi.

Vēl tagad tas ir manu acu priekšā, rūpīgi novietots tālāk no citiem. Kad es aizveru acis, tas parādās, un es nespēju no tā novērsties.

Es pieliecos. Pieskāros vēsajām, trauslajām, sniegbaltajām, skaistajām ziedlapām ar smalkām dzīsliņām, un no smagajiem ziediem pacēlās salda smarža, reibinoša un viegli satraucoša, pavedinoša, draudoša. Vainagam bija pievienota vizītkarte, bieza, balta ar melnu malu un vārdiem "Dziļā līdzjūtībā", kas bija rakstīti elegantiem, melniem burtiem. Bet ne jau uz ziediem es skatījos ar tādām Šausmām, ne jau iespiestie vārdi uzvēdīja tādu vēsu dvesmu un ledū iekala visu pasauli, pāršķēla debesis, apklusināja strazda dziesmu un aptumšoja sauli.

To izdarīja viens vienīgs, ar roku rakstīts burts, melns un spēcīgs, smails un slīps.

R.

Sestā NODAĻA

Visļaunākais, un to es uzreiz sapratu, pirms vēl manā galvā juku jukām sāka rasties dažādi jautājumi kā ūdens, kas vētras laikā ieplūst klinšu alā, pirms vēl mani modās īstas bailes, — visļaunākais bija tas, ka man ar to bija jātiek galā vienai, visā pasaulē nebija neviena, kam to varētu izstāstīt.

Un, kad es atjēdzos no Šoka, mani pārņēma bailes, Šausmas, aiz vājuma un reiboņa man bija jāapsēžas uz celiņa blakus Beatrises kapam un ziedu klēpjiem un jāpieliec galva ceļgaliem. Tas palīdzēja, jutu, ka sirds sāk atkal dobji dauzīties un asinis ieplūst man sejā, un es ātri uzrausos kājās, — ja nu kāds būtu atnācis un ievērojis mani, — biju apjukusi un jutos muļķīgi, bet neviens nebija mani redzējis, rīta saules pielietā kapsēta bija tikpat klusa un pamesta kā brīdi, kad ienācu caur vārtiem. Tikai strazds pāris reižu brīdinoši iesvilpās lauru krūmā.

Balto ziedu vainags hipnotizēja mani, es negribēju to vēlreiz uzlūkot, bet nespēju novērsties no tā, jo tas bija arī ļoti skaists — tik cēls, maigi blāvs, tik nevainojams. Es vēlreiz paraudzījos uz leju, bet, iespējams, steiga pietupjoties, biju nejausi apgriezusi vizītkarti un vairs neredzēju uzrakstu.

Un tad es sāku kāpties atpakaļ, atrāvos no tā, it kā

tas būtu saindēts, kā pasaku augs, tik nāvējošs, it kā es nokristu beigta, ja tikai tam pieskartos. Es pagriezu muguru vainagam, kapam, visām citam vēlīnajām puķēm un pa grantēto celiņu steidzīgi atkāpos uz baznīcas pusi.

Tā bija atvērta. Tajā neviena nebija. Tā bija auksta un tumsa — saule vēl nebija pacēlusies līdz dzidrajiem augšējiem logiem. Es sēdēju solā paša baznīcas aizmugurē; man bija nelabi, kratīja drudzis, rokas klēpi trīcēja, kājas bija Šļauganas, un es nevarēju nomierināties.

Es jutos kā cilvēks, kas ieraudzījis spoku — satriekta, neticot savām acīm, apjukusi, Šauboties par visiem zināmam patiesībām un savu saprātu, kā rotaļlieta, ko Šurpu turpu ļaunā priekā mētā nesaprātīgs bērns.

Vainags bija spokaini balts, dīvains, nereāls, kaut arī biju to redzējusi un tam pieskārusies, un, ja es atgrieztos pie kapa, es biju pārliecināta vai gandrīz pārliecināta, ka tas tur vēl arvien būs; bet visvairāk mani Šausmināja uzraksts, viens vienīgs melns, eleganti slīps burts R. R no vārda Rebeka, sen pazīstamajā rokrakstā, kas bija iegravēts manā atmiņā. Jā, tas bija tas pats. Viņas burts. Viņas rokraksts.

Tas nevarēja būt tas pats. Kā tas iespējams? Un tad kā paisums pacēlās visi tie satrunējušie netīrumi, atkal uzvandīti pēc tik daudziem aizmirstības gadiem. Uzpeldēja un drūzmējās manā galvā, grūstījās, saskrējās, pieprasīja manu uzmanību.

Rebeka bija mirusi. Apglabāta. Sen jau. Tas bija viss. Es to skaidri zināju.

Kas tad bija atsūtījis vainagu? Kas to bija tik rūpīgi izvēlējies, tik nevainojamu, tieši tādu, kādu viņa pati būtu pasūtījusi, kas bija parakstījies uz vizītkartes? Kāds bija izspēlējis netīru, neģēlīgu joku, zemisku, viltīgu, slepenu triku. Kāds, kas bija gudrs un visu zināja, kāds, kas mūs ienīda. Bet kādēļ? Kādēļ? Pēc tik dau-

dziem gadiem? Ko gan mēs bijām noziegusies? Es instinktīvi nojautu, ka vainags bija domāts mums, man un Mak-simam, kaut arī tas bija uzlikts uz Beatrises kapa. Neviens nevēlēja Beatrisei vai Dzailsam, vai Rodzeram ļauna.

Un tas man bija jāpatur pie sevis, neviens nedrīkstēja neko zināt. Es nevarēju uzticēt savas bailes un bēdas Maksimam, un man bija jāizliekas; tikko es atgriezīšos, man būs jāsavaldās, jābūt attapīgai un jautrai, mierīgai un pārliecinātai, izpalīdzīgai, mīloSai, stiprai. Maksims nedrīkstēja neko ievērot, neko nojaust ne pēc acu izteiksmes, ne manas balss, ne sejas.

Es vēlējos, kaut Frenks Krolijs nebūtu aizbraucis. Es būtu varējusi pastāstīt to viņam, viņam vienīgajam visā pasaulē, bet viņš bija atgriezies Skotijā un savā jaunajā dzīvē un vairs nepiederēja mums.

Sēžot baznīciņā, dažādas izjūtas jaucās manī cita ar citu no bailēm un briesmām. Es dusmojos uz so cilvēku, kurs bija nolēmis mūs sāpināt — un viņam tas izdevās, — un tad atkal apmulsumā es sev jautāju — kādēļ, kādēļ? Ko viņš gribēja panākt?

Mēs no dzīves neprasījām daudz, tikai iespēju piederēt viens otram, parastu ģimenes laimi un mieru, mēs vēlējāmies, lai pagātne būtu aizmirsta, un vispār mūsu vēlēšanās piepildījās, un mēs bijām par to bezgala pateicīgi.

Tagad, kad atkal biju visā tajā ierauta, atmiņas pacēlās un griezās ap mani kā rēgi, kas tās arī bija, ainas, cilvēki, balsis, emocijas, Rebeka, rēga rēgs, Manderlija. Tomēr, savādi, tie nenomāca mani, tie bija nožēlojami un izbalējuši, un tiem nebija varas pār mani, tie bija miruši, pazuduši bez pēdām. Mani biedēja tagadne, šis notikums, baltais vainags un vizītkarte ar melnu apmali. R.

Bet, kad es pēdīgi lēni, vilcinādamās izgāju atkal ārā blāvajā saules gaismā, es pa pusei cerēju, ka tas būs pazudis bez vēsts, ka tas ir tikai manis pašas iedomu auglis, manu bažu un baiļu īslaicīgs iemiesojums. Es biju par Šādiem gadījumiem dzirdējusi, kaut ari tiem ne visai ticēju.

Bet vainags tur gulēja, kā jau to gaidīju, es to uzreiz ieraudzīju, tas pievilka manu skatu, un es nespēju to novērst. Balts uz tumsa fona, pareizs aplis zālē.

"Es nedomāšu par Manderliju." To biju teikusi es. Es saklausīju savu balsi, skaidru, pārliecinošu, nepatiesu, sakot Maksimam: "Es nedomāšu par Manderliju."

Bet es tikai par to vien domāju, šķiet, vairāk par Maksimu, un, kaut arī es tajā biju dzīvojusi tik īsu laiku un tik neparastos, šausmīgos apstākļos, es nemitīgi par to domāju, atkal un atkal atgriezos tajā, un tagad, ejot atpakaļ, tā bija manā acu priekšā, aiz katra uzkalna, aiz katra ceļa pagrieziena, un es vairs neredzēju neko sev apkārt, ne kokus, ne laukus, ne nogāzes un mežus, ne rāmās zemes vidienes debesis, neko, es redzēju tikai Manderliju.

Es to biju ienīdusi, tā nomāca un biedēja mani, tā mani gandrīz iznīcināja, es to biju uzskatījusi par aukstu un dīvainu, un mulsinošu, un tā bija izsmējusi mani, es neiederējos tajā, nekad pat īsti nemācēju atrast ceļu tās kāpnēs un gaiteņos ar tik daudz slēgtām durvīm.

Manderlija. Ne jau tās ļaudis tagad tik dzīvi bija atgriezušies manā atmiņā, lai smietos par mani, — Frits, Roberts, Klarisa, mazā kalponīte, Dzeks Fevels, Den-versa kundze, Rebeka — kur gan viņi bija? Rebeka bija mirusi, par to es biju pārliecināta. Un citi? Es par tiem nedomāju, man viņi bija vienaldzīgi. Es viņus nekad vairs neredzēšu, un viņiem nebija nekādas nozīmes.

Bet pats nams. Es ilgojos pēc tā un baidījos tā, un tas mani vilka atpakaļ pie sevis. Manderlija. Es nicināju pali sevi. Es nedrīkstu par to domāt, man tā jāizstumj no galvas, vai arī tā mūs uzvarēs, man bija jādomā par Maksimu, tikai par Maksimu. Mēs bijām izglābusi viens otru. Es nedrīkstu izaicināt likteni.

Es dusmojos uz sevi, lēni nākot lejā pa pēdējo nogāzi uz aploka pusi, ieraugot Beatrises un Dzailsa patīkamo, ērto, ne visai izskatīgo māju un tievo dūmu strūkliņu, kas pacēlās no viena skursteņa. Droši vien no rīta istabas, kurā bija viņš, vēl arvien lasot avīzi, šad un tad ielūkojoties pulkstenī, nepacietīgi gaidot mani atgriežamies.

Es vēlējos, kaut man būtu spogulis, lai varētu vērot savu seju, nomierināties, uzlikt masku, kā to spēja viņš. Man jāizliekas. Es nebiju redzējusi, ko redzēju, un tas, kas notika, nebija noticis. Es izstūmu Mander-liju no prāta, un, ja es nespēju izstumt balto ziedu vainagu, tad es vismaz novērsīšos un neskatīšos uz to, un domās es atstāju vizītkarti tur, kur tā gulēja zemē ar uzrakstu uz leju.

Es dzirdēju, ka mājā atskan telefona zvans un suņi sāk riet. Zirgi bija atgriezusies un pēc izjādes noliektam galvām apmierināti ēda zāli. Un tā es kāpu lejā pretī viņiem, un ar katru soli es piespiedu sevi domāt par tikšanās brīdi un nomierināties, lai mana seja būtu atklāta un jautra... un ar lielu piespiešanos es izdzēsu no apziņas vainagu un vizītkarti, uz tās uzrakstīto burtu un visu, ko tas varētu nozīmēt, kaut es, protams, zināju, ka tie nogulsies atmiņā uz visiem laikiem un pievienosies tur citiem notikumiem, kurus nespēju aizmirst vai padarīt par nebijušiem vai neapjaustiem.

Es ilgojos pēc Maksima. Es vēlējos mierīgi sēdēt kopa ar viņu kādā no mājas stūrīšiem, rīta saulei sijājot caur logiem un kamīnā iedegoties liesmai, es vēlējos, lai ap mani būtu ikdienišķas un parastas lietas, kas spētu mani aizsargāt un nomierināt.

Es galvā sastādiju atskaiti par to, kur es biju staigājusi, kādus putnus, zvērus un kokus pamanījusi, cik labr ītu devusi un cik pieklājības frāžu par laika apstākļiem teikusi kādam vecam vīram, kas strādāja savā tīrumā — es acu priekšā redzēju viņa nospeķoto cepuri un uzbūru auklu, ar ko bija apsietas viņa bikšu staras virs zābakiem, un, kad es Šķērsoju dārzu, es jau biju ar to iedraudzējusies. Es izdomāju ari sievieti ar diviem medību suņiem, kā es par tiem biju jūsmojusi un tos glaudījusi. Es gribēju izgudrot tiem ari vārdus, bet man prātā nāca tikai Džespera vārds. Džespers. Es steidzīgi atvairīju viņa tēlu.

Es vēlējos, lai Maksims mani mierinātu, bet es nedrīkstēju to lūgt, man bija jāizliekas, ka esmu gluži mierīga un nesatraukta, un jārūpējas tikai par viņu. Man jāizliekas un jāizliekas. Bet vainags rēgojās man acu priekšā, kur vien paraudzījos, uz taciņas, krūmos, pie vārtiem, uz durvīm — vēss, balts, nevainojams tas nostājās starp mani un visu, uz ko vērsu skatu, un vizītkarte plivinājās un apgriezās, un melnais burts nekaunīgi dejoja. R. R. R.

Vestibilā es apstājos. No kabineta atskanēja Džailsa skalā balss, runājot pa telefonu. No kamīna patīkami smaržoja pēc dūmiem. Es aizvēru acis, saSņaudzu pirkstus dūrē, tad atlaidu tos, ievilku dziļi elpu.

ViņS sēdēja rīta istabā ar seju pret kamīnu, avīze bija nomesta viņam blakus uz grīdas. ViņS sēdēja nekustīgi, un es uzreiz ievēroju, ka viņš domās bija tālu no Šejienes, viņš kādu bridi pat nepamanīja mani ienākam istabā.

Es lūkojos uz viņu, pazīstamo seju, kurā laiks bija ievilcis grumbas, mati vēl bija biezi, bet jau sirmoja, viņa roku ar slaidajiem pirkstiem uz krēsla paroceņa, bet sekundes desmitdajā, pirms spējā jūtu uzplūdumā steidzos pie viņa, atkal dzirdēju balsi, aukstu, skaidru, nejūtīgu, veļot zilbes kā akmeņus atvarā: "Šis cilvēks ir slepkava. Viņš nošāva Rebeku. Šis ir cilvēks, kas nogalināja savu sievu." Un es uztraukumā iedomājos, ka šī naidīgā balss reāli pastāv un ir sūtīta, lai jauktu man prātu, ar milzīgu gribas piepūli es to aizdzinu, izlauzos no tās gūsta, piesteidzos pie Maksima, viņš pacēla acis, atjēdzās un pasmaidīja ar neizsakāmu mīlestību un prieku, un pateicību par manu atgriešanos.

Kalpone ienesa kafiju vienkāršā kafijas kannā un pasniedza to bez liekām ceremonijām, un tas bija lieliski; pa augstajiem logiem spīdēja saule, un viens no suņiem gulēja, izstiepies staru kūlī, otrs bija piespiedies kamīnam, kas mazliet dūmoja, un es priecājos, ka gan Mak-simam, gan man ar to bija jānoņemas. Mani vēl arvien mocīja nemiers un neapņēmība, man vajadzēja darboties, lai viņš nepamanītu.

Es teicu: "Es dzirdēju Dzailsu, runāiot pa telefonu."

"Jā.”

"Vai tu jau satiki viņu?"

"ViņS ienāca un izgāja — atvainodamies un Šņaukādamies".

''Nabaga Dzailss.”

"ViņS sāk man krist uz nerviem. Nevaru to panest. Viņš ir tuvu sabrukumam."

Viņa balss skanēja asi un nepacietīgi- ViņS nevarēja ciest, ja kāds izrādīja savas emocijas, bet es vēlējos, lai viņš botu laipnāks un saprastu Dzailsu. Viņa vēsums un noraidošā izturēšanās man pārāk atgādināja senāko Maksimu, pirms es uzzināju visu patiesību, pirms viņS Jāva man sev tuvoties,

Es pietupos pie kamīna.

Maksims teica: "Tas ir veltīgi. Malka ir pārāk slapja."

"Tev tiesa." Bet es turpināju vērot sīko dūmu pavedienu, cerot, ka tas uzliesmos.

"Es centos pārrunāt dažas darījumu lietas ar viņu, bet viņš neko daudz nezina — viss ir galīgi neskaidrs."

Atcerējos, ka ārzemēs Maksims bija parakstījis papīrus, nemaz tos neizlasot.

"Es runājos ar advokātiem. Man jātiekas ar viņiem, nolādēts, nevaru no tā izvairīties."

Sirds man salēcās. Es neko nezināju par Maksima finansu lietām vai darījumiem, bet viņam kādreiz bija advokāts Keritā. Varbūt mums būs uz turieni jāaizbrauc, varbūt...

"Tie nav vietējie," viņS teica, it kā spētu lasīt manas domas. "Viņi ir no Londonas."

"Londonas?" Es nepaspēju noslēpt savu dedzību, jo šī doma mani pacilāja. Londona.

Mums varbūt būs jāaizbrauc uz Londonu, ne steigā, slepeni, ar nodurtu galvu, pārsēžoties no viena vilciena otrā, bet pavadīt tur varbūt veselu dienu, iespējams, ari nakti, lai kārtotu darījumus, un mūsu rīcībā būs mazliet brīva laika. Londona, kaut reizi, lūdzu! Man tā nekad nebija īsti patikusi, es nemīlēju pilsētas, es nejutos tajās brīvi un nepiespiesti. Bet mūsu trimdā es šad un tad par to domāju un sapņoju, kad izlasīju kādu vecu avīzi no mājām un manas acis nejausi uzdūrās kādam pazīstamam vārdam. Lordu palāta. Vecais Beilijs, Parlamenta kalna lauki, Austrumindijas piestātne, promenāžu aleja, Sv. Džeimsa katedrāle, mērija, Kensingtona dārzi...un tad es laimīga devos pastaigā, apstājoties pie greznajiem skatlogiem, nobaudot tēju, agrā pavasara rītā klausoties parkā orķestra mūziku, klaiņojot pa pilsētu pa kādu ēnainu ieliņu ar pārkareniem mansardiem, ar notekām, kas smaržoja pēc iespiedkrāsas, gluži kā no Dikensa romāniem, tā bija mana nevainīga, patīkama, romantiska rotaļa, atmiņa par mājām.

Es zināju, ka kara laikā Londona bija stipri cietusi,

pieņēmu, ka tā nebūs tāda kā senāk, ka tā būs noplukusi, izpostīta, izkropļota, un centos nedomāt ne par to pēdējo, šausmīgo reizi, kad kopā ar Maksimu, Fevelu un pulkvedi Džūlianu apmeklēju Rebekas ārstu, ne par visu, ko tas nozīmēja un kas notika pēc tam. Bet tam nebija nekāda sakara ar šodienu, mums nevajadzēs iegriezties tajā ielā, nebūs grūti apiet tai apkārt.

Londona. Es biju pieķērusies laukiem. Es vēlējos vadīt savus atlikušos gadus starp zaļiem tīrumiem un taciņām, un pakalniem ar svaigi uzartas zemes smaržu un meža baložu mīlīgo dūkšanu dzestrajos meža biezokņos. Nejutos laimīga starp automašīnām asfaltētajās ielās un augstajiem namiem.

Bet būt Londonā, atkal, tikai reizi, tikai uz vienu dienu, ne vairāk. Ak, lūdzu! Es pa pusei pagriezos pret Maksimu, lai izteiktu savu lūgumu. Viņš teica: "Viņš atbrauks parīt, lai satiktu mani un Džailsu." Viņa seja bija nepieejama un balss noteikta, mans lūgums tika atraidīts, pirms es atvēru muti, lai to izteiktu.

"Baidos, ka būšu aizņemts vairākas stundas. Es vēlos no tā tikt vaļā un nokārtot to vienā dienā, lai tas vairs neguļ uz pleciem. Kādu pusi dienas tev vajadzēs būt vienai — bet tu jau to vēlies, vai ne? Tu vēlies pabūt laukā."

Ja arī viņam tas nepatika, viņš to neizrādīja, viņš iecietīgi smaidīja, kā viņš to mēdza darīt, it kā es būtu mazs bērns. Tagad, kad bijām šeit, tas kļuva manāms. Viņš man teica, ka es esot izmainījusies, kopš atgriezāmies, bet viņš arī bija mainījies, šad un tad pavīdēja tas vecais, tas otrais Maksims.

Es pasmaidīju un atgriezos pie kamīna, paņēmu plēšas un noliektu galvu sāku tās darbināt. Londona izgaisa. Mēs uz turieni nebrauksim.

"Ceru, ka tas tev pārāk nesabojās garastāvokli," es teicu.

"Es to nepieļaušu. Kas jādara, tas jādara. Visumā Beatrises lietas neattiecas uz mani un citiem ģimenes locekļiem, īpaši, kops viņa apprecējās. Bet, ja nu tur vēl kas kārtojams, tad tas jāizdara uzreiz un uz visiem laikiem, un tad mēs varēsim aizbraukt." Viņš piecēlās, pienāca pie manis un liels un apņēmīgs nostājās aiz manis. Jutu viņu cieši aiz muguras. "Dod man tās, varbūt es varēšu uzpūst uguni."

Es pasniedzu viņam plēšas un piecēlos. "Bet mēs taēu aizbrauksim uz Skotiju, vai ne?"

Viņš pasmaidīja, un es ievēroju, ka viņš izskatās noguris, iztukšots, viņa āda šķita trausla un zem acīm bija zilganas ēnas, un atkal viņš likās tik neaizsargāts, viegli ievainojams, un es pie sevis brīnījos, kādēļ es tā biju baidījusies. "Protams," viņš sausi teica. "Tev būs tavas brīvdienas." Un noliecās noskūpstīt man pieri un tad pagriezās pret noplakušo uguni.

Septīta NODAĻA

Visu to nakti un nākošo dienu, lai ko es redzēju vai dzirdēju, vai domāju, lai cik nepiespiesti un mierinoši es runāju ar Maksimu, viņš man nebija pirmajā vietā, es nospiedu slēdzi, un dzīve turpinājās, bet tā nebija īsta dzīve, un tā neko nenozīmēja.

Vienīgā realitāte bija baltais vainags zālē pie kapa, melnais burts, elegants, vijīgs, nāvējošs uz baltās vizītkartes. Tie no manis neatkāpās, tic dejoja acu priekšā, dvašoja, pētīja, sačukstējās, nemitīgi grozījās ap mani un neļāva dzīvot.

Kas? — es sev vaicāju, tikko paliku viena. Kas gan to izdarīja? Kādēļ? Kādēļ? Kas centās iedvest mums bailes? Kas ienīda mūs? Kad tie bija ieradušies? Vai viņi vēroja mani, kad es uzdūros vainagam? Nē, es zināju, es biju pilnīgi pārliecināta, ka tas nevarēja būt. Kad šķērsoju kapsētu un stāvēju pie Beatrises kapa, kad aplūkoju puķes un pamanīju vainagu, es biju gluži viena, pretējā gadījumā es būtu to jutusi. Nekas, izņemot pašu vainagu, mani netraucēja, neviens nevēroja mani no koku paēnas.

Mani māca bailes, bet vēl vairāk neizpratne. Es gribēju uzzināt, kas to izdarījis, es neko nesapratu, un visļaunākais — man bija jāpatur viss pie sevis, Maksims neko nedrīkstēja nojaust ne pēc manas balss, ne sejas izteiksmes, tajā nedrīkstēja iezagties ne mazākā izklaidības vai satraukuma ēna.

Sls domas visu laiku mani nodarbināja, un cs visu vakaru un nākošo dienu kustējos gluži mehāniski, bet tās vilkās man pakaļ kā pazīstama melodija, tā ka beigās es pie tām pieradu un tās pieņēmu, un mazliet nomierinājos.

"Kādu pusi dienas tev vajadzēs pabūt vienai — bet tu jau to vēlies, vai ne?"

Man ausīs skanēja viņa balss, kad pie tualetes spoguļa sukāju matus. Nebiju domājusi, ka mājās viņS tik ļoti izmainīsies, ka tas Maksims, pie kā biju pieradusi, pacietīgais, rāmais, apvaldītais Maksims, ar kuru kopā biju dzīvojusi visus šos gadus svešumā, tik ātri nozudīs, lai dotu vietu vecajam Maksimam, kāds viņš bija mūsu kopdzīves sākumā. Bet katra Anglijā nodzīvotā stunda viņu pārvērta kā vēja vēsma, kas pašķira aizkarus un atsedza to, kas atradās aiz tiem, apslēpts, bet ne izgaisis.

"Kādu pusi dienas tev vajadzēs būt vienai..."

Ja tas būtu noticis pirms gada, pat pirms mēneša, ja kāda iemesla dēļ viņam tad būtu jākārto kāds darījums, viņš būtu centies no tā izvairīties, noklusēt to, viņš būtu bezgala nelaimīgs, ja būtu spiests ar to nodarboties, katrā ziņā viņš būtu pieprasījis manu līdzdalību, lai es lasītu dokumentus un kopā ar viņu novestu lietu līdz galam, viņš nebūtu izticis bez manis. Nekad nebūtu ticējusi, ka viņš var pārvērsties, ka viņa vecā, dabiskā, lepnā, neatkarīgā izturēšanās atkal ņems virsroku, ka atkal viņā atmodīsies tieksme un spēja tikt ar visu galā pašam un ka viņš kaut uz mirkli vēlēsies, lai neesmu kopā ar viņu. Tas mani mulsināja, man likās, ka es vēroju bezpalīdzīgu, aprūpējamu slimnieku sākam atveseļoties, atgūstam spēku, drosmi, redzu viņā uzplaiksnām veco dedzību, viņam nostājoties uz kājām un vienam aizejot, nepacietīgi nokratot mīlošo, bažīgo roku tvērienu.

Nezināju, ko domāt, ko iebilst, bet es nejutos sāpināta. Neuztvēru viņa apņēmīgos vārdus kā atraidījumu. Liekas, jutos atvieglota. Turklāt pārvērtība nebija pilnīga, daudz kas palika pa vecam. Veselu dienu mēs kopā izbau-dijām mājas mieru — izņemot īsu pastaigu dārzā no rīta un vakarā, viņš neizgāja ārā, atteicās to darīt.

Laiks kļuva drēgns un vējains ar skrejošiem, pelēkiem mākoņiem un miglu, kas mīksti ietina māju, tā ka mēs nevarējām vairs saskatīt pat zirgus aplokā.

Mēs mazliet lasījām pie kamīna, spēlējām kārtis, risinājām krustvārdu mīklu no avīzes, un suņi gulšņāja uz paklāja starp mūsu kājām, un brokastīs un pusdienās Dzailss sēdēja klusējot, sevī nogrimis, ar saraudātām acīm un zilganiem maisiņiem zem tām. Viņš izskatījās nekopts, nevīžīgs, bēdu sagrauzts, pavisam sabrucis, kaut viņš to neapzinājās, un es nezināju, ko teikt, ko darīt, centos būt laipna, ielēju viņam tēju un pāris reižu uzsmaidīju, kad notvēru viņa skatu. ViņS man pateicās savā bērnišķīgajā, aizkustinošajā veidā, bet tad viņš atkal stundām ieslēdzās savā kabinetā.

Nebija pat Rodžera, kas palīdzētu uzlabot noskaņojumu, viņš bija aizbraucis apciemot draugus, un man tika aiztaupīts kā nepatīkamais pienākums raudzīties viņam sejā, tā arī vainas apziņa par savām izjūtām.

Todien laiks šķita apstājies, pametot mūs uzgaidāmajā istabā, kaut kādā starptelpā. Mēs nepiederējām pie Sīs mājas, tā šķita savādi pazīstama un tomēr svesa un nemīlīga. Jutāmies tajā vēl neērtāk nekā viesnīcā. Mak-sims bija nerunīgs, neuzmanīgs, domīgs, kaut viņš, liekas, priecājās, kad es centos viņu izklaidēt un pēc tējas ierosināju uzspēlēt piketu. Tajā pašā laikā man bija savāda sajūta, ka viņS ļāva sevi ievilkt Sājā nodarbībā, tikai lai man izpatiktu, iepriecinātu mani. Jutu, ka man tiek ierādīta mana vecā, paklausīgā bērna loma.

Diena vilkās lēni. Lietus sitās logos, migla neizklīda. Agri iestājās tumsa.

"Kādu pusi dienas tev vajadzēs būt vienai, bet tu jau to vēlies, vai ne?"

Jā. Sirds man salēcās, kad tonakt atvilku aizkarus. Man bija radies noslēpums, un, domājot par to, man aizrāvās elpa. Pusi dienas es varēšu pavadīt viena. Es zināju, ko darīšu, un tādēļ gultā pagriezu muguru Mak-simam, viņš nedrīkstēja redzēt manu seju, jo tā bija nodevība, vislielākā neuzticība un viltus.

Migla bija nozudusi, un skaidrojās, blāvajās debesīs vējš dzenāja mākoņu koda|as. Laiks bija pavisam pavasarīgs, tikai dārzu un iebraucamo ceļu klāja bieza lapu sega, ko vējš bija vakar sapūtis.

Advokāts ieradīsies ap vienpadsmitiem, bija pasūtīts taksometrs, lai atvestu viņu no stacijas.

Es paskatījos pāri galdam. Džailss nebija nonācis brokastis. Maksims izskatījās neparasti svinīgs, uzvalkā un iestlvinātā kreklā, oficiāli vēss.

Baltais vainags, bāli caurspīdīgs, lidinājās ap mums.

Kas? Kā? Kad? Kādēļ? Ko viņi no mums gribēja?

Dzirdēju savu balsi bez aizķeršanās sakot: "Kā tu domā, vai Džailss iedos man savu auto? Hemokā laikam ir tirgus diena. Es gribētu aizbraukt."

Es iemācījos vadīt auto, tikko aizbraucām uz ārzemēm, kaut ari mums pašiem tā nebija; mēs to parasti īrējām, ja vēlējāmies doties uz pāris jūdžu attālo baznīcu vai klosteri, vai kādu vietu, par kuru bijām lasījusi ceļvedī. Maksims labprāt ļāva man vadīt, un sājā apstāklī arī izpaudās viņa pārvērtība, jo senāk viņš nekad to man nebūtu ļāvis. Es darīju to ar prieku, man patika vadīt auto, bet vēl vairāk man patika Sī jaunā izjūta, jaunā loma, kurā es biju tā, kas noteica un atbildēja par visu. Vadot mašīnu, es jutos tik pieaugusi, un Maksims pasmaidīja, kad viņam to pastāstīju.

Viņš pat nepacēla acis no avīzes. "Kādēļ gan ne? Viņam jābūt Šeit, viņam tā nebūs vajadzīga. Tu vari mazliet izklaidēties tirgū."

Viss bija kārtībā, viņš ļaus man aizbraukt, viņS nebija pārdomājis, viņam es Šeit nebiju vajadzīga.

Bet sirdī dzēla sirdsapziņas pārmetumi, kad gāju pēc mēteļa. Es vilcinājos, saņēmusi viņa roku, lai pārliecinātos, ka viņš spēj viens bez manis tikties ar advokātu, izskatīt dokumentus un tikt galā ar visu, kas pārrunu gaitā nāktu priekšā.

"Viss kārtībā," viņš teica. "Viss kārtībā. Neraizējies." Mani kavēja vienīgi vainags, un pēkšņi es ieraudzīju So burtu ierakstītu viņam sejā. R. Rebeka.

Man nekad nebija nācis prātā, ka tas varētu nozīmēt ko citu. Ieraudzīju, ka Maksims vēro mani, nomierinājos un savilku seju jautrā smaida.

ViņS teica: "Jūtos kā sapnī, kaut arī tas nav nepatīkams. Es tajā piedalos, bet it kā tas neattiektos uz mani, rīt es pamodīšos un atgriezīšos īstajā dzīvē, un mēs atkal varēsim to turpināt. Vai saproti?"

"Jā."

"Tev jābūt pacietīgai ar mani."

"Dārgais, vai tu vēlies, lai palieku Šeit un uzkavējos blakus istabā?"

"Nē, nevajag." Viņš viegli pieskārās ar roku manam vaigam, es mīlestībā un vainas apziņā to saņēmu un piespiedu pie sejas.

"Es Šovakar piezvanīšu Frenkam," viņS smaidot teica'. "Mēs jau rīt varēsim doties turp."

Un tad Dzailss iznāca no kabineta ar papīriem rokā, lūkojoties pēc Maksima, un es steidzos palūgt viņam mašīnu, tad es biju brīva, prom no viņiem, prom no mājas, ar viņu atļauju un tīru sirdsapziņu cs devos izklaidēties.

Par ko cs domāju? Ko gribēju sasniegt? Kādēļ es devos Sājā ceļojumā, lai gan iepriekš biju pārliecināta, ka nekad uz turieni nebraukšu? Kādēļ es izaicināju likteni?

Es biju pārāk neapdomīga, mans nodoms bija aplams un ari bīstams. Labākajā gadījumā tas man sagādās briesmīgu vilšanos, un es bušu nelaimīga. Ļaunākajā gadījumā, ja to atklās Maksims, es visu iznīcināšu, mūsu trauslo laimi, mīlestību un uzticību, ko mēs tik rūpīgi un pacietīgi bijām cēluši, viņu, pati sevi un mūsu turpmāko kopdzīvi.

Tomēr izlēmu braukt; kopš tās dienas, kad nojautu, ka atgriezīsimies, es zināju, ka es braukšu uz turieni, es nespēju šai vēlmei pretoties. Es pēc tā alku kā pēc kāda slepena, vētraina mīlas piedzīvojuma, es par to sapņoju, pēc tā tvīku, gribēju to zināt, man bija tas jāzina.

Neviens ar mani par to nerunāja. Neuzdrošinājos jautāt. Vienīgais cilvēks, kam par to ieminējos, bija Frenks Krolijs, un pat tad es šo vārdu nespēju izteikt.

...Manderlija.

Ir kārdinājumi, ko nespējam atvairīt, un tad mēs nemācāmies no pieredzes. Lai kas notiktu, lai kā tas beigtos, man bija jādodas uz turieni un jāredz tā pašas acīm. Man bija jāzina.

Manderlija. Es biju tās gūstā, pa pusei mīlot, pa pusei baiļojoties, es netiku no tās vaļā, tās valdzinājums vēl arvien bija visspēcīgs.

Es to apzinājos, kad iegriezu veco, melno, strupo un stūraino auto šosejas likumā, no kurienes ceļš veda tieši uz jūru.

Tā atradās trīsdesmit kilometru attālumā grāfistes otrajā pusē, tādēļ sākumā ciemati un ceļi, un mazas tirgus pilsētiņas man nelikās pazīstamas. Es redzēju ceļa rādītāju ar Hemokas vārdu, uz kurieni es teicoš braukt, paklejot pa tirgu, varbūt ieēst vieglas otrās brokastis

kādā mazā kafejnīciņā pie tirgus laukuma. Bet es pabraucu garām pagriezienam, kas veda uz to. Man bija cits ceļš braucams.

Es neatļāvos nodoties pārdomām, nekavējos pie pagātnes ainām, bet priecājos par debesīm, kokiem, kalnu tīreļiem, es nolaidu logu, lai varētu sajust rudenīgo zemes smaržu. Es jutos atbrīvota un laimīga, un man patika vadīt automašīnu. Es biju kā nevainīgs bērns zaļumos, es neuzdrīkstējos but nekas cits.

Bet ko es galu galā cerēju tur ieraudzīt? Kam, pēc manām domām, vajadzēja tur būt? Tukšam karkasam bieza meža brikšņos, pārogjotam, izkropļotam, tukšam ar nezālēm aizaugušu iebraucamo ceļu un sen izdzisušiem un aukstiem pelniem, kuriem pāri stiepās vīteņi kā manos murgainajos un neatlaidīgajos sapņos? Bet es neko īsti nezināju, neviens neuzdrošinājās mums pastāstīt, kāda tā izskatījās, mēs neļāvām nevienam par to ieminēties, mūsu trimdas laikā mēs nesaņēmām nevienu vēstuli ar ziņām par to.

Es sevi gandrīz pārliecināju, ka tas ir romantisks svētceļojums, ka tur atradīšu skumju, sāpīgu, melanholisku atmiņu mājokli bez rēgiem, mājokli, ko apņem savādi skaista aizmirstība. Es nebažījos un nebaidījos. Mani Šausmināja cits kas, klusējošs zvērs pakrēslā, gatavs lēcienam. Baltais vainags — vizītkarte, burts. Kāda cilvēka rūpīgi, viltīgi plānota ļaunprātība.

Bet ne Manderlija.

Pusceļā es apstājos kādā ciematā, lai mazā veikaliņā nopirktu pudeli apelsīnu limonādes. Kad atsveicinājos no īpašnieces un izgāju saules gaismā, durvju zvaniņa tinkšķošās skaņas uzvēdīja atmiņu vilni un es atcerējos, piemiegtām acīm veroties sev apkārt, ka pirms daudziem gadiem skolas brīvdienās es biju Šeit iegriezusies kopā ar vecākiem un nopirkusi savai kolekcijai skatu karti, jo

man iepatikās tajā attēlota savrupmāja. Ta bija Mander-lija.

Stāvot un lūkojoties pāri ceļam uz kaimiņu saimniecības balti nobalsināto šķūni ar salmu jumtu, es iegremdējos pagātnē, tā bija ap mani un mani, spilgtāk par visu citu, ko pēdējā laikā izjutu, es varēju tai pieskarties un to aptaustīt, nekas Šeit nebija mainījies, un likās, it kā es ari pa So laiku nemaz nebūtu kļuvusi citāda.

Ilgu laiku sēdēju mašīnā, malkojot saldeno, silto limonādi. Sasalusi un sastingusi savādā nirvānā, nejautu, kas es biju un kādēļ Sājā oktobra dienā atrados Šeit.

Pēc laiciņa iedarbināju mašīnu un turpināju ceļu. Es atstāju savas jaunības dienas tajā klusajā ciematā un tad piepeši ieraudzīju pazīstamas vietas un aiz ceļa likuma — rādītāju. Kerita. Trīs jūdzes.

Es apstājos un izslēdzu motoru, un caur logu vēja pūsma atnesa viegli sāļo jūras aromātu.

Sirds man strauji sita, plaukstas nosvīda.

Kerita. Kerita. Es pētīju uzrakstu, līdz burti zaudēja jēgu un dejoja kā knišļi acu priekšā un nogurdināja acis. Kerita. Ciemats ar piestātni un laivām, liedagu un vasarnīcām, bruģētais ceļš uz molu, pat viesnīcas izkārtne, kas šūpojās vējā, un nošķiebtie baznīcas vārti visos sīkumos nostājās man acu priekšā.

Pēc kādas jūdzes būs ceļa līkums, un tad es ieraudzīšu kalna nogāzi ar kokiem, kas stiepās pāri ielejai, no kuras bija saskatāma zilās jūras tāle.

Es izdzirdēju Maksima balsi. Ja paskatītos sāņus, es viņu redzētu sev blakus. "Tur ir Manderlija. Šie ir mūsu meži."

Tas bija, kad es pirmo reizi še ierados, un kā daudzas citas dienas es to skaidri atcerējos kā atsevišķu pērli virtenē, no kuras ikkatra bija iespiedusies atmiņā.

Tad gluži nejauši un negaidīti es uztvēru citu balsi un atcerējos, ka tā piederēja sievietei ar mazu zēnu, kuru es sastapu tajā miglainajā dienā, kad kuģis uzskrēja sēklī pie piekrastes klintīm netālu no Manderlijas. Viņi bija vasarnieki, kas bija atbraukusi zaļumos no Keritas.

Es redzēju viņas apaļo, saules apsvilināto seju, kokvilnas blūzi, kas viņai bija mugurā. "Mans vīrs saka, ka visi Sie lielie IpaSumi ar laiku tiks sadalīti mazākos un uz tiem uzcels vasarnīcas," viņa teica. "Man nekas nebūtu pretī dzīvot šeit jaukā, mazā vasarnīciņā jūras krastā."

Mani pārņēma vājums. Ja nu tieši tas ir noticis ar Manderliju? Ko gan es atradīšu, ja turpināšu ceļu? Izcirstus mežus, nojauktu māju, duci vasarnīcu, spodru, ar sārtiem, zaļiem un gaišziliem logu rāmjiem un pēdējām, izspūrušajām, vīstošajām saulespuķēm dārzos, un nez vai tur vēl bija uzbērums ar rododendriem, ieaudzētiem no meža un apcirptiem, viss, kas bija palicis no vaļņa, kas tur kādreiz bija? Vai nelielajā līcītī stāvēja noenkurotas vasarnieku laivas un liedagā slejās koka mājiņu rinda ar īpašnieku vārdiem virs durvīm un mazajām verandiņām?

Varbūt tādēļ viņi bija nolēmuši mums par to neko neteikt, ka viss bija šausmīgi apgānīts un vulgārs.

Grūti pateikt. Es iedarbināju motoru un braucu vēl kādu brīdi uz priekšu, izaicinot likteni, riskējot, aizskarot vecas vainas. Es iegriezos ceļa līkumā. Ieraudzīju koku rindu kalnu nogāzē, ceļu, kas veda ielejā. Neredzēju vairs nekādu ceļa rādītāju, viss izskatījās tāds pats kā toreiz. Ja arī tur vispār slēpās vasarnīcas, tās nebija redzamas.

Bet tad es pēkšņi zināju, ka vasarnīcu nemaz nav un ka viss ir kā manā sapnī, mājas drupas, aizaugušais ceļš, meža smalkne un kaut kur aiz tās līcis, liedags, klintis, gluži tādi paši kā senāk.

Tur. Es izkāpu no mašīnas un spēru dažus soļus uz priekšu. Tā ir tur priekšā, ak, tik tuvu, un es varēju turp aiziet. Turpat aiz pakalna. Kādēļ vilcinājos? Kādēļ?

Ej, ej, ej, teica kāda balss manā galvā, Čukstoša, vilinoša, salta balss.

Uz priekšu!

Manderlija.

Zeme virpuļoja, augšā debesu velve likās kā caurspīdīgs, vārs un trausls kupols, kas kuru katru mirkli draudēja pāršķelties.

Viegla vēsma saviļņoja zāli, noglāstot man seju kā neredzama samtaina, maiga roka.

Metos bēgt.

Trakā ātrumā braucu atpakaļ pa alejām, pa ceļu, kas šķērsoja tīreli, neskatoties uz paniku, centos koncentrēties, kad pilnā gaitā, neredzot ceļu, metos pagriezienos, drāzos augšā uzkalnos; reiz gandrīz sadūros ar pikapu, un man garām pazibēja tā vadītāja izbiedētā seja ar vaļēju muti, citā vietā gandrīz sabraucu suni, — atpakaļ caur ciemiem, garām ceļa rādītājiem, kas mani bija šeit atveduši. Bēgu atpakaļ caur vaļējiem vārtiem, pāri iebraucamajam ceļam, ieskrēju mājā un uzreiz ieraudzīju Maksimu iznākam no kabineta un aiz viņa divus vīriešus tumšos uzvalkos, vienu blakus Džailsam pie kamīna.

Es neko neteicu, tas nebija nepieciešams. Viņš atplēta rokas, notvēra mani un mierinot turēja mani savās skavās, līdz pārstāju drebēt un raudāt. Viņš visu zināja, man viņam nekas nebija jāstāsta, viņš zināja, bet neteica ne vārda, un man tapa piedots, es arī to zināju, kaut nebūtu uzdrošinājusies lūgt piedošanu. Advokāti palika uz pusdienām, bet man nebija tajās jāpiedalās. Man tika atnestas sviestmaizes uz paplātes, un es tās nobaudīju viesistabā pie kamīna, lai arī nebiju izsalkusi un ar piespiešanos apēdu divas sviestmaizes un gabaliņu augļa, lai saimniece

neapvainotos. Pēc tam es tāpat vien sēdēju, lūkojoties pa logu uz dārzu, pēcpusdienas saule sijāja savus starus istabā, ieve]ot manā sirdi kvēlu prieku; un man šis bridis bija dārgs. Jutos nogurusi, bet reizē atvieglota. Es biju glābta, bet par to es nevarēju pateikties pati sev, es tiku pasargāta no savas stūrgalvības sekām, no dēmona, kas mani trenca, un es atkal biju drošībā, nevienam nebija izdevies mani skart, man kaitēt, vēl vairāk, viss bija, kā bijis, pagātne gulēja netraucēta.

Mani neinteresēja, kāda Manderlija izskatījās tagad. Tā piederēja pagātnei un dažreiz maniem sapņiem.

Es tajā neatgriezīšos.

Pēc tam, kad advokāti bija projām, mēs abi ar Maksimu aizgājām līdz aplokam, un Maksims izmeta dažus vārdus par Beatrises darījumiem, kaut ko pavisam nesvarīgu.

"Ar to ir cauri," viņš teica. "Viss nokārtots. Nekādu problēmu, par kurām mums būtu jāraizējas."

Es apstājos pie žoga. Zirgi ganījās lauka viņā galā un nenāca uz mūsu pusi, tie pat nepacēla galvas. Es nodrebinājos. Maksims teica: "Nu tad rit uz Skotiju. Es gribētu doties prom agri."

"Es salikšu mūsu mantas somās pēc pusdienām. To jau nav daudz."

"Vai tev ir pietiekoši daudz siltu drēbju? Vai mums nevajadzēs tās kaut kur nopirkt? Man šķiet, tur ir diezgan auksts."

Es papurināju galvu. "Es gribu ātrāk tikt projām."

"Labi."

Tā bija tiesa. Es vēlējos aizbraukt no šejienes, ne jau šis mājas dēļ, ne jau Džailsa vai Rodžera dēj, ne jau tādēļ, ka tā bija tik drūma, tukša, nolaista bez Beatrises. Bet tādēļ, ka nevēlējos atgriezties svešuma. Es to nespēju panest, es nevēlējos braukt projām. Tādēļ es domāju par braucienu cauri visai Anglijai, tām stundām, ko

pavadīšu pie vilciena loga, vēl un vēl ar skatu noglaužot pilsētas, ciematus, mežus, laukus, upes, kalnus, zemi un jūru, un debesis. Es gribēju baudīt to visu lieliem malkiem, es biju nepacietīga.

Mēs aizņemsimies no Džailsa grāmatas un nopirksim vēl dažas dzelzceļa stacijā. Kad es neraudzīšos caur vilciena logu, mēs abi kopā draudzīgi lasīsim, ēdīsim restorānvagonā, spēlēsim kārtis, un tie būs brīnišķīgi brīzi, viss, kas notika Šeit, atkāpsies un izgaisis kā nebijis.

Klusējot mēs gājām atpakaļ uz māju, lai mierīgi pavadītu tajā pēdējo nakti.

Pusdienās, paceļot skatu no Šķīvja ar zivi, Maksims negaidīti izmeta: "No rīta, pirms aizceļosim, es vēlreiz gribētu aiziet uz kapsētu."

Es skatījos viņā, pēkšņi piesarkusi kā no uguns, un teicu: "Tu nevari — nebūs laika, taksometrs pasūtīts uz deviņiem."

"Tad es aiziešu astoņos."

Viņš pacēla dakšiņu pie mutes un turpināja mierīgi ēst, bet mans ēdiens atdzisa un likās smags kā svins un saskābis, man sažņaudzās rīkle, tā ka es nevarēju to norit, ne arī parunāt. Viņš nevarēja ietuz turieni, viņš nedrīkst iet, kā lai viņu aizturu? Kādu iemeslu es varētu minēt? Nevarēju iedomāties. Es paskatījos uz Dzailsu. ViņS droši vien ies līdzi. ViņS to ieraudzīs, pieies un izlasīs vizītkarti un izpļāpāsies, uzdos jautājumus. Redzēju, ka asaras viņam netraucēti rit pār vaigiem, ka Maksims apmulsis paskatās uz viņu un tad ātri atkal pievērs acis savam šķīvim.

"Atvainojiet," Džailsa nazis nosķindēja pret šķīvi, kad viņš uzrausās kājās, pūloties izvilkt kabatlakatiņu. "Atvainojiet. Es labāk iziešu ārā."

"Dieva dēļ, kas gan ir ar viņu?" Maksims nikni teica, tikko durvis bija aizvērušās.

"Viņa sieva ir nomirusi." Jutu, ka mana balss bija skarba un nepacietīga un ka man tā nevajadzēja runāt, ka Maksims tikai nevēlējās būt par liecinieku Dzailsa bēdām, gribēja tās aizmirst, ka viņš patiesībā to saprata.

"Jo ātrāk mēs rit aizbrauksim un viss atkal ieies normālās sliedes, jo vieglāk viņš nomierināsies. Mēs tikai palielinām viņa cieSanas. Pēc tam viņš ar tām tiks galā."

"Vai man neparūpēties, lai taksometrs atbrauc agrāk? Mēs varam ceļā kaut kur apstāties un paēst brokastis, vai ne? Es zinu, cik tev ir nepatīkami."

Es Šķitu sev melīga, viltīga, man sie iztapīgie, glumie vārdi tik viegli plūda pār lūpām. Bet tas bija viņa dēļ, lai pasaudzētu un aizsargātu Maksimu, viss viņa dēļ.

"Nē," viņš teica. "Lai paliek. Pazvani kalpotājiem. Nerunāsim vairs par to.”

Es nospiedu zvanu, un mēs vairs nerunājām par rītdienas ceļojumu, un es sēdēju līdz pusdienu beigām nobažījusies, stumdot kumosus Šķīvi, nespēdama tos norīt, un manā galvā neatlaidīgi atkal un atkal pulsēja jautājums: Ko man darīt? Ko man darīt? Ko man darīt?

Gulēju maz, pūlējos neaizmigt, piecēlos rīta ausmā, steidzīgi apģērbos un klusi kā slepens mīlētājs izslīdēju no miegā ieslīgušās mājas, baidoties, ka uzmodināšu suņus vai iztraucēšu zirgus; bet es velti baiļojos, neviens pat nepakustējās, un es steidzos, turot kurpes rokā, līdz sasniedzu ceļu, skrienot pa zāli, lai nečirkstētu grants. Apkārtējā pasaule agrajā, rāmajā un palsajā rīta blāzmā, sevišķi kad gaisma pieņēmās, bija neizsakāmi skaista. TaCu man nebija laika to vērot, dzirdēju tikai savu soļu dimu, sirds dobjo dunoņu, centos savā trauksmē nepakrist, neredzēju neko sev apkārt.

Atceros, ka manā sirdī nebija baiļu, tām tur nebija vietas, tajā valdīja tikai slepenība un steiga, skrienot man bija vairākas reizes jāapstājas, lai atvilktu epu, tad

atkal traucos uz priekšu, cerot, ka nokļūšu tur laikā un paspēšu izdarīt to, kas jādara, un algriezīsos, pirms kāds atklās manu prombūtni. Vienreiz lapsa izšāvās pa caurumu dzīvžogā un kā zibens Šautra pārskrēja ce|am, vienreiz no koka zara mani nolūkojās pūce ar platām, neko neredzošām acīm.

Ieplakā bija drēgns, bet skrienot es to gandrīz nemanīju. Ja kāds mani redzētu, ko gan viņš domātu par sievieti, kas rīta krēslā viena pati traucās uz priekšu pa taciņām, lejā pa nogāzēm un beidzot ieslīdēja pa vārtiņiem klusajā kapsēta?

Tā apstājās.

Es pagaidīju, līdz atguvu elpu. Man pēkšņi iesāvās prātā, kaut, pavisam dīvaini, baiļu man nebija, ka Sī bija īstā vieta un laiks, lai ieraudzītu spoku. Bet tas man neparādījās.

Es neko neredzēju.

Tikai kapu kopiņu pie grants celiņa. Tai bija pārklāts jauns, vēl nenogūlies zāliens, un vidū to rotāja bronzas krāsas krizantēmu krusts. To ieraugot, atcerējos, ka tas bija no Dzailsa un Rodžera.

Pārējie ziedi bija novākti. Kad apgāju apkārt baznīcai, redzēju, ka dārznieks tos bija salicis uz koka rāmja. Tiem bija uzmesta zeme un vietvietām lauzti koka zari, skatam slēpjot visus vainagus, kādi vien tur varēja atrasties.

Es pagriezu kaudzei muguru, gluži apskurbusi no atvieglojuma, bet akmensozola dzinumos pie baznīcas stūra es kaut ko pamanīju, tā bija vizītkarte, kuras pusnorautā lentīte bija ieķērusies tumšzaļajos lapu dzelkšņos. Es iebāzu tajos roku, izvilku to un hipnotizēta nevarēju novērst skatu no baltās kartītes ar melno apmali, melnajiem vārdiem un slīpā rokrakstā uzrakstīto melno burtu. R.

Dzelkšņi man bija sadūrusi pirkstu, un, kad iebāzu vizītkarti dziļi kabatā, uz tās notecēja manas asinis.

Astotā NODAĻA

Braucot uz ziemeļiem cauri visai Anglijai, mūs pavadīja apnicīgs, vienmērīgs, nerimstošs lietus, debesīs blāķu blāķiem bija savilkušies balozpelēki mākoņi, un pēc laiciņa es apnikumā novērsos no loga un paņēmu avīzes un grāmatu.

Man būtu jāstaro laimē, kā to biju iedomājusies, bet nogurums un raizes par visiem šiem bēdīgajiem un biedējošajiem notikumiem laupīja man enerģiju, un es nejutu ne satraukumu, ne prieku. Es sāku pie visa pierast un uztvēru to kā pasu par sevi saprotamu.

Atraisīties, lai cik pēc tā ilgojos, ari nespēju, jutos nebrīva un nomākta. Būtu labi, ja mācētu izsūt vai gatavot lupatu segas, tad man būtu ko darīt, ja apniktu lasīt. Maksims būtu apmierināts, redzot mani Šķietami nodarbinātu. Viņš vēlējās, lai es būtu viņam vienmēr nosvērta un rāma līdzgaitniece, viņam nepatika, ja biju nervoza, un, lai viņu nomierinātu, līdz Sim biju centusies viņa vēlmes izpildīt.

Vidienes novads mūs sagaidīja pelnu pelēks, jumti melni zalgoja. Vilcienam traucot arvien uz ziemeļiem, lietus adatiņas slīpi rasināja pār kalniem, kuru galotnes

tinās miglā.

Mājās, es teicu, mēs esam mājās, bet māju sajūta neradās.

Maksims lasīja avīzes un grāmatu un pāris reižu i/.gāja gaitenī, un brīdi stāvēja, atspiedis elkoņus pret palodzi.

Es par to biju sapņojusi, bet tagad viss bija sabojāts un sājS, un viņš šķita tāls un sveSs, bet Šoreiz mūsu starpā nostājās manis paSas domas, mani noslēpumi, kurus nedrīkstēju viņam atklāt. Jautātājs manā galvā nemitējās Čukstēt: "Kas? Kā? Kādēļ? No kurienes nāca vainags? Kas to bija atsūtījis? Vai arī to atnesa un atstāja? Ko viņi gribēja? Viņi? Kas? Un kādēļ? Kādēļ? Kādēļ?" Vārdi skanēja vienā ritmā ar riteņu klaudzoņu.

Durvis atvērās, un ienāca Maksims.

"Vai neaiziesim iedzert krūzīti kafijas?" es jautāju.

ViņS papurināja galvu un paņēma avīzi, kuru viņš noteikti jau bija izlasījis, un turpināja klusēt. Nevēlējās runāt. Es zināju, ka tā ir mana vaina, bet neko nespēju grozīt.

Vilciens tuvojās robežai, kalni bija kaili un skarbi. Anglija bija tukšs vārds, es neko pret to nejutu, un lietus lāses ritēja pār logu stiklu kā asaras.

Reiz kāda sieviete, garām ejot, ieskatījās mūsu kupejā, es nejausi pacēlu acis un uz mirkli sastapu viņas skatu. Tāpat vien. Bet tad es redzēju viņas sejā atplaiksnām jautājumu un apjausmu, viņa apstājās, atkāpās soli un vērīgi paskatījās uz mums. Es steidzīgi pacēlu grāmatu un aizgriezos, un, kad es atkal uzdrošinājos pacelt acis, viņas vairs nebija.

Tas neko nenozīmē, teicu sev. Gluži neko. Mēs neesam bijuši Anglijā vairāk nekā desmit gadus. Tas viss jau sen ir aizmirsts. Karš kā dziļa aiza šķīra pagātni no tagadnes.

Bet mazliet vēlāk mēs pirmo reizi devāmies uz restorānvagonu, un, atlokot salveti un drupinot cieto maizi uz šķīvja, es zināju, ka viņa arī tur bija, pie galdiņa otrā

pusē ejai, mugurā viņai bija koši sarkana blūze, es to redzēju ar pašiem acu kaktiņiem.

Kad oficiants pienāca ar mūsu zupu, tā, vilcienam negaidīti sazveļoties, mazliet izšļakstījās uz galda, un Maksims sapīcis pieprasīja tīru galdautu, un es centos viņu nomierināt, un šīs muļķīgās kņadas vidū es pacēlu skatu, un manī atkal vērās šīs sievietes acis. Jutu, ka pietvīkstu, un dusmojos par pašas neveiklību. Ar viņu kopā bija viņas ceļabiedre, jaunāka sieviete, un tad, acīm mirdzot pēkšņā atpazīšanas līksmē, viņa dedzīgi pieliecās. Es redzēju, kā viņas biezās lūpas veido vārdus, redzēju viņu Čukstot, sapratu, ko viņa saka, lai gan šajā brīdī droši vien neko sevišķu, varbūt tikai piemin mūsu vārdus; vien vēlāk kupejā ar slepenu, zīmīgu skatu viņa teiks: "Tas ir Maksims de Vinters... un tā ir viņa otrā sieva... bija gadiem prom ārzemēs... runā, ka viņiem vajadzēja aizbraukt... Manderlija... Rebeka. Tu, protams, atceries."

Viņa man atgādināja pretīgo van Hopera kundzi, kad viņa nolika savu dakšiņu, pacēla lorneti Montekar-lo viesnīcas ēdamistabā: "Tas ir Maksims de Vinters... šim cilvēkam pieder Manderlija. Tu, protams, esi dzirdējusi."

Es pieskāros Maksima rokai un steidzīgi teicu kaut ko par skatu aiz loga, kaut kādu muļķīgu frāzi, kā atceros, par daudzajām aitām. Izmisīgi pūlējos, lai viņš tās abas neievēro, jo viņš tik ļoti baidījās, ka viņu nepazīst un neaprunā. Bez tam, pieskaroties viņam, es gribēju, lai viņš atgriežas pie manis.

Viņš viegli pasmaidīja un teica: "Zivs ir pretīgi sausa."

"Tas nekas," es teicu, "tas nekas."

"Nu labi. Skatīsimies tik uz aitām."

Man bija jāsmejas, viņš jocīgi pacēla uzaci, un viņa seja uzjautrinājumā atmaiga, es atvieglojumā iedzēru

lielu malku vīna, un mani apņēma pēksņs laimes vilnis, paskatoties caur logu, pamanīju, ka sāk tumst.

"Mēs esam Skotijā," Maksims teica, un viņa balsī skanēja atvieglinājums un pacilātība.

Skotija bija cita zeme.

Nakti mēs pavadījām mazā viesnīciņā Dunaigā, netālu no tās mui2as, kurā Frenks bija pārvaldnieks. Viņš bija pasūtījis istabas, zinādams, ka būs pārāk vēls, kad atbrauksim, un ka mēs nevēlēsimies turpināt ceļu, mūs gaidīja vēstule ar ziņu, ka viņš pēc mums ieradīsies drīz pēc brokastīm.

Pēdējās jūdzēs mūsu ceļā uz ziemeļiem lietus izsīka, un pūta drēgns vējš, mēs priecājāmies, ka esam siltumā, ka tikām sveikti ar atturīgu draudzību un pieklājību. Bez mums viesnīcā bija apmeties tikai kāds padzīvojis pāris, un mēs varējām atslābt un atpūsties vecmodīgajās istabās ar augstajiem griestiem, mums nebija jāraizējas par to, ka mūs Šeit kāds pazīs.

Viesnīca viesa manī dīvainu svesatnes izjūtu, it kā tā atrastos ārzemēs, bet galu galā es biju pieradusi pie viesnīcām, biju radusi salikt savas kleitas lielā, tukšā skapī uz polsterētiem pakaramiem, kurus bija lietojusi sveSi cilvēki, radusi izmēģināt apsēsties sveSas gultas galā, lai uzzinātu, vai tā ir cieta vai mīksta, pieradusi pie sveSām vannas istabām ar burbuļojošām notekcaurulēm, pie pārāk plāniem vai pārāk bieziem aizkariem, atvilktnēm, kuras nevarēja atvērt bez aizķeršanās. Bet mums Šeit vajadzēs pavadīt tikai vienu nakti, un tad mēs atkal būsim kā mājās.

Bet, es domāju, novietojot čības pie naktsskapīSa, ne to es vēlējos, kaut arī būs jauki padzīvot kādu laiku kopā ar Frenku un iepazīties ar viņa ģimeni, man bija apnikušas viesnīcu istabas un citu cilvēku mājas, es vēlējos savējo. Negribēju vairs dzīvot trimdā, neiesakņojusies, nekam nepieķērusies, kā viendienīte, es tam biju par vecu. Man nekad nebija piederējušas mājas, tikai bērnībā, bet tas ir pavisam kas cits. Manā dzīvē bija tikai viesnīcas un īsu brīdi — Manderlija.

Bet Manderlija nepiederēja man, es tajā tikai viesojos, un, neskatoties uz visu izlikšanos, mani tikai pacieta, un es tajā neiederējos.

Biju pārliecināta, ka naktī nevarēšu aizmigt, man sekoja pārāk daudz rēgu. Jutos saspriegta un piesardzīga, gandrīz baidījos runāt, lai man nepaspruktu kāds vārds, kas pievērstu Maksima uzmanību. Nespēju aizmirst vainagu, tas rēgojās manā acu priekšā, balts un skaists, skats, uz ko es biju spiesta lūkoties, un, kad es iebāzu roku dziļi kabatā, es šausmās satrūkos, sataustot vizītkartes cieto malu. Kāda muļķe es biju, ka to paturēju! Kādēļ gan neizmetu to dārznieka kārtīgi saliktajā kaudzē, lai viņš to sadedzina kopā ar ziediem?

Mani vajāja arī sievietes seja. Atkal redzēju, kā, mūs atceroties, uzliesmo viņas acis, kā viņa pieliec galvu, dzirdēju viņas uztrauktos čukstus.

Maksimam bija taisnība. Mums nevajadzēja atgriezties. Tā tas būs vienmēr, šī dzīve mūžīgās bailēs kā uz naža asmens, ka tikai kaut kas nenotiek, ka tikai kāds mūs neierauga, nepazīst, neuzrunā, nejautā, neielaužas mūsu mierīgajā dzīvē.

Bet kāds jau bija ielauzies, kaut kas niecīgs, trausls, netverams, mēs nekad nebijām bijuši drošībā.

Tādas izmisīgas domas drūzmējās man galvā, sēžot krēslainajā viesnīcas ēdamistabā blakus Maksimam, un vēlāk augšā istabās. Vējš grabinājās logos un nikni auroja gar mājas stūriem, gadiem nebiju piedzīvojusi tādu auku. Mājas, tā aurojot, uzrunāja mani: kur tev ir mājas? Nekur.

"Nabaga mazā, tu esi gluži bāla no noguruma — tu

esi pārpūlējusies, un es tev nebiju nekāds palīgs. Es pārāk daudz atstāju tavā ziņā, esmu pretīgs egoists."

Maksims apskāva mani, mīloss, norūpējies, maigs, biezi viņa garastāvoklis spēji mainījās, sliktā oma un neiecietība, kas atsvešināja viņu no manis, pazuda. Es sapratu, ka es biju, kā viņš teica, pārpūlējusies un pārgurusi, un apjukusi, man sāpēja galva.

Kad apgūlos, istaba gāja riņķī, sienas un griesti līgojās un saplūda, bet es nebiju saslimusi, tas bija no noguruma un dzija, neizsakāma atvieglojuma.

Es gulēju dzijā miegā bez sapņiem, kā nebiju gulējusi veselu nedēļu, un pamostoties ieraudzīju skaidras, zilas ziemeļu debesis un vieglas salnas klātu zemi.

Miegs mani bija atspirdzinājis un arī Maksimu, viņš bija labā omā, dzijās rievas ap viņa acīm un muti bija izlīdzinājušās, nospiestais garastāvoklis, kas mani pārņēma vilciena, nebija ilgstoSs un noturīgs, tas pazuda līdz ar lietus mākoņiem.

Frenks atbrauca pirms desmitiem veca modēja džipa, kas bija pilns ar spanieliem un makšķerēm, lai aizvestu mūs uz muižu un viņa māju pie Inverloha.

"Atvainojiet," viņš teica, atverot durvis, "ka pie mums nav visai glauni, mēs nenodarbojamies ar smalkam lietām."

ViņS bažīgi palūkojās uz Maksimu, kas bija elegants kā vienmēr, un uz maniem kamiejvilnas svārkiem, bet aizmugure bija acīmredzot iztīrīta, un sēdekļiem bija uzlikts pārklājs. "Mums katru dienu jāSķērso kalnains apvidus, un ziemā, protams, celi ir sevišķi slikti, ap Ziemassvētkiem mūs parasti ieputina."

Tomēr nelikās, ka viņš par to pārāk raizētos, un, redzot viņu mierīgi vadot džipu, es sapratu, ka viņš bija atradis savu vietu dzīvē un bija laimīgs, ka pagātni viņš sen aizmirsis un sarāvis visas saites ar Manderliju.

Mēs nobraucām kādas Četrdesmit jūdzes, neredzot nevienu māju, izņemot dažas vientulīgas mežsargu mājiņas un mednieku būdiņas. Ce|S veda pamazām uz augšu pa lēzenām kalnu korēm, šauriem, grumbainiem meža ceļiem, un, kad saule pacēlās augstāk, visapkārt mums bija uzkalni, kas stiepās līdz tālajai augstkalnu līnijai pie horizonta. Zeme un koki veidoja krāsu gammu, kādu nekad nebiju redzējusi, tikai lasījusi par to, raiba kā tvīds, virsu, kūdras brūnā un tumsi violetā, kalnu galotnes tālumā bija sudrabotas. Pāris reižu es pametu skatu uz Maksimu un manīju, ka viņš pirmo reizi pēc mūsu atgriešanās vēro apkārtni ar lielāku interesi un aizrautību, viņam Skotija bija neredzēta, sveSa pasaule bez atmiņām, un viņš tādēļ Šeit jutās brīvi.

Es nodomāju, varbūt viņš vēlēsies šeit palikt, varbūt mēs varēsim dzīvot Šeit un mums vairs nebūs jābrauc atpakaļ, un, vērojot So Ziemeļskotijas ainavu, es vaicāju sev, vai mēs Šeit jutīsimies kā mājās.

Un uzreiz sapratu, ka nejutīsimies vis, ka mēs šeit esam tikai brīvdienās, lai atpūstos un atgūtu spēku, kā bezlaika telpā, ka tas nevarēja ilgi vilkties, tas nebūtu pareizi.

Bet Sī diena bija brīnišķīga, un mēs bijām pilnīgi apmierināti, tāpat arī pārējās trijās dienās, kurās Skotijā vēlais rudens ar pēdējiem saules stariem, zeltains un zils, virzījās pretī ziemai.

Nekad nebiju domājusi, ka būSu tik ļoti laimīga. Maksims, atguvis jaunību, cauru dienu līdz tumsai bija laukā, zvejojot kopā ar Frenku, pārstaigājot ar viņu tūkstošiem akru tuksnesīgu tīreļu un virsiem klātu pakalnu, mežu un piekrastes, kājām, zirga mugurā, ar šauteni, kvēlojošiem vaigiem no prieka un svaiga gaisa, agrākais, jautrais Maksims, tik bezrūpīgs, kādu viņu vēl nekad nebiju redzējusi.

Viņu mājas, balti nobalsinātais kvadrāts, atradās nogāzē iepretī lielajam ezeram. No augšējā stāva logiem varēja jūdzēm tālu redzēt ūdens klaju, kura krāsa mainījās un mijās vairākas reizes dienā, no sudrabainas līdz tēraudpelēkai un nemierīgi melnai kā negaisa debesis. Priekšā starp kalniem bija plaisa ar gaišākām debesim, un pret tām varēja saskatīt salu. Pavisam tuvu kā sudrabaina mēle stiepās oļiem nosētais krasts ar molu un laivām. Otrā pusē aiz mājas varēja redzēt virsiem klātus uzkalnus, kas veda uz augšu līdz pašai augstienei. Līdz ciematam bija astoņas jūdzes, un tuvumā nebija neviena kaimiņa. Muižas īpašnieks lielāko tiesu uzturējās ārzemēs un bija uzticējis Frenkam savu īpašumu un strādniekus, kas bija izkaisīti pa visu lielo teritoriju. Viņi dzīvoja draudzīgi, vienkārši, zēni bija dzīvi, spēcīgi un pēc sākotnējās atturības bija pret mums sirsnīgi. Žanete Krolija likās pārsteidzoši jauna, asprātīga, gudra, ar dabas dotu labestību.

Tas bija idillisks laiks, tas ietvēra mūs kā caurspīdīgs burbulis. Mēs sēdāmies laivās uz ezera un devāmies uz salu zaļumos, Maksims un Frenks draiskojās un kūleņoja ar zēniem, un, vērojot viņus, mana vieglprātīgā sirds pildījās ar cerībām, un es kalu savus plānus. Mēs devāmies jūdzēm garās pastaigās, dažreiz es ar Žaneti, dažreiz visi kopā, nenogurdināmie zēni un suņi skrēja citiem pa priekšu, un katru vakaru es ar Maksimu pastaigājos divatā, lēni, mierīgi, klusējot, un rēgi atkāpās, ievilkās savā tumšajā alā un neuzdrīkstējās parādīties.

Es viņus aizraidīju, es ari viņus atsaucu, neļaujot viņiem gulēt mierā.

Nekas nenotiek nejausi, mēs paši veidojam savu likteni, par to es pārliecinājos. Ja es nebutu sākusi runāt un nebutu nemitīgi rakņājusies pagātnē, varbūt nekas nebūtu noticis un mēs abi būtu netraucēti nodzīvojusi atlikušo dzīves daļu. Un tomēr nedomāju, ka es biju vainīga. Man bija uzkrauta nasta, un likās, ka tā kļūst arvien smagāka, kā tas parasti notiek, un man vajadzēja to nokratīt vai ari atrast palīgus. Es biju apmulsusi un noraizējusies, un nobaidījusies, un to kļuva arvien grūtāk noslēpt.

"Cik jauki, ka Maksims it tāds kā agrāk," teica Frenks Krolijs.

Pa ceļu, kas veda augšup no mājas un ezera krasta, mēs bijām uzbraukusi uz pašiem augstākajiem saimniecībai piederošajiem kalniem, un tad mēs atstājām džipu un tālāk gājām kājām — Frenkam bija jāpārbauda briežu barotavas; pārējie palika mājās, bet es devos viņam līdzi, jo biju iemīlējusi Sīs vietas, man patika tāpat vien paklejot pa kalniem, uztvert to noskaņu, gaismas un laika maiņu, ļauties to varenajam un skarbajam skaistumam.

Apstājusies, lai atvilktu elpu, mēs lūkojāmies lejā uz mirdzošo ezeru, kas rāms un mierīgs gulēja agras pēcpusdienas saulē.

"Tas Šodien ir kā guloSs zvērs," Ferguss teica brokastlaikā. "Tas nelēks un neuzbruks."

Es sapratu, ka ezers viņiem bija dzīva būtne, dīvains, neaprēķināms zvērs, no kura noskaņojuma bija atkarīga viņu dzīve.

"Nevarēju iedomāties, ka viņS jutīsies tik labi — būs tik atraisīts, viņš tik labi izskatās. Pat jaunāks, vai jums tā neliekas? Vai jūs pie mums vēl neuzkavēsieties, de Vintera kundze? Neredzu nekāda iemesla, kādēļ jūs nevarētu. Ir iestājies jauks laiks un turpināsies kādu nedēļu vai divas, ziemas salnas vēl nesāksies līdz novembrim."

Es klusēju, vēroju apkārtējās dabas skaistumu un ilgojos pēc kaut kā, ko nespēju ietvert vārdos, iespējams,

pēc parastas, ikdienišķas laimes, kādu bija atradis Trenks.

"Kad mēs abi runājām pēc Leisija kundzes bērēm, jūs man jautājāt, vai pastāv kāds iemesls, kura dēj jūs nevarētu tagad atgriezties. Es par to esmu daudz domājis — vaicājis sev. Esmu pārliecināts, ka nepastāv. Jūs piederat Sai zemei, es domāju, Anglijai. Neesmu pārliecināts, ka tāda dzīve jums un Maksimam ir piemērota. Jūs nevarat atgriezties tur, kur jūs būtu vislaimīgāki — jums būs vieglāk projām no mājām —, bet es nedomāju, ka dzīve svešumā jūs vienmēr apmierinās — vismaz mani tā neapmierinātu, lai arī zinu, ka Maksims biezi brauca uz ārzemēm — un, protams, tur jau ari viņš jūs satika."

"Jā."

"liet, skatoties uz viņu Sajās pāris dienās, es sapratu, ka viņš vislabāk jūtas mājās — un pat viņa bēdas par Leisija kundzes nāvi nav kaitējušas, vai ne? Viņš patiesām ir aizmirsis pagātni — atstājis to aiz sevis —, jūs ari. Ja viesošanās Šeit ir to veicinājusi, varu būt apmierināts."

Dziļi lejā dažas meža zosis nosēdās uz ezera, debesis pamale bija tumsi violetas, saule vēl bija augstu un mazliet sildīja. No viršiem pacēlās mazi knišļu mākonīši.

Turēju roku iegrūstu dziļi kabatā un slidināju pirkstus gar vizītkartes malu uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ, kā pret bojāta zoba asajām šķēpelēm. Es to visu laiku nēsāju kabatā, nekad netiku to izņēmusi vai palūkojusies uz to, es neuzdrošinājos to nekur citur atstāt, lai Maksims nejausi to neatrastu. Man vajadzēja to sadedzināt vai saplēst mazos gabaliņos un aprakt. Kādēļ es to neizdarīju?

Frenks vēroja mani. Viņš bija apklusis.

Es atgāju dažus soļus nost no viņa, pagriezu viņam muguru un palūkojos uz augšu, kur kraujas nogāzes malā stāvēja brieži, lieli, lepni, spīdīgi, gludi, tramīgi radījumi.

Ja es par to nerunāšu, tas neeksistēs. Ja par to nepastāstīšu Frenkam, tas būs tikai iedomu tēls, slikts sapnis.

Mums nevajag apgrūtināt citus ar saviem sapņiem; mēs atmostamies, un tie izgaist.

Ja nerunāšu. Es vienkārši izņēmu vizītkarti no kabatas un iedevu to Frenkam.

Es nespēju skatīties viņam sejā, tādēļ pagriezos atkal pret briežiem. Sājā mirkli es ieraudzīju ērgli. To es nekad neaizmirsīšu — zilās debesis un klusumu, pārsteidzošo klusumu, un tad, no ne kurienes, augstu pār klintīm Sis varenais, planējošais putns, skats, ko Kroliji solīja mums parādīt, ja laimēsies, no mūsu atbraukšanas brīža. Bet tas bija nelaikā, sis mirklis tika sabojāts, pat sis retais un vienkāršais prieks man tika laupīts. Atceros, ka nejutu neko, ne dusmas, ne sarūgtinājumu, pat ne pārsteigumu, jo vai tad es pie tiem jau nebiju paspējusi pierast?

Es atskatījos uz Frenku un redzēju, ka viņš ari ir pamanījis putnu, un dažas sekundes mēs abi vērojām, kā tas lēni, mierīgi riņķoja, plati ieplētis un tikko cilādams milzīgos spārnus, bet mēs viņu nepieminējām. Mums tas vairs nebija prātā.

"No kurienes tas tika atsūtīts?"

"Nezinu. Aizgāju viena vēlreiz pie kapa, un vainags gulēja zālē pie tā. Tas bija ļoti skaists — balti ziedi tumsi zaļu lapu ietvarā. Tas bija ļoti — piedienīgs."

"Bet bērēs tas taču tur vēl nebija — mēs būtu to ievērojusi."

"Nē, nebija. Tas parādījās vēlāk — to vai nu atsūtīja, vai nolika. Jā, nolika — kāds to bija nolicis tālāk no citiem. Kopā arso vizītkarti. Frenk — kas? Kas? Kādēļ?"

Sis jautājums griezās manā galvā kā knišļi no paša sākuma.

Frenka sejā bija sāpīga un svinīga izteiksme. Turot vizītkarti pirkstos, viņš to pāris reižu apgrieza. Es nodrebēju.

"Kāds grib mūs nobaidīt vai ar! mums kaitēt."

"Nedomāju, ka kaitēt," viņš nekavējoties teica, kā senāk, cenšoties mani mierināt. "Kāds iemesls tam varētu būt?"

"Naids."

"Bet neviens jūs neienīst, ne jūs, ne Maksimu — tas viss notika tik sen. Un...” viņš vēlreiz paskatījās uz vizītkarti.

"Un Rebeka ir mirusi."

"Jā."

"Frenk, mums jāaprunājas. Jums man jāpastāsta, ko man nepastāstīja."

Ievēroju, kā izmainās viņa sejas izteiksme — tā kļuva noslēgta, piesardzīga.

"Man jāzina. Vispirms tādēļ, ka man jāpasargā Mak-sims, — un man jāuzzina, kas to izdarīja."

"Man nav ko stāstīt — nekādu noslēpumu. Piekritu jums, Maksiins ir laimīgs, un tāds viņš nav bijis daudzus gadus. Slogs ir novelts — viņam par to nav jāzina, tas acīmredzot ir Jauns joks."

"Joks?"

"Nu, triks."

"Zemisks — naidīgs — sāpinošs — ļaunprātīgs."

"Jā, piekritu. Bet tomēr es tam nepiešķirtu tik lielu nozīmi. Vai jūs nevēlaties, lai tā paliek pie manis un es to iznīcinu jūsu vietā? Tā katrā ziņā būs drošāk."

Es lūkojos uz balto vizītkarti viņa rokā. Viņam, protams, bija taisnība. Man jāļauj viņam ar to nodarboties. Laipnais, izdarīgais, prātīgais Frenks. Bet vizītkarte mani piesaistīja, es pētīju melno burtu kā apburta un nespēju novērst no tā acis.

"Klausieties, tas droši vien būs tā melnā avs, Dzeks

Fevels, viņš nekur nav pazudis, es par viņu dzirdēju kara laikā, ieraudzīju viņa vārdu avīzē sakarā ar kādu loti riebīgu izspiešanas lietu vai tamlīdzīgi. Tas viņam raksturīgi — viņam bija ačgārni un greizi uzskati un īsts karātavu humors. ViņS to varēja izdarīt."

Dzeks Fevels — es atkal pagriezos un pievērsu skatu klintij, lai atrastu, kam pieķerties, kaut kam īstam un labam, un skaistam, un patiesam... bet pa to laiku, kad bijām iegrimusi sarunā, ērglis bija aizlidojis. Es to nekad vairs neredzēšu, es domāju, es to pazaudēju un nekad nespēšu atsaukt atmiņā, cik skaists tas izskatījās, neatceroties visu pārējo — vizītkarti, Frenka pūles iztulkot to mums par labu un tagad vēl bez tā otra vārda.

Dzeks Fevels. Rebekas brālēns, viens no viņas apbrīnotājiem, kurus viņa nicināja, par kuriem viņa uzjautrinājās, mūžam piedzēries glūņa Dzeks Fevels.

Es atcerējos to reizi, kad biju viena ar viņu rīta istabā Manderlijā, un nejauko sajūtu, kad viņš mani nopētīja no galvas līdz kājām un tik nekaunīgi teica: "Kaut mani ari gaidītu mājās jauna sieviņa!"

"Frenk," es uzmanīgi teicu, "pastāstiet man, lūdzu, patiesību!"

"Man liekas, ka esmu to vienmēr darījis."

"Vai jūs man gribat noslēpt kaut ko par Rebeku? Kaut ko tādu, ko nezināju tajos laikos?"

"Nē. Dodu jums savu vārdu."

"Vai Sī," es norādīju uz vizītkarti, "var ietekmēt mūsu lēmumu? Vai tas nozīmē, ka nevarēsim atgriezties mājās?"

Es izmisīgi vēlējos, kaut viņš visu nokārtotu, mūsu vietā nolemtu mūsu nākotni, neprātīgi pieķēros domai, ko viņš bija ierosinājis, ka vainags bija tikai pretīgs un muļķīgs joks, Dzeks Fevels. Jā, protams, tas izskatījās pēc viņa. ViņS droši vien smējās, kā viņš to mēdza darīt, siekalām lecot uz visām pusēm, smējās, kad radās Sī

ideja, un izpildīja to ar lielu patiku. Es mēģināju iedomāties, kā viņš parakstās uz vizītkartes un piesien to zaļajam riņķltim, atrod, kas to nogādās, dod norādījumus, jo nedomāju, ka viņš būtu atnesis to uz kapsētu pats.

Dzeks Fevels. Jā, protams.

"Pagaidām mums nav ko baidīties," es teicu Fren-kam. Saule bija pazudusi, un ass vējš sāka purināt virsus. Mēs gājām atpakaļ uz džipu.

"Nepavisam. Dodiet Maksimam vēl mazliet laika — palieciet Šeit, cik ilgi vien jums tik, un tad — kādēļ gan jums neiznomāt auto un nepaceļot mazliet pa Angliju, atkal pierast pie tās, apskatīt vietas, kuras nekad neesat redzējusi?"

"Ak jā, Frenk! Kāda burvīga ideja! Kāpēc gan mēs to nevarētu?"

"Jā, kāpēc gan ne?" ViņS draudzīgi un ar redzamu atvieglojumu pasmaidīja, palīdzot man iekāpt džipā.

"Paldies," es teicu un spējā laimes sajūtā pieliecos un noskūpstīju viņu uz vaiga, jo viņš bija mani nomierinājis, bažas un bailes bija atkāpušās un pazudušas, mēs atkal varējām paļāvīgi raudzīties nākotnē.

ViņS tumsi piesarka un steidzīgi aizcirta džipa durvis, izraisot mani smaidu. Vēlējos, kaut to spētu pastāstīt Maksimam, mēs abi būtu pasmējusies, bet es, protams, to nedrīkstēju. Jutos tik atvieglota, Frenks pārliecināja mani, ka viss galu galā būs kārtībā — Frenks vienmēr palīdzēja man aizmirst rūpes un raizes — Frenks lika man saskatīt, ka tas neko nenozīmē, ka tas ir tikai nejauks triks.

Sos vārdus — rūpes, raizes, bailes — un to cēloni nemaz nedrīkstēju pieminēt, tie bija jāslēpj.

"Priecājos, ka redzējām ērgli — Maksims mūs apskaudīs."

"Jā, patiesi."

"Es tikai veļos, lai tas būtu noticis kādā citā reizē."

"Es arī.”

"Lai viņš ari to būtu redzējis."

"Protams."

"Frenk, kā jūs domājat — vai vēl kas notiks?"

"Dievs zina. Nu, bet viņam nebūs iemesla."

"Ja tikai tas bija Dzeks Fevels."

"Lieku galvu ķīlā."

"Jā, jā. Jums droši vien taisnība."

"Nedomājiet vairs par to. Jūs nedrīkstat to darīt. Tas ir tik pretīgi, bet neļaujiet tam nodarbināt jūsu prātu — to jau viņš tikai grib."

"Nē, nē, es centīšos nedomāt. Paldies, Frenk."

"Vai jums tagad ir vieglāk ap sirdi?"

"Jā," es teicu, "jā, protams." Meli viegli nāca man pār lūpām, jo es pati tiem noticēju.

Mēs braucām lejā pa stāvo ceļu uz ezera un garās, zemās baltās mājas pusi, un mākoņi peldēja mums līdzi, ātri sabiezējot. Kad sasniedzām durvis, lietus lija stāvām straumēm, caur kurām nekā nevarēja sakatīt. Sēdēdams pie gaiši liesmojošā kamīna, Maksims lasīja "Mēness-akineni", zēni rosījās, iekārtojot pirātu alu vienā no vecajām saimniecības ēkām. Vēlāk Frenks ar Žaneti brauks uz Dunaigu iepirkties. Tā bija tik mierīga, vienkārša, laimīga, droša, ne no viena neatkarīga pasaule. Tājā es jutos drošībā, neviens mūs šeit nevarēja sasniegt, es vēlējos šeit palikt uz visiem laikiem.

Bet mēs to nevarējām, bez tam es biju pieķērusies Frenka ielejai, izmetusi no galvas domas par vainagu un vizītkarti, kā viņš man bija ieteicis, un to vietā pievērsos plāniem par Anglijas apceļošanu kopā ar Maksimu, kad beigsim ciemoties, tās Anglijas, ko vēl nepazinām. Meklējot — jā, es zināju, ka tieši tas bija mans nolūks, — braukt un meklēt, līdz šo vietu atradīsim. Man nebija ne

lausmas, kur tā atradās un kāda tā bija, es biju pārliecinātā, ka to pazīšu, kad to atradīsim.

Es gribēju izvēlēties īsto brīdi, lai uzsāktu sarunu ar Maksimu. Vēl ne, es domāju, sēžot viņam pretī, vērojot, kā viņš lasa, un klausoties, kā ārpusē, bezrūpīgi spēlējoties, zēni sasaucas, skraida, klaigā. Tas būs tāpat kā pašreiz, ari mums reiz viss tas piederēs. Maksims pacēla acis, pasmaidīja, bet kaut kā izklaidīgi, vēl arvien iegrimis izlasītajā. Pašlaik es nespēSu viņu pārliecināt. Gribēju būt pavisam droša — es baidījos, ka viņš varētu kā ar nazi nocirst manas mazās, trauslās cerības un plānus, ka viņš strupi atteiksies, atkal būs saspringts un satraukts, un atkal viņam uzmāksies pagātne, atgādinot, kādēļ mēs nedrīkstam palikt Šeit, kādēļ mums vēlreiz jābēg.

Devita NODAĻA

Bet tas nenotika. Vismaz sākumā mums Jāva pagozēties kādu laiku saulītē, likteņa dievietes atkāpās un ļāva mums vaļu, piešķīra mums atelpu, un es varēju lolot savas cerības un sapņus un sildīt rokas pie to gaisā ugunskura.

Visu nākošo nedēļu staroju laimē kā vēl nekad savā dzīvē. Ar milzīgu gribasspēku, apzināti, katru ritu pamostoties un katru vakaru gulēt ejot, centos nedomāt par vainagu un atklāju, ka, mazliet piespiežoties, man gluži viegli izdevās novirzīt domas uz citām lietām un neraizēties par pagātni un nesenajiem notikumiem. Sl ir tagadne, es sev teicu, tā ir pārāk dārga, lai to veltīgi izšķiestu, Sl ir mūsu laimīgā tagadne.

Un tā bija taisnība. Dienas slīdēja lēni, laiski uz ziemas pusi kā rudens lapas, atraisoties no kokiem. Zeltainā saule rāmi lēja savu gaismu pāri laukiem, tās stari sijājās caur kailajiem koku zariem, un ēku asās kontūras izplūda vieglā ņirboņā. Migla vāliem vēlās no upēm un purvājiem un rītausmā arī no zemes, naktīs dažreiz uzkrita viegla salna; pār akmensozolu pacēlās jauns mēness, un Venera spoži mirgoja tam blakus; pēc saules rieta un rāmajās, klusajās naktīs mēs gulējām nomodā un klausījāmies pūCu brēcienos.

Maksims bija atguvis jaunību, viņš bija tik jautrs un

mierīgs kā nekad, un es kjuvu jauna, bezbailīga un bezrūpīga līdz ar viņu.

Mēs paviesojāmies pie Krolijiem vēl kādu dienu un lad, kā Frenks bija ierosinājis, nomātā automobilī apceļojām Skotiju, bet Maksims piepeši teica, ka tā viņam apnikusi un viņu nemaz neinteresē, un mēs tāpat vien riņķojām, izvēloties kādu klusu ceļu, apstājoties vietās, kuras mums iepatikās. Ziemeļu grāfistu, aitu zemes, augstie kalni un plašie tīreļi, tad liegāki un leknāki lauki un meži un, vēl tālāk uz dienvidiem, bezgalīgi klajumi, ciematu puduri, mazas tirgus pilsētiņas ar akmens mājām — viss tas mums likās skaists un vilinošs, viss tas mierīgi dzīvoja savu dzīvi zem saules.

Biju pārsteigta, cik maz Maksims pazina Angliju, viņš tikpat kā nebija ceļojis tālāk par Manderlijas apkārtni, vairākas vietas ārzemēs viņš pazina daudz labāk. Tā kā arī es gandrīz nekur nebiju bijusi, man viss likās neparasts un brīnišķīgs, un tā mēs vērojām, atklājām un priecājāmies abi kopā.

Es nepieminēju nākotni. Man likās, ka nav nekādas vajadzības to darīt, ka Maksims zina, ko vēlos, un pēc nedēļas es sāku ticēt, ka viņš vēlas to paSu, un mani plāni ieguva noteiktus apveidus, tie nebija vairs tikai tukši sapņi. Protams, mēs atgriezīsimies, viss ir kārtībā, mums, bez Šaubām, nekas nedraud. Drīz mēs pavisam atgriezīsimies mājās.

Nē, es to nepieminēju, bet es negaidīju, ka tik drīz atradīšu to vietu; es to uzreiz pazinu un zināju, ka mēs atgriezīsimies tur. Tā mani pārsteidza negaidot, kā mīlestība, sajūta bija gluži tā pati — kā pazaudējot galvu.

Mēs bijām atbraukusi uz to Anglijas daļu, ko aizsargā augstā, Šaurā Kotsvoldu kalnu grēda, uz apvidu, bagātu ar kokiem un lauku kvadrātiem, leknām pļavām, pa kurām vijās strauti un upītes, — klusām, pieticīgām, snaudošām vietām, kur ikdienas dzīve netraucēti iet savu gaitu. Šeit mēs vēl bijām pilnīgi apmierināti, nekas mūs neuztrauca, vienīgās ēnas bija tās, kas gūlās pār zemi.

Roku atbalstījis pret nolaisto logu, Maksims laiski vadīja mašīnu, un mēs, kā parasti, pļāpājām par nenozīmīgiem, patīkamiem notikumiem, kavējām viens otram laiku, jokojām, pievērsām viens otra uzmanību kādai burvīgai mājiņai vai IpaSai ainavai, smējāmies kā bērni. Man tagad liekas, ka mēs bijām bērni, cenšoties atgūt tos ilgos gadus, kad bijām spiesti būt veci.

Tikai reiz viena pati piezīme no Maksima mutes atbalsojās man krūtīs kā tāla zvana skaņa — atgādinot, traucējot. Vēlā pēcpusdienas saulē mēs kāpām ārā no mašīnas pie mazas viesnīciņas, ko bijām atraduši, un, pametot skatu uz dzeltenīgajām akmens mājām ap ciemata laukumu un uz baznīcu aiz tām, es teicu: "Ak, kā man šeit patīk — kā es mīlu šo Anglijas apvidu!"

Viegli smaidīdams, Maksims palūkojās uz mani.

"Tu taēu arī to mīli, vai ne?"

"Jā. Tādēļ, ka tā atrodas tik tālu no jūras.” Viņš piepeši pagriezās un, negaidot mani, iegāja viesnīcā. Kādu mirkli es nepakustējos, bet stāvēju un pārsteigta noskatījos viņam pakaļ, nesaprotot, kādēļ viņam tas pēkšņi ienāca prātā, norūpējusies, vai tik viņS slepeni nenododas domām par vecām lietām: jūru, līci Manderlijā, laivu, Rebekas noslīkšanu.

Bet, kad es sekoju viņam mazajā, vēsajā, tumšajā, akmens plāksnēm izklātajā, viegli pēc dūmiem smaržojošajā vestibilā, pieskāros viņa rokai un ieskatījos viņam sejā, tā bija gluži mierīga. Viņš paraudzījās manī un līksmi teica, ka viņam patīk šī vieta, kurā bijām nonākusi.

Un patiešām, kā gan tur varēja nejusties laimīgs? Kad es to stādos priekšā — un tas man viegli izdodas, jo es labāk atceros vietas nekā sejas, ieskaitot pat tuvu cilvēku sejas, — kad es atkal nostājos pie pulētā galda, kas kalpoja kā viesu pieņemšanas pults ar mazu misiņa zvaniņu un viesu grāmatu zaļos ādas vākos, es zināju, ka šī vieta vienmēr paliks manā atmiņā kā skaista, ja tikai kāds nejaušs, šausmīgs likteņa pavērsiens atmiņas neizdzēsis.

Ciemats bija diezgan liels, mājas un vasarnīcas atradās uz zaļas nogāzes ar diviem milzīgiem ozoliem centrā, bet tās otrajā galā — strauts, veldams skaidrus ūdeņus pār akmeņiem, aizlocījās zem tilta, kas veda pāri ceļam netālu no mūsu viesnīcas.

Mēs bijām pieredzējuši viesnīcu iemītnieki, raduši vienā acumirklī novērtēt istabas, izvēlēties labāko vai klusāko, raduši, mazdūšīgi slēpjoties, palūgt ierādīt mums galdiņu tālu no durvīm, kaktiņā, kur mūs nesasniegs acu skatieni, — tas bija kļuvis par paradumu, no kura nevarējām atbrīvoties, un da2reiz tas mani kaitināja, es vēlējos izaicinoši, ar paceltu galvu, iziet istabas vidū, jo par ko gan mēs kaunējāmies, kas mums bija jāslēpj?

Bet, protams, es to nekad nedarīju, viņa dēļ, jo viņš bija tik ļoti jūtīgs pret skatieniem, kuros parādījās vismazākā pazīšanas vai prātošanas zīme, es neparko nebūtu centusies pievērst mums cilvēku uzmanību. Viesnīcā bija tikai astoņi numuri, bet runāja, ka daudzi iegriežas šeit pusdienot; ēdamistaba bija dažus pakāpienus zemāk un izgāja uz dārzu ar mazu akmens baseinu centrā un brīnišķīgām rudens rozēm, kas vijās uz augšu pa augstajām sienām, tur bija mājīgas un klusas atpūtas istabas ar veciem, ērtiem atzveltnes krēsliem un zemiem dīvāniem, akmens kamīniem, sēdekļiem logu nišās, logiem ar mazām rūtīm, tur bija pulkstenis, kas džinkstoši sita stundas, un vēl cits, kas skaļi tikšķēja, un tur vēl bija liels labradora sugas suns pie kamīna, kas uzrausās kājās un piegāja pie Maksima, iegrūda savu gaiSspalvaino degunu viņam saujā un sānu pret viņu: viņam arī tā tur trūka, es nodomāju, skatoties, kā viņš to glauda un glāsta, un arī man tā trūka, kā es ilgojos pec suņa, ar kuru kopā klīst pa laukiem un atpūsties pie kamīna, mums varēja piederēt daudz kas tāds, un es neviļus sāku karsti lūgties. Kaut mēs atgrieztos! Kaut mēs atgrieztos! Es nevaicāju Maksimam, kādi ir viņa plāni, es neuzdrīkstējos. Es domāju, ka varbūt mēs atgriezīsimies Beatrises mājās un tiksimies ar Dzailsu un Rodže-ru. Es zināju, ka mums jāatgriežas ārzemēs, jo mēs atstājām savas mantas viesnīcā pie ezera. Es cerēju, bet nejāvu sai domai pacelties no apziņas dzīlēm — ka mēs tur uzturēsimies tikai īsu laiku, lai iesaiņotu mantas un nosūtītu tās uz mājām, — kaut ari es vēl nezināju, kur būs mūsu mājas. Bet tas nebija svarīgi, es par to nedomāju, mēs māju varējām kaut kur izīrēt, kamēr atradīsim savējo. Ja tikai mēs atgrieztos.

Bet es baidījos runāt par savām cerībām, es tikai ļāvos sapņiem un šad un tad skaitīju savas slepenās lūgsnas.

Mēs viesnīcā pavadījām trīs mierīgas un jaukas naktis; nekas, izņemot strauta mierīgo guldzēšanu, plūstot pār akmeņiem, mūs netraucēja. Un katru dienu mēs pastaigājāmies un sildījāmies pēcpusdienas saulē.

Ceturtajā dienā mēs sēdāmies mašīnā un devāmies tālāk — kādas piecpadsmit vai divdesmit jūdzes —, braucot līkloču pa šaurajiem ceļiem starp zemajiem dzīvžogiem, skatoties pāri tīrumiem uz dižskābaržu, ozolu, kastaņu, ošu, gobu kokiem, no kuriem daži bija jau pavisam kaili, bet dažos vēl turējās pēdējās lapas, augšā lejā pa nogāzēm, bez noteikta mērķa; apstājoties, lai remdinātu izsalkumu ar siera maizītēm mazos ciematu

krodziņos, snaužot īsu brīdi piesaulē, tad atkal turpinot ce|u. Dzīvžogi vēl bija pilni ar kazenēm un spīdīgām dzeloņplūmēm, labība bija jau nopļauta, un visur atkal vidēja brūni lauki, un Sur tur rēgojās dzeltenas siena kaudzes, un visos sakņu dārzos mēs redzējām karsu pupas nomelnējušām pākstīm no iepriekšējās nakts salnas; viri raka kartupeļus, un visur liesmoja neskaitāmi ugunskuri.

Pa lieliem kokiem apstādītu ceļu mēs nonācām pie krustceļa, caur pelēkajiem stumbriem varēja redzēt atklātos laukus, zilas debesis un sauli.

Maksims apstādināja auto. "Kur mēs atrodamies?"

"Nezinu."

"Mēs pabraucām garām ceļa rādītājam."

"Piedod, es neievēroju."

Viņš pasmaidīja. Viņš zina, es nodomāju, man nevajag viņam stāstīt. ViņS zina manu sapni.

Ceļš stāvi gāja kalnā un pazuda aiz līkuma. Labajā pusē bija šaurāks ceļš ar sūnām klātu uzbērumu gar malām.

"Uz to pusi," es teicu. Nezinu, kādēļ, jo tur nebija nekāda ceļa rādītāja. Bet tas nebija nejausi, es zinu, mani kaut kas vadīja. "Mēs jau esam apmaldījusies. Un ja nu mēs apmaldāmies vēl vairāk?"

"Mēs nevaram vēl vairāk apmaldīties. Mēs esam tikai pāris jūdžu attālumā no pēdējā ciemata, un mēs viegli atradīsim ceļu atpakaļ uz to, pa ceļam ir daudz ceļrāžu." "Bet Šeit," Maksims teica, iedarbinot motoru, "nav neviena."

"Un kas par to?" es pēkšņi jutos bezrūpīga un vieglprātīga. "Brauksim tikai uz priekšu."

Ceļš veda no kalna lejā, tad sašaurinājās starp sūnām klātajiem uzbērumiem ar nolikušiem, pelēkzaļiem koku stumbriem, tad atkal virzījās stāvi augšup. Priekšā pacēlās slaiki koki, vasarā, es nodomāju, kad zaru režģis

izveidos jumtu, tie būs biezi un krēslaini. Tad bez brīdinājuma mēs izbraucām ieapaļā klajumā un apstājāmies pie koka ceļa rādītāja ar zaļu uzrakstu uz nolupuSā krāsojuma. Es izgāju un pārgāju ceļam. Paskatījos uz augšu. Nevienas skaņas, izņemot zīdainu lapu Cabēšanu, kad ik pa brīdim caur tām krita kāds atlūzis zariņš vai rieksts. Maksims turpināja sēdēt automobilī.

Sājā mirkli es zināju — neaptverami un neizskaidrojami, ar kaut kādu IpaSu sesto prātu, kas mani reizēm atdzīvojas, es nojautu nākotni. Man nekas neparādījās, es tikai stāvēju ceļa vidū pie ceļrāza.

Un tomēr es zināju. Es biju par to pārliecināta un nepacietīga. Tā ir te — mēs to esam atradusi — tepat aiz pagrieziena, tuvu, tuvu. Zīme norādīja uz pielijušu, kritušām lapām klātu lauku ceļu, gandrīz vai taciņu starp kokiem.

Uz Kobeta Biezokni.

Es So nosaukumu izrunāju klusu pie sevis, izbaudot katru vārdu atsevišķi.

Kobeta Biezoknis.

Es zināju.

Tad es pamāju Maksimam.

Mēs gājām pa lapu segu kādus simt metrus uz priekšu. Taciņa stāvi krita uz leju, un mums bija uzmanīgi jālaipo, pieturot vienam otru. Kādā vietā mūsu priekšā vāvere pārlēca no viena zara uz otru, citādi nebija ne skaņas, izņemot mūsu soļu troksni, bez mums nekas nekustējās. Es prātoju, cik ilgi mums vēl būs jākāpj uz leju, iztēlojos, cik augstu mums vajadzēs kāpt atpakaļceļā uz mašīnu.

Gāju, acis nodūrusi, un rūpīgi izvēlējos, kur spert soli, tādēļ vispirms pamanīju, ka taka beigusies, un tikai tad klajumu un pēcpusdienas sauli, kas caur pēdējo koku zaru smalko stlgojumu krita uz zemi.

Es pacēlu acis. Rupji grantēta taciņa veda uz iebrau-

ciira.o ceju ar augstiem smalkā ornamentā kaltiem vārtiem starp diviem akmens stabiem. Aizturētu elpu tuvojamies vārtiem. Tad apstājāmies un klusējot skatījāmies un skatījāmies.

Zem mums, iebraucamā ceļa galā, ieplakā, ko no visām pusēm iekļāva zālainas nogāzes, stāvēja visskaistākā māja, kādu jebkad biju redzējusi — tā likās skaistāka par Manderliju, jo tā nebija tik iespaidīga, tik biedējoši plaša un grezna, — es to uzreiz iemīlēju. Es ātri aizvēru acis un tikpat ātri tās atvēru, pa pusei pārliecināta, ka tā būs pazudusi, ka tā ir tikai ilūzija, manu iedomu auglis, bet tā tomēr tur stāvēja, saules apspīdēta apburta pasaku pils, ne jau kāda pārāk izgreznota pils ar torņiem un tornīšiem, bet rožaini sārta Elizabetes stila savrupmāja ar daudziem skursteņiem. Tā gulēja starp zālieniem un rožu dobēm, un vīteņaugu alejām, un strūklakām, un maziem dekoratīviem dīķīšiem, bet viss bija pamests un aizaudzis, vēl ne gluži kā savvaļā, ne gluži nolaists, bet it kā tas, kas tur dzīvoja, vairs nespētu to sakopt, it kā viņš būtu centies, bet bez palīgiem nebūtu ticis galā. Māju vietvietām ieskāva zaļi koki, kā no cukura taisītie skursteņi un sienas bija okera, ģerāniju, maigi rozā gliemežnīcu un aprikozu krāsā, un visas Sīs nokrāsas sajaucās un saplūda, kā saules ņirbā saplūst Itālijas kalnu pilsētiņu mūri un jumti.

Dārzs bija kā izmiris, nedzirdēja ne balsis, ne suņu rejas, no skursteņiem nepacēlās dūmi. Kobeta Biezoknis likās neapdzīvots, bet es neticēju, ka tas bija pamests vai arī tam trūka mīlošu roku, tā nebija grūstoša un neglābjami bojā ejoša māja.

Mēs stāvējām roku rokā ar aizturētu elpu kā bērni apburtā mežā un, bijības un izbrīna pārņemti, raudzījāmies uz to. Pagājušajā nedēļā sava ceļojuma laikā mēs biezi redzējām lepnas mājas — savrupmājas, kungu na-

mus un pilis, milzīgas, ārišķīgi greznas, un es novērsu acis no tām un pagriezu tām muguru, un devos prom. Šīs vietas man neko nenozīmēja, un dzīve tajās nebija mums piemērota. Bet Sī māja bija gluži kas cits.

Tā nebija maza, bet ari ne pārāk liela un lepna, tā pievilka, aicināja, laipni sagaidīja, tā nevienu neatbaidīja. Neskatoties uz to, ka tā tagad bija pamesta, klusa un mazliet aizaugusi, tā likās draudzīga, tai bija saulains izskats.

Stāvot pie vārtiem, es sapņoju, un māja mūs visus apņēma manā sapni.

Es redzēju Maksimu, ejot pa iebraucamo ceļu, redzēju bērnus rāpjoties augšā pa zāli pie aitām, kas ganījās piekalnē, dzirdēju viņu klaigas, redzēju, kā viņi māja man no turienes ar roku, kad es uz ceļiem dārzā ravēju puķu dobes. Es redzēju dūmu kruzuļus paceļamies no cukura skursteņiem un mazu brūnu, pinkainu poniju pie vecā žoga mājas aizmugurē.

Šeit es būtu laimīga, ļoti laimīga, par to es biju pilnīgi droša, jo Sī māja būtu tikai mana, ar Maksima svētību, es to iekārtotu pēc savas patikas. Stāvot pie žoga, es sapratu, ka man nekad nebija bijis savu māju, ne reizi dzīvē, bctsi būtu mana, daudz vairāk par Manderliju. Paaudžu paaudzēm tā bija piederējusi citiem, Maksimam, viņa ģimenei, ikvienam, pusgrāfistei, kalpotājiem, Denversa kundzei. Rebekai. Tā man nekad nebija piederējusi.

Bet tagad es to nenožēloju, man bija vienalga. Sājā pēcpusdienā Manderlija izgaisa, tā nodzisa kā svece un vairs neeksistēja.

Es skatījos uz skaisto māju, vērojot, kā mainās gaisma uz tās sienām, līdz pēcpusdienas saulē ēnas sabiezēja un satumsa. Viss tas būs mans — mēs atbrauksim uz Šejieni. Es zināju. Tas bija neprāts, iedoma, kas bija stiprāka par īstenību, bet es biju tik mierīga, pār-

liecināta, šīs domas pārņemta, un es nešaubījos, es pārdroši, vaļējām acīm pilnīgi paļāvos, ka tagad, kad es biju so māju atradusi, viss kaut kā kaut kad nokārtosies.

Es teicu: "Es gribu ieiet iekšā."

"Mēs, protams, to nevaram. Vārti ir aizslēgti."

"Žogs ir salauzts — redzi — tur."

"Nē." Bet viņš negāja projām. Viņš stāvēja man aiz muguras, uzlicis roku man uz pleca, un es zināju, ka viņš izjuta to pasu, ko es. Par to es nešaubījos.

"Iesim," es teicu un lēni un uzmanīgi kāpu gar zogu uz augšu gar nogāzi, nenolaižot acis no mājas.

Pēc brīža Maksims man sekoja, un atskatoties es ievēroju, ka arī viņš nespēj novērst acis no tās. Ak, tās dienas sapņu pasaule, kurā es biju iegājusi, manas cerības! Es tās atceros tik skaidri.

Mēs apgājām ap mājas austrumgalu, kur dārzs bija visvairāk nolaists. Cauri tam divās rindās stiepās veci režģi, no viena kumšķiem nokarājās vīteņaugu atliekas, rozes un sausserdis, bet pa otru augšup vijas grumbuļaina, neapgriezta glicīnija, un pa vidu uz aizslēgtiem vārtiem veda taciņa ar pilāriem abās pusēs. Puķu dobes un ceļmalas bija aizaugušas, bet liekas, ka visai nesen dārzu kāds bija kopis, un nevajadzēs daudz darba, lai to sakārtotu. Es iedomājos, kā es plānošu, izgriežot so, pielabojot to, iestādot vēl kaut ko, cītīgi strādājot, aicinot palīgā tikai vienu strādnieku, kas kaut ko zināja par So vietu, un vēl kādu zēnu, pēc pāris vasaram tas atkal būs brīnišķīgs.

Mājas otrajā pusē bija zirgu staļļi, akmens plāksnēm izklāts pagalms, kura vidū bija novietota uz ceļgaliem sēdosa bērna statuja; vēl tur bija divriči un ķerra, siltumnīca ar izsistiem logiem, un uz zara kaisli vlteroja sarkankrūtītis.

Es pacēlu acis uz sīkrūSu logiem paSā augšā. Saule jau bija zemu, un tikai tās pēdējie stari vēl kavējās logos.

"Maksim..."

"Te droši vien neviens vairs nedzīvo."

"Dzīvo gan," es teicu, "viņi šeit ir nesen bijuši, bet tagad ir aizbraukuši."

Bet tad, paskatoties uz viņu, es redzēju skumjas viņa sejā, redzēju, ka viņš atkal ir noslēdzies sevī, ka viņš izskatās novecojis, ka viņš nekad īsti nespēs pamest pagātni, jo viņš to nevēlējās.

Es vēlreiz pagriezos. Kobeta Biezokni apņēma dziļa ēna, gaiši violetās ķieģeļu sienas un celiņu akmens plāksnes krāsojas pelēkas, un manī uzliesmoja ne tikai mīlestība, bet arī kas cits, tāda kā dzelžaina apņēmība. To, ko es tagad vēlējos, es vēlējos sev, un es satrūkos, pat nobijos no savas spīts.

Maksims jau bija pagriezis man muguru un ar noliektu galvu, neskatoties uz māju, lēni gāja atpakaļ. Viņš vairs par to nerunās, es nodomāju, mēs aiziesim atpakaļ pie mašīnas un aizbrauksim, un rīt vai aizparīt mēs būsim projām no šejienes uz visiem laikiem, man nekas nebūs ticis liegts vai atteikts, tikai manu sapni neatzīs, un šī vieta vairs nekad netiks pieminēta. Taisni tā viņš atrisinās šo jautājumu. Aizvainojums un sarūgtinājums, un zēlums pašai pret sevi sāka vērpties un vārīties man krūtīs. Es jau iepriekš iztēlojos savu vilšanos un domāju, kā es par to sērošu. Man pavisam bija zudusi realitātes izjūta, pavisam.

Kāpiens uz augšu pa stāvo, šauro taciņu līdz vietai, kur bijām atstājusi mašīnu, bija nogurdinošs, un Maksims visu laiku turējās man priekšā. Vienreiz, tikai vienreiz, es apstājos, lai atvilktu elpu, un atļāvos palūkoties atpakaļ caur kokiem, un tur tā gulēja, rāma,

sevi noslēgta, mijkrēsli gandrīz nemanāma, tikai pēdējie norietošās saules stari bija ieķērusies kādos trīs vai Četros rietumu puses skursteņos, un tie kvēloja kā degosas ogles.

Es biju pārdzīvojusi prieku un cerības, un beidzot skumjas. Man piepeši uzvēdīja vēsums.

Mašīnā ari bija auksti. Es cieši saspiedu rokas, lai tās nedrebētu. Maksims neteica ne vārda. Viņš sēdēja, it kā ko gaidītu. Es palūkojos uz viņu.

"Mēs laikam nokavēsim tēju," es neskanīgi teicu. "Kad mēs atgriezīsimies, es gribētu nomazgāties karstā vannā.”

Maksims saņēma manas rokas un cieši saspieda tās starp savējām. "Ak, nabaga maziņā,” viņš teica, un es redzēju, ka viņš skatījās uz mani ar bezgalīgu mīlestību, bezgalīgu maigumu, kā senāk. "Tu tik ļoti centies aizsargāt un aizstāvēt mani, un patiesībā nav nekādas vajadzības to darīt, tu tik ļoti centies apslēpt, ko tu velies, kā tu jūties, bet, protams, tas tev neizdodas."

"Ko tu ar to domā?" es teicu, gandrīz raudot aiz dusmām un vilšanās un skaišanās uz sevi. "Ko gan tu ar to domā? Brauksim, man ļoti salst."

"Es tevi pazīstu," viņš teica, vēl arvien turot manas rokas. "Es tevi tik ļoti labi pazīstu".

"Nerunā ar mani kā ar muļķi, it kā es būtu kāda vientiese, kura tev jāizklaidē un ar kuru tev jārunā no augsas.”

"Jā. Jā, es to darīju. Piedod man."

"Maksim..."

"Tavs iebildums bija pamatots."

"Tikai..."

"Es zinu."

"Patiešām?"

"Kobeta Biezoknis," viņš domīgi teica. "Dīvains nosaukums. Kā tu domā, kas gan sis Kobets bija?"

Es neatbildēju, es nevēlējos bezmērķīgi prātot par so māju, it kā mēs būtu nejausi tai uzdūrusies un tagad apskatītu to ka kādu sveSu pilsētu, kura mūs ne visai interesē. Mēs aizbrauksim un to vairs neredzēsim. Tas bija viss. Dievs būtu bijis žēlīgāks, ja viņš mums nebūtu jāvis to atrast.

"Tev taisnība par tēju," viņš teica.

"Tas nekas."

"Jā, lai gan atzīstos, ka es labprāt iedzertu kādu tasīti."

"Atvaino, tā ir mana vaina."

"Tu tā domā? Kādēļ?"

"Mēs pārāk ilgi Šeit uzkavējāmies. Tev vajadzēja man atgādināt — pateikt, ka jabrauc."

"Es to nevēlējos. Bet tagad, tā kā nekādas tējas nebūs, centīsimies izmantot laiku lietderīgāk."

"Ko tu ar to domā?"

Viņš atlaida manas rokas un iedarbināja motoru. "Pa cejam mēs pabraucām garām kādai saimniecībai, vai atceries? Apmēram ceturtdaļjūdzes no krustceļa, īsi, pirms nomaldījāmies. To sauca par Mūsmājām. " Klajumā viņš veikli apgrieza mašīnu. " Manuprāt, ja pieturēsim pie tām un apjautāsimies, viņi mums spēs pastāstīt visu, ko tu vēlies uzzināt par So māju."

Tur mums piedāvāja tēju, stipru, saldu tēju labākās porcelāna servīzes krūzītēs, kuras tika atnestas no viesistabas, un siltu augļu maizi ar sviestu. Viņi teica, ka viņi mūs labprāt uzņemot, jo šeit reti kāds viesojoties, dzīve Šeit esot ļoti klusa, ļoti mierīga. Man tas bija pa prātam, un es gandrīz izmetu, mēs esam ļoti klusi cilvēki, mēs pie tā esam pieradusi. Staigājot pa pagalmu un ejot uz tīrumu pusi, Maksims aprunājās ar saimnieku par ražu, aitām un govīm, par to, ka koki jāapzāģē, ka pēc kara ir maz darbaspēka, par nomu un medībām. Viņš bija lai-

naigs, es domāju, tas viņam Manderlijā bija vienmēr paticis — kopā ar Frenku apstaigāt rentniekus, saimniecības un zemnieku mājas, zinot, kā runāt ar cilvēkiem, atrodot ar tiem kopīgu valodu, ko es nekad nespēju, jo es jutos neveikli un nebiju pārliecināta par savu lomu.

Es paliku ar saimnieci, Pekas kundzi, virtuvē, ēdot savu augju maizi, sildot rokas pie krūzītes, reibstot no laimes, jo viss vēl būs labi, es to zināju. Es zināju. Pa pagalmu staigāja vistas, kaut ko knābājot, un tām nopakaļ, gāzelējoties uz resnajām kājelēm, tipināja mazulis. Mēs biezi atnāksim uz Šejieni, es nolēmu, mēs paņemsim līdzi bērnus, lai viņi iepazītu dzīvniekus, palīdzētu barot cūkas, izietu ganībās līdz ar pirmajiem jēriem. Viņi būs mūsu kaimiņi.

Peka kundze ielēja man vēl tēju, piepildot krūzīti no tējkannas, kas stāvēja uz plīts. Viņa grieza to atkal un atkal uz riņķi un stāstīja: "Un tad sākās karš, un mums bija daudz grūtāk, visi laukstrādnieki ari aizgāja karā, visi vīrieši, un palika tikai puikas. Kādu laiku mums sūtīja gūstekņus no nometnes. Tie bija itāļi, viņi nezināja ne vārda angliski, un tikai daži gribēja mācīties valodu. Droši vien no neierastajiem apstākļiem un Šoka, ka viņi ir tik tālu no savas zemes. Pamesti likteņa varā."

Jā, es domāju, ak jā, likteņa varā. Patiesām.

"Viens no viņiem iestādīja vīnogulājus, jums vajadzēja to redzēt, kopa tos, lai tie augtu, un tie ari auga, tajā malā, aizvējā pie vecās sienas. Bet vīnogas bija mazas, melnas un rūgtas..."

"Vai viņi atgriezīsies — vai viņi mēģinās atkal saimniekot?"

Virtuves pulkstenis skaļi tikšķēja vienā ritmā ar maniem dunošajiem sirdspukstiem.

"Vecais pāris? Nē, nē. Viņi nespēja tikt galā, kaut ari

ilgi negribēja to atzīt. Nebija jēgas viņiem to teikt. Viņiem tas pašiem bija jāsaprot. Tās nebija manas mājas."

Viņa sēdēja man pretī pie virtuves galda, glīta sieviete ar biezu, gaišbrūnu matu vainagu, platu seju lieliem vaibstiem. Man viņa patika. Es iztēlojos sevi sēžot šeit, tērzējot ar viņu visu pēcpusdienu, uzticot viņai savus noslēpumus, mācoties no viņas, kā saimniekot mājā un dārzā un kā kopt bērnus — jo es visu pēc iespējas darīšu pati, kopā ar kādu vietējo meiteni un kādu, kas varētu gatavot ēdienus, es nevēlējos, lai vesels bars kalpotāju saimniekotu pa manu māju, kā viņi saimniekoja Manderlijā, iebiedējošs bars, sarindots pēc galma etiķetes.

"Nē, viņi neatgriezīsies."

Man salēcās sirds.

"Protams, ir vēl viņu dēls Roderiks, kad viņš atgriezīsies no ārzemēm, viņš droši vien gribēs Šeit apmesties un saimniekot. Viņam irarl māsa, bet precējusies, un viņai ir sava māja. Šaubos, vai viņa gribēs So īpašumu. Nē, ja nu vienīgi Roderiks. Sad un tad viņš mums uzraksta pa vēstulei, lūdzot mūs kaut ko nokārtot, un tad vēl ir, protams, Taranta kungs, nekustāmā īpašuma aģents. Sl māja patiesībā ir viņa pārziņā."

No pagalma atskanēja mazuļa raudas. ViņS bija paklupis uz akmens plāksnēm, un viņa izgāja ārā pie tā, mierinot pacēla to uz rokām un es redzēju, ka Maksims un zemnieks bija atgriezusies un stāvēja sarunādamies pie vārtiem. Debesis bija zilas kā piles ola, tajās peldēja kazeņu, plūmju un indigo krāsas mākoņu plēksnes, un saule drīz pazuda aiz apvāršņa. Pagalma otrā galā, rakņājoties savā silē, skaļi urkšķēja cūka. Es negribēju doties projām, es nevēlējos, lai šī diena beigtos. Braucot projām, es lūkojos atpakaļ, kur viņi abi stāvēja, mājot ar roku, un turpināju vēl skatīties, kad jau bijām tālumā un viņi vairs nebija redzami.

Desmita NODAĻA

Mūsu laulības pirmajās nedēļās es katru rītu brokastīs un katru novakaru pusdienās sēdēju pretī Maksimam tādā saasinātā nerealitātes izjūtā, ka man bija jāpievērs skats vai nu rokai, vai pirkstam, vai pat jāatvainojas un jāiziet ārā, lai garderobē pie spoguļa aplūkotu savu seju, cerot tajā atrast kaut ko pazīstamu, kam varētu pieķerties. Nespēju pierast pie domas, ka man dotas tiesības būt Sajās vietās, dabiskai un nepiespiestai, ka Maksims bija mani apprecējis un ka tagad es biju de Vintera kundze. Es labi atceros galdiņus pie logiem, no kuriem pavērās skats uz lagūnu Venēcijā, galdiņus mazos, bruģētos laukumiņos, galdiņus sveču gaismā, galdiņus saules gaismā, galdiņus, virs kuriem šūpojās lapu ēnas no nolīkušiem kokiem, un arī krāsu katram ēdienam, ko servēja uz baltiem šķīvjiem, treses pie oficianta žaketes. Tā nevar būt īstenība, es domāju, kas es esmu? Kur es atrodos? Nav tiesa, ka esmu šeit, ka esmu tā pati, neiespējami, ka es varētu justies tik laimīga. Es pieradu pie šīs izjūtas, bet līdz galam tā arī no tas neatbrīvojos, un, kad mēs atgriezāmies mājās, Manderlijā, mani māca citāda nerealitātes izjūta.

Un tagad, sēžot pie cita galdiņa zem gaismas loka, ko meta lampa ar pergamenta abažūru, pretī Maksimam mūsu ciemata viesnīcā, pie lielā akmens kamīna, kurā

liesmoja uguns, mani pārņēma pazīstamā sajūta, ka sapņoju, ka man jāpanāk pašai sevi un visu to, kas ar mani noticis. Mēs vairs neslēpāmies sveSā zemē, ēdot sveSu, nebaudāmu ēdienu, pieķērusies viens otram, lai justos droši, baidoties brīvi runāt, baidoties svešinieku, pagātnes. Mēs no tā bijām atbrīvojusies un iznākuši saules gaismā.

Mēs atgriezīsimies mājās, es to zināju. Mums nebija nepieciešams vēlreiz bēgt. Maksims bija spiests stāties pretī visām nepatikšanām, nebija citas izejas, bet viss jaunākais jau bija pāri, viņS bija izvilcis atmiņu dzeloni, viss bija labi.

Māja Kobeta Biezokni man visur bija prātā, rožaini sārta, skaista savā zaļajā zāles traukā, un atkal un atkal es atskatījos uz to, un manās krūtis brāzmoja prieks. Nezināju iemeslu, kādēļ tai būtu jāpieder mums, bet es zināju, ka tā būs mūsu, es to vēlējos, un manas vēlēšanas spēks liks tam piepildīties. Mani vēl nekad nebija pārņēmusi tāda naiva pārliecība, es kvēli ticēju, kā cilvēks, kas pievērsts jaunai reliģijai, ka es to panākšu.

Ēdiens tovakar bija izmeklēts, un atšķirībā no mūsu pirmajām pusdienām, kad es biju kā apreibusi un jukusi no prieka un pavisam bez ēstgribas, es tagad, atslābusi un pārliecināta par sevi, kāri ēdu. Pusdienās pasniedza ceptu foreli un fazānu ar brūnu un kraukšķīgu ādiņu, vārītus miltainus kartupeļus, pārkaisītus ar smaržīgiem pētersīļiem, un saldu ābolu pudiņu ar rozīnēm. Mēs ēdām un izdzērām pudeli sarkanvīna, raudzījāmies uguns liesmās uz gravīrām ar notikumiem no sporta dzīves, uz divām gleznām virs bufetes, kurās bija attēloti suņi, un oficiante bija gausa un tukla, un viņai bija dzi-mumzīmīte pie acs, un sālstraukā nebija sāls, un mums tā bija jāpalūdz. Es vēroju savas rokas, veco, balto retinu pie naga, savu laulības gredzenu, pie kura jau sen biju pieradusi, bet domās es nebiju Šeit, man likās — Sī dziļā, pilnskanlgā, nemainīgā laimes izjūta, sis jaunās dzīves sakums nevar būt īstenība, vajag tikai ātri aizvērt un atvērt acis, un mēs būsim atpakaļ tajā otrajā, mazajā, parastajā, bezgaumīgajā ēdamistabā mūsu viesnīcā pie ezera.

Es paskatījos pāri galdam uz Maksimu. Nē, tā bija īstenība, tā bija patiesība. Es to redzēju viņa sejā — mēs bijām uzvarējusi.

Trieciens nāca mazliet vēlāk.

Laiku pa laikam mēs runājām par māju, neko lietisku, neko prātīgu vai apdomīgu, Vai to kādreiz pārdos? Vai varbūt izīrēs? Vai vecie saimnieki atgriezīsies, vai ari tajā apmetīsies dēls? Kā mēs to uzzināsim? Kāda tā izskatās iekšpusē? Vai tai ir nepieciešams remonts, vai tā ir auksta, noplukusi, nepievilcīga? Man to nemaz nevajadzēja stāstīt. Man nebija Šaubu, ka viss būs kārtībā, man par to nebija jāraizējas.

Man nebija jāstasta Maksimam, ko vēlos, nekas nebija viņam jālūdz. Varbūt es ari neuzdrošinājos, ja nu, ja nu... Dažreiz viņš, pārsteidzot mani, kaut ko atcirta, dažreiz viņš bija nepacietīgs, vēss, dažreiz viņš negaidīti pagrieza man muguru un noslēdzās sevī. Es nevarēju pieļaut, ka tas notiktu tagad, māja bija pārāk svarīga, tas, ko tā nozīmēja — jeb kādu nozīmi es tai piešķīru —, bija sevišķi būtisks.

Vai es centos būvēt sev rūpīgi līdzsvarotu, skaistu kārsu namiņu? Gaisa pili? Jā, kāda klusa, naidīga balss Čukstēja, jā, bet es tajā neklausījos un smējos par to, pārdroši spītējot. Mūs soli pa solim kāds veda uz Ko-beta Biezokni ne tikai tajā nedēļā, bet gadiem mūs virzīja uz to, un es Sai domai pieķēros ar sev neraksturīgu, ārkārtīgu, māņticīgu kaisli.

Tikai vienu īsu bridi tajā vakarā, pirms notika vis-

ļaunākais, man radās priekšnojauta, brīdinājums, atgādinājums, bet es to uzreiz aizraidīju.

Es uzgāju uz mūsu istabu, lai atnestu Maksimam grāmatu, atvēru durvis un ieraudzīju, ka mēness blāvie stari, plūstot caur logu istabā, bija izveidojusi uz manas gultas pārklāja caurspīdīgu apli, un sis skats pēkšņi spilgti atsauca man atmiņā balto ziedu vainagu, vēders man sarāvās bailēs; tur tas gulēja, man vajadzēja tikai pastiept roku un pieskarties ziedlapām, mani pirksti sataustīja baltās vizītkartes cieto malu, es lūkojos uz rūpīgi un skaisti uzrakstīto vārda pirmo burtu R.

"Nē," es skaļi, izmisīgi Čukstēju tukšajā istabā. "Nē," es ātri uzdedzu gaismu, un viss nostājās savās vietās, es atradu Maksima grāmatu un izskrēju no istabas, un, kaut ari es zināju, ka man galvā vēl spokosies Sis vainags un varbūt tas tur mitināsies mūžīgi un es nekad no tā neatbrīvošos, es tomēr biju stiprāka par to. Kaut kā mana māja man deva milzīgu, gandrīz vai burvju spēku, vainags un vizītkarte nespēja man vairs kaitēt, tie nebija nekas seviSķs, tikai muļķīgs joks, intriga. Es nodevos domām par māju, un tas mani uzreiz uzmundrināja, ar pateicību es pievērsos tās rāmajam, skaidrajam tēlam, piešķirot tam tādas īpašības kā spēju dāvāt izturību, labestību un cerības.

Es apstājos atpūtas istabas durvis un ar dziļu mīlestību un apmierinājumu nolūkojos uz skatu , kas man pavērās. Kafija bija jau pasniegta, kafijas kannas un tasītes bija servētas uz zemā galdiņa pie kamīna, Maksims sēdēja vienā no dziļajiem atzveltnes krēsliem un, noliecies uz priekšu, glaudīja labradoru, kas no tīksmes staipījās un ņurdēja. Vairāk neviena atpūtas istabā nebija, it kā tā piederētu mums, būtu kāda istaba mūsu pasu mājā un nevis viesnīcā.

Man bija līdzi grāmata, bet es nesteidzos lasīt, mani

pārāk nogurdināja tagadne un mana iedomu pasaule, lai iegremdētos citā. Kādu laiku es tāpat sēdēju blakus Maksimam, dzerot kafiju, sildoties pie kamīna uguns, klausoties pulksteņa tikšķos un vēlāk tā zvanu skaņās, un mani nekas nesatrauca, un likās, ka nespēs uztraukt.

Bet pēc kāda laika es sāku meklēt, ko darīt, un atkal nodomāju, ka būtu labi, ja es mācētu tamborēt vai izšūt. Kad mēs dzīvosim tur, es to darīšu, un man būs ari groziņš ar lāpāmām drēbēm, es to redzēju acu priekšā, apaļu, pītu grozu, izoderētu ar kokvilnas drēbi un apaļu porcelāna bumbuli vāciņā.

Stūri bija bufete ar puspievērtām durvīm. Es piegāju un ieskatījos tajā, un atradu dažādas spēles, kastītes ar dambretes un šaha kauliņiem un bērnu spēles — ludo un cirku; mozaīku saliekamās bildītes ar karojošo Te-merēru, zilo zvaniņu mežu, medību ainu; vecu skatu albumu, dažas apkārtnes kartes un ģeogrāfisku nosaukumu rādītāju. Bet tas mani ilgi nenodarbināja. Es labprāt būtu vienkārši tāpat sēdējusi, bet es zināju, ka tas kaitina Maksimu, viņš nepacietīgi pacēla acis no savas grāmatas, vēloties, lai atrodu kādu nodarbošanos. Tādēj piegāju pie galda, kas atradās istabas vidū, un paņēmu kaudzi žurnālu. Tie bija ilustrēti vietējie pirmskara žurnāli, kurus rūpīgi krāja un lika kaudzītē, un pārcilāja katru dienu, jo tagad vairs tos nevarēja dabūt.

Es sāku šķirstīt un aplūkot vecmodīgos tērpus, sludinājumus ar neparastiem burtiem, medību ainu fotogrāfijas, sievietes, sēžot sāniski zirga mugurā. Izlasīju rakstu par Sentpola katedrāli un vēl vienu par zaķiem, un tas bija prieks, pilns skumju atmiņu, tie atgādināja man žurnālus, ko es reizēm lasīju mūsu trimdā, vecus "Lauku Dzīves" numurus, kuru tekstus es zināju veselām lappusēm no galvas, kuru apraksti un zīmējumi, Anglijas lauku dzīves skati, nedaudz remdēja manas ilgas, un kuri man bija jāslēpj no Maksima, lai tie neizraisītu viņā pārāk daudz atmiņu un ilgu un nesāpinātu viņu.

Malkas pagales kamīnā sabruka, izkaisot dzirksteles. Labradors sakustējās, ierūcās un turpināja snaust, kaut kur no tālienes bija dzirdama balss, tai atbildēja otra, atskanēja smiekli, Šķīvju Šķindas. Atkal iestājas klusums. Cili pusdienotaji jau bija aizgājusi vai nu uz savām istabām, vai ārā. Vienreiz Maksims pacēla acis no "Mēness-akmens", lai man uzsmaidītu, otru reizi viņš piecēlās un iemeta kamīnā malkas Šķilu. Tā ir laime, es domāju, tā beidzot ir laime. Un māja, Kobeta Biezoknis, mierīgi, nogaidoši Šūpojās kā noenkurots kuģis mēnessgaismā.

Es lēni pašķiru lapu.

Šoks bija neaprakstāms.

Žurnāls bija vairāk nekā piecpadsmit gadus vecs. Toreiz, pirms kara, viņi mīlēja rakstīt par slavenībām.

Viņas fotogrāfija aizņēma visu lapu. Viņa stāvēja parādes kāpņu augšgalā, vienu roku viegli atslējusi pret margām, otru iespiedusi vidukli, gluži kā manekene. Viņas poza bija samākslota, bet labi izvēlēta, starmeša gaisma izcēla to, kas bija jāizceļ. Viņai mugurā bija tumšas krāsas atlasa vakartērps bez piedurknēm, ar lencīti, kas bija pārmesta no volāniem rotātās augšdaļas pāri vienam plecam, sabuļa apmetnis nevērīgi, bet rūpīgi sakārtotās krokās nokarājās pār roku. Galva bija nedaudz atmesta, atsedzot viņas slaiko, balto kaklu, viņas melnie, garie, spīdošie mati krita brīvās, nevainojami sasukātās sprogās un viļņos.

"Jūs taču apskatījāt viņas sukas, vai ne?” balss čukstēja. "Viņas mati sniedzās pāri viduklim, un, kad viņi bija tikko apprecējusies, de Vintera kungs mīlēja tos sukāt."

Aiz viņas kāpņu galā bija redzama galerija, balustrāde un gaitenis, kas pazuda tumsā.

Man ienāca prātā, ka es nekad pirms tam nebiju viņu redzējusi. Visi par viņu runāja, visi viņu aprakstīja, es visos sīkumos zināju, kā viņa izskatās, cik viņa bija gara un slaida, cik eleganta, gaisu sejas ādu, es zināju par viņas melnajiem matiem. Viņas skaistumu. Bet nekur es neredzēju nevienu fotogrāfiju, ne zīmējumu, ne portretu.

Un tā līdz Sim es nebiju viņu redzējusi. Mēs skatījāmies viena uz otru, viņas acīs bija izaicinājums, vienaldzība, gribasspēks. Viņa lūkojās manī uzjautrināta, ar augstprātīgu žēlastību, nicinot mani no saviem augstumiem, valdniece kāpņu galā virs vestibila.

"Vai jus nedomājat, ka mirušie atgriežas un novēro dzīvos?" sievietes CukstoSā balss teica.

Es steidzīgi novērsu skatu no viņas nekaunīgajām, uzjautrinātajām, triumfējošajām acīm un pievērsu to uzrakstam zem fotogrāfijas, parastā, skaidrā, melnbaltā iespieddrukā no sen pagājušiem laikiem, uzrakstam, kas bija kā daudzi citi, ko nedēļu pēc nedēļas drukāja Sājā 2urnālā zem fotogrāfijām no augstāko aprindu dzīves.

Maksima de Vintera kundze Manderlijā.

Pēc tam sākās murgs, un pagāja apmēram gads, kamēr mēs no tā atmodāmies, bet varbūt arī pilnīgi nekad vairs neatmodāmies.

Pagāja tikai dažas sekundes, kamēr es kā noburta skatījos uz viņas fotogrāfiju, pārsteigta, ka tieši šeit, Sājā mazajā nomales viesnīciņā uz galda, gaidot to brīdi, kad mēs beidzot ieradīsimies, no visiem žurnāliem mani sasniedza tieši Sis.

Maksima de Vintera kundze Manderlijā.

Kaut ko nomurminot, es aizvēru žurnālu un metos bēgt, gandrīz paklūpot pār savu somu, kas bija uz grīdas, un Maksims izbrīnā paskatījās uz mani. ViņS iesāka teikumu, lai man jautātu, bet es negaidīju un neatbildēju, es nespēju. ViņS nedrīkst to redzēt, viņš nedrīkst zināt.

Klupdama krizdama es uzskrēju pa kāpnēm, mana sirds krūtis dobji dauzījās kā vētrā dārdoša jūra, atbalsojoties galvā, un viņa bija ar mani, viņas baitā, augstprātīgā, smejoSā seja, viņas viegli nicīgā izteiksme, raugoties un raugoties mani, atmetot matus pāri pleciem, balstot roku viegli pret kāpņu margām. Rebeka. Es vienmēr biju vēlējusies viņu redzēt, viņa gadiem mani bija reizē atbaidījusi un vilinājusi, bet viņa bija mirusi, un es ticēju, ka biju atbrīvojusies no viņas. ViņS nedrīkst to redzēt.

Ieskrējusi istabā, es trīcošām rokām sāku plēst ārā viņas fotogrāfiju, bet lapas bija biezas un spīdīgas, stingri iesietas, man tas neizdevās, un, kad beidzot izdevās, lapa ieplīsa slīpi, izrobojot viņas roku un daļu no spīdīgā, elegantā tērpa, otra daļa palika žurnālā. Bet viņas seja netika skarta. Viņa vēl arvien, viegli un pavēloši smaidot, mani raudzījās, kad Maksims atrāva istabas durvis.

Pēc tam bija vienas šausmas, un pasaule kā spīdošā, elegantā fotogrāfija tika pārrauta uz pusēm. Pēc tam atceros tikai savas bailes un Maksima dusmas, un kā viņš aizgāja, jo viņš izturējās, it kā es būtu vainīga un to būtu izdarījusi tīšām.

Man nebija laika paslēpt lapu, viņš to izvilka man no rokām, un es redzēju viņa seju nobālam, lūpas sakniebjamies, kad viņš tai uzmeta īsu skatu.

Maksima de Vintera kundze Manderlijā.

Ja es būtu iepriekš, pirms tas notika, domājusi par to, kāda būs viņa reakcija, es būtu sacījusi — viņš būs norūpējies par mani, bet mierīgs, maigs, pacietīgs, apskāvis mani, viņš man teiks, lai par to vairs nedomāju, lai neraizējos, jo tas nekas īpašs nav, ka viss beidzies un viņa nespēj mums vairs kaitēt.

Bet viņš tāds nebija, un tādēļ es zināju, ka viņa vēl arvien valdīja pār viņu, tāpat kā par mani, gadiem es biju maldījusies, dzīvojusi savā nereālajā iedomu pasaulē. Tajā vakarā aizcirtās durvis, kas šķīra mūs no manas iecerētās nākotnes, tās bija beigas visām ilgām, visiem sapņiem, mūsu laimei.

Man bija slikti, vēderā grieza no nelabuma, sāku atkal grauzt nagus kā mūsu kopdzīves sākumā, kad nervozēju; redzēju, ka viņš to pamana un aizkaitināts pagriez man muguru.

Viņš savērpa fotogrāfiju trubiņā, vairākas reizes griežot to uz riņķi, tad sažņaudza to saujā, žurnālu viņš pāri istabai iesvieda atkritumu grozā.

"Labāk dabū somas un sāc gatavoties cejam. Vēl nav pārāk vēls, es aiziešu un pateikšu, lai izraksta rēķinu."

Es pagriezos pret viņu. "Uz kurieni mēs brauksim? Ko mēs darīsim?"

"Brauksim prom no Šejienes."

"Bet kad?"

"No rīta, cik agri vien iespējams — vislabāk pirms brokastīm. Ja tu būsi izsalkusi, mēs apstāsimies un kaut kur paēdīsim."

Es neuzdrošinājos neko vairāk jautāt. Acīmredzot viņš bija nolēmis pārtraukt mūsu ceļojumu un doties pie Dzailsa. Bet pēc tam, kur pēc tam? Es negribēju par to nemaz domāt.

Viņš atstāja mani vienu. Saburzītā fotogrāfija vēl arvien bija viņa rokā. ViņS droši vien lejā iesviedīs to ugunī un noskatīsies, kā tā sadeg, un man pēkšņi radās savāda, māņticīga tieksme steigties lejā un viņu aizkavēt, es baidījos, ka ar mums varētu kas notikt, ka viņa kaut ko izdarīs, lai atriebtos.

Neesi tāda muļķe, neesi bērnišķīga, es sev teicu, velkot ārā ceļasomas no skapja, viņa ir mirusi, un tā ir tikai veca fotogrāfija, viņa mums vairs nevar neko izdarīt.

Bet viņa jau to ir izdarījusi, es bēdīgi domāju, iesaiņojot tērpus, pidžamas, zeķes, atliekot malā tās dažas

lietas, kas mums būs nepieciešamas no rīta, viņa sagrāva manas cerības, viņa pārdūra manu trauslo, caurspīdīgo nākotnes balonu. Mēs nedzīvosim Kobeta Biezoknī, mēs nekad neatgriezīsimies Sājā Anglijas nostūrī, tas tagad arī ir apzīmogots, un Maksims nekad negribēs redzēt so pusi.

Uz kurieni? Es uzspiedu roku kabataslakatiņu kaudzītei, lai tā saplaktu. Atpakaļ uz Dzailsa mājām? Bet pēc tam? Droši vien kaut kur ir kāda vieta, kāds kakts, kur mēs varētu noslēpties. Es sasprindzināti domāju par mūsu Skotijas ceļojumu un pūlējos atcerēties kādu jauku, mazu, nomaļu vietiņu, kas mums abiem toreiz varētu būt iepatikusies, bet nevarēju atcerēties; es biju ieraudzījusi māju, kuru iekāroju, un neviena cita man nelikās laba diezgan un nekad neliksies. Tā bija vairāk nekā tikai parasta māja, un, tādēļ ka tur nekad neatgriezīsimies un to vairs neredzēsim, tā manās acīs kļuva pati pilnība, kā zaudētā paradīze, un es uz visiem laikiem atrados aiz slēgtajiem vārtiem, un man bija lemts tikai noraudzīties uz so neaizsniedzamo, rožaini sarkano dārgumu, kas dusēja savā bezlaika tagadnes telpā, savā zaļajā zāles traukā.

Tonakt gulēju briesmīgi nemierīgā, murgainā miegā un pamodos agri, vēl tumsā, vārga un īgna no bēdām un vilšanās. Maksims bija nerunīgs un stāvēja drūmi pie loga, kamēr es beidzu iesaiņot mūsu mantas; rēķins bija samaksāts, nekas mūs Šeit vairs neturēja.

"Man te patika," es izmetu.

"Jā."

"Maksim... "

"Nē." ViņS pienāca klāt, nostājās man pretī un vērās man sejā. ViņS bija pavisam pelēks, rievas ap degunu un muti pēdējās stundas laikā bija ievilkušās dziļāk. Viņa acis mani neredzēja, viņš bija aizgājis no manis, un es viņu nevarēju panākt.

"Tur nebūs labāk," es teicu.

"Lai kas arī notiktu," Maksims teica klusā, aizsmakušā balsī, "lai kur mēs arī dotos, lai ko arī mēs darītu, visur būs viens un tas pats. Kamēr vien mēs būsim šeit, mums nebūs miera, mēs nedrīkstam riskēt, vienmēr atgadīsies kaut kas tāds — tāds kā šeit, kas mums uzglūnēs, kāds slazds, kas aizcirtīsies aiz mums, un galu galā — šis gadījums nav nekas nopietns, citi varētu būt..." viņš neturpināja. Es saņēmu viņa roku, pacēlu to pie sejas un piespiedu vaigam, neprātīgi vēloties, kaut mēs no šī gadījuma spētu ko izglābt, lūdzoties, cenšoties viņu pārliecināt.

"Mēs esam mazdūšīgi," es teicu, "Maksim, tas ir tik muļķīgi — mēs esam pieauguši cilvēki — mēs nedrīkstam bēgt tikai tādēļ — tev taisnība — dēļ kaut kāda sīkuma — kaut kada muļķīga, nenozīmīga gadījuma dēļ, mēs esam kopā, viss būs labi."

"Nē."

"Nekas mums nevar notikt."

"Var gan. Tu taCu to zini, vai ne?"

Viņš lēni atvilka savu roku no manējās. Es nespēju paraudzīties viņam sejā, es biju tuvu asarām. Viss bija zudis, mēs nekad neatgriezīsimies. Sirds man bija pilna ar drausmīgu, rūgtu naidu pret Rebeku par to, kāda viņa izrādījās, vēl ļaunāk — pret Maksimu par to, ko viņš bija izdarījis, un tas mani baidīja un pazemoja, līdz šim es pret viņu nebiju jutusi neko citu kā mīlestību. Mīlestību un bailes.

Mēs aizbraucām rītausmā, kad saule izbrida no pūkainiem miglas vāliem. Es sēdēju, skatīdamās uz priekšu, jo nespēju paraudzīties atpakaļ uz mazajām akmens mājiņām laukumā. Neviens vēl nebija pamodies, mēs redzējām tikai tuklo, miegaino oficianti, klājot galdu

brokastīm. Garām ejot, es ielūkojos atpūtas istabā. Kamīns bija iztīrīts, un uz atdzisušajām restēm bija saliktas jaunas malkas Šķilas. Žurnāli bija novākti un salikti uz palodzes. Suns nekur nebija redzams.

"Ļauj man vadīt maSInu," es teicu. Es vēlējos braukt lēni, izritinot ceļu caur savām rokām. Bez tam, ja es vadītu mašīnu, es tik viegli neieslīgtu pārdomās. Bet viņš nepiekrita, ar žestu mani aizraidīdams uz otrām durvīm, un, ar pirkstiem nepacietīgi bungājot pa stūri, iedarbināja motoru, pirms es biju īsti iesēdusies.

Tad es vairs nespēju pacietīgi klusēt, sāpes, ko izraisīja mūsu aizbraukšana, vilšanās un bēdas uzbangoja un gāja pāri malām. Es iesaucos: "Ak, kādēļ tam tā jābūt? Kādēļ visu jāsabojā? Mēs nevaram nepārtraukti tikai bēgt un bēgt. Es zinu, ka tev bija nepatīkami to redzet un man ari, tas mani briesmīgi Šokēja. Bet Maksim! Tas taCu nav nekas — kas gan tas ir? Fotogrāfija. Ne vairāk, ne mazāk, tikai veca fotogrāfija vecā žurnālā."

Viņš neatbildēja, bet brauca uz priekšu, ļoti uzmanīgi, ļoti izveicīgi un ļoti ātri. Lēzenie Kotsvolda kalni jau bija aiz muguras, un mēs braucām uz rietumiem.

"Es negribu, lai tas beigtos tā kā tagad un tiktu aizslaucīts, it kā nemaz nebūtu bijis."

"Kas?"

"ŠI nedēļa. Skotija. Mūsu ceļojums."

"Ko lai dara, tas ir beidzies.”

"Vai tam tā jābūt?”

Ceļu Šķērsoja aitu bars, kuru pārdzina no vienas pļavas uz otru, kā lēna, viļņojoša upe.

Mums bija jāapstājas.

Man ienāca prātā, ka ārzemēs nekad neredz īstas aitas, bet smieklīgas kazas un kaulainus, izdēdējušus, lēkājošus radījumus. Nevis lielas, apaļas, jaukas angļu aitas.

Toreiz Kobeta Biezokņa zajajos uzkalnos vietvietām ganījās aitas.

Es jutu, ka asaras man sariešas acis.

"Es zvanīju Dzailsam, lai paziņotu mūsu plānus," Maksims teica, kad mēs atkal sākām lēni kustēties uz priekšu, " bet nebija atbildes. Tas nekas, es varu kaut kur apstāties un aizsūtīt telegrammu."

Caur asarām raudzījos ārā pa logu. Melnbalts suns skraidīja Šurp un turp starp aitām un, reizēm pieplokot, prasmīgi izvadīja tās caur vārtiem. Es mazliet nolaidu logu. Seps — viņu droši vien sauc par Sepu. Sepu vai Rediju! Bet, kad mēs pabraucām garām zemniekam un viņš sveicienā pacēla roku, es dzirdēju viņu saucot: "Dzese, pie manis, Dzese."

Es negribēju vaicāt, ko viņš teiks Dzailsam. Maksims bija nolēmis, ko mēs darīsim, man bija viņam jāseko.

Viņš atkal brauca ātri, nepārtraukti raugoties uz ceļu, neko neredzot sev apkārt, nelokāms.

"Kobeta Biezoknis," es teicu gandrīz Čukstus.

"Ko?"

"Tā māja."

"Kas ir ar to māju?"

"Man tā patika. Es to vēlējos. Nekad tik ļoti neesmu vēlējusies nevienu māju — nekad neesmu jutusi — it kā mana vieta būtu tur. Vai tu vispār saproti?"

Es gaidīju, bet atbildes nebija. Man būtu vajadzējis klusēt, ja man būtu bijusi sajēga vai smalkjūtība, vai mazliet labestības, bet es nespēju, biju pārāk sāpināta un bez tam aizvainota, Zēluma nebija. "Tev piederēja Manderlija, tu mīlēji to vairāk par visu, tu to neprātīgi mīlēji, tu pats zini, par ko es runāju."

"Vai mums tas jāapspriež?"

"Bet tā nekad nebija mana, es tur īsti neiederējos."

"Tagad tā nepieder nevienam."

"Es gribu kaut ko savu — mūsu, kur mēs varētu apmesties, kam piederēt... un... mūsu, mans," vārdi man plūda bez apstājas.

"Man ļoti žēl, par to nevar būt ne runas."

"Kādēļ? Kādēļ tam tā jābūt? Vai tu nebiji pēdējo nedēļu laimīgs? Vai tu nepriecājies, ka esi mājās — Anglijā? Tu taču priecājies."

"Jā," viņš klusi teica. "Jā, es biju laimīgs, tik laimīgs, ka nespēju to izteikt vai izturēt. Bet tāda laime nav iespējama, tā nevar turpināties."

"Bet tā māja..."

"Bet tā māja bija tikai sapnis. Iedoma. Nekas vairāk, tev tā jāaizmirst."

Mēs bijām sasnieguši pilsētu, un Maksims nobrauca malā un apstājās.

"Nāc, labāk paēdīsim brokastis. Tur pāri ir viesnīca, tā izskatās gluži pieklājīga. Ej un apsēdies, un pasūti brokastis, es nosūtīšu Džailsam telegrammu."

Bez vārda es izkāpu un darīju, ko man lika. Ēdamistaba bija vēsa, ar bufeti, piekrautu traukiem un ēdieniem, ar stīviem, augstprātīgiem oficiantiem. Es apsēdos un pasūtīju kafiju ar grauzdētām maizītēm un silto ēdienu Maksimam. Es nespēju norīt ne kumosa, grauzdiņi man bija vajadzīgi, lai būtu aizņemtas rokas, es vēl arvien baidījos no oficiantiem, vēl arvien centos tiem pielabināties un izpatikt. Pie vairākiem galdiņiem sēdēja vīri, flegmatiski gremojot un lasot avīzes. Kad Maksims atgriezās, mums pasniedza vāju, bet karstu kafiju.

"Es runāju ar viņu," viņš teica, atlokot salveti. "Izklausījās, it kā viņš vēl arvien ir šausmīgā stāvoklī — viņš, šķiet, neparko nevar saņemties."

Es dzēru kafiju, jo nevēlējos runāt, un skumji pētīju galdautu, nespēju skatīties uz viņu. Jutos kā sieviete, kuras mīlas sakars beidzies, kurai vēl jāpārrunā daži sī-kūmi pirms galīgās Šķiršanās; aizrautība, sajūsma un dzīves krāsainība bija izgaisušas.

"Viņam atkal jāsāk strādāt — es viņam ieteicu aizbraukt uz kādu nedēļu uz Londonu — atrast kādu nodarbošanos."

"Es tevi vairs nepazīstu," es teicu. Un tad es paskatījos uz viņu. ViņS veikli un enerģiski zieda sviestu uz grauzdiņiem un grieza tos mazos kvadrātiņos, kā viņš to darīja katru ritu visus Sos vienpadsmit gadus.

"Ko tu teici?"

"Es nepazīstu tevi. Kas tu esi par cilvēku? Es nesaprotu, kas ar tevi notiek." Tā ari bija. Kaut kas viņu bija pārvērtis, licis atgriezties pie vecajām, asajām, nevērīgajām manierēm, kas, man likās, bija pazudušas uz visiem laikiem, kā aizsardzības bruņas pret vecām nelaimēm, pēc kurām vairs nebija ne mazākās vajadzības.

"Tu esi tik neiejūtīgs un vienaldzīgs, tu runā par Dzailsu tik noraidoši, it kā viņu nicinātu. Un Beatrise? Viņa bija tava māsa. Man likās, tu viņu mīlēji. Es mīlēju. Es viņu mīlēju, un man viņas pietrūkst, un es saprotu, kā Dzailss jūtas. Man nepatīk, ka tu..."

"Piedod." Viņš nolika nazi un pastiepās pēc manas rokas. Pirmo reizi es bridi vilcinājos, pirms to sniedzu viņam. "Es zinu, es vienkārši nevaru panest, kā Dzailss uzvedas, ne jau to, ko viņš jūt."

"Kā viņš izrāda savas jūtas?"

"Liekas gan, jā."

"No kā tu baidies, Maksim?"

Viņš pievērsās ēdienam. "Ne no kā," viņš teica. "Galīgi ne no kā. Apēd savus grauzdiņus."

"Es neesmu izsalkusi."

"Es nevēlos vēlreiz apstāties."

"Līdz nokļūsim tur?" Es paņēmu kafijas kannu. Vēl bija tālu jābrauc, tāpēc labāk mazliet jāiedzer.

"Mēs nebraucam atpakaļ," Maksims teica. "Es palūdzu Dzailsam, lai mūsu nedaudzās mantas iesaiņo un atsūta. Neredzēju nekādu vajadzību. Būs labi, tu redzēsi. Es apsolu. Kad būsim projām, viss būs labi."

"Atkal projām," es teicu, un vārdi skanēja savādi, it kā mute man būtu aizsalusi un es nevarētu pakustināt lūpas.

"Jā."

Es pavēros caur ēdamistabas tikla aizkariem pāri ielai. Mazulis zilā cepurē sēdēja ietves vidū blakus savai samulsušajai un uztrauktajai mātei un, spārdīdamies kājām, brēca. Tas bija jocīgi vai arī bēdīgi, tas mani neinteresēja. Man nevajag žēloties, es sev teicu, man nevajag žēloties. Esmu kopā ar Maksimu, man par viņu jārūpējas, jāmēģina saprast viņa jūtas.

"Uz kurieni mēs brauksim?" es izmocīju, un man uzausa vāja cerība, ka, iespējams, vēl viss būs labi, kā viņš teica, kaut kā viss nokārtosies.

Viņa acīs bija pārsteigums, kad viņš pasniedza man tasīti, lai es ielietu viņam vēl kafiju.

"Nu," es steidzos teikt, "nu, protams."

Es pacēlu sudraba kannu, un uz sekundi mūsu attēli, kropli, divaini, atplaiksnlja no tās virsmas. "Cik muļķīgi! Protams, es taču labi zinu, ka mēs braucam atpakaļ."

"Nav citas izejas. Tas nav iespējams. Tu taēu saproti, dārgā, tev taču tas ir skaidrs, vai ne?"

Es skatījos viņam sejā un smaidīju. "Jā," es teicu. "Jā, Maksim, protams."

Mūsu bēgšana noritēja ļoti gludi, bez aizķeršanās, mēs tikai braucām un braucām cauri visai Anglijai, un ceļš palika aiz mums kā atšķetināta lenta, kuru aizsviež. Viņš turēja vārdu, mēs neapstājāmies, izņemot reiz, lai iepildītu benzīnu, un sasniedzām Duvru jau pēcpusdienā. ViņS bija parūpējies, lai varētu atstāt auto garāžā,

droši vien to vēlāk kāds aizvedis, es par to nevaicāju. Viņš bija telegrafējis ari par biļetēm, viss bija pasūtīts, viss nokārtots.

Mēs agri uzkāpām uz kuģa, kas atgāja vakarā. Uz tā vēl bija maz cilvēku.

"Mums jāpaspēj uz nakts vilcienu Kalē." Maksims teica. "Es esmu pasūtījis vietas kajītē. Tūlīt pēc pusdienām tu varēsi likties gulēt."

Gulēt, es domīgi prātoju, gulēt. Pusdienas. Jā. Viss pasūtīts, viss ies savu gaitu kā parastā ceļojumā. Un tad piepeši man bija vienalga, es pārstāju just, pārstāju domāt, biju pārāk nogurusi. Pagājušā nedēja bija pretrunīgu pārdzīvojumu juceklis, saviļņojošu, satraucošu pārdzīvojumu, es nespēju tos izšķirot vai saprast, kas bija spēcīgāks, kas svarīgāks, Šoks, bailes, prieks vai sāpes.

Ar skatu, vērstu uz priekšu, nepacietīgi mudinot nesēju, kas vilka ratiņus ar mūsu somām, Maksims steidzās pa krastmalu un augSā pa uzvelkamo tiltiņu. Tagad viņš sēdēja atpūtas istabā, lasot vakara ziņas, ko bija atnesis avīžu zēns, un, kad es paskatījos uz viņu, viņa sejā bija atvieglojums un rūpju un raižu rievas bija pazudušas.

Es pagriezos, uzgāju uz klāja un stāvēju pie treliņiem, vērojot sagatavošanos aizceļošanai, un tad es atļāvos, pēdējo reizi, kā es sev apgalvoju, palūkoties uz to pusi. Kobeta Biezoknis manās atmiņās Šūpojās kā rāmos ūdeņos noenkurots kuģis, neizsakāmi skaists, un tad tam blakus nostājās cits, greznāks, vienkāršākām līnijām, bet savā atturībā vienlīdz skaists, Manderlija, mēness gaismā sudraboti pelēka un noslēpumaina. Jutos novecojusi, it kā man būtu jau pāri pusmūSam, it kā viss vērtīgais būtu jau aiz muguras, lai nekad neatgrieztos, veca, pirms paspēju izbaudīt jaunību.

Es uzkavējos uz klaja, atspiedusi rokas uz margām, lūkojoties lejā, līdz atskanēja sirēna un kuģis sāka kustēties; es vēroju, kā palielinājās plaisa starp mums un krastu, redzēju, kā ūdens josla arvien paplašinās un kā Anglija aizpeld no manis, nesasniedzama un drīz, kad iestājās tumsa, arī neredzama.

OTRA DAĻA

.

Vienpadsmitā NODAĻA

Viss bija beidzies, un drīz es ar to samierinājos un aizmirsu savu sapni par māju, un tas kļuva nepilnīgs un nereāls, un, kad es pulējos atsaukt tās tēlu atmiņā, man tas vairs neizdevās.

Cik ātri mēs tiekam visam pāri!

Mēs ilgi neuzkavējāmies savā vecajā viesnīcā, iesaiņojām savas pārējās mantas un norēķinājāmies ar pārvaldnieku — viņš uzvedās rupji, jo viņš bija zaudējis izdevīgus klientus, viņš bija paļāvies, ka mēs tur dzīvosim ziemas periodā.

Mums bija vienalga.

"Es tev vēlos tik daudz ko parādīt," Maksims teica. "Nabaga maziņā, tu esi bijusi ieslodzīta tumšā kamerā kā cietumniece, tu esi bijusi ļoti pacietīgā. Nu, tagad mēs pacentīsimies to atgūt. Mēs vairs neslapstīsimies."

Viņš likās pacilāts un pārpilns ar visvisādiem plāniem, un arī mani iedvesmoja viņa noskaņojums, jā, protams, jutos atvieglota par to, ka mēs tagad daudz patīkamāk pavadīsim laiku, bet vēl vairāk par to, ka viņā atkal bija atmodusies interese par pasauli, ka viņš bija jautrs un labā garastāvoklī. Mazā viesnīciņa pie ezera pēkšņi likās noplukusi un otršķirīga un mūsu istaba šaura un tumsa. Es no tās atvadījos bez nožēlas, ta bija kļuvusi tikpat bezpersoniska kā visas citas, neskatoties uz to, ka tajā bijām nodzīvojusi ilgu laiku.

Nebija jau noticis nekas nozīmīgs, nekas, ko būtu vērts atcerēties. Tomēr vēlāk nāca diena, kad es to bez jebkāda saskatāma iemesla atcerējos, tā vienkārši pēkšņi uzpeldēja atmiņā, un tur uzkavējos, kad es nodarbojos ar kaut ko, kam ar to vai ar tanī pavadīto laiku nebija nekāda sakara. Es tur biju aizvadījusi daļu savas dzīves, laiku, kas nekad vairs neatgriezīsies. Man taCu tai ir jāpateicas, iedama prom pa gaiteni, es domāju, manā dzīvē tas bija viens no mājokļiem, kurā es nejutu ne baiļu, ne nospiestības, ne šausmu. Mēs tur bijām pilnīgi, pierasti, apmierināti.

Mēs braucām projām, miera nerazdami, ceļojam, meklējām allaž ko jaunu, ko redzēt un pārdzīvot; pa ceļam kafejnīcās mēs līkņājām pār kartēm un ceļvežiem, pletām un bakstījām tās, izvēlējāmies maršrutus un sastādījām grafikus. Maksiiris bija pēc jaunām vietām kā izbadējies, kaut kas dzina viņu ceļot tālāk, izbaudīt un censties neko nepalaist garām. Viņš mēdza teikt: "Aizbrauksim turp..." — vai: "Nāc, es tevi tur aizvedīšu," — vai ari: "Es nekad neesmu bijis..." Un mēs jau devāmies ceļā. Virkne viesnīcu, mazas pansijas, glītas mājiņas, kurās mēs noīrējām istabas, tas viss man tagad ir apziņā izplūdis, no visa tā es nekad neko neatcerēšos, tas viss ir kā raksts uz aizkariem, kāda nejauša viesmīļa sejas izteiksme, čīkstoņa, logam aizveroties.

Mēs redzējām daudz kā skaista, aizraujoša, neaizmirstama; mājas un kalnus, dārzus un pilis, juras un debesu jumus, un baznīcas, un ezerus. Mēs lēnām braucām pa Reinas upi veco laiku kuģīti, visu vienos apzeltījumos un mahagonijā, un stāvējām pie margām vai stundām ilgi sēdējām salonā un skatījāmies, kā pretējā krastā, atspoguļojoties ūdens klaidā, no tumši zaļajiem mežiem blāvi pacejas pasaku piļu tornīši un torņi, Erkšķrozītes un Rumpelštilšena pilis. Es pieķēros tām kvēlā sajūsmā, man liekas, tāpēc ka tās tik nepavisam nelīdzinājās tam, ko es vēlējos un mīlēju, tās tik ļoti atšķīrās no visa, ko es senāk biju redzējusi un ilgojos. Nevēlējos, ka šis brauciens pa šo rāmo upi jebkad beigtos.

Vēl arvien Maksims baidījās uzdurties kādam, kas mūs varētu pazīt, bet mūsu ceļabiedri bija vai nu vācieši, vai holandieši, angļu valodu nedzirdēja, izņemot mūsējo. Atkal mēs saaugām kopā, bijām atkarīgi viens no otra, kādi mēs nebijām mūsu īsās uzturēšanās laikā mājās, mēs kopā pastaigājāmies un kopā klusējām. Tomēr vienreiz ne no šā, ne no tā, slidot garām kādam apburtam mežam, kopā ar viņu balstoties pret margām, mans skats krita uz viņa rokas, uz pirkstiem, kas bija brīvi aptvēruši misiņa margas, kāda balss mani teica: "Tā ir slepkavas roka, tā roka turēja pistoli. Tas cilvēks nogalināja savu sievu. Rebeku," — un man gandrīz izlauzās izblļa un izmisuma kliedziens, aiz neziņas mulsuma, kāpēc, kāpēc tam bija jānāk, aiz bailēm no kaut kā, kas manas zemapziņas dziļumos man skaudri sāpēja.

Ari ar to man bija jāsamierinās tāpat kā ar visu pārējo. Lai arī cik tālu mēs bēgtu, lai ari kur mēs būtu, nekad, nekad viss tas nebeigsies, nekad neaizmirsīsies, un nekad nepienāks atbrīvošanās bridis.

Tai laikā vienreiz atgadījās vēl ļaunāks bridis pārprasta identitāte, redzes ilūzija, kā atbalss no pagājības, iedarbojās vēl briesmīgāk uz manām snaudošajām bailēm, uzvedinot mani uz iznīcības domām.

Pa Reinas upi braucot, laiks bija diezgan auksts, bet no turienes mēs devāmies uz Itāliju un paspējām tur nokļūt vēl vasaras beigās. Šeit atkal dienas vidū spīdējā saule, un tā ari sildīja. Mēs ļāvāmies tai, lai gan agri no rīta un vēlu vakarā mēs uzvilkām siltas drēbes, un šeit vēl tāpat kavējās arī putni, bezdelīgas un Čurkstes, tās Šāvās lejup un tad spurdza atkal augšup debesu zilgmē un iekšā un ārā no atverēm svinīgi iespaidīgajās celtnēs.

Es to neaizmirsīšu, es teicu sev, un tādēļ man jābūt laimīgai Šeit, jo Šāda laika mums vairāk nekad nebūs. Un es domāju par to, kāda būtu mana dzīve, ja toreiz Maksims mani nebūtu izglābis, un ka tagad es būtu vēl vairāk zemju apceļojusi, savas agrās sievietības gadus es būtu aizvadījusi kā algota kompanjone, bezjēdzīgi pavadot vienu vulgāru bagātnieci pēc otras, atklādama acu kaktiņos ievelkamies rievu pēc rievas, izjuzdama pirmās baiļu trīsas par izsmalcināta, bet tukša vecuma drūmo vientulību. Šādām domām parādoties, es sevi nicināju pat par vismazāko neuzticību, kādu es jebkad, kaut vai netveramu mirkli, biju izjutusi pret Maksimu, visvieglāko acumirklīgo gar-laikotību vai neapmierinātību, un atvieglojumā un pateicībā es skaitīju kvēlas lūgšanas.

Tās dienas rītā mēs bijām iznākusi no ielu un skvēru drūzmas, no saules gaismas un iegriezusies vēsās celtnēs, krēslainās baznīcās ar apzeltītu griestu velvēm, kuru nisās uz karogiem līdzīgiem spārniem augšup traucās eņģeļu bari, un galeriju gaiteņu klusumā, kur svinīgi atbalsojās mūsu soļi, un mēs staigājām starp bālām un dzidri rāmām cilvēku un dievu, svēto un jaunavu, līksmē dziedošu koru, maigu marmormiesu ķerubu statujām. Kaut kur sevī dziļi es jutu, ka skatītie tēli vies manī jaunu spirgtumu, tā ka manis paSas nenozīmīgā dzīve un sīkās rūpes vismaz tajās stundās ieguva dziļāku, mūžīgāku perspektīvu.

"Man šeit ļoti patīk," es sacīju, sasniedzot kāda klostera ejas galu, kas atkal izlaida mūs ārā pasaulē. "Es vēlētos palikt Šeit — te man jādomā par būtisko, un viss pārējais ir tikai niecība kā riņķojoša dundura dūkšana."

"Tādā gadījumā mums tomēr jāiet."

"Kādēj?”

"Tā, lai nesabojātu visu aiz pārsātinājuma — cildena māksla, svinīgais un nemirstības ilgas ir jābauda mazām, rūpīgi nomērītām dozām, lai to iespaids būtu lielāks."

Man bija jāiesmejas par to, kā viņš tur stāvēja pie marmora pilāra, tāds flegmatiski gurdens, tik tipiski anglisks, runājot ar tādu nevērīgu augstprātību, kas no sākta gala bija mani valdzinājusi, un prieka uzplūdā par to, ka viņš atkal kļūst tāds, kāds kādreiz bija, es mīlēju viņu, un, no krēslas izejot spilgtajā saules gaismā, es ieķēros viņam elkonī.

"Ja nu mēs te nepaliksim, ko tad gan mēs darīsim?"

"Ieēdīsim pusdienas un aizstaigāsim uz kādu dārzu." Pusdienas Šoreiz neēdām kaut kādā mazā vietējā sānie-liņas kafejnīcā, bet daudz lepnākā vietā.

"Man tas ir apnicis," teica viņš. "Nāc." Un es sapratu, ka viņS grib teikt "Sī slēpšanās, Sis paradums allaž novērst skatu, kad kāds mums gāja garām un palūkojās uz mums, apnikusi Sī baidīšanās un kaunēšanās", un aiz atvieglojuma es gluži vai apreibu, man gribējās skraidīt, smiet, diet pa ielu, ne jau tik daudz sevis pašas dē| — man nekas nebija pretī nošķirties vientulībā, lai mani nepamanītu, to es darīju instinktīvi —, bet gan viņa dēļ.

Mēs pusdienojām uz kādas viesnīcas terases zem saules Sirmja, uz galda bija puķes, to klāja gluds, balts, biezs galdauts, slaiko glāžu kājiņas bija trauslas kā zariņi, un gliemežiem bija iesaldena jūras piegarša. Mūs nekas nespēja skart. Vienu brīdi es teicu: "Man ir tā laimējies. Es biju aizmirsusi, un tagad es atceros.” Un viņš smējās, un, viņam sejā ielūkojoties, man likās, ka tur redzu tikai apmierinājumu.

Man pietiks ar so, es teicu, ja man nevar piederēt tas otrs, pietiks arī ar so, šo saules staru, Sī siltuma un vieg-ļuma, šo skaisto vietu, un es nodomāju, cik gan daudzi, daudzi cilvēki varēja mūs apskaust. Jādzīvo tagadnei, es teicu, raudzīdamās vīnā, sev uz mēles izbaudīdama tā viegli spirdzinošo garšu. Jādzīvo šai dienai, nav jādomā ne par pagātni, ne par rītdienu, par to, kas mums dzīvē atlicis, mums vienkārši par visu to nav jādomā.

Gandrīz divas stundas mēs laimīgā noskaņā pavadījām pusdienojot, ēdām vairāk nekā parasti un tad iesēdāmies pārpildītā autobusā un izbraucām kādu gabalu ārā no pilsētas līdz liegi lēzenajiem kalniem. Izņemot pēdējo jūdzi autobusā, mēs visu ceju nogājām kājām, un klusums bija brīnišķīgs, mēs kāpām augšup caur koku apņemtām avēnijām vēlīnajā pēcpusdienas saulē.

Jādzīvo tagadnei, es teicu atkal no jauna un jauna un domāju, ka es varu palikt šeit, dzīvot mierīgi šai skaistajā vietā, varu staigāt iepirkdamās pa tirgiem, īrēt kādu mazu, baltu, glītu namiņu ar slēģiem un puķu podiem gar kāpnītēm.

"Tur," Maksims, mani aiz rokas satvēris, teica un apstājās. "Palūkojies."

Villa atradās kādu gabalu mums priekšā pēdējās nogāzes virsotnē, pie platas avēnijas to apņēma simetriski veidoti dārzi. Tā bija atturīgi svinīga māja, eleganta, skaista ar divām akmens kāpņu rindām, kas veda uz to no abām pusēm un sadevās kopā pie ieejas kolonādes, kas lokā slēdza abas puses un saplūda atkal kopā vārt-veida ieejā. "Es to pirmoreiz ieraudzīju, kad man bija septiņpadsmit gadu," Maksims teica.

"Es to nekad neaizmirsīšu — šo pēkšņo atskārsmi par lietu samēriem — tā priecēja acis kā neviena cita māja, ko es jebkad biju uzlūkojis — izņemot manis paša." Es paskatījos uz augšu. Nebiju pārliecināta. Tā bija pārāk simetriska un stīva, tā nesildīja sirdi, tā neaicināja, bet stingri ielūkojās manī.

Kad mēs gājām pa līdzenajiem, grantētajiem celiņiem augšā pa piekalni, abās pusēs skatam pavērās dārzi, bet ari tie bija pārāk simetriski. Ūdens teceja pa akmenī kaltiem kanāliem un strūklakā izliecās skaistos, rūpīgi apvaldītos lokos un likumos. Es redzēju ciprešu rindas un nevainojami apcirptus dzīvžogus, un mūžzaļie ozoli un papeles meta garas, simetriskas ēnas.

Izņemot dažas baltas ģerānijas lielās, baltās vāzēs gar abām kāpņu malām, nekur neredzēja ziedu. Bet aiz mājas simetriskie dārzi pārgāja nevienādos pauguros ar olīvu un apelsīnu kokiem un maziem, ķeburainiem, romantiskiem kociņiem neapcirptā zālē.

"Tev vajag to redzēt pavasari," Maksims teica, "kad tos klāj zilas un krēmkrāsas puķes — kad no tiem izlien ziedi — kā sniegs — mēs atbrauksim tad."

Pavasaris. Es par tik tālu nākotni nedomāšu, es vispār nedomāšu par nākotni, lai man nenāktu pratā, ko biju iecerējusi tam laikam.

Pēc kāda brīža es sāku apjaust villas vilinājumu, tās nevainojamās, atturīgās līnijas; tās miers un simetrija apņēma mani, ar savu pārliecības spēku tā remdēja dvēseli. Māja mani paņēma savā varā bez ierunām un negrozāmi. Varbūt es pati beidzot biju sākusi mainīties un tagad biju pilnīgi nobriedusi, es prātoju, un tā nelikās muļķīga, smieklīga doma. Man nekad nebija bijis jaunības, kaut arī man bija bērnība, tik sen, ka tā likās kā kādreiz lasīts stāsts, es nekad nebiju bijusi bezrūpīgi, vieglprātīgi, aušīgi jauna. Es apprecēju Maksimu, un es pilnīgi saplūdu ar viņu un Manderliju, un mani nodarbināja tikai tas, kas ar mums tur notika, — bet es zināju, ka savā dziļākajā būtībā es nebiju pieaugusi un nobriedusi, es nebiju pilngadīga sieviete, lai gan bieži jutos kā pusmūža vai padzīvojusi dāma. Tas bija neparasts stāvoklis. Es biju Maksimam reizē sieva un bērns, un mūsu pirmajā trimdā es jutos viņam kā māte, kas viņu rūpīgi vadāja aiz rokas.

Mēs klīdām pa dārziem, tie vedināja uz klusu, mierīgu pastaigu, nevarēju iedomāties šeit bērnu smieklus, ka kāds varētu šeit skraidīt un Čalot. Tāpat kā Manderlijā, es nodomāju. Tādēļ viņš šeit ir laimīgs, tādēļ viņam patīk šī māja, tā ir kā Manderlija — pelēka, milzīga, nomācoša, ar stingru kārtību, harmoniska, klusa.

Dārzā pastaigājās vēl daži cilvēki tāpat kā mēs, nopietni, nerunīgi, un, kad mēs atgriezāmies villas priekšpusē, viņi sekoja mums, parādījās vēl daži un pulcējās pie kāpnēm. Maksims palūkojās pulkstenī. "Četri. Paredzēta ekskursija pa māju — gids ierodas šeit un gaida — mēs varētu pievienoties. Tā ir pārāk grezna, bet tajā ir dažas brīnišķīgas lietas — manuprāt, arī gleznas. Es ne visai labi atceros."

Es šaubījos, vai iet iekšā. Es vēlējos palikt ārā, klejot pa grantētajiem celiņiem starp strūklakām, vēl nesen Maksims būtu vairījies šādu vietu, jo cilvēki, kas devās ekskursijās uz šādām sabiedriskām vietām, noteikti piederēja pie tiem, kas varētu mūs ieraudzīt, pazīt, nopētīt un sačukstēties. Nelikās, ka viņam tagad tas rūpētu.

Jauna sieviete stāvēja pie kāpnēm, kas veda uz ieeju, gara, slaida, ģērbusies ar nevainojamu itāļu eleganci, melniem matiem, gludi atsukātiem no kalsnējās sejas, saspraustiem pakausī mezglā; tāda tipa sieviete, kas lika man justies nekārtīgai, neiederīgai, neizteiksmīgai un' apzināties, ka jakai iztrūkušas pogas un ka uzvedos neveikli.

Es baidījos no šādām sievietēm ne jau tādēļ, ka nejustos droša par Maksimu; doma par to, ka viņu varētu interesēt kāda cita, manā galvā nekad nebija pavīdējusi. Es nekad ne brīdi neuztraucos, ka viņš varētu būt man neuzticīgs, lai gan es palaikam sev jautāju, kādēļ viņš apprecēja mani, kādēļ viņš likās gluži apmierināts, kā mūsu starpā bija radusies mīlestība. Es bieži aplūkoju savu seju spogulī un neradu atbildi. Bija tikai viena sieviete, kuras es baidījos, viena sāncense, bet tas bija tik sen.

Bet šī itāliete, kas vieglā gaitā traucās augšā pa kāpnēm kā cēls, pašpārliecināts putns, man par to atkal atgādināja, un man prātā ienāca Rebekas fotogrāfija, un es iedomājos, kā viņa skrietu gar balustrādi uz ieeju villā, it kā tā viņai piederētu.

Mēs rātni soļojām aiz viņas augšā pa kāpnēm, kāds ducis cilvēku, pieklājīgi izrādot interesi, un tādēļ, ka Maksims vēlējās apskatīt māju, arī es sekoju, bet, ieejot lielajā, krēslainajā vestibilā, es biju pārliecināta, ka tā man nepatiks, ka tā būs drūma, pieblīvēta ar smagām, stīvām, bezpersoniskām lietām. Un tā ari bija, un gide runāja itāliski un augstā balsī, enerģiski un ātri. Es nespēju viņai sekot, un arī Maksims izskatījās apjucis. Kad viņa norādīja uz kādu priekšmetu, viņš skatījās uz citu pusi un pētīja pavisam citu istabas nostūri. Es nesapratu, kādēļ viņš bija šurp nācis, varbūt, lai atcerētos. Viņš teica, ka viņš šeit bijis pirmo reizi, kad viņam bija septiņpadsmit gadu. Es minēju, kā viņš toreiz izskatījās, vai viņš likās zēnisks un neveikls, bet es nespēju iedomāties.

Mēs gājām no vienas istabas ar augstiem griestiem uz otru. Grīdas bija klātas flīzēm ar simetrisku ornamentu, un mūsu soļi klaudzēja, griesti bija apgleznoti, logu un durvju karnīzes rotāja akmenī kalti augļu ķekari un vīnogu un efeju vītnes. Cilvēki šeit droši vien klausījās mūziku un stāvēja grupiņās, pieklājīgi sarunājoties. Viņi ēda skaisti servētu ēdienu un nekad neuzvedās pārsteidzīgi, nekad nebija nepareizi ģērbušies. Viņi nenodarbojās ar parastām, ikdienišķām lietām, nesmējās, neskraidīja, nestrīdējās, nenoknieba lietas un ne|āva bērniem bļaustīties.

Jo tālāk mēs staigājām pa So iespaidīgo, izsmalcināto māju, jo vairāk tā mani atgrūda. Man tā nepatika, bet nelikās draudoša, un es no tās nebaidījos, un ar to es dīvaini lepojos.

Blakus Maksimam es apzinīgi kādu pusstundu sekoju gidei, bet tad mani tas sāka garlaikot un izraisīja nepacietību, man gribējās vēlreiz paskatīties uz saules pielieto dārzu, un tā es pamazām atpaliku, kad viņi aizspurdza uz kādu attālāku galeriju, es neuzkrītoši uzkavējos gaitenī, izliekoties, ka vēlos tuvāk aplūkot dažas blāvas amfiteātru un Kolizeja gravīras, kas karājās pie sienam. Tās bija savādi nomierinošas kā maiga komprese manai stūrgalvībai.

Gides balss un soļu troksnis noklusa tālumā. Neviens nepamanīja manu prombūtni, kaut arī droši vien drīz Maksims nāks mani meklēt. Dažus metrus uz priekšu, plaša, tukša gaiteņa galā bija kāpnes, kas veda uz augšu, un es tām sekoju un, ejot garām aizvērtām durvīm, jutos kā bērnības sapnī, kurā klīdu viena pati pa māju, meklējot kādu vai kaut ko, bet nezināju, ko īsti. Neviena tuvumā nebija, un es nolēmu, ka villa ir neapdzīvota, izņemot retos gidu un ziņkāro ekskursantu apmeklējumus.

Kāpnes sašaurinājās, un pēdējais posms bija gluži stāvs. Šeit bija tumSāks, logi bija Šauri un augsti, tikai spraugas, caur kurām spraucās smalkas, apputējušas saules staru bultas, citādi nebija nekā, ko redzēt, nekādu gleznu, nekādu mēbeļu. Es nolēmu doties līdz pašai augšai, māņticīgi pārliecināta, ka, pirms kāpšu lejā, man jāsper solis uz paša augšējā pakāpiena, bet, kad es to sasniedzu, ieraudzīju uz neapklātas grīdas gaismas laukumu, un, virzoties uz to, es redzēju, ka aizvirtņi bija puspievērti, saskaroties tikai vidū. Es tos viegli pagrūdu un, kad tic atsprāga vaļā, izgāju mazajā atvērumā. Stiklu tam apkārt nebija, tas bija atklāts laukumiņš ar dzegu apkārt kā balkonam, un es nopratu, ka tas bija viens no līdzīgiem atvērumiem, kas stiepās gar visu villas aizmugures daļu.

Skats, kas man pavērās, bija negaidīts, liekas, es beidzot biju atradusi Sājā mājā īsto vietu. Augļu dārzs un olīvu birzs atkāpās, simetriskie dārzi gulēja izklāti kā rūpīgi izausts, musturots paklājs, un aiz tiem, stiepjoties līdz iebraucamajam ceļam un augstajiem vārtiem, bija kokiem apaugušie pakalni, pa kuriem mēs Šeit uzkāpām. Vēl aiz tiem tālumā, zilgani pelēkās un violetās pēcpusdienas ēnās tinusies, bija redzami pilsētas jumti un kupoli, tornīši un zvanu torņi, un, tikko saskatāma, upe, kas plūda caur to.

Tas bija skaisti. Tas bija elpu aizraujošs skats un piederēja sājā bridi man, es so noslēpumu biju atklājusi un paturēju to sev, pieņemot, ka neviens cits Šeit nekad nebija kāju spēris, labāk kaut kas neparasts nekā garlaicīgās, ārišķīgi greznās istabas, statujas un saltie gaiteņi mājā zem manis.

Un tad, mazliet izliecoties pa logu, es paskatījos nevis tālumā, bet lejup, un dziļi lejā akmens terase ar urnām un lauvām, un maziem apcirptiem kociņiem toveros, likās, gaidīja mani, vilinoši aicinot. Mani pārņēma trīsas, rīkle saSņaudzās, roku delnas kļuva miklas un glumas, un es pieķēros dzegai.

Dārzos neviena nebija, neviena paša, ēnas gulēja pār tiem, garas un melnas, it kā slaikas sievietes, nogaidošas, bargas. Tad es dzirdēju Čukstošo balsi. Es gandrīz jutu viņas elpu uz sava kakla, redzēju viņas melno zīda piedurkni, viņas roku uz aizvirtņa blakus manējai. Ja atskatīšos, tur viņa būs.

"Nav nekādas nozīmes, vai ne? Tu viņu nekad neuzvarēsi... viņa vēl joprojām ir īstā de Vintera kundze, ne tu. Un viņš? Tu zini patiesību, vai nav tiesa, un es ari zinu, un tu to nekad neaizmirsīsi. Mēs neļausim tev aizmirst. Viņa neļaus. Viņa vēl arvien ir starp mums un vienmēr būs. Tu domāji, ka viņa jau nogrimusi pagātnē, ka viņa gulēs mēma un mierīga, bet viņa nekad negulēs mierīgi, es viņai neļaušu. Viņa grib, lai es viņai palīdzu, un es to izdarīšu. Es viņu nekad nepievīlu, ne reizi, un es viņu nepievilšu ari Šoreiz. Es esmu Šeit, es runāSu viņas vārdā, jo viņa to nevar. ViņS to nogalināja, vai nav tiesa? Mēs visi to zinām. Es zinu. Viņa zina. Tu zini. Viņs to noslepkavoja. Maksims de Vinters nošāva savu sievu un novietoja viņas ķermeni jahtā, un izbrauca jūrā, un nogremdēja jahtu tā, lai tas izskatītos kā negadījums. Bet tas nebija negadījums. Tā bija slepkavība. Viņa nenoslīka. Redzi, es zinu patiesību. Man visu laiku bija aizdomas, un tagad es zinu. Tu arī zini, un tev ir vēl grūtāk, vai ne? Tas ir smagi. Tev ar to būs jādzīvo visu savu dzīvi, un tu to nekad nevarēsi aizmirst, nekad nevarēsi izbēgt, lai kur tu glābtos, kādā citā skaistā nostūri, kādā klusā, vientulīgā, mazā pilsētiņā, vienalga kur. Tev būs ar to jāsamierinās un jādzīvo ar viņu. Kad tu pamosties no rīta, tu paskaties uz viņu un atceries. Tas cilvēks ir slepkava. Tas cilvēks nošāva savu sievu. Viņs nogalināja Rebeku. Viņs tagad ir tavs vīrs. Kad tu vakarā liecies gulēt, tu redzi viņu sev blakus, un tā ir tava nomoda pēdējā doma, un tā seko tev sapņos, un tie pārvērsās par baigiem murgiem."

Balss nemitējās, tā nepazuda, tā necēlās un nekrita, bet bija klusa, nenoteikta, vārdi bira viens pēc otra. Balss skanēja manā galvā, bet tajā pašā laikā tā bija ārpusē, neatkarīga no manis. Mani pārņēma vājums, bet es nezaudēju samaņu, es nespēju no tās glābties.

Es atvēru acis — tās visu laiku bija puspievērtas — un lūkojos lejā. Dienai ejot uz galu, gaisma mainījās, tagad tā bija brīnišķīgā rožainā un dzintara krāsā, smaržaina, dzidra saulstaru plūsma, kas neatvairāmi pievilka mani.

"Jā," balss čukstēja. "Tā ir izeja, vai ne? Tu to tagad zini, tu atceries. Paskaties lejā, tas būs viegli, vai nav tiesa? Kādēļ tu nelec? Tas nebūs sāpīgi, ja lauzīsi kaklu. Tā ir ātra, žēlsirdīga nāve. Kādēļ to neizvēlies? Kādēļ neaizej? Tas visu atrisinās. Tev vairs nekas nebūs jāatceras, nekas tevi vairs nesasniegs. Nebaidies. Es tevi negrūdīšu. Es tevi negrūdu ari toreiz, vai ne? Es nestāvēšu tev blakus. Tu pati izlēksi. Viņš nekad neuzzinās, kādēļ tas izskatīsies kā Šausmīgs nelaimes gadījums, un tā ari būs, vai ne? Viņš neuzzinās, ka es biju klāt. ViņS domā, ka esmu mirusi. Tu arī. Visi tā domā. Denversa kundze ir mirusi kā viņas pavēlniece. Kādēļ tu nepamet mūs uz visiem laikiem? Tu taču to vēlies, vai ne? Tu nekad neesi iedrošinājusies viņam pateikt, ka dažreiz baidies no viņa, jo viņš ir slepkava, tu nekad nebūsi laimīga ar viņu, lai cik tālu tu bēgsi, un, pat ja jūs atgrieztos un censtos uzsākt to jauno dzīvi, kura tev likās tik vilinoša, tu nekad no mums neizbēgsi. Kādēļ tu nelec, lai viss būtu cauri?"

"Nē," es čukstēju. "Nē, ejiet projām, Denversa kundze!" Es iekliedzos un atkāpos no dzegas, un izdzirdu savu vārdu atbalsi atskanam dobji kā no jūras dibena: "blē, nē, nē," — un tad es kritu.

Visi bija norūpējusies, visi bija izpalīdzīgi, un Mak-sims bija visvairāk nobažījies. Atmiņas par viņa maigumu sildīja mani. Sēžot mazajā, saulainajā pansijas viesistabā, no kuras varēja redzēt pagalmu un sķērsieliņu, es pie tām tuvāko dienu laikā atkal un atkal atgriezos. Saimniece pastāvēja, lai es uzturos viesistabā, es nedrīkstēju visu dienu pavadīt guļamistabā, viņa teica, tas būtu pārāk nomācoši, man vajadzēja būt labā noskaņā, viņa nevēlējās, lai es būtu grūtsirdīga. Galu galā es nebiju slima, man tikai vajadzēja atpūsties, būt aprūpētai, apmīlētai, un tikai pēc kāda laiciņa, kad viņa klusi nāca un gāja, dudinot un dvešot, nesot man sķīvīSus ar kārdinošiem augļiem — svaigām, gatavām vīģēm, dažiem vēlīniem firziķiem, glāzi dzirkstoša ūdens un mazus mandeļu cepumiņus, es spējā apmulsumā sapratu, ka, pēc viņas domām, es gaidu bērnu. Viņas izteiksmē bija vērojama labvēlība, atturīga, bet iejūtīga izpratne. Tā mani ietekmēja. Es vēlējos viņai izpatikt un atzīties — jā, jā, tas patiesām tā bija.

Pagalmā pretējā sienā bija vārti, kas izgāja uz šķērs-ieliņu, kuras galā atradās, kā vēlāk uzzināju, klosteris, un vienā tā daļā bija bērnu dārzs. Es bieži ieklausījos bērnu spalgajās, jautrajās balsis, kas atskanēja pāri augstajai sienai, kad viņi, Čivinot kā putni, pulcējās skolā un smejoties un sasaucoties rotaļājās. Pa vaļējo logu plūda viņu melodiskās, nedrošās balsis, dziedot dziesmas vai skandējot vārsmas.

Es nekad viņus neredzēju, man to nevajadzēja, es viņus varēju iztēloties. īsti nezināju, vai viņu klātbūtne mani darīja laimīgu vai saasināja manu vilšanās sajūtu.

Es nebiju slima, man to atkal un atkal vajadzēja atkārtot. Es toreiz jutos šausmīgi muļķīgi un biju apmulsusi, kad man palīdzēja nokāpt pa akmens kāpnēm un vestibilā nosēdināja milzīgajā krēslā kā tronī. Man atnesa ledusaukstu ūdeni un pasūtīja taksometru, uztvēru viņu neuzkrītoši pētošos skatus, pirms viņi novērsās.

Man tikai pēkšņi apreiba galva, es teicu, no augstuma, no pēkšņās gaismas, kad izgāju ārā, iespējams, ka biju iedzērusi brokastis kādu glāzi vīna vairāk nekā parasti, un es reti dzēru vīnu. Vestibilā, taksometrā, pansijā Maksims lūkojās mani ar rūpjpilnu maigumu; kad atcerējos viņa izteiksmi, mani mocīja vainas apziņa un kauns par savām domām, par to, ka nebiju apklusinājusi čukstošo balsi, jo biju pārliecināta, ka tā mājoja tikai manā galvā. Es to biju izdomājusi, izsaukusi dzīvē un nebiju darījusi neko, lai to apklusinātu. Es biju kā noburta, sasieta un gandrīz vai izjutu pretīgu baudu.

Vēlējos, kaut varētu to kādam izstāstīt, un, kad par to iedomājos, sapratu, ka man nebija draugu, nekad nebija bijusi — vismaz ne tās nepiespiestās, pretimnākošās uzticības personas, kas parasti ir visām sievietēm, vecas skolas draudzenes, māsas un māsīcas, vira darbabiedru sievas — jebkura. Es nebiju uzturējusi attiecības ne ar vienu. Es biju vienīgais bērns ģimenē, mums nebija radu; es biju algota kompanjone van Hopera kundzei, bet tā nebija draudzība, es neko nebutu varējusi viņai uzticēt, un, kad dzīvoju kopā ar viņu, man bija noslēpums, un es to glabāju. Man bija Maksims. Pēc tam man vairs neviens nebija vajadzīgs, un tam ari nebija laika. Bariem nāca viesi, nebeidzami paziņu, kaimiņu pulki, visi vecāki par mani, ar kuriem man nebija nekā kopīga un kuri neizrādīja nekādu interesi par mani, izņemot ziņkāri par manu privāto dzīvi. Bija tikai Frenks Krolijs, uzticīgs Maksimam, augstākā mērā taktisks, klints, pie kā pieķerties, bet ne tāds draugs, kāds man tagad bija nepieciešams, un vēl Beatrise — viņa māsa, neviens no viņiem nepiederēja man vienai, nenostājās manā pusē, kaut ari šeit nevarēja būt jautajuma par to, kurā pusē nostāties, es to zināju, un tas pastiprināja manu vainas apziņu.

Šajās nedaudzajās dienās saku žēlot sevi, un es pati sev biju pretīga. Kādu pēcpusdienu es sevi pieķēru tīksminoties ar domu, ka man nekad nebija bijis jaunības vai draugu, ka es biju spiesta Maksima dēļ atteikties no visa, pēc kā ilgojos, ka vēlējos bērnus, un man viņu nebija — varbūt tie man nemaz nevarēja būt.

Maksims bija aizgājis uz kādu no savām iecienītajām mākslas galerijām, kuras stīvās, samākslotās gleznas man ne visai patika, kaut arī es teicu, ka iešu viņam līdzi, ka man bija apnicis sēdēt mājās.

"Es neesmu slima," es sacīju. "Ar mani viss ir kārtībā, es negribu, ka man pievērš tik daudz uzmanības, es nevēlos, ka ar mani apietas kā ar vājnieci."

Viņš stāvēja un lūkojās lejā uz mani, mīļš un maigs, un man vajadzēja atsaukties, būt mīlošai, pateicīgai, bet es dusmojos, mani kaitināja viņa aizbildnieciskā, iztapīgā attieksme, it kā es atkal būtu bērns. "Ej viens," es teicu. " Mēs varam satikties. Mēs varam iegriezties kafejnīcā pie vecās strūklakas un apēst kādu saldējumu."

"Vai tu pagulēsi?”

"Neesmu nogurusi." Bet tad man atkal uzmācās vai-, nas apziņa par to, ka atraidu viņa rūpes. Es teicu: "Varbūt arī pagulēšu, bet tici man, es neesmu slima, tas nebija nekas nopietns, gluži nekas."

Laiks likās apstājies, rudens saules stari lēni krita uz pagalma vecajām sienām. Dzirdēju, kā saimniece tērgā-ja priekšistabā un tad izgāja, aizverot durvis. Bērnus nedzirdēja, droši vien tie bija devušies dienvidus dusā.

Es domāju, cik ilgi gan mēs vēl tā dzīvosim vienā vai otrā vietā bez jebkādas vajadzības un vai tas vilksies visu mūžu. Droši vien. Es nevarēju vaicāt Mak-simam, es neuzdrošinājos ar viņu par to runāt. Man pēkšņi ienāca prātā, ka mūs šķīra bezdibenis, un es nesapratu, kā tas bija radies un kādēļ. Mēs bijām tikuši pāri visām nelaimēm un nonākuši mierīgajā ostā un kļuvuši tik tuvi, cik vien diviem cilvēkiem tas iespējams. Tagad tuvums bija izgaisis, un es prātoju, vai laulība vienmēr būs tāda kā tagad, nepārtraukti plūstot un pārtopot, mētājot mūs Šurp un turp, savedot kopā un tad Šķirot, kā pagadās, kā jūras paisumā un bēgumā. Bet varbūt mēs nebijām bez vainas, varbūt mēs pasi to vēlējāmies, varbūt mēs bijām to ar savām iegribām, domām, vārdiem un darbiem panākusi? Varbūt domām bija tikpat liela ietekme kā ārējiem notikumiem un dzīves nejaušībām? Kādu stundu es tā lauzīju galvu un meklēju atbildi, un vēl vairāk maldījos un mulsu, nesapratu, kādēļ man vispār par to jāraizējas, kādēļ es nevarēju nelikties ne zinis, vienkārši dzīvot bez urdošam domām un nepatīkamām bažām, kas izsita mani no sliedēm un tātad arī Maksimu.

Varbūt man nebija taisnība, varbūt es patiesām biju slima, jutos ļoti nogurusi, vienaldzīga, varbūt tādēļ es dzirdēju čukstošo balsi un zaudēju samaņu klusajā mājā. Domas un jautājumi virpuļoja man galvā, uz riņķi vien, līdz man nogurumā apmiglojās prāts, un pēc brīža es ieslīgu dīvainā, nemierīgā, trauksmainā miegā.

Kad vēlā pēcpusdiena klusi nemanot pamodos, es pievērsu skatu pagalma pretējai sienai. Iemiegot es laikam biju lūkojusies uz to, neapzinoties, ko tur saskatu, bet redzes tēls bija savu paveicis un savādā veidā ierosinājis atbildi uz kaut ko, kas nelika man mieru vairāk, nekā to apzinājos, un tagad tā skaidra un visos sīkumos iznira no apziņas.

Pa veco sienu uz augšu vijās vītenis, stiepjoties pa labi un pa kreisi kā cilvēks ar izplestām rokām — pārkaroties vārtu augšdaļai; tas bija jauks, acīm tīkams augs ar spilgtām, spīdīgi zaļām lapām, ar simtiem ceļu, baltu zvaigžņveida ziedu, kas izplatīja viegli saldenu smaržu. Nezināju, kā to sauc, bet es atcerējos, ka redzēju to vijoties ap arku tajā villā.

Baltie ziedi uz zaļa fona atgādināja man citus ziedus, un tad man radās pārliecība, ka tieši tie, uzmācoties un mulsinot zemapziņu, bija izsaukusi satraucošos sapņus un čukstošās balsis, un gadījums villā bija daļa no tā.

Frenks Krolijs bija centies mani nomierināt. Viņš noraidīja manas bažas par vainagu pie Beatrises kapa un pūlējās pārliecināt mani, ka tas nebija nekas liels, viņS to un vizītkarti novērtēja kā triku, kā muļķīgu un pretīgu joku. Džeks Fevels, viņS noteikti teica, esmu dzirdējis, ka viņS turpat vēl dzīvo — es viņu reiz redzēju. ViņS droši vien to nolika, protams, tas ir tieši tāds gadījums, par ko viņS labprāt uzjautrinātos. Nepievērsiet tam uzmanību. Aizmirstiet to. Tam nav nekādas nozīmes.

Nē, es tagad domāju, tas nebija Džeks Fevels, tas nepavisam nebija viņa stils. Džeks Fevels bija vāja rakstura, nepatīkams, pretīgs tips, gļēvulis, melis, amorāls cilvēks, bet ne ļaundaris. ViņS bija liekēdis un blēdis, es viņu atcerējos kā liela auguma cilvēku ar atkarenu ādu, kādreiz izskatīgu, bet tagad pārāk ļenganu, gļēvu, ar sievišķīgu zodu, vienmēr smaržojot pēc alkohola. Divdomīgs glūņa. Rebeka viņu nicināja un arī Maksims. Arī es, kaut es no viņa baidījos, bet tajās dienās es no visa baidījos. Tagad man vairs no viņa nebūtu bailes.

Tas nebija viņS, kas nolika vainagu. Viņam nebija tik labas gaumes, izsmalcinātības un mākas, pat ja viņam tas būtu ienācis prātā, viņš visu sabojātu. ViņS nekad nebūtu ar tādu rūpību izvēlējies tik nevainojami gaumīgus ziedus un ar tādu slepenību un smalku viltību iekārtojis, lai tos atstāj tur. ViņS būtu varējis ierasties Beatrises bērēs, es tagad atceros, ka es neskaidri gandrīz to gaidīju; es nebūtu bijusi pārsteigta, ja es būtu pametusi skatu apkārt baznīcai tajā pēcpusdienā un pamanījusi viņu aizmugurē, lūkojoties manī savām ūdeņainajām, izvalbītajām zivs acīm, plāniem matiem, resnajā kaklā ievilktām tauku grumbām. Bet viņš nebija ieradies, varbūt nebija pat dzirdējis par Beatrises nāvi.

Nebija izslēgts, ka viņS bija uzradies Beatrises bērēs, — patiesi, cs tagad atskārtu, ka zemapziņā es biju to pa pusei gaidījusi; es nebūtu bijusi pārsteigta, ja to pēcpusdienu es būtu pametusi skatu apkārt baznīcai un aizmugurē ieraudzījusi viņu — retajiem matiem, no tukluma sakrokoto kaklu raugāmies manī savām ūdeņainajām zivs acīm. Bet viņš nebija ieradies, droši vien viņS par Beatrises nāvi pat neko nezināja.

Nē, vainags nebija viņa darbs. ViņS nebūtu varējis uzrakstīt burtu R tik lieliskā viņas rokraksta atdarinājumā uz tās krēmkrāsas kartes. ViņS nebija tik izsmalcināts, viņa manieres bija tik uzkrītošas, tik krasas un aplamas.

Pasaulē bija tikai viens cilvēks, kas tik rūpīgi un visos sīkumos varēja izdomāt visu to lietu ar balto vainagu, kas varēja izstrādāt tik gudru un cietsirdīgu triku, kas varēja tā viltot burtu R uz kartes.

No bērnu dārza ārā nāca mazuļi, pār augsto sienu kā sidraba zvaniņus es dzirdēju skanam viņu balstiņas, dzirdēju pamazām aiztipinām viņu soiīSus, un tad pagalmā iestājās klusums. Bet viņa bija tur. Viņa bija manā prātā un manu acu priekšā, un viņas ēna gulēja pat pār šo vientulīgo nevainības vietu.

Es redzēju viņu kā vienmēr — melnā zīdā tērptu, ar klēpī saņemtām garām, kaulainām rokām, kas kā nagi rēgojās no plānajām, melnajām piedurknēm, — redzēju viņas ģindeņa ģīmi, baltu kā pergaments, ar izspiestiem vaigu kauliem un dziļi iegrimušām, tukšām acīm. Es redzēju viņas no sejas gludi atglaustos matus, kas lāsmoja viņai uz galvas kā mati tai gidei villā, un priekšā saņemtās rokas, redzēju izteiksmi, ar kādu viņa uz mani nicīgā augstprātībā skatījās, un viņas acis tajās citās reizēs, kad tās zibsnīja aiz riebuma un naida, kad viņa mani pajāja un pulgoja un tik daudzos smalkos, naidīgos veidos tiecās sagraut to manu trauslo laimi un vāro drošības un miera izjūtu, kas bija mans vienīgais patvērums.

Es redzēju viņu stāvam priekšgalā visiem uz Man-derlijas kāpnēm tik pompozi un oficiāii nostādītajiem saimes ļaudīm, lai mani sveiktu tai dienā, kad es tur pirmo reizi ierados kā līgava; lielo kāpņu augšgalā blakus muzikantu galerijai salti noraugāmies manī, bez jebkādas izteiksmes sejā; un rietumu spārnā guļamistabas durvīs tlksmīgi triumfējoši vērojot mani, pieķerot mani negaidīti nozieguma vietā. Es redzēju viņas gavilējoši apmierinātās acis tai Manderlijas balles naktī, kad es tik viegli biju iekritusi slazdā, kuru viņa man bija izlikusi.

Es viņu arī dzirdēju, viņas balss atkal čukstēja, intīma, netīkama, gluma kā čūska.

Es nezināju, kur viņa atrodas tagad. Pēc tās pēdējās šausmīgās nakts, kad mēs uz Manderliju aizbraucām no Londonas, mēs viņu vairs nebijām redzējuši. Mums teica, ka viņa esot sapakojusi savas mantas un aizbraukusi, tai pēcpusdienā viņas istabu esot atradusi tukšu. Un pēc tam nāca ugunsgrēks. Es par viņu zināt negribēju, es gribēju, lai mana galva un mūsu dzīve būtu brīvas no viņas, es nekad par viņu nedomāju, nekad neļāvu viņas ēnai krist pār mūsu taku vai nākt mūsu starpā.

Denversa kundze bija Rebekas, viņa vienmēr bija piederējusi viņai un Manderlijai. Man viņas nevajadzēja. Bet vainagu bija atsūtījusi Denversa kundze. Es to zināju. Es zināju.

Es izgāju ārā, neņemot ne jaku, ne somu, es no pansionāta pa pusei skriešus devos pa Šaurajām sānie-liņām uz strūklaku. Viņš jau tur gaidīja, sēdēja, sakrustojis kājas, ar tējas tasi uz galda viņam priekšā.

"Maksim!" es saucu bez elpas, bet mēģinādama saņemties, mēģinādama būt tikpat brīva un nepiespiesta kā viņš.

Viņš pacēla skatu.

"Man ir labāk," es mundri Čaloju, "vai nav jauki? Saulē vēl ir pavisam silts. Man tiešām ir pavisam labi."

Es redzēju, ka viņš bija neizpratnē, viegli sarauc pieri. Kāpēc gan es tik dedzīgi centos viņu nomierināt, kāpēc gan man uzreiz vajadzēja apliecināt reizē gan dedzīgi, gan it kā garāmejot, ka esmu vesela?

Es pasūtīju tēju un citronu saldējumu. Es biju mierīga, Joti mierīga. Es malkoju tēju un lēnām, maziem kumosiņiem ēdu saldējumu no karotes ar garu kaula kātiņu un pa starpām šad un tad viņam uzsmaidīju. Es neko neizpļāpāju.

Bet beidzot es sacīju: "Brauksim drīz projām no šejienes. Man gribētos pārmaiņu, un tev? Protams, iekams pienāks ziema, mēs varam izklaidēties arī kaut kur citur."

Mēs nebijām par to runājuši. Es biju pieņēmusi, ka tad, kad laiks mainīsies, mēs kaut kur apmetīsimies, bet tobrīd nelikās svarīgi, kur. Nebija svarīgi arī tagad. Man tik izmisīgi gribējās aizbraukt no šejienes, tāpēc ka te viss bija sabojāts. Man šeit vairs nebija miera, es vairs nevarēju staigāt pa ielām un laukumiem bez apziņas, ka man nav jāatskatās... Mums atkal bija jādodas tālāk, jāatrod vieta, kas vēl nebija sabojāta. Tagad es biju tā nemiera dzītā, es biju tā, kam vajadzēja arvien bēgt projām, lai gan tas bija veltīgi, un tas, no kā es bēgu, bija manī pašā, lai cik tālu mēs arī dotos, es to vienmēr nesu sev līdzi.

Maksims vēroja mani. No aukstā saldējuma man sā-

pēja kakls. Otrreiz lūgt es nedrīkstu, es domāju, viņš kļūs aizdomīgs un sāks mani izprašņāt, un es nemācēšu atbildēt. Es nekādi nevarēju izteikt viņas vārdu, nevienu no tiem vārdiem, no tās otras pasaules.

Un tad viņS pasmaidīja. "Jā," viņš teica. "Es domāju, ka mēs atkal brauksim uz Venēciju."

Kad mēs atgriezāmies pansionātā, bija jau tumSs, gaiss bija dzestrs. Pēkšņas iedomas vadīta, es negriezos iekšā pa parādes ieeju, bet pagāju dažus soļus uz priekšu un tad pa mazo alejiņu, kas veda uz sētas vārtiem.

"Es tev gribu kaut ko parādīt," es teicu Maksimam. "Es to agrāk tā īsti nebiju ievērojusi, bet So pēcpusdienu atmostoties es to ieraudzīju. Tā ir skaista, tā tik saldi smaržo — bet es nezinu, kas tā ir."

Kāpēc gan es gribēju redzēt viņu stāvam tur apakšā zem vīteņauga? Es netaisījos stāstīt viņam par vainagu, un tomēr parādīt viņam, lūk, So te, bija tikpat, kā viņam par to pastāstīt, veids, kā sasaistīt tos kopā savā prātā, un nepieciešamība to darīt manī bija tik skaidra un spēcīga, ka man no tās metās bail.

"Lūk." Krēslā lapas it kā atkāpās un mazie ziediņi izcēlās bāli un spokaini. Es pasniedzos un ar pirkstu pieskāros vienai no ziedlapiņām. Profilā Maksima seja arī izskatījās bāla.

"Jā," viņš teica. ” Skaista. Vidusjūras zemēs to bieži redz — tā uzzied vēlu, pinas ziemas iestāšanās." ViņS pasniedzās un noknieba zariņu no tās un sniedza man to. "To sauc par jaunavas mājokli," viņS teica un gaidīja, tā ka beigās es biju spiesta ziedus pieņemt un ienest tos sev līdzi mājā.

Kad mēs sasniedzām Venēciju, dienas nogalē beidzot braucot pāri lagūnas ūdensklajam virzienā uz

burvju pilsētu, vasara un rudens bija pārvērtusies par ziemu, pat ne pēdas aiz sevis neatstādami.

Vējš bija salts, tas pūta mums sejās un sakūla ūdeni Šļakatās tā, ka mēs meklējām patvērumu laivas iekšienē, un, kad Sanmarkosas pieturā mēs izkāpām krastā, akmeņi uz ielām un skvērā lietū spīdēja. Bija ari kluss, kopā ar mums izkāpa tikai venēcieši, cilvēki ar portfeļiem, kas, sacēlusi mēteļiem apkakles, platiem soļiem steidzās mājup, pāris vecu sievu melnos tērpos, noliektām galvām un^Itām iepirkumu somām rokas. Bet tā tomēr bija skaista, es domāju, tā nekad nepievīla, pāri ūdenim aiz manis es vēros Salutē kupolā un tālāk prom uz salu, no kuras pacēlās Svētā Dzordžīno tornis, tik nevainojami skaists, un vel tālāk, cik vien tālu skats sniedzas augšup pa Lielo Kanālu, līdz tas ielocījās mijkrēšļos, pazuzdams starp krastmalas mājām. Es skatījos ne tikvien ar prieku, bet arī ar dīvainu nerealitātes sajutu, it ka es varētu pievērt acis un ar acu mirksķi visu So ainu aizburt atkal projām. Pēdējo reizi, kad mēs šeit bijām, bija pavasaris, un ēkas zaigoja caurspīdīgajā, blavajd rīta saulē, un neticības sajūta man bija pat vēl lielāka, jo tad es biju tikko ka precējusies ar Maksimu un gluži orientācijas spēju zaudējusi, visu straujo pārsteigumu satricināta, viņa un paša notikuma aizrauta, nedomājošā, dedzīga, apmulsusi, līdz jūsmlbai laimīga.

To laiku es vienmēr atcerējos tik maz, jo tā bija tikai starpspēlē, pilna vienreizēja, bezrūpīga un bezbēdīga prieka, līdz mēs atkal atguvāmies reālajā pasaulē ar tās rūpēm, sāpēm un triecieniem. No visa tā, kas pēc tam nolika Manderlijā, es atcerējos ik sīkumu, tas bija kā filma, kuru es uz pieprasījumu varēju parādīt no jauna.

Bet no Venēcijas un citām vietām, kuras mēs pirmo reizi bijām kopā apmeklējusi, no visa izplūdušā,

neskaidrā optimisma un bezbēdības jūk|a es spēju atcerēties tikai nenozīmīgus sīkumus.

Tagad es to skatīju pavisam savādāk, tā man likās drūmāka un tumšāka; es to apbrīnoju, raudzījos uz to bijībā, bet, ejot pa šauro aleju gar kanālu, sekojot šveicaram, kas nesa mūsu somas, es trīcēju ne tikai tāpēc, ka biju nogurusi un nosalusi, bet tāpēc, ka jutu bailes no šīs senās, slēptās, noslēpumainās pilsētas, kura, likās, nekad mums nerādīja savu patieso seju, bet gan virkni masku, kas mainījās atkarībā no noskaņas.

Mēs atkal bijām atraduši vēl vienu klusu, pieticīgu pansionātu, mums te palīdz kāds labais gars, es nodomāju, visas šīs vietas bija mums tik piemērotas, mēs, kā likās, vienmēr kāpāmies atpakaļ, vienmēr rūpīgi vērsām skatus sāņus. Tagad es pie tā biju pieradusi, es nekurnēju; tikai reizēm, sakarot drēbes, salokot drānas, atvelkot smagas atvilktnes, man mēdza uznākt spējas ilgas pašai pēc savām istabām, pašai pec savām mēbelēm, mājām, un es tām ļāvos, un kluss un mierīgs, un netraucēts man prātā nāca Kobeta Biezoknis. Es visrūpīgākā kārtā atmērīju to laiku, kuru es atļāvos tam ziedot, iekāms devos meklēt Maksimu.

Mēs iekārtojamies tīri ātri. Mēs paliksim, Maksims teica, uz ziemu — kāpēc gan ne? Mēs jau bijām izbaudījusi savu daļu saules. Es biju pārsteigta, cik ātri mēs iekļāvāmies kopā pavadītu dienu ritmā, kā gājām pēc avīzēm, ēdām vēlas brokastis, staigājām, pētījām, skatījāmies gleznas, baznīcas, mājas, vērojām venēciešu sejas, klusi pa lāsmaini melno ūdeni slīdoSās laivas, debesis rītos un vakaros pāri zvanu tornim. Kad mēs šeit ieradāmies iepriekšējo reizi, mēs raudzījāmies tikai viens uz otru, tā ka pilsētu es neredzēju, tik vien Maksima seju.

Laiks lielāko tiesu bija nemīlīgs, vējš spīvs, tas kā

Čūska Šaudījās pa alejām un pāri atklātajiem skvēriem un dzina mūs no āra iekšā. Bet reizēm mākoņi izklīda, un tad no ūdens spoguļiem atstarojās mājas un dzirkstīja sienu un izkrāsoto kupolu zelts. Bija ari migla, tad soļi, kas Venēcijā nemūžam nerimst, un zvani un airu vēzieni skanēja apslāpēti klusu, un mēs negājām ārā no tumsās atpūtas zāles ar sarkanajām plīsa mēbelēm, izņemot, kad vienatnē gribējām iedzert kafiju, un tad laiks vilkās smagi un lēni, tad man vajadzēja plaSās, klajās debesis, es domāju par apartiem laukiem un kailiem kokiem, un reizēm es sapņoju, ka stāvu uz klintīm virs Keritas un vēroju, kā uz krastu triecas lielie viļņi un sasķīst pār melnajiem akmeņiem.

No sākuma Maksims bija gluži tāds kā vienmēr, iekļaudamies mums pazīstamajā agrīno svešatnes gadu dzīves veidā, viņš meklēja manu sabiedrību, daudz lasīja, viņu interesēja vienmuļās parastās vēstis no mājām, kas vienmēr pienāca ar pāris dienu novēlošanos, bet negribēja atcerēties bijušo, sāpīgo, tā ka es atkal sāku pierast, ka man jāuzmanās, ko es runāju, ka man viņš jāpasaudzē, ka no viņa reizēm jāslēpj savas domas. Mēs iepazinām Venēciju un krietnu tiesu tās mākslas darbu, un ikdienas dzīves parādības, kā arī iedzīvotājus, mēs bijām īsti lietpratēji, mums jau gandrīz vairs nevajadzēja ceļvežu brošūras, mēs pārbaudījām viens otra zināšanas par gadu skaitļiem un stiliem, un vēsturi, un dodžiem, un gleznotājiem, tā mēs patīkami un varbūt tīri lietderīgi īsinājām laiku.

Reizēm es pieķēru, ka viņš vēro mani, un tad viņa seja sadrūma, es nevarēju pateikt, ko viņš domā. Reizēm es jutu, ka viņš no manis ir noslēdzies, un es atkāpos, un tas bija viegli, man bija sapņi, kuros es varēju pakavēties desmit minūtes ilgās un gūt trauslu piepildījumu, ja tas bija nepieciešams.

Nāca vēstules. Saņēmām vēstis no Džailsa, vienreiz atrakstīja Frenks Krolijs, nāca aploksnes darījumu jautājumos, kas bija kaut kad jānokārto, bet likās, ka tie nebija visai svarīgi un ka tie Maksimam lielas raizes nesagādā. Viņš, tos kārtodams, pavadīja tikai stundu vai divas pie galda tnusu istabas loga nišā, un tad es parasti gāju ārā viena un staigāju pa Venēcijas ielām vai ar tvaikonīti vizinājos augšup pa Lielo Kanālu, tā bija ne visai dārga, nevainīga prieka stunda.

Atnāca Ziemassvētki, un tie bija tikpat savādi un dīvaini, kādi tie mums svešatnē bija katru gadu, es pie tā, šķiet, biju pieradusi, es nejutīšos savādāk. Mēs, kā parasti, apmainīsimies dāvanām un ēdīsim, ko nu te ēst bija parasts, un es iešu svešatnes baznīcā un noklausīšos dievkalpojumu valodā, kuru es nezinu, bet citādā ziņā diena paies tāpat kā jebkura cita.

Es negāju uz nevienu no galvenajām, grandiozajām baznīcām ar svinīgi uzposusamies baznīcēnu bariem, ne uz Sv. Marku, ne uz Salutē, es nejutu lielāku tieksmi kā citreiz uz publisku izrādīšanos. Tā vietā es piecēlos agri un atstāju Maksimu pusmiegā, un gāju pa sānu ielām un tukšiem, nepazīstamiem skvēriem pāri Rialto tiltam uz baznīcu, kuru kādu dienu savās vientuļajās pastaigās es biju uzgājusi un kura man bija tīkama, jo tā bija klusa un vienkāršāka, nekā Venēcijā ir parasts, tā nebija pārlieku apzeltīta vai dārgām gleznām pieblīvēta, bet pieticīgāka, īstāka baznīca, es domāju. Neviens nenāks Šurp, lai apbrīnotu vai lai izrādītos, savā mēteli ar pelēko kažokādas apkakli un cepuri es te iesi īdēšu, neviena neievērota.

Maksims līdzi nenāca nekad. Viņš teica, ka neticot vai ticot tikai "dažām patiesībām", un es viņu nekad tālāk neizjautāju. Patiesām, es biju ne visai pārliecināta, kam ticu pati, teoloģijā es biju neizglītota, tāpat kā vairumā priekšmetu, lai gan mani bija audzinājusi parastajās mācībās, ar parastajiem blbeles stāstiem, bet Sos pēdējos gadus es kvēlā izmisumā biju skaitījusi lūgšanas, un atbilde uz tām bija mums piešķirtā atelpa, mūsu tuvība un miers.

Es gāju kopā ar ģimenēm un ar vecajām sievām melnos mēlejos, kas, elkoņos saķērusās, gāja šļūcošiem soļiem, uz paviršiem sveicinājuma Smaidiem ar galvas mājieniem atbildēdamas, es ieslīdēju baznīcas aizmugurē, lai noklausītos Ziemassvētku misi, un tagad tikko aizdegtu sveču liesmojošā gaismā starp lielajām urnām ar zariem un vaska puķēm, mācītāja balsij ceļoties un krītot, baznīcēniem pusbalsī atsaucoties, es lūdzu atkal, lai ļauj man nedomāt, lai jauj man neatcerēties, neatsaukties uz atgādinājumiem, lai izgaistu čukstošās balsis, lai dotu man aizmirst, aizmirst. Tāpat es biju gribējusi lūgt, lai samierinos ar to, kas mums ir, lai pateicos par to, lai pieticīgi priecājos par to, bet, ceļos mezdamas, es jutu, ka to nespēju, sevī uzbangojam es jutu skaudru protestu un ilgas. Tur bija mājas, Kobeta Biezoknis, tas bija manu acu priekšā, un es ilgojos pēc tā un nevarēju ļaut tam pazust.

Man vajadzēja tādus Ziemassvētkus, kādiem tiem bija jabūt, mūsu Ziemassvētkus, Ziemassvētkus pašu mājās, ar lieliem iekšā sanestiem zaļiem zariem, kas apvīti ap kamīnu malām un dega uz tā restēm, man vajadzēja tumšsarkano un caurspīdīgo balto ogu, veco angļu tekstu, sen zināmo Ziemassvētku dziesmu, šķīvju ar karstiem, sātīgiem, spēcinošiem cienastiem. Aiz ilgām man bija rūgti, tā ka lūgt es nespēju, nespēju pienācīgi lūgt, es tikai sēdēju, mēmā trulumā paciezdama dziedāšanu un dievgaldnieku šļūcošos soļus, un ķēdīšu džinkstēšanu, priesterim šūpojot vīraka trauku, gaidot, kad viss tas beigsies un kad būšu brīva.

No lagūnas pāri atlīdusi bija migla, un tā spiedās

spraugās starp vecajiem, noplukušajiem namiem, tā lidinājās virs kanāla melnā ūdens skāba un iedzeltena, un, galvu noliekusi, es ātri devos mājup. Maksims stāvēja vestibilā, glāzi viņa rokā turēdams, jautri sarunājās ar viesnīcas pārvaldnieku savā plūstošajā itāļu valodā.

"Tur jau tu esi," viņš teica un ar priekā starojošu seju par to, ka esmu atgriezusies, apņēma mani, un kā gan es varēju neatsaukties, kā neiesilt, kā ātri nepieiet viņam aiz tīras mīlestības?

Es to darīju, es to darīju, un tika atnesta vēl viena glāze, un viesnīcas īpašnieks noskūpstīja man roku, un mēs savstarpēji vēlējām priecīgus Ziemassvētkus sveSā mēlē, un es smaidīju, un tie nemaz nebija Ziemassvētki.

Bet manām noskaņām bija noteikts ritms, kā visam citam, un, lai nu kā, es tās nevienam neatklāju, tas man bija kļuvis par visstingrāko goda jautājumu nelikt viņam nojaust, kā es jūtos, — un tātad, man Šķiet, arī par vislielāko krāpšanu. Bet es jau pie tā biju pieradusi, un tā arī bija labāk.

Un tā atsākās mūsu dienu vienmērīgais ritms, un tās bija draudzīgas, nepiespiestas, tīkamas, un mēs ātri pieradām pat pie Sīs groteskās, neparastās pilsētas un beigu beigās to gandrīz vairs neievērojām, tikpat labi mēs varējām būt kaut kur citur.

Mani vairs neuztrauca tas, ka Maksimam arī tagad bija noslēpumi, ka es pieķēru viņu savādi uz mani skatāmies, ka viņam vajadzēja laika darījumu kārtošanai, kaut gan tas mani pārsteidza, es par to priecājos, es domāju, tas nozīmē, ka viņš interesējas arī par kaut ko citu ārpus mūsu noslēgtās, sevī vērstās, mazās pasaules.

Pelēks un krēslains pagāja janvāris, rīta tumsā un vakara tumsā, skaudros vējos un lietos, kas nerimstoši plosījās lagūnā. Ūdens cēlās un skalojās pāri kāpnēm un pieturvietām, zagās uz augšu pa ēku sienām, plūda iekšā laukumos, allaž, kad nācām ārā, mums nāsis iesitas smirdošs miklums, un lampas dega dienu un nakti.

Pārmaiņa nāca ne tikai ar saules atgriešanos pēc tumsas nedēļām, ne tikai ar tikko uztveramām kaut kā tīra un jauna jausmām un vēsmām gaisā, kas atgādināja mums, ka tuvojas pavasaris, tā saistījās ar kaut ko pavisam citu, kaut ko gluži negaidītu. Tā nāca kā komēdija un atgādināja man to laiku, kad iepazinos ar Maksimu, tajā nebija nekā skumdinoša vai nepatīkama, kā tas bija ar tik daudzām mūsu atmiņām. Tā atgādināja par pirmo mīlas tvlksmi un manu nevainību un vēlreiz parādīja, no kā Maksims bija mani izglābis.

Bija mana dzimšanas diena, laimīgāka diena par Ziemassvētkiem, jo Maksims vienmēr centās sagādāt man ne tikvien dāvanu, bet gan kādu brīnumainu pārsteigumu, kādu negaidītu prieku. Kaut kas tāds viņam vienmēr labi padevās, tā ka es vienmēr, šo dienu atcerēdamās, modos ar bērnišķīgām gaidām un satraukuma trīsām.

Saule spoži spīdēja, un mēs izgājām ārā ļoti agri. Brokastis bija ieplānotas ne kā parasti mūsu pieticīgajā pansionātā, bet pie Floriāna, un, ejot pāri tiltam un tālāk laukuma virzienā, starp venēciešiem, kas steidzās uz darbu, sievietēm un tikko staigāt sākušiem bērneļiem, un mazuļiem, un puisēniem, kas skrēja uz skolu, debesis bija emaljas zilumā kā Renesanses laikmeta gleznā, un patiesi likās, ka tas ir īstais vārds, lai to tā apzīmētu. "Dzimst kaut kas jauns," es sacīju, ejot uz priekšu, "jauns sākums."

Maksims smaidīja, un pēkšņi es redzēju viņa seju tādu, kādu biju to redzējusi pašu pirmo reizi, pirms visiem tiem daudzajiem gadiem, kad viņš sēdēja uz dīvāna "Cote d’Azur" viesnīcā. Toreiz diez kāpēc tā

man bija Šķitusi kā seja no viduslaikiem, no kāda piecpadsmitā gadsimta portreta, seja, kas iederējās kādā sienu apņemtā pilsētā, tādā kā šī, ar Šaurām bruģētām ieliņām, un Šodien Sī sajūta atkārtojās, viņš atkal izskatījās tikpat smalks un elegants, tā kā viņš iekļāvās tieši šeit, lai gan viņS nebūt neizskatījās pēc viena no tiem sarkanmatainajiem venēciešiem ar lielajiem deguniem.

Kafija garšoja labāk kā jebkad visus Sos gadus, īsta melna itāļu kafija, garša atgādināja senos gadus pirms kara un visiem tā ierobežojumiem. Kafija bija kļuvusi plāna, pelēka, kaut kāds tumei līdzīgs Šķidrums, bet Sī bija smaržīga, sātīga un tumsa, un tasītes bija lielas, ar smalkām apzeltītām maliņām, un, mums tur tā sēdot — ne jau ārpusē, jo tam vēl bija par dzestru, bet uz viena no tiem ar plīsu pārvilktajiem soliņiem pie loga —, veselā mākonī uzspurdza baloži un lidinājās kā savās mājas augšup un apkārt Sv. Marka katedrāles zeltītajiem kupoliem un masīvajām lauvām, un kājās saslēj-usamies zirgiem, un tad tie atkal sametās savās vietās uz bruģa.

Maksims sēdēja, atpakaļ atzvēlies, un vērās manī, sejā viņam bija uzjautrinājums. "Tev nekas daudz nav palicis," viņš teica, " labāk skaties, ko no tā vēl vari dabūt." Uzreiz sapratu, ko viņš domā. "Kas tev padomā?" es vaicāju. "Labāk gan paplānosim. Jo citādi diez vai tev patikšu."

"Nu protams. Pusnakts stundai sitot, es tevi noliegšu, un tu tiksi izmesta ārā tumsā."

Mūsu pazīšanās pirmajā laikā, vienā no tām reibinošajām, neaizmirstamajām pirmajām dienām, mēs viņa mašīnā devāmies atpakaļ uz Montekarlo, un kaut kas, kaut kāda piezīme bija likusi man atjēgties un izprast savu stāvokli, un nevarības un neziņas nomāktībā es biju izgrūdusi: "Kaut es būtu sieviete ap trīsdesmit sešiem gadiem melnā atlasa tērpā ar pēr|u virkni."

Jo tāds man šķita tas vecums un izsmalcinātas sabiedrības sievietes tips, kādam, es iedomājos, priekšroku dotu Maksims de Vinters, un es toreiz biju tik daudz, daudz jaunāka, stūraina un skolnieciska, nepieredzējusi un muļķe. Bet tieši mani viņš bija apprecējis, tieši mani viņš bija gribējis, lai cik arī tas bija pārsteidzoši un neticami pat vēl tagad, es tur pie Floriāna, pāri rožainajai galda drānai viņā vērdamās, domāju pat vēl tagad. Trīsdesmit sešus gadus veca sieviete melnā atlasā ar pērļu virkni bija kaut kas tāds, kas viņam riebās, no kā viņš bija gribējis izbēgt, tā bija sieviete, kas līdzinājās Rebekai, to es biju uzzinājusi.

Bet pēc pāris gadiem man būs trīsdesmit seši gadi. Lai gan es nekad netaisījos tērpties melnā atlasā, es pāris reižu klusībā biju vēlējusies pērles, jo tās ir pieglaudīgas, maigas un neuzmācīgas, nevis kā vairums dārglietu, .kas man allaž bija šķitušas cietas, trauslas un atbaidošas.

Gadiem nebija nozīmes. Es tagad zināju, ka reizēm es jutos vecāka par savu māti, tik veca, cik vien vecs vari būt, un bija citas, ļoti retas dienas, un šodiena bija viena no tām, kad es biju tai vecumā, kādā biju, kad satiku Maksimu un jutu, ka nekad neizmainīšos, nekad nekļūšu vecāka. Galvenokārt, ja es vispār par to domāju, es biju it kā kādos nenosakāmos, neinteresantos vidējos gados.

Bet šorīt savā dzimšanas dienā es jutos no jauna piedzimusi kā austošā diena un saules mirdzums, gaiss. Mirdzošā pilsēta viesa mani prieku. Nekad es vairs nevēlēšos, teicu sev, nekad nebūšu neapmierināta, nekad nelūkošos atpakaļ pār plecu, ilgojoties pēc pagājuša, pēc tā man nebija vajadzības.

Diena man nesa mazus prieciņus, bet viņS gaidīja, kad satumsīs, lai vislabāk mani pārsteigtu, viņš teica man, lai uzvelku vakara tērpu un uzmetu kažokādas apmetni pār pleciem, un tad atstāja mani vienu, lai saposos. Es biju gaidījusi, ka iesim uz vienu no mūsu iemīļotajiem mazajiem restorāniņiem Rialto tilta apkaimē, bet mēs gājām tikai pa sānielu līdz pat piestātnei, un tur kā slaiks tumšs gulbis lāsmojošajā ūdenī gaidīja gondola, un tai ap priekšgalu zeltaini kvēloja aizdegtas lāpas. Tā mēs bijām vizinājusies pēdējo reizi, kad bijām Šeit, toreiz mūsu medusmēnesī. Toreiz Maksims tik romantiski uzvedās desmitiem reižu dienā, bet tagad es no tā biju atradusi, mūsu dzīve bija izvērtusies savādāka, es biju piemirsusi, cik labi tas viņam izdevās.

Man gribējās, lai laiks apstājas, lai klusais brauciens pa kanālu turpinās mūžīgi. Es nelūkojos pagātnē, es neilgojos pēc kā cita, es priecājos par tagadni, te, Sājā vietā Šādas reizes ir jo dārgākas, jo nāk reti. Bet nepagāja ilgs laiks, un mēs jau tuvojāmies piestātnei, un es redzēju sulaiņus veram vaļā ieejas durvis viesnīcā, ūdenī vizuļoja un Šūpojās uguntiņas.

Man greznas vietas nekad īstu prieku nebija sagādājušas, mēs abi jau sen uz tādām vairs negājām; un tomēr paretam tās ienesa kādu saviļņojumu, īsu virmojoša prieka mirkli, uzposties un pasēdēt lustru gaismā un ļauties, lai tevi apkalpo, un tas bija gluži nevainīgs prieks, jo tagad tā bija kā spēle, īpašs baudījums, bet ne dzīves veids, nekas tāds, kas būtu būtisks mūsu priekšstatam pašiem par sevi, kā , es to zināju, tas bija daudziem no tiem ļaudīm, ar kuriem Maksims kādreiz sagājās — Maksims un Rebeka.

Viņš tik ilgi bija no šādām vietām vairījies, jo baidījās, ka viņu redzēs un ieveros, baidījās atdzīvināt sāpīgas atmiņas, tā ka es biju pieradusi pie mūsu slapstīšanās, un man pret to nekas nebija pretī. Tagad es biju pārsteigta, ka viņš ir sagribējis vakariņot visvecākajā un smalkākajā Venēcijas restorānā.

"Tu esi pelnījusi kādas īpaSas svinības, ” viņš teica, "tev to ir bijis tik maz. Tev ar mani ir bijis pārāk vienmuļi."

"Nē. Tieši tas ir vislabākais— kas man patīk. Tu to zini."

"Nu tad esmu pārāk noņēmies pats ar sevi. Gribu saņemt sevi rokās."

Es apstājos, tieši pirms mēs devāmies iekšā, starp šveicariem tresotas livrejās, kas turēja vaļā stikla durvis. "Nemainies gan. Pārāk biezi es to negribētu."

"Te būs jauki — es te tik biezi staigāju garām un ielūkojos — tā vienmēr izskatās tik skaista — vairāk pēc pils nekā pēc viesnīcas."

"Tieši pils tā jau kādreiz bija." Mēs gājām iekšā, soļojot pa dārgakmeņa krāsās zaigojošo paklāju. "Un diez vai mēs te vispār kādu satiksim. Ja kāds vēl piegriež vērību šādām lietām, vēl jau nav īstā sezona, kad smalki ļaudis ierodas Venēcijā."

Var jau būt, ka īstā sezona vēl nebija, bet tovakar viesnīcā tomēr vakariņoja daži smalki ļaudis, galvenokārt vecāki cilvēki, nepārprotami bagātnieki no tiem garlaicīgajiem vecā tipa bagātajiem, sievietes kažokādas apmetņos un smaragdos ar plikpaurainiem vīriešiem, pārīši, kas pašapmierināti lūkojās apkārt un gandrīz nemaz nerunāja. Mēs nepamanīti pagājām tiem garām, un es domāju, diez vai mēs arī izskatāmies veci, vai galu galā te vispār iegriezās arī jauni cilvēki.

Un tad es vienu jaunekli ieraudzīju. Viņš nāca pa samta paklāju starp brokāta segtiem dīvāniem, tumšsarkana rubīna krāsas krēsliem, un es nespēju novērst no viņa skatu, jo viņš bija jauns, jaunāko viesmīļu vecumā, bet es nevarēju noteikt viņa tipu un stilu, jo tos neatpazinu. ViņS bija ļoti slaids, ar skaisti veidotiem tumšiem matiem, likās, ka tie ir tikko sasukāti. Viņš bija tērpies smokingā ar melnu atlasa kaklasaiti, kas Maksimam droši vien liktu saraukt pieri, jo tā bija mazliet par platu, jo viņš vēl arvien Šādas lietas ievēroja un uzskatīja tās par svarīgām aiz iedzimta snobisma, un likās, ka arī man tas ir pielipis, jo jauno, glīto cilvēku es vērtēju ne tikvien ar ziņkārīgu, bet arī ar kritisku aci. Uz mirkli viņš apstājās, lai ļautu mūsu viesmīlim atiet sāņus, nost viņam no ceļa, un es redzēju, cik viņam skaisti veidota mute, cik nevainojama āda, bet arī to, ka sejas izteiksme viņam ir neapmierināta un nedaudz augstprātīga. Kāds no jaunākajiem dēliem vai mazdēliem, es nolēmu, kas piecieš brīvdienas vecāku radinieku sabiedrībā un ilgojas tikt no viņiem vaļā, bet ir spiests sēdēt un klausīties runās par cilvēkiem, kas viņu neinteresē, un spēlēt bridžu un staigāt nesteidzīgi pa Venēciju un pienest un aiznest lietas, jo rokā viņam bija aploksne un briļļu maciņš, kas, protams, nebija viņa paša. Es secināju, ka viņš loloja cerības, un tādēļ viņam jābūt padevīgam un jācenšas nevienu neaizvainot, lai viņu neizsvītrotu no testamenta.

Mirklī, tikusi galā ar šiem minējumiem, rezumējusi un klasificējusi un no domām izmetusi šo jauno cilvēku, es nokaunējos par sevi, kad, paskatoties uz mūsu pusi, viņš uztvēra manu acu skatu, un, iekāms apmulsumā es atkal novērsu skatu, es pa pusei pasmaidīju. Viņš piemiedza acis, viņa mutes kaktiņi tikko manāmi noraustījās, pirms viņš devās tālāk. Es redzēju Maksimu saceļam uzaci uz mani, rādot, ka ir momentā sapratis manas domas un slēdzienus un ka ir ar mani pilnīgi vienisprātis. Viņam nevajadzēja runāt, es to tāpat sapratu. Viņš izskatījās uzjautrināts.

Tad no dīvāna stūrī tieši aiz mums es izdzirdu balsi, skaļu, neapmierinātu, apsūdzošu balsi, balsi, kas atskanēja no aizgājušajiem gadiem un vērta mani atkal tajā neveiklajā, slikti ģērbtajā divdesmitviengadīgajā meitenē. "Mans Dievs, nu jūs bijāt prom veselu mūžību, ko gan jus tādu darījāt? Kādēļ jūs tos nevarējāt atrast uzreiz, to es nekādi nespēju saprast."

Maksims un es neticībā saskatījāmies.

"Nu sēdieties jel, jūs atkal grozāties apkārt, nevaru ciest, ka jūs grozāties apkārt. Nē, ne tur, tur. Tā lūk. Tagad pasniedziet man to aploksni, esmu pārliecināta, ka tas izgriezums, kas man vajadzīgs, ir tur iekšā, tur bija fotogrāfija, tā bija Paris Soir — es zinu, ka tā bija veca, no pirmskara gadiem, un man jāsaka, ka tas varbūt nemaz nav viņš, man jāsaka, ka viņš varbūt ir miris tāpat kā visi pārējie — tikai viņa pakausis man tik ļoti kaut ko atgādināja, ka varu apzvērēt, ka tas bija grāfs — viņam bija stils, jūs varat iedomāties — nu, nē, jūs to nespētu, tādas franCu manieres, katru reizi, kad mēs tikāmies, viņš skūpstīja man roku ar tādu franCu izsmalcinātību, tikai francūzi kaut ko tādu māk dabūt gatavu, viņi tik precīzi zina, kā apieties ar sievieti. Kas gan jums tagad ir lēcies, kāpēc jūs tā dīdāties? Pēc desmit minūtēm mēs ejam iekšā vakariņās."

Pēdējo reizi, kad redzēju van Hopera kundzi, viņa pacēla skatu uz mani, pārtraukdama pūderēt degunu, skatoties savas tualetes somiņas spogulītī, lai pateiktu man, ka, piekrizdama precēt Maksimu de Vinteru, es pielaižu lielu kļūdu, kuru es rūgti nožēlošu. Viņa apšaubīja, vai es spēšu pildīt Manderlijas namamātes funkcijas, viņa lēja nicināšanu pār manām cerībām un sapņiem, urbās manī ar okšķerīgu, nepatīkamu izteiksmi sejā. Bet man tas bija vienalga, es spēju turēties viņai pretī un neņemt vērā viņas teikto, pirmo reizi, kops biju stājusies pie viņas darbā kā algota kompanjone, jo mani tagad mīlēja, mani taisījās precēt, man bija jākjūst par Maksima de Vintera kundzi, un es domāju, ka varu tikt galā ar jebkuru cilvēku vai situāciju. Viņas vara pār mani mirkli bija zudusi, es vairs nebiju viņas kalpībā, viņa nespēja vairs likt man justies mazvērtīgai, muļķei, nekompetentai, neveiklai, nullei. Bija beigušās drausmīgās samulsuma un pazemojumu, un garlaicības nedēļas, nebeidzamās bridža un kokteiļa partijas viesnīcu istabās, pienešana un aiznešana, maltītes, kurās viesmīļi necentās slēpt savu nicinājumu pret mani, samierināšanās ar viņas snobis-mu, egoismu un iedomību, viss tas bija garām, es biju glābta, drošībā.

Es toreiz izgāju ārā no istabas un devos, lejā, kur mani foajē nepacietīgi gaidīja Maksims, un pēc tam es no viņas vairs nekādu vēsti nesaņēmu, ne reizi viņu neredzēju. Tikai reiz, kad man nebija nekā labāka, ko darīt, es viņai uzrakstīju īsu vēstulīti. Viņa uz to neatbildēja, un pēc tam es tiku ierauta visu to drausmīgo notikumu virpuli, kuri nāca cits pēc cita kā viļņi vētrā un satricināja mūsu dzīvi. Es nedomāju, ka tajos mierīgajos gados, kas nāca pēc tam, man viņa ieSāvās prātā vairāk par pāris mirkļiem, nekad rnani neinteresēja, kur viņa atrodas un vai viņa vispār ir dzīva.

Viņai ar mani nebija nekāda sakara, viņa bija izgājusi no manas dzīves tai dienā pie viesnīcas "Cote d'Azur" Montekarlo. Tomēr, ja mēs esam atcerēšanos parādā cilvēkiem, kam mūsu dzīvē ir bijusi liela nozīme, man viņu atcerēties gan vajadzēja. Ja es nebūtu kļuvusi viņas kompanjone un ja viņa tik aizrautīgi neuzglūnētu un tik neatlaidīgi negūstītu ikkatru, kurs, pēc viņas uzskatiem, piederēja pie smalkās sabiedrības un bija pazīšanās vērts, ikvienu, kas bija kaut kas, es

tagad nebūtu te kā de Vintera kundze, mana dzīve visādā ziņā būtu pavisam citāda.

Es nolēmu, ka viņš gribēs izvairīties viņas skata, ka mēs slepus uzkavēsimies, iegrimuši savos augstajos dīvānos, līdz viņa būs iegājusi iekšā uz vakariņām, un tad bēgsim paēst kaut kur citur, kur cilvēku ir mazāk; bet Maksimam bija atgriezies kaut kas no viņa vecās pašpaļāvības, jā, pat tikko jaušama augstprātība, var būt, ka viņam bija vienalga, varbūt viņš jūtās mazāk ievainojams — to es nevarēju pateikt. Lai nu kā, viņš paliecās uz priekšu, uzjautrināti lūpas savilcis, un Čukstēja: "Izdzer savu dzeramo. Es domāju, ka tūlīt laidīs iekšā."

Pārsteigta es viņā palūkojos, bet viņš smaidīja, un viņa smaids bija draisks. Es redzēju, ka viņš taisās ne tikvien pieņemt izaicinājumu, bet arī izbaudīt to, un es atcerējos, cik nežēlīgi un ar kādu smalku uzmanību viņš toreiz tika ar viņu galā.

Tagad viņš cēlās kājās. Seja viņam bija kā nevainojama maska. Man vajadzēja stipri piespiesties, lai neiesmietos.

"Neskaties," viņš teica. Viesmīlis panāca uz priekšu, lai vestu mūs uz ēdamzāli.

Neskaties. Un es arī neskatījos. Bet, protams, nebija jau nekādas vajadzības. Ejot garām viņas stūrim un ar nevainīgi rāmām sejas izteiksmēm raugoties tieši uz priekšu, es dzirdēju, kā viņa ievelk elpu, un to drausmīgo skaņu, kas mani atkal ierāva pagātnē, viņas lornetes klakšķi.

"Patiešām, tas ir — mans Dievs — žigli, apturiet viņu, celieties, kustieties taču... muļķis... tas i r, nu, tiešām, Maksims de Vinters!"

Protams, viņa visvairāk kāroja tikt ielūgta uz vakariņām kopā ar mums. Viņa nebija mainījusies, viņa bija tikpat caurredzama, tikpat izrīkot kāra kā allaž.

Viņas stratēģiskais gājiens bija uzaicināt mūs vakariņot pie viņas galdiņa. "Tik daudz gadu, tādi senseni draugi, kā gan man netvert Šādu iespēju — es tiesām nevaru pieņemt noraidījumu."

Bet viņai nācās to darīt. "Ļoti atvainojos," Maksims teica apburošā, nevainojami pieklājīgā toni, "bet mums ir tāds IpaSs gadījums, mēs Venēcijā esam tikai uz dažām dienām, un manai sievai ir dzimšanas diena, mums ir IpaSs galdiņš. Jūs mums, protams, piedosiet."

Viņa to netaisījās darīt. Es redzēju viņas muti veramies vaļā un veramies ciet, viņai izmisīgi tverot īstos vārdus, lai aizturētu mūs, lai liktu mums mainīt lēmumu. Maksims pasteidzās pirmais. "Bet mums būtu tik ļoti patīkami, ja jums labpatiktos iedzert ar mums kafiju pēc vakariņām — jums," viņam uz mirkli šķelmīgi iezibējās acis, uzlūkojot jauno cilvēku, kas, mums apstājoties, bija pa pusei piecēlies kājās, bet sēdās atkal, izskatīdamies diezgan īgns, "...un jūsu draugam." Un veikli, ne bridi nekavēdamies, viņš paņēma mani aiz elkoņa un virzīja mani uz priekšu uz ēdamzāles pusi. Es tā gribēju paraudzīties atpakaļ, lai redzētu viņas sejas izteiksmi, bet es neuzdrīkstējos. Bet es redzēju, ka jaunais cilvēks nebūt nebija tik stūrains un bikls un viņas dēļ nejutās neveikli, kā kādreiz es. Es redzēju, ka viņā bija kaut kas iedomīgs un augstprātīgs, kas man nepatika, un tā man nebija viņa nemaz žēl, es nejutu viņam līdzi. Toties man kaut kā dīvaini, pat it kā aiz draudzības sametās zēl van Hopera kundzes, jo man nelikās, ka viņš būs kaut kas paliekošs vai arī visai labs pret viņu. Viņa klātbūtni viņa bija nopirkusi, tāpat kā kādreiz manējo, bet mūsu attiecības bija lietišķas un gluži parastas, un, ja arī mani izmantoja, ari tas šādā situācijā bija parasts. Tādi ļaudis kā es piederēja pie īpašas kalpotāju šķiras, kam kaut ko tādu

nācās sagaidīt. Šoreiz, man ienāca prātā, nebija izslēgts, ka bija otrādi.

Van Hopera kundze tagad bija veca sieviete, pārāk uzkrītoši ģērbusies, pārāk izkrāsojusies, caur viņas plānajiem, sirmajiem matiem mazliet vīdēja pauris, rokas viņai bija tuklas, caur viņas daudzajiem gredzeniem izspiedās miesa, acis izskatījās dīvaini neizteiksmīgas, dziļi dobumos iegrimušas. Citādā ziņā viņa bija tāda pati kā agrāk, tikpat vulgāra, ziņkārīga un netaktiska.

Viņi bija nosēdināti ēdamzāles otrajā galā, tālu no mums, un bija skaidrs, ka tas viņu kaitina, jo izjauc viņas plānus, jo es redzēju, ka viņa gandrīz vai uzreiz aicina zāles pārzini un, rokas vicinot, rāda uz citiem galdiņiem, bet bez panākumiem... ViņS tikai strupi papurināja galvu un viņus atstāja, un viņa palika tikai ar savu lorneti, kuru tā visu vakariņu laiku vairākas reizes pavisam neslēpti vicināja uz augšu un leju mūsu virzienā.

"Diez cik ilgi mušu jaunais cilvēks — tieši cilvēks, bet skaidrs, ka ne džentlmenis, — ir jau pavadā," vienā brīdī teica Maksims. "Nabaga van llopera kundze — no tevis, pilnīgi cienījamas mazas, algotas sirdsdraudzenes, līdz tam tur. Kā gan, pēc tavām domām, viņa varēja tik zemu nolaisties?"

"Man viņa paskats nepatīk," es teicu.

"Domāju gan, ka ne. Viņa ir veca iedomīga muļķe, bet to viņa nav pelnījusi."

Ar acs stūrīti es redzēju, kā viņa pagriežas un ieurbjas kādā vecīga pārī, kas ienāca zālē, bet gandrīz tūlīt viņa lorneti atkal nolaida, zaudējusi par tiem interesi. Bet diez kāpēc es turpināju vērot viņus, kad viņi apmetās pie kāda galdiņa pavisam netālu no mums. Viņš bija vārgs un vājš, āda viņam metās dzeltena un likās plāna kā papīrs, cieši pārvilkta pār viņa galvaskausu un garajām, kaulainajām rokām, viņa acis asaroja, un viņa viņu miji aprūpēja, pacietīgi palīdzēja viņam apsēsties, paņēma un nolika viņa spieķi, teica kaut ko pāri galdam, lai sasmīdinātu viņu. Viņa bija viņa sieva, to es varēju redzēt, viņa bija daudz jaunāka, bet ne tik jauna, lai būtu viņa meita, un bez tam starp viņiem bija jūtams maigums, skatos un kustībās bija jūtams ieradums, bet ne tāds kā bērnam pret vecākiem. Viņš drīz mirs, man ienāca prātā, viņam piemita tā dīvainā caurspīdība, kāda īsi pirms nāves pārņem ļoti vecus cilvēkus, kaut kas viegli sapņains un no šīs pasaules atrauts, it kā viņi jau pa pusei no šīs pasaules būtu aizgājuši. Es novērsu skatu no viņiem un paskatījos pāri galdam uz Maksimu, un redzēju mūs abus pēc trīsdesmit gadiem, tuvus, mīlošus un tomēr, tāpat kā viņus, uz šķiršanos gatavus, redzēju mūs vēl arvien svešatnē dzīvojam pa viesnīcām, tāpat bez bērniem, jo es kaut kā nojautu, ka tādu viņiem nav. Es ātri pavēros ārā pa logu uz gondolas lukturi, kas lēnām, grūdieniem aizslīdēja garām. Es par to nedomāšu, es nekurnēšu. Galu galā es varēja būt tur zāles viņā pusē kopā ar van Hopera kundzi.

Pie kafijas vestibilā Maksims pret viņu kļuva svinīgi pieklājīgs, sēdēja viņai blakus uz dīvāna, pasniedza viņai tasīti nevainojamā uzmanībā, un viņa atbilstoši valdījās un tvīka, uzsitot viņam ar lorneti, un es jutos mierīga un stipra, un iecietīga. Bija gudri no viņa puses ļaut, lai viņa runā par sevi, par to, kur viņa visu laiku ir dzīvojusi, par viņas ģimeni, pat par viņas neveiksmīgo brāļadēlu Billiju, kuru viņa kādreiz bija izmantojusi par neveiklu ieganstu, lai stādītos priekšā, un viņa čaloja par saviem ceļojumiem.

"Cik jauki, ka vari atkal būt Eiropā, to nevar nemaz izteikt, pēc visiem šiem garlaicīgajiem gadiem, kad bijām ieslodzīti Amerikā un nevarējām tikt projām. Es tik ļoti ilgojos pēc Parīzes un Romas, un Londonas, un Montē un citām vietām, pēc mazliet elegances un iedvesmas, un lasīt par jums visiem tādā nožēlojamā vienmuļībā, tas tiesām vairs nebija panesams."

"Jā, tiesām," teica Maksims, "jādomā, ka tas bija Šausmīgi."

Es steidzīgi novērsu skatu un pagriezos pret jauno cilvēku. Viņš bija amerikānis un teica, ka esot dizainers, bet sīkāk viņš nepaskaidroja, viņS pat necentās būt pret mani kaut cik pieklājīgs — es sapratu, ka viņu maz interesēju, vienkārša, garlaicīga, neievērojama sieviete agrīnajos vidējos gados. Bet es redzēju, ka viņš novēro Maksimu, zem savām skropstām mezdams uz viņu zaglīgus skatus, novērtēdams viņa drēbes, uztverdams un kā vāvere rūpīgi noglabādams informāciju.

Vienā brīdī van I lopera kundze aizsūtīja viņu pec fotogrāfijas, kuru viņa gribēja mums parādīt, izrīkodama viņu, bet tomēr ar nepatīkami pieglaimīgu lūguma pieskaņu, ne gluži tajā bezierunu pavēlnieciskajā manierē, kā viņa būtu sūtījusi mani. ViņS devās prom, neteikdams ne vārda un tomēr likdams skaidri saprast, ka viņS to tīri labi var arī nedarīt, un man viņS patika vēl mazāk, man viņas vēl vairāk bija žēl par to, ka tā ir ar viņu.

Un tad pēkšņi kā kaķene, kas ātri un bez brīdinājuma izlaiž nagus pret nepiesardzīgu upuri, viņa pagriezās pret Maksimu un noķēra viņu nepiesardzības brīdī. "Jūs jau nu gan, jādomā, galīgi izpostīja, kad Mander-lija nodega — mēs lasījām par to, protams, par to jau it visur runāja. Tik Šausmīga, Šausmīga traģēdija."

Es redzēju viņu sakniebjam lūpas un viegli pietvīkstam sejā. "Jā," viņš teica.

"Pastāstiet jel man. Kas gan notika? Vai tas bija tī-

Sām — nē, protams, ka nē, kas gan kaut ko tik Šausmīgu butu izdarījis? Man Šķiet, tas bija nelaimes gadījums, kāda nolaidīga muļķa kalpone droši vien neaizlika priekšā dzirksteļu uztvērēju — es ceru, ka viņus attiecīgi sodīja. Visa jūsu pasaule tādējādi liesmu aprīta — visi tie nenovērtējamie dārgumi."

"Jā".

"Un vai kāds nesadega dzīvs? Es domāju, tur taču tai laikā bija cilvēki."

"Nē, laimīgā kārtā neviens necieta."

"Bet es saprotu, ka jūs tur nebijāt, jūs bijāt — kur — Londonā, vai ne? Apkārt gāja visādas baumas. Nemaz nezinu, kā lai jums izstāstu."

Viņa paskatījās uz jauno cilvēku, kas kluss un saīdzis sēdēja man blakus.”Nu, uzskrejiet atkal žigli augSā un atnesiet man to krokodilādas kabatas portfeli, to ar visiem maniem izgriezumiem, es zinu, man tie ir līdzi — nu, ejiet taču." Viņa atkal pievērsās Maksimam, nepievēršot man nekādu uzmanību. "Toreiz par visu tik daudz rakstīja avīzēs un, protams, par visu to izmeklēšanas padarīšanu — un cik viss tas bija Šausmīgi, jāsaka, tiesām pavisam neticami, Domāju, ka jūs ne pusi neredzējāt, ko toreiz par to rakstīja, jūs, Dievs vien zina, kur aizdrāzāties, man šķiet, lai tiktu pāri tam triecienam, kaut gan no bēgšanas nav nekāda labuma, visas nelaimes jau tāpat nāk līdzi — bet jādomā gan, ka jūs to pats atskārtāt. Sakiet man, atzina, ka tā esot pašnāvība. Nu, sakiet taču — kālab gan skaistai, bagātai un jaunai sievietei, kam piederēja viss, ko tā vien varē ja vēlēties, liela savrupmāja, pievilcīgs vīrs, visa pasaule pie kājām, varētu teikt, kālab gan viņa sagribēja darīt sev galu? Tas vienkārši ir vairāk kā neticami."

Tad es to vairs nevarēju izturēt, man nerūpēja, vai viņa vēl mani nicina vai ne, vai izliekas, ka es vispār neeksistēju. Man bija vienalga. Es teicu: "Van Hopera kundze, lūdzu, nē...” — bet Maksims mani pārtrauca, pieceldamies un noraudzīdamies lejup uz viņu gandrīz ar atklātu riebumu, kuru tikai nedaudz sedza aukstas pieklājības maska.

"Jūsu pasaule var runāt, ko vien tai tik," viņš teica, "bet tiesām, tam, ko domā un mels, salīdzinot ar patiesību, nav nekādas nozīmes — protams, jūs tam piekritīsiet. Bet tagad domāju, ka jūs mūs atvainosiet, atkal satikt jūs bija kaut kas sevisķs."

Pēdējais skats uz viņu atklāja bezpalīdzīga sašutuma izteiksmi, sapīkuma, ka tā tik negaidīti tiek atstāta viena ka muļķe un ka viņa līdzēt tur neko nevar. Viņa pūlējās piecelties kājās un dzīties mums pakaļ, taēu Maksims bija viņai par ātru, bet viņa bija nespēcīga un veca, un resna, un es redzēju, ka viņai blakus ir spieķis. Man viņa gandrīz ne vārda nebija teikusi. Un es ievēroju, ka, ne tuvu netaisīdamies trūkties kājās un skriet izpildīt viņas uzdevumu, kā es to nervozi vienmēr biju darījusi, jaunais cilvēks bija palicis sēžam, ignorējot viņas pavēli pilnīgā, bezkaunīgā mierā.

Bet sagadījās tā, ka nevarēja atrast mūsu mēteļus, un galu galā Maksims nepacietībā aizgāja uz ģērbtuvi tos meklēt. Es gaidīju, pavirši aplūkojot kādu vecu Venēcijas karti pie sienas aiz vienas no lielajām marmora kolonnām, tā ka van Hopera kundze un jaunais cilvēks, nākdami ārā no atpūtas istabas, viņai pieklibojot un turoties pie viņa elkoņa, mani ieraudzīt nevarēja.

"Viņš tanīs dienās bija tāds žilbinošs vīrietis, ļoti laba partija, bet diez kāda ārkārtēja iemesla dēļ, kuru es nekad nesapratu, viņš apprecēja to mazo peli un tagad, paskat, kas par drausmīgi garlaicīgu pāri tie ir kļuvusi — zināt, ja jūs jautāsiet man, visā tai lietā ar viņa pirmo sievu slēpjas daudz kas vairāk, nekā ir zināms. Neatraujieties tā nost, man ir jāatbalstās pret jums."

Viņas neapmierinātā un caur degunu vilktā balss vēl turpināja skanēt, kad viņi gāja ārā no foajē uz lifta pusi.

"Piedod,” es uzreiz teicu Maksimam, kad mēs gājām projām. "Man ir tik ļoti žēl."

"Ko gan tu gribi sacīt?"

"Nu, tā drausmīgā sieviete... Viss, ko viņa sarunāja..."

"Un ta bija tava vaina?"

"Nē, protams, nē, es zinu, bet..."

Es jutu, ka man vajadzēja viņu apklusināt, pasargāt viņu no viņas, es to nevarētu izturēt, ja viņš atkal butu sāpināts un ieslīgtu grūtsirdīgās pārdomās.

Maksims ar stingru roku balstīja manu elkoni, kad kāpām gondolā, Šoreiz vienkāršā, bez papildu svētku lukturiem. Mums izbraucot Lielajā Kanālā, pēkšņi sagriezās auksts vējš, nesot līdzi juras smaržu. "Nedomā par to," viņS teica. "Viņa ir veca muļķe, un viņi ir viens otra cienīgi."

Bet es nevarēju nedomāt, es arvien no jauna atcerējos, ka viņa teica, ka viņai esot mape ar avīžu izgriezumiem par izmeklēšanu un ugunsgrēku, ka ir tos saglabājusi, ka pārrunā to ar saviem draugiem, dzirdēju viņas aizdomīgos vārdus: "Tur slēpjas daudz vairāk, nekā ir zināms. Kālab gan viņai sagribējās darīt sev galu? Tas ir vienkārši neticami..."

Jā, es domāju. Jā, bez Šaubām, neticami, tāpēc ka tā nebija patiesība. Viņiem tas bija skaidrs, un es zināju patiesību. Rebeka neizdarīja pašnāvību. Maksims viņu nogalināja.

Un es lūkojos viņā no sāniem, kad gondola meta loku un izgriezās ārā no Lielā Kanāla, un vējS iesitās tai sānos un to viegli Šūpoja. Viņa seja bija kā akmeni kalta, es nevarēju pateikt, par ko viņš domā vai kā viņš jūtas, es atkal biju izmesta ārpusē. Es atskatījos uz tumšajām ēkām ar aizvērtajiem logu slēģiem, un atkal izdzirdu balsis, tās Čukstēja un Čukstēja no tumsas.

Var būt, ka cilvēka dabā nav būt mierā ar savu likteni sai saulē, lai ari cik tas būtu labs, varbūt tāpēc, ka dzīve ir norise, kurā viss mainās un plūst, aug un iznīkst, mums jābūt nemiera pārņemtiem, jāizjūt neapmierinātība, ilgošanās, cerības, vēlēšanās doties tālāk, var būt, ka citādi mēs nevaram.

Un tā es nevarēju nestāvēt pie mūsu istabas Šaurā loga un neskatīties uz ēkām pretējā pusē vai ari lejā uz kanālu, un pretēji skaidrajam saprātam es ilgojos būt citur, ilgojos kā cita. Bet togad, atskatoties uz pagātni, es zinu, ka pietiekami neizbaudīju tagadnes inirkjus, ka pietiekami biezi nepateicos Dievam, nebiju priecīga, kaut gan man patiesām vajadzēja priecāties, ka bijām kļuvusi van Hopera kundzes "garlaicīgais, pelēcīgais pārītis". Jo tas nebija uz palikšanu, tā tas nevarēja palikt, nevarēja vienkārši tāpēc, ka nekas nestāv uz vietas, bet galvenokārt tāpēc, ka es gribēju, lai tas nepaliek, un es dabūju, ko gribēju. Es atcerējos, ka kādreiz kāds man teica, kad biju bērns un kaut ko kāroju: "Pieraugi, ka neilgojies pēc kaut kā par daudz — var gadīties, ka tu to dabū." Un es to nesapratu. Tagad es saprotu.

Vai tos ir viss? Es sev vaicāju. Vai patiesi nebūs nekā cita kā Sī bezmērķa klaidoņu dzīve, ejot caur mūsu pusmūža gadiem uz vecumdienām ar nespēku un Šķiršanos, un nāvi? Vai tas ir viss? Nē, tas nebija viss.

Ir labāk, ka mēs nevaram ieskatīties nākotnē. No tā mēs esam pasaudzēti. Pietiek jau ar to, ka mēs pagātni nepārtraukti ienesam sev līdzi tagadnē.

Likās, ka Maksimam atkal ir milzum daudz darījumu, viņš rakstīja vēstules, sūtīja telegrammas, iegrima darbā. Es viņu neiztaujāju, bet mani nomāca tas, ka viņš man neko nestāsta, ne jau tāpēc, ka man tā īsti gribētos zināt sīkumus, bet tāpēc, ka visā mēs vienmēr bijām dalījusies, bet tagad viņam bija noslēpumi.

Ziema beidzot brīnišķā kārtā padevās pavasarim, un Venēcija atkal atdzīvojās, bija iestājusies sezona. Mēs devāmies projām, braucot austrumu virzienā, uz Grieķiju, uz ziediem klātiem kalniem un gaisu, kas smaržoja pēc medus. Es jutos laimīgāka, jo mēs atkal ceļojām, grūtsirdīgām domām nebija laika, bija pārāk daudz kā jauna, izklaidējoša.

Bija maijs, kad mēs aizbraucām, lai dotos uz Stambulu, un es ne visai gribēju doties turp, jo nez kāpēc baidījos vietas, kas man bija pilnīgi svesa, ikvienā ziņā tik savāda, es vēlējos pārmaiņu, vēlējos skatīt ko jaunu, tomēr tai pašā laikā es gribēju palikt zināmās robežās. Būtu bijis vieglāk, ja ari Maksims nebūtu kļuvis man svešs un tāls, it kā izklaidīgs, bieži ar viegli sarauktu pieri lūkojoties tukšumā. Es neiedrošinājos jautat viņam, kāpēc, man šķita, ka visdrošāk ir neko nezināt, bet es nemitīgi prātoju, vai tam ir kāds sakars ar to, ko bija teikusi van Hopera kundze, vai ar! bija radušās kādas problēmas sakarā ar dzimtas lietām pēc Beatrises nāves vai pat finansiālas grūtības.

Mūsu pēdējās divas dienas Grieķijā bija saspringtas un skumīgas, tā distance, kādu Maksims nosprauda starp mums, bija lielāka kā jebkad. Mēs sarunājāmies mierīgi, vēsi, pārrunājām redzēto, plānojām mūsu ceļojuma nākošo posmu, un es ilgojos pēc mūsu vecās tuvības, pēc viņa paļāvības uz mani, bet, kļūstot vecāks, cilvēks kļūst pacietīgāks. Tā jau gadījās ari ieprieks, es sev teicu, gan jau es to izturēšu. Gan jau viņš atgriezīsies.

Ne sapni nebūtu varējusi iedomāties, kā.

Laiks bija lielisks, silts, smaržu pārpilns, krāSņs ziedonis, pasaule bija tīra kā nomazgāta. Starp dzestro rītausmu un ledaini auksto nakti diena pieturējās jauka, tā ka lielu tās daju es pavadīju uz tvaikoņa klāja, kas pa Bosforu veda mūs uz Stambulu. Un tagad mēs gandrīz bijām to sasniegusi, es redzēju senās pilsētas kupolus slīdot mums pretim, un likās, ka tie peld rietošās saules gaismā kā nereālas, vizuļojoša oreola apvītas parādības, un saule kā zelta lapa gulēja mierīgajā ūdens spogulī.

Maksims stāvēja man blakus un klusēja. Gaisma izmainījās, tā pietvīka rožu sārtumā, visa debesu rietumu pamale bija tā pielieta, un ēku kontūras kļuva tumšākas un saplaka, kupoli un tornīši, un tievās smailes likās izgatavotas no papīra un uzliktas uz krāsainas drānas.

Nebiju gaidījusi, ka Sī vieta man patiks, es biju domājusi, ka viss te liksies svess un, kad mēs beidzot sasniegsim krastu, varbūt tas tiesām būs svess, bet tagad, skatoties un skatoties, mani tas viss savaldzināja un saviļņoja kā reti kāda ainava. Izņemot māju. Rožaini sārto māju.

"Un tagad skaties," teica Maksims pēc brīža.

Es sekoju viņa skatam. Virs pilsētas kontūrām, virs saulrieta krāsu spēles brīnumaini tumsas iezīmējās nakts debesis, un tanīs iesprausts bija mēness sirpis, vistievākā, viszaigojoSākā sudraba strēle.

Kad pieveru acis, es redzu to vēl tagad, brīžiem tas atgriežas pie manis skaidrāks par skaidru, nesdams gan mierinājumu, gan sāpes, un tas man ir balsts, un tas mani uztur, un es atkal dzirdu Maksima balsi un viņa nākamos vārdus.

"Še," viņš teica, un es redzēju viņa rokā aploksni. "Labāk izlasi to tagad." Un tad viņš apgriezās un aizgāja uz kuģa otru malu.

Man ir tā, it kā SI aploksne man būtu pirkstos vēl Šobrīd, varu to sataustīt, gludu, bet augšmalā atplēstu, kur tā bija tikusi taisīta vaļā. Es stāvēju un turēju to rokā, un raudzījos uz debesīm, bet saule bija pazudusi un pēdējā spilgtās krāsas svītriņa izbālējusi, kupoli bija atkal iegrimusi tumsā. Nepazuda tikai mēness — tīra, dzirkstoša stieplīte.

Sirds man strauji sita. Es nezināju, kas tai aploksnē varētu būt, kādus vārdus man nāksies lasīt. Es negribēju lasīt, es negribēju neko zināt, es vēlējos palikt Sai mirklī, kad viss vēl bija apvaldīts un dross un man no nekā nebija jābaidās. Bet es baidījos.

Viss izmainīsies, es teicu. Šī vēstule aizslaucīs visu, kas mums pieder tagad. Un tā tas arī notika.

Es apsēdos uz neērta koka sola zem kapteiņa tiltiņa. Tur bija vēja lukturis, kas deva pietiekoši daudz gaismas, lai varētu lasīt, un meta pār papīru nespodru oranžu atblāzmu. Es jautāju sev, kāpēc Maksims bija atstājis mani vienu, no kā gan viņš baidījās. Šai aploksnē bija jābūt kaut kam drausmīgam, kaut kam, ko viņš nespēja ietvert vārdos, tā nevarēja būt kaut kāda vienkārša, parasta bēdu vēsts par kāda nāvi vai slimību, vai nelaimi, citādi viņš, protams, būtu palicis ar mani, viņš būtu man to pateicis, mēs būtu bijuši kopā. Bet mēs bijām tālu viens no otra. Es jutu acīs dzeļam asaras, mazas, skaudras asaras no kaut kā rūgta, nevis asaras, kas plūda viegli un nesa atvieglojumu un mierinājumu.

Garām gāja kāds no apkalpes, viņa cepures lenta tumsā atmirdzēja kaula baltumā. Vins ziņkāri mani noraudzījās, bet neapstājās. No vietas, kurā es biju apsēdusies, es mēnesi redzēt nevarēju, uztvēru tikai dažas tālas mirgojošas uguntiņas no krasta. Saodu naftas smaku, kas nāca no motoriem, dzirdēju sev aizmugurē to pulsējošās skaņas.

Lūdzu, es sacīju, lai gan es nezināju, ko es tik izmisīgi izlūdzos. Lūdzu. Sauciens pēc palīdzības.

Un tad es no aploksnes izņēmu vienu vienīgu papīra loksni tanī un pacēlu to pret gaismu.

Inverloka. Trešdien.

Mans dārgais Maksim! Steidzos, lai paziņotu Tev gala iznākumu. Es sūtu Tev šo vēstuli ar ekspresi un uz Venēciju, pastā uz pieprasījumu, cerībā, ka tā jūs sasniegs, pirms jūs aizbraucat.

Šorīt saņēmu ziņu, ka mans piedāvājums Tavā vārdā nopirkt Kobeta Biezokni kā dzimtsīpušumu ir bijis sekmīgs. Tiklīdz Tu saņem šo vēstuli, telegrafē tūlīt galīgo apstiprinājumu, lai es nākamnedēļ varu uzmeklēt Ārčiju Nikolsonu Londonā un likt viņam noformēt visus līgumus un dokumentus Tev parakstīšanai, tiklīdz Tu atgriezīsies.

Būšu priecīgs, ja pateiksi galīgo datumu. Ir vēl izskatāmi daži sīkumi, bet, tiklīdz dokumenti būs noformēti, māja būs jūsu un jūs varēsiet vākties iekšā, kad vien gribēsiet pēc atgriešanās Anglijā. Esmu par to ļoti priecīgs un ceru, ka arī jūs priecāsieties.

Vienmēr jūsu Frenks

Man drebēja roka, man bija cieši jāsatver loksne aiz bailēm, ka tā varētu izslīdēt man no pirkstiem un ka to varētu aizpūst vējš.

Es pacēlu skatu. Maksims bija atnācis atpakaj. "Mēs jau tur tikpat kā esam," viņš teica.

Un tā mēs aizgājām un nostājāmies pie tvaikoņa margām, un lēnām mēs iebraucām ostā, kur senā, noslēpumos tītā pilsēta sveicinot stiepa mums pretī rokas.

TREŠĀ DAĻA

.

Divpadsmitā NODAĻA

Mājās Kobeta Biezoknī mēs ieradāmies maijā, tāpat kā toreiz Manderlijā. Bet cik daudz savādāk, cik visādā ziņā savādāk tas bija. Jaunas dzīves sākums. Un vienmēr, kad es to atceros vēlāko notikumu gaismā, tā ir gaisma, tur nav ēnu, un manās atmiņās par tā laika pilnskanīgo prieku nav nekādu nožēlu, jo neko citu nekad nebūtu vēlējusies.

Atceroties Manderliju, un es to atceros vēl Šodien, man nāk prātā, cik nepiemērota tai es biju, cik neveikla, kā es neiederējos tajā un kā māja pārņēma mani savā varā. Pirmoreiz tur ierazdamās, es visa nervozi trīsēju, neticot savai laimei, bet gandrīz uzreiz Sī izjūta pārvērtās par tramīgām bailēm un mūžīgu nemieru. Bet Kobeta Biezoknī es ierados, pajāvības un atvieglojuma viļņa nesta, jaunā, kvēlā mīlestībā uz Maksimu, kas pārliecināti un mērķtiecīgi bija to paveicis. Es atskārtu, ka gadiem biju ilgojusies, lai sāktos mana īstā dzīve. Viss pārējais bija tikai sagatavošanās tai un reizē arī kaut kas tāds, ko biju tikai vērojusi kā lugu, kurā visiem citiem bija iedalītas īstas lomas, bet mani tikai mēmi bīdīja pa skatuvi, bez vārdiem, bez piederības, pat bez vēlēšanās darbību paātrināt. Visi manī stingi vērās, reizēm, man rampas gaismā iekļūstot, valdīja īpatnējs draudīgs klusums, un tomēr ar mani nerēķinājās. Tagad tā vairs nebija spēle, tā bija pati dzīve, un es metos tieši tās vilnī, un tas nu mani labprāt nesa.

Visu pēdējo laiku svešatnē mēs dzīvojām divos līmeņos. Vēstules un telegrammas ceļoja uz divām pusēm, starp Frenku Kroliju un Maksimu, nekustamā īpašuma aģentiem un notāriem, Dzailsu un fermas ļaudīm. Stundu pēc stundas Maksims aizvadīja pie sliktas telefona līnijas, skaļā balsī nododot rīkojumus un mēģinot noskaidrot, ko varēs un ko nevarēs izdarīt, un tajā pašā laikā mēs metāmies noslēpumainās un eksotiskās Stambulas un Turcijas lauku dzīves mutulī, un tā man iepatikās, tā man neiedvesa nekādu baiļu, un es to dievināju, izjutu, vēroju un klausījos, un atcerējos saasinātā spriegumā, jo zināju, ka braukšu projām un ka aizvadu savas pēdējās dienas svešatnē, tikai tagad tā vairs nebija trimda, tā bija vienkārši izprieca, un pēc visa tā mēs dosimies uz dzimteni, un dzīve drīz sāksies no jauna. Mēs klejojām pa ielām, kas bija pārblīvētas ar cilvēkiem un dzīvniekiem, pircējiem un pārdevējiem, ubagiem un mazuļiem, gājām iekšā zvanu spēles un dziedošu balsu pārpilnās mošejās, ieelpojām reibinošas, stipras smaržas, savādi uzmācīgas, netīkamas, kas atšķīrās no visām smaržām, ko man bija lemts ieelpot vēlāk, tā kā tagad tās visas ir kā ieslēgtas kādā lādītē uz mūžiem, un at-siēgas man nav. Ja man tāda būtu, ja šai lādei būtu lemts tikt atslēgtai, tad es visa atkal ieslīgtu tajās vietās, tajā laikā, tajās atmiņās, kuras tik cieši sajaukušās ar šīm smaržām. Tur bija arī garšu jūklis, saldu, asu, dūmainu, ko mēs visu laiku jutām mutē, un reizēm, baudot kādu gaļas gabalu vai kūku, es neskaidri atcerējos šīs garšas un pēc apjukuma brīža esmu no jauna tikusi aizrauta atpakaļ tajās dienās un tajās naktīs.

Nebija mūsu starpā nekādu pārpratumu vai noklusēšanas, bija tikai mīlestība un apņēmība, un liega laime gan laikā, gan telpā, tā ka, visu to atstājot, es raudāju. Stambulas skaistums bija ne tikai fizisks, tas bija dziļi personisks, trausls un gaistoss. Kad mēs braucām projām un kad daudzās krāsās zaigojošā pilsēta beidzot nozuda mūsu skatam, man Šķita, ka tā tiešām ir vienkārši izgaisusi un vispār pārstājusi eksistēt, jo mēs to vairs neredzējām.

Nesteidzīgi, Šķērsojot Eiropu, mēs braucām mājup, lēnām līdz pēdējam izbaudīdami un paildzinādami laiku. Frenks bija nokārtojis pirkuma pēdējos darījumus, bet tikai tad, kad mēs atgriezīsimies un beidzot māju apskatīsim, mēs redzēsim, cik tur daudz vēl ir darāms un vai mēs gribēsim paturēt kaut ko no mēbelēm, kas bija pārdotas līdz ar māju. Padzīvojušais pāris nebija vēlējies vairs tur atgriezties, un viņu dēls, kas nupat bija demobilizējies, bija tikai savācis savas personiskās mantas, kam bija kaut kāda vērtība un nozīme, tā kā no mēbelēm tur daudz kas palika, bet sastādīt inventāra sarakstu Frenkam nebija laika, un viņš domāja, ka no visa tā diez vai kas noderēs. Viņš bija mums netālu noīrējis mazu mājiņu, kurā mēs varējām palikt īsāku vai garāku laiku, lai gan es zināju, ka, pat ja mums nāktos attīrīt visu Kobeta Biezokni un noņemties gar to, es gribēšu būt tur, man nebūs nekas pretī aprobežoties uz kādu laiku ar pāris mēbelētām istabām. Mēs iederējāmies tikai tur un nekur citur, nemiers un neērtības mums nebūs nekādi traucēkļi.

Gadiem, kā ļaudis runāja, nebija bijis tik silta maija, katrā ziņā tāds siltums maijā nebija uz labu, neviens nesaprata, kas gan ar laiku notiek: "bet ņemsim no tā, ko vien varam, mums tas jāizmanto, cik vien var”.

Un inēs to darījām, ak, jā, mēs to darījām. Anglija visa smaržoja pēc pavasara un pēc puķēm, un zāles, zilie zvaniņi jau gandrīz visi bija pārziedējusi, bet, braucot caur kādu meža puduri vai rāmu birztalu, mēs šad un tad notvērām uzplaiksnījām to ne ar ko nesalīdzināmo zilumu kaut kur dziļi zem pirmajām jaunajām lapām un pa ceļam divreiz apstājāmies un pārkāpām pāri žogam. Virs mūsu galvām starp zariem kā zils režģis vīdēja debesis, un ziedi mums pie kājām bija valgi un vēsi. Es noliecos un iegremdēju tajos rokas, aizvēru acis un ļāvos smaržu varai.

"Nav tās ko plūkt," teica Maksims. "Nepaies ne stunda, kad novītīs."

Un tad es atcerējos, es atcerējos to bālo, iedzelteni zaļgano izstīdzējušo stublāju klēpjus, kas mētājās manā divtriteņa groziņā, kad meitenes gados es nebiju spējusi atturēties no kārdinājuma tos noplūkt un nodot mātei, lai viņa tos saliek krūzēs, pārliecībā, ka caur kādu burvju spēku viņa spēs tos atdzīvināt.

"Bet, protams, viņa to nespēja," teicu es pieceldamās.

"Un tev tā bija mācība."

"Varbūt."

Viņš stāvēja un raudzījās manī, un es redzēju, kā bija izmainījusies viņa seja, tā bija kļuvusi gaišāka un maigāka, kā pēkšņi viņš likās jaunāks — daudz jaunāks nekā tad, kad sastapu viņu pirmo reizi, — bet, protams, tad man viņš bija šķitis vecs un drūms, tā bija daļa no problēmas.

Narcises un ābeles bija pārziedējušas, plauka ceriņi, ikkatras mājas dārzā bija pa baltam vai bālgani mēļam ziedu krūmam, un dzīvžogi mums abās ceļa pusēs stiepās kā putekļainas baltas lentas, vilkābeles bija pilnā plaukumā, visur, kur izkāpām no mašīnas, mēs pēcpusdienas saules svelmē ieelpojām to dīvaino, rūgteno smaržu, un arī tā nāca no tālās bērnības, es jo dzīvi atcerējos, kā sēdēju kādas vecenītes dārzā zem liela krūma, kad man bija pieci vai sēsi gadi, kā nokniebu mazo ziedu čemu kātiņus un spēlējos, izklādama tos uz zemes dažādos rakstos. Man bija tā, it kā man tagad atdotu manu bērnību, tos laimīgākos mana dzīves rīta gadus, kurus skarbi atgrieza mana tēva nāve, Sie gadi likās tuvāki un skaidrāki, nekā tie jebkad bija bijusi; gadi pa vidu, pirms Maksima un tad ar Maksimu un Manderliju, un pēc tās, visi līdz pat Šodienai, atkāpās aizēnoti un miglaini. Pašreizējais bridis it kā pār stipru tiltu saslēdzās kopā ar laiku tālajā pagātnē.

Mums tālāk zemes iekšienē dodoties, es atskārtu, ka balts ir itin viss, balti bija jēriņi, un krēmaini baltas bija pļavu pētersīļu galviņas, kas auga ik grāvmalā, un kreimenes dārzu ēnainajos nostūros aiz zemām akmens sienām. Atkal es jutos kā līgava, kāda es biju toreiz, mums uz Manderliju braucot, bet, raudzīdamās pāri mašīnai uz Maksimu, es neko neteicu, es negribēju, lai kaut vai mazāko ēnu pār Šodienu mestu jebkāds atgādinājums vai atmiņa par so laiku. Mēs pakavējāmies pie it visa, ko redzējām, pie katra sīkuma, nesteidzīgi, ar patiku ieturējām vēlīnas pusdienas un tad vēl mazliet vēlāk apstājāmies, lai ieietu kādā katedrālē, kur mēs staigājām un raudzījāmies augšup uz logiem un griestiem, uz dižajām akmens velvēm, mēs bijām kā tūristi, kas nekad neko tamlīdzīgu nav redzējusi. Kad mēs atkal iznācām ārā, gaisma bija izmainījusies, citronbālā krāsā tā krita pār ēkām, diena bija pavirzījusies pretim pēcpusdienas nogalei.

Pēdējās nedaudzās jūdzes es lūdzu Maksimu braukt ļoti lēnām, es gribēju, lai it viss man iespiežas atmiņā, gribēju iegaumēt ik taciņu. Mēs bijām sarunājusi, ka māju atvērs Peka kundze no fermas. Mums bija paredzēts visu ātri apstaigāt un tad rīt no paša rīta atgriezties un sākt lemt, plānot, kārtot... Bet mūs neviens nesagaidīs, uz iebraucamā ceļa un uz kāpnēm nestāvēs kalpotāji livrejās, mani nepētīs stīvi, ziņkārīgi skati, nebūs nekādas Denversa kundzes. Še viss bija mans, mans un Maksima. Mēs sasniedzām ceļu, pie kura bijām apstājusies pirmo reizi, zem vecā koka ceļa rādītāja.

"Apturi šeit," es teicu. Es atvēru durvis, un pēc tam, kad motors bija apklusis, viegli pulsējošā klusumā es augstu kokos virs mums dzirdēju meža baložu kluso dūdosanu. Gaiss glāstīja kā balzams, tas bija valgs un pilns smaržu. "Tālāk brauc viens." Es kāpu ārā. "Es gribu iet kājām."

Es nevēlējos piebraukt svinīgi pa iebraucamo ceļu līdz parādes durvīm. Es gribēju līdz tām nokļūt pamazām, gandrīz kā neviļus, lai redzētu to iznirstam no zāles trauka, kurā tā snauda, un tad klusi vienatnē nokāpt pa nogāzi un ieslīdēt iekšā pa kādām no mazajām sānu durvīm. Un pavisam pēkšņi un skaudri man šai mirklī negribējās dalīties pat ar Maksimu, uz īsu mirkli manī kvēli virmoja vēlme, lai māja būtu pilnīgi mana.

Viņš to saprata. Viņš smaidīja, apgrieza mašīnu un ļāva tai lēnām slīdēt pa celiņu atpakaļ, un tad es biju viena. Aizvērtām acīm es stāvēju un jutu savus sirds pukstus, dzirdēju koku zarus sakustamies, kad kāds putns lidinājās starp tiem. Un tad es sāku iet, laizdamās lejup pa šauro taku, kas bija aizaugusi ar meža ķiplokiem un garām nātrēm, zāli un lejup slīgstošiem zariem, kurus man vajadzēja pabīdīt sāņus. Gaisma bija zaļa kā jūras ūdens, bet tā nebija draudoša, viss bija jauns, tikko uzplaucis un neskarts, man pār galvu neslējās asins sarkani rododendri, nebija nekā dīvaina vai neparasta, bija tā, kā vajadzēja, viss bija pazīstams un saderīgs. Pāri taciņai pārskrēja trusītis un iespruka paslēptā alā. Es uztvēru vienu vienīgu, izbiedētu, caurspīdīgi dzidru aci, kad tas mani uzlūkoja.

Pagājušo reizi, kad es Šeit atbraucu, gaisma sijājās cauri gandrīz kailiem koku zariem, tā ka es varēju sev priekšā redzēt klajumu, bet tagad koku lapotne bija saaugusi tik kupla un augsta, ka es biju ieslēgta savā zaļajā tuneli, līdz es spēji pagrūdu sāņus kādu līganu zaru un atrados klajā vakara saulē. Un tur tā stāvēja, Kobeta Biezoknis, rāmi mierīgs, kluss un skaists.

Es to ieraudzīju un varēju to aplūkot no augsas kā vienu veselu, tā bija pietiekami maza, lai to varētu ietvert vienā skatienā. Likās, ka mans skats so ainu apstādinātu, vārtus, piebraucamo ceļu, sienas, dūmeņus, logus un jumtu kores, dārzus tai apkārt. Tas bija kā tikšanās ar cilvēku, kurā esi iemīlējies pēc prombūtnes, kuras izraisītais nemiers un Šaubas, to atkal redzot, būtu mirkli pazudušas un atstājušas tikai drošības sajūtu. Piesardzīgi, pa pusei Šļūkdama, ar pastieptu roku cenšoties noturēties līdzsvarā, es sāku kāpt uz leju pa nogāzi gar aitu baru, kas tur ganījās, pie Mak-sima, kuru es redzēju stāvam lejā pie ieejas.

Priekšnamā bija krūze ar lauku puķēm, un vēl otra atradās virtuves galda vidū blakus olām un pienam, un augļu kūkai; kamīnā bija jau salikta malka, nebija tikai pielikta uguns; zem ūdens katla jau kurējās uguns. Tas bija vēl neiepazīts nams, mēs te iepriekš nekad kāju nebijām spērusi, atstātās mēbeles bija vecas un neparastas, un tomēr SIs bija mājas, pie tam mūsu mājas, mēs pie tām piederējām.

"Es varētu palikt te,” es teicu, "dzīvot tagad te, mums nav nepieciešams braukt vēl kur citur.”

Mierīgi mēs gājām no istabas istabā. Tās bija tīrītas, uzpostas un uzspodrinātas, bet varēja just vēl ko, proti, ka gadiem ilgi māja bija mīlēta un kopta, kaut gan bija acīm redzams, ka dažas no istabām sen jau nebija lietotas. Tajās nebija nekā ārišķīga, nekā salta, nekā, kas man netikās. Es paraudzījos apkārt un ievēroju, ka kādam krēslam vajadzēja jaunu pārvalku, kādām durvīm bija apmaināmas eņģes, ka jāizrauga kādas gleznas, lai uz dažām sienām aizsegtu tuksas vietas, bet nebija nekā tāda, kas botu neatliekami un steidzīgi darāms, un nebija nekā tāda, kas man stipri nepatiktu.

"Mēs to pārvērtīsim mūsējā," es teicu. "Nav nekādas steigas."

Galu galā mums taēu nekā nebija, uguns bija iznīcinājusi rnūsu mantību; mēs sāksim atkal no jauna. Tas mani darīja laimīgu. Tās skaistās, dārgās lietas, tas porcelāns un tie portreti, sudrabs un retās mēbeles nebija piederējušas man, starp tām es nekad nebiju jutusies kā mājās. Tas piederēja Maksima dzimtai — un Rebekai. Lietas, kas atradās Kobeta Biezoknī, arī nebija manas, bet attieksme pret tām bija savādāka, man bija tā, it kā es tās botu ne tik daudz pirkusi, cik mantojusi, tās piederēja pie mājas, un mums bija jārūpējas arī par tām.

Mēs uzkāpām augšā bēniņu telpās, tās tagad bija pieputējušas un tukšas, ar baltām, kailām sienām, bet domās es tās iekārtoju bērniem un kumodēs izvietoju veļu un bufetēs porcelānu un kristālu.

Es pagriezos un, jaunrastā prieka un pacilātības pārņemta, pavēros Maksimā. Es teicu: "T a g a d es esmu laimīga. Vai tu to saproti?"

Bet momentā es šos vārdus nožēloju un būtu tos ņēmusi atpakaļ, jo varēja jau būt, ka viņa pārliecība nebija tik stipra, var būt, ka viņš to darīja tikai manis dēļ un nekad šeit nejutīsies kā mājās, šī māja nebija Manderlija.

"Nāc ārā," teica Maksims.

Vēl bija silts, bet gaisā jau bija vakara smaržas;

kādā ceriņu krūmā kaisli svilpoja strazds. Mēs sākām iet pa dārzu, zem senas vīteņaugu alejas, kas veda gar dienvidu pusi. Jo kupli uz augšu un visam pāri bija caurspraukuSās rozes un klematisi, kā mežonīgi, sapin-koti, izpūruSi mati tie viļņiem kārās lejup. Tos nāksies apvaldīt, apgriezt, veidot, taču Šobrīd tie, likās, bija tieSi tādi, kādiem tiem vajadzēja būt, mazās klematisa ziedu zvaigznītes jau bija izplaukušas, rozes bija pilnas pumpuru.

Visapkārt mums savvaļas priekam atstātas bija puķu dobes, krūmi un vīteņaugi, bet es biju laimīga par to un plānoju to visu pamazām, nemanot savest kārtībā. Es negribēju pārmērīgi kārtīgu, apcirptu, sterilu dārzu, kuru būtu veidojusi cilvēki, ar kuriem es pat ne-iedrīkstētos runāt, baidīdamās tos aizvainot vai arī atklāt pati savu nezināšanu. Es tiesām neko daudz nezināju, bet manam tēvam kādreiz bija dārzs, un es to vēl atcerējos. Es zināju, ka es ātri iemācīšos, man tas jau bija asinīs.

’’Biju domājis," Maksims tagad teica, "ka Sī būs vieta, ko tu vēlējies, bet tagad arī es to vēlos. Kad es šodien to atkal ieraudzīju un iegāju mājā — es sapratu, ka Sīs būs arī manas mājas."

Viņš apstājās un meta lēnu skatu visapkārt — uz zālainajām nogāzēm un uz aitām, kas tajās ganījās, uz kokiem, kas bija tālāk. "Es nekad nebiju domājis, ka spēSu tikt vaļā no Manderlijas rēga, bet es tikšu no tā vaļā. Un tas notiks Šeit. Ar Manderliju tagad ir cauri, tā ir pagātne. Man tā ir mirusi." Viņš skatījās uz mani. "Tam vajadzēja vairāk kā desmit gadus. Man zēl, ka tas vilkās tik ilgi."

Es gāju viņam klāt, bet ejot kāda balss manī sacīja: "Bet ne jau tikai māja, ne jau tikai māja." Es nerunāju, mēs vienkārši gājām tālāk, staigājām, skatījāmies sev visapkārt, un Maksims sāka stāstīt, ka domājot piepirkt klāt vēl zemi, varbūt kādu fermu.

"Es mēģināšu varbūt Šurp atvilināt Frenku. Mēs varam te saimniekot kopā."

"Viņš nekad negribēs atstāt Skotiju."

"Tad jau redzēsim."

Es domāju, ka varbūt tiesām to varētu izdarīt, jo ne jau Manderlijai, bet gan Maksimam Frenks bija tik ļoti pieķēries un uzticīgs un varbūt viņš atkal gribēs strādāt ar viņu kopā.

Un tā mēs gājām tālāk, laimīgi kaldinot plānus, gaisma sāka tumst, pār dārzu un māju zagās nakts, un nākotnē mūs gaidīja vienīgi prieks.

Trīspadsmitā NODAĻA

Es esot ka bērns, kas spēlē mājas, teica Maksims, un tā bija taisnība, es biju tik laimīga un ik dienu izjutu tādu prieku, ka viss tas tiesām mazliet atgādināja spēli — šī ievākšanās Kobeta Biezoknī, katras istabas rūpīga apskate, izlemšana, ko atstāt, ko nomainīt. Bet, neskatoties uz šo spēli, man bija tāda sajūta, it kā pirmo reizi vispār es dzīvotu īstu dzīvi. Tagadne bija svarīgāka par visu, kas bija bijis pagātnē, un nākotnei bija nozīme tikai kā tagadnes turpinājumam.

No sākuma man palīdzēt nāca Peka kundze no fermas, un pēc pāris nedē|ām viņa atrada Doru, jaunu sievieti, kas ar divriteni brauca no kaimiņu ciemata un bija ar mieru darīt visus mājas darbus. Ar viņu es jutos brīva un nepiespiesta, šķiet, tāpēc, ka viņa bija jauna un viņai nebija smags vai biedējošs raksturs, viņa bija draudzīga un labprāt man piemērojās. Es viņu neuzskatīju par kalponi. Kopā stādot sarakstus, ņemot nost aizkarus un izskatot bufešu saturu, mēs smējāmies, un viņa stāstīja par savu ģimeni, un tikai, kad ienāca Maksims, viņa apklusa, un likās, ka viņu pārņem bijība. Pāris reižu es uztvēru, ka viņa vēro mūs, varbūt zināmā mērā mulsināta par mūsu vecumu nesakritību un atšķirībām mūsu starpā — jo ik dienas atmozdamās es jutu, ka kļūstu jaunāka, ka atgūstu zaudētos gadus, ka tieku vaļā no visa, kas atgādina par nosvērtā un nomācošā pusmūža tuvošanos. Apkārt rosīdamās, es dziedāju un jutos bezrūpīga un vieglprātīga.

Un pamazītiņām māja sāka pakļauties manai vadībai, es iepazinu visus "kas" un "kā", kuras durvis netaisās ciet pareizi, no kuriem logiem pūs, kur iespīd rīta, kur vakara saule un cik nelīdzeni augšējā trepju telpā ir grīdas dēļi. Viens pēc otra vīri nāca un izkrāsoja istabas. Aizsviedām projām ķirmju sagrauztās virtuves mēbeles un dažus no senseniem grīdu celiņiem, un es nolēmu izvietot jaunus krēslus garajā, gaišajā viesistabā, no kuras pavērās plass skats uz dārzu. Kobeta Biezoknis bija kā draugs, es to jutu, rīta agrumā pa to staigādama, no virtuves uz ēdamistabu, uz priekšnamu, kad vēru vaļā logus un durvis un lūkojos no tiem uz zaļajām nogāzēm, kas pacēlās mums visapkārt. Man bija tā, it kā no visām pusēm tā mani mīļi sveiktu, it kā visu laiku tā būtu uz mani cerējusi un mani gaidījusi.

Maksims bija sācis apstaigāt vietējos fermerus un zemes īpašniekus un noskaidrot, kur varētu piepirkt zemi, kur vēl izrentējama kāda ferma. ViņS teica, ka turēšot aitas, pirkšot mežus, slaucamgovju pulku un labus zālājus, bet viņS gribēja uzklausīt labus padomus un nesteidzās. Kobeta Biezoknim bez Mūsmājām vēl piederēja Četras citas fermas, un viņS sāka meklēt strādniekus, iepazīt ciemata ļaudis; īpaSums nebija liels, ne tāds kā Manderlija, bet Maksimam nāksies darīt daudz ko vairāk, jo mēs netaisījāmies pieņemt daudz darbinieku. Es redzēju, ka arī viņS kļūst it kā jaunāks, redzēju viņu lieliem soļiem ejam ārā pa braucamo ceļu, kāpjam steigšus pa nogāzēm, redzēju, kā no saules iedeg viņa seja, jo pavasaris un vasaras sākums bija silti un sausi, neko labāku nevarēja vēlēties. ViņS ir vesels un apmierināts, man ienāca prātā, lūk, ari mums ir pienākušas laimīgas dienas.

Tomēr mums kaut kā trūka, lai gan mēs par to nekad nerunājām, un, vasarai tālāk ritot un rozēm uzplaukstot un veselām kaskādēm krītot pār sienām, pīlāriem un žogiem, košiem vīteņaugiem, sārtiem, gliemežnīcu krāsā un spilgti sarkaniem, un tīri baltiem viļņojot, visam ziedot un zaļojot, un koku zaļumam kļūstot tumšākam, un mums no vasaras krāšņuma reibstot, es so tukšumu sāku atskārst arvien vairāk un vairāk. PaSā dzīves vidū bija tuksums...

Kādu rītu jūnija beigās es atmodos jau piecos un nevarēju vairs iemigt, nakts bija spiedīga un smacējoša, un es jutos nogurusi, un acu plaksti man bija smagi. Istabu pildīja muskatsalda smarža no rozes, kas lielām kaskādēm sedza zemo jumtu zem mūsu guļamistabas atvērtā loga. Es klusām nokāpu lejā un izslīdēju pa sānu durvīm. Gaiss bija spirdzinošs un tīri vēss, saule vēl nebija uzlēkusi, izklīdušas pa nogāzēm, smagas un klusas, atpūtās aitas. Es gāju zem lapenes zariem un ārā pa taku, kas veda augšā uz lielo, apaļo dīķi. Mums vēl nebija bijusi izdevība to iztīrīt vai izlabot strūklaku, un es raudzījos lejup uz kluso, zaļo ūdeni caur veco, pieplakušo ūdensrožu tīklu un domāju, diez vai te, lēni savu sen ierasto neizprotamo dzīvi dzīvodamas, mīt lielas zivis. Es sēdēju uz plakano akmeņu apmales. Debess bija kā pērļu pelēka, zāle rasā izskatījās tumsa.

Lūk, tā ir laime, es domāju, un mani Šūpo savās skavās. Šeit. Tagad.

Un es pacēlu skatu un redzēju viņus nākam pāri dārzam no zaļajām nogāzēm, redzēju viņus tik skaidri, it kā tie patiesām tur stāvētu, trīs bērnus, zēnus. Tāpat kā toreiz Manderlijā es iztēlojos, ka tie ir zēni — divi vecāki, stipri, veselīgi, sparīgi, viens otru stumdot un grūstot, un mazākais, mierīgāks, domīgāks, vairāk sevī vērsts. Viņi skrēja pa zāli, pa grantēto taku, viens — cenšoties noraut puķi, viens — sev virs galvas vicinot sprunguli. Es redzēju viņu dzidrās sejas, atklātas un aiz humora dzirkstošas, redzēju viņu stāvus un izpūrusās galvas, tāpat kā Maksimam skaisti veidotas. Es tik skaidri tos redzēju, ka, ja es atplestu rokas, tie klupdami krizdami, lai būtu pirmie, trauktos manās skavās un aizgūtnēm man stāstītu kaut ko vai smietu. Es jutu viņus piekļaujoties man, es zināju pēc taustes viņu matus, biezus, pasausus, vijīgus. Es paraudzījos uz mazāko, pamāju viņam, un viņš nopietni pasmaidīja, bet nogaidīja uz vēlāku tuvības bridi, kad pārējie būs atkal aizauļojusi un mēs paliksim mierīgi kopā. Tad varbūt inēs pasēdēsim un raudzīsimies dīķa dziļajā, tumšajā ūdenī un gaidīsim bridi, kad kā bālgana Švīka dzelmē pavīdēs zivs. Viņš nerunās un nesatrauksies, viņš būs ļoti kluss, ļoti pacietīgs, priecīgs, ka ir kopā ar mani, gaidot, kad no iebraucamā ceļa otra gala atlidos viņa brāļu klaigas, tiem atkal aizjoņojot.

Es turpināju tā sēdēt, gremdēdama roku ūdeni un ļaudama tam strāvot man starp pirkstiem, un uzlēca saule, pār zāli slīpi raidīdama blāvi zeltainus starus un apzeltīdama ziedlapas Albertinas rozei, kas pārkārās pār austrumu sienu. Pagājušo nedēļu es katru vakaru biju pavadījusi, skicēdama plānus dārzam, sastādīdama sarakstus, uzzīmēdama, kāds tas vienā vai otrā vietā izskatīsies pēc dažiem gadiem, un tagad, tieši tāpat, kā es biju redzējusi bērnus, es redzēju, kāds izskatīsies dārzs, un arī pēc tā es ilgojos. Bet tas būs daudz vieglāk sasniedzams, tas bija tikai laika un darba jautājums. Es dzirdēju augšā veramies logu, klusu ūdens guldzoņu. Pēc dažām minūtēm lejā nonāks un man piebiedrosies Maksims, kopā mēs apstaigāsim dārzu, es sacISu, ka jānovāc, lūk, Sis te, jāapcērp tas tur, jāizrok jauna apmales dobeSe, jāizlabo režģis — man kaut kas jādara ar to strūklaku — Peka kundze sūta kādu, kas rūpēsies par dārzeņu audzēšanu, — nav izslēgts, ka viņš pat atnāk šodien.

Tas viss jau bija viegli, es spēju runāt par to viegli un nepiespiesti un just paļāvību, bet bērni, par tiem es runāt nevarēju. Diez kāpēc man bija Šausmīgas bailes, ka, ja es vispār par to runāšu ar Maksimu, tas būs uz nelaimi un man tas nekad neizdosies. Rebekai nevarēja būt bērnu, viņi bija beigās noskaidrojusi. Es negribēju, nedrīkstēju būt tāda pati kā Rebeka.

Pēkšņi par visu pilnīgā skaidrībā kļuvusi un lēmumu pieņēmusi, es piecēlos. Ar Maksimu runāt es nevarēju, vismaz Šobrīd ne, bet es tāpat nevarēju ļaut paiet mēnešiem un gadiem, cerot un paļaujoties uz labu laimi un neko citu neuzsākot. Es vienmēr biju domājusi, mēs abi bijām domājusi, ka bērni mums bus, cik man bija zināms, nebija nekādu iemeslu, lai mums to nevarētu būt, bet es nezināju, es vispār ļoti maz ko zināju par sevi, es nekad neslimoju un reti kad biju gājusi pie ārsta. Faktiski tagad, kad es biju pieņēmusi lēmumu, es atskārtu, ka vispār nepazīstu neviena ārsta. Pēdējais, ko es vispār biju skatījusi, bija tas speciālists Londonā, kuru apmeklējām tai drausmīgajā, smacīgajā pēcpusdienā, kad mums bija vajadzīga liecība par Re-beku. Doktors Beikers. Es viņu vēl tagad redzu acu priekšā — baltā flaneļa sporta tērpā no pārtrauktas te-nisa spēles ienākam istabā.

Pie viņa iet es nevarēju. Tad pie kā gan man iet? Kā man to noskaidrot? Es nezināju neviena, kam pajautāt. Ja viens no mums saslimtu, es iedomājos, mēs viegli varētu atrast kāda vietējā speciālista vārdu, droši vien no Doras vai no Peka kundzes. Bet mani atbaidīja doma griezties pie ārsta, kuru man kādreiz varētu nākties sastapt sabiedrībā, jo mēs jau sapazīsimies ar cilvēkiem, es gribēju būt draugos, gribēju draudzēties, saieties ar kaimiņiem, un bija skaidrs, ka ārsts ir katrā ziņā jāielūdz ciemos. Es jutu, ka nevarētu skatīties acis nevienam cilvēkam, kuru es pazīstu vai varbūt vēl iepazīšu, ja būtu pie viņa konsultējusies Sai jautājumā, tas Šķita pārāk cieši saistīts ar mūsu rūpēm, mūsu dzīvi Šeit.

Es gribēju aizbraukt uz Londonu, tieši tāpat kā to bija darījusi Rebeka, es domāju, konsultēties pavisam oficiāli, bezpersoniski pie kāda, kas par mani neko nezina. Senajās dienās es pēc padoma būtu varējusi griezties pie Beatrises. Tagad man neviens nebija zināms. Kā varēja atrast kādu ārstu Londonā? Savādā kārtā es jutu, ka mani pārņem panika, ka esmu bez palīga, pirmo reizi Šeit nošķirta, bez saskares ar pasauli.

Pa durvīm iznāca Maksims, stāvēja tanīs pāris mirkļu, raudzīdamies apkārt un ar skatu aptverdams māju, dārzu, nokalnes, redzēju, kā viņam priekā atplaukst seja, redzēju tanī apmierinātību. Viņš bija laimīgs tāpat kā es, Kobeta Biezoknis viņam bija mīļš. Mēs nedrīkstējām nonīkt Šeit tikai divatā, būtu maz jēgas visu atjaunot, pirkt vēl klāt zemi, visu to izbūvēt un uzlabot, ja mums bija lemts, tāpat kā iepriekšējiem īpašniekiem, lēnām novecot un atkal atstāt to tukšu, ļaut visam tikt nolaistam, tāpēc ka nespējām ar to vairs tikt galā un nebija neviena, kas visu to nākotnē turpinātu. Un es kaisli apņēmos, man tie zēni būs, man būs, es viņus dabūšu sev, jo esmu viņus jau redzējusi, gandrīz jau pazīstu viņus, bet vēl vairāk Maksimam, Kobeta Biezoknim...

Un es gāju pa taku viņam pretī, un ari bērni bija klāt, tie tikai nebija redzami, viņi nāca aiz manis.

Četrpadsmita NODAĻA

Es biju piemirsusi par vizītēm, par to drausmīgo parašu veco laiku lauku sabiedrībā, kas man Manderlijā bija sagādājusi tik daudz moku, tik daudz neērtu un neveiklu situāciju. Nāca visi, gandrīz vai katru pēcpusdienu, likās, kāds jauns apmeklētājs, ziņkārīgas sievas un šad un tad arī kāds vīrs, ieinteresējies par jauno līgavu. Man nācās sēdēt uz krēsla malas svinīgajā viesistabā, tukši Čalojot, mēģinot atbildēt uz viņu jautājumiem pusstundu vai pat vairāk, un, kas bija vēl sliktāk, doties atbildes vizītēs, nekad nezinot, ko teikt, vienās gaidās, kad beidzot pulkstenis aiztiksķinās to smago laiku. Bet tas bija pirms veselas mūžības. Mēs bijām tik ilgi projām, un tad nāca karš, kas izmainīja tik daudz ko — es to varēju manīt jau tajās pirmajās nedaudzajās nedēļās Kobeta Biezoknī; dažas vecās formalitātes un sabiedrības barjeras pamazām tika atceltas, un, man par lielu atvieglinājumu, priecīgiem pasākumiem vairs nevajadzēja būt tik stīviem, iepriekš izplānotiem. Es nekad nebiju jutusies atraisīta, nekad nebiju droša, ka zinu etiķeti, un Maksimam tas viss tanīs dienās tik daudz ko nozīmēja. Un man tik ļoti gribējās attaisnot viņa cerības.

Es zināju, ka viņš ir stādījies priekšā pāris kaimiņu zemes īpašniekiem un vietējiem fermeriem, un es biju pārliecināta, ka Peka kundze un Dora būs runājušas par

mums, kaut gan es biju mēģinājusi ieskaidrot, ka mēs esam ļoti noslēgti ļaudis, ka mīlam mierīgu dzīvi un viens otra sabiedrību. Es negribēju riskēt, ka vēsts par mūsu atbraukšanu izplatās pārāk plaši — cilvēki šeit varbūt nezināja mūsu stāstu, bet kāds varēja atcerēties, uziet kādu vecu avīzi, pārrunāt to ar kādu radinieku, varbūt no mūsu vecās puses.

Tā ka es momentā satrūkos, dzirdot nepazīstamas maSīnas skaņu, riepu nogurkstēSanu uz grants mājas priekšā. Es pārrunāju ar Nedu Faradeju, kas tagad strādāja dārzā, vai nevajadzētu mēģināt atjaunot veco, pussagruvušo sienu, kas norobežoja dienvidu pusi, jeb vai tā tomēr nav jau par daudz sabrukusi un vai nav labāk uzcelt jaunu sienu. Manderlijas dienās, protams, Frits uzmeklētu mani, svinīgs un stalts nesot baltu vizītkarti uz sudraba paplātes. Tagad Neds paraudzījās uz iebraucamo ceļu un sacīja: "Baterleja kundze — tātad esat viņu kādreiz satikusi?"

"Nē,"es sacīju, uzreiz juzdama vēdera dobumā kaut ko nervozi sagriežamies un pirkstus cieši sasņaudzamies. "Nē, nedomāju gan. Vai viņa ir kaimiņiene, Ned?"

"Nu, varētu jau teikt," viņS pasmīnēja. "Dzīvo Tik-stedā — precēta ar veco pulkvedi — tikai kaimiņi sai Baterleja kundzei ir visi Četrdesmit kilometru rādiusā."

"Ak tā." Es atstāju viņu, bažu pārņemta, domās jau veidodama pieklājīgus teikumus un izvairīgas atbildes, netīksmē par traucējumu. Es biju savtīga un alku, lai Kobeta Biezoknis piederētu tikai man. Es jutu, kā aizrit laiks un ka mēs jau tā esam zaudējusi pārāk daudz laika, es nevarēju ciest, ka man tas jāvelta cilvēkiem, kurus pazīt man nebija nekādas vajadzības, es gribēju iekārtot māju, izplānot dārzu, būt ar Maksimu. Un domāt, sapņot, plānot. Es jutos kā veca, nīgra vientuļniece, kas savā nošķirtībā ne ar vienu dalīties nemīl. "Labdien," es teicu un smaidīju, bet jutu, ka mans smaids iznāk saspīlēts, neīsts. "Cik ļoti mīļi no jums, ka atbraucāt." Un devos uz priekšu pa iebraucamo ceļu viņu sagaidīt. Bet, to darīdama un izrunādama, pirms viņa atbildēja, es zināju, ka maldos, ka gau2i maldos, un jutu Šķērsli krītam un savu piesardzīgumu un atturību izzūdam. Es ieskatījos viņas platajā, aizrautīgajā, atklātajā sejā un redzēju, ka tā ir drauga seja, drauga, no kura man nekas draudēt nevarēja.

Viņa bija liela auguma sieviete ar platiem pleciem, ar nevaldāmiem kastaņbrūniem matiem, kas deniņos jau metās iesirmi, un viņa nesa veselu klēpi rožu, avīzē ietītu, un vēl kaut ko virtuves dvielī ievīstītu. "Nu," viņa sauca, izplūzdama smieklu kaskādēs, "redzu, redzu, vedu ogles uz Ņūkāslu, varēju jau gan iedomāties, ka būsiet visas vecas rozes atkal ataudzējusi, tas taču ir vienkārši par daudz kārdinoši, un bez tam tās bija tik labi ieaugušas, tām taču ir pašām savi ceļi, un tās ziedēs, kur tām sagribēsies ziedēt. Tomēr te ir dažas no mūsējām, un to jau nekad nevar būt par daudz. Man patīk, ka visas vāzes mājā ir pilnas ar tām, un jums?" Viņa bija stingri satvērusi manu roku savējā. "Sveicināta — esmu Bantija Baterleja, mēs taēu vairāk vai mazāk iznākam kaimiņi. Protams, mēs labi pazinām vecos Denīsus, ak, nabadziņi. Viņi Šeit mocījās mazliet par ilgu. Man prieks, ka Kobeta Biezoknim tagad ir kāds, kas veltī tam daudz mīlestības un uzmanības. TieSi tas jau mājai ir vajadzīgs, vai ne? Mīlestība — vienlīdz jauniem, kā veciem, tik tiesām..." Viņa pagriezās un stāvēja, ar prieku aplūkodama Kobeta Biezokni. "Un, mans Dievs, kas par māju — nu, tiesām, nav nekādas vainas, nepavisam nav slikta. Jums vajadzētu redzēt to mūsu veco viktoriānisko briesmoni, es, protams, to mīlu, kāds tas ir, negribētu dzīvot nekur citur, bet mums nākas pieciest tās neglītumu un visas neērtības. Te jau atliek tikai jūsmot un apbrīnot, un Jaut, lai viss paliek, kā bijis."

"Vai jūs neienāksiet — es taisni taisījos dzert kafiju. Dora sauks mani pēc piecām minūtēm."

”Jā, jums tagad ir tas eņģelis Dora Rubija. Zemes sāls tā ģimene..."

Viņa nāca man līdzi iekšā pa sānu durvīm, iesaukdamās, iedama tieši uz virtuvi. Es zināju, ka viss ir, kā vajag, un ka man nav par ko raizēties, — viņa bija draudzene, ne jau "apmeklētāja". Es viņu mierīgi varēju vest, kurā vien istabā man tikās.

"Es atnesu jums kūku, cilvēks tak jūt, ka tā pieklājas, barošanās instinkts, vai ne, un vai nav prieks, ka tagad vari atnest ciemakukuli pēc visa SI laika, kad mums nācās būt tādiem rimām un slepSus kā vāverēm visu vākt un krāt tajos drūmajos gados. Neaizmirstiet, ja jums ir Dora, tad es un mani ciemakukuļi esam lieki — sveika, Dora, mana dārgā, tu taču zināji, ka beigu beigās es te nokļūšu. Es nedomāju, ka de Vintera kundzei tā ciemiņu nasta tik liela, mēs jau tagad visu to esam atmetusi, un par labu vien tas nāk. Mēs visi tagad esam pienācīgi aizņemti un ciemos ejam, kad mums gribas, bet nevis tāpēc, ka mēs domājam, ka tas ir mūsu pienākums."

Viņa ir kā Beatrise, es nodomāju, stāvot un smaidot, klausoties viņas jautrajā Čalošanā, kas, likās, visu virtuvi piepildīja ar viņas personību, viņa tāpat ir atklāta ar cilvēkiem, bez lielības, bez izlikšanās, lūk, kāpēc es ar viņu jutos brīva. Un es pagājos uz priekšu un paņēmu no Doras paplāti. "Man ir tāds prieks, ka jūs atnācāt," es teicu, " es pie sevis biezi nodomāju, kaut jel būtu man kāds, ar ko papļāpāt. "Es atskārtu, ka es runāju patiesību, es atklāju, ka gribu runāt, jautāt jautājumus, baudīt viņas sabiedrību."

"Bantija Baterleja," viņa teica, sekodama man mazajā viesistabā, kura tai dienas laikā bija vissaulainākā, "nu, vai tas nav viens traki jocīgs vārds? Es piedzimu kā Barbara Maunta, tas jau skanēja daudz nosvērtāk, bet kaut kā manas mammas paaudze bija iesākusi saukt visas Barbaras par Bantijām, un tad es ņēmu un apprecēju Bilu, un tā man tika arī Baterleju vārds piedevām. Tagad pie tā es, protams, esmu pieradusi." Viņa iekrita klubkrēslā pie loga un tūlīt apmeta skatu istabai. "Jā, jūs te tiesām visu esat iemīļojusi, to var redzēt. Atsvaidzināt visu, uzposāt, bet galveno atstājat neskartu. Esmu par to."

"Kad mēs ievācāmies, viss likās tik pareizi. Es negribēju neko daudz mainīt. Un tieši mājas ārpusei es pieķēros visvairāk.”

"Kas gan tai nepieķertos? Ziniet, te jau bija kļuvis diezgan nemīlīgi — mēs te atbraucām vienu pēcpusdienu aizpagājuso ziemu, un te bija auksts kā pagrabā, un viss bija tik nobružāts un, taisnību sakot, arī mazliet netīrs. Bija labi jāpalūkojas uz karotīti un zagSus tā jānoslauka svārkos, iekāms maisīji arto tēju! Mēs visi prātojām, kas te visu pārņems, kad bija redzams, ka Raimondam nerūp, — viņS jau, protams, ir profesionāls karavīrs, nevar vien sagaidīt vēl kādu karu, man jāsaka. Bils gan nekad tāds nebija, kaut gan bija pulkvedis. ViņS ir daudz, daudz vecāks par mani, nez vai jums kāds par to ir stāstījis, — divreiz precējies, pirmā sieva nomira dažus mēneSus pēc kāzām, nabadzīte, — un tad nāca armija un viss pārējais — es jau biju tīri pārbriedusi, kad viņS man piecirta, krietni pāri trīsdesmitiem, un tomēr mēs paspējām dabūt Četras meitenes — tagad, bez Šaubām, visas ir māju atstājušas, lai gan so nedēļas nogali visas būs atpakaļ ar cāļiem pavadā un diez vēl kādām piedevām, tīrās briesmas. Mēs jau neko, ja tik viņi atstāj mūs mierā pa starpām. Jūsējie jau laikam skolā?"

"Nē," es dzīvi atteicu, dziet..."

nē, mums nav bērnu, re-

"Ak tā — vai jums kāda problēma? Mana dārgā, piedodiet man, cik netaktiski no manis, — tā nav mana daļa. Aizmirstiet, ko es teicu."

"Nē.” Es ātri piecēlos un no jauna piepildīju sev tasīti. Saule jo spilgta lējās mazajā, mājīgajā istabā, un man pēkšņi gribējās runāt, izkratīt sirdi no rūpēm, kuras es gadiem ilgi biju glabājusi cieši sevi noslēgtas. Es nekad nebiju sastapusi nevienu, ar ko es acumirklī justos tik nepiespiesta un kam es tā uzticētos. Viņa bija ne sevisķi izsmalcināta, ne sevisķi smalkjūtīga sieviete, bet viņa bija labestīga, sirsnīga, augstsirdīga garā, es nejutu, ka viņa būs izvairīga vai nosodoša.

"Faktiski..." es sacīju, "taisnību sakot, tā ir problēma — mums ir grūtības. Varbūt jūs man varētu ieteikt kādu ārstu, pie kā es varētu aiziet. Mēs visu laiku bijām ārzemēs — es tā īsteni neviena nezinu, nezinu, kā lai atrodu īsto. Tikai — es negribētu, lai par to runā.”

Es jutu, ka man pietvīkst seja. Viņa ielūkojās man taisni sejā, viņas acis bija gluži nopietnas. " Pavisam skaidrs. Jūs varbūt būsiet pārsteigta, bet man tīri labi izdodas klusēšana — man to iemācīja tētis. Pļāpā par vecām blēņām, viņš mēdza sacīt, bet nekad neizpaud to, kas tiesām ir svarīgs. Es mēģinu pie tā pieturēties."

"Jā," es teicu. " Es jums ticu. Paldies jums."

"Un par jūsu ārstu — man vajadzēs tā piesardzīgi apjautāties. Lieta tā, ka es savējos dabūju bez kādām pūlēm, redziet, un mani aprūpēja vecais Brodfords, te vietējais dakteris. Tagad viņš, protams, ir pensijā. Tagad mums ir tāds jauns, enerģisks cilvēks, kas man ne visai patīk, bet viņš skaisti tiek galā ar visiem klepiem un iesnām, un ar Bila artrītu. Mēs neko daudz neslimojam, kaut gan es domāju, ka ir jārēķinās ar to, ka pienāks vecums. Bet Londonā man ir māsa un māsasmeita, viņas varēs kaut ko ieteikt. Es došu jums zināt un nelikšu jums ilgi gaidīt. Vai iziesim un paraudzīsimies uz rozēm, un es pateikšu jums, kas ir palaists garām caur nevērību, ja vien varēSu, un varbūt jums gribēsies kaut ko atgūt, bet jums, bez Šaubām, būs pašai savas idejas, un tā tam ari jā būt. Vai jūs esat dikti kritusi uz dārzniecību? Mēs gan, nu drausmīgi."

Un prom jau viņa bija, izsoļoja lieliem soļiem no mājas un saukāja pēc Neda. Diez kā viņu uzņems Maksims, es domāju, vai tik viņa tam neliksies apnicīga. Bet tas nebija svarīgi. Tieši tagad man viņa nāca vien par labu, viņas tiešums bija taisni tas, kas man bija vajadzīgs. Un viņa vispār nebija par mums neko prašņājuši un, likās, pieņēma mūs tādus, kādi mēs bijām, un turpināja no Šāda izejas punkta.

Mēs izgājām dārzā saules gaismā.

"Viņu sauc Lavleidijs." Viņa man piezvanīja vēl to pasu vakaru. "Jums būs jāpiekrlt, ka ginekologam tas ir vienkārši dievīgs vārds, un mana māsasmeita saka, ka viņS ir absolūti klase par sevi un viņai nenāktu ne prātā iet pie kāda cita, un viņš ir ļoti simpātisks un tā tālāk. Esmu pārliecināta, ka tas ir tieši tas, kas jums vajadzīgs, un viņš nav nekāds muļļa, pasaka jums atklāti, kas ir kā."

"Es domāju, ka arī tas man labāk patiktu."

"Protams, ka jā, jūs taču gribat zināt, kā ar jums ir. Tāpat viņš nav no Hārlija ielas, kas, es teiktu, ir lieliski, jo tā ir baiga iela. ViņS dzīvo Kensingtonā, skaistā, klusā laukumā." Viņa iedeva man adresi un telefona numuru. "Es piedāvātos aizbraukt ar jums, man nekas nebūtu pretī pavadīt vienu dienu Londonā, protams, jums tikai jāpasaka. Bet es domāju, ka jūs labprātāk brauktu viena, vai ne?"

"Jā, patiesām es domāju, ka labāk viena, Bantij. Bet paldies jums."

"Nav nekādas klapatas — nu, neraizējieties, dārgā — kas būs, tas būs — var jau tikpat labi uztvert visu filozofiski — bet man jau, protams, ir viegli stulbi runāt. Lai jums paveicas."

Es biju pierakstījusi vārdu un telefona numuru uz papīra lapiņas, un tagad, izdzirdusi Maksimu uz kāpnēm, es to iegrūdu kabatā, it kā būtu kaut ko noziegusies. Es jutos kā noziegusies. Es nesapratu, kāpēc, bet es to visu gribēju izdarīt slepeni un viņam neko neteikt. Ja ārsts teiktu, ka viņš grib redzēt arī Maksimu, cs teiktu, ka tas nav iespējams, un izbeigtu visu šo lietu, man pat likās, ka tā ir gandrīz vai goda lieta, ka es par to rūpējos viena, uz savu roku. Mēs tagad par bērniem nekad nerunājām.

Es mēģināju rūpīgi izdomāt, kā pateikt par manu braucienu uz Londonu, pārcilāju prātā frāzes un iemeslus, gandrīz vai atkārtoju tos pati pie sevis. Es domāju, ka atradīšu īsto brīdi, varbūt pateikšu to, ejot ārā no istabas, it kā starp citu, it kā tam nebūtu nekādas nozīmes, it kā tas tikai tagad būtu iešāvies man prātā.

Bet tagad, kad Bantija bija man iedevusi ārsta vārdu, es neko citu izdomāt vairs nespēju, tas viss man likās tik steidzams, es nespēju gaidīt. Tieši vakara maltītes vidū es teicu: "Maksim, es gribu aizbraukt uz Londonu." Vienkārši izgrūdu to kā nevi|us, tā ka viņš pārsteiguma paraudzījās uz mani.

"Tu nekad negribi braukt uz Londonu. Tu nevari ciest Londonu, it īpaši tik labā laikā kā pašreiz.”

"Jā, zinu — es gribu teikt, ka man ir jāaizbrauc. Man tiešām ir jādabū kādas vasaras drēbes, man nekā daudz nav, un tad ir vēl šis un tas mājai..."

Es tagad zināju, kā jūtas cilvēks, kas melo, lai satiktos ar mīļāko. Es biju pārliecināta, ka viņš kļūs aizdomīgs. Lūdzu, es sacīju, lūdzu.

"Vai tu gribi, lai es tev braucu līdzi?”

"Ak, nē," es teicu pārāk ātri. "Nē, tev būs ļoti garlaicīgi".

"Jā.”

"Vienkārši aizved mani līdz stacijai — es vēlos braukt agri — kādu dienu nākamnedēļ, es domāju."

"Skaisti. Kaut Frenks atrakstītu — es tiesām gribu zināt, vai viņš neatbrauks un kopā ar mani neapskatīs to fermu un vēl to meža gabalu. Man vajag viņa padomu."

Atvieglināta es metos pārrunāt ar viņu zemes lietas — kāra, izrādot dedzīgu interesi, alkstot izbeigt runāt par Londonu. Galu galā iznāca pavisam viegli.

Bet nebija tik viegli uzreiz dabūt to, ko man vajadzēja. Doktora Lavleidija kalendārs bija aizpildīts gandrīz mēnesi uz priekšu, es uzzināju, kad nākošajā rītā piezvanīju pa telefonu.

"Ak, es nebiju iedomājusi," es sacīju. "Protams, es saprotu, bet tiesām, vai tiesām nevar izbrīvēt kādu laiku, es tik ļoti gribu viņu satikt." Sev par kaunu, es savā balsī dzirdēju bailes, raizes un satraukumu. Es nebiju apzinājusies, cik man to ļoti vajadzēja, un tagad, kad es biju pieņēmusi So lēmumu, es nevarēju izturēt domu, ka man vēl jāgaida vairākas nedēļas.

"Vai jūs, lūdzu, vienu minūti nepagaidītu?" Viņa izgāja. Es dzirdēju viņas soļus, balsis blakus telpā. Es iztēlojos viņu sakām: "Šķiet, ka viņa ir ļoti satraukta, acīmredzot ar viņu ir slikti, vai jūs nedomājat, ka jūs atrastu laiku viņu pieņemt?" — un jutos muļķīgi.

"De Vintera kundze, doktors Lavleidijs pieņems jūs pēc slimnīcas apgaitas ceturtdien. Vai jūs atnāksiet Šurp trijos?"

"Jā, jā, protams, ak, es jums ļoti pateicos."

Man gribējās raudāt un dejot, un aizskriet pie Mak-sima: "Viss būs kārtībā, mums būs bērni." Un es atkal viņus redzēju skraidām pa mauriņu, ejam pēc ponijiem. Jo es biju notikumiem tālu priekšā, es biju atrisinājusi visas problēmas, es vairs nemaz neraizējos, viss iznāks lieliski, tieši tāpat kā ar māju.

Es dzirdēju atbraucam Doru, sāku kraut traukus izlietnē, priecīgi dungodama.

"Es braucu uz Londonu, Dora," es sacīju, "ceturtdien. Būšu atpakaļ vēlu. Vai tu nevarētu pagatavot kaut ko vieglāku de Vintera kunga vakariņām?" Un mēs sākām apspriest, vai gatavot foreli vai lasi un vai tomāti jau ienākusies, un es atskārtu, ka jūtos savā ziņā daudz savādāk, pārliecināta — beidzot pieaugusi.

"Tu izskaties tīri saviļņota," Maksims sacīja uzjautrināts. "Izskatās, it kā tu brauktu uz satikšanos."

Jutu, ka seja man kvēlo.

"Un tev arī vajadzētu to darīt — tev vajag pavadīt kādu dienu ārpus mājas — man žēl, ka tev līdzi nebrauc kāda veca draudzene."

"Esmu absolūti laimīga pati par sevi, Maksim. Tas ir daudz labāk."

"Nu, skaties, izmaksā sev vismaz labas pusdienas."

"Ak, nē, es tikai kaut kur uzkodīšu kādu sviestmaizi. Nejutīšos labi, ēdot pusdienas vienatnē."

Nē, nē, ne jau aiz tā iemesla, es domāju, kāpdama vilcienā, ar skatu pavadot Maksimu, mādama viņam, vilcienam atejot, bet gan tāpēc, ka es tik un tā neko nevarēšu ēst, nevarēšu norīt pat ne kumosiņu sviestmaizes, ne, iekams es nebūšu satikusi viņu, dzirdējusi, kas viņam sakāms.

Londona todien man likās skaista, ielas dzirkstīja, autobusu un taksometru logi bija kā mirdzoši spoguļi, kas atstaroja sauli, un koki bija kā lapenes, kurās es stāvēju, lai atvēsinātos un atsvaidzinātos. Celtnes šķita skaistākas un staltākas, nekā es atcerējos, un Alberta muguras izliekums, viņam tā svarīgi sēžot savā piemineklī, bija tik pareizi elegants kā vijoles lociņš. Es to skatīju, tāpat kā visu pārējo, ar citām acīm. Es gāju cauri parkam, skatījos uz lēkājošajiem bērniem, uz auklītēm tumsi zilajos tērpos, stāvot pulciņos ar saviem ratiņiem, un es vēroju putnus un buru laivas ar sirdi tik vieglu kā spalviņa, jo tie būs manējie, mani maziņie, mani dūšīgie, saules apmirdzētie bērni, un tie lidinās pūķus spulgajās debesis, viņu sejas likās tik gaišas, viņu acis tik jautras, gaisu bija jūtams tik rotaļīgs prieks un smiekli.

Iepriekš es biju iegriezusies veikalos, man taču vajadzēja nopirkt pāris blūzu un svārku, paņemt pāris audumu paraugu, jo citādi kas gan man būtu ko parādīt pēc sava samelotā brauciena? Bet es to visu izdarīju steiga, pavirsi kaut ko izvēlēdamās, un tad biju sākusi klaiņāt pa bērnu nodaļu, starp bērnu piederumiem, lādītēm un šūpulišiem un augSā starp kriketa nūjām un leļļu namiņiem, daudz ko no redzētā domās pārnesot uz Kobeta Biezokni un uzsmaidot pārdevējām, it kā dalīdamās ar viņām kādā noslēpumā.

Es nebūtu varējusi visu to tā izbaudīt, ja es nebūtu bijusi viena. Visu dienu es pavadīju, lolodama sevī so prieku, izbaudīdama to, paildzinādama to. Es to nekad neaizmirsīšu, es domāju. Es neredzēju bombardētās vietas, vēl arvien gruvešu klātas, neglītas un ar krāteriem, es redzēju tikai, kur starp sagrautajām, nokvēpušajām sienām vai akmeņu kaudzēm spraucās savvaļas ziedi.

Bija ļoti karsts, bet es nejutu nogurumu. Likās, ka kājas gandrīz vai neskar ietvi, un iešana neprasīja nekādas piepūles.

Skvērs bija liels, ar augstām krēma krāsas mājām, un kastaņkoki un platānas meta pār to dziļas ēnas. 8«

Centrā aiz margām bija dārzs, kur aiz lieliem zaļiem krūmājiem rotaļājās bērni, es dzirdēju viņu balsis, visur bija bērni.

Un tad tā māja ar misiņa plāksnīti, kas man likās taisīta no zelta un saturēja maģiskos burtus. Es uzbraucu augšā senlaiku liftā, kas cēlās lēni un svinīgi cauri ēnainajai, klusajai mājai.

"Vai jūs neieietu uzgaidāmajā telpā, de Vintera kundze? Doktors Lavleidijs būs drīz."

Bet man nekas nebija pretī. Es biju laimīga, gaidot Sai vēsajā telpā ar augstajiem griestiem, kuru piepildīja pulksteņa tikšķēšana un bērnu tālās balsis no skvēra, Sai telpā, kas viegli smaržoja pēc dezinfekcijas līdzekļa un lavandas politūras. Es nepieskāros nevienam no vē-dekļveidā izklātajiem žurnāliem, neparaudzljos nevienā no glīti salocītajām avīzēm, pat ne uz karikatūrām pie sienām. Es gribēju sēdēt, lolojot sevi apziņu, kur es atrodos un kāpēc, kā kādu dārgu priekšmetu...

"De Vintera kundze?"

Viņš bija jaunāks, nekā es biju gaidījusi, smilsu krāsas matiem, smagnējs. Viņa acis raudzījās mani tieši, un es jutu, ka mani izvērtē un klasificē.

Es nosēdos un pēkšņi jutos vāja, jutu, ka klēpi žņaugu pirkstus.

Es sāku atbildēt uz jautājumiem.

Piecpadsmita NODAĻA

Uz kāda ielas stūra netālu no metro stacijas uz maza audekla soliņa, pacēlusi seju pret sauli, pacietīgi sēdēja veca sieviņa un pārdeva vijolītes. Es nopirku pušķīti no viņas un iedevu viņai vairāk naudas, nekā viņa prasīja, un gāju tālāk, neņemdama atlikumu. Es piespraudu puķes pie mēteļa atloka ar piespraudi, kuru valkāju. Tās novītīs un nomirs, iekams pēcpusdiena būs cauri, bet es par to neuztraucos, jo pašreiz tās bija vēl valgas un svaigas un saldi smaržoja. Tās atgādināja man par mežu pie mājas un par stāvajiem, dzestrajiem krastiem abpus upei, kas, no kalna traukdamās, tecēja dārza lejas galā.

Atkal es soļoju pa agrajā pēcpusdienā sakarsušajām, spilgtas gaismas pielietajām ielām, soļoju, bet man gribējās diet un skriet, un griezties riņķi un riņķi, un apturēt garāmgājējus un stāstīt viņiem, un ieraut viņus dejā sev līdzi.

" Vai par kaut ko raizējaties?" viņš jautāja. Man ausis skanēja viņa balss, draudzīga, mierīga, gandrīz vai lietiska. "Bez jūsu ļoti saprotamajām rūpēm par to, ka neesat vēl stāvokli?"

"Nē," es sacīju, "nepavisam ne."

Jo man nebija vairs nekādu raižu, vismaz nekādu nopietnu. Tās nepatikšanas ar vainagu, CukstoSās balsis, tas viss bija garām, es to biju izmetusi no prāta kā nenozlmī-gu fantāziju, kam biju piešķīruši pārāk lielu nozīmi, tovakar, kad Maksims man iedeva Frenka vēstuli par Kobeta Biezokni, man bija tā, it kā es redzētu tās ieslīdam pār kuģa bortu melnajā Bosfora ūdenī un nogrimstam, un kops tā brīža man tās pat prātā nebija ieSāvuSās.

"Nekādu raižu."

"Vai jūs ēdat labi, guļat, vai jums ir daudz, ko jūs darāt ar prieku — un tamlīdzīgi?"

"Ak, jā." Es viņam pastāstīju par māju un dārzu un par to, cik viss tas ir jauki, un viņš izskatījās apmierināts un piekrītoši māja ar galvu un to atzīmēja. Es jutu, ka viņš to atbalsta, un kaut kā tas šķita svarīgi, it kā, ja viņš ar mani būs apmierināts, viņš varbūt dos labvēlīgu spriedumu, it kā, atzīstot to visu par labu, viņš spētu iedarboties uz mani ar burvja spēku.

Es biju nervoza, ne jau no izmeklēšanas vai jautājumiem — nē, tādas lietas mani nekad neuztrauca, mana māte bija ļoti prātīga —, bet gan no tā, cik tam visam varēja būt liela nozīme. Likās, ka viss karājas aiz vistievākā diedziņa tai klusajā, patumšajā telpā ar nosūbējušajiem griestiem, tās augstajiem, aizkaru segtajiem logiem, tās masīvo rakstāmgaldu. Viņā nebija nekādas steigas, apdomājot vai atzīmējot to, ko es viņam stāstīju, viņS klusēja.

Ejot pa plato ietvi garām muzeju un Bromptonas baznīcas krāšņajām fasādēm, es prātā atkal un atkal pārcilāju to ainu, it kā atkārtoti noskatoties filmu. Man nebija un nebija diezgan, es gribēju būt droša, ka tas man nekad no atmiņas nepazudīs. Es zināju, kur atrodos, bet gāju vien uz priekšu, neko neredzēdama, neko neapjauzdama.

Kā viņš sēdēja — krēslā atzvēlies, pirkstgalus kopā salicis. Es ievēroju, ka pirkstgali viņam bija ļoti tīri ar nevainojami koptiem nagiem, glītas rokas, kuras bija patīkami vērot. "Protams," viņš sacīja, " ne par ko jau nekad nevar būt droSs. Jūs taču to saprotat. Cilvēka organisms ir kā smalki līdzsvarots, ārkārtīgi jutīgs mehānisms, — es pie sevis bieži domāju, vai arī tad, kad viss cits ir kārtībā, tas nav atkarīgs no nejaušas veiksmes. Bet neaizmirstiet, daba ir jūsu pusē, un tā ir ārkārtīgi stiprs spēks. Viņa ir par dzīvību, viņa grib, lai jums būtu bērni, tas ir viņas interesēs. Viņa grib, lai mēs visi esam auglīgi un lai vairojamies, tā ir viņas eksistences jēga. "Man ienāca prātā, ka viņš Sos vārdus droši vien bija jau iepriekš teicis — varbūt viņš tos izrunāja vai katru dienu, bet es ieklausījos ik vārdā, it kā tas būtu nekļūdīgs dievišķas gribas pasludinājums.

"Es vēlos jūs uzreiz nomierināt, es esmu atklājis, ka jums nekas nekais — nekāda fiziska un patiesām nekāda cita iemesla, kāpēc jūs nevarētu ieņemt bērnu — bērnus. Dabiski, ka ir lietas, par kurām es pēc Šādas konsultācijas nevaru būt droSs, un ar laiku, ja lietas neies pēc plāna, es varu izmeklēt jūs tālāk, bet man liekas, ka tas nebūs vajadzīgs. Es gribu jūs iedrošināt būt augstākā mērā optimistei. Vienkārši neraizējieties par to. Es jūtu, ka jūs tagad esat laimīga un ka jūsu dzīve ir nokārtojusies, viss nāks, kā tam ir jānāk, — un ka pavisam drīz jūs apmeklēsiet mani atkal, un es varēšu apstiprināt labo vēsti. Es to zinu."

Arī es to zināju, ak, arī es to zināju, viņš man teica, ka esot pārliecināts, tātad tam tā jābūt.

Pēkšņi man sametās karsti, un es aizkusu, un man ļoti slāpa. Es biju aizklīdusi par tālu. Es apturēju taksometru un prasīju kādu Pikadilijas sānieliņu, kurā, es zināju, ir klusa viesnīca, kur es varēšu padzert tēju, un es atzvēlos sēdeklī un ieelpoju vijolīšu vieglo smaržu, un zināju, ka mūžam ar šo dienu būs saistīta Sī jaunas dzīves un pašpaļāvības sajūta.

Ielas galā ceļu bija aizsprostojusi aldara rati, un šoferim nācās tur apturēt. Tos pāris jardus līdz viesnīcai es varēju noiet kājām. Tagad tiesām bija stipri karsts, ietve dedzināja, vietumis pakusušais asfalts bija lipīgs, un tam bija kodīga smaka. Es biju cerējusi, ka es varēšu aiziet kājām līdz pat veikaliem Pikadilijas laukumā, bet tagad es vēlējos tikai atpūsties, iedzert tēju un tad doties uz dzelzceļa staciju un mājup. Es ilgojos pēc dārza vakara saules pēdējos staros, pēc rožu smaržas, ilgojos pasēdēt un parunāties ar Maksimu, iegremdējot roku vēsajā, mierīgajā dīķa ūdeni.

Es apgāju aldara ratus, un viri, kas vēla lielās, ar dzelzs stīpām nostlpotās mucas pa plankām uz tumšajiem pagrabiem lejpus ietves, jautri klaigādami, deva man ceļu. Tad es izdzirdu citu balsi, citādus kliedzienus.

Tur atradās telefona būda ar pusvirus pavērtām durvīm, un kāds vīrs bija atbalstījies pret tām ar muguru. Viņa koferis ari bija atbalstīts pret tām, un uz tā caur pavērtajām durvīm rēgojās salokāms, ļoti vecs, notraipīts kartona portfelis, vidū ar nobružātu brūnu ādas siksnu pārsiets. No tā ārā spiedās dažādas lietas, netīri drēbju gabali un kaut kas līdzīgs vecām nodzeltējušām avīzēm.

Virs bija satvēris telefona klausuli, it kā tas būtu ierocis, es nodomāju, žņaugdams un vicinādams to un kaut ko nikni kliegdams. Vārdi bija nesakarīgi, kā ārprāta murgi, un man, viņam garām ejot, iešāvās prātā,vai tik viņš nav viens no tiem karā traumētajiem, kādu, likās, pilnas bija Londonas ielas, baisi, ērmoti radījumi, ieslodzīti pasi savā Šausmu pasaulē, un instinktīvi es pakāpos atpakaļ, baidīdamās, ka viņš izšausies caur durvīm un uzkritīs man, bet, to darot, es nevarēju neparaudzlties uz viņu. Mugurā viņam bija lietusmētelis, pār kura apkakli spraucās gari, nekopti mati, bikses bija brūnas un noplukušas.

Viņš neatkāpās, bet, kad es gāju garām būdas durvīm, pagriezās un skatījās tieSi man virsū. Viņa acis bija mežonīgas un asinīm pieplūdušas, un es tās pazinu.

Es sāku skriet, klupdama kurpēs, kas pēkšņi sāka spiest un bija kļuvušas cietas no lielās staigāšanas, un gribēju tikai tikt projām, iekams viņš pazīs mani un dzīsies man pakaļ, un, panikā spēji grūzdama rotējošās durvis, es iedrāzos viesnīcas foajē.

Bet tur bija drošība, kārtība, miers un krēslaina gaisma, administratore pacēla skatu un man uzsmaidīja.

"Labdien, kundze."

Atvieglota es piegāju pie viņas un teicu, ka es vēlētos tēju.

"Protams, — Šveicars jūs ievedīs zilajā zālē. Tur jums būs ļoti vēsi un mierīgi, tiesām patīkami pēc visa Sī karstuma."

"Pateicos. Ak, jā, un vai es drīkstu piezvanīt — es atcerējos, ka esmu kaut ko aizmirsusi iepriekšējā vietā, kur biju." Agrāk, rīta pusē, man pēkšņi ienāca prātā nopirkt zīda šalli, lai uzdāvātu to kā pateicības zīmi Bantijai Baterlejai, un pie ārsta es pēkšņi atcerējos, ka biju to atstājusi veikalā uz letes — tās starp pārējiem pirkumiem nebija.

Man vajadzēja kādu laiciņu, iekams es sazvanījos ar pareizo sektoru un iekāms mani saprata, bet beigās Šalle atradās, un es iedevu savu vārdu un adresi, uz kurieni to nosūtīt, nelaimīga par to, ka dāvana aizkavēsies — es gribēju apciemot Bantiju, es pret viņu izjutu dziļu sirsnību, jo biju varējusi viņai visu izstāstīt un viņai uzticēties, un viņa bija tā, kas nekavēdamās man atrada ārstu. "Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs to nosūtītu Šodien — tā ir dāvana, es negribu, ka tā aizkavējas," es sacīju un lēnām atkārtoju adresi. Bet viss būSot pilnīgā kārtība, viņa mierināja mani, viņi tūlīt nosūtīšot jaunāko darbinieku iepakot to un nogādāt uz pastu. Es saņemšot Šalli nākamajā rītā.

"Paldies jums," es teicu. "Liels paldies." Un es pakāru klausuli un pagriezos, un pretī man stāvēja Dzeks Fevels, vīrs ar koferi, viņš bija pienācis un stāvēja, cieši piespiedies telefona kabīnei, tā ka, ejot no tās ārā, es nevarēju izbēgt, nevarēju no viņa nekādi izvairīties.

Tieši viņa acis es uzreiz pazinu, acis, kuras es pirmo reizi biju redzējusi to pēcpusdienu viesistabā Mander-lijā, bet tagad tās bija ārprātīgas, mežonīgas acis ar iedzeltējušiem, asins pieplūdušiem baltumiem, stingām zīlītēm: tās atņēma jebkādu drosmi, es nevarēju tanīs neskatīties — viņS spieda mani to darīt, stāvēdams man tik tuvu, ne mirkli nenovērsdams skatu.

"Nu," viņš teica. "Nu, nu, nu — de Vintera kundze." Un viņa balsī bija izsmiekls, bet ari vēl kas cits, kaut kas vai triumfējošs. "Vai nav ērmoti, ka uzskrēju jums Šeit?"

"Patiesām?" es izdzirdu pati savu balsi, aiz nervozitātes aizsmakušu. "Jā, laikam tā būs."

Es grasījos iet viņam garām tālāk neitrālās foajē telpas plašumā, bet viņS man neļāva, viņa lielais, smagais stāvs garajā noplukušajā lietusmēteli un koferis joprojām aizšķērsoja man ceļu. Jutu, ka mani grūž atpakaļ, ka esmu iespiesta stūri un ka man ir bail.

"Ērmoti, kad jūs tur ārā gājāt garām, es paskatījos uz jums, vai ne? Jūs pazināt mani; es domāju, visvarenais Dievs, tā taCu ir tā mazā kundzīte — nekad nebiju gaidījis, ka man tā paveiksies."

"Paveiksies?"

"O, jā." Viņa skatiens bija glūnoSs, mute pavērta tā, ka es varēju redzēt, cik slikti viņam kļuvusi zobi. Viņa seja bija iekritusies, vaigi un žokļi krokās kā saņurcīti, ļengana, iezilgana āda karājās tur, kur aug bārda. Kādreiz viņS bija acīm redzami izskatīgs, lai gan man nekad nebija licies pievilcīgs, bet tagad viņš tāds nebija, viņš bija atbaidošs, daudz vecāks, noplucis. Un ārprātīgs, es nodomāju, negribot atkal paskatīdamās uz viņa acīm. Pēkšņi man ienāca prātā, ka viņš tai telefona būdā ne ar vienu nesarunājās, savā ārprātā viņš mēmajā klausulē bija murgojis, iedzīvojies kādā paranoiskā fantāzijā.

"Vai jūs mani neatvainotu?" es tagad izmisumā teicu, jo vēl arvien viņš nebija pakustējies. "Man jāparunā ar administratori."

Viņš it kā vilcinājās, tad nedaudz pavirzījās sāņus, bet, kad es viņam gāju garām, viņš uz vietas sekoja man, un, kad es sasniedzu pulti, viņš man bija pie sāniem.

"Vai jums izdevās kaut ko nokārtot, kundze?"

"Jā, jā, pateicos jums, viss ir kārtībā."

"Tad, protams, jūs tagad varēsiet padzert tēju. Šveicars jūs ievedīs zālē."

"Tēju!" Fevels sacīja. "Jā, nudien, tā taCu ir sasodīti laba ideja — es labprāt notiesātu šķīvi pieklājīgu grauzdiņu un pāris sviestmaižu — jā, es pavadīšu jūs iekšā uz tēju, mums daudz kas ir pārrunājams."

"Faktiski," es sacīju, sniegdamās pēc somas, "es domāju, ka man tomēr nav laika, es domāju, es vienkārši pasūtīšu taksometru un braukšu uz staciju — Maksims gaidīs."

"Nē." Viņš pacēla drausmīgo koferi. "Es pastāvu... Protams, jūs padzersiet tēju, vai tad jūs negribat dzirdēt, kā ir klājies jūsu sen pazudušajam draugam?"

"Ne visai, ja man jums jāsaka patiesība."

"A?" Viņš apstājās zāles durvīs. "Patiesība. Nu, mēs taču visi atceramies šo un to par to, vai ne?”

Es jutu, kā man pietvīkst seja.

"Es domāju, ka jūs tiešām iedzersiet tēju," viņš teica, "vai ne?" Un viņš gāja uz priekšu pāri zālei, kuras viņā gala bija daži krēsli, kur pie sudraba tējnīcām un krūzītēm, un baltiem šķīvjiem ar plācenīsiem sēdēja klusi pārīši, dažas pavecas dāmas, kas Šeit atguvās no svelmes. Man bija drausmīgs kauns, ka esmu kopā ar viņu. Viņi pacēla acis un cieši skatījās uz mums, un tad steidzīgi atkal novērsās. Man gribējās pagriezties un skriet, tūlīt, ātri ārā no viesnīcas uz ielu. Bet viņš bija sagrābis manu elkoni, un bija jau pienācis oficiants, man jau piedāvāja krēslu, es tur nekā līdzēt nevarēju.

"Tēju," teicu, "Ķīnas tēju..."

"Ar sviestmaizēm un torti, kundze?"

"Es — es neesmu... "

"O, jā, visu,” Fevels teica, nepatīkami, ska|i, mulsinoši smejoties, tā ka es jutu, ka atkal skati pievērsās mums. "Visus tos uzkožamos — siltas bulciņas, rausus. Tikai es gan dzeršu viskiju ar sodu, nevis tēju, un jūs tos varat atnest vispirms."

"Piedodiet, ser, es baidos, ka bārs Sai laikā ir ciet."

"Ciet? Velna milti, vai jūs to saucat par apkalpošanu tik karstā dienā?"

"Es ļoti lūdzu atvainot, ser."

"Jā, nu — vai jūs nevarat — jūs zināt?" ViņS pamirkšķināja oficiantam un zīmīgi paberzēja plaukstu, tā ka es no kauna un apmulsuma gribēju vai zemē iegrimt un kādreiz ari būtu to darījusi. Bet tagad es biju vecāka un labāk zināju, kā iziet no situācijas, un es atcerējos labo vēsti, ka esmu laimīga, ka viss būs labi un tādēļ Dzeks Fevels man neko nevar nodarīt.

"Pateicos," es teicu oficiantam ļoti mierīgi. "Tikai tēju, ar to pietiks, un tikai mazliet kaut ko ieēst."

"Paklausies, apžēlojies taēu pārcilvēku. Neesmu ēdis veselu dienu."

"Dažas sviestmaizes, bet tikai vienam." Es mēģināju oficiantam apburoši uzsmaidīt, lai dabūtu viņu savā pusē, bet nevarēju, viņa seja bija kā sasalusi, tajā bija lasāms gandrīz vai neslēpts riebums un nosodījums. Es viņu nevainoju. Fevels izskatījās pēc klaidoņa, viņa bikses bija vecas un slikti piegulēja, viņa kurpes purngalos novalkātas, un zoļu priekšējā daja bija atplīsusi. Viņa apkakle bija taukaina un netīra, mati negriezti un nemazgāti. Man ar šausmām ienāca prātā, ka viņš varbūt tiesām dzīvo uz ielas vai, labākajā gadījumā, kādā netīrā pagaidu kopmītnē un iztiek no tā, kas viņam tai papes koferi.

"Ak, jā," viņš sacīja, un viņa acis bija zilas un mežonīgas, tās dega un raudzījās cieši man sejā. "Paskatieties tā labi. Kamēr jūs un Maksims omulīgi dzīvojāt savos maziņajos, jaukajos ārzemju slēpņos, dažiem no mums pienāca grūti laiki. ViņS par daudz ko ir parādā, to jūs viņam no manis varat pateikt."

"Baidos, ka nezinu, ko jūs gribat teikt."

”0, jā, zināt gan, nelūkojieties mani kā nevainīgs bēbis."

"Kā gan jūs iedrošināties mūs tā apvainot? Ko gan, pēc jūsu domām, mēs jums esam nodarījusi?"

"Jūs? Nu, man jāatzlst, ka jūs tiesām n e-darījāt neko, jūs pat nebijāt tur, pat nepazināt viņu, vai ne? Jūs bijāt gluži nevainīga, piekrītu, var jau uz to raudzīties ari tā. Gudra, protams, un viltīga, ne jau tāda nevainīga Pelnrušķīte, kādu jums vienmēr tikās sevi iztēlot. Bet jūs uzzinājāt patiesību; viņš taēu jums to pastāstīja, vai ne? Tā tas ari jūs padara par līdzvainīgo, jūs esat līdzzinātāja." ViņS bija pacēlis balsi.

"Fevela kungs..."

"Pēdējos desmit gados es esmu pavadījis daudz laika — visu savu laiku kops tā sasodītā kara beigām —, mēģinādams lietas iekustināt. Nekādas veiksmes. Nekāda prieka. Līdz šodienai. Un kas par veiksmi, atsver visu, gandrīz vai."

"Vai jūs, lūdzu, nerunāsiet klusāk — cilvēki skatās."

"O, to mēs nevaram paciest. Vai ne?" Viņš paliecās uz priekšu, paplestām kājām, rokām uz ceļgaliem. Tās bija uztūkušas rokas, dziļām rievām locītavās, netīriem nagiem.

"Vai jums ir cigaretes?"

"Nē, bīstos, ka nē, es nesmēķēju."

"Nē, protams, nē, jūs nekad neko nedarījāt, es jau atceros. Nu, nekas." Viņš sagriezās krēslā un sāka raudzīties apkārt telpai. "Man domāt, es varu izmangot tur no tā vecā zēna — man, protams, nav nekādas naudas."

"Lūdzu, nē, lūdzu — lūk," es atvēru somiņu,” ejiet un nopērciet — ņemiet — lūdzu, neejiet ne pie viena."

Viņš ņirdzīgi nosmīkņāja, atkal atsegdams savus melnos, sabojātos zobus ļenganajā, gaisi sārtajā mutē, un pasniedzās pēc mārciņas banknotes.

"Paldies," viņš nevērīgi noteica un tad, celdamies, lai ietu, apstājās un raudzījās lejup uz mani.

"Neejiet projām. Mums ir dažas lietiņas pārrunājamas."

Es vēroju viņu aizlīgojam pāri zālei, meklējot cigaretes. Koferi viņš bija atstājis blakus savam krēslam; tas izskatījās, it kā būtu izvilkts no izgāztuves augšas, eņģes bija sarūsējušas un ieplīsušas, stūri cauri, tas bija tukšs, es nodomāju, vecas avīzes un lupatas, varbūt pāris viņa krāmu. Viņš ir pustraks, pilnīgi bez līdzekļiem, un viņš taisās man kaut kādā veidā draudēt.

Es iedošu viņam naudu, es nolēmu, man līdzi bija Čeku grāmatiņa un mazliet skaidrā naudā. Tas būs viegli, es pajautāšu, cik daudz viņš grib, lai aizietu. Viņš nezina, kur mēs dzīvojam, un, kad es no šejienes vēlāk aiziešu, es raudzīšu, ka viņš man neseko. Viņš bija sācis kaut ko bilst par patiesību, bet es atcerējos, kāds viņš bija pēc Rebekas nāves cēloņa izmeklēšanas un pēc slēdziena par pašnāvību. Toreiz viņš gribēja tikai naudu.

Nāca oficiants ar tēju. Viņš uzstādīja divus mazus galdiņus un piesardzīgi nolika paplāti, un es atcerējos, kā Manderlijā Frits un Roberts mums katru pēcpusdienu nesa tēju, to sarežģīto, svinīgo mazo rituālu, sudraba tējnīcas, Šķīvjus, piekrautus ar trijstūrainām sviestmaizītēm, karstiem, miltainiem plācenīsiem, ar kūstošu sviestu piesūcinātiem grauzdiņiem, krekeriem, siltām smalkmaizītēm un vairāku šķirņu kūkām. Tagad paplāte bija daudz pieticīgāka, bet no snīpja garojošā vārītā ūdens un silto grauzdiņu smarža uzbūra man veco ainu. Oficiantam bija pārākuma izteiksme sejā, kas neko neatšķīrās no tās, kāda vienmēr bija Fritam. Es redzēju, kā viņš palūkojās uz tukšo krēslu man pretī, kā viņam lūpas savilkās nepatikā, un es atkal mēģināju uztvert viņa skatienu, lai parādītu, cik ari man tas pretīgi un ka esmu bezpal īdzīga, un ka Fevels nav nekāds draugs, es dotu visu, lai tikai nebūtu šeit ar viņu, bet oficiants uz mani neskatījās.

"Pateicos," es teicu. Viņš tikko jaušami palocījās un nogriezās.

Es Maksimam neteikšu, es nodomāju, ieliedama tēju. Tā izskatījās laba, stipra un karsta. Man tā bija vajadzīga, es to tūlīt dzēru, apdedzinot muti, bet nepiegriezu tam vērības. Es vienkārši iedošu Fevelam, ko viņš prasīs, un tikšu no viņa vaļā. Maksims nedrīkst to nekad uzzināt. Ar Fevelu ir beigas, viņš ir nožēlojams, grīļīgs dzērājs, pustraks cilvēks. Man viņa sāka mesties žēl.

Kad viņš nāca atpakaļ pāri garajai telpai ar kaut kādu viņa vecās bramanības atblāzmu gaitā, zobos viņam bija cigarete un rokas bija kabatās. Viņš bija nepievilcīgs, bezrakstura cilvēks, bet es viņa vairs nebaidījos, viņš mums piekļūt nevarēja.

Viņš smēķēdams izlaidās krēslā un Jāva man ieliet viņam tēju. Viņš labu brīdi nesacīja neko, bet kāriem kumosiem nevīzigi ēda, piedzerdams tēju. Pāris reižu viņš pāri tasei paraudzījās uz mani ar savām zilajām, asins pieplūdušajām, arvien vēl ārprātīgajām acīm. Es gaidīju, neko neēzdama, dzerdama pati savu tēju. Es neskatījos uz viņu. Cik daudz viņš prasīs, es sev jautāju, vai man bankā pietiks naudas Čekam, vai arī man vajadzēs steigā kaut ko slepus noorganizēt. Cerams, ka ne. Es gribēju visu to ātri nokārtot, es ar Dzeku Fevelu vairs nekādās darīšanās ielaisties negribēju.

Tad viņš tik neveikli nolika savu tasīti uz apakštasītes, ka tā stāvēja šķībi, un man vajadzēja pasniegties uz priekšu, lai to nostādītu taisni. Es jutu viņa acis sekojam katrai manai vismazākajai kustībai. Es centos uz viņa skatienu neatbildēt. Viņš bija aizsmēķējis vēl vienu cigareti un sēdēja, atpakaļ atzvēlies.

"Tīri laba tēja," viņš nekaunīgi noteica, "kaut arī mans draugs Maksis ir man vairāk parada. Vairāk."

Tā, tad nu tas nāca, es biju pilnīgi sagatavojusies, es gaidīju.

ViņS sacīja: "Es domāju, ka jūs labprāt gribētu zināt, kas notika."

"Notika?"

"Tai naktī — ak, nestāstiet man, ka jūs abi neesat par to spriedelējusi, minējusi visus Sos gadus. Neviens nezina, es jums varu teikt. Tā vecā bāba, tas Frenks Krolijs, kādu laiciņu nāca okšķerēt un izprašņāt mani un tad Dzū-lians — es viņus abus aiztriecu pie velna... arī Denija."

"Denversa kundze?" Es zem sirds sajutu ieduram sāpes. Es tās pazinu, tās bija man zināmas sāpes, zināmas no tā laika.

"Kur viņa ir? Es domāju... ”

"Ko? Ko jūs domājāt?"

Es neatbildēju. Es nevarēju. Fevels sakrustoja kājas. "O, Denija ir kaut kur vēl te. Es nezinu — gadiem neesmu viņu redzējis." Viņa acis iezibējās. "Manderlija,” viņš teica. "Kas par skatul Šausmīgi. Es domāju, jos to redzējāt?"

Es noriju siekalas, mēle man bija pietūkusi un rīkle sausa.

"Es to, protams, neredzēju. Es biju Londonā, jūs jau to zināt. Jūs tīri labi atceraties, kā apmeklējām to sasodīto dakteri."

Tad es sapratu, ka tas, par ko man vienmēr bija aizdomas, bija galu galā taisnība, sapratu pilnībā visu so vienkāršo patiesību. Man ausīs skanēja Fevela balss, kad viņš tonakt runāja ar Maksimu, smaidot to veco netīkamo smaidu. "Tu domā, ka esi vinnējis, jā? Likums var tev vēl piekļūt klāt un arī es, tikai pa citu ceļu..."

Tas ceļš bija bijis tūlītējs un viegls. Viņš piezvanīja uz Manderliju Denversa kundzei. Viņa bija pieņēmusi tālsarunu, kā to atcerējās Frits. Fevels viņai ļoti ātri pastāstīja par notikušo, un viņi to abi kopā noorganizēja. Diez, vai tā bija viņa ideja vai viņas? Bet izdarīja to viņa. Viņa pielika uguni un kādā attālākā mājas daļā izlaistīja parafīnu. Viņa pielika sērkociņu, kur neviens viņu nevarēja ieraudzīt. Es redzēju viņas ļauna prieka pārņemto seju, apmierinātu, bālu kādā tumsā gaitenī. Un tad viņa aizbrauca, atbrauca taksometrs, viņa sakravāja tanī savas lietas un aizbrauca. No kaut kurienes viņa piezvanīja Fevelam un pastāstīja viņam. "...Un arī es, tikai pa citu ceļu."

Es paskatījos uz viņu, smīkņājošu, netīru, pretīgu. Vismaz viņS nebija tur. ViņS nebija izbaudījis to priecīgo finālu, nebija skatījis Manderliju degam, viņa atriebība Maksimam nebija nesusi pilnu apmierinājumu. Un dzerot vēl atlikušo remdeno tēju, man prātā iešāvās vēl kas cits. Es nebiju ticējusi, ka Fevels varētu izdomāt to balto vainagu pie Beatrises kapa. Bet tagad, skatoties uz viņu, es vairs tik pārliecināta nebiju. Viņā bija kaut kas no rāpuļa, kaut kas tik viltīgs, un tas bija kas jauns. Es iztēlē redzēju viņu mežonīgā ārprātā smejam. Tikai kā ar to naudu? Viņam tādas nebija, viņam nekā nebija, tas nu bija skaidrs. Bet vainags bija ļoti dārgs.

"Man vajadzēs iet," es teicu. "Es neko negribu dzirdēt."

"Cik zēl. Es cerēju, ka mums būs tik daudz kas pārrunājams — tenkas desmit gadu garumā. Kaut gan man nav nemaz tik daudz, ko stāstīt. Man bija garāža, es to, protams, pazaudēju, viss izvērtās draņķīgi, tiklīdz iesākās karš. Bet es drusku patirgojos Sur un tur, kad kaut ko varu samangot. Tas nav tik viegli. Bet kur nu jums to zināt, vai ne? Jums nekad nekā nav trūcis. Nu, veicas gan dažiem." ViņS pēkšņi paliecās uz priekšu. "Viņu vajadzēja pakārt," viņš nikni Čukstēja ar putām uz lūpām. "Jūs to zināt tikpat labi kā es."

Es jutu, ka iekšēji es visa trīcu, bet ārēji es biju ļoti mierīga, pavisam mierīga. Es teicu: "Es domāju, ka jūs gribat naudu. Uz to jūs visu laiku mērķējat. Jūs taču mēģinājāt mani šantažēt iepriekš. Labi, došu jums naudu, jo es gribu, lai Maksimu netraucē. Viņš ir laimīgs, ļoti laimīgs, mēs abi esam laimīgi. Nekas to nedrīkst traucēt."

"O, protams, nē — protams." Viņa sejā un acīs bija izsmiekls.

"Sakiet, cik daudz jūs gaidāt, lai es jums dodu. Es gribu braukt uz mājām, es gribu tam pielikt punktu."

"Desmit mārciņas."

Es cieši raudzījos viņā, neizpratnē atkārtojot viņa vārdus: "Desmit mārciņas? Tik vien?"

"Man tas ir ļoti daudz, mana dārgā. Bet, nu labi, ja tas tiesām darīs jūs laimīgāku, teiksim, piecdesmit."

Es nesapratu. Es biju gaidījusi, ka viņš prasīs simtus, varbūt tūkstoSus, summu, ar ko kaut kā iekārtoties, nopirkt veikalu. Es pasniedzos pēc somiņas un sāku skaitīt banknotes. "Tik daudz man nav. Atlikumam es jums varu iedot Čeku."

"Tad izrakstiet to iekasēšanai." Es izrakstīju Čeku. Man bija grūti rakstīt skaidri un normāli. ViņS paņēma Čeku un naudu un rūpīgi salika kopā. Viņa cigarete bija izsmēķēta, un mutes kaktiņā rēgojās tās galiņš.

"Labāk jūs samaksājiet par tēju," viņš teica.

Man viņš riebj, es domāju, man riebās, kā viņš runā, kā viņš spēja panākt, ka jutos tik apmulsusi, apkaunota, kaut kādā veidā vainīga. Es neatbildēju un piecēlos.

"Tās tik bija dieniņas," viņS teica, "Manderlijā. Gāja priecīgi, iekāms viss sagriezās grīstē. Tās dienas nekad vairs neatgriezīsies. Mēs labi salaidām, Rebeka un es, gāja jautri, baigi jautri. Žēl nabadzītes."

"Ardievu."

ViņS bija kājās, roka viņam paSāvās, un es jutu viņu sagrābjam mani aiz delnas. Man bija jānodreb pie domas, ka viņa netīrie nagi urbjas man mētelī. "Jūs domājat, ka tas ir viss, vai ne?" viņS sacīja. ViņS runāja it kā nenopietni, gandrīz vai pieglaimīgi, un it kā viņS būtu stipri uzjautrināts.

"Kā, lūdzu?”

"Jā. Piecdesmit mārciņas. Mans Dievs!"

"Lūdzu, ļaujiet man iet un, lūdzu, pievaldiet balsi."

"Pasakiet Maksimam."

"Nē."

"Pasakiet viņam, ka nauda nav galvenais."

"Nesaprotu."

"Es neteikšu, ka man tā nenoder, jo tā man noder, un es neteikšu, ka man tās vairs nevajadzēs, jo man tās vajadzēs. Bet tam nav steigas. Tas nebūt nav galvenais." Viņš palaida manu roku. "Man no viņa vajag vairāk kā naudu."

"Jūs runājat nesakarīgi," es teicu, "jūs esat ārprātīgs."

"O, nē." Atkal viņš smējās, un acis viņam bija briesmīgas. Ak, kaut man nebūtu bijis tanīs jāielūkojas, es zināju, ka nekad vairs nespēsu tās aizmirst.

"O, nē. Jums tagad gan labāk iet uz savu vilcienu."

Bet dažas sekundes es kaut kā nevarēju, es nezināju, kā izdarīt kaut ko tik vienkāršu kā iziet ārā no tās telpas, es jutos apjukusi, paralizēta, bija tā, it kā mans ķermenis man vairs neklausītu, mans prāts vairs neizlemtu, kā rīkoties.

"Pateicos par jauko tēju." Es biju gaidījusi, ka viņš man sekos, bet tā vietā viņš atkal smagi atslīga klubkrēslā. "Es domāju, es pakavēšos Šeit, līdz viņiem labpatiksies taisīt vajā, un tad es iedzeršu drusku viskija. Jūs jau varētu ar to pasu reizi samaksāt par to arī, vai ne?”

Es gāju prom, sadusmota, Šausmīgi apjukusi, līdz asarām. Es bēgu no tās telpas, un, tiklīdz es varēju pievērst meitenes uzmanību, lai saņem manu naudu, ko viņa izdarīja tik patīkamā manierē, ar tādu nesteidzīgu laipnību, ka man likās, es tūdaļ sāksu kliegt, es bēgu no viesnīcas ārā uz ielas, un no ietves man sejā sitās āra svelme, un tikai ar mokām es varēju noturēties un nepaģībt, gaidot kādu neaizņemtu taksometru.

Sešpadsmitā NODAĻA

Laime vai nelaimē, vai mēs mīlam vai arī esam vieni, vai esam drošībā vai briesmām padoti, un gala iznākums — todien es vēl ticēju, ka tas viss atkarīgs no ārējiem apstākļiem, no nejaušības, no citu rīcības. Es nebiju vēl apjautusi, ka savu likteni veidojam mēs pasi, ka tas izriet no mušu iekšējās dzīves. Svarīgi ir ne jau ārējie apstākļi, bet gan tas, ko mēs no tiem izveidojam.

Tā bija vislielākā nejaušība, ka es satiku Džeku Fe-velu. ViņS sabojāja man visu prieku tai dienā, tāpēc ka es to pieļāvu: tā ka tagad es sēdēju vilcienā un stingi raudzījos ārā pa logu, un domāju, domāju par viņu un par to, ko mūsu satikšanās varētu man nest. Man nebija ne prieka, ne intereses par to, ko es redzēju, es nebūtu varējusi pateikt, kā pār laukiem krita gaisma un vai kokiem jau sāka zust to pirmais spilgtais un svaigais zaļums, un vai tā vietā stājās vasaras beigu tumšākie toņi. Stacijā man nācās gaidīt ilgi. Es izdzēru tasi nostāvējušās tējas, no kuras rnan aplika mēli un mutē palika rūgtena garša, un tad es sēdēju garlaikojoties uz sola, skatījos, kā man pie kājām knābā baloži, un tie man bija absolūti vienaldzīgi. Es nopirku kioskā pāris žurnālu un avīzi, un tie gulēja neatvērti man blakus uz sola.

Man bija nelabi, un es jutos kā nedzīva. Es nebiju aizmirsusi rīta cēlienu un cik priecīga un stipra es jutos, bet tas viss bija vienkārši pazudis bez pēdām, es varēju to atcerēties, bet ne vairs izjust. Es biju pārliecināta, bet tagad Šaubījos, jo galu galā ko tad man pateica, kas bija mainījies? Nekādu cēloni atrast viņš nevarēja, un tomēr viss varēja palikt, kā bijis, ar cēloni vai bez. Ir daudz cilvēku bez bērniem bez jebkāda cēloņa. Viņš mani bija izmeklējis tikai īsu bridi, viņš bija tikai runājis. Ko gan viņš zināja? Ko viņS bija izmainījis?

Es nebiju teikusi Maksimam, kurp es dodos, bet, izejot ārā no daktera Lavleidija pieņemšanas istabas zeltainas gaismas pielietajā ielā, es zināju, ka uzreiz spēSu pasacīt — saglabāt savu noslēpumu es nebūtu spējusi: "Ir iespējams, ka mums būs bērni." Es biju izdomājusi pateikt to tovakar dārzā mierīgā pastaigā starp rozēm: "Nav nekāda iemesla, kāpēc nē, un ir visi iemesli tagad, kad esam visu nokārtojusi un esam laimīgi, lai mums butu bērni."

Tagad par to runāt es netaisījos. Tā vietā būs neinteresanta saruna par veikaliem un karsto laiku, es So un to sastāstisu un izbeigšu sarunu cik vien iespējams drīz. Galvenais, es nedrīkstēju viņam stāstīt par Fevelu. Bija vel lietas, no kurām man viņu vajadzēja par katru cenu pasargāt. ViņS ir laimīgs, viņS pats to teica, Manderlija vairs neko nenozīmēja, un pagātnei vairs pār viņu nebija varas — nekas te nedrīkstēja izmainīties.

Es sapratu, ka neieredzu un nicinu Dzeku Fevelu, ka viņš man riebjas. Es dusmojos uz viņu par to, ko viņS bija nodarījis Sai dienai, bet man nebija no viņa bail. ViņS ir pārāk vājš, pārāk nožēlojams. Un pamazām, jūdzēm starp mums pieaugot un Londonai attālinoties, un tuvojoties mājām, es jutu, ka pats sliktākais ir jau garām, tas bija tikai īss nepatīkams starpgadījums, nekas vairāk. ViņS nebija man sekojis, viņS nezināja, kur mēs dzīvojam, un pat, es atskārtu, nenojauta, ka mēs esam atbraukusi Šurp ne tikai uz īsu laiku. ViņS nejautāja — es biju pārsteigta, ka ne, bet tas tikai nozīmēja, ka mēs viņam vairs neliekamies svarīgi. Tikai man prātā vēl turējās daži teicieni. "Jūs uzzinājāt patiesību. ViņS taēu jums pastāstīja, vai ne? Tas arī jūs padara par līdzvainīgo." "Viņu vajadzēja pakārt. Jūs to zināt tikpat labi kā es.” "Pasakiet Maksimam, ka nauda nav galvenais. Man no viņa vajag vairāk kā naudu." Bet viņš jau vienmēr bija draudējis — steigā izteicis tukSus draudus, vienmēr bija mēģinājis iebaidīt mani ar netiešiem mājieniem, it kā liekot nojaust un minēt. Nē, viņš nebija mainījies.

Ap to laiku, kad vilciens palēnināja gaitu un tuvojās ciemata pieturai, es jau visu biju nolikusi savā vietā, biju sevi apvārdojusi, es nodomāju, tīri veiksmīgi un biju Fe-velu gandrīz pilnīgi izmetusi no prāta, tā ka es varēju doties pie Maksima, priecīga, smaidoša, gatava nobērt visus tos teikumiņus par savu dienu, kādus biju sacerējusi.

Bet Fevels man rādījās sapnī. Pār savu zemapziņu man nekādas varas nebija. ViņS bija atbraucis uz Man-derliju, dižodamies ar sporta vāģi, kuru viņš vadīja: "Daudz ātrāka nekā jebkāda mašīna, kas nabaga Maksim jebkad varētu piederēt" Un šodien viņš pieminēja, ka esot tirgojies ar mašīnām, līdz svītru visai šai veiksmei pārvilka karš, un tā es sapņoju par Dzeku Fevelu un auto. Mēs braucām augšup pa stāvu un šauru ceļu, un man bija licies, ka es braucu ar Maksimu, bet tad viņš pagriezās, lai man uzsmaidītu, un tā seja, gaļīgie, zilganie žokļi un asinīm pieplūdušās acis piederēja Fevelam, un uz stūres rata bija tieši viņa īsās, druknās rokas ar netīrajiem nagiem. Bija tumšs, it kā jebkuru brīdi varētu sākties lietus gāze, un gar ceļa malām stiepās augsti koki, un to tumši lāsmojošie stumbri pacēlās draudoši virs mums, cieši un blīvi kā zobi pārpilnā mutē un bez lapām, izņemot paSas galotnes, kur tās izpletās mums virs galvām, aizsedzot to mazumiņu gaismas, kas vēl bija palikusi. Es zināju, ka drīz mums jāsasniedz kraujas mala un ka mēs izbrauksim klajumā, bet mašīna, smagi rūcot, kustējās par lēnu, man izmisīgi gribējās to paskubināt uz priekšu, tikt uz priekšu, jo es zināju, ka, kad es tur nokļūšu, tur būs Maksims un gaidīs mani pats ar savu maSInu. Es nekādi nevarēju saprast, kāpēc viņS nav ar mani tagad.

Fevels turpināja mest skatienus uz mani, glūnēdams ar kaut kādu ļauni tlksmlgu triumfu. Es jutu, ka viņS ir mani piemuļķojis, un tomēr es nesapratu, kā, un tā es tur neko nevarēju līdzēt.

Tad beidzot es gandrīz vai iesaucos aiz prieka un atvieglojuma, koki sāka kļūt retāki, un debesis te bija skaidrākas, tās bija dzidras, vāri zilas, gaiss vairs nesmirdēja pēc mitrajiem, appelējušajiem un satrūdējušajiem koku stumbriem. Priekšā es redzēju sauli, it kā arkā ierāmētu. MaSīna sāka braukt ātrāk, tā tagad slīdēja vienmērīgi, gludi kā ieeļļota, mēs braucām bez trokšņa, ātrāk un ātrāk, likās, ka mēs gandrīz vai neskaram zemi.

"Apturiet Šeit!" es teicu — es izsaucos, jo likās, ka mēs drāžamies uz gaismu, nekāds spēks mūs nevarēja piespiest bremzēt vai braukt lēnāk. "Pieturiet, lūdzu, — ak, pieturiet! PIETURIET!"

Bet mēs nepieturējām, mēs braucām ātrāk, un es sāku just elpas trūkumu, no ātruma tā man sāka aizrauties, un tad es atskārtu, kā biju atskārtusi iepriekš, ka tā liesmojošā gaisma nav no saules, bet no uguns. No ugunsgrēka.

"Deg!" Es atmodos, uztrūkos sēdus un tvēru pēc gaisa, un mēģināju pasargāt seju no svelmes.

Logs bija vaļā, un gaiss bija tīri auksts un smaržoja pēc nakts, kas plūda iekšā no dārza. Es biju pamodinājusi Maksimu, viņS bija noliecies pār mani.

"Tas nav nekas. Es biju par daudz nogurusi, un man k|uva karsti. Londona ir mani galīgi izsmēlusi. Tev bija taisnība." Es izkāpu no gultas, lai aizietu pēc glāzes ūdens. "Tā tiesām ir pretīga." Un es sastāstīju nesakarīgus murgus par svilinošām ietvēm un griezīgi taurējošām mašīnām, un es viņam to stāstīju smalkos izdomātos sīkumos un )āvos, lai mani mierina, kamēr no īstā murga paSa centra uz mani turpināja smīkņāt Fevela ņirdzīgais ģīmis.

Tas ir pāri, un ar to ir cauri, es sacīju. Dzeks Fe-vels nespēj mums tikt klāt; bet viņS bija ticis klāt, jo es viņam to lāvu, es nespēju aizmirst. ViņS piederēja pie pagātnes, un atkal un atkal no jauna es pagriezos, lai paskatītos uz to pāri plecam, bet viņS piederēja arī pie tagadnes, un es ne tikvien nicināju, bet arī baidījos viņa dēj no visa tā, ko viņš bija sacījis. ViņS ienīda mūs, un viņS zināja patiesību, un es viņam neuzticējos. ViņS nebija arī pie pilna prāta, un no tā es baidījos. Ik dienu atmozdamās es apzinājos, ka viņS kaut kur atrodas, kaut kur Londonā, un kā ērkšķim miesā es lāvu Sai apziņai iesēsties sevī, es nevarēju so dzelksni izvilkt ārā tīri un ātri.

Mēs pasi veidojam savu likteni.

Mainījās laiks; kjuva aukstāks, rīti bija pelēki, un reizēm lija. Frenks Krolijs atbrauca no Skotijas uz četrām dienām, lai kopā ar Maksimu dotos uz kādas fermas ūtrupi un tad apspriestu ar viņu nākotnes plānus par muižas paplašināšanu. Bija jauki būt kopā ar viņu mūsu mājā, viņS sev līdzi nesa savu agrāko nosvērtību, stingrību, uzticību un uzmundrinošo veselo saprātu.

TaCu arī viņS piederēja pie pagātnes, un es daļēji vēlējos, lai viņa Šeit nebūtu. Manderlija bija piederējusi viņam tāpat kā Maksimam; es atskārtu, ka nevēlos, lai viņS pieķeras Kobeta Biezoknim, šeit bija jāiesākas jaunai dzīvei, un tai bija jābūt mūsējai, tikai mūsējai.

Bet es vēlējos, kaut varētu ar viņu runāt nepiespiestāk. Ja viņS būtu sieviete, es varbūt pastāstītu viņam par savām atjaunotajām cerībām uz bērniem, kā es biju pastāstījusi Bantijai Baterlejai, jo bija jau pietiekami daudz, ko man vajadzēja paturēt sevī, man vajadzēja kādu, ar ko dalīties. Viņa to uzņēma, kā es to gaidīju — atsaucīgi, ar prieku un interesi. "Tagad, mana dārgā, uzklausiet, ko es jums teikšu. Esmu par jums krietni vien vecāka, tāpēc jūs apklukstēSu kā cāļu māte. Centieties nodoties citām lietām, aizpildiet savu dzīvi līdz malām. Nedomājiet mūžīgi par to, neesiet nepacietīgi, nevērojiet un negaidiet, no tā jums nekāda labuma nebūs."

"Nebūs. Es domāju, ka jums ir taisnība."

"Jums ir dota cerība — un, ja tam lemts notikt, tas noliks."

Es klausījos viņā un biju aizkustināta, un jutos ari iedrošināta; viņa tiesām domāja, ko runāja, pati savā dzīvē viņa bija vadījusies no tādām veselīgām, vienkāršām patiesībām, un tās nebija viņu pievīlušas. Man vajadzēja ņemt viņu sev par paraugu, man nevajadzēja gaidīt visļaunāko, nevajadzēja mū2īgi ļauties grūtsirdībai. Ne vienu reizi vien viņa man atgādināja Beatrisi, viņa man deva kaut ko no tā, ko bija devusi Beatrise.

Un pamazām nākamajās nedaudzajās nedēļās, vasarai augot augumā, es nomierinājos, un manas bailes zaudēja asumu. Mēs atļāvāmies sev dažas atpūtas dienas ārpus mājas, lai izstaigātos pa Velsas tīreļiem. Maksiins un Frenks nopirka vēl otru fermu un lielu ga-bālu veca meža, kuru vajadzēja atveseļot un atjaunot. Mēs aizgājām uz viesībām pie Baterlejiem, kaut gan Maksims ne visai gribēja iet. "Kāds jau zinās," viņS torlt teica. "Kaut ko jau pateiks — vai ari viņi skatīsies tā īpaši, kā es nevaru ciest."

Bet tā nebija. Likās, ka nevienam no viņiem mušu vārds nebija pazīstams, mūs laipni uzņēma, par mums interesējās, jo mēs bijām jaunatnācēji. Nekas vairāk.

Bija tikai viens nāves baiļu mirklis, tik negaidīts un spējS, ka es jutos, it kā telpa būtu pēkšņi sākusi neprātīgi virpuļot ap mani. Es nespēju to apstādināt. Es nezinu, kā tas notika. Neviens neko neteica, neviens neskatījās. Tas radās mani. Vaina bija mani.

Maksims bija blakus logam un sarunājās ar kādu man nepazīstamu cilvēku, un uz brīdi es atrados viena zāles otrajā pusē vienā no tām negaidītajām dīvaina klusuma saliņām, kas pēkšņi izveidojas virmojošā viesību jūrā. Bija, it kā es būtu iemūrēta, es varēju raudzīties ārā, bet es nevarēju nevienu aizsniegt, ne ar vienu runāt, un visam, ko man apkārt runāja, nebija nekādas jēgas — kā sveSas valodas skaņām.

Es skatījos uz Maksima pusi. "ViņS ir slepkava," es domāju. "ViņS nošāva Rebeku. Tas ir tas cilvēks, kas nogalināja savu sievu." Un viņš bija man pilnīgs svešinieks, likās, ka es viņu nepazīstu un ka man ar viņu nav nekāda sakara. Bet tad es atcerējos Fevelu. "ViņS tev pateica, vai ne? Tas padara ari tevi par līdzvainīgo. Tu esi līdzzinātāja."

Tai brīdi es tam ticēju. Es nesu sevi vainas apziņu. Es jutu, kā mani pilnībā pārņem panika, So patiesību pilnībā atskārstot. Es nezināju, kas notiks, tāpēc ka es nejutos pietiekami stipra, lai glabātu So noslēpumu, lai pavadītu savu pārējo dzīvi, neko nesakot, neko nedarot, bet zinot, zinot. "Tas cilvēks ir slepkava."

Bet tad viņš pagriezās, pacēla skatu un ieraudzīja mani. ViņS smaidīja, Sis slepkava, un viegli pamāja man, kas nozīmēja, ka viņS grib, lai es pieeju pie viņa, lai izglābtu viņu no kāda garlaicīga tipa, varbūt. Un es to darīju, spiezdamās sāniski starp platām mugurām un 2estikulējoSām rokām, un skaļām balsīm. Es biju paklausīga, un, kad es biju viņam blakus, es izturējos tīri normāli, es runāju un uzvedos kā vienmēr, bet, stāvot viņam blakus, man bija bail. Es gaidīju no viņa mierinājumu, cerot, ka Sis murgs atkāpsies un tie vārdi, tie patiesie vārdi, kas man skanēja galvā, apklusis. ViņS nebija izmainījies, un savā ziņā nekas nebija mainījies. Mēs stāvējām kopā Sājā viesistabā, kas bija pilna fotogrāfijām un puķēm, un maziem galdiņiem ar kārdinošām lietām, de Vintera kungs un kundze no Kobeta Biezokņa. Viss tas vēl arvien bija tā. Es viņu mīlēju. Es biju viņa sieva. Mums būs pašiem savi bērni. Mēs bijām nopirkusi jaunu fermu un mežu, dārzs augs, pa nogāzēm ap māju ganījās aitas, un rīts bija dzidrs un vēss. Man tas viss iešāvās prātā, un tas virs ar kārpu uz deguna runāja un runāja, un bija skaisti, tas viss bija patiesība, nekas nebija izmainījies. Bet pastāvēja ari tā otrā patiesība, tie vārdi manā galvā un tā baiļu sēkla, kas bija iesēta un laida saknes dziļi manī. Bija dienas, kad es to gandrīz vai neatcerējos, svarīgāks bija viss pārējais, bet citas dienas tā satraucoši dūra kā negaidīta sāpe un viesa satraukumu. Bet tā nekad vairs pilnīgi nepazuda kā nebijusi, un tādēļ nākotne bija citāda un pār to klājās ēna.

Nedaudz dienu vēlāk ar pēcpusdienas pastu atnāca vēstule — Dora man to iznesa ārā, kur es pašreiz apgriezu vienu no pāraugušajiem dzīvžogiem. Aploksne bija brūna, lēta, un adrese bija uzkricelēta neglītā rokrakstā, kuru es nepazinu.

"De Vintera kundzei"— bez kristītā vārda, bez iniciāļiem.

Es novilku darba cimdus un apsēdos uz sola. Bija vēl vēss, saule tikai brīžiem parādījās no mākoņiem — laiks nebija tāds kā parasti jūlijā, bet tas bija ļāvis pēdējām rozēm aizkavēties, kaut gan katru rītu zāle zem tām bija pilna nobirušām ziedlapiņām.

Blakus man bija tējas paplāte. To tur bija atstājusi Dora. Es atceros, iekāms atplēsu vēstuli, es ielēju sev tasīti — es domāju, ka daudz vēlāk to kāds atrada, aukstu un nostāvējušos kā dīķa ūdens, un ienesa to atpakaļ mājā, es no tās nebiju iedzērusi ne malka.

Aploksnē nebija nekā, izņemot vecu izgriezumu no avīzes, nodzeltējušu gar malām, bet kaut kā dīvaini plakanu, it kā tas būtu presēts kā starp grāmatas lapām ielikta puķe.

Tā bija fotogrāfija, es pazinu to, tā bija tā pati, no kuras bija pagatavota pastkarte, kuru es reiz biju nopirkusi...

POSTOŠS UGUNSGRĒKS MANDERLIJĀ, skanēja virsraksts, un zem tā:

DE VINTERU DZIMTAS NAMS IZDEDZIS.

Es tālāk nelasīju, tikai sēdēju un turēju rokās šo avīzes gabalu. Tiesām, es taēu biju zinājusi, ka tas ir tikai laika jautājums. Es visu laiku biju gaidījusi, kas notiks tālāk, un tagad tas bija noticis. Es biju kaut kā dīvaini mierīga, auksti, truli mierīga. Baiļu man nebija.

Es sēdēju un sēdēju, bez domām, kā svina pielieta, bet beidzot man sāka mesties vēsi, un es iegāju mājā. Man vajadzēja to avīzes izgriezumu iznicināt, iebāzt to plīti un uzreiz sadedzināt. Tā vietā es to salocīju, uznesu augšā un ieliku to vecā, brūnā rakstāmmapē, kas man vēl bija no skolas dienām un ko es nekad nelietoju.

Maksims to tur neuzies.

Septiņpadsmita NODAĻA

Nākamā pienāca nedēju vēlāk. Man to pāri galdam pie brokastīm pasniedza Maksims, bet man to nevajadzēja ilgi pētīt, es zināju, tiklīdz redzēju izplūdušo rokrakstu uz brūnās aploksnes.

Viņš neko nebija ievērojis. Es saņēmu vēl divas vēstules un iebāzu to starp tām, bet viņS bija aizņemts ar to, ko viņam rakstīja Frenks Krolijs.

Es uzkāpu augšā.

Šoreiz tā bija garāka, tas bija raksts par Rebekas nāves cēloņa izmeklēšanu no vietējās avīzes.

PAŠNĀVĪBAS SLĒDZIENS MAKSIMA DE V1NTERA KUNDZES NĀVES APSTĀKĻU IZMEKLĒŠANA

Tas ir dīvaini, es domāju, Tas ir mans uzvārds, tas jau vairāk nekā desmit gadus ir mans uzvārds, un tomēr, kad es to redzu, kā tagad, tas ir tikai viņas uzvārds. Re-beka bija de Vintera kundze. Es šajā sakarā par sevi vispār nedomāju.

Es bažīgi sev jautāju, vai Fevelam koferis pilns piebāzts ar izgriezumiem un vai viņš gatavojās tos visus atsūtīt man citu pēc cita, gadu pēc gada. Bet, protams, agrāk vai vēlāk viņam taču būs jāraksta un jāprasa nauda, viņš taēu nebūs mierā ar mēģinājumiem mani mocīt tā no attāluma un nekad neredzēt, kādu tas atstāj iespaidu.

Likās, ka es vadīju savas dienas un naktis kā divas personas, viena neredzama, slēpta persona, kas saņem baisās aploksnes un tramīgi nobāž tās, kur neviens neredz, un gaida uz nākamo, drebēdama, ka tur būs kaut kas tāds, par ko es vēl nekā nezinu, kaut kāds Šausmīgs atklājums: sai personai domas bija piekaltas vienam problēmu lokam, problēmu lokam par Rebeku un Mandcrliju, par Fe-velu un izgriezumiem, par to, ko viņS grib, kā tikt no viņa vaļā, kā to visu noslēpt no Maksima; bet otra persona turpināja dzīvot pa vecam, kopt dārzu, sarunāties ar Doru un Nedu, apstaigāt jaunos laukus kopā ar Maksimu, ielūgt Bantiju Baterleju uz pusdienām un dažreiz ļoti agrā rīta stundā vai klusā dienas nogalē, būdama ārā viena pati, redzēja bērnus, dzirdēja viņu balsis saucam no tāluma, redzēja pavīdam viņu svaigās, spulgās sejas.

Man tas viss lieliski padodas, es nodomāju. Maksimam nav nekādu aizdomu, viņS pat ne reizi mani ciešāk nepa-lūkojās, neko nejautāja, viņš bija tāds pats kā vienmēr, savas jaunās dzīves pārņemts, enerģisks, pieņemot lēmumus par muižas lietām. Dienas lielāko daļu viņš tagad parasti bija ārpus mājas, bet katru vakaru mēs sēdējām kopā, tā kā es to kādreiz mūsu trimdas gados mēdzu iztēloties. Mēs lasījām grāmatas, dažkārt mēs klausījāmies radio, es pierakstīju savas piezīmes dārza izveidojumam, es biju iekārtojusi dārza kalendāru un ierakstīju izpildītos plāna punktus, sēdot pie mazā galdiņa istabas stūri blakus verandas durvīm. Es jau plānoju uz priekšu nākamajam pavasarim, un tas man palīdzēja atgūt garīgo līdzsvaru. Pienāca sīpoliņu katalogi, un es pasūtīju simtiem dažādu šķirņu, it kā drudzī kaisdama skatīt mauriņus un dobes, un visas zālāju nogāzes bārstin nobārstītas ar ziediem, ar narcisēm, dzeltenām kā saule, un ar krokusiem un zilsnie-dzltēm dziļā debesu zilgmes krāsā, kas plūdis kā upes pa zaļo zāli. Bet neko baltu. Es negribēju nekādu baltu ziedu.

Mēs spēlējām kārtis un ari ričuracu, un visi risināja kādu krustvārdu miklu, un tumsa jau iestājās nedaudz agrāk, naktis klusām līņāja, un no zemes atraisījās visas saldās smaržas un plūda iekšā caur atvērtajiem logiem.

Man bija tas, ko es biju gribējusi. Tas bija Šeit, tagad, Sī tagadne.

Sargies, ka tu negribi par daudz, mans tēvs kādreiz teica, jo var gadīties, ka tu to dabū. Tiesa, es pēc visa Sī biju izmisīgi ilgojusies, un tagad viss bija pīšļi un pelni, es jutos pret visu vienaldzīga un kā svina pielieta; man bija, ko es biju gribējusi, un es tomēr nespēju par to priecāties, vienā un tai paSā laikā man tika dots un tika ņemts.

Pienāca fotogrāfija, saņurcīts momentuzņēmums ar jahtu nelielajā līcī. Tas mani neuztrauca, bet, kas lika manai sirdij apstāties, bija Dzespers, labais, stiprais, mundrais, uzticīgais Dzespers, kucēntiņs, stāvot tai blakus smiltīs un skatoties tik satraukti, tik paļāvīgi augšup. Tad es raudāju, un es mocīju sevi ar so bildi, ņēmu to ārā vairākas reizes un raudzījos tanī cieši, it kā likdama Dzesperam atdzīvoties.

Arī to es gribēju sadedzināt, bet nespēju.

"Mums jādabū kāds kucēntiņs," es teicu Maksimam, ieiedama viņa darba istabā, kur viņš ar pirkstu braukāja pa kādu karti.

"Tas vecais celiņš ir pavisam iznīcināts, uzarts un tad pamests, tas ir viss aizaudzis. Mums tas jāatjauno..." Viņš smaidot pagriezās pret mani: "Kucēntiņs izkašņās tev dārzu."

"Tas nekas, tas jau nebūs ilgi — es viņu izdresēSu."

Es biju domājusi nogaidīt, līdz mums būs bērni, bet tagad es to gribēju pati sev.

"Gan jau kādam būs metiens kucēnu, jāapjautājas pie

Pekiem. Kādu labu labradoru vai ari ziperīgu mazu terjeru. Ko vien tu gribi."

Dzcsperu, es domāju, es gribu Dzesperu.

"Jā."

"Es turēšu ausis vaļā. Nāc Šurp un paskaties uz so te."

Maksims pamāja uz karti un rādīja man vecā kājceliņa līniju, un, nostājoties viņam blakus, es palūkojos lejup uz viņa roku ar izstiepto rādītājpirkstu. Es biju vienmēr mīlējusi viņa rokas, tās bija garas un skaisti veidotas, nagi glīti kopti. Bet tagad es spēju skatīt tās tikai kā rokas, kas bija turējušas pistoli un bija nošāvušas Rebeku, un aizvākušas viņas nedzīvo ķermeni uz jahtu, atrāvušas vajā kingstenus un jahtu iedabūjušas atklātajā jūrā* lai tā nogrimtu. Avīzes izgriezumu par izmeklēšanu es nebiju lasījusi, un tomēr likās, ka šie vārdi ir man iespiedusies apziņā un pārņēmusi manu prātu. Es zināju, kā tie skan, jo es taču tur biju bijusi, es varēju redzēt aprakstu, liecību protokolu, Maksima vārdus, un tagad es visu laiku skatījos uz viņu šai jaunajā un baisajā gaismā. Man bija bailes pašai no sevis, likās, ka es nevaldu pār savām domām un jūtām, tas bija kaut kas līdzīgs ārprātam, un es sniedzos pēc viņa, lai viņš mani mierina, es uzliku savu roku viņa rokai un glāstīju tā pirkstus, tā ka viņS pavērās manī smaidot, bet jautājoši.

"Kas noticis?"

"Nekas."

"Tu pēdējā laikā esi ļoti saspriegta — šķiet, ka tu esi pārgurusi."

"Tas ir no laika — šķiet, ka vasara aizslīd tik ātri, un mums nav bijis siltuma un saules — un mani tas mazliet nospiež, tas ir viss."

"Laiks mainīsies. Mums vēl būs atvasara, tu redzēsi."

"Droši vien."

ViņS paliecās un viegli noskūpstīja mani uz pieres, domājot jau atkal par kaut ko citu.

Kas ir noticis? Es domāju, iedama ārā dārzā, kur vējš purināja koku galotnes un plosījās pa pēdējām kārsrozēm. Kas ir izmainījies? Kāpēc ir tā, bet ne tā, kā es biju sapņojusi un plānojusi? Vai tas ir tikai tāpēc, ka caur aklu nejaušību es uzdūros Džekam Feve-lam un tagad viņš mani spīdzina, velkot pagātni dienas gaismā tāpat, ka no juras dzelmes tika izvilkts Rebekas līķis?

Bet es zināju, ka tas tā nav, ka balss manā galvā bija jau pirms vairākiem menešiem čukstējusi — uz stacijas platformas, tai skumjajā brauciena uz Beatrises bērēm:

"Tas cilvēks ir slepkava — tas cilv^ķs nogalināja savu sievu." Tās sēklas bija gulējušas manī un kā nezāles, kas katrā ziņā Sur un tur uzdīgst it kā bez jebkādā iemesla, tagad gluži neizbēgamā kārtā bija beidzot sā-kuSas dīgt. Es to biju panākusi, tā bija mana vaina.

Mēs pasi veidojam savu likteni.

Nekas nepienāca pa pastu gandrīz vai divas nedējas, bet es neticēju, ka viss ir pāri. Es visu laiku nenoteikti gaidīju, Sī bija tikai maza atelpa, vēl viena mocību daļa. Dažkārt es sevī domāju, vai viņš atsūtīs kaut ko tādu, kas mani pārsteigs vai satrieks. Izgriezumi un fotogrāfija bija ieslēgti manā rakstāmmapē, un, kad es gāju garām atvilktnei, kurā es tos biju paslēpusi, bija tā, it kā tie uzlādētu gaisu kā elektrība, es jutu, ka tas mani ietekmē, ka tas vājina manu apņēmību, kārdina izņemt mapi ārā, atvērt to un skatīties un skatīties.

Bet, kad tā atnāca, tā bija līniju papīra lapa, nevērīgi izrauta no vingrinājumu burtnīcas. Uz tās bija uzrakstīts: 20 000 mārciņu un kāda Londonas pasta kantora adrese.

Jutos dīvaini atvieglota. Mani tas nemaz nesatrauca, tas bija kaut kas noteikts, un es zināju, kā ar to tikt galā. Prasība pēc naudas bija tik taustāma, tik rupji neslēpta. Es saplēsu to gabaliņos, tiklīdz mājā biju viena, un iemetu tos plīti, iespiezdama tos dziļāk ar krāsns kruķi. Un, kad tie sadega, es cerēju, ka viss ar to būs beidzies.

Atkal kļuva siltāks, saule lēca agri un augstu un cepināja laukus cauru dienu, bet varēja manīt tik tikko jaušamu pārmaiņu, pelēcīgajās lietus dienās gads bija pavirzījies uz priekšu un tagad izskatījās un smaržoja pēc vasaras otrās puses, zāli katru ritu sedza smaga rasa un vienu ritu kokus palsa migla. Rozes bija pārziedējušas, kārsrozes stiepās garumā un plauka ziedos, veca nobālējuša kokvilnas auduma krāsās, un dienas vidujapas bija nedzīvi zaļas, nekustīgas un putekļiem klātas.

Maksims aizbrauca uz Skotiju uz trim dienām aprunāties ar Frenku, un es nodomāju — mēģināt pierunāt viņu pārvākties atkal uz Angliju. Es nedomāju, ka viņam tas izdosies. Šeit būdams, Frenks bija kaut kā atturīgi apvaldīts, it kā viņš norobežotos no Maksima plāniem, ieinteresēts, visnotaļ atbalstošs, bet bez īstas līdzdalības. Es domāju, ka ar sirdi viņS tagad ir Skotijā, viņš ir tur laimīgs un viņam tur ļoti patīk, viņa ģimenes dēļ. Viņam nekad nebūs tādu jūtu pret Kobeta Biezokni, kādas pret to ir mums un kādas viņam un Maksimam bija pret Manderliju.

Maksims baidījās atstāt mani un mēģināja pierunāt mani braukt viņam līdzi, bet es gribēju būt Šeit viena pati. Mani vienmēr kaut kas vilka pastaigāt pa dārzu vakaros vai ļoti agri, iekāms lēca saule, gluži vienai, sajust, kā dienas nogalē māja līdz ar mani iet pie miera, gribējās So vietu uzņemt sevī daudz dziļāk, it kā ieelpot to sevi ar gaisu. Pirms gada es nebūtu varējusi iedomāties, ka gribētu būt viena bez Maksima, es būtu jutusies nemierīga, nedroša, it kā es būtu pazaudējusi daļu no sevis, un es arī baidītos par viņu, viņS tik ļoti bija atkarīgs no manis. Bet mēs bijām izmainījusies, devusies uz priekšu, tas laiks bija pagājis, mums vairs nevajadzēja tik izmisīgi turēties vienam pie otra kā izbiedētiem, neaizsargātiem bērniem, kurus visu laiku nākas iedrošināt.

Bez Šaubām, tā bija laba zīme, tā man likās manos labākajos brīžos, tas nenozīmēja, ka mēs attālināmies viens no otra, bet ka mēs kļūstam stiprāki, un arvien mazāk bija to brīžu, kad es skatījos uz viņu un man bija bail, CukstoSā balss bija tik klusa un vāja, un man likās, ka es to nedzirdu.

Kļuva karstāks, naktis bija smacīgas, bezgaisa. Es gulēju pie plaši atvērtiem logiem nomodā, līdz vieglais vēsums pirms rītausmas jāva vieglāk iemigt. Es biju gluži bez bailēm vai satraukuma, es jutos tik droša Sajupājā, visas istabas, kad es aiz tīra prieka tanīs iegāju vai nācu ārā no tām, uzņēma mani un ļāva man rast patvērumu. Maksima man pietrūka, bet viņa prombūtne nebija nospiedoša vai uztraucoša. Patiesībā savu dziļāko apmierinājumu un piepildījumu, vismaz Šobrīd, es radu Šeit vienatnē ar sevi.

Divas dienas pēc viņa aizbraukšanas es aizgāju uz fermu pēc olām un paliku parunāties ar Peka kundzi pie tējas, paspēlēties ar mazulīti un pavērot, kā nesteidzīgi pa taku sētā uz slaukšanu nāk govis. Man nebija vispār nekādas steigas, bija rāma, skaidra diena, un bija vēl arvien ļoti silts, kad es gāju atpakaļ, dzīvžogi un upes krasti bija sausi un putekļaini, likās, ka straume gandrīz vai neplūst.

Es apstājos uz brīdi un raudzījos uz Kobeta Biezokni, kas snauda lejā zem manis, sārti zeltains vēlajā pēcpusdienas saulē, pār zāli garas gūlās ēnas no ak-mensozoliem, kastaņkokiem un balzampapelēm, un vēl arvien man likās, ka šī ir apburta māja, ne cilvēku celta, bet kaut kā uzreiz jau gatava no zemes uzburta. Vēlāk es atnākšu atpakaļ, kad visā mājā būSu ieslēgusi gaismu, pat bēniņu telpā, jo tad tā būs citādā veidā skaista, tad

tā parādīsies kā liels mirdzošs kuģis pie tumšas jūras apvāršņa. Todien man tā bija tik bezgala mīļa. Es un māja bijām kā viens vesels, kā no vienas vielas, ar tās pagātni savijusies un arī ar tās tagadni un nākotni. Es jutos tāpat kā pirmo reizi, kad es to redzēju, it kā tā visu laiku uz mani būtu gaidījusi.

Kad es atkal tajā iegāju, likās, ka tā mani atkal maigi velk sevī. Es iegāju vēsajā pieliekamajā, lai noliktu olas uz akmens flīzēm. Un tad no garā gaiteņa tālā gala es izdzirdu durvju zvanu... -

Es biju pārsteigta. Es nebiju dzirdējusi mašīnu piebraucam. Tiesa, es biju otrā pusē mājai, kas ir vistālāk no iebraucamā ceļa. Tad, ejot uz durvīm, man ienāca prātā, ka tā būs Bantija, atbraukusi mani uzmundrināt, lai es aizmirstu savas raizes, kā viņa bija solījusies. "Nav slikti no viņiem drusku atpūsties, vai tad es to nezinu,” viņa teica, kad es viņai pastāstīju, ka Maksims brauc projām, "bet nesaīgstiet un nenokaujieties ar skumjām domām, no tā jums nekāda labuma nebūs."

Es nebiju sadrūmusi, es biju absolūti laimīga, bet būtu tomēr labi kādu stundiņu pabūt ar viņu. Mēs iedzersim dārzā kādu tasi tējas — bija vēl pietiekami silts.

Es atvēru durvis.

"Labdien, kundze.”

Es nezinu, vai no manas sejas pazuda viss sārtums, es nezinu, vai tas briesmīgais trieciens, kam uz vietas sekoja liels baiļu vilnis, bija vispār redzams. Es nespēju ticēt, ka nebija, pārdzīvojums bija tik tiešs un spējš.

Mašīnas nebija, nebija nekādu zīmju, ka tuvumā būtu vēl kāds cits. Viņa stāvēja gluži viena, pavisam tuvu durvīm. Viņa izskatījās nedaudz vecāka, un es nebiju radusi redzēt viņu ielas drēbēs — patiesi, gandrīz vai pirmā doma man bija, ka nekad neesmu to tādās redzējusi. Viņa bija vienmēr bijusi telpās, vienmēr tērpta melnā, tai nespodrajā, nepatīkami glāsainajā kleitā, garā, ar cieši piegulošām piedurknēm un augsti uzpogātu apkakli.

Viņa bija melnā arī tagad, mētelī līdz potītēm, neraugoties uz karsto laiku. Viņai rokās bija somiņa un cimdi, bet viņa bija bez cepures. Viņas mati bija, kā agrāk, atsu-kāti atpakaļ, gludi un stingri savilkti pār augsto, izvirzīto pieri un pakausī gredzenā satīti. Bet tagad mati bija sirmi. Seja bija Šaurāka, un tajā bija vairāk rievu, tā bija daudz bālāka un kalsnāka, acu dobumi dziļāki.

Ārpusē, pasaulē, kas atradās aiz viņas, bija pilnīgs klusums, stingais vasaras beigu klusums, kad blējošie jēriņi ir pieaugusi un aizgājusi un putni vairs nedzied.

"Denversa kundze.”

"Es ceru, ka neesmu jūs sabaidījusi?"

No melnā mēteļa viņa izstiepa baltu plaukstu, un es biju spiesta to saņemt. Tā bija cieta un šaura, un salta.

"Nepavisam — ak, kaut gan, jā, protams, esmu pārsteigta jūs rņdzēt, bet..."

"Es atvainojos, es jūs nekādi nevarēju brīdināt. Ja esmu nelaiķa, tad sakiet..."

"Nē, lūdzu, nāciet iekša."

"Man negaidīti radās brīvs laiks, un, izdzirdusi, ka jūs tagad esat kaimiņos, es, dabiski, gribēju atnākt un vēlēt jums laimi."

Es atkāpos. Viņa bija ienākusi vestibilā un gaid i ja, nepametot skatu apkārt, bet stingi manī raudzīdamās, no iekritušajiem dobumiem viņas acis urbās man sejā. Šeit bija pārāk tumss, pārāk krēslains, es gribēju būt mājas otrajā pusē, pēcpusdienas saules pielietajā mazajā viesistabā, kuras logi atveras uz dārzu. Man bija jātiek no viņas prom, svaigā gaisā, zem atklātām debesīm, es nosmakšu, ja būSu spiesta palikt ar viņu slēgtā telpā.

Uz flīzētās grīdas viņas soļi skanēja asi un cieti, es dzirdēju viņas svārku vieglo čaukstoņu, un tā man atgādināja visas tās Šausmas. Tā mani iedvesa bailes. Es gandrīz skrieSus devos saules gaismā.

"Vai jūs nevēlētos tēju, Denversa kundze? Es vēl pati neesmu dzērusi, es taisījos to vārīt."

"Paldies, kundze, tas būtu ļoti patīkami."

Viņa stāvēja viesistabā ar muguru pret logiem un dārzu, pret ārpasauli, un likās, it kā viņa to nemaz neredzētu, tā viņu neinteresēja, un es atskārtu, ka, gluži tāpat kā es viņu nekad nebiju redzējusi virsdrēbēs, es nebiju redzējusi viņu neku* citur kā Manderlijas nama iekšienē.

"Varbūt jūs vēlētos iziet un apskatīt dārzu. Es bīstos, ka rozes ir jau pārziedējušas, bet gar malām ir vēl Sis un tas skatāms, kaut gan es tikai tagad tā īsti sāku dārzu atjaunot — tas bija tā nolaists, tur vajadzēs gadus."

Viņa neatskatījās. Viņa nenolaida no manis acis. "Jā, jūs Šeit esat tikai kops pavasara, man Šķiet."

"Tiesa, mēs atbraucām maijā, mēs bijām ārzemēs — dažus gadus."

"Ak, jā."

Iestājas klusums. Es negribēju justies kā vainīga, man nebija tam nekāda iemesla, bet, kad viņa turpināja raudzīties manī, jutu, ka visa pietvīkstu, un es spēji novērsu acis. Vārdi neizteikti lidinājās starp mums, nebija nekādas vajadzības tos skaļi izrunāt, iemesls mūsu dzīvei ārzemēs un visam, kas notika pirms tam, bija skaidri saskatāms kā raksts uz paklāja, mēs abas būtu varējušas piecelties un to apskatīt.

"Lūdzu, sēdieties jel. Es — es sagatavošu tēju. Tūlīt, tūlīt."

Uz kādu sekundi viņa acis no manis atrāva, uzacis viņai bija tikko jaušami sarauktas. Viņa nicina mani, es nodomāju, viņa smejas par mani.

"Es bīstos, ka pēc kara labus kalpotājus grūti dabūt.

Liekas, ka jaunie nemaz nevēlas stāties darbā. Bet, protams, kad jūs iekārtosieties, cilvēki atradīsies."

"Ak, palīgi man ir..." es steigsus teicu, "cik nu man vajag, protams. Tiesām, nav jau tā kā agrāk..." Vārds "Manderlijā” palika it kā gaisā karājamies. "Dora nāk katru dienu... un Peka kundze no fermas reizēm palīdz."

"Redzu." Nicīgums viņas balsī lika man pietvīkt no jauna, par spīti sev pašai, un man bija dusmas, ka viņa vēl spēj mani tā pazemot.

"Taisnību sakot, es nemaz nevēlos^nekādu lepnu kalpotāju svītu, Denversa kundze, man tādu nekad nevajadzēja."

"Nē."

"Mēs šeit dzīvojam daudz vienkāršāk."

"Jā, šī māja ir daudz mazāka, tajā vieglāk saimniekot."

"Jā," es teicu, "tas tiesa." Un bēgu prom no viņas lejā uz virtuvi.

Man rokas trīcēja tik stipri, ka es baidījos, ka tasītes man izkritīs, un, kad es lēju tajās ūdeni, tas izšļakstījās un applaucēja man roku. Uz tās palika gars, spilgti sarkans plankums, kas stipri sūrstēja.

Galvā man šaudījās jautājumi kā raibi, satraukti, būrī iekļuvusi putni spalgām, uzbudinātām balsīm. Kā viņa mūs atradusi? No kurienes viņa uzradusies? Vai viņa dzīvo kaut kur tuvumā? Un, ja tā, vai tā ir sagadīšanās? Ko viņa zina par mūsu dzīvi pirms ierašanās Šeit un tagad, kops esam atbraukusi? Domās es viņu redzēju kaut kur te pavisam netālu, vērojam mūs, izspiegojam, uzzinot ik sīkumu par mūsu gaitām.

Kā viņa bija nokļuvusi šurp šodien? Nelikās, ka viņa nākusi kājām.

Paplāte bija smaga, un, pirms es to pacēlu, man nācās pastāvēt, turoties pret sienu, lai, dziļi elpojot, atgūtu līdzsvaru. Es nedrīkstu Jaut viņai sevi iebaidīt. Es nedrīkstu, tam nav nekāda pamata. Viņai nav nekādas varas.

Bet es zināju, ka viņai SI vara ir — un tāda, kāda nebija un nekad nevarēja būt Dzekam Fevelam. Viņai vienmēr bija bijusi vara pār mani, es baidījos no viņas un ienīdu viņu, un viņa nicināja mani un uzskatīja mani par nenozīmīgu radījumu. Viņas priekšā es sa-plaku un nebiju nekas. Ar Fevelu un ari visā citādā ziņā man bija vairāk spēka, vairāk pašapziņas. Bet, redzot DenvCTsa kundzi, es biju kļuvusi par to nedrošo, neveiklo, pazemīgo būtni, kas bija tikko kā ieradusies Manderlijā kā līgava un bija iedrīkstējusies ieņemt Rebekas vietu.

Bet es soļoju pa gaiteni, cik vien raiti varēju, un tikai mana smeldzošā roka man atgādināja, ko nedaudz mirkļos viņa bija nodarījusi.

Likās, ka viņa nemaz nav pakustējusies, vēl arvien viņas mugura bija pagriezta pret dārzu. Uzreiz viņas acis atrada manu seju un nenovērsās, lielas, spidosas, nekustīgas. Viņa vēroja, kā es nolieku paplāti un izvelku divus mazus galdiņus, piestumju servējamo galdiņu un novietoju uz tā tējkannu un tasītes. Viņa nepakustējās un nepiedāvāja savu palīdzību. Es jutos kā neveikla muļķe, man nevajadzēja visu to darīt, sai mājā vajadzēja būt zvanam, ar ko pazvanīt, un vismaz vienam kalpotājam, kas ienes tēju. Viņas sejā bija iegūlusies tā pati vecā, nicīgā vīpsna. Es nebiju nekas. Bez jebkādam pūlēm viņa bija pārāka par mani.

"Šī ir ļoti jauka māja, kundze. Jūs un de Vintera kungs būsiet Šeit laimīgi, es zinu."

"Jā, jā, pateicos, Denversa kundze, mēs esam — mēs mīlam so māju, un mēs vēl pērkam zemi klāt — tā ir tieši tāda, kādu mēs gribam."

"Protams, tā ļoti atšķiras no Manderlijas. Neviens neiedomāsies tās salīdzināt, vai ne?"

"Domāju, ka ne."

"Bet neko jau nevar ar to salīdzināt un nekad arī nevares." Viņa sēdēja ]oti taisna uz krēsla malas, turot savu tasīti. Ak, kaut viņa manī tā neblenztu, kaut novērstu tās savas acis! Roka man ļoti smeldza.

Es teicu: "Tikai par Manderliju es tagad daudz nedomāju."

"Tiesām? Bet jūs jau tur nekad nebijāt visai laimīga. Tā jau nekad īsti nepiederēja jums. Bfez šaubām, de Vintera kungs gan par to visu laiku domā."

"Ne... nē, es nedomāju gan."

"Es gan par to domāju. Visu laiku tur. Tā nekad neatstāj mani."

Es biju atnesusi nelielu šķīvi ar citronu cepumiem, un tagad es tos paņēmu, lai piedāvātu viņai, un tad redzēju, ka neesmu tiem atnesusi mazos sķīvīsus, un cēlos, lai tos dabūtu. Ceļoties es cepumus neviļus nogrūdu uz grīdas. Tur tie tagad gulēja drupatu čupiņā uz paklāja, nabaga sausi, nostāvējusies cepumiņi. Es skatījos uz tiem un jutu, ka asaras sarieSas man acīs, dusmu un pazemojuma asaras. Es pietupos saraust tos, salasīt, un viņa raudzījās uz rnani kā uz kaut ko nožēlojamu, lai gan, kad es pietupos un paraudzījos uz viņu, viņas seja bija kā balta, kaulaina maska, vienīgi acis spīdēja.

"Denvērsa kundze," es nenocietos. "Kā jūs uzzinājāt, kur mēs esam?”

Viņa neapmulsa, viņas balss bija liegi plūstoša, kā ieeļļota. "Man ir ļoti labs darbs te ne visai tālu no Šejienes, Fernvodas ciematā. Varbūt jūs to zināt?"

"Nē, nē, nedomāju." Es uzrausu cepumu paliekas uz paplātes.

"Es esmu kompanjone un mājsaimniece kādai pavecai kundzei. Viņa ir viena pati pasaulē, un, taisnību sakot, mani pienākumi ir gluži viegli, man tiesām tas viss ir ērti un izdevīgi, kaut gan nekas vairs nebūs tāpat, kā kādreiz bija, vai ne?"

"Nē, nē. Domāju, ka ne."

"Un de Vintera kungam klājas labi?"

Es biju gribējusi turpināt viņu iztaujāt, uzzināt, ko viņa Sos pēdējos gadus bija darījusi, kurp viņa bija devusies no Manderlijas, kas ar viņu bija noticis kara laikā, bet es nespēju. No tā, kā viņa tur sēdēja, tik nekustīga, biedējoši mazrunīga, acis no manis nenovērsdama, man vārdi sastinga uz mēles. Es neiedrošinājos tos izrunāt.

"Jā," es sacīju. "Maksimam iet labi. Viņš patlaban ir Skotijā pie Frenka Krolija sakarā ar muižas lietām."

"Ak tā."

Tiklidz es to pateicu, es vēlējos, kaut nebūtu viņai to teikusi. Es negribēju, lai viņa zina, ka esmu viena.

"Tikai uz pāris dienām. Domāju, ka viņš var būt atpakaļ mājās pat rītdien." Savā balsī es sadzirdēju nemieru un zināju, ka viņa šiem meliem viegli redz cauri.

Bija ne tikai drausmi sēdēt Sai istabā pretim viņai, bija arī neparasti. Viņa bija vienmēr stāvējusi Šķietami godbijīga, gaidot rīkojumus vai pavēles, bet es nekad nebiju jutusies kā viņas pavēlniece, valdījusi vienmēr bija viņa. Tagad es biju viņai pasniegusi tēju, viņa sēdēja krēslā manā mājā, un tomēr Šķita, ka kaut kas atkal nav kartība, es nebiju viņai darba devēja, nebiju līdziniece, bet biju zemāka par viņu kā vienmēr.

Pamazām saule bija gandrīz atkāpusies no istabas, un pār dārzu gūlās ēna. Nebija gaisa, un valdīja baiss klusums.

"Man bija tik žēl, dzirdot par Leisija kundzi, jādomā, tas jums abiem sagādāja lielas bēdas.”

Un tad es zināju. Es to redzēju viņas sejā, lai gan tanī včl arvien nebija nekādas izteiksmes, redzēju to viņas acīs, kuras Šķita kā divi cieti spīdoši gaismas punkti tumšajos dobumos. Tā bijāt jūs. Nav šaubu, es to biju uzminējusi, un es nebiju kļūdījusies: tā bijāt jūs, kās atsūtīja balto vainagu. Bet mute man bija sausa. Viņa vēroja mani, un pieaugošajā krēslā viņas seja bija balta kā ģindenim.

Kādēļ? Dieva dēļ, ko vēl jūs gribat? No manis? No Maksima? Kas, pēc jūsu domām, mums jādara? Ko jūs gribat? Tad es dzirdēju granti uz iebraucamā ceļa viegli nošņirkstam. Denversa kundze sakustējās.

"Tas būs pēc manis." Viņa piecēlās, zīdam nočaukstot, viņas svārki izlīdzinājās. "Es palūdzu, lai viņš pagaida ārā uz celiņa. lVlan ir paveicies tai ziņā, ka manai darba devējai tā reti kad ir vajadzīga. Man atļauj izmantot to, kad tā ir brīva, ar šoferi."

Mēmā trulumā es vedu viņu uz priekšnamu. Uz iebraucamā ceļa gaidīja melna mašīna, šoferis turēja durtiņas vaļā. Man vajadzēja justies uzjautrinātai, man iešāvās prātā. Maksims būtu smējies, redzot, kā es, apkalpojot Denversa kundzi, nesu paplāti ar tēju, redzot, kā viņu sagaida un aizvizina šoferis. "Nesaki neko par Denversa kundzi," viņš mēdza sacīt, " viņai taču ir savs stils, vai ne?" Un tad viņš izmeta viņu no galvas kā kāut ko tādu, kam mūsu dzīvē nav nekādas nozīmes.

Bet es zināju, ka tas tā nav.

Es no viņas biju atsveicinājusies, un viņa pagriezās un, ne vārda nesacīdama, iekāpa mašīnā, un tā tūlīt aizbrauca.

Neveikli, kā parasti, atkal kļūdoties, es pacēlu roku, lai pavicinātu. Viņa nepamāja atpakaļ, bet sēdēja nekustēdamās un, kad viņi nogriezās, raudzījās ārā uz mani, un viņas ģindeņa ģīmis mirdzēja bāls caur logu, viņas acis bija stingi vērstas uz mani.

Roku nolaizot, es jutu, kā tā sūrkst, sūrkst no applaucējuma.

Astoņpadsmitā NODAĻA

"Vai ar tevi viss kartībā?"

"Jā, jā, protams, kārtībā. Bija tikai karsts, tas viss."

"Jā?"

"Man iet lieliski, Maksim."

"Pie viņiem kalnos ir burvīgi. Tev būtu skaudība — viņiem bija vēss, vēlīns pavasaris, un viss atpalika. Žanetes rozes vēl arvien ir brīnišķīgi skaistas."

"Ak, ak tā — jādomā gan."

"Vienīgā nelaime ir knišļi — šodien tīreļos mani gandrīz vai noēda."

"Ak tā."

"Vai ar tevi tiešām viss kārtībā?"

"Kāpēc gan tu man visu laiku jautā?" es pati saklausīju neīstumu savos aprautajos smieklos.

"Tu izklausies mazliet savāda."

"Tiešām? Ar mani absolūti viss ir pilnā kārtībā. Man patīk — esmu pavisam laimīga. Es tikai aizgāju uz fermu pēc olām." Es atrados kabinetā. Muguru es biju pagriezusi pret logu, bet tagad es atskatījos. Man negribētos, lai mani kāds redz no dārza.

Bet ārpusē neviena nebija. Es to tīri labi zināju.

"Frenks grib, lai es vēl pāris dienu palieku pamakšķerēt."

’ "Ak tā."

"Bet, ja tu vēlies, lai atgriezos, kā plānots, trešdien, tad es...”

"Nē, nē, Maksim, protams, ka tev jāpaliek. Tev būs prieks."

Bet es domāju, nē, lūdzu, nē. Vakar vakarā es gandrīz vai ar vainas apziņu būtu skubinājusi viņu palikt ilgāk Skotijā, vakar vakarā es priecājos būt viena. Bet ne šodien. Tomēr es teicu: "Brauc atpakaļ, kad vien vēlies."

"Nu tad sestdien."

"Lieliski."

"Pārāk daudz nepaliec viena. Ataicini Bantiju Bater-leju vai kādu citu."

"Maksim, ar mani viss būs kārtībā. Visiem mīļi sveicieni."

"Jā. Ja nu tu tā domā."

Es gribēju spalgi kliegt.

Kad es biju nolikusi klausuli, likās, ka visapkārt man māja it kā nosēzdamās nostenas un tad kļūst nemīlīgi klusa. Pāris mirkļu es stāvēju, nespēdama pat aizkarus aizvilkt, it kā apburta no tumsas aiz logiem, kas manī vērās kā tuksas acis.

Viņai bija izdevies iznicināt visu, iedragāt manu jaunrasto paļāvību un miera sajūtu, padarīt mani tramīgu, piesardzīgu, bailīgu. Viņa bija panākusi, ka mājā man kļuva baisi, baisi būt tanī vienai, baisi staigāt no istabas istabā, baisi no nakts tumsas, no atstātā dārza, no laukiem, kas atradās visapkārt. Man bija tā, it kā mani novērotu, it kā kaut kas vai kāds man uzglūnētu, tikko jaušami dvašojot.

Bet es piespiedu sevi staigāt apkārt, ar Švīkoņu rāvu ciet aizkarus, ieslēgdama visas iespējamās lampas. Pa-prieksu es dziedāju pie sevis, bet pasas balss man likās d I-vaina un neīsta, es Jāvu tai izsīkt, un tad skanēja vairs tikai manis pasas soļi.

Es ieslēdzu radio, bet es nevarēju ciest, ka istabas klusumu traucē balsu Cērkstoņa, es nespēju dzirdēt ari nekādas citas skaņas. Kad radio apklusa, atkal valdīja nāves klusums.

Augšā es jutos visdrošāk, es devos gulēt ļoti drīz, ar vārītu olu un pāris grauzdiņiem uz paplātes, un gulēju, mēģinādama lasīt. Gaiss bija smacīgs un smags. Mans logs bija vaļā, un vairākas reizes es piecēlos un izliecos ārā, mēģinādama tumsā atšķirt apveidus, bet bija bezmēness nakts, un es neko nesaskatīju. Nedzirdēju parasto nakts dzīvnieciņu CabināSanos, kokos nepakustējās ne lapiņa.

Grāmatas vārdi man šķita nesakarīgi, un pēc brīža es grāmatu noliku un izslēdzu lampu, un tad likās, ka, virpuļodams augšup, man tuvojas viņas ģīmis un līgojas tur, virs manis. Viss, ko es varēju redzēt, bija viņa, viss, par ko es varēju domāt, bija melnais stāvs, baltais galvaskauss, iekritušie acu dobumi, spīdoSās, izvalbītās acis, atpakaļ pieglaustie mati. Viņas balss turpināja klusām runāt man galvā, tā Čukstēja neatlaizdamas, un pēc kāda brīža tas, ko viņa man bija teikusi Šodien mūsu mājā, saplūda manā atmiņā ar to, ko viņa bija teikusi Manderlijā, un tad ar tiem šaušalīgajiem čukstiem, kurus es biju dzirdējusi tai villā Itālija. Es te ieslīdēju pusmiegā, te uztrūkos no tā, bet izbēgt no viņas nebija iespējams, viņa vienmēr mani panāca, es zināju, ka tagad viņa mani vaļā nelaidīs.

"Šī ir ļoti jauka māja, kundze. Jūs un de Vintera kungs būsiet Šeit laimīgi, es zinu."

"Protams, tā stipri atšķiras no Manderlijas. Neviens neiedomāsies tās salīdzināt, vai ne?"

"Vai jūs domājat, ka mirušie atgriežas un vēro dzīvos?"

"Jūs ierodaties Šeit un iedomājaties, ka varat ieņemt de Vintera kundzes vietu? Jūs? Ieņemt manas kundzes vietu? Patiesām, pat kalpotāji smēja, kad jūs ieradāties Manderlijā."

"Kāpēc jūs nepazūdat? Mēs neviens jūs negribam. Paraugieties lejup. Tas taCu ir viegli. Kāpēc jūs nelecat?"

"Tas ir de Vintera kungs. Tas ir jūsu virs. Viņas vīrs. Tas cilvēks ir slepkava. Tas cilvēks nogalināja savu sievu. Viņš nošāva Rebeku. Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka viņš to varētu atkal izdarīt?"

Es cīnījos, lai atmostos, kā es iekliegdamās biju iznirusi no tā murga, kurā joņoju maSīnā ar Dzeku Fe-velu, bet Šoreiz man nekas neiznāca. Roka, auksta kaulaina roka, man virs sejas mēģināja spiest mani atpakaļ un aizbāzt man muti, tā ka es nevarēju elpot, nevarēju kliegt, mani atkal grūda uz leju murga smacējošajā bezdibenī, kur rēgojās viņas ģīmis un kur Čukstēja un čukstēja viņas balss.

Beidzot, es neatmodos, bet gulēju kādu laiku mierīgāk, dziļāk, bez sapņiem, un tas bija vienīgais atvieglinājums, kad es beigās atguvos, viņas seja un viņas balss bija atkāpusies kaut kur tālāk. Es piecēlos sēdus un ieslēdzu gaismu, un uzreiz plivinādamies tuvojās naktstauriņš, tā bālais spalvotais ķermenītis pakšķinājās pret abazūru. Vēl arvien trūka gaisa, no dārza nejuta ne vēsmiņas, ne vēsuma. Bija mazliet pāri diviem. Es biju izsalkusi un izslāpusi, bet man pietrūka drosmes celties un vienai pašai kāpt lejā un iet cauri mājai, kā es nedomājot biju darījusi iepriekš, es turpināju gulēt stīva un pilna baiļu, bet arī dusmu, rūgtu dusmu par to, ko viņa bija nodarījusi man un mājai, par to, ka viņas inde bija sākusi piepildīt to kā gāze, pārņemot visu, kas agrāk bija gaišs un mīļi aicinošs, pilns mīlestības un atzīšanas, apgānot visu un padarot to nebaudāmu.

Es ienīdu viņu, kā es nekad nebiju nīdusi pat Rebeku, jo kā gan es varēju nīst kādu, kas bija mirusi, kādu, ko es nekad nebiju redzējusi, ar ko nekad nebiju runājusi, kuru es iepazinu tikai pēc tā, ko biju dzirdējusi no citiem? Viņa man vispār neko nenozīmēja, no viņas es nejutu nekādu baiļu, ne mazākā mērā nejutos viņas aizvainota, nejutu greizsirdību.

Denversa kundze bija tā, kas turēja mani savā varā, no Denversa kundzes es baidījos un nīdu to ar kaislīgu, bezspēcīgu, veltīgu naidu, kas nespēja viņu skart un, kā to viņa noteikti zināja, radīja man vairāk raižu un sāpju nekā viņai. Es vairs neiemigu, es tikai gaidīju atsvabinājumu, kas atnāca, kad istabā iespiedās pirmā svīstosā, bezkrāsainā rīta gaismiņa, kad es varēju noiet lejā un pagatavot sev tēju.

Agri no rīta es aizbraucu ar mašīnu uz tirgus pilsētiņu, lai nopirktu pārtiku. Pēc tam diena vilkās smaga un gurda, un es nezināju, ko iesākt. Bija atkal su-tīgs, valdīja smacīgais, nospiedošais augusta karstums, ielas bija putekļainas, cilvēki bija uzbudināti un nepacietīgi. Vienu stundu es izvilku, dzerdama kafiju, bet pusdienot man negribējās, es tikai aizgāju līdz tiltam pār upi un stāvēju tur, raudzīdamās ūdenī un Sad un tad mezdama skatus pāri jumtiem, kur no ielejas augšup slējās skaistā draudzes baznīcas torņa smaile.

Es mēģināju domāt par Kobeta Biezokni, kā es to agrāk darīju, ilgoties pēc tā, skatīt to ar gara acīm; tas ir tāds pats, kā bijis, es sev teicu, tas nav mainījies, viņa taču ir prom, viņa neko nespēj nodarīt, bet es zināju, ka tā tas nav un ka stunda jau bija situsi.

Es nespēju raudzīties nākotnē, es biju nožēlojami piesieta tagadnei kā uz moku rata, kas griezās un griezās ap mūsu sarunu un ap to, kā viņa skatījās un kā viņa man lika justies. Man gribējās raudāt, raudāt rūgtas nespēka un niknuma asaras par situācijas netaisnīgumu.

Kāpēc gan, es gribēju kliegt uz debesim un uz ūdeni, un uz nejaušajiem garāmgājējiem, kāpēc gan tam tā jānotiek, kāpēc gan tas viss nāk atpakaļ pār mums, vai mums nav lemts kādreiz no tā atbrīvoties, kāpēc?

Bet es zināju, kāpēc, tīri labi.

Galu galā es aizbraucu pie Bantijas Baterlejas ar ieganstu, ka man vajadzīgs kāda tur zobārsta vārds. Viņa man nenoticēja, to es varēju uzreiz pateikt pēc tā, kā viņa mani skatījās, kad es runāju. Bet viņa pacienāja mani ar tēju, un mēs sēdējām ciedras koka ēnā uz veca sola un pļāpājām par tīriem niekiem. Tas man nāca par labu, man bija prieks, ka esmu atbraukusi, bet visu laiku mani mocīja kaut kāda apziņa, kaut kāda tīri fiziska sajūta pakrūtē kā maza sažņaugta dūre, kas urbās un spiedās mani, un es zināju, ka tās ir bailes.

"Jums vajag to savu viru atvilkt atpakaļ, mana dārgā," viņa teica, mani līdz mašīnai pavadīdama. Rokā es nesu pušķi puķu zirnīšu, kurus viņa man bija nogriezusi.

"Jā."

"Jūs esat skumīga."

"Nē jau." Atkal ērtie meli. "Jūtos lieliski."

"Jums vajag pavadīt pāris vakaru Londonā — paskatīties kādu izrādi, lai viņš aizved jūs padejot. Man tas parasti uzlabo garastāvokli."

Es iedomājos viņu kaut kādā deju zālē dejojam fok-strotu, tērptu diezgan neatbilstoši spilgtās, spīdīgās drānās, absolūti laimīgu, ne par velnu nebēdājošu. Kā Beatrise, lln es impulsīvi paliecos viņu apskaut pateicībā par to, kā Bantija bija man likusi viņu atcerēties.

"Nu, lieciet vērā, dariet, kā es jums saku, — no grūtsirdības nav nekāda labuma."

"Nē, nav. Paldies jums, Bantij."

Viņa stāvēja un māja, drukna, starojoša un tomēr vērīga, es nodomāju, ar asu uztveri, viņu nevarēja viegli apmānīt. Ja būs vēsāks, es izravēšu ar visām saknēm nezāles visgarām dienvidu apmalei, es nepaļaušos grūtsirdībai, es nepadošos bailēm.

Brūnā aploksne bija paSā augšā uz vēstuļu kaudzītes, kuru Dora bija salikusi priekšnamā uz skapīša. Es to atrāvu vaļā nekavēdamās. Es gribēju tikt tam ātrāk pāri.

Šoreiz izgriezums nebija vecs un nodzeltējis, tas bija nācis no pavisam jaunas avīzes. Patiesām, es jau to biju redzējusi, bet biju to lapu ātri pāršķīruši. Bija lietas, par kurām man negribējās zināt.

KANTORISTS PAKĀRTS PAR MĪĻĀKĀS NOSLEPKAVOŠANU.

NĀVES SODS PENTOV1LAS CIETUMĀ IZPILDĪTS RĪTA AGRUMĀ.

Tur bija ari fotogrāfija, bez asuma, kā lēta pastmarka, ūsains, nožēlojama paskata vīrietis ar baiļu pilnām acīm. ViņS bija pasta nodaļas ierēdnis, kas bija nogalinājis sievieti greizsirdības izraisītā strīdā. Bet tas bija savādāk, es atceros, ka ievēroju, pavisam savādāk. Viņam nebija pistoles. ViņS viņu nodūra ar to pasu nazi, ar kuru viņa bija viņam pirmā uzbrukusi, aizstāvība balstījās uz paSaizsargāSanās motivāciju. Bet to noraidīja. Viņu pakāra pirms pāris nedēļām.

Es saburzīju avīzi, sažņaudzu to dūrē, saberzu to ar tādu spēku, ka man nagi iedūrās plaukstā. Tam nav nekāda sakara ar mums. To neglabāšu. Un es to sadedzināju.

Žņaudzošā sajūta man pakrūtē bija kļuvusi par sāpi, arī tur kaut kas dega.

Bet dārzā bija skaisti, violetas pār sauso zāli gūlās ēnas. No darbarīku nojumes es paņēmu savu kasīkli un nometos uz ceļiem, lai apravētu apkārt vecajām neļķēm, kas auga gar dobju malām. Jūnijā tās bija reibinājušas ar saldenu krustnagliņu smaržu. Es plānoju tās sadalīt un iestādīt vairāk no jauna tā, lai nākamvasar visa šī dobe būtu pilna ar puķēm, izvēlētām to saldās smaržas dēļ. Pamazltiņām turpinādama strādāt un neļaudamās domām, es kļuvu līdzsvarotāka, žņaudzošā dūre man pakrūtē mazliet atlaidās.

No ceriņu krūma izspurdza strazds un vēroja mani, acis tam spulgoja kā pērlītes, un tas gaidīja, kad es no svaigi uzraktās zemes pavirzīšos tālāk, lai tas varētu meklēt tārpus.

Es cerēju, ka ziemā to sanāks vesels bars, visvisādi putni, tie nāks pēc ogām, bērniem es nekad neļaušu aiztikt to oliņas, kaut gan es gribēju, lai tie izaug par lauku puikām. Un dažas sekundes man bija tā brīnišķā sajūta, ka viņi ir te kopā ar mani, ka no krūmājiem manī slepus skatās smejoSas sejas, slēpdamās, lai es gadījumā neparaudzītos augšup un nesūtītu tos gulēt. Ak, es nodomāju iecietīgi, labi, jūs varat vēl pabūt augšā kādas minūtes, ir taču galu galā vasaras brīvdienas, un Sajās karstajās naktīs gulēt nevar tik un tā. Es vienkārši izlikšos, ka neesmu jūs vēl pamanījusi. Un es pagriezu galvu atkal uz dobes apmales pusi.

Es neko nedzirdēju, ne soļus uz celiņa grants vai uz zāles, pat ne vieglākās drēbju švīkstēšanas. Tāda bija viņas maniere, parādīties klusi un negaidīti durvīs, gaiteņa viņā galā vai tieši man blakus, tas bija kaut kas tāds, kas mani visvairāk no viņas atbaidīja.

Tagad viņas ēna krita pār manu zemes pleķīti, aizklādama man pēdējos, nolaideni krītošos saules starus. "Vakarā dārzā būt ir tik patīkami, vai ne?"

Man likās, ka man stājas sirds. Es apmetos apkārt un gandrīz zaudēju līdzsvaru. Lai nenogāztos, es pastiepu roku, un tā ierakās dziļi mīkstajā, svaigi uzirdinātajā augsnē. Viņa noraudzījās uz to, savilkusi lūpas tikko jaušamā uzjautrinājumā, kad es mēģināju notīrīt zemi no nagiem un pirkstu starpām, braukot tos gar svārkiem.

"Vai es jus sabiedēju, kundze? Ļoti atvainojos. Man vajadzēja uzrunāt jūs no celiņa."

"Es — es nedzirdēju durvju zvana."

"Es pamanīju jūs, nākdama lejā uz mājas pusi, tā es, protams, nemaz nepapūlējos pazvanīt. Es zināju, ka jums nav neviena, kas tās atvērtu."

"Vai jus — vai jūs atkal atnācāt uz tēju?" Es izdzirdu pati savu balsi skanam nedabiski draudzīgu un jautru. "Tiesām, liekas, ka jūs esat atnākusi vēlāk nekā vakar, bet es varētu vēl to uzvārīt — jeb vai labāk glāzi vīna?"

Šis nomācošais instinkts būt pieklājīgai un viesmīlīgai bija mani dziļi iesakņojies, es biju ļoti pareizi audzināta, taču viņa mani vēl arvien nicināja, tāpēc ka es biju nedroša un nezināju, no kā vadīties, atjaunojot mūsu pazīšanos. Viņa vairs nebija kalpone, un es vairs nebiju kundze, un, liekas, ar tādu kārtību tagad it visur bija cauri. Biju dzirdējusi Bantiju un citus ar nožēlu runājam par karu kā par "lielo nolldzinātāju”.

"Mums gadījās braukt garām, un es palūdzu Pervisu pieturēt. Ir kaut kas, ko es gribu jums parādīt."

"Ak tā? Kas gan tas ir, Denversa kundze?"

"Ne šeit. Manās tagadējās mājās."

"Ak tā."

"Man ienāca prātā, ka jums varbūt patiktu mani tur apciemot. Tā ir tiesām jauka vieta, un mani pienākumi tur ir pavisam viegli. Ja jūs rit pēcpusdienā esat brīva, es likšu, lai mašīna atbrauc pēc jums."

"Ak, nē," man vajadzēja teikt uzreiz. "Nē, es negribu braukt. Nē, tas nebūs iespējams, Denversa kundze. Būs daudz labāk, ja es pateikšu jums uzreiz, lai nebūtu nekādu pārpratumu. De Vintera kungs un es nevēlamies nekādus atgādinājumus par veco dzīvi. Es zinu, ka jūs to sapratīsiet," — vai arī vienkārši: "Ne, rīt būs mājās mans virs."

Tā nebija taisnība, bet viņai bija jāzina. Bet es neteicu neko, un izdevība bija zudusi. Es nostomljos, nervoza, neveikla un nedroša, viņa pārvērta mani tanī agrākajā zemākajā, muļķa radījumā, kādu viņa bija pazinusi senāk. Tagad es tāda neesmu, kāda balss manī izmisīgi cīnījās pateikt, es esmu vecāka, es paļaujos uz sevi, es esmu Šeit drošībā. Es no jums nebaidos.

"Teiksim, pulksten trijos, kundze? Perviss pēcpusdienās ir vienmēr brīvs, mana darba devēja tad atpuSas."

Gara, kalsna un melnā — viņa stāvēja dažus soļus no manis. Dārzs viņai aiz muguras un piekalne, kas pacēlās aiz tās, gulēja zeltaini rāmajā, dzidrajā, klusajā vakara saules gaismā, bet es nevarēju tos aizsniegt. Es biju sasalusi viņas priekšā, un tai īsajā klusuma brīdī, raugoties viņas krita baltajā, bezjūtīgajā sejā, man likās, ka viņa aug lielāka, paceļas virs manis kā tornis, arvien augstāk un augstak un draud man, un es rāvos atpakaļ, es biju nabaga, maza, nenozīmīga būtne, un viņa varēja panākties uz priekšu un samīt mani.

"Tātad es jūs gaidīšu rit," viņa sacīja klusu, ar acīm ieurbusies man sejā. "Man ir tāds prieks, ka zinu, ka jūs un de Vintera kungs esat tik tuvu."

Es izdzirdu pati savu balsi, lai gan es nezināju, kā spēju parunāt, jo likās, ka mēle man ir uzmilzusi un stīva, es nebiju droša, vai vispār varu kādu skaņu pateikt.

"Pateicos, Denversa kundze."

Bet tā nebija mana dabiskā balss, un es nedomāju, ka viņa to dzirdēja. Viņa bija pagriezusies un gāja prom, un es viņu nepavadīju, es nespēju pakustēties, bet tikai palikt še klusumā un aiz atvieglojuma gluži bez spēka raudzīties augšup uz debesim un pakalniem, pār kuriem vairs nekrita viņas ēna. Bet man likās, ka tur, kur viņa bija stāvējusi, zāle ir apsvilusi un kļuvusi melna.

Es nebraukšu, protams, es nebraukšu, kam tas man vajadzīgs? Man nebija jādara tas, ko viņa saka. Lai kas ari viņai bija rādāms, tas nevarēja būt nekas tāds, ko es gribēju redzēt.

Es sēdēju virtuvē, sakumpusi pie galda. Es nebraukšu, un tad jau Maksims ari būs atgriezies. Man bija jāiztur vēl tikai tris dienas. Kad Maksims būs šeit, viņa nekad ne-iedrikstēsies Šurp nākt.

Bet viņa vēros, mana iekšējā balss sacīja, viņa spiegos un izzinās, un, kad viņš izies, kā viņš to mēdza darīt krietnu vien cēlienu ik dienas, viņa to redzēs un tad nāks. Es nevarēju viņam to teikt. Viņš nekad nebija sapratis, kāpēc es no viņas baidos, viņam viņa vienmēr bija bijusi tikai saimniecības vadītāja. Viņa viņam nebija ne patikusi, ne nepatikusi, attiecībā uz kalpotājiem tas nebija pieņemts, lai gan, es domāju, viņš bija vienmēr apbrīnojis viņas kompetenci. Nu, es jau arī, viņa Manderliju vadīja nevainojami. Tajos gados es un Maksims dalījāmies it visā, bet es nekad nebiju varējusi viņam stāstīt par to, kas norisinājās starp Denversa kundzi un mani, par to, ko viņa triumfējoši bija sacījusi par Rebeku, nīzdama Maksimu un ņirgādamās par mani. Tam nebūtu bijis nekādas jēgas, pat ja es būtu atradusi īstos vārdus. Tas jau ir garām, es teicu sev, viņa ir projām, es par viņu nekad vairs nedomāšu.

Bet kaut kur dziļi vienmēr Čukstēja šaubas, grauza bailes. Un tās, protams, pamatotas, kā es to vienmēr biju nojautusi.

Es nebraukšu. Man tas nav jādara.

Es kaut kur izbraukšu. Manis te nebūs. Es aizbraukšu ciemos pie Baterlejiem.

Bet nākamajā rītā Bantija pazvanīja, lai pateiktu, ka viņi dodas uz Parīzi uz vienu nedēļu.

"Mans mīļais večuks nolēma, ka man vajagot mazliet izklaidēties, Dievs vien zina, kā tas viss sanāks vasaras beigās, tā sakot, sezonas noslēgumā, bet, ja nu tur galīgi nekā nebūs, tad brauksim tālāk uz pludmali, laikam uz Bairicu. Jums vajadzētu piebiedroties mums — vai jūs nevarat pierunāt Maksimu, lai pamet visu un brauc?"

Es nebiju domājusi, ka man jebkad atkal gribēsies bēgt uz ārzemēm, es biju domājusi, ka katru savas atlikušās dzīves dienu pavadīšu Šeit — Kobeta Biezoknī. Bet, viņā klausoties, man Šausmīgi gribējās piekrist un pierunāt Maksimu, es izmisīgi domāju par to, kā tikt projām, būt brīvai, sēdēt saulē uz terases un nesteidzoties malkot pas-tisu zem sauljuma un aizbraukt, kur viņa man nespēj sekot.

Un veltīgi. Maksimam pat prātā nenāktu braukt, un es jau arī nekādi nevarētu izskaidrot, kāpēc tik ļoti gribu braukt.

Es nevarēju bēgt. Es nedrīkstēju, tas bija nevarīgi, bērnišķīgi, mazdūšīgi. No kā gan tu bīsties? — es jautāju sev atkal un atkal, kas gan var notikt, ko gan viņa var nodarīt?

Neko, es sacīju. Neko. Neko.

Un es sapratu, ka tad, kad mašīna ieradīsies pēc manis, es braukšu, jo man bija jāstājas viņai pretī, man bija viņai kas sakāms, man bija viņai kas jautājams. Man bija jāparāda, ka tagad es esmu cita, ka pārvaldu situāciju, un es viņai teikšu, lai viņa nekad vairs uz Kobeta Biezokni nebrauc, ka tas uztrauc un sadusmo Maksimu.

Es izmēģināju, ko teikšu, staigādama pa dārzu un māju, es teikumus atkal un atkal,svinīgi pie sevis atkārtoju, es dzirdēju, kā rāma un saprātīga, vēsa, bet ne nelaipna skan mana balss. Es tēlošu, izlikšos, un izlikšanās kļūs īstenība.

To pēcpusdienu es ģērbos ļoti rūpīgi, izvēloties elegantākus svārkus un žaketi, nekā es uz laukiem parasti valkāju, sakārtoju matus gludos viļņos. Viņa zināja, ka man nav sava ģērbšanās stila, ka ģērbjos pieticīgi, ar savam vecumam nepiemērotu piegriezumu un krāsām, vienmēr, kad viņa mani no galvas līdz kājām nopētīja, viņa mani salīdzināja ar Rebeku, kurai bija izcila gaume un stils.

Raudzīdamās spogulī, es biju apmierināta, manis izraudzītā zilā krāsa man piestāvēja, es jutos droša.

"Ak, Londonas drēbes, Londonas drēbes, māmiņ!" zēni sauks, jautri lēkādami man apkārt, bet mazākais klusi novērsīsies, jo negribēs, ka aizbraucu.

Mašīna brauca lēnām pa granti, gandrīz vai bez skaņas. Es to gaidīju, tiklīdz to sadzirdēju, es atvēru parādes durvis, un, protams, tas nebija pareizi, man vajadzēja mazliet nogaidīt, iekams nācu, varēja redzēt, ka viņš to zina. Viņš bija drūms, plecīgs, nerunīgs vīrs.

"Paldies," es teicu, kad viņš pavēra man mašīnas durvis, un noriju draudzīgu piezīmi, kuru gandrīz pateicu, par laiku, jo viņš jau noteikti pastāstītu viņai, viņi abi bija vienādi, Perviss un Denversa kundze.

Braucot pa ceļu un cauri vārtiem, es atskatījos, kur saulē snauda māja, viengabalaina, zaļo pakalnu ieskauta, skaista. Bet, es nodomāju, kaut kādā veidā tā ir kļuvusi nepieejama un vienaldzīga pret to, ko darām, tā vienkārši pastāvēja, kā tā bija vienmēr pastāvējusi, un mēs nācām un gājām pa to kā skudras, kas Šaudās pa kāda veca pūžņa virsu, gandrīz neatstādami nekādu pēdu no mūsu klātbūtnes. Viss būs, kā vajag, es kaisli atkārtoju, viss būs pa vecam, pēc šīs dienas es vairs tā nejutīšos, tas viss ir no šoka, no tā iespaida, kādu viņas parādīšanās atstāja uz māju. Tā vairs ilgi nebūs. Nedrīkst būt.

Ja es nebūtu tik saspriegta, kaismi atkārtojot, kas man viņai jāpasaka, man SI situācija būtu likusies smieklīga. Pats fakts, ka Denvērsa kundzes rīcībā ir mašīna ar šoferi, ka viņa var braukāt pēc patikas un ka viņa to bija ar tādu žestu atsūtījusi pēc manis, bija kaut kas grotesks, smieklīgs, un tomēr es nespēju smieties. Es centos pārvarēt savu bezspēcību un nejusties mazvērtīgāka par viņu, kas bez mazākās piepūles ar tādu ļauni draudīgu spēku pārvaldīja visu manu rīcību un manu apziņu, visus kaktiņus un stūrīsus manā jutu un domu pasaulē. Es mēģināju domāt par to, kā braukšu mājās, kad tas viss būs pāri, un par Maksima atgriešanos, bet man bija tā, it kā es slapstītos māņu mākoni, no kura nespēju izkļūt.

Mēs nebraucām tālu — kādas Četras vai piecas jūdzes austrumu virzienā uz kādu ciematu, kuru es agrāk nebiju redzējusi. Tas bija vienmuļš, neinteresantas mājas stiepās izklaidus gar galveno ielu, un apkārtējie lauki bija l īdzeni. Mēs iegriezāmies celiņā blakus baznīcai, kurai nebija zvanu torņa, bet tikai smaile, tā tas šeit parasti bija, un ar savu pelēka Šīfera klāto jumtu un neglītajiem, brūni krāsotajiem kapsētas vārtiem tā atgādināja priekšpilsētu, likās pat dīvaina un ne savā vietā. Vienā pusē bija mācītājmuiža, un aiz tās tālāk atradās vēl viena atsevišķa māja, tā neizskatījās pēc lauku mājas, bet atgādināja Viktorijas laika villu, pārceltu Šeit no pilsētas. Tā bija apjomīga, ar augstiem, Šauriem logiem. Aizkari bija pa pusei aizvilkti.

Es negribēju but Šeit, es būtu visu ko devusi, lai man nebūtu jākāpj ārā, SI vieta bija svesa, it kā tā būtu kādā sveSā zemē, es gribēju tikt atpakaļ mājās.

Viņš bija atvēris mašīnas durvis un gaidīja, un, kad es paceļu skatu, es redzēju, ka gaida arī viņa, salikusi rokas sev priekšā, stāv savā melnajā kleitā, tai paSā, kas viņai bija mugurā to pirmo dienu, mainījies nebija nekas, un nekas ari neizmainīsies. Un, lai gan es izkāpu no maSInas un diezgan drosmīgi gāju pāri celiņam viņai preti, viņa nebija apmuļķojama, to es varēju redzēt pilnīgi skaidri.

"Labdien, kundze."

Man bija kļuvis gluži auksti.

"Nāciet jel iekša, ludzu."

Nē, es gribēju teikt, nē. Ļaujiet man palikt tepat ārā, gaismā, ārā, visu, kas mums sakāms, var pateikt šeit ārā, un tad es varēšu iet. Mums vairāk nav jāsatiekas. Viņa bija spērusi soli pāri slieksnim un apstājās, gaidot uz mani. Mašīna bija klusi aizbraukusi, iebraucamais ceļš bija gluži tukšs.

Es pagriezos un sekoju viņai mājā.

Tā nebija tīkama, tā bija tumsa un piesmakuši, un pārblīvēta ar mēbelēm. Kad parādes durvis aizvērās, es gribēju skriet ārā un doties prom pa iebraucamo ceļu un cik vien tālu iespējams.

Durvis vērās un veda krēslainās istābās ar smagiem, pusaizvilktiem aizkariem, galdiem, ar plīšu pārvilktiem krēsliem, milzīgiem, drūmiem portretiem zeltītos rāmjos, stikla skapīšiem ar tauriņiem un izbāztām zivīm un putniem. Kam gan vajadzīgi tur ārā tie lauki, man iešāvās prātā, neviens te logus nekad vaļā never, šajās biedlgajās, nospiedošajās istabās nekad neieplūst svaigs, saldi smaržojošs gaiss.

Bet mēs nekur neapstājāmies, es sekoju Denversa kundzei, viņai kāpjot augstāk un augstāk pā sarkano paklāju uz nākamo stāvu un tad apkārt un atkal augšā. Šeit visas durvis bija noslēgtas. Valdīja pilnīgs klusums, izņemot mūsu soļu klaudzoņu. Likās, ka mājā vispār neviena cita nav. Viņas kleita klusi švīkstēja. Viņa neskatījās atpakaļ, lai redzētu, vai es esmu aiz viņas. Tas viņai nebija nepieciešams.

"Lūdzu, nāciet iekšā, kundze. Sīs ir manas istabas. Tās iziet uz dārzu."

Viņa turēja vaļā durvis gaiteņa galā un mazliet tanīs atkāpās, tā ka, iekšā ejot, man nācās paiet viņai cieši garām.

"Man ir ļoti paveicies, mana darba devēja ir nodevusi man pamatīgu daļu no Sī augšējā stāva. Man ir viesistaba un guļamistaba, un tad vēl viena istaba manā rīcībā.

Es jutos atvieglota; tā bija vienkārši, ērti iekārtota istaba ar diviem augstiem logiem, kas deva daudz gaismas, tā bija mazliet bezpersoniska, bet nebija netīkama, tā nebija draudīga. Tajā nebija jūtams Denversa kundzes gars, tā bija glīta, parasta istaba, kas varēja piederēt jebkuram vai nevienam, kā istaba kādā privātā viesnīcā.

"Sēdieties taču, kundze. Es tūlīt pazvanīšu, lai atnes tēju." Viņa stāvēja man aiz muguras, smaidīdama pilnīgi atklātu, tīkamu smaidu, bet nevarēja nepamanīt situācijas komismu — visu So ielūgšanu, viņas pašapziņu par savu posteni.

"Cik ilgi jūs jau esat šeit, Denversa kundze?"

"Ne visai ilgi, kundze, dažus mēneSus. Kāpēc jūs jautājat?"

"Ak, — šķiet, Šķiet, Sī sagadīšanās ir tik dīvaina."

Viņa nesacīja neko, un, kad es uz viņu paskatījos, viņa vēl pa pusei smaidīja, bet kaut kā savādi, kaut kā neizteiksmīgi.

"Proti, ka jūs izrādījāties mums tik tuvu." Viņa piegāja pie loga un stāvēja, raudzīdamās laukā.

"Te ir ļoti klusi, ļoti mierīgi, un te nav daudz apmeklētāju."

"Vai jūsu — jūsu darba devēja ir ļoti veca?"

"Ak, jā... Es te bieži stāvu un skatos ārā uz laukiem. Man, protams, trūkst jūras. Vai jums kādreiz pietrūkst jūras, kundze? Kā tā skalojas pār oļiem, tik klusa, un viļņu šļakatas, kad tā ir nemierīga, es bieži guļu nomodā, un man liekas, ka es to dzirdu. Un jūs ne?"

Es jutu, ka man lūpas kļūst sausas. Balss viņai bija zema un vienmuļa.

"Denversa kundze."

"Lūdzu, sēdieties, kundze."

"Nē... nē, pateicos."

Iestājās klusums. Viņa bija pagriezusi muguru pret gaismu, un viņa nekustējās, tikai skatījās uz mani — neatlaidīgi, bez jebkādas izteiksmes. Es atskārtu, ka precīzi nezinu, kur atrodos, es nebiju ievērojusi mājas nosaukumu, un mašīna un Šoferis bija pazudusi, kā gan man citādi nokļūt mājās?

Viņa gaidīja, un, lai neradītu iespaidu, ka jūtos neērti vai kaut kādā veidā viņas dēļ nemierīga, es tad tomēr apsēdos un noliku rokassomiņu sev blakus uz grīdas.

"Tāda patīkama istaba," es teicu. "Jums gan šeit ir ļoti ērti."

"Jā, jā, un mani pienākumi ir viegli. Es jau vairs neesmu jauna un atkal tikt galā ar tādu lielu māju, nē, es tam vairs nejustos piemērota."

Pati viņa nesēdās. "Vai jūs kādreiz to atceraties?"

Es neatbildēju.

"Es par to domāju visu laiku. Katru dienu. Protams, jūs taču arī. Vai jūs kādreiz esat tur atgriezusies?"

"Nē," es teicu. Rīkle man bija sausa, un balss man skanēja kaut kā dīvaini. "Nē."

"Nē. Labāk ir neatgriezties. Es aizbraucu, tikai vienu reizi. Man tā bija jāredz. Tas bija Šausmīgi. Pavisam Šausmīgi. Un tomēr savā ziņā tam tā bija jābūt. Man-derlijā vairs nebija laimes, pēc tam kad viņas vairs nebija. Jūs to, bez šaubām, zināt. Jūs arī to jutāt. Uguns visu šķīstī. Cita ceļa nevarēja būt."

Es vēros viņā, un viņas acis urbās pretī kā divi gai-lējosi adatu gali, un es tanīs redzēju ieplaiksnāmies uzvaras tīksmi un saviļņojumu. Viņa man to stāstīja, bet pateikusi taCu viņa nekā nebija. Ja kāds viņu par to apvainotu, viņa to jo viegli varētu noliegt.

"Es atradu citu darbu, ziemeļos. Nekur tuvumā palikt es negribēju, un tad pa kara laiku es strādāju par guvernanti un apkopēju — kompanjoni. Protams, nekas vairs tāds kā agrāk. Nekas vairs nekad nebūs tāds, bet es jau arī nekad to negaidīju. Un tas nebija svarīgi."

"Protams, — es zinu, mums vienmēr gribējās domāt, ka esat, ka esat iekārtojusies labi."

'Tiesām, kundze? Vai jus par to runājāt?"

"Nu, nē, nē... mēs... de Vintera kungs par to laiku runāt negribēja."

"Protams. Un tomēr viņš taēu to nekad nespēja aizmirst, vai ne? Kā gan viņš to spētu?"

"Laiks visu dziedē."

"Tiesām? Es to neesmu atklājusi."

"Mēs tagad esam ļoti laimīgi."

"Tiesām?"

"Ja," man izlauzās aiz dusmām, un es sadzirdēju, ka balsī man jūtamas asaras, un es nespēju tās apvaldīt.

"Jā, mēs mīlam Kobeta Biezokni, tas ir taisni tas, ko mēs vienmēr esam vēlējusies. Tas ir skaists, un mēs to padarīsim pat vēl skaistāku."

"Bet tas nav Manderlija."

"TieSi tāpēc tas mums ir tik mīļš," es nočukstēju.

Es nevarēju uz viņu skatīties, bet visu laiku es jutu viņas klātbūtni, melnu un ļaunu vēstošu. Es cīnījos, lai saņemtu visu savu drosmi un pašsavaldīšanos, mani pirksti krampjaini tvēra krēsla malu. "Denversa kundze, man jums ir kas sakāms."

Viņa neatbildēja.

"Es domāju — es uzskatu, ka tā ir ļoti dīvaina sagadīšanās, ka jūs esat šeit — tik tuvu pie mums. Un, protams, bija ļoti patīkami jūs atkal satikt... un pie tam tik labi iekārtojušos, bet de Vintera kungam nekas nedrīkst atgādināt pagātni. Es loti gribu cerēt, ka jūs uz mūsu māju vairs nenāksiet — gādljuma ja viņš jūs ierauga un..." es aprāvos un tad stāvēju viņai pretī, un runājot man drosme pieauga. Kāpēc gan man viņu bīties, kāpēc? Ko gan viņa man varēja nodarīt? Es izjutu nicinājumu pret pasas vājumu. "Denversa kundze, vai jūs, vai jūs esat man rakstījusi? Esat sūtījusi — kaut ko? "

Viņas sejā nebija nekas lasāms.

"Protams, ka nē, kundze. Es neko neesmu sūtījusi uz jūsu māju."

"Tad, jādomā, tas ir Fevela kungs. Es satiku viņu Londonā. ViņS — viņš sūta lietas pa pastu — avīžu izgriezumus un vēl citu ko. ViņS mēģina mani Šantažēt. Bet jus taču par to zinājāt, vai ne? Jūs taču ar viņu sazināties. Jūs uzzinājāt mūsu adresi, tāpēc ka viņS jums to pateica."

Es gaidīju. Man, protams, bija taisnība. Man ir jābūt taisnībai, jo kāpēc gan citādi viņai pūlēties to noliegt?

Viņa turpināja stāvēt — nekustēdamās, nerunādama, acīm ieurbusies man sejā. Vairāk neko jau viņai nevajadzēja darīt, to viņa zināja. Rokas man trīcēja.

Un tad viņa panācās uz priekšu un pagāja man garām uz durvīm istabas otrajā pusē. Viņa atvēra tās plaši vaļā un tad pagriezās pret mani.

"Es teicu jums, ka man jums kaut kas jāparāda," viņa sacīja. "Ienāciet Šeit."

Viņa nelūdza mani patīkamā balsī, es tanī sadzirdēju noti, kurai es nevarēju nepaklausīt. Es lēnām pārgāju pāri istabai un cauri durvīm, kuras viņa turēja atvērtas. "Es mēģināju so istabu iekārtot skaisti," viņa klusu noteica.

Ak, tā bija skaista, tā bija. Logu un gultas aizkari un tualetes galdiņa pārklāji bija ar ļoti smalku ornamentu, paklājs bija skaisti izsūts ar ļoti smalku rožu rakstu. Uz pavisam īsu mirkli man iešāvās prātā, kāpēc gan Den-versa kundzei vajadzīga tāda eleganta, plaša, gaisa guļamistaba, kurā viss tik rūpīgi atlasīts un tik nevainojami izvietots? Bet, tikko tas man iešāvās prātā, mans skats krita uz tualetes galdiņu, uz tur saliktajām sukām, kuru sudrabotie ietvari lāsmoja.

"Jā, jūs, protams, pazīstat tās. Jūs kādreiz tām pieskārāties, vai atceraties? Jūs pacēlāt tās, jo domājāt, ka esat viena pati un ka mājā neviens nezina, kur jūs atrodaties. Man bija tik maz pašai savu lietu, un nevienam tās nebija vajadzīgas, tām nebija gluži nekādas nozīmes — tik viegli aizstājamas. Tai dienā vienīgais, ko es sapakoju un paņēmu sev līdzi, bija viņas lietas — cik nu es varēju panest. Esmu tās glabājusi visus šos gadus. Nekad neesmu no tām šķīrusies. Redziet, es gaidīju, kad man būs mājas, kur es varēšu tās izvietot tā, kā es to vēlējos, kā varbūt to būtu vēlējusies viņa. Protams, tas nav viens un tas pats — kam gan mēroties ar viņas grezno, smalko gaumi? Viņai šī māja nepatiktu. Sī ir neglīta māja, tik tumša, tik nepievilcīga. Jūs man, protams, piekrītat. Bet tas nemaz nav svarīgi, jo maniem nolūkiem tā ir laba diezgan — esmu varējusi piepildīt tieši to, ko vēlējos — man atļāva pilnīgi brīvi iekārtot un izgreznot to, kā to gribēju es, mana darba devēja par tādām lietām neinteresējas, bet viņa ir priecīga, ka es gribu palikt. Viņai bija grūtības atrast kādu, kas ir gatavs palikt, bet, tiklīdz mani uzveda šurp augšā un parādīja man šīs telpas un pateica, ka es varot lietot jebkuru no tām, es zināju, ka esmu atradusi to, ko meklēju."

Man likās, ka viņa ir ārprātīga. Bet tā nebija ārprātīgās balss, tā skanēja klusi un vienmuļi kā vienmēr, tā bija gluži saprātīga, gluži ticama. Seja viņai bija bāla, acis dega. Vai tā bija ārprāta zīme? Es atcerējos Dzeka Fevela asinīm pieplūdušās acis. Tās likās ārprātīgā acis.

"Skatieties," viņa teica. Viņa turēja vaļā drēbju skapja durvis. Es negribēju skatīties, es gluži labi zināju, kas tur būs.

"Es nevarēju paņemt kleitas un kažokus, un visu citu. Gandrīz visu es atstāju. Tam nebija nozīmes. Tikai So vienu kleitu. Tā viņai vienmēr bija vismīļākā un, dabiski, arī man. Palūkojieties."

Un palūkoties man nācās. Tā bija zaļa, garam, slaidam augumam, no smaragdzaļa zīda, zvanveida kleita ar vienu vienīgu, ap kaklu nēsājamu lenci. Es atminējos fotogrāfiju žurnālā, es to atcerējos visos sīkumos, atpakaļ atmesto galvu, augstprātīgo skatu, pret margu atbalstīto roku, tās skaistumu. Šai jābūt tai kleitai, kas viņai toreiz bija mugurā, es nodomāju.

"Viņas drēbes bija tik vieglas, tik smalkas, man bija viegli tās iesaiņot savās somās."

Tagad viņa vēra vaļā atvilktnes, kā viņa to darīja tai pirmajā reizē, vilka ārā apakšveļu, naktskreklus, zeķes, ar kažokādu apdarinātu apmetni, pāri apzeltītu balles kurpju. Tualetes lādīti, kurā bija iegravēti iniciāļi R. de W. "Lūk," viņa teica alkatīgi aizrautīgā balsī, "tādas skaistas, jaukas lietas manai lēdijai."

Jūs esat ārprātīga, es gribēju iesaukties, jūs esat pavisam nenormāla, jūs esat apmāta, un viņa jūs pie tā ir novedusi. Es jutos Šausmināta un reizē valdzināta.

Tagad viņa bija kumodi aiztaisījusi un aizbīdījusi atvilktnes. "Nāciet un paskatieties pa logu," viņa teica. Es nekustējos.

"Nebaidieties."

"Nē," es rīstījos. "Nē "

"Ak, es negribu jums vairs pāri darīt. Es arī negribu, lai jūs pati sev kaitējat. Kādreiz es jūs ienīdu. Tagad jūs mani neinteresējat. Man jūs neko nenozīmējat. Gluži neko."

"Kādēļ jūs man visu to sakāt? Kam gan viss tas ir vajadzīgs? Ko jūs gribat, Denversa kundze? Vai naudu? Vai jūs esat sabiedrojusies ar Dzeku Fevelu?"

Izsmieklā viņa iešņācās, bet, savus vārdus izteikusi, es uzreiz sapratu, ka maldos.

"Viņu varēja izmantot," viņa teica, " un es izmantoju viņu."

"Viņš jums pateica, kur es atrodos."

"Lai viņš diedelē naudu, neprātīgais muļķis. Lai viņS dabū, ko var. Kāpēc gan viņam to nedarīt? Tam nav nekāda sakara ar mani — kam man nauda?"

"Ko tad jūs gribat? Kam gan viss tas ir vajadzīgs?” Es apsēdos pēkšņi uz atlasa segas, ar ko bija pārklāta gulta, jo kājas man vairs neklausīja. Man gribējās raudāt, es jutos kā spīdzināts bērns, es biju slazdā un nezināju, kā tikt no tā ārā. Es neko nesapratu un jutos bezpalīdzīga, bet viņa taču nebija nezvērs, viņa bija cilvēks, kāpēc gan viņai nebija kaut vai dzirkstītes cilvēcisku jūtu vai līdzjūtības pret mani? Jutu, ka gaužos viņas priekšā un esmu nožēlojama. "Denversa kundze, sakiet man, lūdzu, ko jūs gribat un kāpēc iūs mani šeit esat atvedusi. Es nesaprotu."

"Vai tiesām?"

"Es zinu, ka jūs ienīdāt mani par to, ka apprecēju Maksimu.”

"Ak, nē. Tas man vienmēr bija pavisam vienalga. Lai viņš precē, ko vien viņš grib. Tas mani neinteresēja. Es vienīgi nicināju jūs, ka iedrīkstējāties mēģināt Mander-lijā stāties viņas vietā."

"Piedodiet, bet tas jau ir pagājis, sen,sen pagājis. Vai jūs to nevarat aizmirst? Vai jūs nevarat pagātni atstāt mierā?"

"Pagātne ir viss, kas man ir, viss, kas man jebkad ir bijis un kas jebkad būs. Pagātne man ir viss."

"Bet tam taču tā nav jābūt — jums jādzīvo cita dzīve. Kā to darām mēs."

"Vai tiešām? Vai jūs tam tiešām ticat?"

"Ja." Es to gandrīz vai izkliedzu. "Jā, ja tik vien jūs mums jausiet. Ja jūs atstāsiet mūs mierā."

"Nemūžam."

Es paceļu skatu, satrūkusies no tās dzeļošās indes, ko saturēja viens vienīgs vārds no viņas mutes. Uz vaigu kauliem viņai bija divi mazi, liesmojoši, tumši sārti plankumiņi, gandrīz vai punktiņi, un acis viņai baisi kvēloja.

"Kā jūtaties tagad, kad esat salaulāta ar slepkavu? Tas viņš ir, un jūs to zināt, un es to zinu, un to zina viņš, un diez cik vēl citi? Viņš nogalināja viņu. Viņš to nošāva. Pašnāvība? Pielika pati sev roku? Mana kundze. Nemūžam. Vienalga, kas viņai kaitēja, ko tas ārsts tur bi ja atradis. Viņa bija visdrosmīgākā no visiem cilvēkiem. Viņa nekad nebūtu gājusi gļēvules ceļu. Jūs domājat, ka būtu?"

"Es — es nezinu. Es viņu nemaz nepazinu. Bet... bija taCu spriedums — izmeklēšana. Jūs bijāt tur."

"Muļķi."

"Jūs dzirdējāt lieciniekus."

"Bet ne patiesību. Bet tas nekas. Tā nāks gaismā, vai nu vienādi, vai otrādi... Tieši tam es dzīvoju, jūs to saprotat, vai ne? Tieši tam esmu dzīvojusi vairāk kā desmit gadus, nogaidīdama savu laiku, absolūti pārliecināta, ka tas atnāks kā likts. Mani vada viņa, saprotat? Viņa ir ar mani, viņa mani ved, viņa man stāsta. Viņa zina. Mana kundze nekad neatstāj mani. Viņa nekad nepameta mani. No visiem cilvēkiem pasaulē, kas teicās viņu mīlam, domāja, ka viņu mīl, sākot ar viņas pašas māti un tēvu, viņa zināja tikai vienu, kas viņu patiesi mīlēja. Viņa zināja, ka es viņu dievinu un būtu mirusi viņas dēļ jebkuru brīdi, ja viņa tikai pamātu ar savu mazo pirkstiņu. Viņa to zina vēl arvien. Atrieb, Denij, viņa saka. Katru nakti viņa nāk pie manis. Es atmostos, un tur viņa ir, viņa smaida un Čukst man. Piespied viņu samaksāt, Denij, tikai tu vien to spēj! Liec, lai patiesība nāk gaismā! Nepievil mani! Bet viņa jau tikai ķircinās. Pievilt viņu? Vai viņai mani vispār jālūdz?"

Pie izmeklēšanas es biju noģībusi, un tai tornītī itāļu villā es arī zaudēju samaņu. Tagad es gribēju zaudēt samaņu, es neko nevēlējos just, jo es zināju, ka tikai tā varu izbēgt no viņas, no tā melnā stāva, no tā ģindeņa ģīmja ar degošajiem vaigiem un acīm, no tās draudīgās, neatlaidīgās ārprāta balss. Bet es nezaudēju samaņu. Es tikai sēdēju uz gultas un visa drebēju.

Beidzot viņa palaida mani vaļā.

Bija tā, it kā viņa būtu bijusi kaut kādā hipnozes transā, domājot un runājot par Rebeku, un tad dažās sekundēs bija iznākusi no tā. Pilnīgi normālā balsī viņa sacīja: "Kad jūs esat gatava, nāciet, lūdzu, viesistabā. Es pazvanīšu, lai atnes tēju." Un mierīgi viņa izgāja ārā.

Es negribēju tur palikt, tai aukstajā, glīti izrotātajā mauzolejā, telpā, kas bija veltīta tās piemiņai, kas ne tikvien jau sen bija mirusi, bet kas tur nekad nebija bijusi, slimīgas fantāzijas radītā vietā, kurā mita kādas sievietes iedomā radītas ēnu figūras. Bet es nepiecēlos uzreiz, lai sekotu viņai, es jutos pārāk satriekta un vāja.

Vienu atvilktni viņa bija atstājusi viegli atvilktu, un gabals zīda drānas bālā aprikožu krāsā sniedzās no tās ārā kā dvašas vilnis. Diez vai viņa kādreiz bija to valkājusi, es nodomāju, bet ne jau tas mani uztrauca, no Rebekas rēga es nekādu baiļu nejutu, draudētāja nebija viņa.

Es dzirdēju, ka kaut kur tālāk klauvē pie durvīm, skan balsis, Es piecēlos un neatskatīdamās iegāju otrajā istabā, kur, Denversa kundzes kritiskā skata asi vērota, jauna kalpone klāja mazu galdiņu tējai, un te bija kaut

kas no ikdienas realitātes, kurā es varēju smelties mazliet atvieglojuma un drosmes.

"Ludzu, sēdieties, kundze."

Es redzēju, kā meitene uz mani palūkojās. Arī viņai šķita dīvaini, ka viņa mani tā uzrunā, bet ka gan vēl viņai bija mani saukt? Es zināju, ka attiecībā uz mani vārdi ”de Vintera kundze" pār viņas lūpām nekad nenāks.

Tēja bija labi pagatavota un karsta, un es to aizgūtnēm dzēru, bet mēs kādu laiku sēdējām klusumā, jo kā gan pēc tā, kas bija noticis, es varēju ar viņu normāli un viegli sarunāties? Viņa malkoja tēju un vēroja mani, mēs neviena neēdām, kūka palika nesagriezta, plācenīši atdzisa.

Es gatavojos viņai jautāt, vai viņa, pēc tam kad Fe-vels viņai bija izpaudis manu atrašanās vietu, bija ar nodomu sameklējusi so darbu, es gribēju teikt, es redzēju jūsu atsūtīto vainagu, man ir jūsu rakstītā kartiņa. Jūs to man atsūtījāt, lai mani biedētu, vai ne? Kādēļ? Kādēļ? Jūs sakāt, ka viņa jums čukst un ka jūs nekad ne-atlaidīsieties, nekad neliksiet mūs mierā līdz — līdz kam? Ko jūs darīsiet? Kas jums nesīs apmierinājumu? Jūs iznīcinājāt Manderliju, vai jums vēl nav diezgan? Jūs taču to izdarījāt, tā bijāt jūs, vai ne?

Visi Sie jautājumi lidinājās gaisā starp mums, tie bija kā elektrības lādiņi klusumā, un tos nebija iespējams izteikt, daži vārdi tā arī paliks neizrunāti.

Vienīgais, ko man izdevās pajautāt, izgrūst bez iepriekšēja nodoma, jo jautājums pārsteidza mani pasu, es nevarēju iedomāties, ka to uzdošu, bija: "Vai jūs šeit esat laimīga, Denversa kundze?"

Viņa paskatījās uz mani ar nozēlu, kā skatās vai nu uz muļķa cilvēku, vai uz dumju bērnu."Laimīga? Nekad neesmu bijusi laimīga, kops nomira mana kundze, jūs taču to droši zināt, un es nemaz negaidu, ka tāda būSu."

"Bet jums taču tagad ir jāmēģina uzsākt jaunu dzīvi — es zinu..."

"Jūs? Ko jūs zināt? Ka viņa man dzīvē nozīmēja visu no tā brīža, kad es pirmo reizi viņu redzēju, un viņa man nozīmēs visu līdz manai nāves dienai. Ja jūs nezināt nekā cita, tad ziniet vismaz to.”

"Jā," es teicu. "Jā, man Šķiet, ka zinu.” Es jutos pēkšņi bezgala nogurusi. Es būtu varējusi turpat uz vietas nogulties uz grīdas un aizmigt.

"Es uzskatu, ka biju svētīta, būdama ar viņu, pazīdama un mīlēdama viņu. Nekam citam vairs nevar būt nekādas nozīmes."

Nebija nekā, ko teikt. Es izdzēru savu tēju.

"Perviss piebrauks mašīnu, kad vien jūs būsiet gatava, kundze."

Vai tad tas varēja būt viss? Vai viņa bija vienkārši gribējusi, lai es apskatu istabu, gribējusi man vienkārši atgādināt pagātni? Iedzert pēcpusdienas tēju un braukt atkal mājās? Tas likās nereāli. Man gribējās histēriski smiet, tukšojot tējas tasi, kamēr viņa sēdēja man pretī, taisni izslējusies un nekustīga, melna, kalsna, ne mirkli skatu no manis nenovēršot. Jūs esat veca sieva, es nodomāju, vientuļa un nožēlojama, jūs dzīvojat pagātnē, un jūs dzīvojat pagātnei, bet mūs gaida nākotne. Un es redzēju bērnus skrējām lejup pa piekalni, redzēju Maksimu ienākam mājā, smaidām savu ierasto, rāmo smaidu.

Kā gan viņa varēja tam piekļūt? Kā gan Sī viena vecā sieviete varēja mums to atņemt? Un tad es jutu sevī lielu spēka un apņēmības uzplūdu; es vairs nebiju kautrīga, bikla, nedroša būtne, es biju sieviete, es paļāvos uz sevi, man bija zināma pieredze, es nebaidījos Denversa kundzes. Man uz viņu bija dusmas, dusmas ne tikai par to, ko viņa tagad tiecās darīt, bet par to, ko viņa bija agrāk darījusi un kāda viņa bija agrāk bijusi, kā viņa bija tiekusies noniecināt un pazemot mani, izstumt mani no Manderlijas, Šķirt mani no Maksima. Vienu bridi mēs vērāmies viena otrā pāri bezpersoniskajai viesu istabai. Viņa nezina, kāda es esmu togad, es nodomāju, viņa atceras to meiteni, kada es biju, un viņa paļaujas uz manām vecajām bailēm.

Es piecēlos. "Denversa kundze, es nedomāju, ka jūs saprotat, cik tagad viss ir daudz savādāk. Jūs dzīvojat citā pasaulē — citā laikā. Viss ir izmainījies.”

Viņa blenza mani, acis viņai bija cietas, spIdoSas. Es nevarēju pateikt, par ko viņa domā.

"Lūdzu, uzklausiet mani. Es uzskatu, ka ir ļoti savādi un ari ļoti skumji, ka jūs tā dzīvojat, ka jūs kavējaties pagātnē — runājat par de Vintera kundzi — Rebeku —, ka turat to — to templi viņai; vai jums tas neliekas dīvaini? Slimīgi? Ko gan jūs cerat caur to iemantot? Jūs tikai sevi padarīsiet vēl nelaimīgāku, nevar tā dzīvot — vai jūs to neredzat?"

"Kā gan jūs iedrošināties man teikt, ko es drīkstu darīt? Jūs? Ko jūs zināt? Jūs neko nezināt. Jūs viņu nepazināt."

"Nē, kaut gan es jūtos, it kā es viņu pazītu — esmu dzīvojusi viņas ēnā, esmu dzīvojusi no citu cilvēku atmiņām par viņu, man šķiet, vai pusi savas pieaugušas sievietes dzīves. Man liekas dīvaini, ka es viņu nekad nepazinu."

"Viņa būtu jūs nicinājusi — smējusies par jums."

"Droši vien. Jā. Kā jūs to darāt."

”Jā."

"Bet jūs redzat, man tas nesāp, mani tas neiespaido. Man tas nerūp. Man ir Maksims — mums ir jaunas mājas — jauna dzīve. Nākotne. Pagātne mūs vairs nevar skart."

Viņa iesmējās, un viņas smiekli bija skarbi, rūgti, drausmīgi. "Atstājiet mūs mierā. Atstājiet. Jūs mums nekā nevarat izdarīt, nekā ļauna. Vai jūs to neredzat? Ka es nevaru no jums baidīties." Tā bija patiesība. Es sacīju, ko es domāju. Ne jau Denversa kundze būs tā, kas spēs mums kaitēt. Nebija patīkami būt ar viņu vienā istabā, šis melnais stāvs un kalsnā, baltā, bezjūtīgā seja man lika vēlreiz nodrebēt. Bet es biju izrāvusi viņai dzeloni. Tur stāvot, es jutos pārāka par viņu, kaut kas bija mainījies, un es no tā smēlos drosmi, drosmi un apņēmību. Man gribējās smieties viņai sejā. "Ardievu, Denversa kundze," es teicu un sniedzu viņai roku. Viņa to neņēma pretī, bet turpināja vērties manī, bet es nejutu apmulsuma, man nebija neērti. Es vienkārši atvilku roku un nesaraudamās uztvēru viņas skatu.

Viņa šķērsoja istabu virzienā uz zvanu un uz ārdurvīm, es viņai sekoju, tad viņa apstājās un, manī neskatīdamās, sacīja: "Viņam vajadzētu atzīties. Tas būs vislabākais ceļš no visiem. Tieši to viņa grib, jūs zināt, lai tas beidzot nāk gaismā un tiek nokārtots. Tad tas būs pāri. Viņa nedos man miera līdz tam laikam, jūs redzat. TieSi tādēļ es tagad eksistēju, tieši tam es dzīvoju. Bet jūs taēu to zināt, vai ne? Jūs saprotat."

Un viņa gāja man pa priekšu lejā, cauri klusajam, aukstajam namam un neteica vairs ne vārda, un, kad es jau biju mašīnā un tā jau lēnām virzījās projām, viņa vēl stāvēja, cieši mani vērodama, viņas bālā seja bija stinga, gluži bez izteiksmes, līdz mēs bijām apmetuši līkumu starp lielajiem, kuplojošajiem lauru krūmiem, kas stiepās abpus iebraucamajam ceļam, un viņa pazuda manam skatam.

Deviņpadsmitā NODAĻA

Tovakar es nespēju ēst, un es necerēju, ka varēšu iemigt, bet pēcpusdiena bija mani novārdzinājusi, un es nekavējoties ieslīgu smagā, nemaņai līdzīgā miegā, atmetusi segas, lai būtu vēsāk. Man nebija nekādu sapņu, nekādu balsu, un es atmodos gluži mierīga mājas klusumā.

Istaba bija mēness gaismas pielieta. Es izkāpu no gultas, piegāju pie loga, lai paraudzītos dārzā, un tad es atcerējos Manderliju vasaras naktī un dārzu pēc Beatrises bērēm un domāju par to, ka man dzīvē nekad nav bijis viegli, nav bijis ilgstoša miera, ka vienmēr kaut kas ir draudējis vai arī esmu bijusi kādā satraukuma vilnī ierauta. Un arī tagad bija tāpat, un man iešāvās prātā, vai vispār kādreiz būs savādāk. Likās, ka viss rāda uz to, ka nebūs.

Es negribēju tā palikt stundām, negribēju jauties grūtsirdībai, atkal un atkal atcerēties vakarējo pēcpusdienu. Es nolēmu iziet ārā, pasēdēt dārzā, kas man bija sācis nozīmēt tik daudz un kur nedaudzas nedējas es biju jutusies tik laimīga.

Bija karsts un kluss, bet, pa sāndurvlm uz verandu izejot, es spilgti izjutu sidrabbalto mēnesnīcu un nakts smaržu no puķēm, no sausserža, kas bieziem, pāraugušiem ķekariem karājās pār ķieģeļu sienu, un no baltajām lefkojām gar malām, no neļķu dobes pie vārtiem. Es stāvēju klusa un tvēru smaržas, un nevarēju vien tās atdzerties. Šis smaržas apņēma un mierināja mani, un atgādināja man neseno pagātni un reibinoši smaržīgo vīteņaugu Itālijā, kura ziedi kā zvaigznītes mirguļoja starp zaļajām lapām.

Un vienā mirkli, tāpat kā toreiz manu prieku, Sīs atmiņas sarūgtināja tie otrie nevainojamie baltie ziedi, kas gulēja kapsētā zālē. Bet es tagad pie tā biju pieradusi un domāju, ka man tagad vienkārši ir ar to jāsamierinās un jādzīvo tālāk. Viena doma jau vienmēr izraisa otru, un Sīs domas dietin dejoja kā gredzenā man apkārt un apkārt, un es Sai ritulī sapinos kā cilpā.

Pa takām, pa sauso zāli es aizklīdu līdz ābelei, zem kuras stāvēja vecs, ērts sols, āboli lāsmoja sidrabaini un smagi, un pavisam drīz tie piebriedīs un kritīs. Jau pēcpusdienā es dzirdēju kuļammaSīnu dūkšanu tīrumos un dienas nogalē smagus ratus līgojam garām pa ceļu. Bija pļaujas laiks. Rudens. Gadalaiku mija. Kādu iespaidu Sī pārmaiņa atstās manī, un ko man nesīs ziema, kad tā atnāks?

Es apsēdos, un dažus mirkļus zem skaistās ābeles man bija tā, it kā es lidinātos, it kā atrautos pati no sevis un no augšas noraudzītos uz dārzu. Es vēl jutos ļoti nogurusi un pēcpusdienu pavadīju kā neizprotamā halucinācijā. Atceroties tumšo māju ar Denversa kundzi greznās guļamistabas murgā, es jautāju sev, vai tas tiešām bija noticis vai varbūt es to visu biju izdomājusi kā bērns, kas vērpj dzīvu fantāzijas pavedienu, kas vijas cauri viņa ikdienai tik patiesi, ka tas vairs nespēj atšķirt, kur sākas īstenība un kur tā beidzas...

Un tajā brīdī, sēdēdama naksnīgajā dārzā viena pati, es sāku trīsēt no absolūtām, aukstām bailēm, ka es droši vien esmu sajukusi, ka beidzot viss tas, kas bija noticis un ko es biju pārdzīvojusi, un ko es pie sevis Kiju turējusi tik ilgi, bija savērpies mudžeklī un aptumšojis man prātu. Var būt, ka es biju tāda pati kā Fevels un Denversa kundze, varbūt arī manas acis bija kļuvušas mežonīgas un svešas, var būt, ka ārprāts jau bija saredzams manā sejā. Es pastiepu roku un pieskāros otrai rokai, tad aptaustīju to līdz elkonim. Viss ir kārtībā, es teicu sev, viss ir pilnīgā kārtībā. Maksims būs šeit parīt. Tad jau viss būs labāk.

Maksims. Domās es mēģināju viņu saskatīt, bet nevarēju. Likās, ka visas sejas, kuras es jebkad dzīvē biju redzējusi un kuras man nekad neko nebija nozīmējušas, bija man acu priekšā, viesnīcu šveicaru un viesmīļu sejas ārzemju kafejnīcās, apteksnes Klarisas un Džeka Fevela, un mācītāja seja Beatrises bērēs, mana tēva seja, tā jaunā cilvēka seja, kas bija kopā ar van Hopera kundzi, Frita, pulkveža Džūliana seja. Un beidzot Denversa kundzes baltais ģindeņa ģīmis un iekritušie acu dobumi, un spīdošās, ieplestās, ārprātīgās acis. Bet ne Maksima. Vienmēr, kad domās vērsos pie viņa, es raudzījos tukšumā, miglā, bija tikai vārds, viņu es nespēju saskatīt, man nebija pat ne priekšstata, kāds izskatās mans vīrs.

Pēkšņi kaut kas iečabējās, garajā zālē pie dzīvžoga kaut kas tikko jaušami sakustējās. Dārzs tagad likās auksts, nepazīstams, pilns ar rēgiem. Nekas tajā nelikās pazīstams. Šķita, ka es tajā nekad iepriekš nebūtu bijusi. Kaut kas atkal sakustējās. Var būt, ka tas bija kāds nakts putns vai kāda cita sīka nakts radībiņa, bet tā nebija nakts rad iba, es zināju, ka tā nebija. Es gaidīju, kad iznirs viņa, kad manā priekšā pār zāli kritīs viņas ēna un liks pat mēnesnīcai sastingt, bet tā neparādījās, un man šķila, ka viņa ir nolēmusi labāk palikt neredzama, lai varētu mocīt mani slepeni un daudz izsmalcinātākā veidā...

Es neredzēju nekā, dzirdēju tikai balsi, Čukstošu, aukstu, klusu, aizplīvurotu, plūstam manī kā ūdeni. "Man jūs neko nenozīmējat... Gluži neko... Jāatzīstas ir viņam. Tieši tam es esmu dzīvojusi, lai gaismā nāk patiesība... Jūs redzat, mani vada viņa. Viņa zina, un viņa man saka. ViņS ir slepkava. Kāda jums ir sajūta? Bez šaubām, jūs taču par to domājat. Jā, es zinu, ka jūs par to domājat, es to redzu no jūsu sejas, no jūsu acīm. Kad jūs viņu aplūkojat, mēģiniet novērot viņu kādā neuzmanības brīdī. Kad jūs esat kopā. Kad viņš skar jūs savām rokām. Viņa rokas turēja pistoli, viņa rokas bija klātas ar viņas asinīm, viņa rokas iecēla viņas līķi jahtā. Viņa rokas. Es esmu gaidījusi tādu ilgu laiku. Es esmu tik nogurusi. Bet ne viņa. Viņa nenogurs nekad. "Es mūzām gaidīšu, Denij," viņa saka, "bet tev ir man jāpalīdz." Es to daru. Es viņai palīdzu tagad. Tas nāks gaismā, protams, jūs zināt, ka tam jānāk gaismā. Vai jūs tiešām gaidījāt, ka jūs atgriezīsieties un nodzīvosiet savu dzīvi šeit tīri laimīgi un netraucēti kā divi nevainīgi cilvēki? Ka baudīsiet prieku šai jaukajā mājā? Jaukajā, bet ne tādā kā Manderlija. Ka jums te būs bērni un ka jūs viņus izaudzināsiet, un ka viņi neuzzinās patiesību, un jūs izliksieties, it kā pagātnes nemaz nebūtu bijis? Protams, ka jūs to necerējāt. Es nekad nelikšos mierā. Nekad neatstāšu jūs mierā, līdz nebūšu izdarījusi to, ko viņa grib. Līdz mums būs atkal viegli. Arī jums tad tas būs beidzies."

Joprojām un joprojām Čukstēja šī balss, un es sēdēju un klausījos to aukstajā mēness gaismā un nespēju ne aizspiest ausis, ne aiziet prom. Beidzot aizgāja viņa, viņa atsvabināja mani, kā to bija darījusi agrāk. Man galvā bija klusums, un dārzs bija tukšs. Es atgriezos gultā un gulēju kā nāves miegā līdz saullēktam.

Zvanīja telefons. Bija vēl agrs, biju no miega kā sastingusi un sasieta, acis vērās smagi ciet.

"Maksims aizbrauca ar pirmo vilcienu," runāja Frenks Krolijs. "Viņš teica, ka nu reiz esot nolēmis braukt, un tādēļ braukšot prom un negaidīšot, lai piezvanītu pats." Viņa balss skanēja tik lietišķa un mundra. Ak, vecais uzticamais Frenks, dzirdot viņu, es gandrīz vai apraudājos.

"Ak, Frenk, paldies jums. Es domāju, varbūt— nē, nav svarīgi."

"Vai viss ir kārtībā?"

"Jā—jā, bez Šaubām."

"Jūs izklausāties norūpējusies. Vai kaut kas ir noticis?"

Kāpēc gan es viņam nepastāstīju? Man nebija neviena, kam uzticēties, es nezināju nevienu citu, kas uzreiz būtu sapratis un uztvēris katru mana stāsta sīkumu un niansi, es izmisīgi vēlējos parunāt ar viņu, likās, ka man deg galva no visām sīm bailēm un domām, un Šiem Čukstiem, un atmiņām, kas tajā Šaudījās, izstāstītas Fren-kam, tās kļutu panesamākas, viņš pasacītu pareizo, nomierinošo vārdu, viņš uzreiz zinātu, kas man jādara. Frenks bija veselā saprāta un drošības stiprā pils. ViņS bija man draugs Manderlijā, kad es biju mulsumā un bailēs, viņš man pastāstīja par Re'oeku, viņš atbalstīja mani, bija vienmēr manā pusē. Man nekad nebija bijis neviena cita, pie kā griezties, un vēl arvien nebija. Es zināju, ka ir jāpastāsta viņam. Bet es to nedarīju.

"Tik ilgu laiku esmu bijusi viena," es teicu. "Esmu priecīga, ka Maksims šovakar būs mājās. Viss, viss ir kārtībā."

Visu to dienu es pavadīju viena pati. Dora ar Nedu atsūtīja ziņu, ka viņai jābraucot uz Harburgu, jo esot sastrutojis zobs, un Neds strādāja dārza viņā galā, es viņu gandrīz vai neredzēju. Neviens nezvanīja, vēstuļu bija maz un man nevienas, mājā neiegriezās neviens. Es nevarēju rast miera, klīdu no istabas istabā, paniekojos te ar So, te ar to un neizdarīju nekā. Bija vēl arvien karsts, bet tagad nespīdēja saule, smags, zems kaparkrāsas mākonis iespiedās no kalniem un karājās pār māju. Virs dīķa zem kokiem mazos bariņos sīkdami dejoja odi. Es jutos kā Dieva nepieņemta, nemierīga, dīvainu baiļu pilna, bet nebija nekādu balsu, nekādu Čukstu, nekādu soļu Švīkstu pār zāli.

Tas viss ir nieki, es teicu pati sev pavisam negaidot. Viņa nav pie pilna prāta, ko gan viņa var nodarīt? Un es uzkāpu augšā pārģērbties, parakņājos drēbju skapi starp vienkāršajām, tīkamajām un praktiskajām drānām, lai atrastu kaut ko, kas, pēc manām domām, varētu patikt Maksimam. Es atcerējos tos gaisīgos zīdus un Sifonus, dārgo, skaisto tērpu rindas, bet bez skaudības, jo kādu gan labumu tās viņai atnesa, vai gan tās vērsa viņu mīlamu un laimīgu, un kāda vairs tām tagad bija nozīme, ja nu vienīgi kalpot vecas, apmātas sievietes slepena prieka mirkļiem?

Es stāvēju un lēnām aplūkoju istabu, tā bija, es nodomāju, patīkama, vienkārša istaba, patvērums, tikpat nomierinošs kā māja pati, un likās, ka tā gaida, lai es iznāktu ārā no kāda drudžaina murga, kurā es rosos kā ārprātā, bet ne jau aiz savas vainas. Māja jau visu zina un sagaida mani atpakaļ kā untumainu, neprātīgu bērnu, kam ir pārgājis untums teikt uz visu "nē" .

Es uzvilku krēmkrāsas linu kleitu un atsukāju matus atpakaļ, un, skatīdamās sava tualetes galdiņa spoguli, es deniņos ievēroju dažus sirmus pavedienus un mēģināju tos kaut kā paslēpt, bet tie tomēr bija redzami, un tad es nodomāju, lai jau, nav tiem nekādas nozīmes. Jā, bija vēl kaut kas. Es vēl arvien biju gluži jauna sieviete, bet biju dažus gadus vecāka, nekā Rebeka jebkad bija bijusi, un Sī doma nāca gandrīz jau ar pārākuma sajūtu. Viņai sirmu matu nav, es teicu sev, un uz sekundi es domās redzēju viņas attēlu žurnālā un jutu vienīgi vieglu un vēsu nožēlu.

Kur Rebeka ir? Mirusi. Nekur. Es to nezināju. Tādas domas es nekad nebiju domājusi. Sājā jautājumā es nekad nebiju iedziļinājusies, bet tagad es atcerējos sevi kā mazu bērnu un tad kā augošu meiteni, un tad kā stūraino, jauno sievieti, kas bija sastapusi Maksimu, kā līgavu, kas ieradās Manderlijā, kā kaislīgo, mīlošo, mulstošo sievu, baiļu un bijības pilnu pret visu. Vietas, cilvēkus, atmiņas, es redzēju tos visus stāvam rindā, vieniem nobālot un dodot vietu citiem. Tie visi noveda līdz šejienei, līdz šai sievietei, kurai mati deniņos jau sāka sarmot, kura raudzījās man pretī no spoguļa. Tie visi bija šī persona. Tā biju es. Un tomēr nē, tie bija parādības, gari, un tie bija izgaisuši. Uz kurieni? Kur? Tie nebija miruši, bet tie arī vairs neeksistēja, ne vairāk kā tas jaundzimušais mazulis vai tipinošais bērnelis, kāda arī es kādreiz biju. Cik daudz "es" mēs ietveram sevī, vienu otrā slēptus kā krievu koka lellītes?

Mirkli mani pārņēma briesmīgas bailes, jo es biju pazaudējusi saskari ar cilvēku, kuru biju tik labi pazinusi tik daudzus gadus, mierīgo, uzticamo, mīlošo sievu, kas, dzīvodama trimdā, bija bijusi tik apmierināta, nešaubīgi uzticīga, bez noslēpumiem, bez ēnām, kas neklausījās nekādos Čukstos. Man viņa bija vajadzīga, man bija vajadzīgs viņas spēks un miers, man viņa bija vajadzīga atbalstam, sirds izkratīšanai. Es biju izmainījusies, un es turpināju mainīties, bet es pilnībā neatcerējos, kā tas viss bija sācies, un nesapratu arī, kāpēc.

Bet tad es izdzirdu strazdu uztraukti iecirpstamies, zemu lidojot, tas steigšus aiztrauca uz krūmiem dārza viņā galā. Tad es dzirdēju mašīnas riteņu cirkstoņu uz iebraucamā ceļa un pēc brīža Maksima ātros soļus, viņa balsi saucam mani, un likās, ka šīs skaņas atsauc mani atpakaļ, un tā es atguvos un atkal kļuvu senākā, skrienot pa gaiteni un tad lejup pa trepēm, kur vestibilā ar skatu uz augšu, uz mani, stāvēja Maksims.

Divdesmita NODAĻA

Kobeta Biezoknis gandrīz pilnīgi iekļāvās savā ieplakā, virs kuras visapkārt pacēlās koki, bet tieši vienā punktā bija vieta, kur skats varēja izlauzties caur robu kalna ieloka. Tas bija rietumu pusē sakņu dārza tālajā galā, un no sākuma, kad mēs Šeit ieradāmies, tur bija tikai krietni vien aizaugusi, nelīdzena taka, kas veda uz vecu dižskābaržu dzīvžogu. Vairākas reizes es biju tur apstājusies aiz prieka par negaidīto skatu uz baznīcas sudrabaino smaili tālumā, kas zināmos dienas laikos atstaroja sauli un izskatījās visjaukāk vakaros, kad tā ietinās violeti zilā dūmakā, saplūstot ar tumstošajiem laukiem un debesu zilgmi. Pēdējos mēnešos es Sim mierīgajam dārza stūrim biju it īpaši pieķērusies. Pa vakariem, pētīdama vecas grāmatas un žurnālus, jo es ļoti centos mācīties, cik vien varēju, es biju izstrādājusi projektu, uzskicējusi to vairākas reizes, līdz to beidzot aiznesu Nedam. Viņš bija attīrījis zēnu, un aiz sakņu dārza žoga vārtiņiem mēs mazu izcirtumu apstādījām ar kokiem un izcirtuma lejas galā izveidojam pastaigu taku ar lazdām abās pusēs, sasienot to virsotnes viegli kopā, tādējādi izveidojot arku. Skābaržu dzīvžogu izcirtām un izcirstajā vietā novietojam mazus vārtiņus; beigu beigās, varbūt nākamvasar, es tur iekārtošu solu, iai varētu cauri jaunaudzei pa lazdu taku aizstaigāt turp un tad sēdēt un raudzīties pa spraugu kal-

nos uz sudraba smaili, bet pagaidām iztiku ar pāris vecu koku celmiem un tiem pāri pārliktu dēli.

Es lepojos ar šo dārza daļu un mīlēju to, jo tā bija visa manis veidota, un es piešķiru tai īpašu nozīmi, tā bija piepildīts sapņu tēls, bet nevis kaut kas mantots vai pārņemts no iepriekšējā saimnieka. Agrāk es nekad nebiju baudījusi tādu īpašnieces prieka izjūtu, kaut gan es apzinājos, ka tā nebija nekas īpašs, ja to salīdzināja ar citām, daudz iespaidīgākām dārza daļām. Rudeni mes ar Nedu taisījāmies zem kokiem izstādīt simtiem sīpoliņu, viņš pat bija izpētījis kādu vecu avotiņu, kas urdza no zemes starp akmeņiem, un mēs spriedām, vai to atkal nevarētu izvadīt virspusē un izveidot tam gultni.

Bija visskaistākais vakars, tieši tagad visskaistākie bija vakari, kad vasaras nogales smacīgais un sutlgais gaiss izklīda un zem kokiem varēja uztvert tik tikko jaušamas migliņas smaržu un saldmi. Mēs aizgājām ar saviem dzeramiem cauri dārzam uz lazdu taku un uz solu, Maksims runāja par Skotiju, par makšķerēšanu kopa ar Frenku, par zēniem, par nākotnes izredzēm, un es klausījos viņā un jutos klusa, mierīga un vēsa, it kā viņš būtu cilvēks, ko es gandrīz vai nepazīstu.

Tas Maksims, kuru es pirmoreiz satiku pirms visiem šiem gadiem, bija pilsētas cilvēks, mūžīgi saistīts ar viesnīcām un Londonu, un uzvalkiem, un sabiedrību, to juta pat, kad viņš bija Manderlijā. Viņam ļoti rūpēja viņa krekla piegriezums un veikals, kur viņam pirka bārdas skujamo krēmu, un vai pasts ir pienācis laikā. Es toreiz no viņa baidījos, baidījos no viņa parašām un prasībām, un, lai gan viņš nekad no manis negaidīja neiespējamo, es tomēr vienmēr staigāju, trīcēdama vienās bailēs, ka jebkuru brīdi viņš to darīs un es neattaisnošu uz mani liktās cerības.

Bet tad viss izmainījās, un manā acu priekšā viņš sabruka, salūza, un bija zudis cilvēks, tajos trimdas gados, pilnīgi atkarīgs no mana spēka, no manas pašaizliedzības un no mana tuvuma. Es pieradu pie tā, es mīlēju So jauno Maksimu un biju laimīga ar viņu, es spēju būt atraisīta un mierīga, kamēr mēs turējāmies pie mūsu ierastā, droSā dzīves veida...

Tagad, raudzīdamās viņā man blakus uz soliņa, es atskārtu, cik ļoti viņš atkal ir izmainījies; Kobeta Biezoknis bija nepieciešams man, es viņu biju pirmā ieraudzījusi un kvēli iekārojusi, pārcelties uz Šejieni bija bijis mans sapnis.

Tā tas man likās, tā es domāju, taCu Kobeta Biezoknis pārveidoja tieši Maksimu. Tagad viņš bija kļuvis par lauku cilvēku, viņš iepazina un iemīļoja so vietu, sos laukus, So IpaSo Anglijas novadu, viņš bija sācis dziļā apmierinātībā un tuvībā staigāt pa Šiem laukiem, raudzīties uz mežiem un dzīvžogiem, sācis saprast augus un dzīvniekus, iepazīt nomniekus, kļūt par īstu muižas saimnieku, dziļi un aizrautīgi pieķeroties tai, nevis pārvaldot to tajā vēsajā, valdnieciskajā manierē kā Manderlijā.

Viņš izskatījās jaunāks, viņš bija iededzis, jo viņš daudz laika pavadīja ārā, viņš bija gandrīz pilnīgi pazaudējis savu pilsētnieka eleganci, lai gan viņš vēl arvien labi ģērbās, iedzimta instinkta vadīts, izvēloties labāko audumu, piegriezumu un fasonu; viņš izskatījās lieliski bez piepūles, tā, kā es nekad nebiju varējusi un tagad nekad nevarēšu.

Es sēdēju, dzēru savu vīnu un klausījos, un lūkojos viņā, un pēc brītiņa mēs apklusām, un tik tikko jaušami, kā zvārgulīti, es varēju saklausīt mazo zvanu sitam stundu no attālās baznīcas. Piekrītoši mādama ar galvu, es smaidīju tāpat kā tad, kad viņu sagaidīju, un to, kas bija noticis, viņam prom esot, es paglabāju dziļi jo dziļi un novērsos no tā. ViņS nekad neuzzinās no manis, ka Šeit ir bijusi viņa um metusi savu melno ēnu pāri šai zālei un piesārņojusi gaisu ar savu indi, un ir biedējusi mani ar savu ārprātu tā, ka es vairs nekad nevarēšu izjust so māju, kā to biju izjutusi agrāk, izņemot So stūrīti viņpus izcirtuma, mazās lazdu takas galā. Tas piederēja man, te viņa savu kāju nebija spērusi, viņa to nebija redzējusi un nezināja par to. Sabojāt to viņa nespēja.

"Kaut kas nav kārtībā," teica Maksims.

Gaiss pēkšņi sametās dzestrs, un man nebija jakas. Lēnām mēs gājām uz mājas pusi.

"Vai tu domā, ka Frenks tiesām varbūt brauks Šurp?"

Jo par to bija ticis runāts. Bija paredzēts, ka septembrī uz da2ām dienām atbrauks Kroliji, lai redzētu, kā viņi Šeit jūtas, un apskatīs Tinuta fermu, kura bija tukša un kuru Maksims plānoja nodot viņiem. Viņam Frenks bija nepieciešams, jo muiža bija pārāk liela, lai viņš to viens pats spētu apsaimniekot, kā to vēlējās. "Man ļoti gribētos, lai viņi būtu te tuvumā — tas būtu it kā ģimenes pieaugums."

Viņš bija apstājies man priekšā un noraudzījās uz mani, viņa acis vērās man sejā, un rokas viņš bija uzlicis man uz pleciem. "Tu nevari mani apmānīt vai ko no manis noslēpi, vai melot man, tu zini, ka starp mums nekādu noslēpumu nav."

Es nespēju runāt, tikai domāt, domāt par tām noslēpumu kārtām, kas bija sākusas slāņoties cita uz citas, kops atgriezāmies dzimtenē. Un pirrns tam, pirms tam.

"Kas ir noticis? Skaties uz mani."

Viņš runāja savā vecajā, strupajā manierē, kāda viņam piemita mūsu pazīšanās sākumā. "Es tevi pārāk labi pazīstu. Vai tu gan domā, ka es esmu aizmirsis? Es zinu, ka ir bijusas ēnas— bažas— pat bailes. Es esmu gulējis naktīs nomodā blakus tev un zinājis to, un redzējis rūpes tavās acīs. Tu esi ļoti jauka un laba un mēģini būt jautra un slēpt to no manis. Tu to ļoti centies darīt, kad mēs bijām svešumā, un es to vienmēr ievēroju, vienmēr zināju."

Es jutu asaras dzeļam acu kaktiņos, es gribēju at-slieties pret viņu un raudāt, un viņam visu pastāstīt, ikvienu sīkumu, vismazākās pagātnes bažas, izkratīt it visu, kas bija noticis pēc tam, kad es atradu vainagu, par Džeku Fevelu un Denversa kundzi un vairāk par visu par drausmīgajām, Čukstošajām balsīm. Es jutu viņa rokas pieskaramies man, un es tās tik labi pazinu, rokas, uz kurām es biju skatījusies un skatījusies, kad tās turēja maSīnas stUri, mizoja mandarīnu un lietoja nagu vīlīti, un atbalstījās pret kuģa margām, rokas, kuru precīzos apveidus es varēju izsekot ar gara acīm un kuras es tik ļoti mīlēju, kuras man vēl vairāk iemiesoja Maksimu nekā viņa acis vai viņa mute, viņa balss vai viņa galvas forma.

Bet es nevarēju apklusināt balsi, ļauno, zaglīgo, satraucošo balsi, kas Čukstēja man par tām pašām rokām. "Esmu nogurusi," es teicu. "Bija tik karsts. Un bija šausmīgi bez tevis."

Es pagriezos un iegāju pa durvīm.

Kāpēc gan es viņam tad nepateicu? Tagad es zinu, ka man to noteikti vajadzēja darīt, viņš nebutu sadusmojies, viņš tagad bija pietiekami stiprs, viņš vairs pagātnes nebijās, viņam vairs nevajadzēja, lai es viņu pasargāju. Viņš jau bija ticis visam pāri.

Un tomēr es nesacīju neko. Mani mocīja bailes un apjukums, jutos viņam tāla, un, kad viņš sekoja man līdzi istabā, es sāku viņu iztaujāt par Krolijiem. Viņš atbildēja īsi un tad iegāja savā darbistabā un aiztaisi ja durvis. Izdevība bija zaudēta. Savus noslēpumus vēl arvien es nēsāju sev līdzi, un tie bija smagi, rūgti un grūti.

Vēlāk, kad es uzkāpu augšā, lai ietu gulēt, Maksims stāvēja pie vaļējā loga. Starp kokiem uz uzkalniem ap māju lidinājās mazas pūcītes, reizēm skarbi iebrēcoties.

"Kaut jel sāktu līt," es teicu.

Viņš neatbildēja. Es nostājos viņam blakus, veroties dārzā, bet viņš nepieskārās man, pat nepagriezās uz manu pusi. Es biju neizpratnē, juzdama jaunu, savādāku ieraušanos sevī. Es nezināju, kā to pārvarēt. Vainīga biju es. Es nebiju ļāvusi man piekļūt, un, to jauzdams, viņš jutās aizskarts.

Nē. Tur b;ja*kaut kas cits. Man bija, it kā mēs būtu ieskrējuši un sapinušies arvien ciešāk un ciešāk smalki samudžinātos, neredzamos pavedienos, un, lai kā arī mēs kustējāmies, gribēdami tos pārraut vai izlīdzināt, mēs tos tikai savilkām ap sevi vēl ciešāk.

Ilgu laiku es gulēju nomodā blakus Maksimam, nožēlojama, iebaidīta, un klausījos pūču klaigāšanā.

Bet brokastīs viņš pacēla skatu no avīzes un teica: "Šāds laiks pieturēsies. Var būt, ka mums vajadzētu sarīkot viesības."

"Viesības? Kam par godu? Kādas viesības? Kāpēc?"

"Manu dārgo meitēn, nav nekāda iemesla panikai. Tu varēsi izrādīt savu dārzu."

"Tur nav nekā izrādāma, labākais laiks tam ir jau garām, un bez tam es vēl tā īsti nemaz neesmu ķērusies tam klāt."

"Vai tas tik svarīgi? Man tas izskatās skaists. Tas ir labi uzturēts, ir puķes. Cilvēki to apbrīnos."

"Kādi cilvēki?"

"Kaimiņi — cilvēki no apkaimes —, mēs nevaram dzīvot kā vientuļnieki, un, tā kā mēs pērkam zemi un paplašinām mūsu īpašumu, visi taču ieinteresēsies, un ir svarīgi labi sadzīvot ar vietējiem cilvēkiem. Liekas, ka Baterleji pazīst visus, pajautā Bantijai, ko ielūgt. Protams, ar dažiem es jau esmu iepazinies. Un palaid to tīklu mazliet tālāk, apkārt ir daudz ciematu."

Jā, es jau zināju, zināju. Es negribēju par to domāt.

Manderlijā bija nebeidzamās vizītes pie kaimiņiem un no kaimiņiem, vai puse visas grāfistes bija iegriezusies mūs apciemot un gaidīja, lai mēs aicinātu tos viesībās. Rebeka bija rīkojusi viesības un bija slavena ar tām. Es atcerējos vienīgās viesības, kad es tur biju kundze, to masku balli, kad es pielaidu to drausmīgo kļūdu.

"Es domāju, ka mēs te dzīvosim klusi un mierīgi," es teicu. "Tev taču nekad nepatika visas tās saviesīgās izdarības. Tu teici, ka gribi, lai mēs braucam atpakaļ un...” Es iekodu lūpā. Slēpjamies? To es nedrīkstēju teikt. Bet viņS tik ļoti mainījās, mainījās atpakaļ, es nodomāju, viņS daudzējādā ziņā kļuva par veco, pašpaļāvīgo Maksimu, kas tiek ar visu galā, kas zina tieši to, kas viņam vajadzīgs un kā visam ir jābūt, tas laiks, kad viņS bija apjucis un sevī ierāvies, nu bija uz visiem laikiem garām. Es apzinājos, ka gribu, lai tas atkal atgrieztos, jo pietiekami tuvs man bija bijis tikai tas Maksims tajos trimdas gados.

ViņS piecēlās. "Es jau nedomāju neko lielu — vienkāršus dārza svētkus. Dzeramos — tu taCu vari tos sagādāt, vai ne? Tieši tas tev ir vajadzīgs."

"Ko tu gribi teikt? Kaut kas, ar ko mani nodarbināt? Kaut kas laika pavadīšanai?’

"Nē, to es nedomāju."

"Es esmu absolūti laimīga."

"Tiesām?"

"Jā, Maksim, jā, jā — kas gan notiek? Kāpēc mēs strīdamies? Mēs taēu nekad nestrīdamies, nekad neķildojamies."

ViņS gāja uz durvīm."Dažreiz ar to vien nepietiek, ka esi absolūti laimīgs," viņš noteica un izgāja ārā.

Es stāvēju un raudzījos uz viņa tukšo tasi un uz viņa šķīvī glīti saritināto ābola mizu. Es nesapratu, ko viņš gribēja pateikt. Viss bija savāds un citāds, un es nezināju, kāpēc un kā līdzēt.

Juzdamās nožēlojama, es gāju zvanīt Bantijai Ba-terlejai par mūsu kaimiņiem.

Divdesmit pirmā NODAĻA

Bet tās viesības būs manējās. Plānošu un noorganizēšu, un sagatavošu tās es, neviens cits tās nepārņems savās rokās. Tā būs brīnišķīga diena, jo es to par tādu padarīšu. Kad nu es to biju sapratusi, es jutos pavisam savādāk, es sāku jau iepriekš priecāties, un uzreiz ēnas atkāpās un Čuksti mitējās.

Kad Maksims pirmo reizi par to ierunājās, man uzreiz prātā ienāca tā balle Manderlijā, un man bija Šausmīgas bailes, tas vakars man atkal rādījās kā dzīvu bilžu virkne, kas bija sastinguSas manā apziņā, es raudzījos uz tām un uz sevi pasu citu vidū, un likās, ka man tūlīt apstāsies sirds.

Bet tai toreiz taēu nebija nekāda sakara ar mani, tas bija ārišķīgs un izšķērdīgs pasākums, kāds man nekad nebija bijis tīkams un kādu es nekad negribētu, un tas bija, Dievs vien zina, bez jebkāda noteikta iemesla. Protams, ne jau tāpēc, ka kāds no mums to tā vēlējās. Tā bija tradīcija un pienākums, tā bija kaut kas tāds, kam Manderlija bija domāta; grāfiste uz to gaidīja. "Kādreiz tās mums visiem nozīmēja vasaras atnākšanu Sai pasaules pusē," kāda garlaicīga sieviete teica, "mums visiem pietrūkst senās Manderlijas jautrības."

Rebekas jautrības, viņa bija domājusi, ballēs un viesībās viņa varēja izrādīties un izraisīt ļaudīs apbrīnu. Tieši ar savām viesībām viņa izcēlās. Manderlijas vie-slbas bija radījusi viņa, viņa un Denversa kundze un viņas svīta, un, kad Rebekas vairs nebija, viss kļuva savādāk, man tur nebija nekādas teikšanas, nekādas līdzdalības. Varbūt, kā es to tagad sapratu, ja es būtu gribējusi, būtu pastāvējusi uz to, lai mani informē par katru plānu un norises sīkumu, ja būtu izlēmusi par vienu vai otru pārmaiņu vai jauninājumu, varbūt es būtu par to vairāk priecājusies — vismaz pirms tās Šausmīgās epizodes ar paSas tērpu, tām lamatām, kurās savā ļaunprātībā Denversa kundze mani tik veikli ievilināja. Bet es toreiz tik ļoti baidījos viņu, pat vīru, kas nesa krēslus, un tā tās aizdrāzās man garām kā palu ūdeņi upē, un es stāvēju bezcerīgi krastā un visu to vēroju.

Mēs nevarējām tagad rīkot neko tamlīdzīgu, Šais gados tūlīt pēc kara tas izskatītos pavisam nepiedienīgi un piedauzīgi, Maksims nebija domājis neko tamlīdzīgu, viesībās nebūs ne omāru, ne šampanieša, ne orķestra, ne starp kokiem izvilktu lampionu virkņu, ne īpaši uzceltas deju grīdas, ne uguņošanas vai masku tērpu. Lai visu to īstenotu, muižas strādnieki veselām grupām tika atbrīvoti no ierastajiem darbiem un nodevās Šiem īpašajiem uzdevumiem, kalpotāji ne par ko citu ne domāja, ne runāja.

Bet šeit nekādu muižas strādnieku nebija, bija tikai īstie fermeri un viņu puisi, kas arī pamazām kļuva par mūsu rentniekiem, un mums nebija daudz kalpotāju. Man bija Dora un Neds un iespēja Sad un tad sadabūt kādu meiteni ciematā un Peka kundzi, ja man viņas tiesām bija vajadzīgas. Kobeta Biezoknis nebija Mander-lija, tas nepavisam nebija lepns, bet tas bija iemīlēts, kaut arī nolaists, vecs un skaists, tas nepiederēja vai pusgrāfistei. Es izgāju ārā un uzkāpu augSā nogāzē, un apsēdos zālē, un aplūkoju to no augsas. Tikai uz īsu bridi to bija aptumšojuši Denversa kundze, un tagad atkal tanī lējās gaisma, tas man bija atdots pilnīgi.

Negribīgi es sāku plānot Sīs viesības, jo nevarēju vairs izdomāt nekādus iemeslus, kā pretoties Maksima idejai. Bet, dienām ritot un pēc tam, kad es vairakas reizes biju apciemojusi Bantiju un viņa divreiz atnākusi pie manis, man Sī doma iepatikās, tā izvērtās priekā, izaicinājumā. Galu gala tie būs mani svētki.

Tiem bija jābūt dārza svētkiem un jānotiek pēcpusdienā. Dārzā bus galdi, cik nu es varēšu sadabūt vai palienēt, izvietoti zem kokiem, uz terases, uz mauriņa, un viesiem atvērta bus arī viesistaba un dzīvojamā istaba mājā, vecākie cilvēki varēs mierīgi iedzert tēju vēsumā, jo likās, ka būs karsts, par to es biju pārliecināta — garās, karstās, zeltainās saules pielietās dienas virknējās cita aiz citas, likās, ka tām nebūs gala. Bet es jau neaicināšu tikai padzīvojušus ļaudis, es teicu Bantijai. "Es gribu, lai ar mums būtu jaunieši, — paaicini savas meitenes un palūdz, lai viņas paņem līdzi paziņas, — es pateikšu, lai Neds saved kārtībā veco tenisa laukumu, viņš var nopļaut zāli un salabot tiklu, varēs spēlēt arī kroketu, pagraba es uzgāju vienu vecu komplektu — es to notīrīšu. Es gribu, lai ar mums būtu jaunieši, lai tie smej un priecājas."

Būs uzklāti tējas galdi virtuve un zem sauljuma mājas sānos, īsta, laba veco laiku tēja, kādu jau cilvēki gaida, sviestmaizes un kūkas, un plācenīši, un augļu maizītes, avenes ar putukrējumu. Vēlāk būs dzērieni cilvēkiem, kuri gribēs pakavēties ārā un izbaudīt vakara sauli.

Rotājumam es plānoju tikai puķes krūzēs, augstās un zemās, un apaļās vāzēs, cik vien varēSu salikt uz galdiem un visur pa visu māju. Bantija solījās atnest, ko varēs sadabūt no savējām, tāpat arī Dora un Neds, un tās visas būs vienkāršas lauku puķes, ne jau stīvi, samāksloti puķu tirgotāju sakārtojumi.

Man nudien jāsaka, tas no tavas puses ir kaut kas lielisks," Bantija teica. Seja viņai staroja, un viņa pievienoja sarakstam jaunus vārdus, tikko tie ienāca tai prātā, es pilnīgi paļāvos, ka viņa parūpēsies par piemērotiem ciemiņiem.

"Mums sai pusē nav bijis viesību kops, ak, kops pirmskara laikiem, ja neskaita parastos pļaujas svētkus un tamlīdzīgas lauku padarīšanas. Pēdējais lielais blīkšķis bija, kad pie vira aizgāja Kirkliju skuķis, un bija dancošana tai vecajā baznīcas Šķūnī, un naktī tika zvanīts! Es domāju, ka saviļņojums būs liels, tev labi iznāk."

Tātad neviens neuzskatīja to vienkārši par mūsu pienākumu, viņi būs pateicības pilni un labprāt nāks, un mēs jau netaisījāmies iztērēt lielas summas un līst vai no ādas ārā, jo, kā ļaudis teica, no mums to negaidīja, Ko-beta Biezoknis jau nav Manderlija, te par de Vinteriem neviens neko nezināja.

"Tev bija taisnība", es vēlāk teicu Maksimam.

"Man prieks, ka tu izdomāji viesības."

"Labi."

ViņS nepacēla skatu no grāmatas. "Es vienkārši esmu pārsteigta, tas viss. Tu biji tāds norūpējies — ļaudis vaicāšot — uzvandīšot — visu uzvandīšot."

"Jā."

"Neviens to nedara."

"Nē."

Es gāju prom. Nevarēju viņam piekļūt klāt. Sarunai nebija jēgas.

Bet svētki man sagādās prieku, tam tā jābūt. Tas būs jaunas dzīves sākums, es teicu.

Un tā tas rādījās. Laiks pieturējās labs, cauru dienu mēs nostrādājām saulē, Dora un viņas māsa, Peka kundze, Neds. Mēs nesām ārā un uzstādījām no ciemata pašvaldības palienētos galdus un krēslus, pārklājām tos ar tīriem galdautiem, puķēm pilni stāvēja spaiņi un bļodas zem katra krāna, krizantēmas milzīgiem klēpjiem, visādas zāles, dižskābarža zari, pēdējās rozes. Visi bija jautri, smējās un jokojās, visi gribēja, lai vakars izdodas, un es biju pašā vidū, šo to prasīdama un ierosinādama, darīdama visu kopā ar tiem, viņi nāca pie manis jautāt, kas un kā ir jādara. Es momentā visu uztvēru, kā es to nevienā lietā nebiju darījusi Manderlijā.

Daļu rīta Maksims pavadīja ārpus mājas, bet īsi pirms pusdienām, kurās bija auksti salāti, viņš nāca un uzmeklēja mani dārzā. "Izskatās, ka tu esi apmierināta."

Es atstūmu no acīm matu šķipsnu. "Ir jauki," es teicu. "Man tas sagādā tādu prieku. Tev taču nekas nav pretī?"

Es paskatījos uz viņu. "Kas noticis?" es teicu. "Kas tev nepatīk?"

To varēja lasīt viņa acīs, bet es nesapratu, kas tas bija.

"Viss bUs labi," es teicu. "Visi būs laipni."

"Bez šaubām."

"Maksim."

Ar rokas virspusi viņS viegli pieskārās manai sejai. Kas bija noticis? Kas? Es saņēmu viņa roku un piespiedu to sejai. Es negribēju, ka starp mums krīt ēnas.

"Vai man vēl steķus uzlikt tur uz terases, de Vintera kundze? Dora saka, ka virtuve teju, teju jau malām līst pāri."

Atkal mēs bijām ierauti svētku vilnī, diena gāja savu gaitu.

Un galu galā tas viss ir tā vērts, šī ir pati skaistākā diena, es domāju, vēl visu apstaigādama, iekams tas viss sākās. Viss bus lieliski. Saule vēl sildīja, bet maigi, pusdienas svelme bija pierimusi, un, zem kokiem pāri dārzam ejot, man likās, ka glāsta manas pēdas. Neds to bija viegli pa virsu appļāvis, un tagad tā smaržoja ar viegli saldenu, skumīgu smaržu.

Likās, ka viss ir vienās gaidās, it kā tūlīt sāksies izrāde. Nekas vēl nebija ticis skarts, viss bija vēl savā vietā.

Galdauti nokarājās gl itās krokās, gar tiem bija cieši salikti krēsli, kroketa vālītes un tenisa bumbiņas bija izliktas un gaidīja spēlētājus. Es izgāju cauri sakņu darza vārtiem un tālāk pa lazdu taku, kur koku ēnās rotājās saules zaķīši, un, kad es pacēlu roku, lai pabīdītu sāņus kādu zaru, gaisma lāsmoja uz lapām klātās takas kā ūdens. Sev priekšā, pēdējā saules loka apņemtus, es redzēju za|os laukus un baznīcas smaili, un tie man deva atelpu, atviegloti nopūzdamās, es jutu, ka atraisos no sasprieguma un nemiera. Es atskārtu, ka esmu satraukta kā bērns. Nekas nesaies grīstē, nebūs nekādu drausmīgu kļūdu, viņi visi ieradīsies, un mēs viņus sagaidīsim, un sagaidīs viņus dārzs un māja. Mēs viņiem visiem sagādāsim tādu prieku.

Tūlīt man jāiet atpakaļ, tūlīt piebrauks mašīnas, cilvēki, skanēs balsis. Svētki sāksies. Bet tieši šobrīd klusumā zem lazdām es gaidīju, un neviens nenāca, lai mani meklētu, nevienu neinteresēja, ka esmu te. Ja es tagad aizskrietu, man pēkšņi iešāvās prātā, neviens to nepamanītu, viss noritētu pēc plāna, bez manis. Bet tas nebija tiesa, kā tas bija bijis Manderlijā. Tur es it visā biju tikai gadījuma parādība, tur man vietas nebija. Tur es nebiju svarīga. Šeit es biju visam centrā.

Sie bija mani svētki.

No tālienes es izdzirdu balsi saucam, šķīvju šķindoņu, bet pat tad es nesakustējos, es gaidīju, es tikai stāvēju, izbaudīdama šo klusuma mirkli, un gribēju, lai pasaule apstājas šeit, tieši šeit. Bet tad atskatīdamās es ieraudzīju bērnus mierīgi zem lazdām man pretī nākam, un tie sniedza man rokas, un sejas tiem cerībā staroja. "Nāc ar mums," viņi teica."Nu, nāc, nāc tagad."

Un tā es gāju, pagriezdama muguru tālajiem laukiem un sidrabainajai smailei, gāju zem lazdām un cauri vārtiem dārzā, kur jau sāka ierasties ļaudis.

Vienmēr, kad es atceros to, visus Sos gadus pēc tam, es atceros prieka dienu, pilnskanigu ikvienā nozīmē, līdz pat brīdim, kad pienāca beigas, Tik daudz cilvēku, tik daudz smieklu un sarunu saulē, laim īgā priekā viena otrai un mums pievērstas sejas, un Baterlejiem Ildzi atnākušie jaunieši sita tenisa bumbiņas uz visām pusēm un tad skrēja tās savākt, kad tās izlidoja cauri robiem vecajos drāšu pītajos žogos, Es atceros bumbiņu atsišanos pret raketēm un mazliet dobjākos atsitienus pret kroketa vālītēm, un aplausu skaņas. Saule spīdēja un laidās zemāk, un pār pakalnēm zagās violeta ēna, bet mēs visi bijām gaismā un būsim tur vēl stundām.

Un pēkšņi, bez piepūles, es un Maksims izrādījāmies kopā, un es domāju, ka nekas jau nebija noticis, es pati biju visu savā satrauktajā fantāzijā iedomājusies. Mēs soļojām starp viesiem atsevišķi, sasveicinājāmies, runājam, smējāmies, tikām iepazīstināti, bet ik pa brīdim atkal atradām viens otru un gājām pa zāli, uz bridi sadevušies rokās vai apskāvušies, un mūsu starpā nebija nekādu ēnu, bija tikai mīlestība un nepiespiestība.

Bija viens bridis, uz kuru es tagad varu atskatīties, kad vien vēlos, tas ir tik skaidrs kā ierāmēta aina manā priekšā, bridis, kurā mēs stāvam kopā, un es redzu viņus, visus nostādītus un laikā apturētus, mums apkārt... Dora nāk ārā no virtuves un nes ar baltām porcelāna tasītēm piekrautu paplāti, viņai seko Neds ar smagu, kūpošu krūzi karsta ūdens, kāda sieviete noliek savu tasīti, kāds vīrietis izstiepj roku un noplūc novītušu pumpuru no krūma, Bantija Baterleja stāv tenisa laukuma viņā galā ar raketi rokā, galvu smieklos atpakaļ atmetusi, it kā grasīdamās spēlēt. Maksims smaida un tur šķiltavas kādam pie cigaretes, es redzu viņa kakla izliekumu.

Zāle virspuse ir izbalējusi, tā ir siena krāsā, kur tā ir ļoti sausa, un aiz mums visiem paceļas māja ar dūmeņiem un piebūvi viņā galā, ar galdiem un logiem, un rožainām sienām, un viss tas kopā izveido fonu izrādei, kura notiek dārzā.

Zēni ir kaut kur, vai nu spēlē paslēpes, vai dzenā bumbas, mazais ir netālu no manis zem galda. Viņi tikai šobrīd ir kaut kur pazuduši. Bet, raugoties uz to tagad, visskaidrāk es redzu pati sevi,visa norisošā pašā vidū, savā krēmkrāsas linu kleitā, un visdzīvāk es atceros savu prieka un mīlas, un lepnuma, un dziļas apmierinātības sajūtu. Es jūtu to atkal, no tālienes kā senu pudelē ieslēgtu smaržu, kad tā atkal tiek atvērta. Kad man izdodas atkal tikko jaušami uztvert šo izjūtu, es atrodu sevi tai vecajā vietā, tai pēdējā brīnišķīgajā dienā, iekāms tas viss, viss tik ātri izbeidzās.

Kāds sakustējās, kaleidoskops tika sakratīts, un spilgtie gabaliņi iekrita cita salikuma rakstā. Saule iespīdēja vienā no logiem, un rūtis iedzirkstljās un uzliesmoja nokaitēta vara sarkanajā tonī.

Bantija atradās dažus soļus no manis, tā ka es pavisam skaidri dzirdēju. "Mīļo debestiņ! Re, kur piebrauc vecā Lēdija Bedova. Nu, no manas puses tas bija uz labu laimi mērķēts.Viņa tagad gandrīz nekur neiet, bet viņai patīk, ka viņu neaizmirst. Patiesi, tu vari uzskatīt, ka vakars ir izdevies."

Man šķiet, ka es jau zināju tai sekundes desmitdaļā, kad es pacēlu skatu uz ceļu, kur tās nāca, ļoti lēnām, caur velvētajiem vārtiem iekšā dārzā, lai gan es nebiju zinājusi viņas vārdu, un ari adrese man nebija pazīstama, kad es to norakstīju no Bantijas saraksta — bet nepazīstamas jau bija gandrīz visas adreses.

Es zināju, taču sekundes desmitdaļu, redzot viņu, es satrūkos, man vairs nebija baiļu, tomēr, redzot garo, melno stāvu virzāmies pamazām tuvāk, mani pārņēma senākie drebuļi, tā vecā tukšuma un bezpalīdzības sajūta, tā mani nekad neatstās. Bet es tāpat pavisam droši zināju, ka tas, ko es viņai tai pēcpusdienā viesistabā sacīju, ir patiesība. Es redzēju viņu tādu, kāda viņa bija, veca, īpatnēja, nožēlojama, ārprātīga sieviete, kas bija zaudējusi jebkādu sakaru ar īstenību un kurai galu galā pār mani nebija nekādas varas.

Bet Maksims to nezināja. Maksims nezināja, ka es esmu viņu satikusi, un es raizējos, kā viņš jutīsies un ko viņš domās, kā viņas klātbūtne iedarbosies uz viņu. Šī rūpē mani pārņēma visu.

Es redzēju viņas melno ēnu krītam uz saules pielieto zāli.

Maksims nāca no pretējās puses. Es neiedrošinājos skatīties viņam sejā, es zināju, kāda tā izskatās, stinga maska ar nobālējušām lūpām, pieklājīga, apvaldīta, necaurredzama. Viens vai divi cilvēki pacēla acis, un tur, kur viņa stāvēja ar to gaužām veco sievieti, kas turējās viņai pie rokas, likās, bija izveidojusies telpa, aplis, kurā valdīja aukstums un klusums.

Es piesteidzos pasniegt krēslu, novākt kaut ko no galda. "Labvakar, de Vintera kundze, es esmu ar Lēdiju Bedovu, viņa tik ļoti vēlējās ar jums iepazīties. Viņa pirms daudziem gadiem mēdza viesoties Sai mājā. Varbūt jūs varat runāt skaļāk, viņa ne visai labi dzird." Viņa paraudzījās apkārt, un es jutu viņas acis, mirdzošas, dedzinošas, no iekritušajiem dobumiem urbjamies man sejā. Tanīs es redzēju uzjautrinājumu.

"Labvakar, kundze. Cik ļoti patīkami, un cik jauks izskatās dārzs, lai gan daudzas puķes ir noziedējušas, kops es pēdējo reizi te biju."

Es jutu Maksimu saspringstam, bet viņš uz mani nepaskatījās. Viņš veco dāmu bija paņēmis aiz elkoņa un, pieklājības vārdus teikdams, sēdināja viņu krēslā, un

Denversa kundze stāvēja, saņēmusi rokas sev priekša, līdzsvarota un melna kā vārna. Es metos uz virtuvi, lai dabūtu vārītu ūdeni un svaigu tēju, kaut kā sametu uz šķīvja ko ēdamu, un rokas man trīcēja tik stipri, ka es to izmetu un man bija jāsaliek viss otrreiz. Es nebaidījos, bet uztraucos par to, kā to uztvers Maksims.

"Vai jums nav labi, de Vintera kundze? Jūs esat gluži bāla. Vai kaut kas ir noticis? Atļaujiet, es to izdarīšu jūsu vietā. Neraizējieties." Dora bija noliekusies un mundri savāca nomestā ēdiena paliekas.

"Paldies... piedodiet, Dora... piedodiet... tas nekas..."

"Tas jums tiesām liels gods, ka tā Lēdija Bedova ir atbraukusi."

"Jā... jā... tā man saka."

"Viņa vispār ļoti maz kur brauc, nav braukusi gadiem. Tā, tas nu ir uztīrīts. Ļaujiet man, jūs applaucēsieties ar to verdošo ūdeni. Pasēdiet brītiņu, jūs esat sevi pārāk nogurdinājusi ar visu to darbu, tas jums no visas tās satrauksanās un no saules. Ļaujiet man ieliet jums tasi karstas tējas un palieciet Šeit kādu minūti. Viņi lieliski tiek galā bez jums.”

Es apsēdos, kā viņa man teica, un jutos pateicīga par viņas draudzīgajām rūpēm, ļaudama viņai čalot, kamēr viņa lēja tēju un salika uz Šķīvjiem jaunu ēdamo, un pēc brīža es noliecu galvu uz rokām, lai nedaudz atpūstos. Viņai taisnība, es biju nogurusi, bet Sai izsmeltības, Sai vājuma sajūtai locekļos, dīvainajam galvas reibonim nebija nekāda sakara ar nogurumu, tas nāca no pārsteiguma un bailēm, un no drūmām nojautām. Diez ko pašreiz dara un saka Maksims, galvenais, ko gan viņš domā? Pārējais nebija svarīgs.

"Iedzeriet, lūk, šo te, kamēr vēl karsta, — un, man liekas, arī ēdusi jūs pati neko neesat, vai ne? Kamēr visus citus aprūpē. Nu, tā jau tas viesībās vienmēr ir. Ieēdiet Sīs olu maizītes, es tās tikko sataisīju."

"Paldies jums, Dora. Man ir labi. Pēkšņi pārņēma tāds nogurums, kā jau jūs teicāt." Stīvi raudzījos uz baltmaizi ar mīkstu olu, un pēkšņi man kļuva ļoti nelabi, es butu cēlusies un uzkāpusi augšā, bet no durvīm izdzirdu runājam Maksimu.

"Vai nebūtu tomēr labāk, ja tu atkal iznāktu ārā?" viņš teica dzestri.

Es neuzdrošinājos viņu uzlūkot. Es varēju iztēloties viņa seju, es to biju jau agrāk skatījusi, tai pēdējā reizē, kad mums bija viesības un viņa tās bija sabojājusi, tikai savādāk, bet tieši tikpat apzināti, tikpat veiksmīgi. Šai dienai bija laupīts viss skaistums, viss prieks, tā bija saārdīta, un apkārt mētājās palikušie gabali. Mums bija jātiek tam kaut kā pāri, tas viss. Nebūs jau ilgi. Viņi aizies, viņa aizies. Tad es būšu ar viņu viena, un man vajadzēs viņam izskaidrot. Ko gan man viņam sacīt? Kas gan man viņam stāstāms?

Dora vēroja mani, viņas sejā bija satraukums un rūpes. Viņa nekad nebija dzirdējusi Maksimu ar mani tā runājam, mūsu starpā viņa bija redzējusi tikai nepiespiestību un mīlestību. Es mēģināju pasmaidīt, lai nomierinātu viņu. Es teicu: "Pajautāšu Maksimam, kad padot dzērienus, — protams, daudzi gribēs palikt, liekas, ka viņi ir tīri priecīgi."

Un tādi viņi bija. Atkal izgājusi ārā, es to redzēju. Saule bija nolaidusies zemāk, vēlā pēcpusdiena gāja uz vakaru, tā smaržas jau bija jūtamas gaisā. Tenisa spēle, likās, bija beigusies, tikai pāris cilvēku spēlēja kroketu. Visi pārējie sēdēja pie galdiem vai atpūtas krēslos, mierīgi runājās, klejoja pa celiņiem, daži gāja uz sakņu dārza un uz lazdu takas pusi. Šķiet, ka viņi jūtas kā mājās, es nodomāju, it kā te būtu viesnīca un viņi būtu apmaksājusi savu uzturēšanos Šeit, apstādījumi un dārzs uz laiku piederēja viņiem. Tas man nebija pa prātam, tas man bija pretīgi, bet es tur līdzēt neko nevarēju.

Es no sāniem piegāju tur, kur stāvēja Maksims. Viņš kaut ko pieklājīgi runāja par fermām, par kādas tur zemes pilnīgu izmantošanu. No viņa sejas un balss viņi neko nepateiks, tās bija tik patīkamas, tik normālas. Es pazinu daudzas sejas, bet nevarēju atcerēties vārdus, nenoteikti, it kā visiem, smaidīju visapkārt. Es biju mājasmāte, uz mani taču visi skatījās, bija uzvedības normas, un tās man mazliet palīdzēja.

"Diez vai nevajadzētu padot dzērienus. Dora un Gvena tagad vāc projām pēdējos tējas piederumus."

"Es parūpēšos. Jūs taCu visi kaut ko iedzersiet?" ViņS smaidīja, kā smaidīju es, un tie smaidīja pretī, es redzēju kustamies viņu lūpas, dzirdēju atzinīgus pateicības vārdus. Es vēlējos, kaut viņi aizietu. Nē, es to nevēlējos. Es gribēju pieskarties Maksimam, lai nomierinātos, viņam kaut ko pateikt, kaut ko, kas visu izskaidrotu... Būt dārzā viena ar viņu. Es to negribēju. Es vēlējos, kaut viss tas nekad nebūtu noticis.

"Jūs jau gan, jādomā, par visu lepojaties," dzirdēju viņu sakām medainākajā no balsīm. Viņa bija pa zāli klusi pienākusi un stāvēja tagad pavisam tuvu mums, es varēju sajust viegla pelējuma smaku no viņas drēbēm. Viņa nemaz nekustējās, viņas acis nenovērsās no mūsu sejām, uz melnās kleitas viņas rokas izskatījās kaulu baltumā. Kāpēc vienmēr melna, es gribēju iekliegties, kāpēc? "Ar laiku jums te būs jauka ligzdiņa."

Viņa nedaudz pagriezās. Cilvēki ap mums, aptuveni kādi sēsi, likās kā nohipnotizēti, bet reizē arī neizpratnē. Likās, ka neviens neatrada, ko teikt, tie vienkārši gaidīja, klusi, pieklājīgi, un klausījās. "Protams, Man-derliju aizstāt jau nevar nekas. De Vintera kungs un

kundze nāk no tādas lieliskas mājas — nu jau ir pagājuši daži gadi —, man toreiz bija tas gods būt tur. Protams, jūs par to būsiet dzirdējuši."

"Denversa kundze..."

"Un par to traģēdiju tur. Par to taēu ir dzirdējuši visi, vai ne?"

"Jā, nudien, tagad, kad jūs sakāt to vārdu — Man-derlija... Manderlija... liekas, es kaut ko atceros,” teica kāds resns, gremojošs vīrs ar iedzelteniem baltumiem zilās acīs. Man gribējās viņu nožņaugt.

"Jā, tā bija slavena — tai pusē, es domāju, pareizāk, tā bija no visām vietām tā slavenākā it visādā ziņā — de Vintera kungs un kundze man, bez šaubām, piekritīs."

Viņa viegli pagriezās, lai paskatītos uz Maksimu. Profilā es varēju redzēt viņu abu sejas ar stingri savilktu ādu pār vaigu kauliem un riebuma pilnām acīm. Es jutos gļēva un niecīga, kā kāda bezpalīdzīga bezveida būtne akmens sprostā. Manis tur nebija, mani neredzēja, mani neievēroja, man ar visu to nebija nekāda sakara.

"Visu to vērā ņemot, es jūtu, ka jums ir ļoti paveicies, ka esat laimi atraduši šeit. Jācer, ka tā būs ilgstoša."

Uz īsu brīdi bija neērts klusums. Neviens nekustējās. Es ielūkojos sejā kādai sievietei sarkanā kleitā un redzēju viņas acis atraujamies no Denversa kundzes, redzēju, ka viņa jūtas neērti, bet nesaprot, kāpēc.

Maksims bija kā akmenī pārvērsts. Es stāvēju starp viņiem pilnīgā pārliecībā, ka tā vai citādi viņai beigās izdosies piepildīt to, ko viņa grib, un to, ko, pēc viņas domām, gribēja Rebeka. Viņa iznīcinās mūs.

Tagad es zinu, ka toreiz dārzā tai vēlajā pēcpusdienā tas bija tas brīdis, kad man vajadzēja savākt visu savu spēku, spīti un drosmi, lai pēdējo reizi stātos viņai pretī. Bet es šo brīdi palaidu garām. Es necēlos pret viņu . un neizaicināju, neteicu viņai, ka viņai pār mums nav

varas, ka viņa nevar mums tikt klāt, ka mēs esam neskarami un ka viņa ir sajukusi, apmāta, atriebes kāra veca sieva. Es ļāvu šim mirklim paslīdēt garām un neizmantoju to. Otrreiz tas vairs nenāks.

Kaut kā dīvaini, bet svētku noslēgums sabojāts netika, to atcerēdamās, nelaimīga nejutos. Daži aizgāja agri, Lēdija Bedova un Denversa kundze uz dzērieniem nepalika. Es vēroju melno mašīnu aizslīdam pa iebraucamo ceļu, un bija tā, it kā pēc smagas vētras gaiss būtu kļuvis vieglāks. Es atgriezos dārzā, un man gribējās smieties un dejot pa zāli, un izstiept rokas, un apskaut visus, kas bija palikusi. Es uzsmaidīju cilvēkiem, tie visi likās kā veci, dārgi, labi draugi. Es neskatījos uz Maksimu.

Jaunieši atkal spēlēja tenisu, pamuļķīgu spēli, kurā cilvēki mainījās raketēm un vietām, un partneriem, un bumbiņas lidoja uz visām pusēm, skanēja sajūsmīgas klaigas, izsaucieni, joki. Es pastāvēju krietnu brīdi, viņus vērodama, un tad ar jauko, patīkamo Bilu Baterleju apstaigāju kroketa laukumu, viņS flirtēja ar mani, glaimoja man un lika man smaidīt. Iznesa dzērienus, glāzes uz paplātēm maigi šķindēja, un cilvēki klaigāja un pacēla tās, un dzēra, un bija priecīgi. Valdīja vieglprātīga, gaisa noskaņa, cilvēki sāka pārgrupēties, kopā sanāca veci draugi, es redzēju cilvēkus pastaigājamies zem rožu arkas, virzāmies tālāk uz lazdu taku, allaž pavelkam galdiņus uz pēdējām saules saliņām. Bet tagad bija vēsāks, pār zāli stiepās violetas ēnas. Es iegāju mājā un iededzu lampas, un likās, ka māja dzirkstī un kvēlo, un slīd kā kuģis tumstošajā vakarā.

Es nemeklēju Maksimu.

Daži no jauniešiem pameta tenisa laukumu un rausās augšā pa zālainajām nogāzēm, pavilkdami viens otru, smiedamies un klaigādami; bet, reiz augSā tikusi, tie pieklusa un sēdēja kopā mazās, klusās, apmierinātās gru-pinās un baudīja pēdējos brīžus, pirms svētki beidzas. Es pati jutos savādi apmierināta un klusa, it kā kokonā tīta, bez emocijām, no raizēm atraisīta, par nākotni nedomājot, un man bija tāda sajūta, ka beidzas kaut kas vairāk nekā dārza svētki um ka man tie ir jāatceras, jāturas pie tiem, pirms tie aizslīd prom.

Namā es biju paņēmusi savu žaketi, un tagad es pati kāpu piekalnē, bet projām no pārējiem, uz tālo malu un atslējos pret kādu koku un raudzījos lejup visam tam pāri, un es biju laimīga, ka tur viņi visi ir un ka, mājup ejot, tie pārrunās, cik bija jautri, un atminēsies šo kā jauku dienu.

Cauri vārtiem es izgāju no tumstošā sakņu dārza un gāju uz lazdu taku. Tur neviena vairs nebija. Ar roku skāru tievos, slaidos jauno lazdu stumbrus abās pusēs, pasniedzos un noglaudīju vēsās, maigās lapas virs galvas. Takas galā es nevarēju redzēt cauri lapotnei, bija pārāk tumšs, un nebija mēness, zvaigžņu, bija savilkušies mākoņi, bet es zināju, ka tā tur ir, un raudzījos uz priekšu uz klajajiem laukiem un uz attālo sudrabaino smaili, es tos redzēju domās. Tā es tos redzu tagad, kad vien to vēlos.

Bet beidzot, tāpēc ka es dzirdēju balsis saucam un aizcērtamies kādas mašīnas durvis, man bija jāiet atpakaļ un jāatvadās, jāsaka pateicamies, pateicamies jums, ka atnācāt, jā, bija tik skaisti, bija tik jauka diena, mums tā paveicās, jā, saka, ka laiks mainīšoties, labāku dienu mēs nevarējām izraudzīt.

Tieši tad, kad projām devās paši pēdējie, es redzēju kādu mašīnu drāžamies lielā ātrumā, kā ārprātā, priekšējām gaismām apžilbinot mūs, tā ka citām mašīnām vajadzēja stūrēt sāņus un bremzēt, lai izvairītos no sadursmes. Maksims grasījās doties uz priekšu, bet tad jau tās bija aizbraukušas.

Es zināju, ka tas ir viņš, pat pirms es redzēju viņa seju, pirms viņš izrausās no drausmīgās, apdauzītās ārzemju markas maSInas. Tātad tagad tam bija jānotiek; es ne gluži aptvēru, kā, es vienkārši redzēju, ka viņa vai ari tie abi kopa visu bija noorganizējusi.

"Sasodītā avārija uz ceļa," Dzeks Fevels teica un, viegli grīļodamies, stāvēja mūsu priekšā, "netiku tavos svētkos, lai parauj tevi velns, Maksi, visa tā doma bija izjaukt tev tos balles priekus, redzi, daudz cilvēku, daudz liecinieku. Sasodītā avārija. Nu nekas, man esat vajadzīgi jūs abi, jūs taču esat tie vissvarīgākie, vai ne?"

Maksims stāvēja kādu soli no manis. Es pastiepu roku un pieskāros viņa rokai, bet es nevarēju skatīties uz viņu, un viņš uz manu pusi nepagriezās. No mājas es dzirdēju atskanam Doras balsi, tad glāžu šķindu, kad viņa tās lika uz paplātes.

"Vācieties prom no Šejienes," teica Maksims. Viņš bija pagājies uz priekšu. Fevels izskatījās uzblīdis un netīrs, gaismā, kas nāca no nama, viņa acis Šaudījās no Maksima uz mani un atpakaļ, bet viņš palika, kur stāvējis, un sāka kabatās meklēt cigaretes. "Jūs šeit esat lieks, mums nav nekas vienam ar otru runājams. Jūs Šeit negaida. Vācieties prom."

"O, nē. Nē, Maksi, es nākšu iekšā tavā mīļajā mājiņā, ja vien tu nevēlies skandālu te, uz ceļa, un tas liks saskriet visai tavai saimei, Vai tev ir kalpi? Skriesi pie tiem? Saderu, ka ir gan. Savu ligzdiņu tu esi tīri jauki savijis, mēs visu laiku zinājām, ka tu to darīsi. Man vajag ko dzeramu."

Gar mājas malu es dzirdēju soļus, un atskatīdamās es redzēju Doru vilcināmies neziņā, vai griezties pie manis. "Viss kārtībā," es teicu Maksimam. "Es to nokārtošu. Jūs labāk ejiet iekšā."

Tā vai citādi, es virtuvē visu nokārtoju, es runāju ar viņiem, kā man likās, pārsteidzoši parastā balsī. Viņi pašreiz beidza uzkopšanas darbus, dārzā Neds krāva galdus. Dora un Gvcna mazgāja glāzes. Reizi vai divas Dora mani paskatījās. Viņas bija kaut kā pieklusušas, vairs nedziedāja un nejokojās, ko, es zināju, tas bija darījušas. Tātad to var izlasīt man sejā.

"Atstājiet to, Dora, — pārējo izdarīsiet rīt."

"Es sakopsu visu, ja jums nekas nav pretī, de Vintera kundze. Es gribu, lai viss ir tīrs."

"Labi."

"Es atstāju drusku zupas un šķīvi ar auksto gāju, un cepeškrāsnī kartupeļus un augļus. Neds grib ienest iekšā krēslus, es zinu, saka, ka šonakt mainīšoties laiks."

"Jā, man teica."

"Jus ejiet iekšā un atsēdieties — jums ir bijis par daudz, to var redzēt."

Ne, es domāju. Ak, nē. Ne jau tādēļ. Svētki nozīmēja laimi, ne jau svētki mani nogurdināja. Par svētkiem man bija liels prieks. "Pateicos jums, Dora. Jūs man tik daudz palīdzējāt, jūs man visi esat brīnišķīgi palīgi." To sakot, es jutu, ka esmu tuvu asarām.

Tad es dzirdēju paceltas balsis. Maksima. Fevela. Dora paskatījās uz mani.

"Pateicos jums, Dora," es teicu. " Es labāk iešu un paskatīšos, vai neesmu vajadzīga Maksimam."

"Nu tad ar labu nakti, de Vintera kundze. Kad būsim beigušas, dosimies prom, un es te būšu jau no paša rīta."

Es aiztaisīju virtuves durvis un durvis no priekšnama uz gaiteni. Es negribēju, ka viņas dzird.

Viņi stāvēja viesistabā. Logi uz dārzu bija plaši vaļā, un es piegāju un aiztaisīju tos ciet. Arā bija sacēlies viegls vējš un pūta aizkarus uz iekšu.

Maksims bija ielējis Fevelam viskiju tējas glāzē, bet pats viņš nedzēra nekā.

"Maksim..."

"Viņa tev pastāstīs. Pajautā viņai, viņa tev nemelos.

Jūs taču neesat mele, vai ne?" Fevels glūnoši vērās mani. ViņS izskatījās sliktāk kā toreiz, kad redzēju viņu viesnīcā, apkaklīte viņam bija nodriskāta un netīra, mati taukaini, cieši pielipusi pie galvas. Roka, kas turēja viskija glāzi, viegli drebēja. "Es stāstīju Maksimam par mūsu jauko tējas dzeršanu Londonā."

Maksims uz mani nepaskatījās.

"Kādē| jūs atbraucāt Šurp?" es sacīju. "Es jums teicu — mums nav jums tagad nekas sakāms — satikties mums nav nekādā iemesla. Es dzirdēju Maksimu sakām jums, lai ejat. Izdzeriet savu viskiju un dariet, ko viņš jums liek, lūdzu."

"Viņš lika man vākties ārā tai reizē. To es atceros. Varu saderēt, ka atceraties arī jūs."

Es neatbildēju. Neviens no mums neatbildēja — mēs stāvējām iepretim Fevelam, bet katrs par sevi, mūsu starpā bija vesela pasaule. Es domāju, ka Fevels to nojaus.

"Es atnācu ar šiem te." Es tagad redzēju, ka otrā rokā viņam ir bieza aploksne. ViņS to vicināja, nekaunīgi grūda man to sejā. "Pierādījumi."

"Ko gan jūs gribat teikt? Kādi pierādījumi? Par ko?”

"Neliec viņam vārdus mutē," Maksims strupi noteica. "Neizprašņā viņu. Tieši to viņš grib. ViņS ir piedzēries un sajucis."

Fevels smējās, viņa plati pavērtajā mutē rēgojās aplauzti, bojāti zobi un dzelteni aplikta mēle. Tie bija visnepatīkamākie smiekli, kādus es jebkad biju dzirdējusi, ja es ieklausos, es dzirdu tos pat tagad. "Denija pastāstīja par tiem svētkiem. Sālsmaize, iepazīšanās ar kaimiņiem. Kāds kritiens. Nevar ar veco Manderliju ne salīdzināt, esat pasaulē maķenīt uz leju paslīdējuši. Bet nav jau nemaz tik bēdīgi, nē jau. Tagad jau jūs nevarētu uzturēt tādu sasodītu pili kā tā. Lai nu kā, tam jums vajadzēja Rebeku, un te jau viņas nav, vai ne? Tur arī ne; mēs gan visi zinām, kur viņa ir."

Viņš vēlreiz pavicināja aploksni. "Neesmu jau snaudis. Un Denija jau ar’ ne, lai gan viņa ir mazliet sagājusi..." Viņš pielika rādītājpirkstu sev pie galvas un smēja atkal. "Sagājusi dēlī, teiktu es. Bet viņu jau par to nevar vainot, vai ne? Tam vien jau viņa dzīvoja — Rebekai. Viņai nekad dzīvē neviens un nekas tik daudz nerūpēja — izņemot Manderliju, un arī tā viņas dēļ, viņa bija vienīgais iemesls. Ar tevi, Maks, tam nav nekāda sakara. Viņa zina patiesību. Mēs visi to zinām. Mēs to daudzi zinājām. Nu, protams, mēs to zinājām, un jūs jau zināt, ka mēs to zinājām. Bet šos pēdējos nedaudzos gadus man vajadzēja kalties un urbties, un prašņāt, un vākt pierādījumus ar milzīgu pacietību. Karš man izjauca... Bet es zināju, ka panākšu savu, un esmu to panācis, un, lūk, te nu es esmu."

"Maksim..."

"ViņS krāpj un melo, viņš ir piedzēries un sajucis." Maksims runāja loti rāmi un mierīgi."ViņS jau to darīja agrāk. Tu to tīri labi atceries."

"Tu viņu noslepkavoji."

"Kad viņš izdzers savu dzeramo, viņš aizies."

"Tu viņu nošāvi, un, pie velna, es parūpēšos, lai tevi par to pakar. Man ir pierādījumi."

Atkal viņš vicināja savu aploksni. "Tu nezini, kas man te ir."

"Maksim, paņem to no viņa, tu nezini, kas viņam tur, tu..."

"Man ne prātā nenāk pieskarties tai vai viņam."

"Mēs tik sasodīti daudz pie tā piestrādājām, Denija un es. Viņa ir manā pusē, tu zini."

"Šaubos."

"Iedzeršu vēl no Sī."

Maksims pagājās divus soļus uz priekšu un pastiepa roku. Fevels iedeva viņam glāzi un atkal ņirdzīgi glūnēja. Vai Maksims atkal viņam iesitis, es nodomāju, kā viņš izdarīja toreiz, — es atcerējos to pretīgo skaņu, kad viņa dūre atsitās Fevelam pret žokli. Bet viņš vienkārši nolika glāzi uz paplātes un pagriezās atpakaļ. "Vācies ārā, Fevel. Vācies prom un neiedrlksties jebkad nākt atpakaļ. Ja tu neiesi, es paaicināšu policiju, un viņi tevi, bez Šaubām, apcietinās par braukšanu dzērumā. Lieku tev priekšā kaut kur uz pāris stundām apstāties un izgulēt dzērumu, citādi tu kādu sabrauksi."

Bija viens acumirklis, kad viss apstājās kā uz foto lentas. Iestājās ari klusums, izņemot vieglu logu ruSu grabēšanu, jo ārā pieņēmās vējš.

Es domāju, ka Fevels varbūt smiesies vai sitis Maksi-mam, vai izņems no aploksnes kādu drausmīgu papīru, kurā būs pateikta patiesība, vai pat, redzēdama, kā viņSar Šaudīgām, asins pielietām ārprāta acīm raugās manā virr zienā, uzgrīļosies man vēl virsū. Es to nezināju, jutos vārga , un man bija slikti, bet noģībt es nenoģlbSu, vienīgi par to es jutos droša, tāda izeja man bija vienmēr tikusi liegta.

Fotokadrs neizzuda, un mēs tanī bijām sastingusi.

Tad bez viena vārda, it kā kaut kā iekšēji sabrucis, Fevels saSūpojās, pagriezās un izsoļoja no viesistabas. Es gaidīju draudus, ņirgas, vel kaut kādus murgus par pierādījumiem, bet nekas nesekoja.

Tagad es saprotu, ka savas apmātības jēlumā un jucekli Fevels tomēr pavisam droši zināja, ka ir nodarījis to ļaunumu, kādu nodarīt bija nācis, bija visu sabojājis un bija iekustinājis ratus pēdējiem auļiem lejā pa nogāzi. Viņš un Denversa kundze — viņi bija kopa, lai gan šobrīd te bija tikai Fevels. Viņi to bija ieplānojusi, viņi bija to sākuši jau sen. Šis bija tikai beigas. Un viņiem tas bija nācies viegli.

Savu likteni veidojam mēs pasi.

Neviens vairs neko neteica. Maksims gāja uz durvim. Es paliku. Es gaidīju viesistabā. Nebija nekā, ko es būtu varējusi darīt.

Es dzirdēju ierūcamies starteri. Griezīgi. Tad apklustam, atkal ierūcamies un tad riteņus, grants gurkstēšanu, sajūga pārslēgšanu. Es cerēju, ka viņš rīkosies, kā Maksims viņam ieteica, un kaut kur apstāsies, lai izgulētos. Nebija svarīgi, kas notiks ar viņu, bet no viņa nedrīkstēja ciest neviens cits. Neviens nevainīgais. Diezgan bija tā ļaunuma, kādu viņš bija nodarījis mums.

Es spēji atsēdos krēslā aukstā kamīna priekšā. Es visa drebēju, istabā bija auksts. Aizkari viegli viļņojās vējā, kas pūta caur durvju Šķirbām. Vasaras beigas, es domāju. Vajadzēja iedegt uguni. Es varēju ienest skalus un papīru, nojumē bija dažas sausas pagales, bet es jutos pārāk nogurusi. Es vienkārši turpināju sēdēt, uz ceļgaliem atspiedusies, un stīvi raudzījos kamīna melnajā atverē.

Man bija bail, to es atceros, un tagad es sapratu, ka bail man bija bijis jau ilgi. Es no tā biju nogurusi, es no visa biju nogurusi. Šķita, tas bija tik sen, kad es devos pie miera bez bažām, Čukstošām balsīm un ēnām.

Un tad Maksims nāca atpakaļ. Es dzirdēju durvis klusi pieveramies. Varbūt arī mani viņš nogalinās, man iesāvās doma, un tas būtu tas labākais, es to būtu pelnījusi, var būt, ka tā ir izeja.

Tad es pacēlu skatu uz viņu. Viņš bija ļoti kluss, un seja viņam izskatījās bezgala nogurusi, bezgala maiga, bezgala skumja. Tai brīdī, es domāju, es viņu mīlēju tik ļoti kā vēl nekad, pat ne tajās agrajās jaunības dienās, kad aiz mīlas man aizrāvās elpa, pat ne tajās pēdējās, vissliktākajās, izmisīgajās dienās Manderlijā, Šausmās un atvieglinājumā mēs bijām kļāvušies viens pie otra. Šī mīlestība bija vesela un nedalīta, neaptraipīta, bez kompromisiem, tā nebija emocija, tā bija esamības stāvoklis. Es milēju viņu absolūti, pāri laikam un telpai, nejuzdama ne atkarības, ne vajadzības.

Bet es neuzrunāju viņu ne ar vārdiem, ne ar žestiem. Es tikai raudzījos viņā un mīlēju viņu, un tad skatu novērsu.

Viņš teica: "Kad tie sākās?"

"Tie?"

"Noslēpumi."

Es meklēju vārdus, bet nespēju.

"Ar so te?"

Es redzēju, ka no kabatas viņš ir kaut ko izņēmis un sniedz man to pretī.

"Jā, es domāju, jā. Neesmu gluži droša. Jā."

Kartiņa bija izbalējusi, bet likās, ka viņam rokās tā deg.

"No kurienes tā atnāca?"

"Tā bija vainagā. Viņa to atsūtīja. Viņa to neteica, bet es zinu, tā bija viņa. Tās bija skaistas, pavisam baltas puķes tumši zaļā lapu vainagā, tās gulēja blakus Beatrises kapam uz celiņa, kad es tur aizgāju agri no rīta."

"Kā tu zināji?"

"Es nezināju. Es — es gribēju aiziet un pabūt tur viena klusumā, un es to uzgāju. Viņa bija gribējusi, lai es to atrodu; vai arī tu. Tas bija domāts vienam no mums."

"Kāpēc tu man neko neteici?"

"Negribēju tevi sāpināt. Maksim, tev ir man jātic."

"Visa šī slēpšana — šie noslēpumi, tie sāp daudz stiprāk, kad tie atklājas."

"Tu varēji tos neatklāt. Es to negribēju."

"Tev tā bija izkritusi skapī," viņš teica. Viņš piegāja pie paplātes un ielēja sev viskiju, sniegdams pudeli ari man, bet es pakratīju galvu.

"Visu šo laiku," viņš teica mierīgi, "visus šos mēnešus."

"Jā, piedod man."

"Es domāju, ka viņa ir mirusi."

"Ja.”

"Un pēc tam?"

"Es neatceros."

"Fevels?"

"Es domāju, jā. Jā gan."

"Vai tas ir taisnība, ka tu viņu satiki Londonā?"

"Nejausi. Maksim, tu taču nedomā, ka es tīšām braucu ar nolūku, lai viņu satiktu."

"Nezinu. Var būt, ka viņS mēģināja no tevis kaut ko izspiest. Naudu — tā jau ir viņa specialitāte."

"Jā, bet tas nāca vēlāk."

"Es nevarēju saprast, redzi. Tu taču nekad uz Londonu nebrauc. Tu Londonu nevari ciest."

"Jā.”

"Kur jūs bijāt?"

"Gāju iedzert tēju — viesnīcā. Bija tik karsts. ViņS bija — es domāju, viņS ir nenormāls."

"Jā."

"ViņS bija telefona būdā ar koferi. Nedomāju, ka viņš kādam zvanīja — viņš vienkārši kaut ko murgoja ar telefona klausuli rokā, es nedomāju, ka tur otrā galā kāds bija. Un es gāju garām, un viņS mani pamanīja un sekoja man. Man bija jāpiezvana uz veikalu, jo biju tur aizmirsusi sainīti, un es domāju, ka viņS neviļus izdzirda mani nosaucam so adresi."

"Bet tu taču uz Londonu nekad nebrauc. Kāpēc gan, Dieva dēļ, tu pēkšņi nolēmi turp doties? Tu parasti tā neizturies.”

"Es braucu konsultēties pie ārsta," es teicu un jutos nožēlojama. Un es dzirdēju vārdus un ko tie, jādomā, nozīmēja viņam, ko tie viņam atgādināja, un es nevarēju uz viņu skatīties, es tikai teicu: "Nē, nē — nav nekādas vainas. Nekad nav bijusi... ir..."

"Pie kāda ārsta?"

"Man tā gribējās bērna. Kad mēs atbraucām Šurp, tas bija viss, ko es gribēju, — man bija jānoskaidro."

"Un tu noskaidroji?" Es viņu gandrīz nesaklausīju.

"Ak jā, viņš teica — mums būs — mums varēs būt, nav nekāda iemesla, kāpēc mums..."

"Un pat to tu man nevarēji pateikt?"

"Nē, jā... Maksim, es gribēju, protams, es gribēju — tiklīdz kā atbraucu. Es jau vingrinājos, ko teikt, bet tad es satiku viņu — Fevelu."

"Un?"

"Un es nespēju. Likās , ka tas visu samaitā, un — es nespēju ar tevi runāt."

"Kad viņa atnāca šurp?”

"Pēc tam. Pirms dažām nedēļām."

"Pirms dažām nedēļām."

"Piedod. Es negribēju, ka tu raizējies par to, ko viņi varētu tev nodarīt."

"Ko viņi varētu nodarīt? Viņa ir ārprātīga — viņi abi divi ir ārprātīgi. Apmāti — traki— nenovīdīgi. Divi nožēlojami, nenormāli cilvēki, kādu gan ļaunumu viņi mums var nodarīt? Viens vai otrs?"

"Ir lietas, kuras es nevaru tev teikt."

"Vēl noslēpumi?"

"Nē, negribu tevi sāpināt."

"Tu jau sāpini."

"Viņa ir ļauna, viņa neieredz tevi — mūs—, viņa grib mums pāri darīt. Mums abiem. Tas viss ir sagrozīts un samudžināts, un tas ir ārprāts, bet viņa tiesām visu to domā. Viņi izmanto viens otru, viņš grib — ak, es nezinu, ko, naudu, man šķiet, vai arī kādu cita veida atriebību.”

"Taisnīgumu."

Es satrūkusies paraudzījos viņā. Viņš to pateica ar tādu mieru. "Ko tu ar to domā?" dzirdēju pati savu balsi, bet tā taču nebija manējā. Es piekalta raudzījos viņā.

"Es domāju to vienu, kas nav apšaubāms," Maksims teica, "visos šais notikumos un visus šos gadus pec tam vienīgais neapšaubāmais fakts bija tas, ka mēs esam kopā un ka mums nav nekādu noslēpumu, nekādu, ir tikai mīlestība un uzticība mušu starpā. Nekādu melu, nekādu bažu, nekādu baiļu — un tā tas bija man. Es staigāju ar apziņu, ka esmu vainīgs slepkavībā un ka sods ir atlikts, — bet tu to zināji."

"Tam nebija nozīmes — tam nekad nav bijis nekādas nozīmes."

"Vai tiešām ne?"

Es nespēju atbildēt. Es viņam tagad esmu patiesību parādā, man ienāca prātā, pēdējā laika viņam no tās bija ticis tik maz. Es atcerējos čukstošo balsi. Tas cilvēks ir slepkava, tas cilvēks nošāva savu sievu. Viņš nogalināja Rebeku. Tagad es skatījos uz viņa rokām, un tās man bija mīļas.

"Tā visa ir mana vaina," es teicu, "jo es gribēju atgriezties. Piesargies kaut ko ļoti vēlēties, tu vari dabūt to.”

"Jā."

"Bet nekas." Es piecēlos un nostājos viņa priekšā. "Fevels ir aizbraucis — aizbraukusi ir viņa — viņi nevar mums nekā padarīt. Tu pats tā teici. Maksim, viss ir kārtībā. Tas viss neko nenozīmē. Viņi nevar mums nodarīt ļaunu."

"Viņi jau ir nodarījuši."

"Tam nebūs nekādas nozīmes."

"Vai vēl ir kaut kas?"

"Vēl?"

"Vēl kādi citi noslēpumi?"

Man iesāvās prātā tie avīžu izgriezumi un fotogrāfijas brūnajās aploksnēs augšā manā rakstāmmapē. "Nē," es teicu. "Nav nekādu citu noslēpumu."

ViņS ielūkojās man acis. "Kāpēc?" viņš tad jautāja. "Dieva dēļ, kāpēc?"

Es nespēju atbildēt.

"Mums nekad nevajadzēja atgriezties. Tev, protams, taisnība, tāpat kā tas, ka mums nevajadzēja atkal aizbraukt uz Manderliju. Un tomēr visu laiku es zināju, ka mēs to darīsim — mēs citādi nevarējām. Nav nekādas nozīmes bēgt. Viņi grib — taisnīgumu."

"Atriebību — ļaunu, nejēdzīgu, cietsirdīgu atriebību. Viņi ir ā r p r ā t ī g i."

"Jā, bet ar visu to tas tomēr būs taisnīgi."

"Būs?"

"Ja es neko neteikšu — neko nedarīšu —, ja mēs mēģināsim te palikt, tad vienmēr būs kā tagad. Iespējams, ka mēs no tā nekad netiksim vaļa. Tu nekad uz mani nepaļausies. Tu turpināsi bīties viņu un bīties manis."

"Es nebīstos tevis."

"Nē?"

Es novērsu skatu.

"Paldies tev par to," teica Maksims.

"Es mīlu tevi," es teicu. "Es mīlu tevi."

"Jā."

"Maksim, viss būs labi, lūdzu, lūdz u." Es saņēmu viņa rokas, turēju tās, pacēlu tās sev pie vaiga. Es redzēju viņu palūkojamies manī, tik pilnu maiguma un nožēlas, un līdzjūtības, un mīlestības.

"Lū dzu. Viņi neuzvarēs, viņi nespēs — tu nedrīksti pieļaut, ka viņi uzvar."

"Nē," viņš noteica maigi, "nē, ne viņi, viņiem nav lielas nozīmes. Tā ir viņa."

Mani pārņēma drausmīgs miers un aukstums, aukstums.

"Ko tu darīsi?"

"Man ir jāpasaka taisnība."

"N ē."

ViņS neatbildēja, tikai ļāva man turēt viņa rokas sev pie vaiga.

Pēkšņi logā spēji iesitās vējš, sadrebinādams rūtis, un tad es aptvēru, ka mēs to jau dzirdam krietnu laiku pieņemamies spēkā, aurojam tumšajā dūmvadā, tikko jaušami pūšam uz mums caur durvju apakšu.

"Esmu noguris," Maksims teica, "esmu tik noguris."

"Jā."

"Tu ej augSā gultā. Tu jau biji pārgurusi bez visa šī."

"Tu tā domā?"

"Ar tiem svētkiem."

Svētki. Biju piemirsusi. Gribējās pasmaidīt. Svētki — tie jau bija pirms tūkstoš gadiem.

"Ko tu darīsi?"

"Mazliet palikšu augšā. Ir dažas vēstules."

"Maksim, vai tu esi ļoti dusmīgs?"

"Nē," viņš teica gurdi, "nē." Bet viņš atvilka rokas no manis un pavirzījās atpakaļ.

"Es tos noslēpumus negribēju. Tie man nekādu mierinājumu nenesa, nekādu prieku."

"Zinu."

"Es tur nevarēju līdzēt. Viens noveda pie otra, bet es gribēju tevi pasargāt — lai tevi nekas nesāpinātu."

ViņS pieliecās un noskūpstīja mani — tikko jauSami un šķīsti, kā bērnu skūpsta tēvs, un es nespēju neko darīt, lai pievilktu viņu ciešāk pie sevis. Rīt, es domāju. Mēs esam abi noguruši. Mēs pasi nezinām, ko mēs sakām vai darām.

"Rīt."

ViņS skatījās uz mani. "Ej nu tagad gulēt."

Rītdien mēs visu atkal sāksim no jauna. Noslēpumi bija beigusies, tādu vairs nebūs. Un nekādu baiļu, es teicu pati sev. Nekādu baiļu.

Iedama uz durvīm, grīļojoties aiz noguruma kā reiboni, es pēkšņi teicu: "Vai Frenks pametis Skotiju un brauks Šurp? Vai viņi ir jau izlēmusi? Vai viņš tev neteica?"

Viņš bridi klusēja un raudzījās mani, it kā mana balss nāktu no tālienes un viņam būtu grūti uztvert, ko es gribu pateikt, vai pat atcerēties, kas es tāda esmu. Tad viņš sacīja: "Ak, jā, jā, es domāju, ka varbūt jā."

Tad jau būs labi. Izejot no istabas, tā bija mana pēdējā doma. Atbrauks Frenks, un būs jauns iesākums. Viss būs kārtībā.

Gatavodamās iet gulēt, es dzirdēju ceļamies vētru, mētājam koku galotnes, drāžamies lejup pa nogāzēm un pāri dārzam, lai dauzītos, dauzītos pret visām mājas sienām un durvīm. Bet es pārvilku segas cieši pār galvu un dzirdēju tikai tādu kā jūras dunoņu, it kā tā joņotu pāri oļiem un pāri man, rautu mani atpakaļ un uz dziļumu.

Visu to nakti es mētājos murgos, sajauktos ar vētras trokšņiem. Vairākas reizes es izniru no miega un nezināju, vai guļu vai esmu nomodā, un katru reizi mani atkal ievilka snaudā. Nekad nebija bijis tāds vējš, tas brāzās cauri kokiem, tā ka tie krakšķēja, atkal un atkal no jauna metās virsū mājai, likās, ka visa pasaule ir sprukusi vaļā un zaudējusi prātu, es dzirdēju pati sevi saucam Maksimu, un man likās, ka viņS klusu atbild un mierina mani, bet tad likās, ka viņa balsi uzsūc vētra un aiznes to sev līdzi, atkāpdamās tālāk un tālāk prom. Man rādījās drausmīgi, ārprāta, nesakarīgi sapņi, Čukstu un pēkšņu vētras brāzmu caurausti un pilni šaudīgu, draudīgu ēnu sapņi, kuros visasāk iezīmējās mani pārdzīvojumi, bailes un mulsa, un kaut kāda drausmīga un tukša nenoteikta ilgošanās, it kā kādu vai kaut ko meklējot un lidojot pakaļ pasas balsij, kurai tomēr visu laiku izdevās no manis izbēgt, it kā tā dzīvotu atsevišķu dzīvi... Bet tad es atkal tikai grimu lejup smagā, nebeidzami dzijā miegā, kurā iespiesties nevarēja ne skaņa, ne gaisma.

Es uztrūkos bailēs ne tikai no vēja ārdīšanās un plosīšanās ap māju, bet aiz baismu un nemiera sajūtas sevī. Es iededzu lampu. Maksima gulta nebija pārklāta, bet tā bija tukša, un drēbju skapja durvis karājās pusviru.

Pa miegam, kaut kur aiz saviem sapņiem es biju ar viņu runājusi, kaislīgi cenšoties viņu par kaut ko pārliecināt, un tagad tas pats spēks un dusmas, kādas es biju jutusi pret Denversa kundzi, līdzīgi vētrai, nesaudzīgi mētāja mani, un es zināju, ka tās mani nelaidīs mierā, līdz es viņu atradīšu, pateikšu viņam, kas man sakāms, panākšu, ka viņš saprot mani.

Desmit gadu, vadot un virzot viņu, sargājot viņu no pagātnes un no patiesības, glābjot viņu no atgādinājumiem, neatstājot viņu grūtsirdībai, gadi, kuros es noteicu un veidoju pati savu trauslo pajāvību, desmit izaugsmes gadi, likās, bija novedusi mani līdz izšķirošajam lēmumam. Man bija skaidrs, ko es domāju, es spēju atšķirt svarīgo no nesvarīgā, es cīnīšos par to, ko mēs esam panākuši, tā kā mēs bijām uzvarējusi. Es zināju, ko es gribu, zināju, kam bija jābūt, es netaisījos no visa tā atteikties, es neļaušu Maksimam aiz iegribas bēgt, kaut izmisumā un bēdās.

Es skrēju lejā caur māju, steigā savilkdama savu rīta, svārku jostu cietā mezglā, pat neapstādamās, lai kājās uzvilktu čības. Vejs šad un tad pierima, un tad iestājās pilnīgs klusums, līdz tas atkal apkopoja spēkus un no jauna metās logos un mājas skursteņos.

Zem kabineta loga vīdēja gaismas svītra.

"Maksim." Viņš pacēla skatu. Es redzēju, ka viņS kaut ko raksta. "Maksim, kāpēc tu esi saģērbies? Kur tu brauksi? Sai drausmīgākajā vētrā taču nevar doties ārā."

"Ej atpakaļ gultā. Piedod, ka tevi uzmodināju. Es negribēju, ka tu atmosties." Atkal viņa balsi bija dziļš maigums, rūpes un līdzjūtība.

"Maksim, man ar tevi ir jārunā. Ir kaut kas, par ko ar tevi nekad neesmu runājusi, un man tas tev ir jāpasaka."

"Vai nebūtu labāk to nedarīt, kā tu domā?"

"Kā? Lai radītu pārpratumus? Kāds gan labums no tā?"

"Starp mums nekādu pārpratumu nav. Nekādu."

"Ir gan. Tu mani nesaprati. Maksim, mums te ir viss, mēs to esam nopelnījusi."

"Vai tiesām?"

"Jā, jā. Bija pareizi, ka es nācu — tu to zini. Nekas to nespēs izmainīt. Vai tu man gribi teikt, ka tev ir bailes? No kā? Man nav baiļu."

"Nē," viņš teica. "Nē, tev nav, vai ne? Ne tagad. To es redzu."

"Un es nemaldos. Neviens mani nepiespiedīs domāt, ka atgriešanās bija neprāts. Es tevi vēroju — es zinu. Tas tev nāca par labu, tas bija, ko tu vēlējies."

"Jā. Varbūt tev ir taisnība."

"Tu biji noguris un satriekts, un apmulsis. Tu to teici uztraukumā, — bet tev nav nekā, no kā bīties, nekā, ko slēpt."

"Ir gan. Tu zini, ka ir ."

"Ko gan viņi var padarīt?"

"Es nezinu, bet viņi to darīs. Un es tā dzīvot nevaru — dzīvot zem sīs ēnas, nē, vairs nē."

"Un es?"

"Tu?" Uz mirkli viņS izskatījās tik tāls, tad viņS pienāca man klāt un maigi pieskārās manai sejai.

"Es domāju par tevi," viņš teica, "tici man. Visu laiku."

"Nē, tu nedomā, tu nevari." Bet viņš neatbildēja, tikai gribēja paiet man garām un tikt ārā no istabas. Es gāju aiz viņa.

"Maksim, nāc augšā un izgulies. Mēs to varam pārrunāt rīt, ja jau vajag.”

Likās, ka viņš nesteidzas, bet tomēr viņš gāja ātri, šķērsoja priekšnamu, noņēma mēteli, noņēma no va-dzīša mašīnas atslēgas.

"Uz kurieni tu brauksi?"

Bet viņš neatbildēja. Es pieskrēju un nostājos starp viņu un durvīm, un tad viņš apstājās un noskūpstīja mani tā, it kā brauktu prom uz kādu stundu, un es stingri satvēru viņu aiz rokas, bet viņš bija stiprāks par mani un bez grūtībām to atbrīvoja.

Kad viņš vēra va]ā durvis, priekšnamā iejoņoja vējš, aurojot ārprātīgs, es nevarēju saklausīt, ko Maksims saka, ja viņš vispār kaut ko sacīja. Vai viņš gatavojas braukt pie Frenka vai uz Londonu — nespēju izdomāt. Vējš man no galvas dzina ārā jebkādas sakarīgas domas, es gribēju aizcirst durvis un atkāpties, aizsargāties no tā.

"Maksim... Maksim, nāc atpakaļ! Pagaidi — lai arī kur tu brauc, nebrauc tagad. Lūdzu, pagaidi!"

Bet viņš ātri devās projām pa iebraucamo ceļu pretī vējam, un nakts bija melna, un es nevarēju viņu saskatīt. Mēģināju viņam sekot, bet vējš rāva mani aiz matiem un drēbēm, un grants griezās man pēdās. Iedegās mašīnas priekšējās ugunis, un tad, par spīti aukai, es sāku skriet un gandrīz ieskrēju mašīnai ceļā, bet viņš to viegli sagrieza apkārt, es redzēju viņa seju, apņēmīgu un bālu, stingi uz priekšu vērstu, bet viņš neskatījās, apzināti neskatījās uz mani, un tad viņš bija prom, uzbrauca augšup pa nogāzi un pazuda tumsā, vēja un lietus trakajās brāzmās.

Kad es ienācu atpakaļ mājā — jo nekas cits man neatlika, ko darīt, — es uzreiz gāju pie telefona, lai gan zināju, ka dziļa nakts, bet tas nekas, viņi paši gribētu, lai viņus pamodinu. Divreiz man par to nebija jādomā. Es biju pārliecināta, ka viņš ne bridi nebija domājis par braukšanu uz Skotiju, bet man gribējās ticēt, ka kaut kā viņš sazināsies ar Frenku, varbūt viņš tur tomēr nokļūs. Nebija ne skaņas. Telefona līnijas bija aukā sarautas, telefons klusēja.

Pēc tam man nekas cits neatlika kā sēdēt panikā, klausīties vētras aurošanā un ar saknēm izrauto un nolauzto koku brakšķos un krakšķos. Tas bija šausmīgi, un es neiedrlkstējos iztēloties, ka ir jābūt, kā tādā aukā jūtas cilvēks, kas brauc mašīna, es nevarēju atļaut sev domāt par to. Es skaitīju izmisīgas lūgšanas, pārmaiņus kaulējoties un piedraudot.

Beigās es apgūlos gultā un klausījos vējā, un lūdzu par Maksima drošību ar jaunatgūtu paļāvību un spēku.

Jādomā, ka es beidzot ieslīgu nemierīgā, murgainā miegā, reizēm uztrūkstoties no bailēm un trokšņiem ārpusē.

Kad atmodos, bija nedabiski rāms rīts. Gaisma, kas spiedās istabā, bija dīvaini bāla. Es piegāju pie loga, palūkojos ārā un ieraudzīju pasauli kā nomazgātu, skaidru un tīru, un pavisam izpostītu. Dārzs bija nogāzts gar zemi. Piekalnes bija zaru un izgāztu un pārlauztu koku piemētātas, tie gulēja, kur vētra tos bija aiztriekusi, nogāzes malās virs zaļās ieplakas bija radušies nelīdzeni robi, un cauri tiem tagad varēja redzēt dienas gaismu un debesis.

Es nogāju lejā. Maksims nebija atgriezies. Caur logu es redzēju, ka garāžā mašīnas vēl nav. Es vēlreiz mēģināju piezvanīt, bet telefons klusēja, un, tā kā nekā cita nebija, ko darīt, es ātri apģērbos un izgāju ārā, un bailēs raudzījos vētras nodarītajā postā, un manas bažas par Maksimu un atmiņas par pagājušo nakti mazliet atkāpās un it kā vēroja, nogaidīja, un es tās spēju atvairīt un tam nepievērsties tikai aiz Šausmām par vēja pastrādāto. Taustīdamās es kāpu pāri ar saknēm izplēstiem, nolauztiem, izgāztiem kokiem, neskarot tos, tikai skatoties, skatoties. Es neraudāju. Asaras būtu veltīgas, pavisam nevietā, tās nedotu atbildi uz notikušo.

Es iegāju sakņu dārzā. Biju domājusi, ka sienas to būs pasargājušas, bet gala siena bija sabrukusi gruvešu kaudzē, tā kā vējš bija ielauzies iekšā un kā ārprātīgais izaurojies — visu plēsdams, izraudams, ar saknēm apkārt svaidīdams. Vārti bija izrauti no eņģēm. Lai tiktu cauri, man bija jagrūz un jāgrūz. Un, kad es, gandrīz vai paklupdama, to biju izdarījusi, es vēlējos, kaut nebūtu to darījusi.

Lazdu takas vairs nebija. Kur, arku veidojot, bija slejusas skaistās, slaidās lazdas, kur es kādreiz biju staigājusi, vērojot tālumā lauku ainavu ar mirdzošo sudraboto smaili, gulēja salauztu zaru mudžeklis un celmi, bāli celmi ar svaigām rētām.

Es stāvēju un raudāju, bet asaras šķita veltīgas un drīz pārstāja.

Bija gluži dzestrs. Debesis bija kā gluda, pelēka sega, gaisma bija bezkrāsaina. Manas kurpes bija sabristas slapjas un mēteļa stērbeles lipa pie kājām. Un tad kaislā izmisumā es vēlējos, lai Maksims būtu ar mani, nekā cita man nevajadzēja. Es viena te vairs nevarēju izturēt. Es neatcerējos, ko mēs beigās viens otram bijām sacījusi, cik ļoti viens otru nebijām sapratusi. Es zināju, ka neesmu visu, kā nākas, izskaidrojusi, nebiju likusi viņam saprast — kādēļ? kādēļ? — visas cēloņsakarības, kas saistījās ar So aizvadīto gadu un pat vēl senāku laiku. Es nebiju lūgusi viņam piedošanu. PusskrieSus es steidzos pa zāli un pa terasi augšup uz māju. Man kaut kā jāuzzina, kur viņš ir aizbraucis, un jāpanāk, lai viņš brauc atpakaļ.

Bet, caur priekšnamu iedama, es redzēju, ka kabineta durvis ir vaļā un ka, atslieta pret tintnīcu, uz galda stāv vēstule. Es iegāju iekšā. Tā bija vienkāršā baltā aploksnē bez adreses. Bet es zināju, ka tā domāta man, un apsēdos krēslā un atplēsu to un lasīju, kas tur bija teikts. Kaut gan cs taču zināju. Man tā nemaz nebija jālasa. Es zināju, kas viņam bija sirdī un prātā, kas viņam bija kļuvis par apmātību, zināju viņa vainu, zināju, ko viņš uzskata par patiesību. Mūs nesoda par mūsu grēkiem, mūsu grēki pasi mūs soda. Ar vainas apziņu nav iespējams nodzīvot visu dzīvi.

Kad beidzu lasīt, es dzirdēju balsis, Dora sauca manu vārdu.

Viņi bija atnākusi apraudzīt, vai pie mums viss kartībā, cik posta nodarīts, viņi bija ļoti norūpējusies. Tad es raudāju, viņu laipnības un iejūtības aizkustināta, un raudādama pastāstīju, cik spēju, par Maksimu, un tad man tika noņemtas visas rūpes, tika sūtītas ziņas, pēc tam cilvēki nāca un gāja, stundām, vienīgais, ko es spēju darīt, bija gaidīt, gaidīt kādas ziņas, gaidīt, kad salabos telefonu, un beigu beigās to salaboja, un, kad prasīja pēc manis, es varēju atbildēt un klausīties, ko man saka par Maksimu.

Divdesmit otra NODAĻA

Viņš bija gandrīz to sasniedzis. Mašīnu bija atraduši nost no ceļa, pret koku sadragātu, lejā, vienā no šaurajiem līkloču ceļiem netālu no Manderlijas. Iepriekšējo gadu es pati pa to biju braukusi, mēs abi bijām pa to braukusi tik daudz reižu.

Es negribēju braukt. Es lūdzu, lai aizsūta pēc Frenka Krolija. Viņš ir sens draugs, es teicu, viņš apliecinās Maksima personību, vienalga kurš no mums to darīs. Bet tā nedrīkstēja, to neatļāva. Es esot vistuvākā radiniece. Viņa sieva. De Vintera kundze. Man bija jābrauc. Dīvaini, bet viņš nemaz nebija sakropļots, tikai uz pieres viņam bija tikko jaušams nobrāzums. Es nevarēju apjēgt, kāpēc viņš ir miris.

Bet ne par to es domāju. Es tur viņa neredzu. Es redzu viņu it visās citās vietās, kurās mēs bijām kopā, redzu viņu braucam pa ceļu Montekarlo, lieliem soļiem soļojam pa Laimes ieleju un Dzasperu lēkājam viņam ap papēžiem, redzu viņu stāvam man blakus, ar rokām balstoties uz vecā tvaikoņa margām, kad mēs iebraucām Stambulā starp saulrietu un mēness uzlēkšanu, raugāmies no zālainajiem pakalniem lejā uz Kobeta Biezokni.

Nē, tur es viņu neredzu.

No sākuma es vispār negribēju bēres, nekādas bē-

res, bet kaut ko vajadzēja rīkot, un citi to gribēja, Dzailss un Rodzers, Frenks Krolijs, vecais pulkvedis Džūlians. Bet tas nedrīkstēja notikt Keritas kapličā un pat ne ciemata baznīcā Kobeta Biezokņa tuvumā. Nekā tamlīdzīga negribēju, pati biju pārsteigta par savu apņēmību; nevēlējos arī, lai viņam būtu kapa vieta.

Viņu nedrīkstēja apglabāt dzimtas kapenēs blakus viņai. To es nebūtu varējusi paciest, un citur jau nebija kur, un tā viņu nemaz neapglabās, nebūs mirstīgo atlieku, ko glabāt. Par to, kas paliks, es parūpēšos savādāk.

Mēs braucām uz kādu mazu, jauku, svcSu vietu, divdesmit jūdžu no tās vietas, kur mašīna bija ietriekusies kokā, un nekad agrāk es to redzējusi nebiju un nekad arī vairs neredzēšu, tas bija pārāk bezpersonisks, lai to atcerētos. Tieši tāpēc es to izraudzīju, un Frenks man palīdzēja. ViņS to uzgāja, viņš visu nokārtoja.

Mēs bijām septiņi un mācītājs, drīz tas viss bija beidzies. Es iekārtoju tā, lai neviens cits par to neuzzina. Bet vēlāk, kad aizkari bija atvērusies un atkal aizvērusies un viņa vairs nebija, un mēs izgājām ārā pelēkajā, mitrajā gaisā, kurā bija jūtamas jūras un rudens smaržas, es redzēju kādu stāvu, liela auguma, kalsnēju, it kā kaut kur redzētu, bet viņš nogriezās aiz cieņas, un, kad es atskatījos, viņa vairs nebija. Tikai daudz, daudz vēlāk Frenks man pateica, ka tas esot bijis jaunais Roberts, sulainis no Manderlijas, kas, izdzirdis baumas, bija ieradies no Keritas, kur viņS vēl arvien dzīvoja, bet, negribēdams traucēt, bija tikai kavējies notālēm.

Roberts. Es viņa vārdu atbīdīju sāņus, kaut kur prātā, lai iedomātu par viņu vēlāk. Lai atcerētos. Nekā cita nebija, ne tējas, ne sanākšanas. Viņa neatbrauca.

Tāpat ari Dzeks Fevels ne. Bet es zināju, ka viņi neatbrauks, jo nebija jau nekādas nepieciešamības, viņi bija gribēto panākusi. Atriebību, būtu teikusi es. Bet Maksims nosauca to par taisnīgumu.

Tikai viens vēl bija darāms, un tas bija jādara man vienai pašai. Frenks, mīļais Frenks, bija līdz izmisumam norūpējies, viņš būtu braucis, bija pārliecināts, ka viņam jābūt klāt — manis dēļ un ari sevis dēļ. Bet, kad es neatlaidos, viņš neuzstāja, viņS saprata.

Mani uz turieni aizveda mašīna, kuru es biju noīrējusi, un es paņēmu koka urnu, kas nesa viņa vārdu, un tad mēs braucām uz ostu, kur mūs gaidīja laiva, un es redzēju, ka tā pieder Taba dēlam, kaut gan es negribēju, ka klāt ir kāds pazīstams cilvēks, bet es jau īstenībā viņu nepazinu, un galu galā es tomēr biju priecīga par viņu.

Bija vēl mitrs un pelēks, un miglains. Stāvot laivā, kad mēs Šķērsojām līci, lai nokļūtu mazajā līcītī, es sejā jutu jūras viļņu Šļakatas. Jūra bija mierīga. Man šķiet, tāpēc ka viņš domāja, ka tā vajag, viņS nebrauca ātri, motors strādāja klusi, un mēs braucām ilgi. Mēs viens otram neko neteicām, līdz pēkšņi krastā parādījās koki un pamežs, kas stiepās uz augšu kā džungļos, un aiz tiem, biezokni ieaugušu, skatam slēptu, es redzēju, kas vēl bija palicis no Manderlijas.

"Šeit," es teicu. "Apturiet Šeit."

Viņš izslēdza laivas motoru, un iestājās pilnīgs klusums, tikai varēja dzirdēt kaiju klaigas. Sev priekšā es redzēju līcīti ar pludmali, bet tuvāk braukt es nevēlējos. Es piegāju laivas malai, bridi nogaidīju un tad atvēru mazo lādīti un lēnām apgriezu to, ļaudama smalkajiem, bālajiem putekļiem izsēties, un tad pelni pacēlās un jūras sāļais vējš nesa tos no manis projām uz Manderliju.

Suzena Hilla De VINTERA KUNDZE

Mākslinieciskais noformējums A.Sprūdžs, A.Lamsters Redaktore R.Ābeltiņa Korektore B.Seņkova Tehniskā redaktore V.Vasiļjeva

Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0136.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums.

11. iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā ’Rota", LV-1011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pas. Nr. 369.

varēsiet lasīt

DRĪZUMĀ sērijā

Dž. Kolinsas romānu

"Grēcinieki"

"Grēcinieki" ir psiholoģisks trilleris par seksuālu maniaku, kas mirdzošajos, kaislību un izvirtības piesātinātajos Holivudas "džungļos" izseko un nolaupa kinozvaigzni.

"Grēcinieki" — tā ir vērīga icīūkošanās kinematogrāfijas paņēmienu pasaulē, kur trakas orģijas mijas ar melnās maģijas elementiem, kur erotika un noziegumi, kas izdarīti alkās pēc skaistas dzīves, iet cieši roku rokā.

Jūs gaida tikšanās ar pasaulē pazīstamiem rakstniekiem:

TURPMĀK sērijā

-♦•«ĒDENE» — ROZALINDA MAILZA ♦«ATGRIEŠANĀS ĒDENĒ» — ROZALINDA MAILZA ♦«SKĀRLETA» — ALEKSANDRA RIPLIJA (M. MIČEI.AS romāna «VĒJIEM LĪDZI» turpinājums)

♦«RETS BATLERS» — DŽ. HILPATRIKA (A. RIPLIJAS romāna «SKĀRLETA» turpinājums)

♦«GRĒCINIEKI» — DŽEKIJA KOLINSA

♦«LAKIJA» — DŽEKIJA KOLINSA

♦«GRĒKI» — JUDĪTE GULDA

♦«ČŪSKAS ZĀLĒ» — VIKTORIJA UOLTA

♦«NAKTS LORDS» — SŪZENA VIGA

♦«ČELSIJAS KEINAS KAISLĪBAS» — BARBARA DELINSKA

♦«BRĪVI MĪLĒT» — AIVANA TRAMPA

♦«TABAKAS BARONI» — ALEKSANDRA RIPLIJA

Content

Hila Sūzena Kundze de Vintera

PIRMĀ DAĻA

Pirmā NODAĻA

Otra NODAĻA

Trešā NODAĻA

Ceturtā NODAĻA

Piektā NODAĻA

Sestā NODAĻA

Septīta NODAĻA

Astotā NODAĻA

Devita NODAĻA

Desmita NODAĻA

OTRA DAĻA

Vienpadsmitā NODAĻA

TREŠĀ DAĻA

Divpadsmitā NODAĻA

Trīspadsmitā NODAĻA

Četrpadsmita NODAĻA

Piecpadsmita NODAĻA

Sešpadsmitā NODAĻA

Septiņpadsmita NODAĻA

Astoņpadsmitā NODAĻA

Deviņpadsmitā NODAĻA

Divdesmita NODAĻA

Divdesmit pirmā NODAĻA