Maknota Džūdita

Debesu svētība

Džūdita Maknota

Debesu svētība

Romāns

Pateicība

Manai redaktorei Lindai Mārovai par saskaņas gadiem, par garajām naktīm, kurās kopā strādājām, kad tuvojās grāmatas nodošanas termiņš, un visvairāk par ārkārtīgo prasmi un aizrautību, kādu Tu velti visam, ko dari.

Perijam Noultonam, kas ir īsts aģents un uzticams draugs. Es nezinu, kas man šo gadu laikā ir nozīmējis vairāk... Tava uzticība man, Tavi lieliskie padomi vai Tava bezgalīgā laipnība.

Diānai Gebeldonei, kuras zināšanas par Skotiju var pārspēt vienīgi viņas laipnā dalīšanās šajā informācijā.

Pateicos par palīdzību!

Un

Sūzanai Praigozenai, kas tiešām pazīst visus šos zvaigznājus un zina, kur tos meklēt. Mēs ar Elizabeti Kemeroni esam Jums ļoti pateicīgas.

1. nodaļa

Vienas un tās pašas dienas rītausmā no Heivenhērstas izgāja piecpadsmit sulaiņi tradicionālajās zili sudrabainajās Kemeronas grāfa livrejās. Viņi visi nesa sev līdzi pilnīgi vienādas steidzamas vēstules, ko lēdijas Elizabetes tēvocis, Džūljess Kemerona kungs, bija licis viņiem nodot piecpadsmit mājās visā Anglijā.

Visiem šo ziņu saņēmējiem kopīgs bija tikai viens: reiz viņi bija lūguši lēdijas Elizabetes roku.

Visi šie piecpadsmit džentlmeņi, izlasījuši vēstuli, bija satriekti. Dažus pārņēma neticība, citi kļuva zobgalīgi, bet vēl citi nežēlīgi apmierināti. Divpadsmit no viņiem nekavējoties uzrakstīja atbildi, noraidot Džūljesa Kemerona nedzirdēto piedāvājumu, un steidzās uzmeklēt draugus, ar kuriem varētu dalīties visos šajos burvīgajos nepārspējamo, neticamo baumu .sīkumos.

Trīs saņēmēji rīkojās citādi.

Lords Džons Mārčmens bija nupat atgriezies no savas iemīļotās izklaides medībām kad viņa mājās ieradās Heivenhērstas kalpotājs, un sulainis atnesa viņam vēstuli.

“Piķis un zēvele,” Džons Mārčmens lasīdams noelsās. Vēstulē bija rakstīts, ka Džūljess Kemerona kungs vēlas sameklēt savai brāļameitai, lēdijai Elizabetei Kemeronei, piemērotu vīru neatliekamām laulībām. Šajā sakarībā Kemerona kungs paziņoja, ka ir gatavs no jauna apsvērt iepriekš noraidīto Džona precību piedāvājumu lēdijai Elizabetei. Apzinādamies, ka kopš abu pēdējās tikšanās pagājis jau pusotra gada, Džūljess Kemerons piedāvāja kopā ar pienācīgu pavadoni nosūtīt savu brāļameitu viesos pie Džona, lai viņi varētu “atjaunot pazīšanos”.

Nespēdams noticēt izlasītajam, lords Mārčmens dažas reizes satraukts pārstaigāja istabu un vēl divas reizes pārlasīja visu vēstuli.

“Piķis un zēvele,” viņš atkārtoja. Izlaidis pirkstus caur gaišajiem matiem, viņš pameta izklaidīgu skatienu uz telpas sienu, kas bija no vienas vietas klāta ar viņa visvērtīgāko īpašumu Eiropā un ārzemēs nomedīto dzīvnieku galvām. Uz lordu ar stiklainām acīm lūkojās alnis, bet tam līdzās spīdēja mežakuiļa atņirgtie ilkņi. Lords pastiepās un pakasīja alnim aiz ragiem ar mīļu, kaut arī visai smieklīgu žestu, kas liecināja, ka viņš ir pateicīgs par brīnišķo medību dienu, kurā tika iegūts šis dārgums.

Lorda domās atausa vilinošais Elizabetes Kemerones tēls -neticami jauka seja, zaļas acis, glāsmaina āda un maigas, smaidošas lūpas. Pirms pusgada, ieraugot viņu, lords bija nodomājis, ka vēl nekad nav sastapis tik skaistu meiteni. Jau pēc otrās tikšanās viņš bija tā iemīlējies burvīgajā, nemākslotajā septiņpadsmit gadus vecajā Elizabetē, ka tūdaļ metās pie viņas brāļa, lai lūgtu meitenes roku, taču saņēma tikai saltu atraidījumu.

Acīmredzot Elizabetes tēvocis, tagadējais meitenes aizbildnis, par Džonu bija pavisam citās domās.

Varbūt pati skaistā lēdija Elizabete bija likusi izteikt šo piedāvājumu; varbūt divas tikšanās reizes parkā viņai bija nozīmējušas tikpat daudz, cik pašam lordam.

Džons piecēlās, nesteidzīgi piegāja pie trešās sienas, kur karājās daudzas makšķeres, un apdomīgi izraudzījās vienu no tām. Šajā pēcpusdienā lieliski ķersies foreles, viņš nodomāja un atcerējās Elizabetes krāšņos meduskrāsas matus. Tie bija mirdzējuši saules gaismā, atgādinot skaistas, no ūdens izlēkušas foreles spīdīgās zvīņas. Šis salīdzinājums šķita tik atbilstošs un dzejisks, ka sava izteiksmes veida apburtais lords Mārčmens pat aprāvās un nolika makšķeri atpakaļ. Viņš nolēma izteikt Elizabetei komplimentu tieši ar tādiem vārdiem, kad meitenes tēvoča piedāvājums būs ticis pieņemts un viņa pēc mēneša ieradīsies šajā mājā.

Sers Frānsiss Belheivens, četrpadsmitais Džūljesa Kemerona vēstules saņēmējs, izlasīja to savā guļamistabā, ietinies atlasa rī-tasvārkos; viņa kailā mīļākā gaidīja seru gultā istabas galā.

“Frānsis, dārgais,” viņa vilinoši ieņurrājās, ar garajiem nagiem pārvilkdama pār atlasa palagiem, “vai šī vēstule tiešām ir tik svarīga, ka tu esi spiests sēdēt tur, nevis atgriezties pie manis?”

Izdzirdējis nagu skrapstoņu pār audumu, viņš pacēla galvu un sarauca pieri.

“Nesaskrāpē palagus, sirsniņ! Tie maksāja trīsdesmit mārciņas gabalā.”

“Ja es tev kaut ko nozīmētu,” sieviete neatlaidās, cenzdamās, lai viņas balsī neieskanētos neapmierinātība, “tad tu vis nedomātu par palagu cenu.” Frānsiss Belheivens bija tik skops, ka reizēm Eloīzei uzmācās šaubas, vai pēc apprecēšanās ar šo vīrieti viņa dabūs ko vairāk par pāris tērpiem gadā.

“Ja es tev kaut ko nozīmētu,” viņš mierīgi atteica, “tad tu ar manu naudu apietos daudz taupīgāk.”

Frānsiss Belheivens četrdesmit piecu gadu vecumā joprojām bija vecpuisis, taču sieviešu viņam nekad nebija trūcis. Viņam ārkārtīgi patika sievietes viņu ķermeņi, sejas un atkal ķermeņi...

Tomēr tagad viņam bija nepieciešams likumīgs mantinieks, un šim nolūkam bija vajadzīga arī sieva. Pēdējā gada laikā viņš bija daudz apcerējis savas visai stingrās prasības pret to laimīgo jauno dāmu, kuru beigu beigās izvēlēsies. Tai vajadzēja būt jaunai un skaistai, turklāt arī bagātai sievietei, kura varētu tērēt pati savu, nevis viņa naudu.

Pacēlis acis no Džūljesa vēstules, viņš kāri nopētīja Eloīzes krūtis un domās atzīmēja vēl vienu ļoti nepieciešamu savas nākamās sievas īpašību: viņai ar izpratni jāuztver sava vīra jutekliskās prasības un vajadzība pēc seksuālas dažādības. Viņa nedrīkstēja aizvainoties tikai tāpēc, ka vīrs ielaidies kādā nenozīmīgā dēkā vai pat vairākās. Četrdesmit piecu gadu vecumā viņam nebija ne mazākās vēlēšanās ļaut, lai viņu izrīko kāda meiča ar pārspīlēti tikumīgiem uzskatiem par morāli un uzticību.

Nenovērsdams acis no savas kailās mīļākās, Frānsiss Belhei-vens atsauca atmiņā Elizabeti Kemeroni. Pirms pāris gadiem, kad viņš bija lūdzis šīs meitenes roku, viņa bija krāšņa skaistule. Lielas un tvirtas krūtis, tievs viduklis, un seja... neaizmirstama. Bagātība... pietiekama. Klīda baumas, ka kopš meitenes brāļa noslēpumainās pazušanas viņa zaudējusi pilnīgi visu, taču Elizabetes tēvocis bija licis saprast, ka sagādās viņai krietnu pūru, un tas nozīmēja, ka tenkām kārtējo reizi nevarēja ticēt.

“Frānsis!”

Viņš piecēlās, piegāja pie gultas un apsēdās blakus Eloīzei. Uzlicis roku sievietes gurnam, viņš ar otru roku pasniedzās pēc zvana auklas.

“Mirklīti pacieties, dārgā,” viņš sacīja. Guļamistabā iesteidzās kalpotājs. Iedevis tam vēstuli, viņš pavēlēja: “Lieciet, lai mans sekretārs nosūta atbildi, ka piekrītu!”

Pēdējā vēstule tika pārsūtīta no Iana Torntona Londonas mājas uz Montmeinu, Torntona lauku īpašumu, kur tā nogūla uz galda kopā ar veselu kalnu citu lietišķu un saviesīgu sūtījumu, gaidot, kad saņēmējs beidzot varēs tiem pievērsties. Ians atplēsa Džūljesa Kemerona vēstuli, vienlaikus lielā ātrumā diktēdams tekstu savam jaunajam sekretāram, un viņam nevajadzēja ne tuvu tik daudz laika lēmuma pieņemšanai kā lordam Džonam Mārč-menam vai seram Frānsisam Belheivenam.

Ians neticīgi skatījās uz vēstuli, kamēr viņa sekretārs Pīterss, kas bija nokalpojis savam jaunajam saimniekam tikai divas nedēļas, klusībā aši noskaitīja pateicības lūgšanu par radušos pārtraukumu un, cik ātri vien spēdams, turpināja rakstīt, veltīgi cenzdamies atzīmēt visu, ko darba devējs bija teicis.

“Šī te,” Ians strupi noteica, “ir atsūtīta man kļūdas pēc. Varbūt tas ir tikai joks. Jebkurā gadījumā sūtītājam ir neciešami slikta gaume.” Iana prātā pazibēja atmiņas par Elizabeti Kemeroni -mantkārīgu, seklu koķeti, kuras seja un augums kādu laiku bija reibinājuši viņa prātus. Abu iepazīšanās brīdī meitene bija saderināta ar kādu vikontu. Acīmredzot viņa nebija apprecējusies ar šo vikontu bez šaubām, viņa bija to pievīlusi ar kādu citu, vēl bagātāku un aristokrātiskāku. Ians labi zināja, ka angļu augstmaņi precas tikai prestiža un naudas dēļ, lai vēlāk meklētu seksuālu apmierinājumu pie citām. Acīmredzot Elizabetes Kemerones radi bija nolēmuši atkal laist meiteni precību tirgū. Tātad šiem ļaudīm ļoti gribējās ātrāk tikt no viņas vaļā, ja jau viņi bija gatavi atteikties no titula Iana bagātības dēļ... Šāda doma šķita tik neticama, ka Ians to aši padzina. Vēstule bija tikai muļķīgs joks. To, bez šaubām, bija atsūtījis kāds, kurš atcerējās toreiz pēc viesībām izcēlušās baumas, kāds, kurš uzskatījis, ka Ianu šī vēstule uzjautrinās.

Padzinis no prāta domas par nezināmo jokdari un Elizabeti Kemeroni, Ians pievērsās nomocītajam sekretāram, kas turpināja izmisīgi rakstīt.

“Atbildes nebūs,” viņš paziņoja un meta vēstuli pār galdu uz sekretāra pusi, taču baltais pergaments pārslīdēja pāri pulētā ozolkoka virsmai un nokrita zemē. Pīterss neveikli mēģināja to satvert, taču, tiklīdz noliecās, viņam izbira visas pārējās vēstules, par kurām sniegtos norādījumus viņš jau bija pierakstījis.

“Lūdzu... lūdzu, piedodiet, ser!” viņš stostīdamies izgrūda, pielēca kājās un mēģināja savākt uz paklāja izkaisījušās papīra lapas. “Ļoti lūdzu piedošanu, Torntona kungs!” sekretārs piebilda, izmisīgi grābdams kopā līgumus un vēstules un sagrūzdams tās nekārtīgā kaudzē.

Šķita, ka darba devējs šos vārdus nemaz nedzird. Viņš jau deva jaunus norādījumus un stūma pār galdu attiecīgos ielūgumus un vēstules.

“Pirmos trīs noraidīt, ceturto pieņemt, piekto noraidīt. Sakarā ar šo te nosūtīt manus līdzjūtības apliecinājumus. Šim paskaidrot, ka es gatavojos doties uz Skotiju, nosūtīt uzaicinājumu apmeklēt mani tur un pievienot vēstulei aprakstu, kā labāk nokļūt manā lauku mājā.”

Piespiedis papīrus pie krūtīm, Pīterss parādījās virs rakstāmgalda pretējās malas.

“Klausos, Torntona kungs!” viņš nočukstēja, cenzdamies runāt pārliecinoši. Tomēr, stāvot uz ceļiem, bija grūti izklausīties pārliecinošam. Vēl jo grūtāk tāpēc, ka sekretārs vairs īsti nesaprata, kuri šārīta norādījumi atbilst attiecīgajām vēstulēm.

Atlikušo pēcpusdienas daļu Ians Torntons pavadīja kabinetā kopā ar Pītersu, turpinādams apkraut nomocīto sekretāru ar aizvien jauniem rīkojumiem.

Vakaru viņš pavadīja kopā ar Melburnas grāfu, savu nākamo sievastēvu, apspriezdamies par laulības līgumu, kas tika sastādīts sakarā ar viņa un grāfa meitas gaidāmajām kāzām.

Pīterss visu atlikušo vakaru tincināja virssulaini, pūlēdamies noskaidrot, kurus ielūgumus viņa darba devējs visticamāk būtu m pieņēmis vai noraidījis.

2. nodaļa

1

Ar sulaiņa palīdzību, kurš vajadzības gadījumā (kā tas parasti notika) pildīja arī zirgu puiša pienākumus, lēdija Elizabete Ke-merone, Heivenhērstas grāfiene, nolēca no savas vecās ķēves.

“Paldies, Čārlz!” viņa sacīja, sirsnīgi uzsmaidīdama kalpotājam.

Pašreizējā mirklī jaunā grāfiene nemaz nelīdzinājās tradicionālajam priekšstatam par dižciltīgu vai pat tikai pienācīgi ģērbušos dāmu: viņas matus sedza uz pakauša sasiets zils lakats, viņas tērps izskatījās vienkāršs, bez rotājumiem, mazliet vecmodīgs, bet uz rokas karājās pīts grozs, kurā viņa bija salikusi ciemā nopirktās lietas. Tomēr ne viņas nevērīgais apģērbs, ne mūžvecais zirgs, ne arī tirgus grozs nespēja Elizabeti Kemeroni padarīt par ikdienišķa izskata sievieti. No lakata izspraukušās spoži zeltaino un krāšņo matu cirtas krita pār viņas pleciem un muguru, atklājot satriecoši un nevainojami skaisto seju. Viņas vaibsti bija smalki, ar viegli izciļņiem vaigu kauliem, āda glāsmaina un veselīgi sārta, bet lūpas pilnīgas un maigas. Tomēr vislielāko iespaidu atstāja meitenes acis; zem smalkiem uzacu lokiem garu, izliektu skropstu ietvarā tās mirdzēja pārsteidzoši koši zaļas, šīs acis bija nevis brūnas vai zilganzaļas, bet gan tieši zaļas; tās bija brīnum izteiksmīgas un priekā dzirkstīja kā smaragdi, bet, kad viņa iegrima pārdomās, viegli satumsa.

Kalpotājs cerīgi ieskatījās grozā, kur atradās papīrā iesaiņoti pirkumi, taču Elizabete skumji pašūpoja galvu.

“Tur nav neviena pīrāga, Čārlz. Tie bija pārāk dārgi, un Dženkinsa kungs neļāvās pierunāties. Es solījos pirkt veselu duci, taču viņš nebija ar mieru samazināt cenu ne par peniju, tāpēc atteicos nopirkt pat vienu pīrāgu. Vai zini,” viņa smiedamās atzinās, “kad es pagājušajā nedēļā iegāju veikalā, viņš paslēpās aiz miltu maisiem!”

“īsts gļēvulis!” Čārlzs iesmējās.

Gan tirgotāji, gan veikalu īpašnieki labi zināja, ka Elizabete Kemerone neparko neizlaiž no rokām nevienu lieku grasi, un, kad viņa kaulējās par kādas lietas cenu un to viņa mēdza darīt vienmēr -, tad viņiem tikai retu reizi izdevās gūt no tā kādu labumu. Kaulējoties meitene lika lietā nevis savu skaistumu, bet gan spēju prātā saskaitīt un reizināt, taču viņas iebildumi bija tik maigi un saprātīgi un viņas minētie iemesli, kāpēc cenu vajadzēja nolaist, tik asprātīgi, ka tirgotāji vai nu vienkārši pagura, vai apmulsināti bija spiesti piekrist.

Elizabetes taupība neattiecās tikai uz tirgotājiem vien; arī Heivenhērstā viņa taupīja, kur vien spēdama, un viņai tas padevās lieliski. Deviņpadsmit gadu vecumā, kad uz Elizabetes mei-tenīgajiem pleciem bija uzgūlušas rūpes par mazo mantoto īpašumu un astoņpadsmit no sākotnējiem deviņdesmit kalpotājiem, viņai ar skopā tēvoča sniegto ierobežoto finansiālo palīdzību bija izdevies panākt gandrīz neiespējamo: Heivenhērstai nedraudēja nonākšana izsolē, arī atlikušie kalpotāji bija pabaroti un apģērbti. Vienīgā “greznība”, ko Elizabete sev atļāvās, bija Lūsinda Trok-mortones-Džounsas jaunkundze, bijusī Elizabetes aukle un tagadējā algotā kompanjone, kas gan saņēma ārkārtīgi mazu atlīdzību. Kaut arī Elizabete uzskatīja sevi par pilnīgi spējīgu dzīvot Heiven-hērstā pilnīgā vienatnē, viņa tomēr apzinājās, ka šādā gadījumā viss, kas vēl atlicis no viņas labās slavas, tiktu neglābjami nomelnots.

Elizabete pasniedza grozu kalpotājam un moži paziņoja:

“Toties es nopirku zemenes. Terguda kungs ir daudz saprātīgāks par Dženkinsa kungu. Viņš uzskata, ka cilvēkam, kurš pērk preci vairumā, pilnīgi pamatoti par to jāmaksā mazāk, nekā visu to pašu pērkot atsevišķi.”

Dzirdot tik sarežģītu apgalvojumu, Čārlzs domīgi pakasīja galvu, tomēr cenzdamies izskatīties tā, it kā būtu visu sapratis.

“Protams,” viņš piekrita, paņemdams zirgu aiz pavadas, lai aizvestu uz stalli, “tas jau ir skaidrs katram muļķim.”

“Gluži manas domas,” meitene atteica, pagriezās un viegli uzskrēja pa kāpnēm, nolēmusi ķerties pie rēķinu grāmatu pārskatīšanas. Ārdurvis atvēra plecīgais, pavecais sulainis Bentners. Viņa seja pauda satraukumu. Runādams kā cilvēks, kurš vai plīst aiz sajūsmas, tomēr ir pārāk cienīgs, lai to izrādītu, sulainis paziņoja:

“Jums ir ciemiņš, Elizabetes jaunkundzi”

Heivenhērstā jau vairāk nekā gadu nebija rādījies neviens viesis, tāpēc gluži saprotamā kārtā Elizabeti pārņēma milzīga sajūsma, ko tūdaļ nomainīja neizpratne. Tas taču nevarēja būt kārtējais kreditors; Elizabete bija atdevusi visus parādus, pārdodot lielāko daļu Heivenhērstas vērtslietu un mēbeļu.

“Kas viņš ir?” meitene noprasīja, ieiedama priekšnamā un atraisīdama lakatu.

Bentnera sejā atmirdzēja starojošs smaids.

“Tā ir Aleksandra Lorensa! Es gribēju teikt Taunzenda!” viņš pārlaboja, atcerējies, ka viņu viešņa tagad ir precēta sieva.

Uz sekundes simtdaļu Elizabete priecīgā neticībā palika stāvam kā sastingusi, tad pagriezās un dāmas necienīgā straujumā metās uz dzīvojamo istabu, pa ceļam noraudama no galvas lakatu. Uz sliekšņa viņa apstājās kā zemē iemieta, joprojām neizlaizdama no rokas lakatu, un neatraudamās lūkojās uz glīto, jauno tumšmati, kas, ģērbusies elegantā sarkanā ceļojuma tērpā, stāvēja istabas vidū. Viešņa pagriezās, un abas saskatījās. Viņu sejās lēni atplauka smaids, kas iemirdzējās arī viņu acīs. Elizabetes balss izskanēja kā čuksts, pilns apbrīnas, neticības un neviltota prieka.

“Aleksa? Vai tā tiešām esi tu?”

Tumšmate pamāja un uzsmaidīja vēl platāk.

Tā viņas stāvēja, īsti nezinādamas, ko darīt, ievērodamas viena otras pārmaiņas, kas notikušas pēdējā pusotra gada laikā, un mazliet baiļodamās, vai tikai tās nav bijušas pārāk lielas. Istabas klusumā ap viņām sāka savilkties bērnības draudzības un ilgas pieķeršanās saites, liekot paspert vienu soli, tad otru, un pēkšņi viņas metās viena otrai pretī un kaismīgi apskāvās, aiz prieka raudot un smejoties.

“Ai, Aleksa, cik tu brīnišķīgi izskaties! Kā man tevis pietrūka!” Elizabete iesmējās un vēlreiz apskāva draudzeni. Sabiedrībā Aleksa bija pazīstama kā Aleksandra, Hotornas grāfiene, taču Elizabetei viņa bija Aleksa, pati senākā draudzene visā pasaulē -draudzene, kas visu šo laiku bija atradusies ilgstošā kāzu ceļojumā un droši vien tāpēc neko nezināja par Elizabetes tagadējo briesmīgo stāvokli.

Novilkusi draudzeni uz dīvāna, Elizabete sāka viņu nepacietīgi izjautāt.

“Kad tu atgriezies no sava kāzu ceļojuma? Vai esi laimīga? Kas tevi atveda šurp? Cik ilgi tu varēsi palikt pie manis?”

“Man arī tevis pietrūka!” Aleksa iesmējās un sāka atbildēt uz Elizabetes jautājumiem tādā kārtībā, kādā tie bija uzdoti. “Mēs

atgriezāmies pirms trim nedēļām. Esmu neprātīgi laimīga. Esmu ieradusies, lai apciemotu tevi, protams, un, ja tu gribēsi, tad palikšu pie tevis pāris dienu.”

“Protams, es to gribu!” Elizabete nopriecājās. “Neesmu neko ieplānojusi, vienīgi šodien pie manis ieradīsies tēvocis.” īstenībā Elizabetei sabiedriskajā ziņā nekas nebija darāms tuvāko divpadsmit mēnešu laikā, bet tēvoča viesošanās šķita vēl ļaunāka par garlaicību. Tomēr tagad tam visam vairs nebija nekādas nozīmes. Elizabete tik ļoti priecājās par draudzenes ierašanos, ka nepārstāja smaidīt.

Tāpat kā bērnībā, abas meitenes nometa kurpes, pavilka kājas zem sevis, ērti iekārtojās uz dīvāna un nodevās stundām ilgai sarunai ar tādu radniecīgu dvēseļu gaišo biedriskumu, kuras gadiem ilgi bijušas šķirtas un kuras tomēr uz mūžiem vieno laimīgas, maigas, skumjas un meitenīgas atmiņas.

“Vai tu vēl atceries,” kad bija pagājušas jau divas stundas, Elizabete jautri vaicāja, “tos brīnišķīgos rotaļu turnīrus, kurus mēs mēdzām rīkot ik reizi, kad Mērijas Elenas ģimenē tika svinēta kāda dzimšanas diena?”

“Un kā vēl,” Aleksa izjusti atteica un pasmaidīja.

“Tu mani izsiti no segliem ik reizi, kad mēs cīnījāmies divkaujā,” Elizabete atgādināja.

“Jā, toties tu uzvarēji visās šaušanas sacīkstēs. Vismaz tik ilgi, kamēr par to neuzzināja tavi vecāki, jo tad viņi nosprieda, ka tu esi jau pārāk liela un pārāk izsmalcināta -, lai rotaļātos kopā ar mums.” Aleksa kļuva nopietna. “Mums tevis ļoti pietrūka.”

“Es pēc jums ilgojos vēl vairāk. Es allaž precīzi zināju, kurās dienās paredzēti turnīri, un drūmi klīdu pa māju, iztēlodamās, cik jums tur iet jautri. Pēc tam mēs ar Robertu nolēmām rīkot paši savus turnīrus un likām tajos piedalīties visiem kalpotājiem,” viņa smiedamās piebilda, atcerēdamās sevi un savu pusbrāli tajās sen pagājušajās dienās.

Mirkli vēlāk Aleksa pārstāja smaidīt.

“Starp citu, kur tad ir Roberts? Tu ne reizi neesi par viņu pat ieminējusies.”

“Viņš...” Elizabete saminstinājās, zinādama, ka nevarēs stāstīt par pusbrāļa nozušanu, neatklājot visu, kas bija noticis pirms tam. Tomēr, redzot Aleksas līdzjūtīgo skatienu, viņai radās neomulīga nojauta, ka draudzene šo briesmīgo stāstu jau ir dzirdējusi. Viņa tēlotā vienaldzībā attrauca: “Roberts nozuda pirms pusotra gada. Manuprāt, tam ir kāds sakars ar... ar parādiem. Nerunāsim par to,” viņa steidzīgi piebilda.

“Labi.” Aleksa māksloti jautri pasmaidīja. “Par ko tad lai mēs runājam?”

“Par tevi,” Elizabete aši ierosināja.

Aleksa bija vecāka par Elizabeti, un turpmākais laiks pagāja nemanot, kamēr Aleksa stāstīja par savu vīru, kuru acīmredzot dievināja. Elizabete uzmanīgi klausījās dažādu brīnumainu pasaules vietu aprakstos, uz kurām vīrs bija aizvedis viņas draudzeni kāzu ceļojumā.

“Pastāsti man par Londonu,” Elizabete palūdza, kad Aleksai vairs nebija ko teikt par ārzemju pilsētām.

“Ko tu gribi zināt?” draudzene nopietni apvaicājās.

Elizabete paliecās uz priekšu un jau atvēra muti, lai uzdotu visus tos jautājumus, kas viņai patlaban šķita paši svarīgākie, taču lepnums neļāva meitenei tos izrunāt.

“Ak, vienalga, ko,” viņa sameloja. Es gribu zināt, vai mani draugi izsmej vai nosoda mani vai, vēl ļaunāk, žēlo, meitene nodomāja. Es gribu zināt, vai visi baumo, ka esmu palikusi bez neviena graša kabatā. Un vairāk par visu man gribas noskaidrot, kāpēc neviens no viņiem nav mēģinājis mani apciemot vai pat tikai atsūtīt kādu vēstuli.

Pirms pusotra gada, pirmo reizi izejot sabiedrībā, viņa bija guvusi tūlītējus panākumus un saņēmusi rekordlielu bildinājumu skaitu. Tagad, deviņpadsmit gadu vecumā, meiteni bija atstūmusi tā pati sabiedrība, kas savulaik bija viņu atdarinājusi, cildinājusi un mīlējusi. Elizabete bija pārkāpusi tās likumus un izraisījusi skandālu, kas pārņēma augstāko sabiedrību kā meža ugunsgrēks.

Juzdamās neomulīgi ^Elizabete skatījās uz Aleksu un prāto-

ja, vai sabiedrībai ir zināms viss, kas bija noticis, vai tikai skandāls; viņa netika gudra, vai par to joprojām tiek runāts vai arī viss beidzot ticis aizmirsts. Aleksa bija devusies savā ilgajā ceļojumā tieši pirms minēto notikumu sākuma un, iespējams, pēc atgriešanās nemaz nebija par tiem dzirdējusi.

Jautājumi bija gatavi kuru katru mirkli izlauzties pār meitenes lūpām, taču viņa nevarēja atļauties riskēt divu iemeslu pēc: pirmkārt, izdzirdot atbildi, viņai varēja uznākt raudiens, un viņa negrasījās ļauties asarām. Otrkārt, lai uzdotu Aleksai visus šos jautājumus, Elizabetei nāktos vispirms pastāstīt draudzenei, kas bija noticis. Elizabete jutās pārāk vientuļa un atstumta, lai riskētu ar iespēju, ka Aleksa, visu uzzinājusi, arī varētu viņu pamest.

“Ko īsti tu gribi zināt?” Aleksa atkārtoja, apņēmīgi savilkusi seju možā smaidā, kas neko neizteica un kam vajadzēja apslēpt no lepnās draudzenes acīm viņas izjusto žēlumu un skumjas.

“Visu!” Elizabete tūdaļ atbildēja.

“Nu tad tā,” Aleksa iesāka, steigdamās izgaiņāt istabā savilkušos Elizabetes sāpīgo un neuzdoto jautājumu tumšo plīvuru, “lords Dasenberijs nupat saderinājies ar Sesiliju Lakruā!”

“Cik jauki!” Elizabete atteica ar maigu, burvīgu smaidu, patiesi nopriecādamās par šiem jaunumiem. “Viņš ir ļoti bagāts un cēlies no ļoti dižciltīgas ģimenes.”

“Viņš ir nelabojams brunču mednieks, kas sarūpēs sev mīļāko jau mēnesi pēc kāzām,” Aleksa atcirta tiešumā, kas Elizabetei allaž bija licies satriecošs un visai iepriecinošs.

“Ceru, ka tu kļūdies.”

“Nekļūdos vis. Bet, ja jau tu tā domā, vai nevēlies noslēgt derības, ka tas tiešām notiks?” Aleksa turpināja, tik ļoti nopriecājusies par smieklu dzirkstīm draudzenes acīs, ka neapdomīgi piebilda: “Mēs varētu saderēt uz trīsdesmit mārciņām.”

Piepeši Elizabete vairs nespēja ilgāk paciest šādu nenoteiktību. Viņai bija jāzina, vai Aleksa atbraukusi uzticības dēļ vai arī tāpēc, ka kļūdaini joprojām uzskata Elizabeti par ļoti iekārotu meiteni Londonā. Ieskatījusies Aleksas zilajās acīs, Elizabete ar klusu cieņu sacīja:

“Man nav trīsdesmit mārciņu, Aleksa.”

Aleksa atbildēja uz viņas nopietno skatienu, samirkšķinādama acis, lai aizturētu līdzjūtības asaras.

“Zinu.”

Elizabete bija iemācījusies tikt galā ar nerimtīgām dzīves likstām, slēpt bailes un turēt galvu augsti izslietu. Tagad, sastopoties ar laipnību un uzticību, viņa gandrīz ļāva vaļu ienīstajām asarām, ko bija valdījusi pat traģēdijas laikā. Asarām aizžņaudzot kaklu, viņa pazemīgi izdvesa:

“Paldies!”

“Tev nav man jāpateicas. Esmu dzirdējusi visu šo nepatīkamo stāstu un neticu nevienam tā vārdam! Es gribu, lai tu pirms sezonas sākuma atbrauc uz Londonu un apmeties pie mums.” Aleksa paliecās uz priekšu un saņēma draudzenes roku. “Tevis pašas lepnuma dēļ tev vajag stāties viņiem pretī. Es tev palīdzēšu. Vēl labāk, es pierunāšu vīra vecmāmiņu, lai viņa ņem tevi savā aizbildnībā. Vari man ticēt,” Aleksa izjusti teica, sirsnīgi pasmaidīdama, “neviens neuzdrošināsies tevi atraidīt, ja aiz tevis stāvēs Hotornas hercoga atraitne.”

“Lūdzu, rimsties, Aleksa! Tu pati nesaproti, ko runā. Pat tad, ja man to gribētos, un tā tas nav, viņa nemūžam nepiekristu. Es viņu nepazīstu, taču viņa pavisam noteikti par mani zina visu. Es domāju to, ko cilvēki par mani runā.”

Aleksa cieši skatījās draudzenei acīs.

“Vienā ziņā tev tiešām taisnība manas prombūtnes laikā viņa dzirdējusi visas baumas, taču es esmu ar viņu runājusi par tevi, un viņa ir ar mieru satikties ar tevi un tad izlemt, ko darīt. Tu viņai iepatiksies tikpat ļoti, cik man. Un, kad tas notiks, viņa sagriezīs zemi un debesis kājām gaisā, lai tikai piespiestu sabiedrību pieņemt tevi.”

Elizabete papurināja galvu, norīdama kaklā savilkušos smacējošo pateicības un pazemojuma kamolu.

“Liels paldies, patiešām, tomēr es nespētu to izturēt.”

“Mans nodoms ir nelokāms,” Aleksa saudzīgi aizrādīja. “Mans vīrs atbalsta šo lēmumu, un man nav ne mazāko šaubu, ka viņš piekritīs tev palīdzēt. Kas attiecas uz sezonas tērpiem, daudzi manējie vēl ne reizi nav uzvilkti. Es tev tos aizdošu...” “Nekādā ziņā!” Elizabete iekliedzās. “Lūdzu, Aleksa,” viņa lūdzās, atskārtusi, cik nepateicīgi izklausījušies šie vārdi, “neatņem man visu, kas vēl palicis no mana lepnuma. Turklāt,” viņa piebilda, maigi pasmaidīdama, “es nemaz neesmu tik nelaimīga, kā tev šķiet. Man esi tu. Un vēl man pieder arī Heiven-hērsta.”

“Zinu,” Aleksa attrauca, “tomēr man ir skaidrs arī tas, ka tu nevari uz visiem laikiem palikt tepat. Londonā tev nevajadzēs nekur iet, ja tu to nevēlēsies darīt. Taču mēs varēsim pavadīt kopā kādu laiku. Man tevis ļoti pietrūka.”

“Tu būsi pārāk aizņemta, lai nodotos sarunām ar mani,” Elizabete iebilda, atcerējusies sezonas neprātīgo saviesīgo rosību.

“Nebūšu vis,” Aleksandra iebilda, un viņas acīs pazibēja noslēpumains smaids. “Es gaidu bērnu.”

Elizabete kaismīgi apskāva draudzeni.

“Es noteikti aizbraukšu!” viņa steidzīgi apsolīja, lai nepagūtu pārdomāt. “Bet es taču varu apmesties arī sava tēvoča pilsētas mājā, kamēr viņa tur nebūs.”

“Tikai pie mums,” Aleksandra ietiepās.

“Gan redzēsim,” Elizabete tikpat ietiepīgi attrauca un tad satraukta atkārtoja: “Tev būs bērns!”

“Lūdzu piedošanu, Aleksas jaunkundz,” Bentners viņas pārtrauca un tad neomulīgi pievērsās Elizabetei. “Nupat ieradās jūsu tēvocis,” viņš sacīja. “Viņš grib, lai jūs nekavējoties ierodaties kabinetā.”

Aleksa jautājoši skatījās te uz sulaini, te uz Elizabeti.

“Man šķita, ka Heivenhērsta ir gandrīz tukša. Cik kalpotāju tev vēl palicis?”

“Astoņpadsmit,” Elizabete atbildēja. “Pirms Roberta aizbraukšanas no sākotnējiem deviņdesmit kalpotājiem mums vēl bija palikuši četrdesmit pieci, taču tēvocis viņus visus atlaida no darba. Viņš apgalvoja, ka mums tie neesot vajadzīgi, turklāt, izskatījis īpašuma reģistrus, viņš man paziņoja, ka mēs nemaz nevaram atļauties piedāvāt saviem kalpotājiem ko vairāk par pajumti un iztiku. Tomēr astoņpadsmit no viņiem tik un tā palika pie mums,” meitene piebilda, uzsmaidīja Bentneram un turpināja:

“Viņi visu mūžu nodzīvojuši Heivenhērstā. Tās ir arī viņu mā-

• » jas.

To teikusi, Elizabete piecēlās un apspieda pēkšņās izbailes, kas nebija nekas vairāk par automātisku reakciju uz paredzamo tikšanos ar tēvoci.

“Es drīz atgriezīšos. Tēvocim Džūljesam nekad nepatīk šeit uzkavēties ilgāk, nekā tas būtu absolūti nepieciešams.”

Izlikdamies, ka novāc tējas traukus, Bentners nogaidīja, kamēr Elizabete izies pa durvīm. Kad meitene nozuda, viņš pagriezās pret Hotornas hercogieni, kuru pazina jau kopš tiem laikiem, kad viņa vēl bija tikai mazs meitēns, kas skraidīja apkārt, ģērbusies zēnu biksēs.

“Lūdzu piedošanu, jūsu gaišība,” viņš pieklājīgi sacīja. Vecajā, laipnajā sejā bija skaidri lasāmas raizes. “Vai drīkstu sacīt, cik ļoti priecājos, ka jūs atrodaties šeit, it īpaši tāpēc, ka nupat ieradies arī Kemerona kungs?”

“Paldies, Bentner! Arī es priecājos, jūs redzot. Vai Kemerona kungam kaut kas atgadījies?”

“Izskatās, ka tā varētu būt.” Sulainis piegāja pie durvīm, aši pārlaida skatienu gaitenim, tad atgriezās pie jaunās sievietes un turpināja: “Mums ar Āronu tas ir mūsu kučieris izskatījās, ka Kemerona kungs šodien ir pavisam sliktā omā. Jā, un vēl,” viņš piebilda, paņemdams paplāti ar tējas traukiem, “šeit palikušie kalpotāji te dzīvo ne jau aiz mīlestības pret Heivenhērstu.” Kalpotāja bālajos vaigos iezagās kaunīgs sārtums, un viņa balss aizkustinājumā aprāvās. “Mēs palikām šeit tikai mūsu jaunās saimnieces dēļ. Bez mums viņai neviena cita vairs nav.”

Dzirdot šo skarbo uzticības apliecinājumu, Aleksai acīs iedzēla asaras. Bentners piebilda:

“Mēs nedrīkstam pieļaut, lai viņas tēvocis kārtējo reizi sabojā viņai garastāvokli, kā tas parasti notiek.”

“Vai tad viņu var kaut kā apturēt?” Aleksa smaidot painteresējās.

Bentners izslējās, pamāja un cēli paziņoja:

“Es, piemēram, uzskatu, ka viņu vajadzētu nogrūst no Londonas tilta. Āronam liekas, ka labāk noderētu inde.”

Kalpotāja vārdos skanēja dusmas un neapmierinātība, taču īsta ļaunuma tajos nebija, un Aleksa atbildēja ar sazvērniecisku smaidu.

“Jūsu metode man patīk labāk, Bentner, tā nepaliktu nekādu pēdu.”

Aleksandras piezīme izskanēja kā jokojot, un Bentners pieklājīgi paklanījās, taču tad abi saskatījās un lieliski saprata visu, ko otrs nebija izteicis skaļi. Sulainis bija licis manīt, ka hercogiene varētu cerēt uz viņu pilnīgu paļāvību un uzticību, ja nākotnē būtu vajadzīga kalpotāju palīdzība. Hercogienes atbilde nozīmēja, ka viņa pratusi novērtēt saņemto informāciju un nevis nosoda vecā vīra pārdrošību, bet gan paturēs to prātā, ja šāda palīdzība būs nepieciešama.

3. nodaļa

1

Kad brāļameita ienāca kabinetā, Džūljess Kemerons pacēla galvu un aizkaitināts samiedza acis; pat tagad, būdama tikai nabadzīga bārene, meitene tomēr spēja izturēties ar karalisku cēlumu, un viņas mazais zods bija pastiepts ietiepīgā lepnumā. Viņa bija līdz ausīm ieslīgusi parādos, ar katru mēnesi grimdama aizvien dziļāk, taču joprojām staigāja, augstu izslējusi galvu, tieši tāpat, kā to bija darījis viņas iedomīgais, pārgalvīgais tēvs. Trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš bija burājot noslīcis kopā ar Elizabetes māti, un tobrīd viņa iespaidīgais mantojums jau bija notriekts azartspēlēs, bet visi zemes īpašumi slepeni ieķīlāti. Par spīti visam, viņš joprojām bija izturējies augstprātīgi un līdz pēdējai sava mūža dienai dzīvojis kā neaizskarams aristokrāts.

Būdams jaunākais Heivenhērstas grāfa dēls, Džūljess nebija mantojis ne titulu, ne bagātību, ne ievērojamus zemes īpašumus, taču ar savu nerimtīgo rosību un modro taupību viņam bija izdevies iekrāt krietnu naudas summu. Nemitīgi pūlēdamies uzlabot savu stāvokli dzīvē, viņš bija izticis ar pašu nepieciešamāko; viņš bija atraidījis sabiedrisko spožumu un kārdinājumus ne vien neticami lielo izdevumu dēļ, bet arī tāpēc, ka nevēlējās atrasties augstmaņu sabiedrības nomalē.

Par spīti visiem šiem upuriem, par spīti viņa un sievas spar-tiskajam dzīvesveidam, liktenis joprojām atteicās izrādīt Džūlje-sam labvēlību, jo viņa sieva, kā izrādījās, bija neauglīga. Ar neiedomājamu sarūgtinājumu viņam nācās atzīt, ka viņa bagātībai un zemei nebūs mantinieka tikai dēls, ko pēc apprecēšanās dzemdēs Elizabete.

Tagad, noskatoties, kā meitene apsēžas viņam pretī rakstāmgalda otrā pusē, Džūljess no jauna sāpīgi izjuta likteņa ironiju: viņš visu mūžu bija strādājis un taupījis... un tikai tādēļ, lai sarūpētu bagātību sava pārgalvīgā brāļa gaidāmajam mazdēlam. It kā ar to būtu par maz, viņam vēl bija nācies tikt galā ar jucekli, kuru aiz sevis bija atstājis Elizabetes pusbrālis Roberts, kas gandrīz pirms diviem gadiem bija nozudis bez vēsts. Tagad tieši Džūljesa pienākums bija izpildīt viņas tēva rakstiskos norādījumus, kuros meiteni bija likts izprecināt vīrietim, kam pieder gan tituls, gan nauda, ja vien tas būtu iespējams. Pirms mēneša, uzsākdams meklēt brāļameitai piemērotu vīru, viņš bija cerējis, ka tas būs viegli. Galu galā pirms diviem gadiem, kad meitene pirmo reizi bija izgājusi sabiedrībā, sava skaistuma, nevainojamās izcelsmes un šķietamās bagātības dēļ viņa četru nedēļu laikā bija saņēmusi agrāk nedzirdētu bildinājumu skaitu veselus piecpadsmit rokas un sirds piedāvājumus. Džūljesam par lielu pārsteigumu, tikai trīs no šiem vīriešiem bija atsaukušies uz viņa piedāvājumu, bet pārējie vispār neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Protams, Elizabetes nabadzība vairs nevienam nebija nekāds noslēpums, taču Džūljess, vēlēdamies tikt no meitenes vaļā, bija piesolījis viņai labu pūru. Džūljesam, kas visu vērtēja tikai naudas izteiksmē, šķita, ka jau ar tādu pūru vien būtu gana, lai padarītu meiteni par kārotu līgavu. Par drausmīgo ar Elizabeti saistīto skandālu viņš nezināja gandrīz neko, un tas viņam arī nelikās svarīgi. Džūljess nicināja augstāko sabiedrību ar visām tās tenkām, vieglprātību un pārmērībām.

No piktajām pārdomām viņu izrāva Elizabetes jautājums: “Ko jūs gribējāt man teikt, tēvoci Džūljes?”

Naidīgums kopā ar aizvainojumu pret to, kas nepārprotami izklausījās pēc Elizabetes dusmu uzplūda, lika Džūljesam runāt daudz strupāk nekā parasti.

“Esmu atbraucis, lai apspriestos par tavām gaidāmajām kāzām.”

“Par... par ko?” Elizabete izdvesa, būdama tik satriekta, ka pat aizmirsa saglabāt sava lepnuma bruņas un uz sekundes simtdaļu tēvoča priekšā jutās un izskatījās pēc nelaimīga, iztrūcināta un lamatās iemānīta bērna.

“Manuprāt, tu dzirdēji, ko es teicu.” Džūljess atgāzās krēslā un īsi paskaidroja: “Esmu izvēlējies tev trīs iespējamos līgavaiņus. Diviem no viņiem ir tituli, bet trešajam nav. Tā kā tituli tavam tēvam šķita svarīgāki par visu, es izraudzīšos augstdzimušu bildinātāju, ja vien man vispār būs, no kā izvēlēties.”

“Kā...” Elizabete bija spiesta apklust, lai sakopotu domas. Tad viņa turpināja: “Kā jūs izraudzījāties šos cilvēkus?”

“Es pieprasīju no Lūsindas visu to vīriešu vārdus, kuri, tev pirmo reizi izejot sabiedrībā, bija Robertam lūguši tavu roku. Viņa man tos nosauca, un es aizsūtīju viņiem visiem vēstules, kurās paziņoju par tavu un manu, tava aizbildņa, gatavību no jauna apsvērt viņu piedāvājumus.”

Elizabete cieši ieķērās krēsla roku balstos, pūlēdamās neizrādīt šausmas.

“Vai jūs gribat teikt,” viņa aizžņaugtā balsi čukstēja, “ka esat sarīkojis ko līdzīgu publiskai manis izsolīšanai starp vīriešiem, kas būtu ar mieru mani precēt?”

“Jā!” tēvocis atcirta, sašutis par vārdos neizteikto šādas viņu stāvoklim nepiedienīgas rīcības nosodījumu. “Turklāt tev nenāktu par ļaunu uzzināt, ka tava leģendārā pievilcība pretējā dzimuma acīs ir zudusi. Tikai trīs no šiem piecpadsmit vīriešiem izrādīja gatavību atjaunot pazīšanos ar tevi.”

Neizsakāmi pazemotā Elizabete truli skatījās sienā aiz tēvoča muguras.

“Es nemaz nespēju noticēt, ka jūs esat spējīgs uz ko tādu.” Džūljess spēcīgi trieca ar plaukstu pa galdu.

“Esmu rīkojies saskaņā ar savām tiesībām, brāļameit, un atbilstoši tava tēva izšķērdētāja konkrētajiem norādījumiem. Atļaušos atgādināt, ka pēc manas nāves tieši mana nauda tiks uzticēta tavam vīram un beidzot arī tavam dēlam. Mana nauda.” Mēnešiem ilgi Elizabete bija centusies saprast savu tēvoci, un dziļi sirdī meitene spēja izprast viņa rūgtuma iemeslu un pat sajust līdzjūtību.

“Es tiešām vēlētos, kaut Dievs jūs būtu svētījis ar bērniem,” meitene ar mokām atbildēja. “Tomēr neesmu vainīga, ka tā nav noticis. Neesmu darījusi jums ļaunu, neesmu devusi iemeslu mani tik ļoti ienīst, lai tā izrīkotos ar mani...” Viņa aprāvās, redzēdama, ka tēvoča seja kļūst barga, noturot viņas vārdus par lūgšanos. Elizabete saslējās, izmisīgi tverdamās pie sava lepnuma paliekām. “Kas ir šie vīrieši?”

“Sers Frānsiss Belheivens,” tēvocis īsi atteica.

Elizabete apstulbusi skatījās uz viņu un pašūpoja galvu. “Izejot sabiedrībā, es sastapos ar simtiem dažādu agrāk neredzētu cilvēku, taču šādu vārdu neatceros.”

“Otrais ir lords Džons Mārčmens, Kenfordas grāfs.” Elizabete atkal papurināja galvu.

“Vārds man šķiet pazīstams, tomēr es nespēju atcerēties šā cilvēka seju.”

Acīm redzami neapmierināts ar šādu reakciju, tēvocis īgni piezīmēja:

“Tev nu gan ir slikta atmiņa.” Tad viņš sarkastiski piebilda: “Ja jau tu nespēj atcerēties pat bruņinieku vai grāfu, jāšaubās, vai tu atcerēsies vienkāršu kungu.”

Nepelnītās piezīmes aizskartā meitene strupi izmeta:

“Un kas tad ir trešais?”

“Ians Torntona kungs. Viņš...”

Izdzirdot šo vārdu, Elizabete kā dzelta pielēca kājās. Viņu pārņēma naida uzliesmojums.

“Ians Tonitons!” viņa iekliedzās, atbalstīdamās pret galdu, lai noturētos kājās. “Ians Torntons!” viņa atkārtoja, dusmās un histēriskos smieklos ierunādamās vēl skaļāk. “Tēvoci, Ians Torntons bija gatavs runāt par laulībām ar mani tikai tad, kad Roberts piedraudēja viņu nošauti Precēšanās ar mani viņu neinteresēja, un Roberts izaicināja viņu uz divkauju tieši tādas necieņas dēļ! Roberts pat viņu sašāval”

Tēvocis nekļuva pieļāvīgāks, neizrādīja dusmas un tikai turpināja trulā vienaldzībā skatīties uz meiteni.

“Vai jūs tiešām neko nesaprotat?” Elizabete nikni izgrūda.

“Es saprotu vienīgi to,” Džūljess saskaities atcirta, “ka viņš uz manu vēstuli atsaucās, turklāt ļoti sirsnīgi. Iespējams, ka viņš nožēlo savu agrāko uzvedību un gatavs vērst visu par labu.”

“Par labu!” meitene iesaucās. “Man nav ne jausmas, vai viņš pret mani izjūt naidu vai tikai nicinājumu, tomēr varat man ticēt, ka viņš negrib un nekad nav gribējis mani precēt! Tieši viņa dēļ es vairs nevaru rādīties sabiedrībā!”

“Manuprāt, bez šīs samaitātās Londonas ietekmes var lieliski iztikt, tomēr runa ir par ko citu. Viņš ir piekritis maniem noteikumiem.”

“Kādiem noteikumiemV’

Izlikdamies neievērojam Elizabetes aizvien pieaugošās izbailes, Džūljess nevērīgi paskaidroja:

“Katrs no šiem trim kandidātiem piekritis tevi uz neilgu laiku uzņemt viesos, lai noskaidrotu, vai tu esi viņiem piemērota. Tevi pavadīs Lūsinda. Pēc piecām dienām tev jādodas ceļā. Vispirms pie Belheivena, tad pie Mārčmena un, visbeidzot, pie Torn-tona.”

Elizabetes acu priekšā viss sagriezās.

“Kaut kas neiedomājams!” viņa iesaucās un izmisumā mēģināja ķerties pie paša nenozīmīgākā sarežģījuma. “Lūsinda pirmo reizi daudzu gadu laikā ir devusies atvaļinājumā uz Devonu pie savas māsas!”

“Tad ņem līdzi Bertu un liec, lai Lūsinda pievienojas tev vēlāk, kad tu dosies pie Torntona uz Skotiju.”

“Bertu! Berta ir tikai kalpone. Mana reputācija būs pagalam, ja es pavadīšu nedēļu kāda vīrieša mājās ar kalponi pienācīgas pavadones vietā!”

“Tad nestāsti nevienam, ka viņa ir kalpone!” tēvocis atcirta. “Tā kā es savās vēstulēs par tavu pavadoni esmu jau nosaucis Lū-sindu Trokmortoni-Džounsu, tu vari teikt, ka Berta ir tava krustmāte. Lai vairs nebūtu nekādu iebildumu, jaunkundzi” viņš beidza sarunu. “Viss jau ir nokārtots. Pagaidām tas būtu viss. Vari iet.

“Nekas nav nokārtots! Tā ir šausmīga kļūda, Ians Torntons nemūžam negribētu ar mani tikties, tieši tāpat, kā es negribu tikties ar viņu!”

“Nekādas kļūdas nav,” Džūljess nelokāmi atteica. “Ians Torntons dabūja manu vēstuli un pieņēma manu piedāvājumu. Viņš pat atsūtīja aprakstu, kā vislabāk nokļūt viņa mājās Skotijā!”

“Tas bija jūsu piedāvājums,” Elizabete iesaucās, “bet ne manējais!”

“Es vairs netaisos ilgāk ar tevi apspriest dažādus sīkumus, Elizabete. Mūsu saruna ir beigusies.”

4. nodaļa

•>

Elizabete lēni aizsoļoja pa gaiteni, gribēdama atgriezties pie Aleksas, taču viņas ceļi trīcēja tik stipri, ka viņa bija spiesta apstāties un atbalstīties pret sienu, lai savaldītos. Ians Torn-tons... jau pēc dažām dienām viņai nāksies sastapties ar Ianu Torntonu.

Viņa vārds izšāvās cauri Elizabetes prātam, liekot viņai noreibt aiz naida, pazemojuma un šausmām. Beidzot viņa pagriezās, iegāja mazajā salonā un noslīga uz dīvāna, neko neredzošām acīm skatīdamās uz izbalējušo tapešu laukumu, kur savulaik bija karājusies kāda Rubensa glezna.

Elizabete nespēja noticēt, ka Ians Torntons varētu vēlēties viņu precēt, un viņa nespēja arī iedomāties, kāda iemesla pēc šis vīrietis nolēmis pieņemt viņas tēvoča aizskarošo piedāvājumu. Savās attiecībās ar Torntonu viņa bija izturējusies kā naiva, lētticīga muļķe.

Tagad, atliekusi galvu un aizvērusi acis, viņa tikai ar pūlēm spēja aptvert, ka reiz varējusi būt tik pārgalvīga vai arī tik vieglprātīga kā tajā nedēļas nogalē, kad bija iepazinusies ar viņu. Elizabete tad bija pārliecināta, ka viņas nākotne būs spoža, viņai taču tolaik nebija nekāda iemesla domāt par pretējo.

Vecāku nāve tolaik, kad Elizabetei palika tikai vienpadsmit gadu, bija sagādājusi daudz drūmu brīžu, taču Roberts viņu bija mierinājis, iedrošinājis un apsolījis, ka drīz viss atkal būs labi. Roberts bija astoņus gadus vecāks, un, kaut arī viņš patiesībā bija tikai Elizabetes pusbrālis viņas mātes dēls no pirmās laulības Elizabete viņu bija mīlējusi un paļāvusies uz viņu jau kopš neatminamiem laikiem. Meitenes vecāki tik bieži atradās prombūtnē, ka vairāk atgādināja mīļus viesus, kas trīs vai četras reizes gadā uz īsu brīdi pazibēja viņas dzīvē, atnesdami dažādas dāvanas un tad, jautri pamājuši sveikas, drīz vien atkal nozuda.

Ja nebūtu vecāku zaudējuma, citādi Elizabetes bērnību varēja uzskatīt par ļoti jauku. Saulainās dabas dēļ meitenīti bija iemīļojuši visi kalpotāji, kas burtiski dievināja viņu. Pavāre cienāja Elizabeti ar saldumiem, virssulainis mācīja viņai spēlēt šahu, vecākais kučieris Arons iemācīja viņai spēlēt vistu un vēl pēc dažiem gadiem ierādīja arī pistoles lietošanas gudrības, lai vajadzības gadījumā viņa spētu sevi aizstāvēt.

Taču no visiem saviem Heivenhērstas “draugiem” Elizabete visvairāk laika pavadīja kopā ar Oliveru, vecāko dārznieku, kurš strādāja Heivenhērstā, kopš viņai bija palicis vienpadsmit gadu. Šis klusais vīrs ar maigo skatienu rosījās pa Heivenhērstas siltumnīcu un puķu dobēm, klusi sarunādamies ar spraudeņiem un augiem.

“Augi ilgojas pēc mīlestības,” viņš bija paskaidrojis Elizabetei, kad meitene kādu dienu viņu siltumnīcā pārsteidza, uzmundrinot vīstošu vijolīti. “Tieši tāpat kā cilvēki. Pamēģini,” viņš bija sacījis, pamādams uz vijolītes pusi, “pasaki šai skaistajai vijolītei kādu labu vārdu.”

Juzdamās mazliet muļķīgi, Elizabete tomēr bija paklausījusi, jo Oliveram bija ārkārtīgi prasmīga dārznieka slava kopš viņa ierašanās Heivenhērstas dārzi bija manāmi uzplaukuši. Tā nu viņa bija paliekusies tuvāk vijolītei un sirsnīgi uzrunājusi to: “Ceru, ka tu drīz pavisam atlabsi un atkal būsi tikpat skaista kā agrāk!” Tad meitene atkāpās, cerīgi gaidīdama, ka nodzeltējušās, nolaidušās lapas atkal pastiepsies pretī saulei.

“Es viņai iedevu savu īpašo zāļu devu,” Olivers skaidroja, uzmanīgi nolikdams podu ar augu uz sola, kur glabāja visus savus saslimušos pacientus. “Pēc dažām dienām tu varēsi atnākt un paskatīties, kā viņa būs saņēmusies, lai parādītu tev, cik labi jūtas.” Vēlāk Elizabete atskārta, ka Olivers ziedošos augus uzrunāja sieviešu dzimtē, bet visus pārējos vīriešu dzimtē.

Jau nākamajā dienā Elizabete aizsteidzās uz siltumnīcu, taču vijolīte joprojām izskatījās tikpat nožēlojama. Vēl pēc piecām dienām meitene, pavisam aizmirsusi augu, iegriezās siltumnīcā, lai aiznestu Oliveram dažus pīrāgus.

“Tevi tur gaida kāda draudzene, jaunkundz,” dārznieks sacīja.

Elizabete piegāja pie galda ar slimajiem augiem un ieraudzīja vijolīti, kuras trauslie ziedi droši turējās uz trauslajiem kātiņiem, bet lapas sparīgi slējās augšup.

“Oliver!” viņa sajūsmā iesaucās. “Kā tu to izdarīji?”

“Viņu izārstēja tavi laipnie vārdi un kāds nieciņš manu zāļu,” dārznieks atteica un, redzēdams Elizabetes patieso apbrīnu -vai varbūt vēlēdamies novērst nesen bāreņos palikušās meitenītes domas no bēdām -, izvadāja viņu pa visu siltumnīcu, nosaukdams dažādo augu vārdus un izrādīdams jaunos potzarus. Vēlāk viņš apvaicājās, vai Elizabete gribētu pati savu dārzu, un, kad viņa pamāja, abi kopā apstaigāja siltumnīcas stādus, lai izplānotu, kādus ziedus viņai vajadzētu audzēt.

Kopš tās dienas sākās Elizabetes ilgstošā aizraušanās ar augkopību. Strādādama kopā ar Oliveru, apsējusi priekšautu, lai nenotraipītu kleitu, viņa iemācījās visu, ko dārznieks zināja stāstīt par savām “zālēm”, mēslojumiem un mēģinājumiem uzpotēt vieniem augiem citus.

Un, kad Olivers bija viņai iemācījis visu, ko zināja pats, Elizabete sāka mācīt viņu, jo meitenei bija kāda liela priekšrocība -viņa prata lasīt, un Heivenhērstas bibliotēka savulaik bija viņas vectēva lepnums. Plecu pie pleca viņi sēdēja uz dārza sola, kamēr, krēslai iestājoties, vairs nespēja saskatīt burtus, un Elizabete lasīja Oliveram priekšā par seniem un moderniem augu kopšanas un audzēšanas paņēmieniem. Pēc pieciem gadiem Elizabetes “mazais dārziņš” jau aizņēma lielāko daļu puķu dobju. Ik reizi, kad viņa nometās ceļos, turēdama rokās savu mazo lāpstiņu, šķita, ka visapkārt meitenei tūdaļ izplaukst ziedi.

“Viņi zina, ka tu tos mīli,” Olivers kādu dienu sacīja, veltīdams vienu no saviem tik retajiem Smaidiem meitenei, kas bija notupusies pie krāsainu atraitnīšu dobes, “un viņi izrāda tev savu mīlestību, dāvājot visu labāko, uz ko vien ir spējīgi.”

Kad Olivers veselības dēļ bija spiests pārcelties uz dzīvi kādā vietā ar siltāku klimatu, Elizabete, ilgodamās pēc viņa, pavadīja dārzā aizvien vairāk laika. Tur viņa ļāva savām idejām vaļu, skicēja augu izkārtojumu dobēs un īstenoja to, lūdza sulaiņiem un zirgu puišiem palīdzību puķu dobju uzrakšanā, kamēr tās pārklāja visu jaunizveidoto terasi, kas pletās aiz mājas pa visu pagalmu.

Dārzs un kalpotāju biedriskā izturēšanās Elizabetei sagādāja lielu prieku, taču visvairāk viņai patika Aleksandras Lorensas draudzība. Aleksa bija Elizabetes tuvākā kaimiņiene, un, kaut arī Aleksa bija mazliet vecāka, viņām abām ārkārtīgi patika naktīs gulēt vienā gultā, stāstot asinis stindzinošas pasakas par spokiem, līdz uznāca smiekli, vai sēdēt Elizabetes lielajā, kokā uzbūvētajā namiņā, daloties meitenīgos noslēpumos un ļoti personiskos sapņos.

Pat pēc Aleksas laulībām un aizbraukšanas Elizabete nekad nebija uzskatījusi sevi par vientuļu, jo viņai bija kas cits, ko mīlēt. Tas aizņēma visas viņas domas un laiku. Viņai piederēja Hei-venhērsta. Sākotnēji tā bija pils ar aizsarggrāvi un augstiem akmens mūriem. Kāda sena Elizabetes radiniece divpadsmitajā gadsimtā Heivenhērstu bija saņēmusi pūrā. Šīs radinieces vīrs bija izmantojis savu ietekmi karaļa galmā, lai papildinātu Heivenhēr-stas mantošanas kārtību ar vairākiem neparastiem kodiciliem, kas noteica, ka šis īpašums piederēs viņa sievai un tās pēcnācējiem tik ilgi, kamēr vien viņi vēlēsies to paturēt, neatkarīgi no šo pēcnācēju dzimuma.

Rezultātā Elizabete vienpadsmit gadu vecumā pēc sava tēva nāves bija kļuvusi par Heivenhērstas grāfieni, un, kaut arī šis tituls viņai nenozīmēja gandrīz neko, Heivenhērsta ar visu tās raibo vēsturi nozīmēja visu. Septiņpadsmit gadu vecumā Elizabete sava īpašuma vēsturi pārzināja līdz pēdējam sīkumam. Viņa varēja nosaukt visus ielenkumus, ko bija pārcietusi Heivenhērsta, kā arī uzbrucēju vārdus un visas stratēģijas, ko Heivenhērstas grāfi un grāfienes bija likuši lietā, lai nosargātu to. Viņa zināja visu par tās agrākajiem īpašniekiem, viņu sasniegumiem un vājībām, jau par pašu pirmo grāfu, kas bija kļuvis leģendārs ar savu pārdrošību un izveicību kaujas laukā (slepenībā ārkārtīgi baidīdamies no savas sievas), un par viņa dēlu, kurš bija licis nošaut savu nelaimīgo zirgu pēc tam, kad tas bija izmetis jauno grāfu no segliem Heivenhērstas pils pagalmā šķēpa mešanas treniņa laikā.

Aizsarggrāvis jau pirms vairākiem gadsimtiem bija ticis aizbērts, pils mūri nojaukti, bet pati māja pārbūvēta un padarīta lielāka, pārveidota par gleznainu, plašu lauku namu, kas vairs gandrīz nelīdzinājās savam sākotnējam apveidam. Tomēr, par spīti visam, Elizabete no bibliotēkā uzkrātajiem pergamenta rituļiem un gleznām bija precīzi ielāgojusi, kur kas savulaik atradies, arī aizsarggrāvis, mūri un, iespējams, galvenais pagalms.

Tā nu Elizabete Kemerone septiņpadsmit gadu vecumā stipri atšķīrās no lielākās daļas pārējo augstdzimušo jauno dāmu. Viņa bija ārkārtīgi gudra, nosvērta un apguva no muižas pārvaldnieka prasmi pārvaldīt savu īpašumu, ar katru dienu aizvien vairāk atklājot savu praktisko raksturu. Visu mūžu atradusies gādīgu pieaugušo vidū, meitene naivi un optimistiski uzskatīja, ka visi cilvēki ir tikpat jauki un uzticami kā viņa pati un visi pārējie I lei-venhērstas iedzīvotāji.

Tāpēc nebija nekāds brīnums, ka tajā liktenīgajā dienā, kad no Londonas negaidot ieradās Roberts un aizvilka māsu prom no rožu dobes, ar platu smaidu paziņodams, ka pēc sešiem mēnešiem viņai Londonā būs pirmo reizi jāiziet sabiedrībā, Elizabete šos jaunumus uztvēra ar sajūsmu, nemaz neiedomājoties par iespējamām grūtībām, kas varētu viņu sagaidīt.

“Viss jau ir norunāts,” Roberts satraukts stāstīja. “Lēdija Džeimisone ir piekritusi tevi finansiāli atbalstīt aiz cieņas pret mūsu mātes piemiņu. Tas gan izmaksās veselu bagātību, tomēr pūles noteikti būs tā vērtas.”

Elizabete pārsteigta skatījās uz jaunekli.

“Tu vēl nekad agrāk neesi runājis par naudu. Vai tad mums ir radušās finansiālas grūtības, Robert?”

“Vairs ne,” viņš sameloja. “Mūsu bagātība atrodas tepat acu priekšā, tikai man tas agrāk nebija ienācis prātā.”

“Kur tad tā ir?” Elizabete, pagalam apjukusi no dzirdētā, vaicāja, juzdamās dīvaini neomulīgi.

Roberts iesmējās, pievilka Elizabeti pie spoguļa, saņēma viņas seju plaukstās un piespieda meiteni paraudzīties uz savu atspulgu.

Uzmetusi viņam neizpratnes pilnu skatienu, Elizabete palūkojās spogulī uz savu seju un iesmējās.

“Kāpēc tu uzreiz neteici, ka man notraipīts vaigs?” viņa vaicāja, ar pirkstu galiem paberzēdama netīro vietu.

“Elizabete!” Roberts iesmējās. “Vai tu tiešām spogulī spēj saskatīt tikai savu nosmērēto vaigu?”

“Nē, es tur redzu arī savu seju,” viņa atteica.

“Un kāda tā izskatās?”

“Tāda pati kā vienmēr,” meitene uzjautrināta atbildēja, zaudējusi pacietību.

“Elizabete, tava seja tagad ir mūsu bagātība!” Roberts iesaucās. “Es to sapratu tikai vakar, kad Bērtijs Krendels man pastāstīja par lielisko bildinājumu, ko viņa māsa nupat saņēmusi no lorda Čeverlija.”

Elizabete samulsa.

“Par ko tu īsti runā?”

“Es runāju par tavām laulībām!” Roberts atplauka pārgalvīgā smaidā. “Tu esi divreiz skaistāka par Bērtija māsu. Ar tādu seju kā tev un Heivenhērstu pūrā var apprecēties tik izdevīgi, ka par to runās visa Anglija. Šīs laulības ļaus tev iegūt dārglietas, jaunus tērpus un skaistas mājas, bet es tikšu pie sakariem, kas būs vērtīgāki par naudu. Turklāt,” viņš ķircinādamies piebilda, “ja man laiku pa laikam pietrūks naudas, tu noteikti man atmetīsi pāris tūkstošu mārciņu sīkiem izdevumiem.”

“Tātad mums tomēr izbeigusies nauda?” Elizabete uzstājīgi atkārtoja, pārāk norūpējusies par iespējamo trūkumu, tāpēc neraizējās par savu paredzamo iziešanu sabiedrībā.

Roberts novērsās, smagi nopūtās un pamāja uz dīvāna pusi.

“Mums ir radušās nelielas grūtības,” viņš atzinās, kad meitene apsēdās viņam blakus. Kaut arī Elizabetei bija tikai septiņpadsmit gadu, viņa tomēr lieliski spēja nojaust, kuros brīžos brālis nerunāja taisnību, un meitenes sejas izteiksme skaidri apliecināja viņas aizdomas. “Patiesībā mēs esam lielā ķezā,” Roberts negribīgi piebilda.

“Kā gan tas iespējams?” Elizabete vaicāja. Par spīti bailēm, kas bija pārņēmušas meiteni, viņai tomēr izdevās savaldīt trīcošo balsi.

Roberta glītā seja tumši pietvīka.

“Pirmkārt, tēvs man atstājis satriecoši daudz parādu, no kuriem ne mazums radušies azartspēļu rezultātā. Arī man pašam gadījies iedzīvoties vairākos līdzīgos parādos. Dažus pēdējos gadus esmu visiem spēkiem atvairījies no viņa un saviem kreditoriem, taču ilgāk tas vairs nebūs iespējams. Turklāt tas vēl nav viss. Heivenhērstas uzturēšana izmaksā sasodīti dārgi, Elizabete. Tās ieņēmumi nebūt nav tik lieli kā izdevumi un nekad tādi nav bijuši. Tas nozīmē, ka mēs abi esam līdz ausīm parādos. Lai samaksātu kaut vai dažus no tiem, mums nāksies ieķīlāt mēbeles un gleznas, citādi mēs vairs nevarēsim rādīties Londonā, un tas vēl nav pats ļaunākais. Heivenhērsta pieder tev, nevis man, bet, ja tev neizdosies izdevīgi apprecēties, tavs īpašums drīz vien nonāks izsolē.”

Meitenes balss ietrīcējās pavisam viegli, taču klusībā Elizabeti bija pārņēmusi milzīga neizpratne un bailes.

“Tu nupat teici, ka mana iziešana sabiedrībā maksās veselu bagātību, bet mums taču tādas acīmredzot nav,” viņa lietišķi aizrādīja.

“Kreditori atkāpsies tajā pašā mirklī, kad ieraudzīs, ka tu esi saderinājusies ar kādu turīgu un ietekmīgu cilvēku, un vari man ticēt, ka mums nebūs grūti tādu atrast.”

Elizabetei šķita, ka tāds plāns izklausās pārāk mantkārīgs un salts, taču Roberts papurināja galvu. Tagad viņš bija praktiski noskaņots.

“Tu esi sieviete, sirsniņ, un tev jāprecas. Tu taču zini, ka visām sievietēm noteikti jāiziet pie vīra. Sēdēdama Heivenhērstā, tu pie vīra netiksi. Un es jau nesaku, ka tev jāpieņem precību piedāvājums no jebkura vīrieša. Es izraudzīšos kādu, kuram tu varēsi ilgstoši pieķerties, un pēc tam,” viņš sirsnīgi nosolījās, “es pieprasīšu ilgu saderināšanos, jo tu vēl esi pārāk jauna. Neviens godājams vīrietis nesteidzinās septiņpadsmit gadus vecu meiteni precēties, iekams viņa nebūs tam nobriedusi. Tā ir mūsu vienīgā izeja,” Roberts brīdināja, redzēdams, ka māsa grasās iebilst.

Dzīvē nepieredzējusī Elizabete tomēr apzinājās, ka Roberta vārdi par viņas laulībām ir pamatoti. Vecāki pirms nāves bija ļoti skaidri likuši meitenei saprast, ka viņas pienākums ir apprecēties saskaņā ar ģimenes vēlmi, šajā gadījumā izvēle bija viņas pusbrāļa ziņā, un Elizabete pilnīgi paļāvās uz viņu.

“Atzīsties,” Roberts ķircinoši noprasīja, “vai tad tu nekad neesi sapņojusi par skaistiem tērpiem un izskatīgiem pielūdzējiem?”

“Varbūt tikai pāris reižu,” Elizabete atzinās, greizi pasmaidīdama. Tas bija pārāk maigi teikts. Viņa bija parasta, veselīga, mīlestības pārpilna meitene, kas izlasījusi krietni daudz mīlestības romānu. Roberta pēdējiem vārdiem tiešām piemita zināms vilinājums. “Labi,” viņa apņēmīgi noteica un iesmējās. “Pamēģinā-sim.

“Mums vajadzēs izdarīt ko vairāk, nevis tikai pamēģināt, Elizabete, mums tas noteikti jāpaveic, citādi tu kļūsi par nabadzīgu guvernanti citu bērniem, nevis par grāfieni vai ko citu augstdzi-mušu, kurai ir pašai savi bērni. Bet mani iesēdinās parādnieku cietumā.”

Iedomājusies Robertu drēgnā cietuma kamerā un sevi pašu bez Heivenhērstas, Elizabete bija gatava piekrist gandrīz jebkam.

“Atstāj visu manā ziņā,” Roberts sacīja, un Elizabete tā arī darīja.

Turpmāko sešu mēnešu laikā Roberts apņēmīgi cīnījās ar visiem šķēršļiem, kas varētu Elizabeti traucēt iespaidīgi parādīties Londonas sabiedrībā. Viņš nolīga kādu dāmu, Porteres kundzi, lai tā iemācītu Elizabetei visu to sarežģīto uzvedības mākslu, ko māte un agrākā guvernante nebija paguvušas izdarīt. No Porteres kundzes Elizabete uzzināja, ka viņa nemūžam nedrīkst nevienam atklāt, cik viņa gudra, izglītota, kā interesējas par augkopību.

Pie dārgas Londonas šuvējas tika pasūtīti tērpi, kurus Porteres kundze uzskatīja par nepieciešamiem sezonas laikā.

Heivenhērstā ieradās arī Lūsinda Trokmortones-Džounsas jaunkundze, kas iepriekšējo sezonu laikā bija kalpojusi par algotu kompanjoni vairākām sabiedrības veiksmīgākajām debitantēm, un tagad viņai bija jākļūst par Elizabetes pavadoni. Lūsinda bija piecdesmit gadus veca sieviete ar cietiem, sirmiem, ciešā mezglā savilktiem matiem un stīvi izslietu muguru. Viņas seja pastāvīgi bija savaikstīta augstprātīgā grimasē, it kā viņa saostu nepatīkamu smaku, bet būtu pārāk labi audzināta, lai par to aizrādītu. Drīz vien pēc abu pirmās tikšanās Elizabete saprata, ka Lūsindai Trokmortones-Džounsas jaunkundzei piemīt ne tikai biedējoša āriene, bet arī pārsteidzoša spēja vairākas stundas mierīgi nosēdēt, nepakustinot ne pirksta.

Nevēlēdamās samierināties ar pavadones salto izturēšanos, Elizabete nolēma mēģināt, vai nevar viņu atmaidzināt. Ķircinoties viņa nosauca veco dāmu par Lūsiju, taču, izpelnījusies par šo nevērīgi sirsnīgo uzrunu iznīcinošu skatienu, Elizabete ķērās pie citiem paņēmieniem. Drīz vien viņai izdevās panākt vēlamo: dažas dienas pēc Lūsindas pārcelšanās uz Heivenhērstu kompanjone atrada meiteni saritinājušos Heivenhērstas milzīgās bibliotēkas krēslā un aizrautīgi lasām.

“Tev patīk lasīt?” Lūsinda pārsteigta īgni noprasīja, pamanījusi ar zelta burtiem iespiesto grāmatas nosaukumu.

“Jā,” Elizabete smaidot atzinās. “Un jums?”

“Vai esi lasījusi kādu Kristofera Mārlova darbu?”

“Jā, bet Šekspīrs man patīk labāk.”

Kopš tā laika abas ik dienu pēc vakariņām apsprieda kādas izlasītas grāmatas labās un sliktās īpašības. Drīz vien Elizabete saprata, ka ir izpelnījusies kompanjones negribīgo cieņu. Bija neiespējami pārliecināties, vai viņa ieguvusi arī Lūsindas sirdi, jo vienīgais, ko vecā dāma kādreiz izrādīja, bija dusmas, turklāt tikai vienu reizi, pret kādu negodīgu ciema tirgotāju. Tomēr Elizabete šo brīdi vairs nekad neaizmirsa. Vicinādama mūždien līdzi nēsāto lietussargu, Lūsinda bija gājusi virsū nelaimīgajam vīram, iedzīdama viņu paša veikala stūrī, kamēr no vecās dāmas lūpām saltā balsī plūda pārsteidzoši daiļrunīgu, iznīcinošu un niknu vārdu straume.

“Mans nevaldāmais raksturs,” Lūsinda bija augstprātīgi paziņojusi, kā Elizabetei šķita, atvainošanās vietā, “ir mans vienīgais trūkums.”

Klusībā Elizabete uzskatīja, ka Lūsinda mēdz gadiem ilgi krāt sevī visas emocijas, nekustīgi sēžot uz dīvāna vai krēsla, lai kādā brīdī ļautu tām eksplodēt kā vulkāna izvirdumiem, par kuriem meitene bija lasījusi.

Kad Kemeroni kopā ar Lūsindu un visiem nepieciešamajiem kalpotājiem beidzot devās uz Londonu, lai izvestu Elizabeti sabiedrībā, viņa jau bija apguvusi visu, ko Porteres kundze spēja iemācīt, un jutās pilnīgi sagatavojusies visiem Porteres kundzes aprakstītajiem pārbaudījumiem. Tomēr, mācīdamās etiķetes likumus, meitene jutās mazliet pārsteigta par sev apkārt sacelto milzīgo rosību. Galu galā, gatavojoties savai debijai, viņa bija apguvusi arī dejas mākslu, piedalījusies dažādās sarunās jau kopš trīs gadu vecuma, un, ciktāl meitene spēja noprast, viņas vienīgie debitantes pienākumi bija pieklājīgi runāt tikai par nenozīmīgām lietām, visiem spēkiem slēpt savu saprātu un jauki dejot.

Dienu pēc viņu apmešanās noīrētajā pilsētas mājā pie Elizabetes un Roberta viesos ieradās lēdija Džeimisone, kas bija piekritusi apmaksāt visus ar iziešanu sabiedrībā saistītos izdevumus. Viņai līdzi atbrauca abas lēdijas meitas Valērija un Serīze. Valērija bija gadu jaunāka par Elizabeti un izgājusi sabiedrībā jau iepriekšējās sezonas laikā; Šerīze bija piecus gadus vecāka par viņu vecā lorda Dimona jaunā atraitne. Viņas vīrs bija nomiris mēnesi pēc kāzām, un viņa jaunā sieva nu jutās atvieglota un bija bagāta un pilnīgi neatkarīga.

Divu nedēļu laikā pirms sezonas sākuma Elizabete krietni daudz laika pavadīja kopā ar bagātajām, jaunajām debitantēm, kuras mēdza pulcēties Džeimisonu viesistabā, lai priecīgi nodotos tenkošanai par visu un visiem. Šīs meitenes bija ieradušās Londonā ar vienu un to pašu cēlo pienākumu un mērķi: izpildot savas ģimenes vēlēšanos, apprecēties ar visbagātāko līgavaini, tādējādi palielinot savas ģimenes bagātību un sabiedrisko stāvokli.

Elizabetes izglītība turpinājās un tika pabeigta tieši tajā viesistabā. Sev par lielu izbīli, viņa saprata, ka Porteres kundzei, runājot par bārstīšanos ar slavenību vārdiem, bijusi pilnīga taisnība. Viņa atklāja, ka citu cilvēku finansiālā stāvokļa apspriešana augstākajā sabiedrībā netiek uzskatīta par nepieklājību — īpaši tad, ja runa ir par neprecēta džentlmeņa naudu un titulu. Jau pašā pirmajā dienā viņa bija spiesta apslāpēt satricinājuma pilnu nopūtu, dzirdot apkārt virmojošās sarunas.

“Lords Pīterss ir lieliski piemērots vīra lomai. Viņa ienākumi sasniedz divdesmit tūkstošus mārciņu, turklāt viņam ir visas iespējas kļūt par sava tēvoča barona titula mantinieku, ja tēvocis mirs no sirdskaites, un tas noteikti notiks,” viena no meitenēm paziņoja, un pārējās pievienojās: “Šoremam Viltšīrā pieder brīnišķīga muiža, un mamma nespēj vien apvaldīt savu nepacietību, gaidot, vai viņš lūgs manu roku... iedomājieties tikai, Šore-mu smaragdi!... Robelslijs brauc ar brīnumskaistu, zilu karieti, bet tētis teica, ka viņš esot līdz ausīm parādos un lai es nekādā ziņā nepieņemot viņa bildinājumu... Elizabete, tev noteikti jāiepazīstas ar Ričardu Šipliju! Nekādā ziņā neļaujies viņa valdzinājuma burvībai; viņš ir īsts nelietis, un, kaut arī allaž ģērbjas nevainojami, viņam kabatā nav ne graša!”

Šis pēdējais padoms nāca no Valērijas Džeimisones, kuru Elizabete no visām meitenēm uzskatīja par savu labāko draudzeni.

Elizabete ar prieku pieņēma meiteņu draudzību un izlikās, ka uzklausa ari viņu padomus. Tomēr Elizabeti aizvien vairāk mulsināja šāda attieksme pret cilvēkiem, kas tika uzskatīti par zemākiem, gluži saprotami tādai jaunai dāmai, kura domāja, ka viņas sulainis un kučieris ir tikpat labi kā viņa pati.

Par spīti visam, meitenei ārkārtīgi patika Londona ar tās cilvēku pilnajām ielām, rūpīgi sakoptajiem parkiem un satrauktu gaidu pilno noskaņu, turklāt viņa bija sajūsmināta par draudzenēm, ar kurām kopā brīžos, kad netika tenkots par citiem, jutās ļoti jautri.

Savas pirmās balles vakarā lielākā daļa Elizabetes pašpārliecības un prieka pēkšņi pagaisa. Kopā ar Robertu ejot augšā pa Džeimisonu mājas kāpnēm, meiteni negaidot pārņēma neticamas izbailes. Elizabetes prātā virpuļoja visi padomi un aizliegumi, kurus viņa tā arī nebija centusies iegaumēt, un viņai uzmācās drūma pārliecība, ka viņa noteikti kļūs par visas sezonas pašu neievērojamāko debitanti. Taču, kad meitene iegāja deju zālē, viņas skatienam atklājās aina, kas vienā mirklī lika aizmirst kautrību un bailes, bet acīm iemirdzēties milzīgā izbrīnā. Kroņlukturos dega tūkstošiem sveču; pa zāli pastaigājās izskatīgi vīrieši un satriecoši skaistas sievietes zīda un atlasa tērpos.

Pat neievērodama jaunos vīriešus, kas pagriezās, lai paskatītos uz viņu, Elizabete pacēla starojošās acis pret savu smaidošo brāli.

“Robert,” viņa pačukstēja, zaļajām acīm mirdzot, “vai tu vispār kādreiz esi spējis iedomāties, ka pasaulē ir tik skaisti cilvēki un greznas telpas?”

Savā smalkajā baltā auduma tērpā ar zelta izšuvumiem un zeltainajos matos ievītajām baltajām rozēm Elizabete Kemerone atgādināja pasaku princesi.

Viņa jutās apburta, un šī izjūta piešķīra meitenei gandrīz netveramu mirdzumu. Beidzot viņa tik daudz atguvās, lai spētu pasmaidīt un sasveicināties ar Valēriju un citām draudzenēm.

Vakara noslēgumā Elizabete jau jutās kā pasakā. Jaunekļi vijās meitenei apkārt, lūgdami atļauju iepazīties, aicinādami viņu dejot un cīnīdamies par tiesībām atnest viņai atspirdzinošus dzē-

rienus. Viņa smaidīja un dejoja, ne reizi neuzsākdama flirtēt, kā to darīja dažas citas meitenes; Elizabete ar patiesu interesi un sirsnīgu smaidu klausījās visos, kas viņu uzrunāja; viņa ļāva šiem vīriešiem justies drošākiem un dejoja ar visiem, kuri vien to lūdza. Patiesībā viņu bija sajūsminājusi neatvairāmā jautrība, apbūrusi brīnišķā mūzika, apžilbinājusi viņai veltītā uzmanība, un visas šīs izjūtas skaidri atspoguļojās meitenes mirdzošajās acīs un apburošajā smaidā. Viņa bija kā pasaku princese savā pirmajā ballē, valdzinoša un vilinoša, viņa virpuļoja dejā zem kroņlukturu gaismas skaisto prinču pavadībā, pat neiedomādamās, ka tas viss kādreiz varētu beigties. Elizabete Kemerone bija iekarojusi Londonu ar savu eņģeļa skaistumu, zeltainajiem matiem un mirdzošajām, zaļajām acīm. Tie vairs nebija vienkārši panākumi. Tas bija īsts triumfs.

Jau nākamajā rītā uz viņu māju bezgalīgā straumē sāka plūst viesi, un tieši tur, nevis deju zālē, Elizabete izpelnījās vēl lielāku ievērību, jo nu viņa bija ne vien skaista, bet arī daudz sirsnīgāka nekā balles laikā. Triju nedēļu laikā viņa jau bija saņēmusi četrpadsmit džentlmeņu bildinājumus, un visa Londona nebeidza vien runāt par tādu nepieredzētu gadījumu. Pat Mērija Gledsto-nes jaunkundze, divu secīgu sezonu skaistuma karaliene, nebija uzklausījusi tik daudz precību piedāvājumu.

Divpadsmit no Elizabetes pielūdzējiem bija jauni, apmāti un iekārojami; divi bija daudz vecāki, tomēr tikpat apmāti. Roberts lielā lepnumā, bet ar tikpat lielu takta trūkumu visiem stāstīja par māsas līgavaiņiem un nežēlīgi atraidīja tos kā nepiemērotus un neatbilstošus. Viņš nogaidīja, uzticami pildīdams Elizabetei doto solījumu izraudzīties viņai ideālu vīru, ar kuru kopā māsa varētu kļūt laimīga.

Piecpadsmitais Elizabetes rokas lūdzējs atbilda visām Roberta prasībām. Ārkārtīgi bagātais, izskatīgais un ietekmīgais vikonts Mondveils divdesmit piecu gadu vecumā neapstrīdami bija kļuvis par vienu no sezonas visvairāk iekārotajiem neprecētajiem vīriešiem. Roberts to labi zināja un, kā viņš tovakar paziņoja Elizabetei, bija juties tik satraukts, ka gandrīz aizmirsies un meties pāri

rakstāmgaldam, lai apsveiktu jauno vikontu ar gaidāmajām laulībām.

Elizabete jutās joti iepriecināta un aizkustināta, ka viņas roku lūdzis un ticis izraudzīts tieši tas džentlmenis, kurš viņai bija visvairāk iepaticies.

“Ai, Robert, viņš ir ārkārtīgi jauks. Es... es nemaz nebiju tik pārliecināta, ka viņam patīku pietiekami stipri, lai viņš lūgtu manu roku.”

Roberts sirsnīgi noskūpstīja māsu uz pieres.

“Princesīt,” viņš ķircinādamies atteica, “jebkurš vīrietis, paskatīdamies uz tevi, pavisam zaudē galvu. Tas ir tikai laika jautājums.”

Elizabete īsi pasmaidīja un paraustīja plecus. Viņai bija neiedomājami apnicis klausīties, kā cilvēki runā par viņas seju, it kā aiz tās nemaz nebūtu prāta. Vēl vairāk, visa rosība un sezonas satrauktā jautrība, kas sākumā meiteni bija tā apbūrusi, nu sāka strauji zaudēt savu pievilcību. Patiesībā visspēcīgākās jūtas, kas viņu pārņēma, izdzirdot Roberta paziņojumu, bija atvieglojums par to, ka laulību jautājums beidzot ticis atrisināts.

“Mondveils ir nolēmis šajā pēcpusdienā ierasties pie tevis viesos,” Roberts turpināja, “bet galīgo atbildi no manis viņš saņems tikai pēc pāris nedēļām. Gaidīšana vienīgi pastiprinās viņa apņēmību, turklāt tu esi pelnījusi izbaudīt vēl dažas brīvības dienas, pirms kļūsi par saderinātu sievieti.”

Saderināta sieviete. Dzirdot šos vārdus, Elizabeti pāršalca dīvains nelabums un neomulīga sajūta, kaut arī viņa apzinājās, ka tas ir ļoti muļķīgi.

“Man jāatzīstas, es baidījos viņam sacīt, ka tev pūrā būs tikai pieci tūkstoši mārciņu, tomēr izskatījās, ka viņu tas neuztrauc. Tieši tā viņš arī pateica. Paziņoja, ka gribot tikai tevi pašu. Un vēl piebilda, ka apbēršot tevi ar rubīniem tavas plaukstas lielumā.”

“Tas ir... brīnišķīgi,” Elizabete vārgi izdvesa, visiem spēkiem pūlēdamās sajust ko vairāk par atvieglojumu un neizskaidrojamām bažām.

“Tu esi brīnišķīga,” Roberts atteica un sabužināja viņai matus. “Tu esi izglābusi tēvu, mani un Heivenhērstu no lielām nepatikšanām.”

Trijos pēcpusdienā ieradās vikonts Mondveils. Elizabete sagaidīja viņu dzeltenajā salonā. Ienācis telpā, viņš paskatījās visapkārt, saņēma meitenes rokas savējās un sirsnīgi uzsmaidīja viņai.

“Tātad jūs piekrītat, vai ne?” viņš noprasīja, taču tas vairāk bija apgalvojums, nevis jautājums.

“Vai jūs jau esat runājis ar manu brāli?” Elizabete pārsteigta vaicāja.

“Neesmu vis.”

“Kā tad jūs varat zināt, ka es piekrītu?” viņa smaidīdama neizpratnē jautāja.

“Tāpēc,” vikonts atteica, “ka pirmo reizi šā mēneša laikā Lū-sinda Trokmortones-Džounsas jaunkundze, kas ir visur klāt un visu redz, neatrodas jums līdzās!” Viņš negaidot aši noskūpstīja Elizabeti uz pieres, un viņa pietvīka. “Vai jūs vispār spējat iztēloties, cik skaista izskatāties?” vikonts pajautāja.

Elizabetei par to bija neskaidrs priekšstats, jo šādus vārdus viņai veltīja visi, un meitene apspieda pēkšņu un satrauktu vēlēšanos savukārt vaicāt: “Vai jūs vispār spējat iedomāties, cik gudra es esmu?” Kaut arī viņu nevarēja nosaukt par intelektuāli, Elizabetei tomēr patika lasīt, domāt un pat pārrunāt dažādus jautājumus, taču viņa nebija pārliecināta, ka vikontam tas patiktu. Viņš vēl ne reizi nebija izteicis savus uzskatus, vienīgi banālas un vispārīgas piezīmes, un nebija ari lūdzis, lai Elizabete atklāj viņam savas domas.

“Jūs esat apburoša,” viņš nočukstēja, un Elizabete ļoti nopietni sāka prātot, kālab gan vikonts tā uzskata. Viņš taču nezināja, cik ļoti viņai patīk makšķerēt un smieties, arī to ne, ka viņa prot šaut ar pistoli gandrīz tikpat labi kā īsts strēlnieks. Viņš nezināja, ka Elizabete savulaik piedalījusies kaujas ratu braukšanas sacīkstēs pa Heivenhērstas pagalmu un ka viņas koptie ziedi uz-

plaukst īpaši krāšņi. Viņa šaubījās, vai vikonts vēlētos uzklausīt visus brīnišķīgos stāstus par Heivenhērstu un tās interesantajiem agrākajiem iemītniekiem. Viņš par Elizabeti zināja tik maz; viņa par vikontu zināja vēl mazāk.

Meitene vēlējās, kaut varētu lūgt padomu Lūsindai, taču Lū-sinda jau otro dienu mocījās ar augstu temperatūru, sāpošu kaklu un grēmām.

Nākamajā pēcpusdienā, dodoties uz nedēļas nogales sarīkojumu, Elizabete joprojām jutās mazliet noraizējusies. Viņa nespēja pat iedomāties, ka šajās viesībās satiksies ar Ianu Torntonu, kas pārvērtīs visu viņas dzīvi. Viesības notika skaistā lauku mājā, kas piederēja Valērijas vecākajai māsai, lēdijai Šerīzei Dimonai. Kad Elizabete ieradās, tur jau bija pilns ar viesiem, kuri flirtēja, smējās un nesātīgi dzēra šampanieti, kas burbuļodams plūda no dārza kristāla strūklakām. Spriežot pēc Londonas mērogiem, viesu bija maz, ne vairāk par simt piecdesmit, un tikai divdesmit pieci no viņiem, arī Elizabete un viņas trīs draudzenes, bija nolēmuši pavadīt tur visu nedēļas nogali. Ja meitene nebūtu tik nepieredzējusi un naiva, viņa tovakar tūdaļ pamanītu, ka šīm viesībām piemīt visai frivols raksturs; viņa vienā acu uzmetienā būtu sapratusi, ka visi viesi ir daudz vecāki par viņu un piedzīvojuši, turklāt izturas daudz vaļīgāk, nekā viņa bija radusi. Un tad viņa būtu devusies mājās.

Tagad, sēdēdama Heivenhērstas salonā un prātodama par savu katastrofālo neprātību tajā nedēļas nogalē, Elizabete nebeidza šausmināties par to, cik lētticīga un naiva toreiz bijusi.

Atbalstījusi galvu pret dīvāna atzveltni, viņa aizvēra acis un norija sāpīgo pazemojuma kamolu, kas bija sakāpis viņai kaklā. Kāpēc gan, viņa izmisīgi prātoja, laimīgas atmiņas mēdz bālēt un kļūt neskaidras, kamēr tās gandrīz vairs nav iespējams atcerēties, bet drausmīgas atmiņas uz visiem laikiem saglabā savu žilbinošo skaidrību un sāpīgo asumu? Pat tagad viņa joprojām labi atminējās to vakaru viņa spēja to redzēt, dzirdēt, saost.

Kad Elizabete bija sākusi apstaigāt dārzu, meklēdama savas draudzenes, visapkārt nevaldāmi plauka ziedi. Rozes. Visa apkārtne tinās reibinošā rožu smaržā. Deju zālē orķestris skaņoja instrumentus, un negaidot līdz dārzam atplūda jauka valša pirmās taktis. Pamazām krēsloja. Kalpotāji apstaigāja dārza terases takas, aizdedzinādami lāpas. Protams, ne jau visas takas tika izgaismotas tās, kas atradās zemāk par terases pakāpieniem, palika tītas tumsā, lai pie dzīvžoga vai siltumnīcas pārīši vēlāk varētu izbaudīt intīmāku tuvību. Tomēr arī tas Elizabetei pat neienāca prātā.

Tikai gandrīz pēc pusstundas viņai beidzot izdevās uzmeklēt savas draudzenes, jo tās bija sapulcējušās dārza tālākajā stūrī, lai aiz augsta, apcirpta dzīvžoga nodotos tenkām. Tuvodamās meitenēm, Elizabete pamanīja, ka viņas nevis vienkārši stāv pie dzīvžoga, bet gan slepeni lūkojas tam cauri un satrauktas čalo par kādu, kuru patlaban novēroja, kādu, kurš bija izraisījis viņās satraukumu un veselu pieņēmumu jūru.

“Tas nu gan ir kas tāds,” ieķiķinājās Valērija, skatīdamās cauri dzīvžogam, “ko mana māsa sauc par vīrišķo valdzinājumu!”

Uz īsu brīdi bijīgi apklusušas, visas trīs meitenes sāka pētīt šo vīrišķības iemiesojumu, kurš bija izpelnījies tik augstu uzslavu no Valērijas satriecoši skaistās un ļoti izvēlīgās māsas Šerīzes. Elizabete tikmēr pamanīja zāles traipu uz savas zilganzaļās kurpītes un sāka nelaimīga apcerēt, cik gan varētu maksāt jaunu kurpju pāris, prātodama, vai ir iespējams nopirkt tikai vienu kurpi.

“Es tik un tā nespēju noticēt, ka tas tiešām ir viņš!” Valērija nočukstēja. “Šerīze gan teica, ka viņš varbūt ieradīsies, tomēr es nevēlējos tam ticēt. Visas mūsu draudzenes nomirs aiz skaudības, kad mēs atgriezīsimies Londonā un paziņosim, ka esam viņu redzējušas,” Valērija piebilda, tad pamanīja Elizabeti un paaicināja ar rokas mājienu viņu tuvāk dzīvžogam. “Paskaties, Elizabete, vai viņš nav dievišķīgs, tik noslēpumains un samaitātsr

Elizabete nevis paskatījās cauri dzīvžogam, bet palūkojās gar tā malu, pārlaizdama skatienu dārzam, kas bija pilns ar sievietēm

un vīriešiem, kuri jautri smējās, sarunājās un nesteidzīgi virzījās uz deju zāles pusi, kur bija paredzētas dejas un vēlas vakariņas. Viņa pavirši nopētīja vīriešus gaišās atlasa biksēs, krāsainās vestēs un svārkos. Meitenei viņi atgādināja košus pāvus un pārmērīgi raibus papagaiļus.

“Uz ko man īsti jāskatās?”

“Uz Ianu Torntona kungu, muļķīt! Nē, pagaidi, tagad tu viņu vairs neieraudzīsi. Viņš ir atkāpies no lāpām.”

“Kas ir šis Ians Torntons?”

“Tur jau ir tas joks neviens to īsti nezina!” Runādama, kā jau cilvēks, kas atklāj citiem kārdinošu un mulsinošu noslēpumu, Valērija papildināja: “Stāsta, ka viņš esot Stenopas hercoga mazdēls.”

Kā jebkura cita debitante, arī Elizabete bija izpētījusi “Deb-reta pēru sarakstu” grāmatu, kuru augstākā sabiedrība pielūdza tikpat kaislīgi, kā dievbijīgs prezbiteriānis mēdz pielūgt savu Bībeli.

“Stenopas hercogs taču ir vecs vīrs,” viņa aizrādīja, brīdi domīgi apsvērusi, “un viņam nav neviena mantinieka.”

“Jā, to zina visi. Taču klīst runas, ka Ians Torntons esot...” Valērija pieklusināja balsi līdz čukstam, “viņa ārlaulības mazdēls.”

“Saproti,” Pēnelope zinīgi paskaidroja, “Stenopas hercogam bija dēls, taču pirms vairākiem gadiem viņš tam atņēma mantošanas tiesības. Man to pastāstīja māte tas esot bijis milzīgs skandāls.” Dzirdot pieminam skandālu, pārējās meitenes jautājoši uzlūkoja Pēnelopi, un viņa turpināja: “Vecā hercoga dēls apprecējis kāda skotu zemnieka meitu drausmīgi atbaidošu, pilnīgi nenozīmīgu būtni. Tātad viņš varētu būt hercoga mazdēls.”

“Cilvēki viņu par tādu uzskata tikai viņa uzvārda dēļ,” Džor-džīna sev raksturīgajā lietišķībā aizrādīja, “tomēr tas ir visai izplatīts uzvārds.”

“Es dzirdēju, ka viņš esot tik bagāts,” Valērija iejaucās sarunā, “ka reiz kādā pieklājīgā Parīzes spēļu namā esot licis uz kārtīm divdesmit piecus tūkstošus mārciņu.”

“Ko vēl ne,” Džordžlna nicīgi viņu pārtrauca, “viņš to darīja nevis tāpēc, ka ir bagāts, bet gan tāpēc, ka aizraujas ar azartspēlēm! Mans brālis viņu pazīst, un viņš teica, ka Ians Torntons esot parasts kāršu spēlmanis cilvēks bez pagātnes, izcelsmes, sakariem un naudas!”

“Arī man ir nācies to dzirdēt,” Valērija atzinās, atkal palūkodamās cauri dzīvžogam. “Skatieties!” viņa iesaucās. “Tur jau viņš ir! Lēdija Mērija Voterlija burtiski karas viņam kaklā!”

Meitenes tik sparīgi paliecās uz priekšu, ka gandrīz ievēlās krūmos.

“Ja viņš uz mani palūkotos, es zaudētu samaņu aiz laimes.” “Diez vai,” Elizabete ar greizu smaidu iebilda, nodomājusi, ka arī viņai pieklātos uzturēt sarunu.

“Tu viņu vēl nemaz neesi redzējusi!”

Elizabetei nemaz nevajadzēja ieraudzīt šo vīrieti; viņa jau tāpat lieliski zināja, kā izskatās glīti, jauni vīrieši, kuri liek visām viņas draudzenēm vai ģībt, tie bija gaišmataini, ar zilām acīm, divdesmit vienu līdz divdesmit četrus gadus veci.

“Elizabetei droši vien ir pārāk daudz bagātu pielūdzēju, tā ka viņu neinteresē parasts kungs, lai arī cik skaists vai interesants viņš būtu,” Valērija noteica, redzēdama, ka Elizabete pieklājīgi klusē, un Elizabetei šķita, ka aiz šā komplimenta slēpjas viegla skaudība un ļaunums. Aizdomas likās tik nepatīkamas, ka viņa tās aši atvairīja. Viņa nebija ne Valērijai, ne arī kādam citam nodarījusi neko tik sliktu, lai izpelnītos naidu. Kopš savas ierašanās Londonā viņa ne reizi nebija nevienam veltījusi nevienu sliktu vārdu; patiesībā viņa pat nekad nemēdza piedalīties ļaunprātīgās baumās vai atstāstīt tās citiem. Pat tagad viņa jutās ārkārtīgi neērti, dzirdot, ko draudzenes runā par novērojamo vīrieti. Elizabete uzskatīja, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības tikt cienītam neatkarīgi no sava stāvokļa sabiedrībā vai tā trūkuma. Tas, protams, bija reti sastopams viedoklis, kas augstākās sabiedrības acīs līdzinājās bezmaz vai ķecerībai, tāpēc savus īpatnējos uzskatus meitene parasti nevienam neatklāja.

Tobrīd Elizabetei šķita, ka šādas domas par draudzenēm ir negodīgas, turklāt viņa tām droši vien likās visai dīvaina, nevēlēdamās dalīties meiteņu jautrībā un sajūsmā par Ianu Torntona kungu. Pūlēdamās iejusties vispārējā noskaņojumā, Elizabete uzsmaidīja Valērijai un sacīja:

“Tik daudz pielūdzēju man nemaz nav, un, ja es viņu ieraudzītu, es noteikti par šo cilvēku ieinteresētos tikpat ļoti, cik jūs.”

Dzirdot šos Elizabetes vārdus, Valērija un Pēnelope nez kāpēc apmierinātas sazvērnieciski saskatījās. Tad Valērija paskaidroja:

“Labi gan, Elizabete, ka tu mums piekrīti, jo mēs visas trīs esam nonākušas nelielās nepatikšanās.”

“Kādās?”

“Redzi,” Valērija sacīja aizrautīgā sajūsmā, ko Elizabete noturēja par reibinošā vīna glāžu atstāto iespaidu. Kalpotāji bija bezmaz uzspieduši vīnu visiem viesiem, arī meitenēm. “Man nācās krietnu laiku pačīkstēt, līdz Šerīze atļāva mums braukt šurp.”

Elizabete, kas to jau zināja, tikai pamāja un gaidīja, ko viņa teiks.

“KajJ Šerīze šorīt sacīja, ka Ians Torntona kungs noteikti ieradīsies šajā ballē, mēs aiz prieka gandrīz zaudējām samaņu. Taču tad viņa piebilda, ka viņš neveltīs mums ne mazāko uzmanību, jo mēs esam pārāk jaunas un nepavisam ne viņa gaumē...”

“Iespējams, ka viņai ir taisnība,” Elizabete nevērīgi attrauca.

“Bet tā taču nedrīkst!” Valērija, iedrošinājumu meklējot, aši paskatījās uz pārējām meitenēm un steidzīgi paskaidroja: “Viņš nedrīkst atstāt mūs neievērotas, jo mēs visas trīs saderējām ar $e-rīzi par visu savu gada ceturkšņa kabatas naudu, ka viņš šovakar vienu no mums aicinās dejot. Un viņš to nedarīs, ja vispirms neieinteresēsies par mums!”

“Visu gada ceturkšņa kabatas naudu?” Elizabete bija šausmās par tik pārdrošām derībām. “Tu taču par to gribēji nopirkt ametistus, ko ieraudzīji Vestpūlstrītas juveliera skatlogā.”

“Bet es par savu naudu,” Pēnelope piebilda, atkal pagriez-dāmās, lai paskatītos cauri dzīvžogam, “gribēju tikt pie tās brīnišķīgās, mazās ķēvītes, ko tēvs man nevēlējās pirkt.”

“Es... es varbūt atteikšos no šīm derībām,” Džordžīna sacīja, izskatīdamās ārkārtīgi satraukta par ko vairāk, nevis vienīgi naudu. “Nedomāju, ka...” viņa iesāka, taču Pēnelope viņu tūdaļ pārtrauca.

“Viņš nāk šurp, turklāt viens pats! Ja viņš neaizies uz citu pusi, tad tagad ir īstais brīdis, lai mēģinātu pievērst viņa uzmanību!”

Piepeši neiedomājamās derības tik tiešām sāka atgādināt aizliegtu izklaidi, un Elizabete iesmējās.

“Tādā gadījumā es ieteiktu, lai Valērija ir tā, kas mēģina izraisīt viņa interesi, jo tā taču bija viņas ideja, turklāt viņa dievina šo cilvēku.”

“Mēs domājam, ka tas jādara tev," Valērija apņēmīgi iebilda.

“Man? Kāpēc tad man?”

“Tāpēc, ka tieši tu jau esi saņēmusi četrpadsmit precību piedāvājumus, tā ka ir pilnīgi skaidrs, ka tev tas izdosies vislabāk. Turklāt,” viņa steidzīgi piebilda, redzēdama, ka Elizabete grasās iebilst, “uz vikontu Mondveilu noteikti atstās iespaidu ziņa, ka Ians Torntons noslēpumains vecāks vīrietis, kuru pagājušajā gadā veltīgi pūlējās iekarot Mērija Džeina Morisone, uzlūdzis tevi uz deju un veltījis tev īpašu uzmanību. Tiklīdz Mondveils to uzzinās, viņš tevī iemīlēsies vēl vairāk!”

Atbilstoši pieklājības likumiem Elizabete ne reizi nebija atļāvusies izrādīt pret vikontu īpašu labvēlību, un nu viņa iztrūkās, dzirdot, ka draudzenes nojautušas viņas slepenās jūtas. Protams, viņas taču nevarēja zināt, ka izskatīgais jauneklis jau izteicis Elizabetei bildinājumu, kas drīzumā tiks pieņemts.

“Domā aši, viņš jau ir gandrīz klāt!” Pēnelope lūdzās, bet Džordžīna sāka satraukta ķiķināt.

“Nu, vai tu to darīsi vai ne?” Valērija mudināja, bet abas pārējās meitenes sāka kāpties atpakaļ uz mājas pusi.

Elizabete iedzēra pirmo malku no vīna glāzes, ko bija saņēmusi, iznākot no mājas dārzā. Brīdi paminstinājusies, viņa paziņoja: “Nu labi,” un uzsmaidīja draudzenei.

“Lieliski. Tikai neaizmirsti viņam šovakar tevi jālūdz uz deju, citādi mēs paliksim bez kabatas naudas!” Valērija iesmējās un iedrošinot viegli iedunkāja Elizabeti, apgriezās uz atlasa kurpju papēdīšiem un metās pakaļ smejošajām draudzenēm.

Apcirptais dzīvžogs, caur kuru bija slepus lūkojušās meitenes, neļāva Elizabetei neko saskatīt. Pa diviem platiem mūra pakāpieniem nokāpusi lejā, viņa pameta acis visapkārt, cenzdamās izlemt, vai vajadzētu palikt tepat vai arī apsēsties uz kreisajā pusē redzamā mazā, baltā akmens sola. Meitene aizšāvās pie sola un apsēdās, un tajā pašā mirklī uz pakāpieniem noklaudzēja zābaku papēži vienreiz, otrreiz, un tur jau viņš bija.

Nepamanījis meiteni, Ians Torntons pagājās vēl pāris soļu, tad apstājās pie degošas lāpas un izvilka no svārku kabatas tievu cigāru. Elizabete vēroja vīrieti, izjuzdama vieglas izbailes un svešādu, kairinošu satraukumu, ko bija izraisījusi ne vien Torntona āriene, bet arī apziņa par viņai uzticēto slepeno uzdevumu. Viņš nepavisam nebija tāds, kādu Elizabete šo cilvēku bija iedomājusies. Vecāks, nekā viņai bija šķitis, vismaz divdesmit septiņus gadus vecs, biedējoši gara auguma, garāks par sešām pēdām, ar spēcīgiem pleciem un garām, muskuļainām kājām. Biezie mati bija nevis gaiši, bet gandrīz melni, turklāt tie mazliet cirtojās. Viņš nebija ģērbies citiem vīriešiem raksturīgajos košajos atlasa svārkos un baltajās biksēs, bet no galvas līdz kājām kraukļmelnās drēbēs, vienīgi krekls un kaklauts bija tik balti, ka burtiski mirdzēja uz melno svārku un vestes fona. Elizabetei uzmācās neomulīga doma, ka Ians Torntons atgādina lielu, plēsīgu vanagu, kas ielidojis starp krāsainiem, pieradinātiem pāviem. Kamēr meitene pētīja Torntonu, viņš aizsmēķēja, noliekdams tumšmataino galvu un aizklādams ar plaukstām liesmu. No melno svārku piedurknēm uz mirkli izslīdēja baltas krekla aproces, un liesmas spoži oranžajā mirdzumā viņa ievēroja, ka Iana Torntona-rokas un seja ir tumši iedegušas.

Elizabete izpūta elpu, ko, pati neapzinādamās, bija aizturējusi, un šī klusā skaņa lika Ianam Torntonam spēji pacelt galvu. Viņa acis samiedzās pārsteigumā vai neapmierinātībā Elizabete īsti nesaprata, kas tas bija. Pieķerta slapstāmies un slepeni lūkojamies uz šo vīrieti, viņa izgrūda pirmos vārdus, kas iešāvās prātā.

“Es vēl nekad agrāk neesmu redzējusi kādu smēķējam cigāru. Tas... parasti šādos gadījumos visi dodas uz citu istabu.”

Viņš jautājoši savilka uzacis.

“Vai jums tas nepatīk?”

Elizabete vienlaikus ievēroja gan viņa caururbjošo acu savādi mirdzošo dzintara krāsu, gan balss dobjo skanējumu; šis apvienojums lika meitenei dīvaini notrīcēt.

“Nepatīk?” viņa muļķīgi atkārtoja.

“Es runāju par cigāru,” viņš paskaidroja.

“Ak tā? Nē. Man nav iebildumu,” Elizabete steidzīgi atteica. Viņai nez kāpēc radās aizdomas, ka Ians Torntons nācis šurp, lai klusībā izsmēķētu cigāru, un, ja viņa būtu sacījusi, ka nevēlas, lai viņš to dara, tad šis vīrietis būtu strauji apcirties un devies prom, nevis apdzēsis cigāru, lai varētu uzkavēties pie viņas. Piecdesmit jardus tālāk, garā, šaurā, ar zāli apaugušā terases pakāpiena malā, atskanēja meitenīgi smiekli. Elizabete neviļus pagriezās un vēl paguva pamanīt lāpas gaismā pazibējušo Valērijas sārto kleitu un Džordžīnas dzelteno tērpu. Abas meitenes tūdaļ atkal nozuda aiz dzīvžoga.

Redzot draudzeņu apkaunojošo uzvedību, Elizabete pietvīka. Atkal pagriezusies pret savu sarunu biedru, viņa pamanīja, ka tas viņu uzmanīgi pēta, sabāzis rokas bikšu kabatās un iekodis cigāru zobos, kas bija tikpat balti kā viņa krekls. Ar gandrīz nemanāmu galvas mājienu Ians Torntons norādīja uz meiteņu pirmītējo atrašanās vietu.

“Vai tās ir jūsu draudzenes?” viņš apvaicājās, un Elizabetei uzmācās briesmīgas aizdomas, ka vīrietim labi zināms, ko viņas pirmīt nolēmušas izdarīt.

Elizabete īsu bridi apsvēra, vai nevajadzētu veikli atrunāties, taču viņai nepatika melot, turklāt Iana Torntona satraucošais skatiens joprojām nenovērsās no meitenes sejas.

“Jā, tās ir manas draudzenes.” Aprāvusies, lai rūpīgi sakārtotu svārkus, Elizabete atkal pacēla galvu un nedroši uzsmaidīja. Pēkšņi viņa atcerējās, ka abi vēl nemaz nav iepazīstināti, un, tā kā līdzās nebija neviena, kas varētu to pienācīgi izdarīt, viņa, juzdamās neomulīgi, pati pasteidzās vērst visu par labu. “Mans vārds ir Elizabete Kemerone,” viņa paziņoja.

Viņš viegli pielieca galvu un vienkārši atteica:

“Kemerones jaunkundze.”

Elizabetei neatlika nekas cits kā pavaicāt:

“Un kā sauc jūs?”

((r *TP * M

Ians īorntons.

“Priecājos ar jums iepazīties, Torntona kungs,” meitene sacīja un pieklājīgi sniedza viņam roku. To redzot, vīrietis pēkšņi pasmaidīja. Tas bija nesteidzīgs, satraucoši žilbinošs smaids. Tad Torntons izdarīja vienīgo, kas tobrīd atlika, viņš paspēra soli uz priekšu un saņēma Elizabetes roku.

“Arī es priecājos ar jums iepazīties,” vīrietis sacīja, taču viņa balsī ieskanējās viegls uzjautrinājums.

Jau sākdama nožēlot, ka piekritusi piedalīties meiteņu sazvērestībā, Elizabete sāka izmisīgi lauzīt galvu, kā gan tagad uzsākt sarunu. Agrāk viņa to bija ļāvusi darīt jaunekļiem, kuri aizrautīgi centās iesaistīt sarunā viņu. Piepeši Elizabete atvieglota atcerējās, ka augstākajā sabiedrībā allaž tika uzskatīts par pieklājīgu runāt par kopējiem paziņām. Ar vēdekli pamājusi uz to pusi, kur pēdējo reizi bija redzējusi savas draudzenes, viņa iesāka:

“Jaunā dāma sārtajā kleitā ir Valērija Džeimisones jaunkundze, bet Džordžīna Greindžere bija ģērbusies dzeltenajā tērpā.” Redzēdama, ka Torntons joprojām klusēdams skatās viņā, Elizabete paskaidroja: “Džeimisones jaunkundze ir lorda un lēdijas Džeimisonu meita.” Viņš turpināja lūkoties uz meiteni, un viņa

mazliet izmisīgi piebilda: “Es runāju par Herfordšīras Džeimiso-niem. Grāfu un grāfieni.”

“Ak tā?” Ians Torntons uzjautrinātā iecietībā apvaicājās.

“Jā, tik tiešām,” Elizabete steidzīgi turpināja, ar katru mirkli juzdamās aizvien neomulīgāk, “un Greindžeres jaunkundze ir Viltšīras Greindžeru Greindžerlijas barona un baroneses meita.”

“Ak tā?” viņš ķircinādamies atkārtoja, domīgi vērodams meiteni.

Šajā mirklī Elizabete pēkšņi atcerējās visu, ko meitenes bija stāstījušas par šā cilvēka apšaubāmo izcelsmi, un gandrīz zaudēja samaņu aiz kauna, ka tik neapdomīgi klāstījusi par dažādiem tituliem kādam, kuram tāda nemaz nebija. Viņai nosvīda plaukstas. Viņa tās paberzēja pret ceļiem, attapās un tūdaļ aprāvās, tad ieklepojās un sāka sparīgi apvēdināties.

“Mēs... mēs visas esam ieradušās Londonā uz sezonas sākumu,” viņa neveikli noteica.

Vēsās dzintarkrāsas acis negaidot atmaiga uzjautrinājumā un līdzjūtībā. Ians Torntons smaidot apvaicājās:

“Vai jums te patīk?”

“Jā, ļoti,” Elizabete ar atvieglotu nopūtu atbildēja, nopriecājusies, ka viņš beidzot sācis piedalīties sarunā. “Greindžeres jaunkundze, kaut arī no šejienes viņu tik labi nevar saskatīt, ir ārkārtīgi glīta, turklāt neiedomājami labi audzināta. Viņai ir dučiem pielūdzēju.”

“Cik saprotu, tad tie visi ir augstdzimuši ļaudis?”

Joprojām domādama, ka Torntons skumst pēc hercoga titula, kas viņam ticis liegts, Elizabete iekoda lūpā un neomulīgi pamāja.

“Baidos, ka jā,” viņa drūmi atzinās un sev par milzīgu izbrīnu pamanīja, ka šie vārdi likuši viņam pasmaidīt. Iana Torntona tumši iedegušajā sejā lēni atplauka žilbinošs smaids, atstādams uz viņa vaibstiem tikpat satriecošu iespaidu kā uz Elizabetes nervu sistēmu. Meitenes sirds sažņaudzās, un viņa pēkšņi pielēca kājās, juzdamās neizskaidrojami satraukta.

“Ari Džeimisones jaunkundze ir ļoti skaista,” Elizabete sacīja, no jauna atgriezdamās pie sarunas par draudzenēm un nedroši pasmaidīdama.

“Cik daudzi tad ir lūguši viņas roku?”

Elizabete beidzot saprata, ka viņš tīšām ķircinās, un, redzot šo vienaldzīgo attieksmi pret to, kam visi pārējie piedēvēja tik ārkārtīgi lielu nozīmi, viņa nespēja apvaldīt atvieglotus smieklus.

“Man ir pilnīgi drošas ziņas,” meitene atteica, cenzdamās runāt tikpat drūmā, ķircinošā tonī, “ka pie viņas tēva ieradies re-kordliels pielūdzēju skaits.”

Iana Torntona acīs pavīdēja jautrība. Elizabete atbildēja uz viņa smaidu un negaidot juta, ka viņas spriedze un nervozitāte kaut kur pagaist. Piepeši viņai uzmācās neizskaidrojama sajūta, ka viņi ir seni draugi, kas dalās kopīgā slepenā negodbijībā, vienīgi Ians bija tik pārdrošs, lai neslēptu savas jūtas, turpretī viņa joprojām centās tās apspiest.

“Un kā tad ir ar jums?”

“Ar mani?”

“Cik precību piedāvājumu esat saņēmusi jūs?”

Elizabetei satraukumā izlauzās smiekli, un viņa papurināja galvu. Lepni stāstīt par savu draudzeņu panākumiem viņa vēl varēja atļauties, taču lielīšanās ar savām uzvarām jau būtu nepiedodama, un Elizabete nešaubījās, ka viņš to labi zina.

“Tā jau ir nekaunība,” viņa aizrādīja ar jautru bardzību.

“Lūdzu piedošanu!” Ians Torntons jokodams viegli paklanījās. Viņa lūpās joprojām vīdēja smaids.

Dārzs pamazām satumsa, un Elizabete saprata, ka tagad pieklātos atgriezties mājā, tomēr viņai nez kāpēc negribējās aiziet. Viegli saņēmusi rokas aiz muguras, viņa paskatījās uz zvaigznēm, kas bija iemirdzējušās vakara debesīs.

“Šis diennakts laiks man patīk vislabāk,” meitene klusi atzinās un iesāņus uzmeta Ianam Torntonam skatienu, lai redzētu, vai šāds sarunas temats viņam neliekas garlaicīgs, taču arī viņš, mazliet pagriezies, lūkojās debesīs, it kā būtu ieraudzījis tur kaut ko interesantu.

Elizabete ar acīm uzmeklēja Lielo Lāci.

“Skatieties,” viņa sacīja, pamādama uz kādu īpaši spožu zvaigzni, “tā ir Venera. Vai varbūt Jupiters? Es par to nekad neesmu īsti pārliecināta.”

“Tas ir Jupiters. Tur tālāk atrodas Lielie Greizie Rati.”

Elizabete iesmējās, papurināja galvu, novērsa skatienu no debesīm un šķelmīgi uzlūkoja viņu.

“Iespējams, ka jums un visiem pārējiem tiešām liekas, ka tur redzami rati, toties man visi šie zvaigznāji atgādina tikai neskaitāmas izkaisītas zvaigznes. Pavasarī es protu atrast Kasiopeju, bet ne jau tāpēc, ka šis zvaigznājs man atgādinātu lauvu, un rudenī es varu saskatīt arī Arkturu, tomēr man nepavisam nav skaidrs, kā visā tajā juceklī var ieraudzīt Strēlnieku. Kā jums šķiet, vai vēl kaut kur izplatījumā ir atrodamas dzīvas būtnes?”

Ians Torntons izbrīnā pagriezās un uzjautrināts paskatījās uz meiteni.

“Un kā jums pašai liekas?”

“Manuprāt, jā. Būtu visai iedomīgi uzskatīt, ka no visiem šiem zvaigžņu un planētu tūkstošiem apdzīvota ir tikai mūsējā. Šāds uzskats ir tikpat augstprātīgs kā senais priekšstats par Zemes atrašanos pašā Visuma centrā un visu planētu griešanos ap to. Nevarētu gan teikt, ka ļaudis jutās īpaši pateicīgi Galilejam par to, ka viņš pierādīja pretējo, vai ne? Iedomājieties, kā šis cilvēks jutās, kad bija spiests stāties inkvizīcijas priekšā un atteikties no savas pārliecības, kaut arī varēja to pierādīt!”

“Kopš kura laika debitantes ir sākušas apgūt astronomiju?” Ians Torntons painteresējās, kamēr Elizabete piegāja pie sola, lai paņemtu savu vīna glāzi.

“Esmu gadiem ilgi lasījusi dažādas grāmatas,” meitene nevilšus atzinās. Nepamanījusi vīrieša ciešo, pētošo skatienu, viņa paņēma glāzi un atkal pagriezās pret Ianu Torntonu. “Tagad man jāiet uz māju un jāpārģērbjas vakara ballei.”

Viņš klusēdams pamāja. Elizabete paspēra soli uz priekšu, gatavodamās paiet viņam garām. Tad pēkšņi pārdomāja un sa-minstinājās, atcerējusies savu draudzeņu noslēgtās derības.

“Es jums gribēju ko lūgt. Tas gan izklausīsies visai dīvaini,” meitene lēni iesāka, klusībā cerēdama, ka Ianam Torntonam viņu īsā tikšanās arī būs likusies tikpat patīkama kā viņai pašai. Ar nedrošu smaidu ieskatījusies viņa neizdibināmajās acīs, Elizabete sacīja: “Vai jūs varētu... dažu iemeslu pēc, kurus es jums nedrīkstu atklāt...” Viņa piepeši aprāvās, sāpīgi samulsdama.

“Ko jūs vēlaties?”

Elizabete strauji izelpoja.

“Vai jūs šovakar varētu uzlūgt mani uz deju?”

Izskatījās, ka Ianu Torntonu šāds pārdrošs lūgums nav ne satriecis, ne iepriecinājis, un viņa redzēja, kā vīrieša stingrās lūpas izrunā atbildi:

“Nē.”

Šāda atteikšanās Elizabeti pazemoja un satrieca, taču vēl vairāk viņu izbrīnīja nepārprotamā nožēla, kas ieskanējās Iana Torn-tona balsī un pavīdēja viņa sejā. Elizabete labu brīdi pētīja viņa noslēgto seju. Kaut kur tuvumā atskanēja smejošas balsis, kas spēji izjauca burvību. Gribēdama aizbēgt no neveiklās situācijas, kurā, pašai negribot, nokļuvusi, Elizabete grasījās doties prom. Apzināti cenzdamās runāt vienaldzīgi, viņa sacīja:

“Arlabvakar, Torntona kungs!”

Viņš aizmeta cigāra galu un paklanījās.

“Arlabvakar, Kemerones jaunkundzi”

Un tad viņš aizgāja.

Visas Elizabetes draudzenes jau bija uzkāpušas augšstāvā, lai pārģērbtos vakarā paredzētajām dejām, taču, tiklīdz meitene iegāja viņām ierādītajās telpās, sarunas un smiekli strauji aprāvās. Elizabeti uz mirkli pārņēma nepatīkamas aizdomas, ka draudzenes smējušās un runājušas par viņu.

“Nu?” Pēnelope cerīgi iesmējās. “Neliec mums ilgāk gaidīt! Vai tev izdevās atstāt uz viņu iespaidu?”

Elizabete ieskatījās draudzeņu smaidošajās, atklātajās sejās un nosprieda, ka viņai būs tikai izlicies, it kā viņa kļuvusi par slepe-

nas uzjautrināšanās upuri. Vienīgi Valērija izskatījās mazliet salta un atturīga.

“Es pavisam noteikti atstāju uz viņu iespaidu,” Elizabete, kautrīgi pasmaidījusi, atbildēja, “taču tas nebija īpaši labs.”

“Viņš krietnu laiku stāvēja tev blakus,” kāda cita meitene nelikās mierā. “Mēs jūs vērojām no dārza stūra. Par ko jūs runājāt?”

Elizabete atcerējās Iana Torntona skaisto, iedegušo seju, viņa žilbinošo smaidu un atmaigušos vaibstus un juta, ka cauri dzīslām izplūst karstums un sakāpj vaigos.

“Patiesībā es nemaz īsti neatceros, par ko mēs runājām.” Tā bija taisnība. Meitene spēja atminēties vienīgi to, kā no vīrieša skatiena viņai bija savādi trīcējuši ceļi un strauji situsies sirds.

“Kāds tad viņš izskatījās?”

“Ļoti glīts,” Elizabete visai sapņaini atteica un tad atguvās. “Apburošs. Viņam ir skaista balss.”

“Bez šaubām,” Valērija ar vieglu sarkasmu piezīmēja, “šajā brīdī viņš uzcītīgi meklē tavu brāli, lai varētu lūgt viņam tavu roku.”

Šāda iedoma likās tik muļķīga, ka Elizabete būtu varējusi skaļi smieties, ja vien nejustos tik nokaunējusies un savādi pievilta pēc tam, kad Ians Torntons bija viņu pametis dārzā.

“Vari būt droša, ka ar šādiem lūgumiem manu brāli šovakar neviens netraucēs. Patiesībā,” viņa, rūgti pasmaidījusi, piebilda, “baidos, ka jūs visas esat zaudējušas savu kabatas naudu, jo viņam nav ne mazākās vēlēšanās uzaicināt mani uz deju.” Atvainodamās viņa pamāja un devās pārģērbties ballei, kas jau bija sākusies mājas otrajā stāvā.

Tiklīdz Elizabete iegāja savā guļamistabā, jautrais smaids, ko viņa bija rādījusi pārējām meitenēm, pārvērtās par domīgu raižu izteiksmi. Piegājusi pie gultas, viņa apsēdās un sāka ar pirkstu izklaidīgi vilkt pa sārtā brokāta gultas pārsega zelta pavedieniem, mēģinādama izprast jūtas, ko bija piedzīvojusi Iana Torntona klātbūtnē.

Stāvot dārzā kopā ar viņu, meitene bija jutusies vienlaikus izbiedēta un pacilāta. Pret savu gribu viņa bija tiekusies pie šā vīrieša, viņa izstarotā neatvairāmā pievilkšanas spēka mudināta. Dārzā Elizabetei nevaldāmi gribējās izpelnīties viņa atzinību. Nespēdama to panākt, viņa bija jutusies trauksmes pārņemta, gūstot panākumus, viņu bija pāršalcis prieks. Pat tagad, tikai atceroties vien vīrieša smaidu un intīmo skatienu, Elizabetei atkal uznāca te aukstas, te karstas trīsas.

No deju zāles istabā ieplūda mūzika. Elizabete atjēdzās un parāva zvana auklu, lai Berta varētu atnākt un palīdzēt viņai pārģērbties.

“Kā tev šķiet?” pēc pusstundas viņa noprasīja Bertai, spoguļa priekšā apgriezdamās uz papēža, lai viņas aukle, kas nu bija kļuvusi par lēdijas kalponi, varētu viņu novērtēt.

Berta soli atkāpās, lauzīdama apaļīgās rokas, un nervozi nopētīja savas starojošās, jaunās saimnieces izsmalcināto ārieni, nespēdama apspiest mīlestības pilnu smaidu. Elizabetes mati galvvidū bija saņemti elegantā mezglā, ļaujot maigām cirtām krist ap seju, bet meitenes ausīs mirdzēja mātes dotie safīru un briljantu auskari.

Atšķirībā no pārējiem Elizabetes tērpiem, kas gandrīz visi bija maigos toņos un šūti ar paaugstinātu vidukli, šis bija safīrzilā krāsā, neparasts un vilinošs. Uz kreisā pleca zilais zīda audums bija savilkts plakanā mezglā un taisnā kritumā sniedzās līdz pat grīdai, atstājot otru plecu kailu. Par spīti tērpa vienkāršajam griezumam, tas tomēr lieliski piestāvēja Elizabetei, izceļot viņas krūtis un liekot nojaust tievā vidukļa aprises.

“Es teiktu,” Berta beidzot sacīja, “ka jābrīnās par Porteres kundzi, kas pasūtījusi tev ko tādu. Tas nepavisam nelīdzinās citiem taviem tērpiem.”

Elizabete draiski un sazvērnieciski uzsmaidīja kalponei un uzvilka safīrkrāsas cimdus, kas sniedzās pāri elkoņiem.

“Šis tērps ir vienīgais, ko Porteres kundze nav man izraudzījusies,” viņa atzinās. “Arī Lūsinda nav to redzējusi.”

“Par to nu es nešaubos.”

Elizabete atkal pagriezās pret spoguli, sarauca pieri un vēlreiz nopētīja sevi no galvas līdz kājām.

“Pārējām meitenēm vēl nav ne septiņpadsmit gadu, bet man pēc dažiem mēnešiem jau paliks astoņpadsmit. Turklāt,” viņa piebilda, paņemdama mātes safīru un briljantu aproci un aplikdama to ap kreisās rokas plaukstas locītavu virs cimda, “esmu jau mēģinājusi ieskaidrot Porteres kundzei, ka nav prātīgi izšķiest tik daudz naudas par tērpiem, kurus nēsāt pēc pāris gadiem vairs neliksies piedienīgi. Šo te es varēšu valkāt pat tad, kad man jau būs divdesmit gadu.”

Berta iepleta acis un papurināja galvu tā, ka viņas aubes lentes nošūpojās vien.

“Šaubos, vai tavs vikonts Mondveils gribēs, lai tu vienu un to pašu tērpu velc mugurā divas reizes no vietas, nemaz nerunājot par tā rādīšanu sabiedrībā,” viņa noteica un pieliecās, lai sakārtotu zilās kleitas apakšmalu.

5. nodaļa

1

Bertas atgādinājums, ka viņa ir jau gandrīz saderināta, bija Elizabeti atskurbinājis, un, dodamās uz kāpnēm, kas veda lejup uz deju zāli, viņa to vairs neaizmirsa. Domas par tikšanos ar Ianu Torntona kungu vairs nelika viņas sirdij iepukstēties straujāk, un meitene pūlējās ne vien neskumt par saņemto atteikumu uzaicināt viņu uz deju, bet arī pavisam aizmirst šo vīrieti. Ar iedzimtu grāciju viņa kāpa lejā, kur dejā griezās vairāki pāri, taču lielākā daļa viesu bija sagājuši pulciņos, sarunājās un smējās.

Uz pēdējā pakāpiena Elizabete mirkli apstājās, lai pārlaistu skatienu viesiem, prātodama, kur gan palikušas viņas draudzenes. Meitene viņas pamanīja stāvam tikai dažu jardu attālumā, un, kad Pēnelope aicinot pavicināja roku, Elizabete pamāja un pasmaidīja.

Joprojām smaidot, viņa jau grasījās novērsties, te piepeši sastinga. Viņas skatiens sadūrās ar pārsteiguma pilnām dzintarkrā-sas acīm. Ians Torntons, kas kopā ar dažiem citiem vīriešiem stāvēja netālu no kāpnēm, nenovērsdamies lūkojās uz meiteni. Vīna glāze bija palikusi pusceļā uz viņa lūpām. Viņa pārdrošais skatiens pārslīdēja Elizabetes mirdzošajiem, gaišajiem matiem, krūtīm un gurniem, līdz pat zilajām atlasa kurpītēm, tad strauji pievērsās viņas sejai. Vīrieša acīs bija lasāma neviltota apbrīna. It kā to apstiprinādams, viņš viegli savilka vienu uzaci, gandrīz nemanāmi sveicienam pacēla glāzi un iedzēra malku vīna.

Elizabetei ar pūlēm izdevās savaldīties. Viņa turpināja graciozi kāpt lejup, taču viņas nodevīgais pulss atkal strauji joņoja, bet prāts šķita galīgi samulsis. Ja kāds cits vīrietis būtu uz viņu skatījies vai izturējies tā, kā to nupat bija izdarījis Ians Torntons, viņa būtu jutusies sašutusi vai uzjautrināta. Taču viņa smaids un nemanāmais sveiciens bija radījis tādu sajūtu, it kā starp viņiem būtu norisinājusies intīma, personiska saruna, un viņa bija atbildējusi uz vīrieša smaidu.

Pie kāpnēm Elizabeti sagaidīja lords Hovards, vikonta Mondveila brālēns. Šis izmeklēti pieklājīgais vīrs nebija viens no viņas pielūdzējiem, taču Elizabete viņu uzskatīja par kaut ko līdzīgu draugam. Viņš allaž centās darīt visu iespējamo, lai veicinātu vikonta Mondveila jūtas pret meiteni. Viņam līdzās stāvēja lords Everlijs, viens no Elizabetes pašiem neatlaidīgākajiem pielūdzējiem, straujš, izskatīgs jauneklis, kurš, tāpat kā pati Elizabete, jau agrā jaunībā bija mantojis titulu un zemes īpašumus.

“Kā es priecājos!” lords Everlijs iesaucās, piedāvādams Elizabetei roku. “Mēs jau dzirdējām par jūsu ierašanos. Jūs šovakar izskatāties neatvairāma.”

“Neatvairāma,” lords Hovards piebalsoja. Ar zīmīgu smaidu pametis acis uz Tomasa Everlija pastiepto roku, viņš piezīmēja:

“Everlij, džentlmenis parasti lūdz dāmu pagodināt viņu ar iespēju sevi pavadīt, nevis vienkārši aizliek viņai priekšā roku.” Pagriezies pret Elizabeti, viņš paklanījās, sacīdams: “Vai drīkstu?” un sniedza Elizabetei roku. *

Elizabete iesmējās un, būdama jau saderināta, atļāvās mazliet pārkāpt pieklājības noteikumus. \

“Ar prieku, mani kungi,” viņa atbildēja un uzlika savas cimdotās plaukstas uz abu vīriešu rokām. “Ceru, ka jūs spējat novērtēt manu pašaizliedzību un pūles novērst iespējamo dūru cīņu starp jums,” viņa ķircinoši piebilda, sekodama abiem lordiem. “Tagad es izskatos pēc vecas dāmas, kas ir pārāk vārga, lai iztiktu bez diviem pavadoņiem, kuri palīdz viņai noturēties kājās!”

Abi džentlmeņi iesmējās, un Elizabete viņiem pievienojās. Šo ainu ieraudzīja arī Ians Torntons, kad trijotne gāja garām viņa biedru grupai. Elizabetei jau gandrīz izdevās noturēties, nepaskatoties uz viņu, taču tad kāds uzsauca lordam Hovardam, un viņš uz mirkli apstājās, lai atbildētu uz sveicienu. Padodamās kārdinājumam, Ģlizabete uz mirkli uzmeta acis garajam, plecīgajam vīrietim, kurš stāvēja pašā viesu pulciņa vidū. Viņš bija noliecis tumšmataino galvu un, šķiet, ļoti uzmanīgi klausījās, ko smejoties stāsta kāda sieviete. Ja arī viņš apzinājās, ka Elizabete stāv turpat līdzās, tas tomēr nebija manāms.

“Man jāatzīstas,” lords Hovards sacīja, atsākdams gājienu, “es jutos mazliet pārsteigts, uzzinot, ka jūs braucat šurp.”

“Kāpēc?” Elizabete vaicāja, klusībā sev apņēmīgi nosolīdamās vairs nekad nedomāt par Ianu Torntonu. Šāda apsēstība ar nepazīstamu vīrieti bija vienkārši smieklīga, turklāt viņa jau gandrīz bija saderinājusies!

“Tāpēc, ka Šerīzei Dimonai nav laba slava,” lords paskaidroja.

Elizabete iztrūkusies pievērsās izskatīgajam, gaišmatainajam vīrietim.

“Bet Trokmortones-Džounsas jaunkundzei manai kompanjonei ne reizi nav radušies iebildumi pret to, ka es apciemoju kādu no ģimenes locekļiem. Turklāt Šerlzes māte bija manas mātes draudzene.”

Lorda Hovarda smaids gan pauda raizes, gan ari iedrošināja Elizabeti.

“Londonā,” viņš uzsvēra, “Šerīze ir īsts namamātes ideāls. Toties laukos viņas rīkotās viesības mēdz būt, kā lai to saka, mazliet ne tik formālas un ierobežotas.” Viņš apklusa, apturēja garāmejošu kalpotāju, kurš nesa sudraba paplāti ar Šampanieša glāzēm, pasniedza vienu glāzi Elizabetei un tad turpināja: “Es ne mirkli nevēlos apgalvot, ka jūsu labā slava šeit varētu tikt aptraipīta. Galu galā,” viņš jokojot piebilda, “šeit taču esam arī mēs ar Everliju, un tas liecina, ka te atrodas vismaz daži cienījami viesi.”

“Atšķirībā no dažiem citiem viesiem,” lords Everlijs nicīgi iejaucās un neuzkrītoši pielieca galvu uz Iana Torntona pusi, “kuriem neviens cienījams Londonas iedzīvotājs ne par kādu naudu neļautu ienākt savās mājās!”

Ziņkāres un viegla satraukuma pārņemtā Elizabete nespēja novaldīties, nepajautājusi:

“Vai jūs runājat par Torntona kungu?”

“Par ko gan vēl citu?”

Meitene iedzēra malciņu šampanieša, izmantodama to par ieganstu, lai uzmanīgi nopētītu garo, iedegušo vīrieti, kurš kopš abu pirmās sarunas brīža bija pārāk bieži kavējies viņas domās. Elizabetei viņš atgādināja elegantu, neuzkrītošu džentlmeni: tumšie svārki un bikses izcēla platos plecus un garās, muskuļainās kājas, liecinot par labāko Londonas drēbnieku veikumu; viņa sniegbaltais kaklauts bija sasiets nevainojamā mezglā, bet tumšie mati kārtīgi sasukāti. Pat šādā nevērīgā pozā viņa garais augums ļāva noprast īsta diska metēja spēku, bet iedegušajos sejas vaibstos vīdēja augstmaņa saltā augstprātība.

“Vai... vai viņš tiešām ir tik briesmīgs?” meitene vaicāja, atraudama skatienu no Iana Torntona sejas.

\

Elizabeti bija pārņēmuši pašas iespaidi par viņa eleganci, tāpēc viņa tikai pēc brīža spēja aptvert lorda Everlija iznīcinošo atbildi.

“Vēl ļaunāki Šis vīrs ir prasts kāršu spēlmanis, pirāts, neģēlis un ne tas vien!”

“Es... es tam neticu,” Elizabete iebilda, pārāk apstulbusi un vīlusies, lai spētu paklusēt.

Lords Hovards uzmeta Everlijam drūmu skatienu un iedrošinot uzsmaidīja satriektajai Elizabetei, pārpratis viņas izmisuma iemeslu.

“Nepievērsiet uzmanību lordam Everlijam, lēdij! Viņš ir pārskaities, jo Torntons pirms divām nedēļām godīgā azartspēļu namā iespēlēja no viņa desmit tūkstošus mārciņu. Mitējies, Tomas!” viņš piebilda, redzēdams, ka aizkaitinātais grāfs grasās ko iebilst. “Citādi lēdijai Elizabetei šodien aiz šausmām nenāks miegs!”

Sekodama abiem pavadoņiem un joprojām domādama par Ianu Torntonu, Elizabete tikai pa ausu galam saklausīja, ko runā viņas draudzenes.

“Nesaprotu, ko vīrieši viņā saskata,” Džordžīna sacīja. “Mēs taču esam tikpat skaistas kā viņa.”

“Vai esat ievērojušas,” Pēnelope filozofiski piebilda, “ka vīrieši ir kā aitas? Ja kāds no viņiem kaut kur dodas, pārējie paklausīgi seko.”

“Kaut nu viņa reiz izvēlētos sev vīru un atstātu pārējos mums!” Džordžīna noteica.

“Manuprāt, Elizabetei viņš patīk.”

“Šajā ziņā viņa velti tērē laiku,” Valērija nicīgi nospraus-lojās, pikti saraustīdama savu sārto tērpu. “Kā jau jums teicu, Šerīze man apgalvoja, ka viņu neinteresējot “nevainīgas meitenītes”. Un tomēr,” viņa aizkaitināta nopūtās, “būtu visai iepriecinoši, ja viņa šajā vīrietī iemīlētos. Pāris deju, daži ilgu pilni skatieni, un, tiklīdz baumas par to nonāktu viņas dievinošā līgavaiņa ausīs, mēs uz visiem laikiem būtu tikušas no viņas vaļā... augstā debess, Elizabete!” viņa iesaucās, beidzot pamanījusi Elizabeti, kas stāvēja turpat līdzās. “Mēs domājām, ka tu dejo ar lordu Hovardu.”

“Lieliska doma,” lords Hovards aši uztvēra. “Es gan lūdzu jūs uz nākamo deju, lēdija Kemerone, bet varbūt jums nebūtu iebildumu dejot ar mani ari šo?”

“Pirms jūs viņu pilnīgi piesavināties,” lords Everlijs iejaucās, apveltīdams ar drūmu skatienu lordu Hovardu, kuru kļūdaini uzskatīja par savu sāncensi cīņā pēc Elizabetes rokas, un pagriezās pret meiteni, “es gribētu paziņot, ka rit no rīta paredzēts izpriecas brauciens uz ciemu un tas ilgs visu dienu. Vai jūs darīsiet man to godu un atļausiet man jūs pavadīt?”

Meiteņu ļaunprātīgo tenku samulsinātā Elizabete pateicīgi pieņēma lorda Everlija piedāvājumu un tad piekrita lorda Hovar-da aicinājumam uz deju.

Kad abi jau stāvēja uz deju grīdas, lords Hovards uzsmaidīja meitenei un sacīja:

“^ik saprotu, mēs drīz kļūsim radi.” Pamanījis meitenes pārsteigumu par šādu priekšlaicīgu apgalvojumu, viņš paskaidroja: “Mondveils man uzticēja, ka jūs grasāties viņu padarīt par laimīgāko vīrieti pasaulē ar nosacījumu, ka jūsu brālis viņā pēkšņi neatradīs kādu vainu, kuras nemaz nav.”

Tā kā Roberts bija īpaši uzsvēris, ka vēlas, lai vikonts Mondveils būtu spiests gaidīt, Elizabete atbildēja ar vienīgo, ko spēja:

“Šis lēmums jāpieņem manam brālim.”

“Ļoti pareizi,” lords atzinīgi noteica.

Apmēram pēc stundas Elizabete noprata, ka lorda Hovar-da gandrīz pastāvīgā klātbūtne liecina, ka viņš acīmredzot iecēlis sevi par viņas aizbildni šajās viesībās, kuras, pēc lorda domām, nebija piemērotas jaunām un nevainīgām meitenēm. Kad viņš aizgāja, lai atnestu Elizabetei glāzi punša, viņa ievēroja, ka vīrieši, tāpat kā dažas sievietes, no deju zāles pamazām sāk nozust blakus kāršu spēles salonā. Parasti deju laikā kāršu spēles salonos uzturējās vienīgi vīrieši. Namamātes šos salonus ierīkoja tiem vīriešiem (parasti precētiem vai padzīvojušiem), kuri bija

spiesti ierasties uz balli, tomēr ietiepīgi atteicās pavadīt visu vakaru banālās saviesīgās sarunās. Elizabete zināja, ka arī Ians Torntons jau vakara sākumā devies uz šo telpu un tur arī palicis, un tagad pat viņas draudzenes cerīgi lūkojās uz salona pusi.

“Vai kāršu spēles salonā notiek kas īpašs?” viņa pavaicāja lordam Hovardam, kad tas, atnesis viņai punša glāzi, jau grasījās pavadīt meiteni pie viņas draudzenēm.

Lords pamāja un sardoniski pasmīnēja.

“Torntons pamatīgi zaudē, turklāt jau visu vakaru viņam tas ir ļoti neraksturīgi.”

Kad Pēnelope un pārējās meitenes izdzirdēja šos vārdus, viņu sejās parādījās milzīga ziņkāre un pat alkatība.

“Lords Tilberijs mums pastāstīja, ka, viņaprāt, Torntona kungs licis uz spēles visu, kas viņam pieder, vai nu spēles žetonos, vai vekseļos,” viņa paziņoja.

Elizabetei kļuva mazliet nelabi.

“Viņš... viņš spēlē uz visu, kas viņam pieder?” viņa vaicāja savam brīvprātīgajam aizbildnim. “Viņš ir gatavs likt uz spēles visu? Kāpēc gan viņam kas tāds būtu jādara?”

“Šķiet, vienīgi riska dēļ. Kāršu spēlmaņi bieži mēdz tā rīkoties.”

^Elizabete nespēja saprast, kāpēc viņas tēvam, brālim un citiem vīriešiem patīk riskēt ar lielām naudas summām par kaut ko tik banālu kā viena kāršu partija, tomēr viņa tā arī nepaguva neko piebilst, jo Pēnelope negaidot pamāja Džordžīnai, Valērijai un pat Elizabetei un, jauki pasmaidījusi, paziņoja:

“Mēs ar lielāko prieku vēlētos noskatīties šajā spēlē, lord Ho-vard, un, ja jūs būtu ar mieru mūs pavadīt, nekā nepiedienīga tur nebūtu. Tas ir tik ļoti aizraujoši, turklāt salonā jau ir sapulcējusies puse visu viesu.”

Lords Hovards nespēja noturēties pretī trijās glītajās sejiņās redzamajai cerībai, tomēr viņš vēl brīdi svārstījās, nedroši pamezdams acis uz Elizabeti. Viņa aizgādņa pienākumi jūtami bija no-

nākuši pretrunā ar vēlēšanos pašam redzēt visu, kas notika kāršu spēles salonā.

“Tur nebūs nekā nepiedienīga,” Valērija uzstājīgi atkārtoja, “jo turp devušās arī citas dāmas.”

“Nu labi,” lords piekāpās un bezpalīdzīgi pasmaidīja. Piedāvājis Elizabetei roku, viņš izveda pārējās meitenes pa durvīm, un viņi iegāja kāršu salona svētītajās telpās.

Apspiezdama vēlēšanos iesaukties, ka viņa nevēlas noskatīties, kā Ians Torntons tiek padarīts par ubagu, Elizabete, savilkusi seju vienaldzīgā izteiksmē, pārlaida skatienu cilvēku grupām, kas stāvēja pie vislielākā ozolkoka galda, aizsedzot pārējo acīm pie tā sēdošos kāršu spēlmaņus. Sienu tumšais apšuvums un tumšsarkanais paklājs darīja telpu ļoti drūmu. Lielās telpas priekšējā daļā atradās divi ar skaistiem kokgriezumiem rotāti biljarda galdi, virs kuriem karājās kroņlukturi, bet tālāk bija izvietoti vēl astoņi galdi. Kaut arī pašreizējā brīdī pie tiem neviens nesēdēja, uz galdiem atradās kārtis, kas bija rūpīgi apgrieztas ar attēliem uz leju, bet katra galda vidū slējās žetonu kaudzīte.

Elizabete nosprieda, ka pie šiem galdiem sēdošie spēlētāji pametuši iesāktās kāršu partijas un sapulcējušies ap lielo galdu, pie kura tagad valdīja satraukums. Tiklīdz viņa to bija iedomājusies, viens no skatītājiem paziņoja, ka pienācis laiks atgriezties pie pašu kārtīm, un četri vīrieši atkāpās no lielā galda. I^ords Hovards tūdaļ ieveda meitenes nupat atbrīvotajā vietā, un Elizabete pamanīja, ka nokļuvusi tieši tur, kur vismazāk vēlējās atrasties, gandrīz pie paša Iana Torntona elkoņa. Viņas skatienam pavērās neierobežota viņa šķietamās finansiālās sagrāves aina.

Kopā ar Ianu Torntonu pie apaļā galda sēdēja vēl četri vīrieši, arī lords Everlijs, kura jauneklīgā seja bija pietvīkusi uzvaras priekā. Lords Everlijs bija ne vien visjaunākais spēlētājs, bet arī vienīgais, kura izturēšanās un sejas izteiksme nepārprotami atklāja viņa izjūtas. Pilnīgā pretstatā lordam Everlijam Ians Torntons bija nevērīgi atgāzies krēslā. Viņa seja neizteica

neko, garās kājas bija izstieptas zem galda, bet svārki atpogāti. Pārējie trīs vīrieši cītīgi pētīja savas kārtis. Arī viņu sejas neatklāja neko.

Hemandas hercogs, kas sēdēja tieši pretī vietai, kur bija nostājusies Elizabete, pēkšņi ierunājās:

“Manuprāt, Torn, jūs blefojat.” Viņš īsi pasmaidīja. “Turklāt jūs jau visu vakaru pastāvīgi zaudējat. Es lieku uz spēles vēl piecsimt mārciņu,” viņš piebilda un pabīdīja uz priekšu piecus žetonus.

Elizabete tūdaļ pamanīja, ka Ians tiek dēvēts par Torņu, bet viņa gaišība Hemandas hercogs, godājams karalistes hercogs, uzrunāja viņu kā draugu. Toties pārējie vīrieši, vēsi uzlūkodami Ia-nu, pēc kārtas paņēma no savām žetonu kaudzītēm pa pieciem žetoniem un piestūma tos tuvāk kaudzei, kas jau bija izveidojusies galda vidū.

Kad pienāca Iana kārta, Elizabete iztrūkusies ievēroja, ka viņam ir nevis žetonu kaudzīte, bet gan tikai pieci balti žetoni. Sirdij pamirstot, viņa lūkojās, kā Ians paņem visus piecus žetonus un uzmet kaudzei. Pati to neapjauzdama, meitene aizturēja elpu, satraukumā gudrodama, kāpēc gan saprātīgam cilvēkam būtu vajadzīgs likt uz muļķīgas spēles visu, kas viņam pieder.

Pēc pēdējās likmes Hemandas hercogs atklāja savas kārtis -divus dūžus. Abiem pārējiem vīriešiem acīmredzot bija laimējies mazāk, jo viņi atkāpās.

“Esmu laimējis!” lords Everlijs ar uzvaras pilnu smaidu uzsauca hercogam un atklāja trīs karaļus. Paliecies uz priekšu, viņš jau grasījās pievilkt sev klāt lielo žetonu kaudzi, te piepeši aprāvās, izdzirdējis Ianu nesteidzīgi ierunājamies.

“Šķiet, ka tā pieder man,” viņš paziņoja un atklāja savas kārtis trīs devītniekus un divus četriniekus.

Pati to neapzinādamās, Elizabete atvieglota skaļi nopūtās, un Iana skatiens strauji pievērsās meitenes sejai, pirmo reizi pamanot ne vien viņas klātbūtni, bet arī satrauktās, zaļās acis un vieglo smaidu. Iana lūpu kaktiņos uz mirkli pavīdēja smaids, kas neko neizsacīja. Uzlūkojis pārējos vīriešus, viņš jautri sacīja:

“Iespējams, ka tik skaistu dāmu klātbūtne beidzot ir nesusi man veiksmi.”

Kaut arī viņš bija pieminējis dāmas daudzskaitli, Elizabete juta... viņa zināja... ka šie vārdi domāti viņai.

Diemžēl Iana pareģojums par veiksmi bija kļūdains. Turpmāko pusstundu Elizabete ar pamirušu sirdi neciešamā sasprindzinājumā nekustīgi noskatījās, kā viņš zaudē lielāko daļu naudas, ko bija laimējis, kad viņa bija nostājusies pie galda. Visu šo laiku Ians turpināja zvilnēt krēslā, neizrādīdams pilnīgi nekādas emocijas. Toties Elizabete vairs nespēja ilgāk noskatīties, kā viņš zaudē, un izlēma nogaidīt līdz pēdējās partijas beigām, lai varētu aiziet, netraucējot spēlētājus. Tiklīdz partija bija galā, Hemandas hercogs paziņoja:

“Manuprāt, mums tagad noderētu kāds atsvaidzinošs malks.” Viņš pamāja kalpotājam, kas tūdaļ novāca no galda tukšās glāzes un aizstāja tās ar pilnām. Elizabete aši pagriezās pret lordu Hovardu.

“Lūdzu mani atvainot,” viņa saspringtā balsī klusi sacīja, grasīdamās aiziet. Kopš saviem vārdiem par veiksmes nešanu Ians nebija veltījis meitenei ne skatienu, un Elizabete nosprieda, ka viņš jau aizmirsis viņas klātbūtni, taču, izdzirdot viņas vārdus, vīrietis pacēla galvu un palūkojās tieši uz Elizabeti.

“Vai jums bail noskatīties manā sagrāvē?” Ians jautri apvaicājās, un trīs pie galda sēdošie vīrieši, kas jau bija laimējuši lielāko daļu viņa naudas, skaļi un vienaldzīgi iesmējās.

Elizabete saminstinājās, nodomādama, ka laikam tiešām ir zaudējusi prātu, jo viņai nudien šķita, ka Ians vēlas, lai viņa vēl uzkavētos pie galda. Nebūdama droša, vai nav to tikai iztēlojusies, meitene drosmīgi pasmaidīja.

“Es tikai gribēju paņemt kādu glāzi vīna, ser,” viņa izvairīgi attrauca. “Esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs...” viņa izmisīgi pūlējās atrast īstos vārdus, “vēl atspēlēsieties!” viņa beidzot paziņoja, atcerējusies Roberta reizēm izmesto spēlētāja žargona izteicienu. Kāds kalpotājs, izdzirdējis meitenes vārdus, pasniedza viņai vīna

glāzi, un Elizabete bija spiesta palikt stāvam līdzās Ianam Torn-tonam.

Šajā mirklī salonā iesteidzās pati namamāte, ar nosodījumu uzlūkojot visus kāršu spēlmaņus. Tad viņa pagriezās pret Ianu un veltīja tam žilbinošu smaidu, kaut arī viņas vārdi izskanēja bargi:

“Torn, tas jau ir par daudz! Lūdzu, beidziet spēlēt un nāciet atpakaļ uz deju zāli.” Ar pūlēm atrāvusi acis no viņa sejas, namamāte pievērsās pārējiem vīriešiem, kas sēdēja pie galda. “Džentlmeņi,” viņa jokojot brīdināja, “pēc divdesmit minūtēm es pārstāšu piegādāt jums cigāru un brendija krājumus.”

Vairāki skatītāji sekoja viņai uz deju zāli, vai nu juzdamies vainīgi par to, ka nav pienācīgi pildījuši savus pieklājīgu viesu pienākumus, vai arī būdami pārāk garlaikoti, lai noskatītos, kā Ians zaudē visu.

“Es šodien būšu jau gana spēlējis,” Hemandas hercogs paziņoja.

“Es tāpat,” kāds cits vīrietis piebalsoja.

“Vēl tikai vienu partiju,” lords Everlijs uzstāja, “Torntons ir iespēlējis zināmu daļu manas naudas, un nākamajā partijā es gribu to viņam atkal atņemt.”

Pie galda sēdošie vīrieši drūmi saskatījās, un hercogs piekrītoši pamāja.

“Labi, Everlij, vēl tikai vienu partiju, un tad dosimies atpakaļ uz deju zāli.”

“Ja jau tā ir pēdējā partija, tad varbūt neierobežosim likmes?” lords Everlijs aizrautīgi ierosināja. Visi vīri pamāja, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, un Ians izdalīja spēlētājiem kārtis.

Vispirms uz spēles tika liktas tūkstoš mārciņas. Turpmāko piecu minūšu laikā galda vidū izaugušās žetonu kaudzes vērtība jau sasniedza divdesmit piecus tūkstošus mārciņu. Cits pēc cita spēlētāji atkāpās, līdz pie galda palika vienīgi lords Everlijs un Ians. Abi izdarīja pēdējās likmes, un nu atlika paņemt vienīgi pēdējo kārti. Telpā iestājās saspringts klusums. Elizabete nervozi žņaudzīja rokas, bet lords Everlijs pacēla ceturto kārti.

Viņš paskatījās uz to, tad uz Ianu, un Elizabete ieraudzīja Everlija acis iemirdzamies triumfu. Sirdij pamirstot, viņa dzirdēja to sakām:

“Tornton, ja vēlaties turpināt spēli un ieraudzīt, kas šī ir par kārti, jums tas maksās vēl desmit tūkstošus mārciņu.”

Kad Ians pieņēma izaicinājumu un pat paaugstināja likmi par piectūkstoš mārciņām, Elizabetei uznāca neatvairāma vēlēšanās nožņaugt jauno lordu un tikpat stipra vēlēšanās iespert Ia-nam Torntonam pa kāju, kas atradās zem galda viņas kurpju purngalam sasniedzamā attālumā.

Šāda Iana nevērība meitenei likās neticama: pat viņa Everlija sejā bija spējusi nolasīt, ka viņam gadījusies neuzvarama kārts! Nespēdama ilgāk izturēt, viņa pameta acis uz pārējiem skatītājiem, kas bija sanākuši apkārt galdam, lai redzētu, vai Everlijs pieņems šo izaicinājumu, un pagriezās, lai dotos prom. Šī vieglā kustība uz mirkli lika Ianam novērsties no pretinieka sejas, un jau trešo reizi viena vakara laikā viņš pacēla acis uz meiteni un jau otro reizi ieskatījās viņai acīs. Redzēdams Elizabetes saspringto izmisumu, Ians ļoti viegli, gandrīz nemanāmi pagrieza kārtis tā, lai viņa varētu tās aplūkot.

Viņa rokās bija četri desmitnieki.

Elizabeti pārņēma atvieglojums, ko tūdaļ aizstāja izbailes, ka seja varētu atklāt viņas jūtas. Aši pagriezusies, viņa tik ļoti steidzās paiet tālāk no galda, ka gandrīz nogāza no kājām nabaga lordu Hovardu.

“Man jāpaelpo svaigs gaiss,” Elizabete paskaidroja, un lords bija tik ļoti aizņemts ar skatīšanos, vai Everlijs pieņems Iana izaicinājumu, ka vienīgi pamāja un bez iebildumiem ļāva meitenei atkāpties. Elizabete atskārta, ka, parādot savas kārtis, lai mazinātu viņas bailes, Ians bija riskējis, ka viņa varētu izdarīt vai pateikt kaut ko muļķīgu un viņu nodot, un meitenei nebija ne jausmas, kāpēc viņam vajadzēja tā rīkoties. Skaidrs bija vienīgi tas, ka, stāvot šim vīrietim līdzās, Elizabete bija nez kā nojautusi, ka Ians, tāpat kā viņa pati, lieliski apzinās viņas klātbūtni un viņam pat ir patīkami redzēt Elizabeti sev līdzās.

Atkāpusies no galda, Elizabete izmisīgi pūlējās izdomāt, kā lai tagad noslēpj savu steidzīgo bēgšanu, neizejot no kāršu salona. Viņa piegāja pie kādas gleznas ar medību ainu un tēlotā apbrīnā sāka to pētīt.

“Jūsu kārta nosaukt likmi, Everlij,” viņa dzirdēja Ianu mudinām.

Lorda Everlija atbilde lika Elizabetei nodrebēt.

“Divdesmit pieci tūkstoši mārciņu,” viņš novilka.

“Tas ir pārāk muļķīgi!” hercogs iebilda. “Tik daudz pat jūs nedrīkstat likt uz vienas kārts!”

Juzdamās pārliecināta, ka ir savaldījusies, Elizabete nesteidzīgi devās atpakaļ pie galda.

“Es to varu atļauties,” Everlijs mierīgi iebilda. “Atliek vienīgi cerēt, ka arī jūs, Tornton, zaudējuma gadījumā spēsiet man samaksāt.”

Elizabete sarāvās, it kā šis aizvainojums būtu ticis veltīts viņai, taču Ians tikai atgāzās krēslā un, salti klusējot, mierīgi uzlūkoja Everliju. Pēc ilga, saspringta brīža viņš draudīgi maigā balsī paziņoja:

“Es varu atļauties paaugstināt savu likmi vēl par desmit tūkstošiem mārciņu.”

“Jums nemaz nav vēl desmit tūkstoši mārciņu,” Everlijs izgrūda, “un es netaisos likt savu naudu pret kādu jūsu parakstītu bezvērtīgu papīreli!”

“Pietiks!” Hemandas hercogs noskaldīja. “Everlij, jūs atļaujaties pārāk daudz. Es apņemos galvot par viņu. Tagad pieņemiet likmi vai atkāpieties!”

Everlijs nikni paglūnēja uz Hemandu un tad nicīgi pamāja Ianam.

“Lai būtu vēl desmit tūkstoši. Atklājiet savas kārtis!”

Ians klusēdams pavērsa plaukstu uz augšu, un uz galda kā nevainojami glīts vēdeklis nogūla četri desmitnieki.

Everlijs pielēca kājās.

“Jūs nožēlojamais krāpnieki Es redzēju, kā jūs izvilkāt pēdējo kārti no kavas apakšas. Es to zināju, tomēr negribēju ticēt savām acīm.”

Dzirdot šo nepiedodamo apvainojumu, salonu pāršalca nemiers. Ians sakoda zobus. Viņa vaigā noraustījās muskulis, taču sejas izteiksme palika nemainīga.

“Izvēlieties sev sekundantus, nelieti tāds!” Everlijs nošņāca, nolikdams uz galda dūrēs savilktās rokas un nikni glūnēdams uz Ianu.

“Ņemot vērā, kas šeit notiek,” Ians nesteidzīgi un salti atteica, “šķiet, ka es esmu tas, kuram ir tiesības pieprasīt gandarījumu.”

“Neesiet taču tāds ēzelis, Everlij!” kāds nošņāca. “Viņš nokniebs jūs kā mušu!”

Elizabete to gandrīz nedzirdēja; viņa saprata vienīgi to, ka gaidāma divkauja, kaut arī tādai nevajadzētu notikt.

“Tā ir briesmīga kļūda!” viņa iesaucās, un visas sašutušās, neticīgās vīriešu sejas pievērsās meitenei. “Torntona kungs nekrā-pās,” viņa aši paskaidroja. “Pirms pēdējās kārts paņemšanas viņam rokās jau bija visi četri desmitnieki. Pirms dažām minūtēm, grasīdamās aiziet no galda, es slepus pametu acis uz viņa kārtīm un paguvu tās apskatīt.”

Elizabetei par pārsteigumu, nekas neliecināja, ka viņai kāds no klātesošajiem būtu noticējis vai izrādītu kaut nelielu interesi par viņas vārdiem, arī pats lords Everlijs ne, kas trieca ar plaukstu pa galdu un izgrūda:

“Nolādēts, es jūs nosaucu par krāpnieku! Tagad es jūs saucu par gļē...”

“Dieva dēļ!” Elizabete iekliedzās, neļaudama lordam līdz galam izrunāt vārdu “gļēvulis”, jo zināja, ka ikviens vīrietis, kurš sevi ciena, to uzskata par iemeslu divkaujai. “Vai tad neviens no jums nesaprata, ko es teicu?” viņa lūdzoši atkārtoja, pagriezdamās pret apkārt stāvošajiem vīriešiem un cerēdama, ka tie, būdami tieši neiesaistīti strīdā, spēs visu aptvert ātrāk par lordu Everliju. “Es nupat sacīju, ka Torntona kungam rokās jau bija visi četri desmitnieki un...”

Nevienā no augstprātīgajām vīriešu sejām nesakustējās ne vaibsts, un pēkšņā apskaidrībā Elizabete izprata situāciju un aptvēra, kāpēc neviens negrasās iejaukties; šajā telpā, kas bija pilna ar lordiem un bruņiniekiem, kuri visi kā viens ārkārtīgi labi apzinājās savu kopējo pārākumu, nenozīmīgais Ians Torn-tons bija palicis viens. Viņš bija atstumtais, toties Everlijs bija viens no viņiem, un šie cilvēki nemūžam nepiekristu nostāties kāda atstumtā pusē pret vienu no savējiem. Vēl vairāk, ar savu nepārprotamo atteikšanos pieņemt Everlija izaicinājumu Ians bija licis neuzkrītoši saprast, ka jauneklis nav ne viņa laika, ne pūļu vērts, un visi pārējie šo aizvainojumu bija uztvēruši personiski.

Lords Everlijs to labi apjēdza un kļuva vēl dusmīgāks un pārdrošāks. Viņš iznīcinoši blenza uz Ianu.

“Ja jūs nepiekritīsiet rīt no rīta ierasties uz divkauju, es pats ieradīšos jums pakaļ, jūs zemiskais...”

“Jūs to nedrīkstat darīt, milord!” Elizabete pēkšņi iesaucās. Everlijs atrāva acis no Iana, lai niknā pārsteigumā pievērstos meitenei, un Elizabete pēkšņā attapībā, par kuras esamību pati nebija ne nojautusi, devās uzbrukumā vienīgajam no visiem klātesošajiem vīriešiem, kurš nespēja pretoties viņas viltībai, viņa žilbinoši uzsmaidīja Tomasam Everlijam un uzrunāja viņu jautrā, flirtējošā balsī, cerēdama, ka jaunekļa jūtas pret viņu palīdzēs panākt vēlamo. “Ser, jūs nerīkojaties prātīgi, grasoties rīt no rīta sarīkot divkauju, jo jūs taču jau apsolījāt pavadīt mani izpriecu braucienā uz ciemu.”

“Lēdija Elizabete, tas tiešām...”

“Nē, milord, man ļoti žēl, tomēr es uzstāju,” Elizabete tēlotā nevainībā viņu pārtrauca. “Es nevēlos, lai jūs mani atstumtu kā tādu... kā... nē, es to nepieļaušu!” viņa izmisīgi noteica. “Izturoties pret mani tik nejauki, jūs rīkojaties ļoti nepieklājīgi. Turklāt es esmu... satriekta, ka jums varētu ienākt prātā lauzt man doto vārdu).” Elizabete apveltīja stūrī iedzīto Everliju ar savu žilbinoši zaļo acu skatienu un burvīgo smaidu.

Lords aizžņaugtā balsī nikni izgrūda:

“Es jūs pavadīšu uz ciemu pēc tam, kad rītausmā būšu saņēmis gandarījumu no šā nelieša.”

“Rītausmā?” Elizabete tēlotā sašutumā pārtrauca. “Ja jūs tik agri piecelsieties, tad jutīsieties pārāk noguris, lai spētu mani pienācīgi izklaidēt. Turklāt nekādas divkaujas nebūs, ja vien Torn-tona kungs neizlems izaicināt jūs, un es esmu pārliecināta, ka viņš to nedarīs, jo,” viņa pagriezās pret Ianu Torntonu un triumfējot pabeidza, “viņš taču nebūs tik nepieklājīgs, lai jūs nošautu un rīt atstātu mani bez pavadoņa!” Neļaudama Ianam pat iebilst, Elizabete pagriezās pret pārējiem vīriešiem un moži paziņoja: “Nu tā, tagad viss ir nokārtots. Neviens nav blēdījies kāršu spēlē, un neviens netiks nošauts.”

Par savām pūlēm Elizabete saņēma vienīgi vīriešu dusmīgos, nosodošos skatienus. Tikai Hemandas hercogs izskatījās tā, it kā nespētu saprast, vai viņa ir galīga nejēga vai spīdoša diplomāte, bet Ians vēsi un neizprotami vēroja meiteni, it kā gaidīdams no viņas vēl kādu tikpat neiedomājamu rīcību.

Redzēdama, ka neviens nespēj ne pakustēties, Elizabete nolēma rīkoties pati.

“Lord Evcrlij, es dzirdu, ka deju zālē skan valsis, un jūs taču apsolījāt ar mani nodejot valsi.”

Telpas tālākajā galā atskanēja skaļi vīriešu smiekli, kurus Everlijs kļūdaini uztvēra kā veltītus sev, nevis Elizabetei. Uzmetis meitenei nikna nicinājuma pilnu skatienu, lords apcirtās un strauji izsoļoja no salona, pamezdams viņu stāvam, vienlaikus apkaunotu un atvieglotu. Lords Hovards, beidzot atguvies no satricinājuma, mierīgi padeva Elizabetei roku.

“Lūdzu, ļaujiet man aizstāt lordu Everliju!” viņš sacīja.

Tikai tad, kad viņi bija iegājuši deju zālē, Elizabete ļāva vaļu jūtām un tagad ar pūlēm spēja noturēties kājās, kas neganti trīcēja.

“Jūs šajā pilsētā esat jaunpienācēja,” lords Hovards uzmanīgi ieminējās, “un ceru, ka neizpelnīšos jūsu nepatiku, sakot, ka tas, ko jūs izdarījāt salonā es runāju par iejaukšanos vīriešu darīšanās -, ir ārkārtīgi nepiedienīgi.”

“Zinu...” Elizabete nopūtās. “Vismaz tagad es to zinu. Tohiltl man nebija laika apdomāties.”

“Mans brālēns,” lords Hovards saudzīgi piebilda, runādami par vikontu Mondveilu, “ir cilvēks, kas sapratīs. Es panāktu, lai viņš uzzina patiesību no manis, pirms viņa ausīs būs nākušas i liti ļaužu pārspīlētās baumas.”

Kad deja bija galā, Elizabete atvainojās un devās uz atpūta*, istabu, cerēdama kādu brītiņu pavadīt vienatnē. Diemžēl istabā jau atradās vairākas sievietes, kuras apsprieda notikumus kaišu spēles salonā. Vairāk par visu Elizabetei būtu gribējies paslēpties savā guļamistabā un neierasties uz vēlajām vakariņām, kas bija paredzētas tieši pusnaktī, taču meitenes veselais saprāts brīdina ja, ka tāda gļēvulība būtu ļaunāka par visu. Elizabetei neatlika ne kas cits kā vien mierīgi pasmaidīt un iziet uz terases, lai ieelpot u svaigu gaisu.

Mēness stari plūda pār terases pakāpieniem un lukturu ap gaismoto dārzu, un, brīdi baudījusi svētlaimīgu mieru, Elizabete nolēma uzkavēties ārā vēl ilgāk. Viņa lēni pagājās uz priekšu, pie klājīgi pamādama dažiem satiktajiem pāriem. Dārza malā viņa apstājās, pagriezās pa labi un iegāja lapenē. Balsis apklusa, un no tāluma bija sadzirdamas tikai liegas mūzikas skaņas. Pēc kāda brt ža meitenei aiz muguras atskanēja dobji samtaina, piesmakuši balss:

“Nāc dejot ar mani, Elizabete!”

Iana nedzirdamās uzrašanās iztrūcināta, Elizabete apcirtās, neapzināti piespiezdama plaukstu pie krūtīm, un uzlūkoja Ianu. Viņa bija nospriedusi, ka Ians kāršu salonā uz viņu sadusmojies, taču viņa seja izskatījās nopietna un maiga. Līdz viņiem atplūda valša ritmiskās taktis, un Ians Torntons pastiepa rokas.

“Iesim dejot,” viņš atkārtoja savā piesmakušajā balsī.

Juzdamās kā sapnī, Elizabete paspēra soli uz priekšu un sajuta, kā viņa labā roka aptver viņas vidukli, piekļaujot pie stingrā auguma. Viņa kreisā plauksta saņēma meitenes pirkstus, un pēkšņi Elizabete aizvirpuļoja dejā ar vīrieti, kurš dejoja valsi tik graciozi un viegli, it kā būtu to darījis jau tūkstošiem reižu.

Zem viņas cimdotās plaukstas bija sajūtams plats, dzelžaini muskuļots plecs, nevis svārku polsteris, un Iana roka gluži kā tērauda stīpa apskāva Elizabetes vidukli, turēdama viņu daudz tuvāk, nekā pieklātos. Elizabetei vajadzētu justies apdraudētai, nomāktai īpaši tādā zvaigžņotā tumsā -, taču viņa jutās pasargāta un droša. Tomēr pamazām meiteni sāka pārņemt viegla neērtība, un viņa nosprieda, ka tagad pieklātos uzsākt kādu sarunu.

“Domāju, ka jūs dusmojaties uz mani, jo iejaucos svešās darīšanās,” viņa sacīja, skatīdamās uz Iana plecu.

Viņš smaidot atteica:

“Es biju nevis dusmīgs, bet gan apstulbis.”

“Es taču nedrīkstēju ļaut, lai viņi jūs sauc par krāpnieku, labi zinādama, ka jūs tāds neesat.”

“Man ir nācies dzirdēt arī šo to ļaunāku,” Ians Torntons mierīgi atbildēja. “īpaši no jūsu karstgalvīgā jaunā drauga Everlija.”

Elizabete brīdi prātoja, kas gan varētu būt vēl ļaunāk kā tikt nosauktam par krāpnieku, taču audzināšana liedza viņai to pavaicāt. Pacēlusi galvu, viņa nedroši ieskatījās Ianam acīs un pavaicāja:

“Vai jūs tiešām domājat vēlāk izaicināt lordu Everliju uz divkauju?”

“Cerams,” viņš smaidot atjokoja, “ka neesmu tik nepateicīgs, lai ar šādu rīcību izpostītu visu, ko jums izdevās paveikt kāršu salonā. Turklāt tas būtu ļoti nepieklājīgi, ja es nogalinātu šo jaunekli tieši tajā laikā, kad jūs esat nepārprotami likusi noprast, ka viņam rītdien jūs noteikti jāpavada.”

Elizabete iesmējās un mulsumā pietvīka.

“Es zinu, ka tas izklausījās ļoti muļķīgi un naivi, taču nekas cits man neienāca prātā. Arī manam brālim ir karstasinīga daba. Jau labi sen es atklāju, ka brīžos, kad viņam uznāk dusmas, tās vislabāk var padzīt ar ķircināšanos vai glaimiem, nevis pierunāšanu.”

“Diemžēl man jāsaka, ka rīt jums tomēr nāksies iztikt bez Everlija pavadības.” Ians pasmīnēja.

“Tāpēc ka viņš dusmosies uz mani par iejaukšanos?”

“Tāpēc, ka šajā brīdī viņa pārbiedētais kalpotājs ir jau rupji pamodināts un aizsūtīts kravāt viņa gaišības ceļasomas. Pēc visa, kas notika kāršu salonā, viņš te vairs nepaliks, Elizabete. Baidos, ka, cenšoties glābt viņa dzīvību, jūs viņu esat pazemojusi, turklāt es visu padarīju vēl ļaunāku, atsakoties cīnīties ar viņu divkaujā.”

Elizabetes platās, zaļās acis satumsa, un Ians Torntons steidzīgi piebilda:

“Tomēr ir labāk, ja viņš būs dzīvs un pazemots nekā miris un lepns.”

Elizabete nodomāja, ka tieši tur, iespējams, slēpjas atšķirība starp dzimušiem džentlmeņiem, tādiem kā lords Everlijs, un džentlmeņiem, kas šo nosaukumu ieguvuši dzīves laikā, tādiem kā Ians Torntons. īsts džentlmenis vienmēr labāk izvēlējās nāvi nekā apkaunojumu vismaz tā mēdza apgalvot Roberts, kas allaž centās uzsvērt sava sabiedriskā stāvokļa raksturīgākās iezīmes.

“Vai jūs man nepiekrītat?”

Pārāk iegrimusi domās, lai aptvertu, kā varētu izklausīties šādi vārdi, Elizabete pamāja un atbildēja:

“Lords Everlijs ir džentlmenis un augstmanis, tāpēc viņš droši vien dotu priekšroku nāvei, nevis apkaunojumam.”

“Lords Everlijs,” Ians saudzīgi iebilda, “ir pārgalvīgs, jauns muļķis, kas gatavs riskēt ar dzīvību kāršu spēles dēļ. Dzīvība ir pārāk dārga, lai tā rīkotos. Gan viņš kādu dienu vēl pateiksies man par to, ka esmu viņu noraidījis.”

“Džentlmeņa gods to prasa,” meitene atkārtoja.

“Nāve strīda dēļ ir nevis gods, bet gan velta cilvēka dzīvības izšķiešana. Cilvēks drīkst labprātīgi mirt par kaut ko, kam tic, vai arī tādēļ, lai pasargātu tos, kas viņam dārgi. Jebkurš cits iemesls nav nekas vairāk kā parasta muļķība.”

“Ja es nebūtu iejaukusies, vai jūs būtu pieņēmis viņa izaicinājumu?”

“Nē.”

“Nē? Vai jūs gribat teikt,” Elizabete pārsteigta izdvesa, “ka jūs būtu ļāvis viņam nosaukt sevi par krāpnieku un nepaceltu ne pirkstu, lai aizstāvētu savu godu un labo slavu?”

“Nedomāju, ka uz spēles tika likts mans “gods”, un, ja tā ari būtu, tad puišeļa noslepkavošana nespētu to atkal padarīt neaptraipītu. Bet mana “labā slava” jau ne vienu reizi vien ir apšaubīta.”

“Ja tā, tad kāpēc Hemandas hercogs sabiedrībā jūs aizstāv, kā tas nepārprotami notika arī šovakar?”

Iana Torntona skatiens kļuva skarbs, bet smaids apdzisa.

“Vai tas ir svarīgi?”

Lūkojoties hipnotizējošās dzintarkrāsas acīs un jūtot ap sevi vīrieša rokas, Elizabete vairs nespēja skaidri domāt. Viņa nebija pārliecināta, vai šajā brīdī ir kas svarīgāks par viņa dobjās, valdonīgās balss skaņu.

“Laikam jau ne,” viņa nedroši atteica.

“Es varētu viņu pamatīgi piekaut, ja tas jums ļautu noticēt, ka neesmu gļēvulis.” Tad viņš jau klusāk piebilda: “Mūzika ir pārstājusi skanēt,” un Elizabete pirmo reizi atskārta, ka viņi vairs nevalsē, bet gan tikai viegli Šūpojas. Tā kā Elizabetei nebija cita iemesla palikt vīrieša rokās, viņa mēģināja apvaldīt vilšanos un atkāpties, taču šajā brīdī muzikanti atkal sāka spēlēt, un viņi no jauna sāka nevainojami saskanīgi kustēties mūzikas ritmā.

“Tā kā esmu jums laupījis rītdienas izbrauciena pavadoni,” Ians Torntons pēc brīža ieminējās, “vai jūs nevēlētos viņa vietā redzēt kādu citu?”

Elizabetei salēcās sirds, nodomājot, ka viņš tūlīt piedāvāsies viņu pavadīt pats. Taču Ians Torntons atkal noprata viņas domas, un viņa vārdi izskanēja skarbi.

“Es nevaru jūs pavadīt,” viņš īsi izmeta.

Elizabete pārstāja smaidīt.

“Kāpēc?”

“Neesiet taču tāda muļķe! Nevienas debitantes reputācijai nenāks par labu, ja viņa tiks redzēta kopā ar mani.”

Meitenes domas strauji uzvirmoja, cenšoties izgudrot ko tā-

du, lai varētu apstrīdēt šo apgalvojumu. Galu galā viņš taču bija Hemandas hercoga favorīts... tomēr, kaut arī hercogs tika uzskatīts par lielisku vīra kandidātu, viņa izlaidīga cilvēka slava lika meitu mātēm baidīties no šā cilvēka tikpat ļoti kā iekārot viņu sev par znotu. No otras puses, augstākajā sabiedrībā Šerīze Di-mona tika uzskatīta par godājamu sievieti, tātad šīs lauku viesības noteikti bija pieklājīgas. Tomēr lords Hovards bija apgalvojis pretējo.

“Vai tāpēc jūs pirmīt atteicāties dejot ar mani, kad es to lūdzu?”

“Daļēji.”

“Un kāpēc tad vēl?” Elizabete ziņkāri apvaicājās.

Viņa smaids bija drūms.

“Sauksim to par pašaizsardzības instinktu.”

“Ko?”

“Jūsu acis ir vēl draudīgākas par divkaujas pistolēm, mana mīļā,” Ians strupi paskaidroja. “Tās pat svētajam liktu aizmirst viņa mērķi.”

Elizabetei bija nācies uzklausīt daudz glaimojošu sava skaistuma slavinājumu, ko viņa bija pacietusi ar pieklājīgu vienaldzību, taču, dzirdot Iana strupos, gandrīz negribīgos vārdus, meitene bija spiesta iesmieties. Vēlāk viņa saprata, ka tieši tajā brīdī pieļāvusi savu lielāko kļūdu viņa bija mānīgi noturējusi šo vīrieti par sev līdzīgu, augstdzimušu cilvēku, uz kuru var paļauties un kuram var pat uzticēties.

“Ko tad jūs piedāvātu šā izbrauciena vietā?”

“Pusdienas,” Ians atteica. “Kādā nomaļā vietā, kur mēs varētu parunāties un kur neviens mūs neredzētu.”

Lūsinda pavisam noteikti nebūtu uzskatījusi omulīgas pusdienas divatā par pieņemamu izklaidi Londonas debitantei, tomēr Elizabetei ļoti negribējās atteikties.

“Brīvā dabā... pie ezera?” viņa skaļi prātoja, vēlēdamās attaisnot šādu iegribu, padarot to atklātu.

“Manuprāt, rīt gaidāms lietus, turklāt mūs kāds var ieraudzīt kopā.”

“Kur tad?”

“Mežā. Es vienpadsmitos jūs gaidīšu pie mežcirtēja būdiņas zemes īpašuma dienvidu galā. Divu jūdžu attālumā no vārtiem uz to ved taka, kas nogriežas no galvenā ceļa.”

Elizabeti tik ļoti izbiedēja šāds piedāvājums, ka viņa pat nesāka prātot, kā un kad lans Torntons ir paguvis tik labi iepazīt Šerīzes zemes īpašumu un tā apslēptos nostūrus.

“Par to nevar būt ne runas,” meitene trīcošā balsī iebilda. Pat viņa nebija tik naiva, lai nesaprastu, ko nozīmē palikt mazā būdiņā divatā ar vīrieti, turklāt tāds uzaicinājums bija izraisījis viņā briesmīgu vilšanos. Džentlmeņi nemēdza izteikt šādus piedāvājumus, un labi audzinātas dāmas tos nekad nepieņēma. Lūsindas brīdinājumi par šādiem jautājumiem bija gana daiļrunīgi un, kā Elizabetei šķita, ļoti saprātīgi. Elizabete asi mēģināja izrauties no Iana rokām.

Viņa tvēriens savilkās tieši tik daudz, lai neļautu meitenei pakustēties, un, gandrīz skardams ar lūpām viņas matus, lans Torntons uzjautrināts apvaicājās:

“Vai jums neviens nekad nav teicis, ka dāma nedrīkst pamest savu partneri, pirms deja ir galā?”

“Viss jau ir galā!” Elizabete aizžņaugtā balsī nočukstēja, un viņi abi saprata, ka runa ir par ko vairāk nekā vienīgi par deju. “Es neesmu tik dumja, par kādu jūs mani noteikti uzskatāt,” viņa brīdināja, nikni lūkodamās uz vīrieša krekla krūtežas rišām. Baltā kaklauta krokās iemirdzējās rubīns.

“Es jums dodu godavārdu,” lans Torntons klusi sacīja, “ka rīt nemēģināšu jums uzmākties.”

Dīvainā kārtā Elizabete viņam noticēja, tomēr viņai bija pilnīgi skaidrs, ka šāds piedāvājums nav pieņemams.

“Es jums dodu savu džentlmeņa godavārdu,” viņš atkārtoja.

“Ja jūs būtu džentlmenis, jūs nemūžam nebūtu man izteicis šādu piedāvājumu,” Elizabete iebilda, pūlēdamās atvairīt trulās, vilšanās izraisītās sāpes.

“Te nu man nav, ko iebilst,” viņš drūmi noteica. “Tomēr mums nav citas izvēles.”

“Nekādas izvēles vispār nevar būt. Mums pat nevajadzētu atrasties šeit.”

“Es rīt jūs gaidīšu pie mežcirtēja būdiņas līdz pat dienas vidum.”

“Es neiešu.”

“Es gaidīšu līdz dienas vidum,” viņš uzstājīgi atkārtoja.

“Jūs velti tērēsiet laiku. Lūdzu, laidiet mani vaļā! Tā ir bijusi tikai kļūda!”

“Tad jau mēs varam izdarīt vēl kādu kļūdu,” Ians Torntons asi izgrūda un ciešāk pievilka meiteni sev klāt. “Paskaties uz mani, Elizabete!” Ians čukstus sacīja, un viņa elpa viegli sakustināja matus pie Elizabetes deniņiem.

Elizabetes prātā atskanēja trauksmes zvans, tas bija novēlots, tomēr skaļš. Ja viņa paceltu galvu, tad saņemtu skūpstu.

“Es negribu, lai jūs mani skūpstāt,” viņa brīdināja, tomēr tā gluži nebija taisnība.

“Tad jums tagad jāatvadās no manis.”

Elizabete pacēla galvu, piespiezdama sevi neskatīties uz vīrieša smalki veidotajām lūpām, un ielūkojās viņam acīs.

“Palieciet sveiks!” viņa sacīja, pārsteigta juzdama, ka balss nemaz netrīc.

Iana Torntona acis pārslīdēja viņas sejai, it kā censtos to labi iegaumēt, un tad palika pie viņas lūpām. Viņa plaukstas noslīdēja pār meitenes rokām, un tad, soli atkāpies, viņš strauji atbrīvoja Elizabeti.

“Paliec sveika, Elizabete!”

Meitene pagriezās un paspēra soli, taču, izdzirdējusi dobjajā balsī izskanam nožēlu, pagriezās atpakaļ... vai varbūt viņas pašas sirds bija sažņaugusies, it kā viņa būtu kaut ko atstājusi aiz sevis... ko tādu, ko vēlāk nāktos nožēlot. Abi klusēdami stāvēja un skatījās viens otrā. Viņus šķīra divu pēdu attālums un sabiedrisks bezdibenis.

“Visi jau droši vien ievērojuši mūsu prombūtni,” Elizabete neveikli ieminējās, nebūdama pārliecināta, vai meklē iemeslu, lai varētu Ianu Torntonu pamest, vai arī cer, ka Ians pierunās viņu neaiziet.

“Iespējams.” Viņa seja neizteica neko, balss izklausījās vēsi pieklājīga, it kā viņš jau atkal atrastos Elizabetei neaizsniedzamā attālumā.

“Man tagad jāiet atpakaļ.”

“Protams.”

“Jūs taču saprotat, vai ne...” Elizabete aprāvās, skatīdamās uz garo, izskatīgo vīrieti, kuru sabiedrība bija atstūmusi tikai tāpēc, ka viņš nav bijis pietiekami augstdzimis, un piepeši meitene juta naidu pret šīs muļķīgās sabiedriskās sistēmas ierobežojumiem, kas gribēja pakļaut arī viņu pašu. Norijusi siekalas, viņa vēlreiz iesāka runāt, cerēdama, ka Ians vai nu liks viņai aiziet, vai arī pastieps rokas kā tobrīd, kad bija aicinājis viņu uz deju. “Jūs taču noteikti saprotat, ka es rīt nevarēšu būt kopā ar jums...”

“Elizabete,” Ians viņu pārtrauca piesmakušā čukstā, un piepeši vīrieša acis iekvēlojās. Viņš pastiepa roku, nojauzdams uzvaru, pirms Elizabete bija paguvusi apjaust savu sakāvi. “Nāc šurp!”

Elizabetes roka pati no sevis pacēlās, Iana pirksti apņēma to, un negaidot viņa tika parauta uz priekšu; meiteni ieskāva spēcīgo roku dzelžainais tvēriens, bet viņas mutei piekļāvās maigas, meklējošas lūpas. Tās saudzīgi un uzstājīgi glāstīja, un tad pēkšņi skūpsts kļuva kvēlāks, bet rokas maigi un valdonīgi apvijās ap viņas muguru un pleciem. Klusumu pārtrauca kluss vaids, taču Elizabete pat neapjauta, ka tas izlauzies no viņas krūtīm; viņa pacēlās pirkstgalos un ieķērās platajos plecos, meklēdama patvērumu šajā pasaulē, kas negaidot bija kļuvusi tumša un ārkārtīgi jutekliska, kur nebija nozīmes nekam citam, tikai ķermenim un mutei, kas alkatīgi kļāvās viņai klāt.

Beidzot Ians atrāvās no viņas lūpām, tomēr neizlaizdams meiteni no apskāviena, un Elizabete pieglauda vaigu viņa iestī-vinātajam baltajam kreklam, juzdama, ka Ians maigi noskūpsta viņu uz pakauša.

“ŠI kļūda izrādījās vēl lielāka, nekā biju domājis,” viņš noteica un tad gandrīz izklaidīgi piebilda: “Lai Dievs stāv mums abiem klāt!”

Savādi, bet tieši pēdējā piezīme lika Elizabetei izbailēs atgūties. Apziņa, ka, pēc viņa domām, abi nonākuši tik tālu, ka nu viņiem būs vajadzīga Dieva palīdzība, iedarbojās uz meiteni kā ledaini salta ūdens spainis. Viņa izrāvās no vīrieša rokām un sāka nogludināt savu svārku krokas. Beidzot saņēmusies, viņa pacēla galvu un neviltotu šausmu radītā mierā sacīja:

“Tas nedrīkstēja notikt. Ja mēs tagad atgriezīsimies deju zālē un cītīgi pavadīsim laiku kopā ar citiem, iespējams, neviens pat nenojautīs, ka esam abi šeit atradušies. Palieciet sveiks, Torntona kungs!”

“Arlabunakti, Kemerones jaunkundzi"

Elizabete pārāk steidzās aizbēgt, tāpēc nesaklausīja viegli uzsvērtos vārdus, ko Ians tīši bija lietojis, un tobrīd pat nepamanīja, ka vīrietis nosaucis viņu par Kemerones jaunkundzi, nevis par lēdiju Kemeroni.

Izraudzījusies vienas no balkona sānu durvīm, lai nevajadzētu iziet tieši deju zālē, Elizabete paraustīja rokturi un atvieglota nopūtās, redzēdama, ka durvis atveras. Viņa iegāja telpā, kas izskatījās pēc maza salona. Tā pretējā pusē bija durvis, kas, cerams, veda uz tukšu gaiteni. Pēc nakts nosacītā klusuma māja šķita pārpildīta ar apdullinošiem smiekliem, balsīm un mūziku, kas sāpīgi griezās satrauktās Elizabetes ausīs, kamēr viņa uz pirkstgaliem zagās cauri mazajam salonam.

Šķiet, ka laime bija nolēmusi viņai uzsmaidīt, jo izrādījās, ka gaitenis ir tukšs, un meitene nolēma atgriezties savā istabā, lai aši atsvaidzinātos. Viņa uzsteidzās pa kāpnēm un jau grasījās šķērsot kāpņu laukumiņu, te piepeši apakšējā stāvā izdzirdēja apjukušo Pēnelopi vaicājam:

“Kur gan palikusi Elizabete? Drīz vien mums jāiet vakariņās, un lords Hovards vēlas viņu pavadīt.”

Pēkšņas iedvesmas vadīta, Elizabete steidzīgi pieglauda matus, sakārtoja svārkus un klusībā noskaitīja lūgšanu, cerēdama, ka neizskatās pēc sievietes, kas tikai pirms brīža nodevusies aizliegtām nodarbēm.

“Manuprāt,” Valērija salti atteica, “pēdējo reizi viņa tika redzēta izejam dārzā. Izskatās, ka arī Torntona kungs ir kaut kur nozudis...” Viņa samulsusi aprāvās, ieraudzīdama Elizabeti, kas mierīgi kāpa lejā pa kāpnēm, pa kurām bija uzskrējusi tikai pirms dažiem mirkļiem.

“Augstā debess,” Elizabete kautrīgi sacīja, uzsmaidīdama Pē-nelopei un Valērijai, “nesaprotu, kāpēc šovakar ir tik spiedīgi karsts. Es gribēju iziet dārzā, taču pārdomāju un uzkāpu augšstāvā, lai uz īsu brīdi atgultos.”

Meitenes kopā šķērsoja deju zāli un pagāja garām kāršu spēles salonam, kur vairāki džentlmeņi patlaban spēlēja biljardu. Elizabetes sirds nervozi salēcās, ieraugot Ianu Torntonu, kas bija noliecies pār durvīm tuvāko galdu, turēdams rokā kiju. Vīrietis pacēla galvu un ieraudzīja trīs jaunās dāmas, no kurām divas nespēja atraut acis no viņa. Vēsā pieklājībā viņš pamāja visām trim un uzsita pa bumbiņu. Elizabete sadzirdēja, kā biljarda bumbiņa atsitas pret galda koka malu un iekrīt maisiņā. Tad atskanēja He-mandas hercoga apbrīnas pilnie smiekli.

“Viņš tik tiešām ir pasakaini izskatīgs, tāds drūms un mazliet baiss,” Džordžīna čukstus atzina. “Vai zināt, viņam piemīt arī kaut kas... kā lai to saka... bīstams,” viņa piebilda, aiz sajūsmas viegli nodrebinādamās.

“Patiešām.” Valērija paraustīja plecus. “Tomēr tev pirmīt bija taisnība, kad tu teici, ka viņam nav ne augstdzimušu senču, ne labas audzināšanas, ne sakaru.”

Elizabete pa ausu galam sadzirdēja šo kluso sarunu, tomēr nepievērsa tai īpašu uzmanību. Pirms brīža piedzīvotā brīnumainā veiksme bija meiteni pārliecinājusi, ka Dievs tiešām pastāv, turklāt laiku pa laikam tas gādā par viņu, un Elizabete klusībā noskaitīja pateicības lūgšanu, vienlaikus nozvērēdamās, ka vairs nekad, nemūžam nenonāks tik kompromitējošā situācijā. Patei-

kusi “āmen!”, viņa pēkšņi attapās, ka ir neapzināti saskaitījusi četras maisiņos iekritušas biljarda bumbiņas pēc viena vienīga Iana sitiena. Četras! Elizabetei spēlējot biljardu ar Robertu, brālim bija izdevies iesist maisiņā tikai trīs bumbiņas, un viņš vēl bija apgalvojis, ka ir izcils biljardists.

Joprojām izjuzdama dzīvespriecīgu atvieglojumu, Elizabete, balstīdamās uz lorda Hovarda rokas, devās pie vakariņu galda. Savādā kārtā meitenes atvieglojums sāka gaist, tiklīdz viņa bija uzsākusi sarunas ar līdzās sēdošajiem džentlmeņiem un lēdijām. Par spīti možajai sarunai, Elizabetei nācās visiem spēkiem valdīties, lai neskatītos pāri visai greznajai, milzīgajai telpai, cenšoties ieraudzīt, pie kura no lielajiem, ar ziliem galdautiem klātajiem galdiem sēž Ians. Meitenei līdzās nostājās sulainis, kas pasniedza viesiem omāru, Elizabete pacēla acis un pamāja. Nespēdama ilgāk nociesties, viņa izmantoja sulaiņa klātbūtni, lai nevērīgi pārlaistu skatienu telpai. Viņa uzmanīgi nopētīja dārgakmeņiem rotāto frizūru jūru, kas šūpojās kā koši krāsoti pludiņi, glāzes, kuras cēlās un atkal nolaidās, un tad ieraudzīja meklēto viņš sēdēja pie galvenā galda starp Hemandas hercogu un Valērijas skaisto māsu Šerīzi. Hercogs sarunājās ar satriecoši skaistu gaišmati, kura tika uzskatīta par viņa pašreizējo mīļāko; Ians uzmanīgi klausījās Šerīzes dzīvīgajā stāstījumā. Viņa iedegušajā sejā vīdēja viegls smaids. Šerīzes plauksta valdonīgi gulēja uz viņa svārku piedurknes. Ians iesmējās par viņas teikto, un Elizabete atrāva skatienu no viņiem, juzdamās tā, it kā būtu saņēmusi sitienu. Viņi abi izskatījās tik saskanīgi izsmalcināti, tumšmataini un iespaidīgi; bez šaubām, abiem bija daudz kopīga, meitene vieglā izmisumā nodomāja, paņēma dakšiņu un nazi un ķērās pie omāra.

Viņai blakus sēdošais lords Hovards paliecās tuvāk un jokodams aizrādīja:

“Tas jau ir beigts.”

Elizabete neizpratnē paskatījās uz runātāju, un viņš pamāja uz omāru, kuru meitene turpināja nevajadzīgi zāģēt ar nazi.

“Tas jau ir beigts,” lords atkārtoja. “Nav nekādas vajadzības to nogalināt otrreiz.”

Kauna pārņemtā Elizabete pasmaidīja, nopūtās un no šā brīža visiem spēkiem centās iejusties pie viņu galda sēdošo vidū. Kā jau lords Hovards bija brīdinājis, džentlmeņi, kuri nu jau visi bija redzējuši viņas nepiedodamo izlēcienu kāršu spēles salonā vai dzirdējuši par to, izturējās pret meiteni krietni vēsāk, tāpēc Elizabete vēl vairāk pūlējās izturēties pēc iespējas patīkamāk. Tikai otro reizi mūžā viņai nācās likt lietā savu iedzimto sievišķo viltību pirmā reize bija pirmā satikšanās ar Ianu Torntonu dārzā -, un viņa mazliet brīnījās par saviem vieglajiem panākumiem. Cits pēc cita visi pie galda sēdošie vīrieši pamazām atmaiga, sāka sarunāties ar meiteni un pat smieties. Šīs ilgās, mokošās stundas laikā Elizabetei vairākkārt uzmācās dīvaina sajūta, ka Ians viņu vēro, un vakariņu beigās, vairs nespēdama ilgāk nociesties, viņa tiešām paskatījās uz vīrieša pusi. Iana samiegtās dzintarkrāsas acis bija pievērstas viņas sejai, bet Elizabete nespēja saprast, vai viņas flirtēšana Ianam liekas nosodāma vai tikai neizprotama.

“Vai jūs man atļausiet rīt aizvietot savu brālēnu,” lords Hovards sacīja, kad bezgalīgā maltīte beidzot bija galā un viesi sāka celties no galda, “un pavadīt jūs uz ciemu?”

Nu bija pienācis brīdis, kad Elizabetei vajadzēja izlemt, vai viņa vēlas tikties ar Ianu mežcirtēja būdiņā. Viņa labi apzinājās, ka šāds lēmums patiesībā nemaz nav iespējams. Elizabete notēloja priecīgu smaidu un atbildēja:

“Ar lielāko prieku.”

“Mums jādodas ceļā pusvienpadsmitos, un, cik saprotu, mūs sagaida ierastās izklaides iepirkšanās un vēlas pusdienas krodziņā, pēc tam paredzama izjāde lauku skatu aplūkošanai.”

Tobrīd Elizabetei Šāds apraksts šķita drausmīgi garlaicīgs.

“Cik jauki!” viņa iesaucās tik sparīgi, ka lords Hovards veltīja meitenei satraukuma pilnu skatienu.

“Vai jums nekas nekaiš?” viņš prasīja, bažīgi nopētīdams Elizabetes pietvīkušos vaigus un pārmērīgi spožās acis.

“Es vēl nekad neesmu jutusies tik labi,” viņa atteica, jau prātodama, kā tikt prom un nokļūt augšstāvā, savas guļamistabas mierā un klusumā. “Un tagad es lūgšu mani atvainot. Man sāp galva, un es vēlētos iet pie miera,” viņa piebilda un pameta apjukušo lordu Hovardu stāvam.

Tikai pusceļā meitene pēkšņi aptvēra, ko pateikusi. Viņa sastinga, tad pašūpoja galvu un lēni turpināja kāpt augšup. Tas, ko varētu nodomāt lords Hovards viņas līgavaiņa brālēns -, Elizabetei vairs nelikās īpaši svarīgi. Turklāt viņa jutās pārāk nožēlojami, lai apdomātos, cik tas ir savādi.

“Lūdzu, pamodini mani astoņos, Berta!” Elizabete sacīja kalponei, kas palīdzēja viņai izģērbties. Nebilzdama ne vārda, Berta sparīgi rosījās pa istabu, izmētādama dažādus priekšmetus pa spoguļgaldiņu un grīdu, tā bija droša pazīme, ka nervozā kalpone par kaut ko ir ļoti uztraukusies. “Kas noticis?” Elizabete noprasīja, pārstādama sukāt matus.

“Visi kalpotāji nebeidz tenkot par tavu uzvedību kāršu salonā, un tava niknā kompanjone noteikti nospriedīs, ka vainīga esmu es, gan tu redzēsi,” Berta drūmi paskaidroja. “Viņa teiks, ka jau pirmajā reizē, kad izlaidusi tevi no acīm un atstājusi manā uzraudzībā, tu esi pamanījusies iekļūt pamatīgās nepatikšanās!”

“Es viņai visu paskaidrošu,” Elizabete gurdi apsolījās.

“Kas tad tur īsti notika?” Berta iesaucās, gandrīz lauzīdama rokas izmisumā par gaidāmo brāzienu no iespaidīgās Trokmor-tones-Džounsas jaunkundzes.

Elizabete gurdi pastāstīja, un Bertas seja, viņai klausoties jaunās saimnieces vārdos, pamazām atmaiga. Atvilkusi sārtā brokāta pārklāju, viņa palīdzēja Elizabetei iekāpt gultā.

“Tagad tu saproti,” Elizabete nožāvādamās pabeidza, “es nevarēju klusēt un ļaut visiem domāt, ka viņš tiešām ir krāpies, un viņi tā būtu nodomājuši, jo viņš nav tāds kā pārējie.”

Debesis noplaiksnīja zibens, apgaismojot visu istabu, un tad nodārdēja pērkons, liekot loga rūtīm notrīcēt. Elizabete aizvēra

acis, klusībā lūgdamās, kaut izpriecu brauciens uz ciemu tomēr notiktu, jo jau doma vien par to, ka nāktos visu dienu pavadīt vienā mājā ar Ianu Torntonu turklāt nespējot ne uz viņu paskatīties, ne ar viņu parunāt -, likās pilnīgi neizturama. Esmu gandrīz apsēsta, viņa nodomāja un tad ļāvās pārgurumam.

Elizabete sapņoja par neprātīgu vētru, par spēcīgām rokām, kas pasniedzas, lai viņu izglābtu, tās pievilka viņu tuvāk un tad iegrūda vētras sabangotā jūrā...

6. nodaļa

Istabu pārplūdināja bālgana saules gaisma, un Elizabete negribīgi apvēlās uz muguras. Neatkarīgi no tā, cik daudz vai maz viņa bija gulējusi, meitene allaž pamodās, juzdamās apjukusi un mulsuma pārņemta. Roberts vienmēr izlēca no gultas modrs un sparīgs, turpretī viņa vispirms pavilkās augstāk spilvenos, lai veselu pusstundu nekustīgi skatītos tukšumā un piespiestu sevi pavisam atmosties. Toties, kad Robertam jau desmitos vakarā uzmācās žāvas, Elizabete vēl bija pavisam moža un gatava vēl vairākas stundas spēlēt kārtis un biljardu vai lasīt. Šā iemesla pēc viņa bija lieliski piemērota Londonas sezonai, kad varēja gulēt vismaz līdz pusdienlaikam un pēc tam līdz rītausmai palikt nomodā. Iepriekšējā nakts bija viens no retajiem izņēmumiem.

Juzdama, ka galva uz spilvena šķiet kļuvusi smaga kā svins, Elizabete piespieda sevi atvērt acis. Uz galda līdzās gultai bija noliktas viņas ierastās brokastis: maza tasīte ar karstu šokolādi un grauzdiņš, kas apziests ar sviestu. Elizabete nopūtās un piespieda sevi pamosties. Atspiedusi rokas pret gultu, viņa uzslējās sēdus un atslīga spilvenos, un tad labu brīdi nekustīgi skatījās sev uz rokām, cenzdamās piespiest tās pasniegties pēc karstas, spirdzinošas šokolādes tases.

Šorīt tas bija vēl grūtāk nekā jebkad; galva truli sāpēja, turklāt viņai uzmācās neomulīga sajūta, ka noticis kaut kas nepatīkams.

Joprojām cīnīdamās ar miegu, Elizabete noņēma no porcelāna kanniņas stepēto pārsegu un ielēja šokolādes dzērienu līdzās noliktajā trauslajā tasītē. Un tad viņa pēkšņi šausmās atcerējās: šodien kāds tumšmatains vīrietis gaidīs viņu pie mežcirtēja būdiņas. Viņš gaidīs stundu un tad dosies prom, jo Elizabete neatnāks. Viņa nedrīkstēja doties turp! Nekādā ziņā!

Viegli trīcošām rokām Elizabete paņēma apakštasi un tasīti un pielika to pie lūpām. Pāri tases malai viņa ieraudzīja istabā iesteidzamies noraizējušos Bertu, kas atvieglota izplūda smaidā.

“Ai, cik labi! Es jau baidījos, ka tu esi saslimusi!”

“Kāpēc?” Elizabete apvaicājās un iedzēra malku šokolādes. Dzēriens bija auksts kā ledus.

“Tāpēc, ka es nevarēju tevi pamodināt...”

“Cik pulkstenis?” Elizabete iekliedzās.

“Gandrīz vienpadsmit.”

“Vienpadsmit! Bet es taču tev liku pamodināt mani astoņos! Kā tu drīkstēji man ļaut tā aizgulēties?” Meitenes miega apmulsinātais prāts izmisīgi centās rast kādu risinājumu. Viņa varētu ātri apģērbties un panākt pārējos. Vai arī...

“Es centos to izdarīt,” Berta iesaucās, Elizabetes neraksturīgi asās balss aizvainota, “bet tu atteicies celties!”

“Es ik rītu atsakos celties, Berta, tu taču to zini!”

“Bet šorīt tu iecirties pamatīgāk nekā parasti. Tu teici, ka tev sāp galva.”

“Es vienmēr saku kaut ko tādu. Es pati neapzinos, ko miegā runāju. Esmu gatava pateikt jebko, lai tikai varētu pagulēt vēl kādu brīdi. Tu to zini jau gadiem ilgi un tomēr allaž spēj mani pamodināt.”

“Bet tu teici,” Berta iebilda, nelaimīga raustīdama priekšautu, “tā kā vakar esot tik stipri lijis, tu droši zinot, ka brauciens uz ciemu tikšot atlikts, tāpēc tev nemaz nevajagot celties.”

“Berta, dieva dēļ!” Elizabete iekliedzās, atmezdama segas un izlēkdama no gultas ar tādu sparu, kādu vēl nekad mūžā nebija izrādījusi pēc tik īsa nomoda brīža. “Es tev kādreiz esmu apgalvojusi, ka mirstu no difterijas, lai piespiestu tevi aiziet, un tomēr man tas nav izdevies!”

“Toreiz,” Berta atcirta un nikni parāva zvana auklu, lai liktu kalponēm atnest karstu ūdeni vannai, “to sakot, tu neizskatījies bāla un tava piere nebija karsta. Turklāt toreiz tu neizrāpies no gultas tā, it kā vispār nevarētu nostāvēt kājās, kaut arī pulkstenis rādīja jau pāri pusdiviem dienā!”

Nožēlas pilnā Elizabete smagi apsēdās atpakaļ gultā.

“Tā nav tava vaina, ka es guļu kā lācis ziemas miegā. Turklāt, ja neviens nav aizbraucis uz ciemu, mana aizgulēšanās neko nenozīmē.” Meitene patlaban mēģināja samierināties ar domu, ka nāksies visu dienu pavadīt vienā mājā ar vīrieti, kurš spēja likt viņas sirdij salēkties tikai ar vienu skatienu pāri ļaužu pilnai vakariņu telpai, taču Berta negaidot paziņoja:

“Visi viesi ir jau devušies uz ciemu. Vakardienas vētras laikā bija vairāk pērkona un zibens nekā lietus.”

Uz mirkli aizvērdama acis, Elizabete smagi nopūtās. Pulkstenis rādīja vienpadsmit, un tas nozīmēja, ka Ians jau sācis savu bezcerīgo gaidīšanu pie mežcirtēja būdiņas.

“Labi, es jāšu uz ciemu un panākšu tur pārējos. Vari nesteigties,” viņa stingri piebilda, kad Berta metās pie durvīm, lai ielaistu kalpones, kas bija atnesušas spaiņus ar karstu ūdeni Elizabetes vannai.

Pulkstenis jau bija pusviens, kad Elizabete nokāpa lejā, ģērbusies greznā persiku krāsas jātnieces tērpā. Viņas matus sedza pieskaņota cepure ar spalvu pie labās auss, bet pāri plaukstu locītavām sniedzās jātnieces cimdi. No kāršu spēles salona skanēja dažas vīriešu balsis, kas liecināja, ka ne jau visi viesi nolēmuši doties braucienā uz ciemu. Elizabete uz mirkli pagausināja soļus, prātodama, vai nevajadzētu ielūkoties salonā un pārliecināties, vai Ians Torntons jau atgriezies. Būdama pārliecināta, ka viņš jau atrodas šeit, un nevēlēdamās vīrieti satikt, Elizabete pagriezās uz otru pusi un izgāja no mājas pa parādes durvīm.

Elizabete pie staļļa nogaidīja, kamēr zirgu puiši apseglos viņai zirgu. Meitenes sirds spēcīgi sitās aizritošo minūšu ritmā, bet prātā nerimās virmot mokošas ainas ar vientuļu vīrieti, kas veltīgi gaidījis sievieti, kura tomēr nav ieradusies.

“Vai gribat, lai kāds zirgu puisis jūs pavada, milēdij?” staļļa uzraugs apvaicājās. “Mums mazliet trūkst cilvēku, jo daudziem nācās kopā ar viesiem doties uz ciemu. Ja jums labpatiktos pagaidīt, tad dažiem apmēram pēc stundas vajadzētu atgriezties. Ja ne, tad ceļš ir pilnīgi drošs un nekas ļauns jums nenotiks. Viņas gaišība pastāvīgi jāj uz ciemu bez pavadoņa.”

Vairāk par visu Elizabetei tagad gribējās neprātīgi aizauļot pa lauku ceļu, atstājot visas domas sev aiz muguras.

“Es jāšu viena,” viņa atteica un uzsmaidīja runātājam tikpat draudzīgi un atklāti kā Heivenhērstas zirgu puišiem. “Manuprāt, šurpceļā mēs pabraucām garām šim ciemam tas atrodas lielceļa malā apmēram piecu jūdžu attālumā no šejienes, vai ne?”

“Jā,” vīrs atteica. Debesīs noplaiksnīja zibens, un Elizabete bažīgi palūkojās augšup. Viņa nevēlējās palikt mājās, tomēr arī doma par izmirkšanu vasaras lietū nelikās īpaši vilinoša.

“Līdz vakaram droši vien nelīs,” staļļa uzraugs sacīja, redzēdams, ka meitene svārstās. “Šajā gadalaikā pie mums nemitīgi zibeņo. Arī vakar bija tāpat, un nenolija neviena lietus lāse.” Elizabetei tas nebija divreiz jāsaka.

Pirmās smagās lietus lāses sāka krist brīdī, kad viņa pa lielceļu bija nojājusi apmēram jūdzi.

“Brīnišķīgi,” Elizabete skaļi noteica, pievilka pavadu, lai apturētu zirgu, un uzmanīgi nopētīja debesis. Tad viņa iecirta papēžus ķēvei sānos un auļos dzina to uz ciema pusi. Vēl pēc laiciņa Elizabete pamanīja, ka vējš, kas pirmīt bija tikai viegli žūžojis koku zaros, nu sācis tos plosīt, turklāt laiks strauji kļuva aizvien aukstāks un aukstāks. Sāka krist lielas, smagas lāses, kas drīz pārvērtās par vienmērīgu lietusgāzi. Kad Elizabete beidzot pamanīja taku, kas no lielceļa veda tieši mežā, viņa jau bija daļēji izmirkusi. Meklējot starp kokiem ko līdzīgu patvērumam, viņa novadīja ķēvi no ceļa un devās mežā. Šeit lapas vismaz kalpoja par lietussargu, kas gan diemžēl bija visai caurs.

Virs galvas plaiksnīja žuburains zibens, kam sekoja draudīga pērkona ducināšana, un Elizabete saprata, ka, par spīti staļļa uzrauga pareģojumam, tūlīt sāksies īsts negaiss. Arī mazā ķēvīte to nojauta, tomēr, bailēs no pērkona ik pa brīdim noraustīdamās, viņa palika mierīga un paklausīga.

“Tu esi īsts dārgums,” Elizabete sirsnīgi sacīja un noglāstīja zirga zīdaino gurnu, taču visas viņas domas bija pie mājiņas takas galā. Elizabete neizlēmīgi iekoda lūpā, cenzdamās noteikt, cik varētu būt pulkstenis. Noteikti jau pāri vieniem, tā ka Iana Torn-tona tur vairs nebūs.

Vēl pāris mirkļu apsvērusi visas savas iespējas, Elizabete nonāca pie acīmredzamā slēdziena, ka ir krietni pārvērtējusi savu nozīmi Iana Torntona acīs. Vēl vakar viņa bija redzējusi, cik viegli viņš spēja flirtēt ar Šerīzi tikai stundu pēc tam, kad bija viņu noskūpstījis. Bez šaubām, Elizabete viņam bija tikai tāda īslaicīga izklaide. Cik melodramatiski un muļķīgi gan bija iztēloties, kā Ians nepacietīgi staigā pa mežcirtēja būdiņu, nenolaizdams acis no durvīm. Galu galā viņš taču bija kāršu spēlmanis spēlmanis un droši vien arī prasmīgs flirtētājs. Bez šaubām, viņš divpadsmitos bija atgriezies lielajā mājā, lai sameklētu sev kādu vēlīgāku sarunu biedri, kuru noteikti varēs atrast bez lielām pūlēm. No otras puses, ja neparastas sagadīšanās dēļ Ians joprojām atrastos mežā, Elizabete pagūtu ieraudzīt viņa zirgu un varētu vienkārši apgriezties un jāt atpakaļ.

Jau pēc brīža meitenes skatienam atklājās mežcirtēja būdiņa. Tā bija uzcelta dziļi mežā un izskatījās ļoti aicinoša. Elizabete sasprindzināja redzi, lai caur koku zariem un aizvien biezējošo miglu saskatītu Iana zirgu. Sirdij strauji pukstot gaidās un satraukumā, viņa uzmanīgi izpētīja nelielās, ar salmiem apjumtās mājiņas apkārtni, taču drīz vien saprata, ka ne satraukumam, ne izbailēm nav pamata. Te neviena nebija. Te nu bija Iana pēkšņā un nopietnā aizraušanās, Elizabete nodomāja, un tomēr viņas krūtīs kaut kas savādi, viegli iesmeldzās.

Nokāpusi zemē, viņa aiz pavadas veda zirgu sev līdzi un ieraudzīja nojumi, zem kuras varēja piesiet mazo ķēvīti.

“Vai esi ievērojusi, cik nepastāvīgi ir vīrieši?” viņa vaicāja zirgam. “Un cik lielas muļķes attiecībās ar viņiem ir sievietes?” viņa piebilda, apzinādamās, ka jūtas neizskaidrojami vīlusies. Elizabete labi zināja, ka šādas izjūtas ir pilnīgi nepamatotas -viņa taču nemaz nebija gribējusi jāt šurp, nemaz nebija vēlējusies, lai Ians viņu sagaidītu, un nu bija gatava raudāt tāpēc, ka viņa te nebija!

Nepacietīgi parāvusi cepures lentes, viņa tās atraisīja. Tad noņēma cepuri, atgrūda mājiņas durvis, spēra soli pāri slieksnim -un izbailēs sastinga.

Mazās telpas dziļumā ar muguru pret durvīm stāvēja Ians Torntons. Viegli pieliecis tumšmataino galvu, sabāzis rokas aiz pelēko jātnieka bikšu jostas un uzlicis kāju uz kamīna režģa malas, viņš vēroja sprakstošās liesmas. Viņš bija noģērbis svārkus, un, kad viņš izvilka labo plaukstu un izlaida to caur matiem, zem krekla mīkstā auduma sakustējās muskuļi. Elizabetes skatiens ietvēra viņa spēcīgo, vīrišķīgo plecu, platās muguras un šaurā vidukļa neviltoto skaistumu.

Kaut kas Iana nopietnajā stājā arī apziņa, ka vīrietis vairāk nekā divas stundas gaidījis viņu ierodamies, Elizabetei lika apšaubīt savu agrāko pārliecību par to, ka viņas atnākšana Ianam īstenībā likusies vienaldzīga. Un tad viņa pameta skatienu sāņus un pamanīja galdu. Redzot, cik ļoti Ians nopūlējies, meiteni pārņēma aizkustinājums. Rupji ēvelētos dēļus klāja gaišs linu galdauts, uz kura bija novietoti zili porcelāna trauki ar zeltītām apmalēm divām personām, acīmredzot atvesti no Šerīzes mājas. Galda vidū dega svece, bet blakus šķīvim ar aukstu cepeti un sieru stāvēja pustukša vīna pudele.

Nekad mūžā Elizabete nebija pazinusi nevienu vīrieti, kurš prastu sarūpēt pusdienas un uzklāt galdu. To parasti darīja sievietes. Sievietes un kalpotāji. Ne jau vīrieši, turklāt tik izskatīgi, ka sirds lēca vai pa muti laukā. Kad Elizabetei šķita, ka viņa tur nostāvējusi vairākas minūtes, nevis tikai dažas sekundes, Ians pēkšņi sastinga, it kā būtu nojautis viņas klātbūtni. Viņš pagriezās, un viņa bargā seja atmaiga greizā smaidā.

“Nevarētu sacīt, ka jūs esat īpaši precīza.”

“Es nemaz nebiju domājusi doties šurp,” Elizabete atzinās, pūlēdamās atgūt līdzsvaru un izlikdamās neredzam viņa acu un balss vilinājumu.

“Jūs esat izmirkusi.”

Urj* »

Zinu.

“Nāciet pie uguns!”

Elizabete turpināja viņu piesardzīgi vērot. Ians noņēma kāju no kamīna restēm un gāja viņai klāt. Elizabete palika nekustīgi stāvam. Viņas prātam cauri izšāvās visi Lūsindas drūmie brīdinājumi par palikšanu divatā ar vīrieti.

“Ko jūs gribat?” viņa ar pūlēm izgrūda, juzdamās pavisam maza vīrieša milzīgā auguma priekšā.

“Jūsu svārkus.”

“Nē, es labāk tos paturēšu mugurā.”

“Velciet tos nost!” Ians klusi uzstāja. “Tie ir slapji.”

“Tas jau ir par traku!” meitene iesaucās, ieķerdamās savu svārku stūros un kāpdamās atpakaļ uz atvērto durvju pusi.

“Elizabete,” Ians, viņu mierinādams, sacīja, “es taču devu godavārdu, ka jums neko nenodarīšu.”

Uz mirkli aizvērusi acis, Elizabete pamāja.

“Zinu. Es zinu arī to, ka man nevajadzētu šeit atrasties. Man tagad pieklātos doties prom. Tā taču ir, vai ne?” Atkal atvērusi acis, viņa lūdzoši paskatījās uz Ianu pavedinātā, kas lūdz padomu pavedinātājam.

“Pašreizējā situācijā es diez vai esmu tas, kuram jums vajadzētu to jautāt.”

“Es palikšu,” Elizabete pēc mirkļa paziņoja un ieraudzīja, ka Iana saspringtie pleci atslābst. Atpogājusi svārkus, Elizabete tos kopā ar cepuri pasniedza Ianam, kas tos aiznesa pie kamīna un uzkarināja uz sienā iedzītā vadža.

“Nāciet pie uguns!” viņš pavēlēja, pieiedams pie galda, lai piepildītu ar vīnu divas glāzes, un nolūkodamies, kā viņa paklausa.

Elizabetes mati uz pieres, kur tos nebija segusi cepure, bija samirkuši, un viņa automātiski pacēla rokas, izvilka no matiem ķemmes, kas pie deniņiem turēja tos saglaustus, un pamatīgi sapurināja galvu. Pat neapzinādamās, cik pavedinoša izskatās, viņa vēlreiz pacēla rokas, izlaida pirkstus caur matiem un sabužināja tos.

Pametusi skatienu uz Ianu, viņa ieraudzīja, ka vīrietis nekustīgi stāv pie galda un vēro viņu. Kaut kas Iana sejā lika Elizabetei steidzīgi nolaist rokas, un burvība tūdaļ pagaisa, taču viņa maigā un ciešā skatiena iespaids, kā arī apziņa par risku, ko viņa bija uzņēmusies, dodoties šurp, lika Elizabetei iekšēji notrīcēt. Viņa šo vīrieti nemaz nepazina; viņi bija sastapušies tikai pirms vairākām stundām; un tomēr viņš tagad skatījās uz meiteni pārāk... intīmi. Un īpašnieciski. Ians pasniedza viņai glāzi un pamāja uz apdilušo dīvānu, kas aizņēma gandrīz visu mazo telpu.

“Ja esat sasildījusies, tad šis dīvāns ir pietiekami tīrs.”

Savulaik ar zaļbalti svītraino audumu apvilktais dīvāns nu bija izbalējis pelēks. Acīmredzot tas bija atvests šurp no lielās mājas.

Elizabete apsēdās tik tālu no Iana, cik vien dīvāns to ļāva, un savilka zem jātnieces svārkiem kājas, lai sasildītos. Ians gan bija solījis, ka viņa būs “drošībā”, taču tagad Elizabete saprata, ka šos vārdus iespējams saprast dažādi.

“Ja gribat, lai es te palieku,” viņa nedroši iesāka, “tad mums vajadzētu vienoties, ka ievērosim visus pieklājības noteikumus.”

“Kādus, piemēram?”

“Sāksim ar to, ka jums nevajadzētu mani saukt vārdā.”

“Ņemot vērā mūsu vakardienas skūpstu, būtu mazliet muļķīgi dēvēt jūs par Kemerones jaunkundzi.”

Nu bija pienācis laiks aizrādīt, ka viņa ir lēdija Kemerone, taču Elizabete jutās pārāk satraukta, dzirdot pieminam vīrieša rokās pavadītos neaizmirstamos un pilnīgi aizliegtos mirkļus, tā ka nemēģināja to darīt.

“Tas nav svarīgi,” viņa stingri uzstāja. “Mēs nedrīkstam pieļaut, lai vakardienas notikumi ietekmētu mūsu šīsdienas uzvedību. Šodien mums vajadzētu... vajadzētu izturēties divtik pieklājīgi,” Elizabete mazliet izmisīgi un neloģiski turpināja, “lai vērstu par labu visu, kas notika vakar!”

“Vai tā tas notiek?” Ians apvaicājās, un viņa acīs iemirdzējās jautrība. “Man nez kāpēc nelikās, ka jūs allaž mēdzat rīkoties atbilstoši pieklājības noteikumiem.”

Kāršu spēlmanim bez saistībām un pienākumiem sabiedriskās etiķetes un uzvedības likumi noteikti likās garlaicīgi, un Elizabete nosprieda, ka ir ļoti svarīgi pārliecināt Ianu pievienoties viņas uzskatiem.

“Tā nav tiesa,” viņa sameloja. “Kemeroni ir vislielākie pieklājības ievērotāji pasaulē! Kā jau jūs vakar uzzinājāt, es uzskatu, ka negodu spēj izpirkt tikai nāve. Mēs ticam arī Dievam, savai dzimtenei, mātes mīlestības svētumam, karalim un... un visam, kas ir pareizs. Šajā jomā mēs spējam būt neciešami garlaicīgi.”

“Saprotu.” Iana lūpas noraustījās. “Sakiet man,” viņš mierīgi apvaicājās, “kāpēc tādai kārtīgai un godīgai meitenei kā jums vakar būtu vajadzējis krustot zobenus ar veselu vīriešu baru, lai glābtu kāda svešinieka labo slavu?”

“Tāpēc,” Elizabete atteica, “ka to man lika darīt... nu, mana vispārpieņemtā taisnīguma izjūta. Turklāt,” viņa aizkaitināta piebilda, atcerējusies vakardienas notikumus kāršu spēles salonā, “es ārkārtīgi sašutu, aptverot, ka vienīgais iemesls, kāpēc neviens no viņiem nemēģina atrunāt lordu Everliju no apņemšanās jūs nošaut, ir tas, ka jūs atšķirībā no Everlija sabiedriskā stāvokļa ziņā nelīdzināties viņiem.”

“Sabiedriskā vienlīdzība?” Ians nesteidzīgi atplauka neatvairāmā smaidā. “Cik neparasti uzskati tādai vispārpieņemto noteikumu piekritējai kā jūs!”

Elizabete bija iedzīta slazdā un pati to apzinājās.

“Patiesībā,” viņa trīcošā balsī sacīja, “man ir briesmīgi bail atrasties šeit.”

“Zinu,” Ians atbildēja, kļuvis nopietns. “Tomēr no manis jums nepavisam nevajadzētu baidīties.”

Šie vārdi un balss tonis, kādā tie tika izrunāti, atkal lika meitenes locekļiem notrīcēt, bet sirdij sākt spēcīgi sisties, un Elizabete steidzīgi iedzēra pamatīgu vīna malku, cerēdama, ka tas palīdzēs nomierināt viņas pagalam satrauktos nervus.

Šķiet, pamanījis meitenes izmisumu, Ians sāka runāt par ko

citu.

“Vai jūs esat turpinājusi domāt par Galilejam nodarīto netaisnību?”

Meitene papurināja galvu.

“Vakar manas runas par to, cik nepareizi bijis viņu nodot inkvizīcijai, noteikti izklausījās ļoti muļķīgi. Ko tādu parasti nemēdz apspriest, īpaši džentlmeņu klātbūtnē.”

“Man gan tā likās patīkama pārmaiņa pēc visām parastajām nodrāztajām banalitātēm.”

“Tiešām?” Elizabete noprasīja, neticīgi un cerīgi ieskatīdamās viņam acīs un pat neapzinādamās, ka viņai izveicīgi likts piemirst bailes un nodoties sarunai, kas viņai varētu šķist patīkamāka.

“Tiešām.”

“Es priecātos, ja arī visa pārējā sabiedrība domātu tāpat.”

Ians līdzjūtīgi pasmaidīja.

“Cik ilgi jūs jau esat spiesta slēpt savas prāta spējas?”

“Četras nedēļas,” Elizabete atzinās, uzjautrināta par šādu vārdu izvēli. “Jūs pat nespējat iedomāties, cik briesmīgi ir klāstīt cilvēkiem dažādas banalitātes, kad vienīgais, ko tiešām gribas viņiem pavaicāt, ir tas, ko viņiem nācies piedzīvot un uzzināt. Vīrieši, protams, neko tādu nestāsta arī tad, ja viņiem to palūdz.”

“Ko tad viņi saka?” Ians ķircinādamies apvaicājās.

“Viņi saka,” meitene drūmi atteica, “ka atbilde būšot ļoti sarežģīta un sievietes prāts to nespēšot aptvert, vai arī ka viņi baidoties aizskart manas maigākās jūtas.”

“Ko tad jūs esat viņiem jautājusi?”

Elizabetes acis jautri iemirdzējās.

“Es pavaicāju seram Elstonam Grīlijam, kas nesen bija atgriezies no ilgstoša ceļojuma, vai viņš nav apmeklējis arī kolonijas, un viņš teica, ka esot gan. Taču, kad es viņam lūdzu pastāstīt, kā izskatās iezemieši un kā viņi dzīvo, viņš sāka klepot un stostīties un paziņoja, ka runāt ar sievieti par “mežoņiem” esot “nepiedienīgi” un es noteikti paģībšot, ja viņš to darīšot.”

“Iezemiešu izskats un dzīvesveids ir atkarīgs no viņu cilts,” Ians sacīja, sākdams atbildēt uz viņas jautājumiem. “Dažas ciltis uzskatāmas par “mežoņiem” tikai pēc mūsu, nevis viņu pašu priekšstatiem, un vairākas ciltis jebkuras tautas acīs šķiet ļoti miermīlīgas...”

Divas stundas no vietas Elizabete uzdeva Ianam dažādus jautājumus, ar lielu interesi klausīdamās stāstos par vietām, kuras viņam bija gadījies redzēt. Nevienu pašu reizi Ians neatteicās atbildēt un neuzjautrinājās par viņas piebildēm. Viņš runāja ar meiteni kā ar sev līdzīgu un, šķiet, jutās iepriecināts, kad Elizabete apstrīdēja kaut ko no viņa sacītā. Viņi jau bija paēduši pusdienas un atkal apsēdušies uz dīvāna; Elizabete apzinājās, ka viņai jau sen bijis laiks atgriezties mājās, tomēr viņai ārkārtīgi negribējās, lai šai zagtajai pēcpusdienai pienāktu gals.

“Es nespēju atvairīt domas,” meitene atzinās, kad Ians bija beidzis atbildēt uz viņas jautājumu par indietēm, kuras sabiedriskās vietās spiestas aizklāt seju un matus, “par šo milzīgo netaisnību, ka es, būdama piedzimusi par sievieti, nekad nepiedzīvošu neko tādu un neredzēšu nevienu no šīm vietām. Pat tad, ja man izdotos aizbraukt turp, es drīkstētu apmeklēt tikai vietas, kur viss ir tikpat civilizēts kā... kā Londonā!”

“Jā, starp dzimumu tiesībām tiešām pastāv ārkārtīga atšķirība,” Ians piekrita.

“Un tomēr mums katram ir savi pienākumi,” Elizabete tēlotā nopietnībā paziņoja. “Turklāt tiek apgalvots, ka tie sniedz milzīgu apmierinājumu.”

“Kādi tad, jūsuprāt, ir jūsu... ē... pienākumi?” Ians atjautāja, atbildēdams uz viņas ķircinošo toni ar platu smaidu, atklādams baltus zobus.

“Tas taču ir skaidrs. Sievietes pienākums ir būt sievai, ar kuru viņas vīrs var lepoties visās jomās. Vīrieša pienākums ir darīt visu, ko un kad viņš vēlas, ar nosacījumu, ka viņam jābūt gatavam aizstāvēt savu valsti, ja tas būtu nepieciešams, un viņa mūžā tas diez vai kādreiz notiks. Vīrieši,” Elizabete turpināja, “izpelnās slavu, ziedojot sevi kaujas laukā, turpretī mēs ziedojam sevi uz laulības altāra.”

Ians skaļi iesmējās, un Elizabete pasmaidīja, juzdamās ārkārtīgi apmierināta ar sevi.

“Ja tā padomā, tas tikai liecina, ka mūsu upuris ir daudz lielāks un cēlāks.”

“Kāpēc?” Ians vaicāja, joprojām klusi smiedamies.

“Tas taču ir pilnīgi acīm redzams kaujas ilgst tikai dažas dienas vai nedēļas, reizēm pat mēnešus. Toties laulība ilgst visu mūžu! Starp citu, tas man liek atcerēties vēl ko citu, kas man bieži izraisa pārdomas,” meitene jautri turpināja, ļaudama pilnu vaļu savām apslēptajām domām.

“Un tas būtu?” viņš smaidīdams mudināja, skatīdamies uz meiteni tā, it kā vēlētos, lai viņa nebeidz runāt.

“Kāpēc gan, ņemot vērā visu iepriekš minēto, tieši mēs tiekam dēvētas par vājo dzimumu?” Viņu smejošie skatieni satikās, un Elizabete pēkšņi attapās, ka dažas viņas piezīmes Ianam noteikti likušās satriecošas. “Parasti es nemēdzu tā aizrauties,” viņa, nožēlas pilna, atzinās. “Jums tagad noteikti liekas, ka esmu drausmīgi slikti audzināta.”

“Es domāju,” Ians maigi atteica, “ka jūs esat brīnišķīga.”

Dzirdot šīs dobjās balss piesmakušo, atklāto toni, meitenei aizrāvās elpa. Viņa pavēra muti, izmisīgi pūlēdamās izdomāt kādu vieglprātīgu atbildi, kas palīdzētu atjaunot vēl tikai pirms mirkļa pastāvējušo draudzīgo noskaņu, taču spēja vienīgi saraustīti, dziļi ieelpot.

“Un,” viņš turpināja, “vēl man šķiet, ka jūs to labi apzināties.”

Tas nu vairs nekādi nelīdzinājās muļķīgajiem, koķetajiem vārdiem, kādus Elizabete bija pieradusi pārmīt ar saviem Londonas pielūdzējiem, un šī apziņa biedēja viņu vēl vairāk par zeltaino acu juteklisko skatienu. Gandrīz nemanāmi piespiedusies pie dīvāna roku balsta, viņa klusībā sev sacīja, ka gluži vienkārši pārspīlēti reaģē uz to, kas ir vienīgi tukši glaimi.

“Manuprāt,” viņa ar pūlēm iesmējās, bet šie smiekli tūdaļ aizķērās kaklā, “jūs par brīnišķīgu uzskatāt jebkuru sievieti, ar ko vien esat kopā.”

“Kāpēc jūs tā sakāt?”

Elizabete paraustīja plecus.

“Vakar, piemēram, pie vakariņu galda.” Redzēdama, ka Ians neizpratnē sarauc pieri, it kā viņa būtu ierunājusies svešā valodā, meitene turpināja: “Jūs taču atceraties lēdiju šerīzi Dimonu, mūsu namamāti, to pašu skaisto tumšmati, kuras vārdos jūs vakar tik aizrautīgi klausījāties?”

Neizpratne viņa sejā pārvērtās smaidā.

“Vai jūs esat greizsirdīga uz viņu?”

Elizabete cēli paslēja savu mazo, smalko zodu un papurināja galvu.

“Ne vairāk kā jūs uz lordu Hovardu.”

Redzot, ka Iana seja kļūst nopietna, Elizabeti pārņēma viegls gandarījums.

“Vai jūs runājat par to puisi, kurš nespēja jums pateikt ne vārda, iepriekš nepieskāries jūsu rokai?” viņš vaicāja maigā balsī. “Vai par to lordu Hovardu? Patiesību sakot, dārgā, es lielāko daļu vakariņu laika pavadīju, cenzdamies izlemt, vai pasist viņam degunu zem kreisās vai labās auss.”

No Elizabetes krūtīm izlauzās melodiski smiekli, pirms viņa paguva aprauties.

“Tā nemaz nebija,” viņa atcirta. “Turklāt, ja jūs atteicāties cīnīties divkaujā ar lordu Everliju pēc tam, kad viņš nosauca jūs par blēdi, tad jūs pavisam noteikti nebūtu nodarījis pāri nabaga lordam Hovardam tikai par to, ka viņš pieskāries manai rokai.”

“Tiešām?” Ians klusi apvaicājās. “Tas taču ir pavisam kas cits.”

Jau kuro reizi Elizabete pieķēra sevi nesaprotam šo vīrieti. Pēkšņi viņa klātbūtne atkal sāka likties neskaidri draudīga; ik reizi, pārtraucot tēlot patīkamu un pieklājīgu kungu, viņš kļuva par drūmu, noslēpumainu svešinieku. Atglaudusi matus no pieres, viņa pameta skatienu ārā pa logu. <

“Pulkstenis jau noteikti ir pāri trim. Nu man jādodas prom.” Meitene pielēca kājās un sakārtoja svārkus. “Liels paldies par šo jauko pēcpusdienu! Pati nesaprotu, kāpēc piekritu palikt ar jums. Tas gan nav pareizi, tomēr priecājos, ka to izdarīju...”

Elizabete aprāvās, vairs nezinādama, ko sacīt, un piesardzīgās izbailēs skatījās, kā Ians pieceļas.

“Vai tad ne?” viņš klusi vaicāja.

“Par ko jūs runājat?”

“Vai tad jūs nezināt, kāpēc joprojām atrodaties šeit kopā ar mani?”

“Es jūs pat nepazīstu!” viņa iesaucās. “Es zinu, kādas zemes jūs esat apceļojis, toties nezinu neko par jūsu ģimeni un draugiem. Es zinu, ka jūs mēdzat likt uz spēles milzīgas naudas summas, un man tas liekas nepieņemami...”

“Es mēdzu likt lielas naudas summas arī uz kuģiem un kravām, vai jūsu acīs tas spēj mani attaisnot?”

“Un vēl es zinu,” Elizabete izmisusi piebilda, redzēdama, ka vīrieša skatiens kļūst silts un juteklisks, “es pavisam noteikti zinu, ka tad, kad jūs uz mani skatāties tā kā tagad, es jūtos ārkārtīgi neērti!”

“Elizabete,” Ians sacīja maigi un uzstājīgi, “jūs atrodaties šeit tāpēc, ka mēs jau daļēji esam iemīlējušies viens otrā.”

“Ko?” viņa izdvesa.

“Ja vēlaties zināt, kas es esmu, tad atbilde ir pavisam vienkārša.” Viņa roka pacēlās, noglāstīja meitenes bālo vaigu un tad aizslīdēja, lai aizliktu plaukstu viņai aiz galvas. Viņš maigi piebilda: “Es esmu tas vīrietis, ar kuru jūs apprecēsieties.”

“Ak, Dievs\”

“Manuprāt, nu jau ir par vēlu skaitīt lūgšanas,” viņš jokodams iebilda.

“Jūs... jūs esat zaudējis prātu,” Elizabete trīcošā balsī izgrūda.

“Arī man tā liekas,” Ians čukstēja, nolieca galvu, piekļāva lūpas pie meitenes pieres un cieši jo cieši pievilka viņu sev klāt, it kā zinādams, ka viņa pretosies, ja viņš mēģinās darīt ko vairāk. “Jūs nekādi neietilpāt manos plānos, Kemerones jaunkundz.”

“Ak, lūdzu, nevajag,” Elizabete bezpalīdzīgi teica. “Es vairs neko nesaprotu. Es nezinu, ko jūs no manis gribat.”

“Es gribu jūs.” Ians saņēma meitenes zodu pirkstos, paslēja to augšup, piespiežot viņu ieskatīties sev acīs, un klusi piemetināja: “Un jūs gribat mani”

Elizabete viscaur notrīcēja, redzot, ka vīrieša lūpas sāk tuvoties viņas sejai, un visiem spēkiem mēģināja aizkavēt neizbēgamo ar iebildumiem.

“Labi audzināta angliete,” viņa drebošā balsī atkārtoja Lū-sindas mācīto, “nejūt neko vairāk par pieķeršanos. Mēs nemēdzam iemīlēties.”

Iana siltās lūpas piekļāvās viņas mutei.

“Toties es esmu skots,” viņš piesmacis nomurmināja. “Mēs to mēdzam.”

“Skots!” Elizabete iesaucās, kad Ians atkal atrāvās.

Redzot meitenes šausmu pārņemto seju, viņš iesmējās.

“Es teicu, ka esmu skots, nevis slepkava, kas skraida apkārt ar cirvi.”

Skots, kurš nodevās azartspēlēm! Heivenhērsta nonāktu izsolē, kalpotājus nāktos atlaist, bet visa pasaule vienkārši sabruktu.

“Es nevaru, nevaru kļūt par jūsu sievu.”

“Ak, Elizabete,” Ians nočukstēja, ļaudams savām karstajām lūpām pārslīdēt pār meitenes vaigu līdz pat ausij, “vari gan.”

Viņa lūpas glāstīja Elizabetes ausi, un tad viņa mēle pieskārās auss ļipiņai un sāka maigi slīdēt pār visiem tās izliekumiem, izglāstot katru iedobi, kamēr Elizabeti pārņēma saspringtas trīsas. To sajutis, viņš apskāva meiteni vēl ciešāk un pārdroši ļāva mēlei ieslīdēt viņas ausī. Iana roka apvijās ap Elizabetes kaklu, to jutekliski glāstot, un viņš atkal sāka kaislīgi skūpstīt viņas kaklu līdz pat plecam. Iana siltā elpa sakustināja viņas matus, un, kad viņa lūpas atkal sāka virzīties atpakaļ pie auss, viņš sāpīgā maigumā pačukstēja:

“Nebaidies, es mitēšos, tiklīdz tu man to liksi.”

Saudzējošā apskāviena un solījuma iedrošināta un lūpu un glāstošo roku pavedināta, Elizabete cieši pieķērās vīrietim, lēni slīdēdama tumšajā iekāres bezdibenī, kurā viņš apzināti vilka viņus abus.

Ians rupji pāršūdināja lūpas pār viņas vaigu, un, kad tās pieskārās meitenes lūpu kaktiņam, Elizabete bezpalīdzīgi pagrieza galvu, lai pilnībā saņemtu skūpstu. Redzot šo maigo piedāvājumu, Ians juta no krūtīm izlaužamies daļēji vaidu, daļēji smieklus, un viņa lūpas piekļāvās meitenes mutei nevaldāmās alkās, kas pamazām pieauga līdz kvēlai neatlaidībai.

Negaidot Elizabete tika paņemta uz rokām un tad nolikta uz dīvāna. Viņa lūpas ne uz mirkli neatrāvās no meitenes mutes. Viņš pārlaida savu karsto mēli pār Elizabetes lūpām, vispirms mudinot tās pavērties un tad jau uzstājot. Tiklīdz tās padevās, Ia-na mēle glāstot un kairinot ieslīdēja meitenes mutē. Viņas ķermenis konvulsīvi noraustījās, caur nerviem izšāvās agrāk nepiedzīvotas, pirmatnējas izjūtas, un Elizabete ļāvās šā pagāniskā skūpsta vētrainajai svētlaimei. Viņas rokas nerimtīgi glāstīja vīrieša spēcīgos plecus un apakšdelmus, viņas lūpas aizvien kaislīgāk kļāvās pie vīrieša mutes, apmierinot viņa vēlēšanos un neapzināti liekot tai aizvien pieaugt.

Kad Ians pēc veselas mūžības beidzot atrāvās, abu elpas plūda saraustītās elsās. Juzdamās gandrīz aplaupīta, Elizabete uz mirkli atgriezās no jutekliskās paradīzes, kur Ians bija licis viņai pacelties, un ar pūlēm pavēra smagos plakstiņus, lai palūkotos uz viņu. Vīrietis bija izstiepies uz dīvāna Elizabetei līdzās un noliecies pār viņu. Viņa iedegusī seja iekārē bija kļuvusi skarba un tumša, bet dzintarkrāsas acis dega. Pacēlis roku, viņš maigi atglauda zeltainu cirtu no Elizabetes vaiga un mēģināja pasmaidīt, taču viņa elpa bija tikpat vētraina kā meitenei. Pat nenojauzdama par lielajām pūlēm, kas Ianam bija vajadzīgas, lai apvaldītu kaisli, Elizabete ļāva skatienam noslīdēt pie viņa smalki veidotajām lūpām un izdzirdēja, ka viņš atkal saraustīti ievelk elpu.

“Nevajag,” viņš piesmacis maigi sacīja, “neskaties uz manām lūpām, ja vien nevēlies atkal tās izjust.”

Būdama pārāk nepiedzīvojusi, lai prastu apslēpt savas jūtas, Elizabete pacēla zaļās acis, kuru maigajās dzīlēs bija skaidri lasāmas ilgas pēc skūpsta. Ians dziļi ieelpoja, lai savaldītos, un atkal padevās kārdinājumam, maigi mudinādams meiteni atklāt, ko viņa vēlas.

“Apliec roku man ap kaklu,” viņš čukstus sacīja.

Viņas garie pirksti pacēlās pie viņa skausta, un Ians nolieca galvu tik zemu, ka abu elpa saplūda. Beidzot sapratusi, Elizabete ciešāk apskāva vīrieša kaklu. Un, kaut arī viņa jau zināja, kas tagad notiks, Iana pavērto lūpu pieskāriens no jauna nāca kā neprātīgs, neaprakstāms, maigs satricinājums. Šoreiz tā bija Elizabete, kas ar mēles galu pieskārās viņa lūpām, un, sajutusi, kā vīrietis nodreb, viņa apjauta, ka rīkojas pareizi.

Arī Ians aptvēra to pašu un strauji atrāvās.

“Nedari tā, Elizabete!” viņš brīdināja.

Bet viņa tikai vēl ciešāk apskāva viņa kaklu un vienlaikus pagriezās viņa rokās. Iana lūpas cieši piekļāvās viņas mutei, taču šoreiz Elizabete nepretojās, izliecās, lai piespiestos viņam klāt, un ļāva mēlei ieslīdēt starp viņa lūpām. Meitene sajuta, kā Iana sirds iepukstas straujāk, un viņš sāka skūpstīt Elizabeti nevaldāmā kaislē. Abu mēles savijās, atkāpās un atkal ieslīdēja dziļāk vienotā, neprātīgi satraucošā un kairinošā ritmā, un Elizabeti apdullināja asiņu rēkoņa pašas ausīs. Iana plauksta valdonīgi saņēma meitenes krūti, un satriektā Elizabete protestējot salēcās.

“Nevajag,” viņš nočukstēja, neatraudams lūpas no viņas mutes, “lūdzu, nevajag. Vēl ne...”

Viņa balsī skanošās iekāres iztrūcinātā Elizabete cieši ieskatījās Iana sejā. Viņš bija pacēlis galvu un ļāva acīm nemierīgi slīdēt pār viņas kleitas ņieburu. Par spīti izteiktajam iebildumam, Iana roka palika nekustīga, un pat savā pašreizējā mulsumā Elizabete beidzot aptvēra, ka viņš tur doto vārdu un ir gatavs apstāties, tiklīdz viņa to lūgs. Nespēdama ne apturēt, ne pamudināt Ianu, Elizabete paskatījās uz spēcīgajiem, iedegušajiem pirkstiem, kas nekustīgi gulēja uz viņas baltās blūzes, ar pūlēm atraudama skatienu, lai ielūkotos viņam acīs. Tad, klusi novaidēdamās, Elizabete atkal apvija rokas Ianam ap kaklu un ciešāk piespiedās viņam klāt.

Ianam vairāk neko nevajadzēja. Viņa pirksti pārslīdēja pār meitenes krūti, taču skatiens neatrāvās no viņas skaistās sejas, kurā vispirms pavīdēja izbailes un tad bauda. Līdz šim Elizabete savas krūtis bija uzskatījusi par ko līdzīgu kājām gan vienām, gan otrām bija savs pienākums; kājas ļāva viņai pārvietoties, bet krūtis aizpildīja kleitas ņieburu. Meitenei nebija ne jausmas, ka krūtis spēj dāvāt viņai šādas izjūtas, un, zaudējusi apziņu no skūpstiem, viņa palika nekustīgi guļam, kamēr Iana pirksti atraisīja viņas blūzi, pavilka lejup kreklu un atklāja viņas krūtis vīrieša karstajam skatienam. Elizabete instinktīvi pacēla roku, lai aizsegtu tās, taču Ians aši nolieca galvu, noskūpstīja viņas pirkstus un tad paņēma mutē viena pirksta galu un sāka to spēcīgi sūkt. Elizabete izbīlī sastinga un atrāva roku, taču Iana lūpas tūdaļ uzmeklēja viņas krūti un atkārtoja to pašu ar krūts galiņu. Meiteni pārņēma mežonīga bauda, viņa ievaidējās un ielaida pirkstus mīkstajos, tumšajos Iana matos, sirdij spēcīgi dauzoties izmisīgā lūgumā mitēties.

Ians sāka skūpstīt viņas otru krūti, tad stingri saņēma lūpās tās galiņu, un Elizabete izliecās, cieši apķerdamās viņam ap kaklu. Pēkšņi Ians pacēla galvu, ar acīm noglāstīja meitenes piebriedušās krūtis, krampjaini norija siekalas un dziļi, saraustīti ieelpoja.

“Elizabete, mums tagad jābeidz.”

Reibuma pārņemtā Elizabete pamazām sāka atgūties, vispirms lēnām un pēc tam ar atskurbinošu pēkšņumu. Kaisli aizstāja izbailes un mokpilns kauns, kad meitene aptvēra, ka guļ vīrieša rokās ar vaļēju blūzi, atklājusi miesu viņa acīm un pieskārieniem. Aizvērusi acis, viņa apvaldīja asaras, atgrūda Iana roku un pietrūkās sēdus.

“Lūdzu, ļaujiet man piecelties,” viņa nočukstēja balsī, kas bija aizžņaugusies riebumā pret sevi. Elizabete nodrebēja, kad Ians sāka pogāt ciet viņas blūzi, taču, lai to izdarītu, viņš bija spiests meiteni atlaist, un, tiklīdz tas notika, viņa strauji pielēca kājās.

Uzgriezusi Ianam muguru, viņa ar trīcošām rokām aizpogāja blūzi un paķēra svārkus no vadža līdzās kamīnam. Ians piecēlās tik nemanāmi, ka meitene to pamanīja tikai tad, kad viņa plaukstas jau nogūla uz viņas saspringušajiem pleciem.

“Nebaidies no tā, kas starp mums noticis. Es spēšu par tevi parūpēties...”

Viss Elizabetes apjukums un mokas spēji izpaudās vētrainā, asarainā niknumā, kas bija domāts sev pašai, taču viņa to vērsa pret Ianu. Izrāvusies no viņa tvēriena, Elizabete apcirtās.

“Parūpēties par mani?” viņa iekliedzās. “Ko tad tu vari man sagādāt kādu būdu Skotijā, kur man būs jādzīvo, kamēr tu, uzcirties kā angļu džentlmenim pieklājas, nospēlēsi kārtīs visu savu naudu?”

“Ja viss noritēs, kā iecerēts,” Ians savaldīgi viņu pārtrauca, “pēc gada es kļūšu par vienu no bagātākajiem Anglijas cilvēkiem. Ja tas neizdosies, tev tik un tā nekā netrūks.”

Elizabete paķēra cepuri un kāpās atpakaļ bailēs gan no Iana, gan no pašas vājuma.

“Tas ir neprāts. Pilnīgs neprāts.” Viņa pagriezās un devās uz durvīm.

“Zinu,” Ians maigi sacīja. Meitene satvēra durvju rokturi un atrāva tās vaļā. Izdzirdot Iana piebildi, viņa sastinga. “Ja pēc tam, kad mēs rīt dosimies mājup, tu pārdomāsi, tad līdz trešdienai varēsi uzmeklēt mani Hemanda pilsētas mājā Aperbrūkstrītā. Pēc tam es došos uz Indiju un palikšu tur līdz pat ziemai.”

“Es... ceru, ka jūsu ceļojums būs patīkams,” Elizabete atteica, pārāk satraukta, lai izbrīnītos par aso zaudējuma izjūtu, kas viņu bija pārņēmusi, uzzinot, ka Ianam jāaizbrauc.

“Ja tu laikus pārdomāsi,” viņš jokodams piebilda, “es paņemšu tevi līdzi.”

Elizabete metās bēgt neviltotās bailēs no maigās pārliecības, kas skanēja smaidošā vīrieša balsī. Auļodama cauri biezajai miglai un slapjajiem krūmiem, viņa vairs nebija tā pati saprātīgā, pašapzinīgā jaunā dāma, kāda bijusi līdz šim; nu viņa bija vairs tikai pārbiedēta, apmulsusi meitene, kuras audzināšana bija viņu pārliecinājusi, ka nupat izjustā neprātīgā kaisle pret Ianu Torntonu ir neķītra un nepiedodama.

Kad Elizabete atstāja zirgu stallī un šausmās ieraudzīja, ka pārējie viesi jau atgriezušies no izbrauciena uz ciemu, viņai prātā neienāca nekas cits kā vien nosūtīt Robertam vēstuli un lūgt atbraukt viņai pretī jau šovakar, nevis nākamajā rītā.

Kamēr Berta kravāja mantas, Elizabete paēda vakariņas savā istabā, cītīgi cenzdamās neskatīties pa guļamistabas logu, no kura varēja redzēt dārzu. Divas reizes viņa bija pametusi acis pa to un abas reizes ieraudzījusi Ianu. Pirmo reizi viņš bija vienatnē stāvējis uz terases ar cigāru zobos un nekustīgi skatījies pāri zālienam. To redzot, Elizabetei bija iesmelgusies sirds, jo viņš nez kāpēc šķita tik vientuļš. Nākamajā reizē ap Ianu jau bija sastājies agrāk neredzētu sieviešu bariņš droši vien jaunās viešņas, Elizabete nodomāja, un šķita, ka visas piecas uzskata viņu par neatvairāmu. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka tam nav nekādas nozīmes, ka viņas acīs tam nav nekādas nozīmes. Viņai bija jādomā par Robertu un Heivenhērstu, un tas bija viņas galvenais pienākums. Par spīti tam, ko domāja Ians, viņa nedrīkstēja saistīt savu nākotni ar pārdrošu kāršu spēlmani pat tad, ja viņš bija visskaistākais skots, kāds jebkad dzīvojis, un vismaigākais...

Elizabete cieši aizmiedza acis, pūlēdamās padzīt šīs domas. Cik neticami muļķīgi tā prātot par Ianu. Muļķīgi un bīstami, jo Valērija un dažas citas meitenes, šķiet, nojauta, kur un ar ko viņa pavadījusi visu pēcpusdienu. Apņēmusi sev apkārt rokas, Elizabete nodrebinājās, atcerēdamās, cik muļķīgi iekritusi pati savas vainas apziņas lamatās tajā pašā mirklī, kad pēcpusdienā bija ienākusi pa mājas durvīm.

“Augstā debess, tu esi izmirkusi!” Valērija bija līdzjūtīgi iesaukusies. “Staļļa uzraugs sacīja, ka tevis visu pēcpusdienu neesot bijis mājās. Vai tiešām tu visu šo laiku maldījies pa lietu?”

“Nē, es... es mežā uzgāju kādu būdiņu un paliku tur, kamēr lietus mitējās.” Šāds apgalvojums likās visprātīgākais, jo Iana zirgs nekur nebija saskatāms, toties Elizabetes zirgu jebkurš būtu varējis viegli ieraudzīt.

“Cikos tas bija?”

“Manuprāt, ap vieniem.”

“Vai tu tur nesatiki arī Torntona kungu?” Valērija ar ļaunprātīgu smaidu noprasīja. Likās, ka visi viesi salonā apklust un pagriežas pret meitenēm. “Medību uzraugs sacīja, ka esot redzējis garu, tumšmatainu vīrieti nokāpjam no liela, bēra ērzeļa un ieejam būdiņā. Viņš nospriedis, ka tas ir kāds no viesiem, tāpēc nav brīnījies par viņa klātbūtni.”

“Es... es neesmu viņu redzējusi,” Elizabete atbildēja. “Tur... tur bija bieza migla. Ceru, ka ar viņu nav noticis nekas ļauns.” “Mēs to nezinām. Viņš vēl nav atgriezies. Tomēr Šerīze ir noraizējusies,” Valērija turpināja, uzmanīgi vērodama Elizabetes seju. “Es viņai teicu, ka raizēties ir lieki. Virtuvenes viņam iedevušas līdzi pusdienas divām personām.”

Soli atkāpusies, lai palaistu garām kādu pāri, Elizabete paziņoja Valērijai, ka nolēmusi doties mājās jau šovakar, nevis rīt no rīta, un, neļaudama Valērijai pavaicāt, kāds ir šādas rīcības iemesls, aši atvainojās un devās pārvilkt slapjās drēbes.

Bertai bija pieticis ar vienu vienīgu skatienu uz Elizabetes bālo seju, lai tūdaļ nojaustu, ka noticis kaut kas briesmīgs, īpaši tad, kad Elizabete bija pieprasījusi, lai Robertam tiktu nosūtīta vēstule ar lūgumu jau šovakar aizvest viņas mājās. Kad Elizabete bija iedevusi vēstuli ziņnesim, Bertai jau bija izdevies piespiest meiteni izstāstīt gandrīz visu, un visu atlikušo pēcpusdienas un vakara daļu Elizabetei nācās pavadīt, pūloties nomierināt savu kalponi.

7. nodaļa

“Nebūs nekāda labuma, ja tu tagad paklājā iestaigāsi taku,” Berta paziņoja. “Mums abām jau tāpat nāksies krietni trūkties, kad Trokmortones-Džounsas jaunkundze uzzinās, ko tu esi izdarījusi.”

“Viņa neko neuzzinās!” Elizabetes iebildumā vairāk izskanēja apņēmība nekā pārliecība. Viņa noslīga uz krēsla, nervozi plucinādama sava koši zaļā ceļojumu tērpa svārkus. Meitenes cepure un cimdi atradās uz gultas blakus sakravātajām ceļasomām, kuras pēc Roberta ierašanās vajadzēja nonest lejā. Kaut arī Elizabete to bija gaidījusi, klauvējiens pie durvīm tomēr lika viņai satrūkties. Taču sulainis nevis paziņoja par viņas brāļa ierašanos, bet pasniedza meitenei zīmīti.

Ar satraukumā nosvīdušām rokām viņa to atlocīja, klusībā lūgdamās, kaut nu tās nebūtu ziņas no Londonas, ka Roberts nekur nav atrodams. Elizabete neizpratnē brīdi skatījās uz steidzīgi uzrakstītajiem, gandrīz nesalasāmajiem vārdiem, kas vēstīja: “Atnāci uz siltumnīcu mums jāparunājās.”

Sulainis jau atradās gaiteņa vidū, kad Elizabete viņam uzsauca:

“Kas iedeva jums šo zīmīti?”

“Valērijas jaunkundze, milēdij.”

Elizabetes atvieglojumu, ka zīmīti nav rakstījis Ians, tūdaļ aizstāja vainas apziņas pilnas šausmas, ka Valērijai nez kā izdevies uzzināt ko vairāk par Elizabetes prombūtni pēcpusdienā.

“Valērija grib, lai es tūdaļ eju uz siltumnīcu,” viņa paziņoja Bertai.

Berta nobāla.

“Tātad viņa zina, kas noticis? Vai tāpēc viņa grib ar tevi tikties? Man gan nepieklātos tā runāt, bet man šī meitene nepatīk. Viņai ir ļaunas acis.”

Elizabete vēl nekad mūžā nebija iesaistīta intrigās vai krāpšanā, un viss, kas patlaban notika, viņai šķita neticami sarežģīts, ar ļaunprātības pieskaņu. Neatbildējusi uz Bertas aizrādījumu par viņas draudzeni, meitene ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja seši.

“Roberts ieradīsies tikai pēc stundas. Tikmēr es došos noskaidrot, kāpēc Valērija vēlas mani satikt.”

Elizabete piegāja pie loga, pavēra aizkarus un pārlaida acis viesiem, kas stāvēja uz terases vai pastaigājās pa dārzu. Meitenei nebija ne mazākās vēlēšanās, lai Ians ieraudzītu, ka viņa dodas uz siltumnīcu, un viņai sekotu. Tāda iespēja gan likās visai neticama, tomēr pat šādā gadījumā bija labāk lieki neriskēt. Ieraudzījusi Iana garo stāvu uz terases zem loga, viņa gandrīz saļima aiz atvieglojuma. Divu lāpu labi apgaismotais Ians sarunājās ar trim sievietēm, kuras aizrautīgi flirtēja ar viņu, kamēr kāds sulainis stāvēja turpat netālu, pacietīgi gaidīdams, kad tiks pamanīts. Elizabete redzēja, kā Ians pamet acis uz sulaini, kurš tūdaļ padeva viņam ko tādu, kas laikam bija dzēriena glāze.

Izlikdamās nemanām, kā salecas sirds, viņai ieraugot Iana tumšmataino galvu, Elizabete aizgriezās no loga. Meitene devās no mājas laukā nevis pa sētaspuses durvīm, kas veda uz terasi, kur, kā viņa zināja, patlaban atradās Ians, bet pa sānu durvīm, uzmanīdamās, lai neiekļūtu lāpu gaismā.

Uz siltumnīcas sliekšņa Elizabete saminstinājās.

“Valērij!” viņa klusi uzsauca un pārlaida acis telpai.

Cauri jumta stikla rūtīm spīdēja mēness. Nesaņēmusi atbildi, Elizabete iegāja siltumnīcā un paskatījās apkārt. Visur bija redzami ziedošu puķu podi tie kārtīgās rindās bija novietoti uz galdiem un soliem. Trauslāki augi rotāja plauktus aiz galdiem, kur tiem nepiekļuva tiešie saules stari, kas dienā noteikti ieplūda pa stikla jumtiem. Cenzdamās izturēties mierīgi, Elizabete pagājās pa ejām, aplūkodama ziedus.

Viņa klusībā atzīmēja, ka šī siltumnīca ir lielāka nekā Hei-venhērstā, un daļa no tās acīmredzot tika izmantota par solāriju, jo tur podos auga koki, kam līdzās atradās grezni akmens soli ar krāsainiem spilveniem.

Elizabete soļoja pa eju, pat nepamanīdama tumšo ēnu, kas bija parādījusies uz sliekšņa un nu klusi tuvojās viņai. Saņēmusi rokas aiz muguras, viņa noliecās, lai ieelpotu kādas gardēnijas smaržu.

“Elizabete?” Ians aprauti ierunājās.

Meitene apcirtās. Viņas sirds asi salēcās, roka pieskārās pie kakla, bet ceļgali sāka ļodzīties.

“Kas noticis?” viņš iztrūcies vaicāja.

“Jūs... jūs mani izbiedējāt,” Elizabete izdvesa. Ians piegāja viņai klāt, izskatīdamies dīvaini vienaldzīgs. “Es necerēju jūs šeit ieraudzīt,” viņa nervozi piebilda.

“Tiešām?” Ians zobgalīgi pajautāja. “Ko tad jūs te domājāt sastapt Velsas princi, vai?”

Savādā kārtā pirmais, par ko Elizabete iedomājās, sapratusi, ka zīmīte bijusi no Iana, nevis Valērijas, bija izglītotam vīrietim neraksturīgas pareizrakstības kļūdas. Tad viņai iešāvās prātā, ka Ians par kaut ko ir noskaities. Lai uzzinātu vīrieša dusmu iemeslu, viņai nebija ilgi jāgaida.

“Varbūt jūs tagad beidzot man paskaidrosiet, kāpēc visas mūsu kopā pavadītās pēcpusdienas laikā jūs ne reizi pat neieminējāties, ka esat lēdija Elizabete?”

Elizabete mazliet izmisīgi ieprātojās, ko gan Ians teiktu, ja uzzinātu, ka viņa ir ne vien nenozīmīga augstmaņa vai bruņinieka vecākā meita, bet arī Heivenhērstas grāfiene.

“Pastāsti, mīļā! Es klausos.”

Elizabete soli atkāpās.

“Ja jau tu nevēlies runāt,” Ians strupi izgrūda un pastiepās pēc viņas rokām, “vai tas ir viss, kas tev no manis bija vajadzīgs?”

“Nē!” meitene steidzīgi atbildēja un atkāpās, izvairīdamās no tvēriena. “Es labāk runāšu.”

Ians panācās uz priekšu, un Elizabete atkāpās vēl par soli, iesaukdamās:

“Galu galā pastāv tik daudzi interesanti sarunu temati, vai

O»

ne?

“Tiešām?” Ians atkal paspēra soli uz priekšu.

“Jā!” Elizabete iesaucās, Šoreiz atkāpdamās par diviem soļiem. Ķerdamās pie pirmā, kas ienāca prātā, viņa norādīja turpat līdzās uz galdu ar hiacinšu podiem un piebilda: “V-vai šīs hiacintes nav jaukas?”

“Ir gan,” Ians piekrita, pat nepaskatīdamies uz ziediem, un pastiepa rokas pie meitenes pleciem, acīmredzot gribēdams pievilkt viņu sev klāt.

Elizabete atlēca atpakaļ tik strauji, ka Iana pirksti tikai viegli pieskārās viņas tērpa caurspīdīgajam audumam.

“Hiacintes,” meitene sāka izmisīgā apņēmībā bērt, redzēdama, ka Ians soli pa solim viņai tuvojas garām galdam ar atraitnīšu podiem, garām galdam ar liliju podiem, “ir daļa no Hyacin-thus dzimtas, kaut arī šeit redzamo kultūrsugu parasti dēvē par dāņu hiacinti, kas ir daļa no H. orientalis...”

“Elizabete,” Ians draudīgi maigā balsī pārtrauca, “ziedi mani neinteresē.” Viņš atkal pastiepa rokas, un Elizabete, izmisīgi vēlēdamās izvairīties no Iana tvēriena, paķēra podu ar hiacintēm un ielika to viņam rokās.

“Par hiacinšu izcelsmi ir sacerēts arī kāds mīts, kas jums varbūt liksies interesantāks par pašu ziedu,” Elizabete sparīgi turpināja, un Iana sejā piepeši pazibēja neaprakstāma neticības, uzjautrinājuma un apbrīnas pilna izteiksme. “Vai zināt, hiacinte ir tā nosaukta par godu kādam skaistam spartiešu jauneklim Hiacintam, kurā bija iemīlējies Apollons un Zefīrs, rietumu vēja dievs. Kādu dienu Zefīrs mācīja Hiacintam mest disku un nejauši nonāvēja viņu. Runā, ka no Hiacinta asinīm izaudzis zieds, un katrā tā pumpurā bijis redzams grieķu valodā rakstīts izsauciens, kas apzīmē skumjas.” Meitenes balss viegli ietrīcējās, redzot, ka Ians apņēmīgi noliek puķu podu uz galda. “P-patiesībā šis zieds droši vien bija īriss vai gaiļpieši, tomēr tieši tā cēlies šīs puķes nosaukums.”

“Burvīgi.” Iana neizdibināmais skatiens palika gluži kā piekalts meitenes acīm.

Elizabete saprata, ka Ians runā par viņu, nevis par hiacintes vēsturi, un, kaut arī viņa sev pavēlēja atkāpties, viņas kājas atteicās klausīt.

“Vienkārši burvīgi,” viņš atkal nomurmināja, un Elizabete ieraudzīja, kā Iana rokas lēni paceļas, saudzīgi saņem viņas plecus un viegli paberzē. “Vēl vakar jūs bijāt gatava cīnīties ar veselu baru vīriešu, jo viņi uzdrošinājās noticēt, ka esmu krāpies, un tomēr tagad nobijusies esat jūs pati. Vai jums bail no manis, sirsniņ? Vai no kaut kā cita?”

Dobjajā baritonā izrunātais mīļvārdiņš uz Elizabeti atstāja tādu pašu kairinošu iespaidu kā viņa lūpu pieskāriens.

“Es baidos no tā, ko jūs man liekat izjust,” viņa izmisusi atzinās, pūlēdamās savaldīties un gūt virsroku pār to, kas notiek. “Es saprotu, ka tā ir tikai... tikai neliela nedēļas nogales izklaide...”

“Mele!” Ians ķircinādamies pārtrauca viņu un maigi un aši noskūpstīja. Elizabete apreiba no vieglā pieskāriena, taču, tiklīdz Ians atrāvās, viņa izbīlī atkal sāka steidzīgi runāt.

“Paldies,” viņa nesakarīgi izgrūda. “H-hiacintes nav vienīgie ziedi, kas var lepoties ar interesantu vēsturi. Arī lilijas, kuras ir daļa no...”

Iana vīrišķīgi skaistajā sejā atplauka nesteidzīgs, pavedinošs smaids, un, Elizabetei par bezpalīdzīgām šausmām, viņas skatiens palika gluži kā piekalts pie viņa lūpām. Kad Ians noliecās, viņa nespēja apvaldīt gaidpilnas trīsas. Prāts brīdināja, ka viņa ir jukusi, taču sirds apzinājās, ka šīs tiešām ir atvadas, un šī apziņa lika meitenei paslieties pirkstgalos un atbildēt uz skūpstu ar visām tām bezpalīdzīgajām, mulsuma pilnajām ilgām, kas bija viņu pārņēmušas. Elizabetes maigā padevība un viņas plaukstas biklais pieskāriens, kas pārslīdēja pār Iana krūtīm un apstājās pie viņa sirds, kamēr otra meitenes roka apvijās viņam ap kaklu, jebkuram vīrietim liktu iedomāties par sievieti, kas vai nu ir iemīlējusies, vai lieliski prot koķetēšanas mākslu. Elizabete naiva, nepiedzīvojusi un ļoti jauna rīkojās, tikai instinkta vadīta, un pat neapzinājās, ka viss, ko viņa darīja, pārliecināja Ianu par pirmo no šīm iespējām.

Elizabeti bija tik ļoti pārņēmušas jūtas, ka viņa pat aizmirsa Roberta gaidāmo ierašanos. Diemžēl viņai pat prātā neienāca, ka Roberts varētu būt devies ceļā jau pirms viņas vēstules saņemšanas.

“Lūdzu, uzklausiet mani,” viņa izmisīgi nočukstēja, “mans brālis brauc šurp, lai aizvestu mani mājās.”

“Tad es runāšu ar viņu. Iespējams, ka jūsu tēvam radīsies iebildumi pret mūsu laulībām pat tad, ja viņš sapratīs, ka es spēšu nodrošināt jūsu nākotni...”

“Manu nākotni!” Elizabete neviltotās izbailēs iesaucās, redzot, kā Ians apņēmīgi ņem visu savās rokās tik azartiski kā viņas pašas tēvs. Viņa atcerējās Heivenhērstas istabas, kurās vairs nebija palicis gandrīz nekā vērtīga, kalpotājus, kas paļāvās uz viņu, senčus, kas darīja to pašu. Šajā mirklī viņa bija gatava pateikt jebko, jebko, lai tikai Ians mitētos, pirms viņa pilnīgi zaudējusi savaldību un padevusies neprātīgajam, mežonīgajam vājumam, ko Ians viņai iedvesa. Elizabete atliecās viņa apskāvienos, pūlēdamās piespiest drebošo balsi skanēt vēsi un jautri.

“Un ko tad jūs man sagādāsiet, ser? Vai jūs man solīsiet rubīnus, tik lielus kā manas plaukstas, kā to darīja vikonts Mon-dveils? Vai sabuļādas apmetņus un ūdeļādas paklājus, ko man apsolīja lords Sīberijs?”

“Vai tas jums vajadzīgs?”

“Protams!” Elizabete strupi un moži atcirta, valdīdama elsas. “Vai tad tieši tas nav tas, ko vēlas visas sievietes un ko viņām sola visi džentlmeņi?”

Iana seja pārvērtās par stingu masku, bet viņa skatiens kā ass duncis iegriezās meitenes acis, meklējot atbildi, it kā viņš nespētu līdz galam noticēt, ka dārglietas un kažokādas viņai nozīmē vairāk par jūtām.

“Ak, lūdzu, laidiet mani vaļā!” Elizabete aizlauztā balsī iešņukstējās un no visa spēka atspieda plaukstas pret Iana krūtīm.

Ne viens, ne otrs pat nepamanīja vīrieti, kurš steidzīgi tuvojās pa eju.

“Jūs nožēlojamais nelieti!'> Roberts nodārdināja. “Jūs dzirdējāt, ko viņa teica! Tūlīt pat novāciet savas netīrās rokas no manas māsas!”

Ians kā sargājot apskāva meiteni vēl ciešāk, taču Elizabete izrāvās viņam no rokām un metās pie Roberta. Pār viņas seju straumēm plūda asaras.

“Robert, uzklausi mani, tas nav tā, kā tev liekas!”

Roberts aplika roku māsai ap pleciem, un Elizabete sāka steidzīgi skaidrot.

“Tas ir Ians Torntona kungs,” viņa iesāka, “un...”

“Un, par spīti tam, kā tas varētu likties,” Ians apbrīnojami mierīgi pārtrauca Elizabeti, “mani nolūki attiecībā uz Kemero-nes jaunkundzi ir pilnīgi godīgi.”

“Jūs iedomīgais maitasgabal\” Roberts iekliedzās, balsij drebot niknumā un nicinājumā. “Tādiem kā jūs mana māsa ir jāsauc par grāfieni Kemeroni\ Un es varu lieliski iztikt bez iepazīšanās. Es par jums zinu visu! Kas attiecas uz jūsu nolūkiem vai varbūt man tos vajadzētu saukt par pārmērīgu godkāri -, es viņai neļautu precēties ar tādu paklīdeni kā jūs pat tad, ja viņa nebūtu jau saderināta.”

To dzirdot, Ians asi paskatījās uz Elizabeti. Meitenes vainas apziņas pilnajā sejā bija skaidri lasāma patiesība, un Elizabete gandrīz iekliedzās, ieraudzījusi Iana acīs uzplaiksnām cinisku nicinājumu.

“Jūs esat apkaunojis manu māsu, jūs ārlaulības izdzimteni, un jūs par to atbildēsiet!”

Ians atrāva skatienu no Elizabetes un pievērsās Robertam.

Tagad viņa skarbā seja vairs neizteica neko. Pieņemdams Roberta izaicinājumu uz divkauju, viņš strupi pamāja un gandrīz pieklājīgi atteica:

“Bet protams.” Tad viņš sakustējās, grasīdamies aiziet.

“Nē!” Elizabete neprātīgi iekliedzās, ieķerdamās Robertam rokā, un jau otro reizi divdesmit četru stundu laikā mēģināja nepieļaut, lai litu Iana Torntona asinis. “Es to neļaušu! Robert, vai tu dzirdi, ko es saku? Viņš nebija vai...”

“Nejaucies, kur nevajag, Elizabete!” Roberts noskaldīja, pārāk noskaities, lai klausītos māsā. Atrāvis roku, viņš paziņoja: “Berta jau sēž manā karietē pie mājas. Apej ap māju pa sētaspusi un pievienojies viņai! šim kungam,” viņš iznīcinošā sarkasmā piebilda, “un man vēl kaut kas ir pārrunājams.”

“Tu nedrīksti...” Elizabete mēģināja vēlreiz, taču Iana Torntona iznīcinoši naidīgā balss lika viņai aprauties.

“Ejiet prom no šejienes!” viņš caur zobiem izgrūda, un, kaut arī Elizabete nevēlējās paklausīt Roberta pavēlei, Iana Torntona vārdi lika viņai nodrebēt. Bailēs strauji elsodama, viņa ielūkojās vīrieša stingajā sejā, ieraudzīja, ka viņš cieši sakodis zobus, un tad atkal pievērsās Robertam. Nebūdama īsti pārliecināta, vai viņas klātbūtne padara visu vēl ļaunāku vai arī novērš katastrofu, Elizabete vēlreiz mēģināja lūgt Robertu:

“Lūdzu, apsoli man, ka neko nedarīsi līdz rītam, kamēr nebūsi apdomājies un mēs nebūsim visu pārrunājuši.”

Elizabete redzēja, ka brālis ar milzīgām pūlēm savaldās, lai neizbiedētu viņu vēl vairāk, un beidzot piekrīt viņas lūgumam.

“Labi,” viņš atteica. “Es te uzkavēšos vēl tikai mirkli,” viņš apsolīja. “Tagad ej uz manu karieti, kamēr visi tie ļaudis, kuri vēro, kas šeit notiek, nav nolēmuši ienākt pa durvīm, lai ne vien redzētu, bet arī noklausītos.”

Elizabeti pārņēma fizisks nelabums, kad viņa, izgājusi no siltumnīcas, ieraudzīja, ka daudzi viesi iznākuši no deju zāles un sapulcējušies pie durvīm. Viņa pamanīja Pēnelopi, Džordžīnu un arī pārējās meitenes. Vecāko cilvēku sejās bija lasāms uzjautrinājums, bet jauniešu izteiksme liecināja par saltu nosodījumu.

Pēc maza brīža pie karietes pienāca Elizabetes brālis un iekāpa tajā. Viņš izturējās vēl stīvāk un savaldīgāk nekā pirms tam.

“Viss ir nokārtots,” viņš paziņoja un, lai arī cik ļoti Elizabete lūgtos, vairs nebilda ne vārda.

Bezpalīdzīgā izmisumā Elizabete atslīga spilvenos, klausīdamās, kā šņaukājas Berta, kura jau domāja par brāzienu, ko viņai noteikti nāksies saņemt no Lūsindas Trokmortones-Džounsas.

“Tu taču nevarēji saņemt manu vēstuli agrāk kā pēc pāris stundām,” Elizabete pēc brīža čukstus ieminējās. “Kā tu pamanījies ierasties tik ātri?”

“Es nesaņēmu tavu vēstuli,” brālis strupi attrauca. “Šajā pēcpusdienā Lūsinda jutās pietiekami labi, lai uz īsu brītiņu nokāptu lejā. Kad es viņai pastāstīju, kurp tu esi devusies pavadīt nedēļas nogali, viņa man paziņoja nepatīkamus jaunumus par to, kas parasti mēdz notikt tavas draudzenes Šerīzes lauku viesībās. Es devos ceļā pirms trim stundām, lai tevi un Bertu laikus atvestu mājās. Diemžēl ierados par vēlu.”

“Nekas jau nav tik briesmīgi, kā tu iedomājies,” Elizabete neveikli sameloja.

“Mēs par to parunāsim rīt!” Roberts noskaldīja, un meitene atvieglota uzelpoja, nodomādama, ka brālis negrasās rīkoties -vismaz ne līdz rītam. “Elizabete, kā tu varēji būt tāda muļķe? Tev vajadzēja saprast, ka šis vīrietis ir īsts nelietis! Viņš nav cienīgs pat...” Roberts aprāvās un dziļi ievilka elpu, pūlēdamies savaldīties. Pēc brīža viņš turpināja, izklausīdamies jau mierīgāks. “Viss sliktais, kas būtu varējis notikt, jau ir noticis. Pie visa esmu vainīgs es tu esi pārāk jauna un nepiedzīvojusi, lai varētu kaut kur doties bez Lūsindas, kas tevi allaž pasargā no visa ļaunā. Atliek tikai skaitīt lūgšanu, kaut nu tavs līgavainis spētu izturēties ar tādu pašu izpratni kā es.”

Elizabete pēkšņi aptvēra, ka Roberts šovakar jau otro reizi atklāti pieminējis viņas saderināšanos, it kā tā jau būtu noslēgta.

“Tā kā mana saderināšanās vēl nav galīga un zināma sabied-ribai, es gan nesaprotu, kāpēc vikontam Mondveilam vajadzētu sadusmoties par manu rīcību,” meitene ieminējās vairāk ar cerībām nekā pārliecināta. “Ja izcelsies neliels skandāls, varbūt viņš nolems uz laiku atlikt saderināšanās izsludināšanu, Robert, tomēr man nav skaidrs, kāpēc viņam par to vajadzētu justies tik ļoti neapmierinātam.”

“Mēs šodien parakstījām laulības līgumu,” Roberts izgrūda. “Mums ar Mondveilu šajā jautājumā neradās nekādi sarežģījumi, starp citu, viņš izturējās tiešām devīgi. Lepnais līgavainis ļoti vēlējās nosūtīt sludinājumu par saderināšanos visām avīzēm, un man atlika vienīgi piekrist. Jau rīt par to varēs lasīt “Gazettc”.”

Dzirdot šīs satraucošās ziņas, Berta apslāpēti iešņukstējās un atkal sāka šņaukāties un slaucīt degunu. Elizabete cieši aizmiedza acis un visiem spēkiem valdīja asaras, taču prāts nerimās viņu mocīt ar raizēm, kas bija daudz svarīgākas par viņas izskatīgo, jauno līgavaini.

Gultā Elizabete stundām ilgi palika nomodā, mocīdamās ar atmiņām par nedēļas nogali un bailēm par to, ka viņai tomēr nav izdevies atrunāt Robertu no divkaujas ar Ianu Torntonu, būdama gandrīz pārliecināta, ka viņš tomēr nolēmis tajā piedalīties. Spriežot pēc lorda Hovarda vārdiem, Ians divkaujā bija neuzveicams, un tomēr viņš bija atteicies aizstāvēt savu godu, kad lords Everlijs bija nosaucis viņu par krāpnieku. Šādu rīcību daudzi uzskatītu par gļēvulību. Iespējams, ka runām par Iana izveicību nebija nekāda pamata. Roberts prata labi šaut, un Elizabete bailēs nosvīda, iedomādamās Ianu, lepnu un vientuļu, krītam no Roberta pistoles lodes. Nē. Viņa mēģināja sev iegalvot, ka tās ir tikai histēriskas domas. Viņi taču nevarēja viens otru nošaut.

Divkaujas bija aizliegtas, un šajā gadījumā goda kodekss prasīja, lai Ians ierodas uz divkauju ko viņš siltumnīcā jau bija apsolījis -, un tad Roberts varētu apzināti atteikties no divkaujas, izšaujot gaisā. Tādējādi Ians simboliski atzītu savu vainu, uzticot dzīvību Robertam, bet Roberts gūtu divkaujas sniegto gandarījumu, neizlejot asinis, un varētu no divkaujas atteikties. Tieši tā pēdējā laikā džentlmeņi parasti mēdza atrisināt radušās domstarpības.

Parasti, Elizabetes izbaiļu pārņemtais prāts atgādināja, taču Roberta raksturs bija nevaldāms, un šajā vakarā viņš bija tik saniknots, ka nevis ļāvās dusmām, bet gan salti, draudīgi klusēja, un tas biedēja Elizabeti vēl vairāk par brāļa iespējamo sašutuma izvirdumu.

īsi pirms saullēkta viņa ieslīga nemierīgā snaudā. Šķiet, pēc pavisam īsa brīža meiteni atmodināja soļi gaitenī. Droši vien kāds kalpotājs, viņa nodomāja, pamezdama skatienu uz logu, aiz kura tumšajās, naksnīgajās debesīs mirdzēja gaišpelēki stari. Elizabete jau grasījās atkal ļauties miegam, te piepeši izdzirdēja lejā atveramies un aizveramies ārdurvis.

Rītausma divkauja. Roberts bija apsolījis šorīt vispirms ar Elizabeti izrunāties un tikai tad kaut ko darīt, viņa histēriski nodomāja. Pirmo reizi mūžā Elizabete pamodās bez pūlēm. Bailes piespieda viņu steidzīgi izlēkt no gultas. Raudama mugurā rītasvārkus, viņa metās lejā pa kāpnēm un atrāva ārdurvis, vēl pagūdama ieraudzīt Roberta karieti, kas patlaban nogriezās ap stūri.

“Ak dievsl” viņa iesaucās un tad, būdama pārāk uzbudināta, lai gaidītu un prātotu viena, atkal uzskrēja augšstāvā, lai pamodinātu vienīgo cilvēku, uz kura veselo saprātu varēja allaž paļauties pat tad, ja pasaulē valdīja pilnīgs haoss. Lūsinda iepriekšējā vakarā bija viņus sagaidījusi mājās un nu zināja lielāko daļu no visa, kas noticis nedēļas nogalē, tikai, protams, ne to, ko Elizabete piedzīvojusi mežcirtēja namiņā.

“Lūsinda!” Elizabete čukstus uzsauca, un sirmās sievietes acis atvērās. Tās bija modras un skaidras. “Roberts nupat izgāja no mājas. Esmu pārliecināta, ka viņš devies uz divkauju ar Tornto-na kungu.”

Lūsinda Trokmortone-Džounsa, kas līdz šim bija varējusi lepoties ar triju hercogu, vienpadsmit grāfu un sešu vikontu meitu pavadones neaptraipītu karjeru, piecēlās sēdus un samiegtām acīm uzlūkoja jauno dāmu, kas bija sabojājusi viņas brīnišķīgo raksturojumu.

“Tā kā Roberts nemēdz agri celties,” viņa atteica, “šāds slēdziens ir acīmredzams.”

“Ko lai es tagad daru?”

“Vispirms es tev ieteiktu tik neglīti nelauzīt rokas un labāk doties uz virtuvi un uzvārīt tēju.”

“Es negribu tēju.”

“Toties es gan gribēšu, ja mums nāksies lejasstāvā gaidīt tava brāļa atgriešanos, un, cik saprotu, tu esi nolēmusi to darīt.”

“Ai, Lūsij!” Elizabete mīļi un pateicīgi uzlūkoja īgno vecmeitu. “Ko es bez jums iesāktu?”

“Tu iekļūtu pamatīgās nepatikšanās, kā tas jau ir noticis.” Ieraudzījusi Elizabetes mokpilno seju, viņa mazliet atmaiga un izkāpa no gultas. “Pieklājība prasa, lai Torntons ierastos uz divkauju, tavs brālis gūtu gandarījumu no šādas rīcības, un tad Robertam no divkaujas jāatsakās. Tas ir viss, kas var notikt.”

Tā bija pirmā reize kopš Elizabetes iepazīšanās ar Lūsindu, kad izrādījās, ka uzticamā pavadone kļūdījusies.

Pulkstenis nosita astoņi, kad beidzot parādījās Roberts kopā ar lordu I Iovardu. Viņš sparīgi pasoļoja garām dzīvojamai istabai, ieraudzīja uz dīvāna saritinājušos Elizabeti, kurai pretī sēdēja Lūsinda ar izšuvumu rokās, saminstinājās un panācās atpakaļ.

“Kāpēc tu esi tik agri piecēlusies?” viņš strupi noprasīja.

“Es gaidīju tevi,” Elizabete atteica un pielēca kājās. Lorda Ho-varda klātbūtne uz mirkli samulsināja meiteni, taču tad viņa attapās Robertam divkaujā taču bija vajadzīgs sekundants. “Vai tu ar viņu cīnījies divkaujā, Robert?”

“Jā!”

Elizabetes balss pārvērtās aizžņaugtā čukstā.

“Vai viņš ir ievainots?”

Roberts apņēmīgi piegāja pie dzērienu galdiņa un ielēja sev glāzi viskija.

“Robert!” viņa iekliedzās un satvēra brāli aiz rokām. “Kas noticis?”

“Es viņam iešāvu rokā,” Roberts nikni atcirta. “Es tēmēju viņa melnajā sirdi un netrāpīju! Lūk, tas notika!” Atgrūdis Elizabetes rokas, viņš vienā malkā iztukšoja glāzi un pagriezās, lai to piepildītu no jauna.

Nojauzdama, ka tomēr kaut kas palicis nepateikts, Elizabete pētoši ieskatījās brālim sejā.

“Vai tas ir viss?”

“Nē, tas nav viss!” Roberts iekliedzās. “Es viņu ievainoju, un tas nelietis pacēla pistoli un palika stāvam, bet es aiz bailēm nosvīdu. Un tad viņš iešāva pa mana zābaka pušķi!”

“Ko?” Elizabete pārvaicāja, pazīdama Roberta ierasto niknumu un nespēdama to izprast. “Vai tu dusmojies tāpēc, ka viņš netrāpīja tev?”

“Nolāpīts, vai tu tiešām neko neapjēdz? Viņš trāpīja! Tas bija apvainojums. Viņš tur stāvēja ar asiņojošu roku, tēmēdams man sirdī, un tad pēdējā mirklī pavērsa pistoles stobru pret manu zābaku un sašāva pušķi. Viņš gribēja man parādīt, ka spētu mani nogalināt, ja vien viņam to gribētos, un visi to redzēja! Tas bija milzīgs apvainojums, kaut velns parautu viņa samaitāto dvēseli!”

“Jūs ne vien negribējāt atteikties no divkaujas,” lords Ho-vards noskaldīja, un izklausījās, ka viņš ir tikpat saniknots kā Roberts, “bet pat izšāvāt, pirms tika dots signāls to darīt. Jūs apkaunojāt sevi un mani. Turklāt, ja ļaudis uzzinās par šo divkauju, mēs visi tiksim arestēti par piedalīšanos tajā. Torntons deva jums gandarījumu, ierazdamies uz divkauju un atteikdamies izšaut. Viņš atzina savu vainu. Ko vēl jūs cerējāt sagaidīt?” It kā vairs ilgāk nespēdams skatīties uz Robertu, lords Hovards apgriezās uz papēža. Elizabete bezpalīdzīgi sekoja viņam uz priekšnamu, izmisīgi pūlēdamās izdomāt kādu daiļrunīgu sakāmo, lai aizstāvētu Robertu.

“Jūs noteikti esat nosalis un pārguris,” viņa iesāka, cenzdamās novilcināt laiku. “Vai nevēlaties iedzert kādu tasi tējas?”

Lords Hovards neapstādamies papurināja galvu.

“Es atgriezos tikai pēc savas karietes.”

“Tad es jūs pavadīšu,” Elizabete uzstāja. Viņa kopā ar lordu devās uz durvīm, un mirkli meitenei šķita, ka lords Hovards tiešām grasās aiziet bez atvadīšanās. Nostājies uz sliekšņa, viņš brīdi minstinājās un tad pagriezās pret Elizabeti.

“Palieciet sveika, lēdija Elizabete!” viņš sacīja savādas nožēlas pilnā balsī un tad aizgāja.

Elizabete gandrīz neievēroja ne lorda balss toni, ne viņa aiziešanu. Pirmo reizi viņa aptvēra, ka šorīt varbūt šajā pašā mirklī kāds ķirurgs kaut kur velk ārā lodi no Iana rokas. Atslīgusi pret durvīm, meitene krampjaini norīstījās, lai apspiestu nelabumu, ko izraisīja apziņa par sāpēm, kuru iemesls bija viņa pati. Iepriekšējā vakarā Elizabete bija jutusies pārāk izbijusies par gaidāmo divkauju, lai iedomātos, kā juties Ians, no Roberta uzzinot, ka viņa ir saderinājusies. Nu meitene to beidzot apjēdza un juta, ka pakrūtē savelkas kamols. Ians bija teicis, ka vēlas ar viņu apprecēties, skūpstījis viņu un apskāvis ar maigu, īpašniecisku kaisli, un vēl paziņojis, ka sāk viņā iemīlēties. Roberts bija visu izjaucis, nicīgi paziņojot Ianam, ka Elizabete atrodas uz daudz augstāka sabiedrības pakāpiena un turklāt ir saderinājusies. Un šorīt viņš bija Ianu ievainojis par viņa uzdrošināšanos mērķēt pārāk augstu.

Atbalstījusi galvu pret durvīm, Elizabete apspieda nožēlas pilnu vaidu. Kaut arī Ianam nebija augstmaņa titula un sabiedrības acīs viņu nevarēja uzskatīt par džentlmeni, Elizabete tomēr bija instinktīvi nojautusi, ka viņš ir lepns cilvēks. Šis lepnums bija iegravēts viņa iedegušajā sejā, stājā, katrā viņa kustībā un viņa ar Robertu šo lepnumu bija saminusi. Vakar siltumnīcā viņi bija izņirgājušies par Ianu un šorīt piespieduši piedalīties divkaujā.

Ja šajā brīdī Elizabete būtu zinājusi, kur meklēt Ianu, viņa tiešām būtu uzdrošinājusies riskēt un doties pie šā vīrieša, lai pastāstītu par Heivenhērstu un visiem saviem pienākumiem un mēģinātu likt viņam saprast, ka tieši tāpēc, nevis kādu Ianam piemītošu trūkumu dēļ viņa nespēj kļūt par viņa sievu.

Atrāvusies no durvīm, Elizabete lēni atgriezās istabā, kur joprojām sēdēja Roberts, iespiedis galvu plaukstās.

“Nekas vēl nav beidzies,” Roberts caur sakostiem zobiem izgrūda, paceldams galvu, lai uzlūkotu māsu. “Es viņu kādu dienu par to nogalināšu!”

“Nemaz nemēģini!” Elizabete iztrūkusies iesaucās. “Bobij, uzklausi mani tu nepazīsti Ianu Torntonu. Viņš nav izdarījis neko sliktu. Saproti,” viņa aizžņaugtā balsi piebilda, “viņš domāja, ka ir... mani iemīlējies. Viņš gribēja mani precēt.”

Istabā atskanēja Roberta asie, nicīgie smiekli.

“Vai to viņš tev teica?” brālis noprasīja, niknumā pietvīcis par tādu ģimeniskas uzticības trūkumu. “Tad klausies, ko es tev teikšu, tu mazā idiote! Runājot īsi un viņa paša vārdiem, viņš tevi gribēja vienīgi ievilkt gultā!”

Elizabete juta, ka nobāl. Tad viņa noliedzot lēni papurināja galvu.

“Nē, tā nav taisnība. Kad tu atnāci, viņš sacīja, ka viņa nolūki ir cienījami, vai atceries?”

“Viņa uzskati mainījās sasodīti ātri, kad es viņam pateicu, ka tev nav ne graša,” Roberts atcirta, nicībā un žēlumā skatīdamies uz māsu.

Elizabeti pārņēma tāds vājums, ka viņa nespēja ilgāk noturēties kājās. Meitene noslīga uz dīvāna līdzās brālim. Viņu bija satriekusi pašas muļķības un lētticības apziņa, kā arī tas viss, ko šīs divas iezīmes bija izraisījušas.

“Piedod,” viņa bezpalīdzīgi nočukstēja, “piedod! Tu šorīt manis dēļ riskēji ar savu dzīvību, un es vēl neesmu tev par to pateikusies.” Nespēdama iedomāties, ko lai tagad saka, Elizabete aplika roku ap brāļa sagumušajiem pleciem. “Gan viss būs labi tā taču allaž notiek,” viņa ieminējās, pati nebūdama par to pārliecināta.

“Šoreiz ne,” Roberts atteica, un viņa acīs iegailējās skarbs izmisums. “Manuprāt, mēs esam izputināti, Elizabete.”

“Nevar būt, ka ir tik ļauni. Iespējams, ka neviens neko pat neuzzinās,” meitene turpināja, pati neticēdama saviem vārdiem.

“Turklāt lordam Mondveilam es, manuprāt, neesmu vienaldzīga. Viņš taču noteikti sapratis visu pareizi.”

“Tikmēr,” Lūsinda beidzot ierunājās sev raksturīgajā vēsajā lietišķībā, “Elizabetei jāturpina iziet sabiedrībā, it kā nebūtu noticis nekas nepiedienīgs. Ja viņa slēpsies mājās, baumas turpinās pieaugt. Jums, ser, vajadzēs viņu pavadīt.”

“Tam nebūs nekādas nozīmes, varat man ticēt!” Roberts iebilda. “Mēs esam pagalam.”

Izrādījās, ka viņam bija taisnība. Tovakar, kad Elizabete drosmīgi ieradās kādā ballē kopā ar savu līgavaini, kas laimīgā kārtā šķita neko nezinām par viņas nedēļas nogales sagrāvi, visā sabiedrībā kā meža ugunsgrēks jau bija izplatījušās drausmīgas tenkas par viņas uzvedību. Visi runāja par atgadījumu siltumnīcā, papildinot to visu ar nepatiesu apgalvojumu, ka Elizabete pati nosūtījusi Ianam zīmīti ar uzaicinājumu ierasties uz satikšanos. Bet visnepatīkamākās baumas klīda par pēcpusdienu, kuru viņa divatā ar Ianu Torntonu pavadījusi nomaļā būdiņā.

“Tas neģēlis pats izplata visas šīs tenkas,” Roberts nākamajā dienā sašutis teica, kad runas nonāca arī viņa ausīs. “Viņš cenšas nomazgāties balts, apgalvojot, ka tu esi viņam nosūtījusi zīmīti, uzaicinot uz siltumnīcu, un ka tu pati esot skraidījusi viņam pakaļ. Starp citu, tu neesi vienīgā, kas viņa dēļ zaudējusi prātu. Jau tikai šogad vien saistībā ar viņu tiek minēta Šerīze Dimona un vēl vairākas citas. Tomēr neviena no viņām nav izturējusies tik neprātīgi un nepiedienīgi.”

Elizabete jutās pārāk pazemota, lai iebilstu vai strīdētos pretī. Tagad, kad meiteni vairs neietekmēja Iana Torntona jutekliskā pievilcība, viņa saprata, ka šis vīrietis rīkojies tieši tā, kā to varētu sagaidīt no nepieklājīga izvirtuļa, kurš domā vienīgi par sieviešu pavedināšanu. Tikai pāris stundu pēc iepazīšanās viņš bija paziņojis, ka ir jau gandrīz iemīlējies un grib viņu precēt, īsti nelieša meli savam upurim. Elizabete bija izlasījusi pietiekami daudz romānu, lai zinātu, ka bagātības meklētāji un izlaidīgi netikļi, kas cenšas pavest meitenes, bieži vien apgalvo, ka ir iemīlējušies savos upuros, kaut arī viņus interesē tikai kārtējā uzvara.

Būdama galīga muļķe, Elizabete bija nospriedusi, ka Ians ir tikai netaisnīgu sabiedrisku aizspriedumu upuris.

Tagad viņa pārāk vēlu aptvēra, ka šie sabiedriskie aizspriedumi, kas neļāva Ianam uzturēties cienījamu cilvēku vidū, pastāvēja tikai tādēļ, lai pasargātu meitenes no tādiem vīriešiem kā viņš.

Tomēr Elizabetei nebija daudz laika nodoties izmisumam. Vikonta Mondveila draugi, izlasījuši avīzēs par viņa saderināšanos, beidzot nosprieda, ka viņu pienākums ir pastāstīt laimīgajam līgavainim visu, kas tiek runāts par sievieti, kurai viņš piedāvājis savu roku.

Nākamajā rītā vikonts ieradās Riplstrītas namā un atsauca saderināšanos. Tā kā Roberta nebija mājās, Elizabete pieņēma vikontu viesistabā. Meitenei pietika ieraudzīt Mondveila stīvo stāju un nopietno seju, lai sajustu, ka zem viņas kājām atveras zeme.

“Ceru, ka jūs negrasāties sarīkot nepatīkamu scēnu,” vikonts bez ievada strupi paziņoja.

Nespēdama parunāt un smakdama aiz kauna un žēluma, Elizabete tikai pamāja ar galvu. Vikonts pagriezās un devās uz durvīm, taču, nonācis līdzās meitenei, pēkšņi apcirtās un sagrāba viņu aiz pleciem.

“Kāpēc, Elizabete?” viņš noprasīja, savilcis skaisto seju dusmīgas nožēlas grimasē. “Pasakiet man kāpēc? Pasakiet man vismaz fo!”

“Kāpēc?” viņa muļķīgi atkārtoja, ilgodamās mesties vikonta apskāvienos un lūgt piedošanu.

“Es vēl spēju saprast, ka jūs lietus laikā nejauši esat sastapusies ar viņu kādā meža būdiņā, kā to apgalvo mans radinieks lords Hovards, pats tam ticēdams. Bet kāpēc jums vajadzēja sūtīt viņam zīmīti, lai lūgtu viņu satikties ar jums siltumnīcā?”

“Es to neesmu darījusi!” Elizabete iesaucās, un tikai meitenes ietiepīgais lepnums neļāva viņai šņukstot sabrukt pie vikonta kājām.

“Jūs melojat,” viņš vienaldzīgi atteica un nolaida rokas. “Valērija pacēla zīmīti pēc tam, kad viņš to bija nometis un aizgājis jūs uzmeklēt.”

“Tā nav taisnība!” Elizabetei aizrāvās elpa, bet vikonts jau bija izgājis.

Tobrīd Elizabete bija nodomājusi, ka lielāks pazemojums viņai vairs nav iespējams, taču tā bija kļūda. Vikonta Mondveila aiziešana tika uztverta kā viņas vainas apliecinājums, un kopš tās dienas Riplstrītas namā vairs netika saņemts neviens ielūgums un neparādījās vairs neviens viesis. Pēc Lūsindas pieprasījuma Elizabete beidzot saņēma drosmi, lai apmeklētu to vienīgo saviesīgo pasākumu, uz kuru viņa bija ielūgta pirms šā publiskā skandāla, balli lorda un lēdijas Hintonu namā. Viņa tur uzkavējās tikai piecpadsmit minūtes un tad aizgāja, tāpēc ka neviens, tikai namatēvs un namamāte, kuriem nebija citas iespējas, nevēlējās runāt ar meiteni un izlikās viņu vispār neredzam.

Augstākās sabiedrības acīs viņa bija kļuvusi par bezkaunīgu netikli, aptraipītu un izmantotu, nepiedienīgu biedri jaunām, nevainīgām dāmām un lētticīgiem, jauniem mantiniekiem, par sievieti, kas nav cienīga atrasties starp pieklājīgiem cilvēkiem. Elizabete bija pārkāpusi pieklājīgas uzvedības noteikumus, turklāt nevis ar sava sabiedriskā stāvokļa cilvēku, bet gan ar vīrieti, kura reputācija bija aptraipīta un sabiedriskā stāvokļa vispār nebija. Viņa bija ne vien pārkāpusi likumu, bet metusi pārējiem izaicinājumu.

Nedēļu pēc divkaujas bez jebkāda brīdinājuma pēkšņi nozuda Roberts. Elizabete ārkārtīgi baiļojās par brāli, nevēlēdamās noticēt, ka Roberts to darījis viņas rīcības dēļ, un nespēdama izdomāt nevienu citu, ne tik mokošu izskaidrojumu. Tomēr drīz vien viņai viss kļuva skaidrs. Kamēr Elizabete viena pati sēdēja viesistabā, klusībā skaitīdama lūgšanas par brāli un gaidīdama viņa atgriešanos, visā pilsētā pamazām izplatījās runas par viņa nozušanu. Pie Elizabetes sāka ierasties kreditori, pieprasīdami, lai viņa samaksā milzīgās summas, kas bija sakrājušās ne vien sakarā ar viņas iziešanu sabiedrībā, bet daudzu gadu laikā ari par Roberta un viņas tēva azartspēļu parādiem.

Trīs nedēļas pēc Šerīzes Dimonas viesībām, kādā brīnišķīgi saulainā pēcpusdienā, Elizabete un Lūsinda pēdējo reizi aizvēra īrētās pilsētas mājas durvis un iekāpa karietē. Kad viņas brauca cauri parkam, tie paši cilvēki, kas reiz bija Elizabetei glaimojuši un centušies iegūt meitenes labvēlību, nu, viņu ieraugot, salti uzgrieza muguru. Caur karstajām pazemojuma asarām Elizabete ieraudzīja citā karietē sēžam kādu izskatīgu jaunekli ar glītu meiteni. Vikonts Mondveils bija izbraucis pastaigā kopā ar Valēriju. Skatiens, ko bijusī draudzene veltīja Elizabetei, bija domāts kā žēluma pilns, taču sāpju pārņemtajai Elizabetei šķita, ka tajā pavīd triumfs. Bailes par to, ka Robertam noticis kaut kas ļauns, jau bija aizstājusi daudz ticamākā pārliecība, ka viņš aizbēdzis, lai nenokļūtu parādnieku cietumā.

Elizabete atgriezās Heivenhērstā un pārdeva visas vērtīgākās lietas, lai samaksātu Roberta un tēva kāršu spēļu parādus, kā arī segtu visus izdevumus, kas bija radušies sakarā ar viņas iziešanu sabiedrībā. Un tad viņa sāka jaunu dzīvi. Ar drosmi un apņēmību meitene veltīja visas pūles, lai saglabātu Heivenhērstu un parūpētos par to astoņpadsmit kalpotāju labklājību, kuri bija nolēmuši palikt pie viņas, par to saņemot vienīgi pajumti, uzturu un jaunu livreju reizi gadā.

Drīz vien Elizabetes sejā atkal parādījās smaids, bet vainas apziņa un mulsums pagaisa. Viņa iemācījās vairs nedomāt par savām katastrofālajām, sezonas laikā pieļautajām kļūdām, jo viņai likās pārāk sāpīgi atcerēties gan to, kas bija noticis, gan briesmīgo atmaksu, kas bija sekojusi viņas rīcībai. Septiņpadsmit gadu vecumā viņa bija spiesta uzņemties atbildību par sevi, un nu viņa bija atgriezusies mājās, kur allaž bija iederējusies vislabāk. Viņa no jauna atsāka spēlēt šahu ar Bentneru un kopā ar Āronu apguva šaušanu mērķī; viņa dāsni apveltīja ar mīlestību gan šo savu dīvaino ģimeni, gan Heivenhērstu un saņēma pretī tikpat daudz. Viņa jutās apmierināta un aizņemta un ietiepīgi atteicās domāt par Ianu Torntonu vai notikumiem, kas bija kļuvuši par iemeslu viņas izraidījumam no sabiedrības.

Tagad tēvoča rīcības rezultātā meitene bija spiesta ne vien domāt par Ianu, bet pat satikties ar viņu. Bez tēvoča sniegtā pieticīgā finansiālā atbalsta, kas ilgtu vēl vismaz divus gadus, Elizabete nespētu paturēt Heivenhērstu. Ja viņai neizdotos savākt naudu, lai Heivenhērstas zemi pienācīgi apūdeņotu, kā to bija vajadzējis izdarīt jau krietni sen, zeme zaudētu auglību un nespētu ne piesaistīt ciema ļaudis, ne arī nodrošināt pienācīgu iztiku viņiem pašiem.

Negribīgi nopūtusies, Elizabete atvēra acis, ar neko neredzošu skatienu palūkojās visapkārt un tad lēni piecēlās. Viņai bija nācies sadurties ar daudz sarežģītākām problēmām par šo te, viņa sevi iedrošināja. Katrai problēmai bija savs risinājums, vajadzēja to tikai cītīgi meklēt. Turklāt tagad te atradās arī Aleksa. Gan jau viņas abas noteikti izdomās, kā apvest ap stūri tēvoci Džūljesu.

Viņa uztvers to par izaicinājumu, Elizabete stingri apņēmās un devās meklēt Aleksu. Deviņpadsmit gadu vecumā izaicinājumi viņai joprojām sagādāja prieku, turklāt dzīve Heivenhērstā bija kļuvusi mazliet garlaicīga. Pāris īsu izbraucienu vismaz divi vai trīs varēja būt visai interesanti.

Kad Elizabete beidzot uzgāja Aleksu dārzā, viņai jau bija gandrīz izdevies sevi par to visu pārliecināt.

8. nodaļa

•>

Aleksandrai pietika ar vienu vienīgu skatienu uz Elizabetes vienaldzības grimasē rūpīgi savilkto seju un stingo smaidu, un viņa tūdaļ visu saprata, tāpat kā Bentners, kas bija izklaidējis Aleks u ar stāstiem par Elizabetes dārza darbiem. Abi pagriezās pret meiteni, nespēdami slēpt satraukumu.

“Kas noticis?” Aleksa noraizējusies prasīja, pielēkdama kājās.

“Es pat īsti nezinu, kā lai tev to pasaka,” Elizabete godīgi atzinās, apsēzdamās līdzās Aleksai, kamēr Bentners norūpējies mīņājās turpat netālu, izlikdamies, ka noplūc novītušo rožu galviņas, apņēmies palikt uz vietas, lai varētu visu dzirdēt un vajadzības gadījumā sniegt padomu vai palīdzību. Jo vairāk Elizabete domāja par to, ko viņai vajadzēja pateikt Aleksai, jo dīvaināk gandrīz pat komiski tas šķita viņas apjukušajam prātam. “Mans tēvocis,” viņa paskaidroja, “ir apņēmies sameklēt kādu, kas būtu ar mieru mani apprecēt.”

“Tiešām?” Aleksa noprasīja, pētīdama Elizabetes apmulsuma pilno seju.

“Jā. Patiesībā pat varētu sacīt, ka viņš ir nolēmis rīkoties ārkārtīgi savādi, lai panāktu savu.”

“Ko tas nozīmē?”

Elizabete apvaldīja pavisam negaidot uznākušus histēriskus smieklus.

“Viņš ir nosūtījis vēstules visiem piecpadsmit maniem bijušajiem pielūdzējiem un tajās vaicā, vai viņus joprojām interesē laulības ar mani...”

“Ak dievs,” Aleksa izdvesa.

“Un, ja tā būtu, tad viņš piedāvā mani Lūsindas pavadībā uz dažām dienām nosūtīt pie viņiem ciemos,” Elizabete tajā pašā dīvaini aizžņaugtajā balsī turpināja, “lai mēs varētu noskaidrot, vai joprojām esam piemēroti viens otram.”

“Ak dievs,” Aleksa atkārtoja jau skaļāk.

“Divpadsmit no viņiem atteicās,” meitene turpināja, redzēdama, ka Aleksas seja savelkas žēlumā un līdzjūtībā, “toties pārējie trīs bija ar mieru, un tagad man būs jābrauc pie viņiem viesos. Tā kā Lūsinda nepagūs atgriezties no Devonas līdz brīdim, kad man būs jādodas pie sava trešā... līgavaiņa, kurš dzīvo Skotijā,” viņa paskaidroja, gandrīz nespēdama izrunāt šo Ianam Torn-tonam piedēvēto vārdu, “pie abiem pirmajiem man būs jādodas kopā ar Bertu, kurai nāksies tēlot manu krustmāti.”

“Ar Bertu!” Bentners sašutis iesaucās. “Kā jūsu krustmāti? Tā muļķa zoss baidās pat no savas ēnas!”

Ar pūlēm apvaldījusi kārtējos jautrības uzplūdus, Elizabete uzlūkoja abus savus draugus.

“Par Bertu es raizējos vismazāk. Tomēr jūs varat droši piesaukt Dieva vārdu, jo tikai brīnums man palīdzēs to visu pārdzī-

. » vot.

“Kas ir šie līgavaiņi?” Aleksa noprasīja. Viņas satraukums pieauga vēl vairāk, ieraugot Elizabetes dīvaino smaidu un dzirdot atbildi.

“Divus no viņiem es nemaz nespēju atcerēties. Vai nav jocīgi,” viņa turpināja mulsuma pilnā uzjautrinājumā, “ka divi pieauguši vīrieši ierauga jaunu meiteni viņas debijas laikā un tūdaļ metas pie viņas brāļa, lai lūgtu viņas roku, toties viņa pati nespēj atcerēties neko, tikai viena šā vīrieša vārdu.”

“Nē,” Aleksa uzmanīgi iebilda, “tas nav jocīgi. Tu biji un esi ļoti skaista, un tieši tā tas arī parasti notiek. Jauna meitene septiņpadsmit gadu vecumā pirmo reizi iziet sabiedrībā, džentlmeņi viņu nopēta, bieži vien visai pavirši, un nospriež, vai grib viņu precēt. Tad viņi lūdz šīs meitenes roku. Man nepavisam neliekas saprātīgi vai godīgi saderināt jaunu meiteni ar kādu cilvēku, kuru viņa gandrīz nepazīst, un tad cerēt, ka viņa šajā cilvēkā iemīlēsies pēc kāzām, taču augstākajā sabiedrībā šāda laulību kārtība tiek uzskatīta par civilizētu.”

“Patiesībā viss ir gluži pretēji ja tā padomā, tad šāda rīcība ir pat barbariska,” Elizabete noteica, ar prieku ļaudamās sarunai par citu tematu, lai nevajadzētu domāt par pašas nelaimi.

“Elizabete, kas ir šie līgavaiņi? Varbūt es viņus pazīstu un varēšu palīdzēt tev visu atcerēties.”

Elizabete nopūtās.

“Pirmais ir sers Frānsiss Belheivens...”

“Nevar būt!” Aleksa sašutusi iekliedzās, izpelnīdamās satrauktu Bentnera skatienu. Elizabete tikai viegli savilka uzacis, gaidīdama paskaidrojumu. Aleksa dusmīgi turpināja: “Viņš... viņš

ir briesmīgs, atbaidošs vecis. Šo cilvēku vispār nav iespējams pieklājīgi raksturot. Viņš ir tukls, gandrīz plikpaurains, un par viņa izlaidīgo dzīvi uzjautrinās visa augstākā sabiedrība, jo viņš ir tik baismīgs un muļķīgs. Turklāt viņš ir neiedomājami skops, īsts sīkstulis!”

“Vismaz šajā ziņā mēs esam līdzīgi,” Elizabete mēģināja pajokot, taču tad viņa ieraudzīja, ka Bentners satraukumā sācis plūkt ziedus no krāšņi ziedoša krūma. “Bentner,” meitene uzmanīgi ieteicās, juzdamās aizkustināta, ka viņš tik acīm redzami raizējas par viņas likteni, “novītuši ziedi ir viegli atšķirami no plaukstošiem.”

“Kas ir otrais līgavainis?” Aleksa aizvien pieaugošā nemierā uzstāja.

“Lords Džons Mārčmens.” Redzēdama, ka Aleksas sejā parādās neizpratne, Elizabete piebilda: “Kenfordas grāfs.”

Visu sapratusi, Aleksa lēni pamāja.

“Es viņu nepazīstu, tomēr esmu dzirdējusi par šo cilvēku.”

“Tad neliec man ilgāk mocīties neziņā,” Elizabete sacīja, no jauna apvaldīdama smieklus, jo viņai viss likās aizvien jocīgāks. “Ko tu par viņu zini?”

“Tur jau tā nelaime, ka es neko nespēju atcerēties, taču... pag, nu man ir skaidrs! Viņš...” Aleksa drūmi paskatījās uz Elizabeti. “Viņš ir nelabojams mednieks, kurš tikai retu reizi ierodas Londonā. Runā, ka visas viņa mājas sienas ir apkarinātas ar viņa nomedīto dzīvnieku galvām un viņa noķerto zivju izbāzņiem. Es vēl atceros kādu jokojam, ka lords nav apprecējies, jo nav spējis atrauties no savas iemīļotās nodarbes pietiekami ilgi, lai sameklētu sev sievu. Viņš nepavisam neliekas tev piemērots,” Aleksa izmisusi piebilda, izklaidīgi vērodama savas sarkanās kurpītes purngalu.

“Tam nav nekādas nozīmes, jo es netaisos precēties, ja vien man izdosies no tā izvairīties. Ja man laimētos noturēties vēl divus gadus, tad es varētu saņemt vecmāmiņas novēlēto mantojumu. Ar šo naudu es ilgi varētu šeit dzīvot viena pati. Diemžēl bez tēvoča atbalsta man tikmēr būs grūti savilkt galus kopā, turklāt viņš gandrīz ik nedēļu draud, ka pārstās man palīdzēt. Ja es vismaz neizlikšos, ka piekritu viņa neprātīgajai iedomai, man nav ne mazāko šaubu, ka viņš tā arī izdarīs.”

“Elizabete,” Aleksa uzmanīgi ieminējās, “ja tu man ļautu, es tev labprāt palīdzētu. Mans vīrs...”

“Lūdzu, nevajag,” Elizabete viņu pārtrauca. “Zini, es nespētu ņemt naudu no tevis. Pietiek jau ar to vien, ka es nemūžam nespētu tev atdot parādu. Ar manu mantojumu vajadzētu pietikt, lai segtu Heivenhērstas izdevumus, taču tikai ar lielām pūlēm. Pagaidām mani vairāk nomoka rūpes par to, kā lai izvairos no tēvoča izliktās cilpas.”

“Es nespēju saprast, kā gan tavs tēvocis spēj uzskatīt par tev piemērotiem līgavaiņiem cilvēkus, kas tādi nepavisam nav. Pat ne mazdrusciņ!”

“Mums tas ir skaidrs,” Elizabete drūmi atteica un noliecās, lai izrautu zāles stiebru, kas bija izaudzis starp akmens plāksnēm zem sola, “toties maniem “līgavaiņiem” acīmredzot ne, un tur jau ir tā nelaime.” To sakot, meitenei kaut kas piepeši ienāca prātā; saudzīgi saņēmusi pirkstos zāles stiebru, viņa palika sēžam pavisam nekustīgi.

Aleksa ievilka elpu, kā grasīdamās ko teikt, tad aprāvās, un šajā klusuma mirklī abu meiteņu rosīgajos prātos dzima viena un tā pati doma.

“Aleksa,” Elizabete izdvesa, “man atliek tikai...”

“Elizabete,” Aleksa nočukstēja, “nemaz nav tik ļauni. Tev atliek tikai...”

Elizabete lēni izslējās un pagriezās.

Abas senās draudzenes klusēdamas lūkojās viena otrā. Laiks piepeši pagaisa, un viņas atkal pārvērtās par mazām meitenēm, kas tumsā guļ nomodā, dalīdamās savos sapņos un rūpēs un izdomādamas plānus to risināšanai, kas allaž sākās ar “ja vien...”.

“Ja vien,” Elizabete sacīja, un viņas sejā atplauka plats smaids, kam līdzīgs tūdaļ parādījās arī uz Aleksas lūpām, “man izdotos viņus pārliecināt, ka mēs nesaderam kopā...”

“Un tam nepavisam nevajadzētu būt grūti,” Aleksa aizrautīgi iesaucās, “jo tā taču ir taisnība!”

Laimīga par izdomāto plānu un iespēju atkal būt noteicējai par situāciju, kas vēl tikai pirms pāris minūtēm bija apdraudējusi visu viņas dzīvi, Elizabete pielēca kājās, priecīgi starodama.

“Nabaga sers Frānsiss!” Elizabete iesmējās, jautri lūkodamās te uz Bentneru, te uz Aleksu, kuri smaidīja viņai pretī. “Baidos, ka viņš jutīsies pagalam nepatīkami pārsteigts, kad uzzinās, cik...” viņa saminstinājās, cenzdamās izdomāt visu, kas vecam neķītre-lim varētu likties nepieņemams savā nākamajā sievā, “cik briesmīgi tikumīga es esmu!”

“Un cik tu esi izšķērdīga!” Aleksa papildināja.

“Tieši tā!” Elizabete piekrita, aiz sajūsmas gandrīz apgriezdamās uz papēža. Zeltainajiem matiem un zaļajām acīm mirdzot saules gaismā, viņa priecīgi skatījās uz saviem draugiem. “Es centīšos viņam sagādāt neapstrīdamus pierādījumus par savu tikumību un izšķērdību. Runājot par Kenfordas grāfu...”

“Cik žēl,” Aleksa pārspīlēti drūmā balsī noteica, “ka tev neizdosies viņam parādīt, cik lieliski tu proti ķert zivis.”

“Zivis?” Elizabete tēloja, ka nodrebinās. “Jau tikai iedomājoties vien par šīm zvīņainajām radībām, man jākrīt ģībonī!”

“Tas gan noteikti neattiecas uz jūsu vakardienas lielisko lomu,” Bentners aizrādīja.

“Taisnība!” Elizabete sirsnīgi uzsmaidīja vīram, kurš bija iemācījis viņu makšķerēt. “Uzmeklējiet Bertu un paziņojiet, ka viņai nāksies braukt man līdzi. Kad mēs atgriezīsimies mājā, viņai jau droši vien būs pārgājusi histērija, un tad es ar viņu mierīgi parunāšu.”

Bentners aiztipināja, melnās livrejas apdilušajiem stūriem plīvojot vējā.

“Tagad mums jātiek galā vairs tikai ar trešo līgavaini,” Aleks a priecīgi noteica. “Kas viņš tāds ir, un ko mēs par viņu zinām? Vai es viņu pazīstu?”

Tieši no šā brīža Elizabete bija baidījusies visvairāk.

“Tu par viņu uzzināji tikai pirms dažām nedēļām, kad atgriezies no ceļojuma.”

“Ko?” draudzene apjukusi vaicāja.

Elizabete dziļi ievilka elpu, lai savaldītos, un nervozi notrina plaukstas gar savu zilo svārku sāniem.

“Manuprāt,” viņa lēni iesāka, “man vajadzētu tev pastāstīt, kas īsti notika pirms pusotra gada... starp mani un Ianu Tornto-nu.”

“Tev man nekas nav jāstāsta, ja tu tāpēc jutīsies nelaimīga. Un pagaidām galvenais, par ko mums vajadzētu domāt, ir tas trešais vīrietis...”

“Tas trešais vīrietis,” Elizabete viņu strupi pārtrauca, “ir Ians Torntons.”

“Augstā debess!” Aleksa šausmās izdvesa. “Kāpēc? Es gribēju teikt...”

“Es nezinu, kāpēc,” Elizabete apjukusi nikni atzinās. “Viņš pieņēma mana tēvoča piedāvājumu. Vai nu noticis milzīgs pārpratums, vai arī viņu tas vareni uzjautrina, taču ne vienā, ne otrā gadījumā tas neliekas īpaši saprotami...”

“Uzjautrina! Viņš taču tev izpostīja visu dzīvi. Ja tagad viņu tas uzjautrina, tad viņš ir īsts briesmonis.”

“Vari man ticēt, ka mūsu pēdējās tikšanās reizē situācija viņu nepavisam neuzjautrināja,” Elizabete atteica, apsēdās un pastāstīja draudzenei visu, kas tolaik bija noticis, izmisīgi pūlēdamās apvaldīt emocijas, lai vēlāk, kad viņai ar Aleksu nāksies līdz galam izstrādāt savu plānu, viņa spētu skaidri domāt.

9. nodaļa

>

“Berta, mēs esam klāt,” Elizabete paziņoja, kad viņu faetons apstājās pie lielās mājas, kas piederēja seram Frānsisam Belhei-venam. Visu pēdējo stundu Berta bija turējusi acis cieši aizvērtas, taču Elizabete bija redzējusi, kā viņas krūtis strauji cilājas, un sapratusi, ka viņa neguļ. Bertai bija ļoti bail izlikties par Elizabetes krustmāti, un dažu pēdējo dienu laikā Elizabetei neizdevās mazināt viņas bailes ne ar mierināšanu, ne ar solījumiem. Berta nebija vēlējusies braukt šurp, un pat šajā brīdī viņa klusībā cerēja uz pēkšņu izglābšanos.

“Krustmāt Berta!” meitene uzstājīgi atkārtoja, redzēdama, ka milzīgās mājas parādes durvis atveras. Virssulainis pakāpās sāņus, un no mājas izsteidzās kalpotāji. “Krustmāt Berta!” Elizabete vēlreiz uzsauca un izmisumā pastiepa roku pie kalpones cieši aizmiegtajām acīm. Ar varu pavērusi vienu plakstiņu, viņa ieskatījās tieši izbiedētajā, brūnajā acī. “Lūdzu, nedari tā, Berta! Es ceru, ka tu izturēsies kā krustmāte, nevis kā nobijusies pele. Viņi jau ir gandrīz klāt.”

Berta pamāja, norija siekalas, izslējās taisni un nogludināja melnos svārkus.

“Kā es izskatos?” Elizabete čukstus steidzīgi noprasīja.

“Atbaidoša,” Berta atteica, pārlaizdama skatienu vienkāršajai melna auduma kleitai ar augstu apkakli, Elizabete šo tērpu bija rūpīgi izraudzījusies pirmajai tikšanās reizei ar savu iespējamo vīru, kuru Aleksandra bija aprakstījusi kā neķītru veci. Lai izceltu savu vairāk mūķenei piedienīgo ārieni, Elizabete bija atsu-kājusi matus no sejas, saspraudusi tos ciešā mezglā kā Lūsindai un aizklājusi seju ar īsu plīvuru. Ap kaklu meitene bija aplikusi vienīgo “dārglietu”, ko bija apņēmusies nēsāt visu viesošanās laiku, no ģimenes kapelas paņemtu lielu, neglītu dzelzs krucifiksu. “Pagalam atbaidoša, milēdij,” Berta jau skaļāk atkārtoja. Kopš Roberta nozušanas Berta bija sākusi uzrunāt Elizabeti kā savu kundzi, nevis agrāk ierastajā familiārajā veidā.

“Lieliski!” Elizabete, viņu iedrošinot, pasmaidīja. “Tu tāpat.”

Kalpotājs atvēra faetona durvis un nolaida lejā kāpnes. Elizabete izkāpa pirmā, un viņas “krustmāte” sekoja meitenei. Nogaidījusi, kamēr Berta paies uz priekšu, viņa pagriezās un paskatījās uz Āronu, kas sēdēja uz bukas. Tēvocis bija atļāvis Elizabetei paņemt līdzi sešus Heivenhērstas kalpotājus, un Elizabete bija tos izraudzījusies ar īpašu rūpību.

“Tikai neaizmirsti,” viņa nevajadzīgi piekodināja Āronam. “Droši stāsti par mani visiem kalpotājiem, kas vien būs ar mieru tevī klausīties. Tu jau zini, kas sakāms.”

“Jā,” viņš atteica un viltīgi pasmīnēja. “Mēs viņiem pastāstīsim, ka jūs esat kaulaina cilvēkēdāja pietiekami svētulīga, lai spētu iebaidīt pašu velnu un padarīt viņu par svēto.”

Elizabete pamāja un negribīgi pagriezās uz mājas pusi. Liktenis bija viņai izdalījis kārtis, un nu atlika vienīgi izspēlēt tās, cik labi vien iespējams. Augstu izslējusi galvu, juzdama, ka ceļgali nevaldāmi trīc, viņa pagājās uz priekšu un nostājās līdzās Bertai. Uz sliekšņa stāvošais virssulainis ar nekaunīgu interesi nopētīja Elizabeti, un meitenei radās neticams iespaids, ka šis kalpotājs tik tiešām cenšas zem viņas bezveidīgā, melnā tērpa saskatīt krūtis. Viņš soli atkāpās, ļaudams viešņām ieiet mājā.

“Mans kungs šobrīd atrodas pie viesiem un drīz vien ieradīsies pie jums,” virssulainis paskaidroja. “Tikmēr Kērbss jums ierādīs jūsu istabas.” Viņa acis aizslīdēja pie Bertas un tūdaļ atzinīgi iemirdzējās, ieraugot viņas kuplās krūtis. Tad virssulainis pagriezās un pamāja vecākajam sulainim.

Kopā ar nobālušo un lūpas sakniebušo Bertu Elizabete kāpa augšā pa garajām kāpnēm, ziņkāri aplūkodama tumšo vestibilu un košsarka«a paklāju, kas sedza pakāpienus. Paklāja malas izskatījās biezas un mīkstas, liecinot par tā sākotnējo cenu, taču zem kājām tas bija pavisam izdilis un prasījās pēc aizstāšanas. Pie sienām bija piestiprināti apzeltīti svečturi ar svecēm, taču tās nedega, gan kāpnes, gan to laukumiņš grima tumsā. Kad sulainis atvēra Elizabetei paredzētās istabas durvis, viņa ieraudzīja, ka arī tajā valda tumsa.

“Lēdijas Bertas istaba atrodas aiz šīm durvīm,” sulainis paziņoja. Elizabete samiedza acis, mēģinādama kaut ko saredzēt, un ieraudzīja, ka sulainis pieiet pie kaut kā, kas laikam bija siena. Klusi nočīkstēja durvju viras, liekot noprast, ka sulainis nupat atvēris durvis.

“Te ir tumšs kā kapā,” Elizabete aizrādīja, nespēdama saredzēt neko vairāk par neskaidrām ēnām. “Vai jūs nebūtu tik laipns un neaizdedzinātu sveces?” viņa palūdza. “Protams, ja te vispār ir sveces.”

“Protams, milēdij, tās atrodas līdzās gultai.” Elizabetes acu priekšā pavīdēja sulaiņa ēna, un meitene pievērsa skatienu lielam dīvainas formas priekšmetam. Spriežot pēc lieluma, tā varēja būt gulta.

“Lūdzu, aizdedziniet tās!” meitene pavēlēja. “Es... es neko neredzu.”

“Viņa gaišībai nepatīk, ka guļamistabā dedzina vairāk par vienu sveci,” sulainis iebilda. “Viņš apgalvo, ka tā esot veltīga bišu vaska izšķiešana.”

Elizabete tumsā samirkšķināja acis, cīnīdamās ar smiekliem un asarām par savu nožēlojamo stāvokli.

“Ak tā,” viņa apjukusi noteica.

Sulainis aizdedzināja mazu svecīti telpas tālākajā galā un izgāja, aizvērdams durvis.

“Milēdij,” Berta čukstus ierunājās, skatīdamās necaurredzamajā tumsā. “Kur jūs esat?”

“Tepat,” Elizabete atteica, izstiepa rokas un piesardzīgi pagājās uz priekšu, taustīdamās pēc iespējamiem šķēršļiem un cerēdama, ka dodas uz savas guļamtelpas ārsienas pusi, kurā noteikti vajadzēja atrasties kādam logam ar aizkariem, aiz kuriem slēpjas gaisma.

“Kur?” Berta bailīgi pārvaicāja, un Elizabete pāri visai istabai izdzirdēja, kā viņai klab zobi.

“Te, pa kreisi no tevis.”

Sekodama saimnieces balsij, Berta pagriezās un izbailēs iekliedzās, redzēdama kaut ko līdzīgu rēgam, kas ar izstieptām rokām spokaini slīdēja cauri tumsai.

“Paceliet roku,” viņa izmisīgi palūdza, “lai es varētu saprast, ka tā tiešām esat jūs.”

Pazīdama Bertas bailīgo dabu, Elizabete tūdaļ paklausīja. Viņa pacēla ft)ku, lai nomierinātu nabaga Bertu, taču diemžēl trā-plja pa kādu tievu paliktni ar sašaurinātu augšdaļu, uz kura atradās marmora krūšutēls.

“Augstā debess!” Elizabete iesaucās, vēl pagūdama pēdējā bridi noķert paliktni ar marmora krūšutēlu, kas draudēja apgāzties. “Berta!” viņa sacīja. “Tagad nav īstais laiks baidīties no tumsas. Lūdzu, palīdzi man! Es kaut kam uzskrēju virsū šķiet, krūšutēlam uz paliktņa un neuzdrošinos tos palaist vaļā, kamēr nebūšu tikusi skaidrībā, kā tos novietot atpakaļ. Man priekšā atrodas aizkari. Seko manas balss skaņai, panāc šurp un atvelc tos! Tiklīdz mēs to izdarīsim, te kļūs gaišs kā dienā.”

“Es jau eju, milēdij,” Berta drosmīgi atsaucās, un Elizabete atvieglota uzelpoja. “Es tos atradu!” pēc brīža Berta klusi paziņoja. “Tie ir smagi... samta aizkari, aiz kuriem ir vēl vieni.” Berta atvilka vienu smago aizkaru pusi gar sienu un tad ar vēl lielāku sparu un aizrautību ķērās pie otras puses.

“Beidzot te ir gaišs!” Elizabete noteica. Pa logu iespīdēja spožā pēcpusdienas saules gaisma, uz mirkli apžilbinot meiteni. “Tā jau ir labāk,” viņa piebilda, samirkšķinādama acis. Pamanījusi, ka paliktnis ir pietiekami stabils, lai spētu nostāvēt bez viņas palīdzības, Elizabete jau grasījās novietot uz tā krūšutēlu, taču Bertas sauciens lika viņai aprauties.

“Lai visi svētie stāv mums klāt!”

Sargājot piespiedusi pie sevis trauslo krūšutēlu, Elizabete spēji apcirtās un ieraudzīja tik satriecošos sarkanos un zelta toņos iekārtotu istabu, kādu viņai nekad vēl nebija gadījies redzēt. Seši milzīgi zelta eņģeļi šķietami karājās gaisā virs gigantiskas gultas, vienā apaļīgā dūrē turēdami košsarkanus samta gultas aizkarus, bet otrā lokus un bultas; eņģeļi rotāja arī gultas galvgali. Elizabete iepleta acis vispirms neticībā, bet jau pēc mirkļa lielā uzjautrinājumā.

“Berta,” viņa izdvesa, apspiezdama smieklus, “tu tikai paskaties uz šo istabu!”

Atbaidošā zeltījuma satriektā Elizabete lēni apgriezās. Virs kamīna zeltītā rāmī karājās glezna, kurā bija attēlota kaila dāma.

Pār viņas gurniem bija pārmests gandrīz caurspīdīgs sarkana zīda gabals. Elizabete steidzīgi novērsās no nekaunīgi izrādītā kailuma un ieraudzīja veselu armiju draisku eņģeļu. Šie apaļīgie, zeltītie radījumi gozējās uz kamīna malas un naktsgaldiņiem; bariņš eņģeļu veidoja līdzās gultai nolikto svečturi ar divpadsmit svecēm vienu no tām bija aizdedzinājis sulainis arī milzīgā spoguļa malas bija kā nosētas ar eņģeļiem.

“Tas...” Berta izdvesa, iepletusi acis kā apakštasītes, “tas... man trūkst vārdu,” viņa beidzot izgrūda, taču Elizabete jau bija atguvusies no satricinājuma un gatava kuru katru mirkli skaļi smieties.

“Tas ir neizsakāmi?” Elizabete izpalīdzīgi pateica priekšā un jautri iesmējās. “N-neticami?” meitene piebilda, un viņas pleci ietrīcējās smieklos.

Berta izdvesa nervozu, aizžņaugtu skaņu, un pēkšņi viņas vairs nespēja savaldīties. Bezgalīgās spriedzes dienas pārvērtās jautrības vētrā, un abas izplūda skaļos, neprātīgos smieklos tik aizrautīgi, ka pār viņu vaigiem sāka plūst asaras. Berta ķēra pēc priekšauta, taču tad, atcerējusies, ka nu viņas sabiedriskais stāvoklis ir daudz augstāks, izvilka no piedurknes mutautiņu un uzmanīgi nosusināja acu kaktiņus; Elizabete piespieda sev klāt aizmirsto krūšutēlu, atbalstīja zodu pret tā gludo pakausi un smējās, kamēr viņai iesāpējās vēders. Abas bija tā aizrāvušās, ka pat nepamanīja guļamtelpā ienākam namatēvu. Sers Frānsiss sajūsmināts nodārdināja:

“Lēdija Elizabete un lēdija Berta!”

Berta pārsteigumā un izbīlī apslāpēti iekliedzās, aši atrāva mutautiņu no acīm un piespieda pie lūpām.

Elizabetei pietika uzmest vienu vienīgu skatienu atlasā ģērbtajam namatēva stāvam, kas visai līdzinājās paša dievinātajiem eņģeļiem, un meiteni kā ledaina ūdens spainis pāršļāca viņas neapskaužamā stāvokļa drūmā realitāte, liekot tūdaļ pat aizmirst jautrību. Viņa nolaida skatienu, izmisīgi cenzdamās atcerēties savu plānu un iestāstīt sev, ka tas noteikti izdosies. Tam jāizdodas, jo, ja tā nenotiktu, tad šis vecais neķītrelis, kam tik ļoti patika apzeltīti eņģeļi, pavisam droši varēja kļūt par viņas vīru.

“Manas dārgās, dārgās dāmas!” sers Frānsiss starodams sauca, steigdamies abām klāt. “Cik sen esmu gaidījis šo brīdi!” Pieklājība prasīja, lai viņš vispirms sasveicinātos ar vecāko dāmu, tāpēc lords pagriezās pret Bertu. Saņēmis Bertas ļengano roku, viņš piespieda to pie lūpām un sacīja: “Atļaujiet iepazīties! Esmu sers Frānsiss Belheivens.”

Lēdija Berta pakniksēja, nenolaizdama bailēs ieplestās acis no lorda sejas un turpinādama spiest mutautiņu pie lūpām. Seram Frānsisam par pārsteigumu, viņa neatbildēja uz sveicienu; viņa nesacīja, ka priecājas ar viņu iepazīties, un neapvaicājās, kā viņam klājas. Viņa tikai atkal pakniksēja. Un tad vēlreiz.

“Tas nav vajadzīgs,” lords sacīja, slēpdams apjukumu aiz mākslotas jautrības maskas. “Esmu tikai bruņinieks, nevis hercogs vai grāfs.”

Lēdija Berta atkal pakniksēja, un Elizabete asi iegrūda elkoni viņai sānos.

“L’bdien!” apaļīgā dāma izgrūda.

“Mana krustmāte mazliet... ē... kautrējas no svešiniekiem,” Elizabete vārgi izteica.

Dzirdot Elizabetes Kemerones maigo, melodisko balsi, seram Frānsisam uzmutuļoja asinis. Neslēptā iekārē viņš pagriezās pret savu nākamo līgavu un pamanīja, ka krūšutēls, ko Elizabete tik saudzīgi un ļoti sirsnīgi spiež pati pie savām krūtīm, ir viņa atveidojums. Sers Frānsiss tikai ar pūlēm apslēpa sajūsmu.

“Es jau zināju, ka starp mums nebūs nekādas izlikšanās vai meitenīgas kautrības,” viņš priecīgi sacīja, ieskatīdamies meitenes neizpratnes un piesardzības pilnajā sejā, un saudzīgi izņēma savu krūšutēlu Elizabetei no rokām. “Mana mīļā, nav jēgas glāstīt māla kluci, ja jums priekšā stāvu es pats\”

Satriektā Elizabete blenza uz krūšutēlu, ko bija turējusi rokās. Sers Frānsiss to uzmanīgi novietoja uz paliktņa un tad cerīgi pagriezās. Meitenei radās drausmīga un pilnīgi pareiza nojauta, ka lords gaida, lai viņa pastieptu rokas un pievilktu viņa plikpauraino galvu sev pie krūtīm. Elizabete skatījās uz viņu, juzdama, ka domas pārvērtušās sastingušā juceklī.

“Es... es gribētu jums ko lūgt,” viņa beidzot ieminējās.

“Ko vien vēlaties, mana dārgā,” viņš piesmacis atteica.

“Es gribētu... pirms vakariņām mazliet atpūsties.”

Sers Frānsiss atkāpās, izskatīdamies vīlies, taču tad viņš aši atguvās un negribīgi pamāja.

“Mēs šeit neievērojam lauku dienas kārtību. Vakariņas būs pusdeviņos.”

Pirmo reizi viņš uzmanīgāk nopētīja meiteni. Sers Frānsiss tik labi un skaidri atcerējās viņas skaisto seju un kārdinošo augumu, ka līdz šim bija redzējis sev acu priekšā agrāko lēdiju Elizabeti Kemeroni. Nu viņš ar nokavēšanos ievēroja viņas vienkāršo, neglīto kleitu un gludi atsukātos matus. Lorda skatiens noslīdēja līdz neglītajam dzelzs krustam meitenei ap kaklu, un viņš satriekts atrāvās.

“Starp citu, dārgā, esmu uzaicinājis dažus viesus,” viņš ar uzsvaru sacīja, lūkodamies uz Elizabetes neizskatīgo tērpu. “Man šķita, ka jums vajadzētu to zināt, lai varētu izvēlēties sev piemērotāku apģērbu.”

Elizabete uztvēra šo apvainojumu ar to pašu trulo nekustī-bu, kādu izjuta kopš brīža, kad bija pirmo reizi ieraudzījusi seru Frānsisu. Tikai tad, kad aiz namatēva aizvērās durvis, viņa atkal spēja pakustēties.

“Berta!” viņa iesaucās, nelaimīga atkrizdama uz krēsla. “Kā tu varēji tā kniksēt vakars vēl nebūs galā, kad viņš nopratīs, ka tu esi kalpone! Mums nemūžam neizdosies paveikt to, ko esam iecerējušas!”

“Ak tā?” Berta sašutusi atcirta. “Toties ne jau es biju tā, kas, viņam ienākot, spieda viņa galvu sev pie krūtīm!”

“Mums jāsaņemas!” Elizabete nozvērējās, vainīgi atskatījusies pār plecu. Nedrošību viņas balsī aizstāja dzelžaina apņēmība un spars. “Mums noteikti jāsaņemas. Es gribu, lai mēs jau rīt no šejienes aizbrauktu. Vēlākais, parīt.”

“Tas virssulainis nekaunīgi blenza man uz krūtīm,” Berta žēlojās. “Es pati redzējul”

Elizabete veltīja viņai greizu, drūmu smaidu.

“Toties kalpotājs blenza uz mani. Šajā mājā neviena sieviete nevar justies droši. Mums vienkārši bija uznācis neliels... lampu drudzis. Mēs esam tikai iesācējas teātra mākslā, bet šovakar es izdarīšu visu, ko esmu iecerējusi. Gan tu redzēsi. Lai ko tas man maksātu, es to izdarīšu.”

Kad Elizabete beidzot nogāja lejā ēdamistabā, viņa bija novēlojusies par divām stundām. Tīšām.

“Augstā debess, jūs nu gan kavējaties, dārgā!” sers Frānsiss iesaucās, atstūma krēslu no galda un piesteidzās pie durvīm, kur stāvēja Elizabete, cenzdamās saņemt drosmi, lai paveiktu iecerēto. “Nāciet iepazīties ar maniem viesiem,” viņš turpināja, aši pārlaidis vilšanās pilnu skatienu Elizabetes drūmajam ietērpam un skarbajam matu sakārtojumam. “Mēs rīkojāmies saskaņā ar jūsu zīmīti un sākām vakariņot bez jums. Kāpēc jūs tik ilgi aizkavējāties?”

“Es skaitīju lūgšanu,” Elizabete paziņoja, saņemdamās, lai ieskatītos viņam tieši acīs.

Sers Frānsiss paguva laikus attapties no pārsteiguma un iepazīstināja meiteni ar pārējiem viesiem diviem vīriešiem, kas pēc vecuma un sejas vaibstiem līdzinājās viņam pašam, un divām apmēram trīsdesmit piecus gadus vecām sievietēm, kurām mugurā bija tik satriecoši atklāti tērpi, kādus Elizabetei vēl nebija gadījies redzēt.

Elizabete uzlika sev uz šķīvja mazliet auksta cepeša, lai apklusinātu rūcošo vēderu. Abas pārējās sievietes pētīja viņu ar neslēptu nicinājumu.

“Jūsu tērps ir ārkārtīgi neparasts,” piezīmēja viena no sievietēm, kuras vārds bija Eloīze. “Vai tur, kur jūs dzīvojat, visi mēdz ģērbties tik... tik vienkārši?”

Elizabete nokoda mazu kumosiņu.

“Ne gluži. Pārmērīga sevis izdaiļošana man liekas nepieņemama.” Viņa pievērsa seram Frānsisam nevainīgu skatienu. “Tērpi maksā dārgi. Es to uzskatu par briesmīgu naudas izšķiešanu.” Seru Frānsisu pēkšņi pārņēma vēlēšanās piekrist, īpaši tāpēc, ka viņš bija nolēmis šo meiteni paturēt kailu tik daudz, cik vien iespējams.

“Gluži pareizi!” viņš atplaucis sacīja, uzsvērtā nepatikā nopētīdams abas pārējās dāmas. “Nav nekādas jēgas tērēt tādu lēveni naudas par apģērbiem. Tas ir galīgi nesaprātīgi.”

“Gluži manas domas.” Elizabete pamāja. “Man labāk patīk ziedot katru pēdējo šiliņu labdarībai.”

“Atdot naudu?" lords apslāpēti ierēcās, gandrīz pielēkdams kājās no krēsla. Tad viņš piespieda sevi atkal apsēsties un pārdomāt, vai tiešām būtu prātīgi precēties ar šo meiteni. Viņa bija glīta viņas seja vēl vairāk atgādināja nobriedušas sievietes seju nekā abu pirmajā tikšanās reizē -, taču pat melnais plīvurs un gludi atsukātie mati nespēja novērst uzmanību no smaragdzaļajām, skaistajām acīm ar garajām, melnajām skropstām. Zem viņas acīm vīdēja tumši loki ēnas, kuru vēl šodien tur nebija. Sers Frānsiss nosprieda, ka lokiem par iemeslu ir meitenes pārāk nopietnā daba. Viņas pūrs bija visai liels, turklāt viņas augums zem bezveidīgās, melnās kleitas... kaut nu to varētu labāk aplūkot. Iespējams, ka šo dažu pēdējo gadu laikā arī tas bija mainījies, turklāt ne jau uz labo pusi.

“Es cerēju, dārgā,” sers Frānsiss iesāka, uzlikdams plaukstu uz meitenes rokas un to draudzīgi paspiezdams, “ka jūs uz vakariņām uzvilksiet citu tērpu, kā jau ieminējos.”

Elizabete nevainīgi paskatījās uz viņu.

“Man nekā cita nav līdzi.”

“Nekā cita?” lords izdvesa. “B-bet es taču skaidri redzēju, kā mani kalpotāji uznesa augšstāvā vairākas ceļasomas.”

“Tās pieder manai krustmātei tikai viena no tām ir mana,” Elizabete aši izdomāja, jau paredzēdama lorda nākamo jautājumu un pūlēdamās steidzīgi izgudrot tam piemērotu atbildi.

“Tiešām?” Sers Frānsiss lielā nepatikā vēlreiz nopētīja meitenes kleitu un tad uzdeva tieši to jautājumu, ko viņa bija paredzējusi. “Vai drīkstu zināt, kas atrodas jūsu ceļasomā, ja jau tur nav citu tērpu?”

Piepešas iedvesmas pārņemtā Elizabete mīļi pasmaidīja.

“Tur atrodas kaut kas ļoti vērtīgs. Ārkārtīgi vērtīgs,” viņa atzinās.

Visi tūdaļ pievērsa meitenei ziņkāres pilnus skatienus it īpaši alkatīgais sers Frānsiss.

“Nelieciet mums mocīties neziņā, mīļā. Kas tur ir?”

“Svētā Jēkaba pīšļi.”

Lēdija Eloīze un lēdija Mortenda reizē iekliedzās, sers Viljams aizrijās ar vīnu, bet sers Frānsiss šausmās blenza uz meiteni, taču Elizabete vēl nebija beigusi. Pašu lielāko triecienu viņa pietaupīja brīdim, kad maltīte bija galā. Tiklīdz viesi piecēlās no galda, viņa pieprasīja, lai tie apsēžas savās vietās un noskaita pienācīgu pateicības lūgšanu. Izstiepusi rokas pret debesīm, Elizabete pārvērta vienkāršu lūgšanu par stindzinošu tirādi pret iekāres un neķītrības grēkiem. Aizvien skaļākā balsī viņa piesauca pastardienas sodu visiem grēciniekiem un beidza savu runu ar biedējoši drausmīgiem to šausmu aprakstiem, kas sagaida visus, kuri aizklīduši pa netiklības ceļu. šajos aprakstos tika apvienotas pasakas par pūķiem, mitoloģija, reliģija un krietna deva viņas pašas dzīvīgās iztēles. Beigusi runāt, Elizabete nolaida skatienu un klusībā noskaitīja īstu lūgšanu, kaut pēc šā vakara viņa spētu paglābties no sava nožēlojamā likteņa. Tas bija viss, ko viņa varēja darīt; viņa bija izspēlējusi savas kārtis tik labi, cik vien spēja; viņa bija ziedojusi visus savus spēkus.

Ar to pietika. Pēc vakariņām sers Frānsiss pavadīja meiteni līdz viņas istabai un, neveiksmīgi tēlodams nožēlu, paziņoja, ka viņam esot ārkārtīgas šaubas par abu saderību. Tas nekādi neesot iespējams. »,

Elizabete kopā ar Bertu devās prom līdz ar nākamās dienas saullēktu, stundu pirms sera Frānsisa kalpotāju atmošanās. Sers Frānsiss vienos rītasvārkos no savas guļamistabas loga noskatījās, kā Elizabetes kalpotāji palīdz viņai iekāpt karietē. Viņš jau grasījās aizgriezties, kad pēkšņs vēja brāziens saplivināja Elizabetes melno kleitu, atklājot sera Frānsisa ciešajam skatienam garu un ārkārtīgi skaisti veidotu kāju. Kamēr kariete apmeta loku pa piebraucamo ceļu, lords joprojām nenolaida acis no tās; pa karietes atvērto logu viņš ieraudzīja, kā Elizabete iesmejas, paceļ rokas un izvelk no matiem adatas. Logu piepildīja zeltainu cirtu mākoņi. Tie aizsedza meitenes seju, un sers Frānsiss domīgi aplaizīja lūpas.

10. nodaļa

•>

Kenfordas grāfa lorda Džona Mārčmena lauku māja izrādījās tik negaidīti skaista, ka Elizabete, skatoties pa logu, uz mirkli aizmirsa sava brauciena mērķi. Tik lielu māju viņa vēl nekad nebija redzējusi tā bija plaša, aiz kokiem daļēji paslēpusies Tjū-doru stila būve taču vairāk par visu meiteni apbūra tās apkārtne. Ap strautu, kas vijās cauri mājas priekšā izveidotam parkam, auga sēru vītoli, kam līdzās nevaldāmi un krāšņi ziedēja ceriņi, kuru maigās krāsas dabiskā greznumā saplūda ar zilajiem ozoliņiem un savvaļas lilijām.

Ekipāža vēl nebija paguvusi apstāties pie mājas, kad tās durvis jau atsprāga vaļā un pa kāpnēm nodimdināja plecīgs gara auguma vīrs.

“Izskatās, ka mūs šeit sagaida daudz sirsnīgāk nekā iepriekšējā viesošanās vietā,” Elizabete sacīja apņēmīgā balsī, kas tomēr nervozi trīcēja. Viņa uzvilka cimdus un drosmīgi gatavojās sastapties ar savu nākamo laimes un neatkarības šķērsli un to novērst.

Karietes durvis tika atrautas vaļā tik sparīgi, ka gandrīz izkrita no virām, un tajās parādījās vīrišķīga seja.

“Lēdija Elizabete!” nodārdināja lords Mārčmens. Viņa seja bija pietvīkusi no prieka vai stipriem dzērieniem; Elizabetei īsti nebija skaidrs, no kā īsti. “Tas nu tiešām ir sen gaidīts pārsteigums!” Tad, it kā aptvēris neveiklos vārdus, lords papurināja savu lielo galvu un aši pārlaboja: “Es gribēju teikt, sen gaidīts prieksl Vienīgais pārsteigums ir tas, ka esat ieradusies mazliet par agru.”

Elizabete apņēmīgi atvairīja gan savu pēkšņo līdzjūtību pret lorda acīm redzamo neveiklību, gan domu, ka viņš varētu izrādīties visai patīkams.

“Ceru, ka mēs neesam jums sagādājušas pārāk lielas neērtības,” viņa sacīja.

“Ne pārāk. Tas ir,” lords steidzīgi pārlaboja, skatīdamies meitenes lielajās acīs un juzdams, ka grimst tajās, “nepavisam.”

Elizabete pasmaidīja, iepazīstināja lordu ar “krustmāti Bertu” un tad ļāva sirsnīgajam namatēvam pavadīt viņas uz augšstāvu. Apmierinātā Berta klusi pačukstēja:

“Šķiet, ka viņš jūtas tikpat satraukts kā es.”

Mājas iekšiene pēc saules spožuma šķita drūma un visai tumša. Sekojot namatēvam, Elizabete ievēroja salona un viesistabas mēbeles, kas visas bija pārvilktas ar tumšu ādu, kura reiz, šķiet, bijusi sarkanbrūna vai brūna. Lords Mārčmens, kas bija cieši ar cerībām vērojis meiteni, paskatījās visapkārt un pēkšņi ieraudzīja savu mājokli ar Elizabetes acīm. Gribēdams izskaidrot šāda iekārtojuma trūkumus, viņš steidzīgi paziņoja:

“Šī māja ilgojas pēc sievietes rokām. Es esmu vientuļš vīrs, tieši tāds pats, kāds bija mans tēvs.”

Berta asi paskatījās uz lordu.

“Kaut kas nedzirdēts!” viņa sašutusi iesaucās, dzirdot, ka lords klaji atzīst šādu acīm redzamu sava ārlaulības bērna stāvokli.

“Es negribēju teikt,” lords Mārčmens aši pārlaboja, “ka mans tēvs nekad nav bijis precējies. Patiesībā,” viņš nervozi paraustīja sava kaklauta mezglu, it kā mēģinādams to pavilkt vaļīgāk, “mana māte nomira, kad es vēl biju pavisam mazs, un mans tēvs tā arī vairs neapprecējās. Mēs šeit dzīvojām divatā.”

Divu gaiteņu un kāpņu krustpunktā lords Mārčmens pagriezās un uzlūkoja Bertu un Elizabeti.

“Vai jūs vēlaties kaut ko atsvaidzinošu vai varbūt labāk gribētu mazliet atpūsties?”

Elizabete jutās nogurusi, turklāt viņa vēlējās pavadīt šā vīrieša klātbūtnē pēc iespējas mazāk laika.

“Ja jums nebūtu iebildumu, es labāk gribētu atpūsties.”

“Tādā gadījumā iesim augšā!” Lords ar plašu žestu pamāja uz kāpņu pusi.

Berta izgrūda sašutuma pilnu nopūtu, uztverdama šādu rīcību par skaidru apliecinājumu tam, ka lords nav labāks par seru Frānsisu.

“Klausieties, milord! Es viņu esmu likusi gulēt jau kopš bērnības, un man nav vajadzīga palīdzība no tādiem kā jūs!” Un tad, it kā būtu atcerējusies savu patieso vietu, viņa pakniksēdama sabojāja visu brīnišķīgo iespaidu, bailīgā čukstā piebilzdama: “Ja vien jūs neiebilstat, ser.”

“Iebilstu? Nē, es...” Lords Mārčmens beidzot saprata, kas ticis domāts ar šiem vārdiem, un nosarka līdz pat matu saknēm. “Es... es tikai gribēju jums parādīt, kā...” viņš iesāka, atmeta galvu un uz mirkli pievēra acis, kā lūgdamies, lai paša mēle viņu nepieviļ, “kā atrast ceļu uz turieni,” viņš noteica un atvieglots skaļi nopūtās.

Elizabeti aizkustināja lorda godīgums un neveiklība, un, ja situācija nebūtu tik draudīga, viņa būtu darījusi visu iespējamo, lai palīdzētu namatēvam justies brīvāk.

Negribīgi atvērusi acis, Elizabete apgriezās uz muguras. Pa logiem plūda saules gaisma. Meitene izstaipījās, atcerējās iepriekšējā vakara maltīti, un viņas lūpu kaktiņos pavīdēja viegls smaids. Lords Mārčmens bija izrādījies tikpat aizkustinošs, neveikls un sirsnīgs kā viņu ierašanās brīdī.

Pa durvīm iesteidzās Berta, joprojām izskatīdamās pēc kalpones, par spīti savam elegantajam sarkanbrūnajam tērpam.

“Tas cilvēks,” viņa augstprātīgi paziņoja, runādama par namatēvu, “nav spējīgs nepārteikdamies izrunāt ne divus vārdus!” Acīmredzot Berta bija cerējusi labāk pavadīt to laiku, ko viņai bija atļauts uzturēties kopā ar viņiem.

“Manuprāt, viņam ir bail no mums,” Elizabete atteica un izkāpa no gultas. “Cik tagad varētu būt pulkstenis? Viņš gribēja, lai es šorīt septiņos kopā ar viņu dodos makšķerēt.”

“Pusvienpadsmit,” Berta atteica, ķerdamās pie atvilktnēm un pagriezdamās pret Elizabeti, lai uzklausītu viņas rīkojumu par vajadzīgā tērpa izvēli. “Viņš beidza gaidīt tikai pirms pāris minūtēm un devās prom viens pats. Viņam līdzi bija divas makšķeres. Viņš lūdza, lai pēc pamošanās jūs viņam pievienotos.”

“Tādā gadījumā es vilkšu sārtā muslīna kleitu!” Elizabete draiski pasmaidīja.

Mārčmenas grāfs nespēja noticēt savām acīm, beidzot ieraudzījis tuvojamies savu iespējamo līgavu. Viņa tipināja pa zāli, uzposusies sārtā kleitā ar volāniem, uzlikusi galvā mazu, sārtu cepurīti, bet rokā turēdama sārtu, ar rišām apšūtu saulessargu. Nobrīnījies par sieviešu prāta untumiem, lords atkal steidzīgi pievērsās vecajai forelei, kuru bija centies noķert jau piecus gadus. Viņš uzmanīgi pakustināja makšķeri, pūlēdamies iekārdināt vai sakaitināt viltīgo, veco zivi, lai tā satvertu ēsmu. Milzīgā zivs apmeta loku ap āķi, kā nojauzdama, ka tur slēpjas kāda viltība, un tad piepeši metās ēsmai virsū, gandrīz izraudama makšķeri Džonam no rokām. Zivs izlēca no ūdens, šķeldama tā virsmu augstā, satraucošā lokā, un šajā brīdī Džona iespējamā līgava tīšām izgrūda spalgu spiedzienu:

“Čūska!”

Iztrūcinātais Džons apcirtās un ieraudzīja, ka meitene metas viņam klāt tik strauji, it kā viņai pa pēdām dzītos pats Lucifers, joprojām kliegdama:

“Čūska! Čūska! Čūūūska!”

Lords novērsa uzmanību no makšķeres, palaida vaļīgāk auklu, un zivs norāvās no āķa tieši tā, kā Elizabete bija cerējusi.

“Es redzēju čūsku,” viņa elsodama sameloja, apstādamās tikai sprīdi no lorda izstieptajām rokām, ar kurām tas bija cerējis viņu noķert vai nožņaugt, Elizabete nodomāja, apspiezdama smaidu. Viņa aši pameta acis uz ūdeni, cerēdama tur ieraudzīt brīnišķīgo foreli, ko lordam jau gandrīz bija izdevies noķert. Elizabetei burtiski niezēja rokas aiz vēlēšanās satvert makšķeri un pašai izmēģināt laimi.

Lorda Mārčmena piktais jautājums lika meitenei atkal pievērsties viņam.

“Vai jūs vēlaties makšķerēt, vai arī jums labāk gribētos brītiņu pasēdēt un noskatīties, kā to daru es, kamēr būsiet atguvusies pēc bēgšanas no šā rāpuļa?”

Elizabete tēlotās šausmās paskatījās visapkārt.

“Augstā debess, ser, es neprotu makšķerēt!”

“Vai jūs protat sēdēt?” lords apvaicājās balsī, kurā, šķiet, ieskanējās sarkasms.

Elizabete nolaida skropstas, slēpdama smaidu par lorda pieaugošo nepacietību.

“Bez šaubām, es protu sēdēt,” viņa lepni atteica. “Sēdēšana ir dāmām ārkārtīgi piemērota nodarbe, toties makšķerēšanu es par tādu neuzskatu. Tomēr ar lielāko prieku noskatīšos, kā jūs to darāt.”

Turpmākās divas stundas viņa nosēdēja uz akmens līdzās lordam, žēlodamās par to, cik akmens ciets, saule spoža, bet gaiss -mitrs, un, kad Elizabetei pietrūka, par ko žēloties, viņa turpināja bojāt lordam noskaņojumu, nemitīgi tarkšķēdama par visiem bezjēdzīgajiem tematiem, kādus vien spēja iedomāties, laiku pa laikam iemezdama strautā pa akmentiņam, lai aizbiedētu zivis.

Kad, par spīti Elizabetes lielajām pūlēm, lordam tomēr izdevās vienu zivi noķert, viņa pielēca kājās un steidzīgi atkāpās.

“Jūs... jūs darāt tai pāri!” viņa iesaucās, kad lords izņēma āķi zivij no lūpas.

“Kam? Zivij?” viņš neticīgi pārvaicāja.

“Jā!”

“Muļķības,” lords atteica, paskatījies uz meiteni kā uz galīgu nesaprašu, un nometa zivi turpat zemē.

“Tā taču nespēj paelpoti” Elizabete žēlojās, nenolaizdama acis no lēkājošās zivs.

“Tai nemaz nevajag elpot,” lords atcirta. “Mēs šo zivi apēdīsim pusdienās.”

“Es to negrasos darīt!” Elizabete iekliedzās, skatīdamās uz lordu, it kā viņš būtu aukstasinīgs slepkava.

“Lēdija Kemerone,” viņš bargi jautāja, “vai jūs gribat teikt, ka nekad neesat ēdusi zivis?”

“Protams, esmu.”

“Kā jums liekas, no kurienes bija radusies jūsu apēstā zivs?” aizkaitinātais lords turpināja.

“No glīta, kārtīga papīra sainīša,” Elizabete paskaidroja. “Zivis tiek izņemtas no papīra iesaiņojuma.”

“Tad jums vajadzētu zināt, ka zivis nemēdz nākt pasaulē papīra iesaiņojumā,” lords atteica, un Elizabetei tikai ar milzīgām pūlēm izdevās apslēpt sajūsmu par viņa pacietību un stingro runasveidu. Par spīti tam, ko viņa sākumā bija domājusi, lords nebija ne muļķis, ne pārlieku sentimentāls cilvēks. “Kā jums liekas, kur šī zivs bija atradusies pirms tam?” lords uzstāja. “No kurienes tā nokļuva tirgū?”

Elizabete iedomīgi atmeta galvu, līdzjūtīgi paskatījās uz lēkājošo zivi un tad augstprātīgā nosodījumā palūkojās uz lordu.

“Manuprāt, zivis tiek ķertas tīklos vai tamlīdzīgi, tomēr esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas nenotiek tā te.”

“Par ko jūs runājat?” lords Mārčmens noprasīja.

“Es runāju par jūsu rīcību. Jūs šai zivij uzglūnat viņas pašas mazajā ūdens mājoklītī, apmānāt viņu, uzlikdams uz āķa kaut ko mazu un pūkainu, un tad atraujat nabaga zivi no viņas ģimenes un izmetat krastā, lai nomirst. Tas ir necilvēcīgi!” viņa piebilda un sašutusi saraustīja svārkus.

Saraucis pieri, lords Mārčmens bridi neticīgi skatījās uz meiteni un tad papurināja galvu, kā vēlēdamies attapties no dzirdētā. Pēc brīža viņš aizveda Elizabeti atpakaļ uz māju.

Elizabete piespieda lordu nest grozu ar zivi otrā rokā, nevis tajā pusē, kurā gāja viņa pati. Un, redzēdama, ka tas nesagādā nabaga vīram visai lielas neērtības, viņa uzstāja, lai lords turētu roku taisni izstieptu uz sāniem lai grozs atrastos no viņas vēl tālāk.

Meitene nemaz nejutās pārsteigta ne tad, kad lords Mārčmens paziņoja, ka līdz vakariņām vēlas būt vienatnē, ne arī tad, kad viņš visu neomulīgās maltītes laiku bija nervozs un domīgs. Viņa cītīgi aizpildīja klusumu ar nerimtīgu naivu tērgāšanu par atšķirību starp franču un angļu modi un to, cik svarīgi ir šūt cimdus tikai no vislabākās smalkādas. Pēc tam viņa pagodināja lordu ar sīkiem jo sīkiem visu to tērpu aprakstiem, kādus vien viņai jebkad bija nācies redzēt. Vakariņu beigās lords Mārčmens izskatījās apmulsis un dusmīgs; Elizabete bija mazliet piesmakuši un cerību pārņemta.

“Man liekas,” Berta piezīmēja ar vieglu, lepnu smaidu, kad bija palikusi viesistabā divatā ar Elizabeti, “ka viņš vairs negrasās lūgt jūsu roku, miiēdij.”

“Man liekas, viņš vakariņu laikā klusībā apsvēra, kā mani visvienkāršāk nogalināt.” Elizabete iesmējās. Viņa jau grasījās piebilst ko vairāk, bet sarunu pārtrauca sulainis, kas paziņoja, ka lords Mārčmens vēlas savā kabinetā runāt ar lēdiju Kemeroni.

Sagatavojusies kārtējam asprātības birumam vai tās trūkumam, kā viņa, savā nodabā pasmaidījusi, nodomāja, Elizabete paklausīgi sekoja sulainim lejā pa kāpnēm, pa tumšu gaiteni, cauri tumšai zālei ar brūnām mēbelēm un iegāja ļoti lielā kabinetā, kur pie labajā pusē novietota rakstāmgalda sarkanbrūnā krēslā sēdēja grāfs.

“Jūs vēlējāties mani redzēt...” viņa iesāka, pārkāpusi pāri slieksnim, taču tajā mirklī viņas mati pieskārās kaut kam, kas bija piestiprināts pie sienas. Elizabete pagrieza galvu, domādama, ka ieraudzīs tur kādu portretu, taču viņai tieši acīs ieskatījās milzīga lāča galvas izbāznis. Apslāpētais kliedziens, kas izlauzās viņai no krūtīm, šoreiz bija pavisam īsts, kaut arī to radīja satricinājums, nevis izbailes.

“Tas ir pavisam beigts,” grāfs gurdi noteica, skatīdamies, kā meitene, piespiedusi roku pie lūpām, atkāpjas no viņa pašas iespaidīgākās medību trofejas.

Elizabete tūdaļ atguvās, pārlaida acis pie sienas piekārtajām medību trofejām un apcirtās.

“Varat droši nolaist roku,” lords piebilda. Elizabete veltīja viņam kārtējo nosodošo skatienu, iekozdama lūpā, lai slēptu smaidu. Viņa ar lielāko prieku būtu uzklausījusi lorda stāstu par to, kā viņš nomedījis šo lāci un kur uzgājis tik neiedomājami lielu mežakuili, tomēr tad meitene no jauna atguvās.

“Lūdzu, milord,” viņa ierunājās, “sakiet vai tiešām visi šie nabaga radījumi miruši no jūsu rokas?”

“Baidos, ka jā. Precīzāk sakot, no manas šautenes lodēm. Lūdzu, apsēdieties!” Lords pamāja uz pārmērīgi polsterētu ādas atzveltnes krēslu, kas atradās pretī rakstāmgaldam, un Elizabete ieslīga ērtajā sēdeklī. “Sakiet, lūdzu,” viņš iesāka, ar atmaigušu skatienu lūkodamies uz meitenes augšup pavērsto seju, “kā jūs iztēlojaties mūsu dzīvi, ja mēs nolemtu apprecēties?”

Elizabete nebija gaidījusi tik tiešu uzbrukumu. Tas viņā izraisīja gan cieņu pret lordu, gan zināmu neomulību. Dziļi ievilkusi elpu, viņa sāka rūpīgi aprakstīt dzīvesstilu, kāds lordam droši vien ārkārtīgi riebtos.

“Dabiski, ka mēs dzīvotu Londonā,” Elizabete paziņoja, lielā aizrautībā paliekdamās uz priekšu. “Es dievinu pilsētu un tās izklaides.”

Izdzirdot pieminam dzīvi Londonā, lords sarauca pieri.

“Kādas izklaides jums patīk?”

“Izklaides?” Elizabete moži pārvaicāja un aši apsvēra. “Balles, rauti un opera. Es dievinu rīkot balles un tās apmeklēt. Patiesībā esmu gatava mirt, ja nākas palaist garām kādu balli. Manas sezonas laikā daždien man izdevās apmeklēt pat piecpadsmit dažādas balles! Un vēl es dievinu kāršu spēli,” viņa piebilda, cenzdamās radīt lordam iespaidu, ka viņas radītie izdevumi varētu būt lielāki par pašas pūru. “Diemžēl man parasti neveicas un allaž nākas aizņemties naudu no citiem.”

“Saprotu,” lords noteica. “Vai jums ir vēl kas sakāms?”

Elizabete svārstījās, juzdama, ka viņai vajadzētu izdomāt vēl kaut ko, taču lorda mierīgais, domīgais skatiens darīja meiteni nervozu.

“Vai gan dzīvē ir vēl kas svarīgāks par ballēm, kāršu spēli un izsmalcinātu sabiedrību?” viņa pārspīlētā jautrībā pavaicāja.

Lords kļuva pavisam domīgs. Elizabete nojauta, ka viņš mēģina saņemt drosmi, lai atteiktos no laulībām, un viņa gaidīdama apklusa, lai viņu netraucētu. Tiklīdz lords Mārčmens no jauna ierunājās, Elizabete saprata, ka sekos atteikums, jo viņš atkal sāka minstināties, kā tas, šķiet, notika ik reizi, kad viņš grasījās ar Elizabeti runāt par ko tādu, ko pats uzskatīja par svarīgu.

“Lēdija... ē...” viņš neveikli iesāka, raustīdams kaklautu.

“Kemerone,” Elizabete izpalīdzīgi atgādināja.

“Jā, Kemerone,” lords piekrita un uz mirkli apklusa, lai sakopotu domas. “Lēdija Kemerone,” viņš atkal iesāka. “Es esmu vienkāršs lauku lords, kuram nav ne mazākās vēlēšanās pavadīt sezonu Londonā un radīt iespaidu augstākajā sabiedrībā. Es dodos turp tik reti, cik vien iespējams. Šķiet, ka tas jums liek vilties.”

Elizabete bēdīgi pamāja.

“Es tiešām ļoti baidos,” lords pietvīkdams turpināja, “ka mēs nederēsim kopā, lēdija... ē...” Viņš neomulīgi aprāvās pats savas nepieklājības dēļ.

“Kemerone,” Elizabete vēlreiz atgādināja, nepacietīgi gaidīdama, kad viņš pabeigs iesākto domu.

“Jā, protams, Kemerone, es zinu. Es gribēju teikt, ka... ē...”

“Mēs nesaderam kopā?” Elizabete izpalīdzīgi pajautāja.

“Tieši tā!” Kļūdaini uztvēris meitenes vārdus kā viņas pašas uzskatu, lords atvieglots nopūtās un pamāja. “Jāsaka, es ļoti priecājos, dzirdot, ka jūs man piekritāt.”

“Dabiski, ka es to nožēloju,” Elizabete laipni piebilda, noprazdama, ka tagad pieklātos sniegt lordam kādu gandarījumu par visām emocionālajām mokām, ko viņa tam bija likusi pārciest pie strauta. “Ari mans tēvocis jutīsies ļoti vilies,” viņa turpināja, visiem spēkiem valdīdamās, lai nepielēktu kājās un neieliktu rakstāmspalvu lordam rokās. Tad viņa piebilda: “Vai jūs nebūtu tik laipns un tūlīt pat neuzrakstītu viņam vēstuli, lai paskaidrotu sava lēmuma iemeslu?”

“Mūsu lēmuma iemeslu,” lords piesardzīgi pārlaboja.

“Jā, bet...” Elizabete saminstinājās, uzmanīgi izvēlēdamās vārdus. “Mans tēvocis būs tik ļoti vīlies, bet es... man negribētos, lai viņš vaino mani.” Sers Frānsiss savā neizbēgamajā vēstulē viņas tēvocim jau noteikti bija pasludinājis, ka pie visa vainīga Elizabete, un meitene neuzdrošinājās riskēt un pieļaut, lai lords rīkotos tāpat. Tēvocis Džūljess nebija nekāds muļķis, un viņa nedrīkstēja riskēt ar viņa atriebību, ja tēvocis noprastu, ka viņa tīšām atbaidījusi savus pielūdzējus un apzināti likusi šķēršļus viņa nodomam.

“Saprotu,” lords noteica, vērodams meiteni satraucošā uzmanībā, tad paņēma rakstāmspalvu un sagatavoja to. Elizabete nespēja apvaldīt atvieglotu nopūtu, redzēdama, ka viņš sāk rakstīt. “Tagad, kad šis nepatīkamais pienākums ir veikts, vai es drīkstu jums ko vaicāt?” lords pajautāja, pabīdīdams vēstuli sāņus.

Elizabete priecīgi pamāja.

“Kāpēc jūs braucāt šurp, tas ir, kāpēc jūs piekritāt no jauna apsvērt manu piedāvājumu?”

Šis jautājums meiteni satrauca un izbiedēja. Līdz šim vienīgais, ko viņa spēja miglaini un, iespējams, kļūdaini atcerēties, bija saruna ar lordu kādā ballē. Vēl vairāk, viņa taču nedrīkstēja lordam atklāt, ka tēvocis varētu atņemt viņai iztikas līdzekļus, jo šāda atzīšanās būtu pārāk pazemojoša.

Lords gaidīja atbildi un, redzēdams, ka meitene nespēj izteikt ne vārda, uzmanīgi apvaicājās:

“Vai pirms gada kādā no mūsu īsajām tikšanās reizēm esmu pateicis vai izdarījis ko tādu, lai jums, iespējams, radītu maldīgu priekšstatu, ka es ilgojos pēc pilsētas dzīves?”

“Grūti pateikt,” Elizabete pilnīgi godīgi atbildēja.

“Lēdija Kemerone, vai jūs vispār atceraties mūsu tikšanos?” “Ak jā, protams, pavisam noteikti,” Elizabete attrauca, ar novēlošanos atcerēdamās kādu lordam ļoti līdzīgu vīrieti, ar kuru viņa bija iepazīstināta lēdijas Mārkemas ballē. Pareizi! “Mēs sastapāmies lēdijas Mārkemas ballē.”

Lords turpināja cieši skatīties uz meiteni.

“Mēs iepazināmies parkā.”

“Parkā?” galīgi apmulsusī Elizabete atkārtoja.

“Jūs tur aplūkojāt ziedus, un jaunais džentlmenis, kas todien jūs pavadīja, mūs iepazīstināja.”

“Ak tā,” Elizabete noteica un novērsās.

“Vai jūs nevēlaties, lai es jums atgādinu, par ko mēs runājām todien un nākamajā dienā, kad es jūs atkal pavadīju uz parku?”

Elizabeti pārņēma ziņkāre un mulsums. Ziņkāre guva virsroku.

“Jā, labprāt.”

“Par makšķerēšanu.”

“M-makšķerēšanu?” Elizabete izdvesa.

Lords pamāja.

“Līdzko mēs tikām iepazīstināti, es pavēstīju, ka neesmu ieradies Londonā uz sezonas sākumu, kā jums šķita, bet gan esmu iegriezies pa ceļam uz Skotiju, kurp biju nolēmis doties makšķerēt, un jau nākamajā dienā grasos atstāt Londonu.”

Elizabete sāka miglaini kaut ko atcerēties, un viņu pārņēma briesmīga priekšnojauta.

“Mēs pavadījām laiku apburošās sarunās,” lords turpināja. “Jūs aizrautīgi stāstījāt par kādu īpaši nenotveramu foreli, kuru jums reiz bija izdevies nomakšķerēt.”

Elizabete-koši pietvīka, taču lords tikai turpināja.

“Stāstīdami viens otram par zivīm, mēs zaudējām apjēgu par laiku un aizmirsām jūsu nabaga pavadoni.”

Lords apklusa un nogaidīja. Vairs nespēdama ilgāk paciest viņa mokošo klusēšanu, Elizabete, juzdamās neomulīgi, pavaicāja:

“Kas notika... pēc tam?”

“Nekas īpašs. Nākamajā dienā es neaizbraucu uz Skotiju un paliku Londonā, lai dotos pie jums viesos. Jūs pametāt pusduci jaunu puišu, kas bija ieradušies, lai pavadītu jūs uz kādu smalku balli, un kopā ar mani devāties vēl vienā pastaigā pa parku.”

Elizabete dzirdami norija siekalas, nespēdama ielūkoties lordam acīs.

“Vai jūs gribētu zināt, par ko mēs todien runājām?” “šaubos...”

Lords iesmējās, tomēr izlikās, ka neko nav dzirdējis.

“Jūs atzināties, ka jūtaties mazliet nogurusi no izpriecu virpuļa un vēlaties atkal atrasties laukos, un tieši tāpēc mēs devāmies uz parku. Manuprāt, mēs lieliski pavadījām laiku.”

Kad lords atkal apklusa, Elizabete piespieda sevi ieskatīties viņam acīs un gurdi apvaicājās:

“Vai mēs atkal runājām par makšķerēšanu?”

“Nē,” lords atteica. “Par mežacūku medībām.”

Elizabete aiz milzīga kauna aizvēra acis.

“Jūs man pastāstījāt aizraujošu vēstījumu par sava tēva savulaik nošauto mežakuili un par to, kā jūs esot noskatījusies šajās medībās bez atļaujas sēžot tieši tajā kokā, zem kura beigās ticis nogāzts šis mežakuilis. Cik atceros,” viņš laipni piebilda, “jūs man teicāt, ka esot aiz sajūsmas neapzināti iekliegusies, tādējādi atklājot savu slēptuvi medniekiem, un vēlāk saņēmusi bargu rājienu no tēva.”

Elizabete ieraudzīja lorda acis jautri iemirdzamies, un pēkšņi abi iesmējās.

“Es atceros arī jūsu smieklus,” lords, joprojām smaidot, turpināja. “Man tie likās neticami jauki. Tik ļoti, ka mūsu iepriecinošās sarunas laikā es jūsu klātbūtnē jutos ārkārtīgi nepiespiesti.” Aptvēris, ka nupat izteicis meitenei komplimentu, lords pietvīka, atkal sāka raustīt kaklautu un mulsumā novērsās.

Redzēdama viņa neērtību, Elizabete nogaidīja, kamēr lords no jauna atguvās un spēja pievērsties viņai.

“Arī es jūs atceros,” viņa sacīja, pieliekdama galvu tieši tajā brīdī, kad lords jau grasījās atkal aizgriezties. “Tiešām atceros,” viņa klusi un godīgi atzinās. “Pirmīt biju visu aizmirsusi.”

Gandarītais un neizpratnes pārņemtais lords atslīga krēslā un cieši nopētīja meiteni.

“Kāpēc jūs nolēmāt vēlreiz apsvērt manu priekšlikumu, kaut arī man nebija izdevies atstāt uz jums gandrīz nekādu iespaidu?”

Lords šķita laipns un jauks, un Elizabete nosprieda, ka viņš pelnījis godīgu atbildi. Vēl vairāk, viņa bija strauji mainījusi savus uzskatus par lorda Mārčmena prāta asumu. Tagad, kad romantisku attiecību iespēja bija zudusi, viņa runasveids bija kļuvis griezīgs, bet uztveres spēja draudīgi vērīga.

“Jūs varat man droši uzticēties,” lords smaidot mudināja, it kā būtu spējis nolasīt meitenes domas. “Es neesmu gluži tāds vientiesis, kāds izskatos. Diemžēl es... ē... nejūtos īsti ērti situācijās, kad man jāaplido sievietes. Tā kā es tomēr nekļūšu par jūsu vīru,” viņš ar gandrīz nemanāmu nožēlu piebilda, “varbūt mēs varētu kļūt par draugiem?”

Elizabete instinktīvi nojauta, ka lords nesmietos par viņas stāvokli, ja visu uzzinātu, un noteikti turpinātu uzstāt, kamēr viņa visu atklātu.

“Tā gribēja mans tēvocis,” viņa kaunīgi atzinās, nolēmusi izteikties mazliet miglaini un vienlaikus tomēr paskaidrot, kāpēc sagādājusi lordam visas šīs neērtības. “Manam tēvocim nav bērnu, un viņš ir ārkārtīgi stingri apņēm... tas ir, viņam ļoti gribētos, lai es tieku pie laba vīra. Viņš pazina džentlmeņus, kas bija lūguši manu roku, tāpēc viņš... kā lai to saka...” Elizabete bezpalīdzīgi aprāvās. Skaidrošana neizrādījās tik viegla, kā bija cerēts.

“Izvēlējās mani?” lords minēja.

Elizabete pamāja.

“Apbrīnojami. Es skaidri atceros runājam, ka jūs esot saņēmusi vairākus nē, daudzus precību piedāvājumus tās sezonas laikā, kurā mēs iepazināmies. Un tomēr jūsu tēvocis izraudzījās tieši mani. Jāatzīst, ka jūtos glaimots. Un ļoti pārsteigts. Ņemot vērā mūsu vecuma ievērojamo starpību, nemaz nerunājot par mūsu dažādajām interesēm, varētu likties, ka viņam vajadzētu izraudzīties kādu jaunāku vīrieti. Lūdzu piedošanu par tādu ziņkārību,” lords aši piebilda, ļoti uzmanīgi vērodams meiteni.

Elizabete izbailēs gandrīz pielēca kājās, kad lords pēkšņi tieši noprasīja:

“Kas bija tie pārējie?”

Iekodusi lūpā, meitene novērsās, pat nenojauzdama, ka lords Mārčmens jau no viņas satriektās sejas vien ir nopratis, ka atbilde sagādā viņai pārāk lielas mokas.

“Spriežot pēc jūsu sejas izteiksmes, šis cilvēks, lai arī kas viņš būtu, noteikti ir jums piemērots vēl mazāk nekā es,” lords turpināja, vērodams Elizabeti. “Vai man vajadzētu minēt, kas viņš ir? Vai arī godīgi jums atzīties, ka pirms stundas, atgriežoties mājās, es nejauši noklausījos, kā jūsu krustmāte un kučieris uzjautrinās par kaut ko, kas noticis sera Frānsisa Belheivena mājās? Vai tas otrais ir Belheivens?” viņš saudzīgi vaicāja.

Elizabete nobāla, un tā bija pietiekami skaidra atbilde.

“Nolādēts!” grāfs iesaucās, riebumā saviebdamies. “Jau iedomājoties vien, ka tāda nevainīga meitene kā jūs tiek piedāvāta tādam vecam...”

“Es viņam liku vilties,” Elizabete steidzīgi paskaidroja, juzdamās ārkārtīgi aizkustināta, ka grāfs, kas viņu gandrīz nepazina, tik ļoti sadusmojies viņas dēļ.

“Vai jūs par to esat droša?”

“Pilnīgi.”

Mirkli svārstījies, viņš pamāja un atslīga krēslā, nenolaizdams no Elizabetes sejas savu biedējoši aso skatienu. Tad lorda sejā lēni atplauka smaids.

“Vai drīkstu jautāt, kā jums tas izdevās?”

“Būs daudz labāk, ja jūs to neuzzināsiet.”

Lords atkal pamāja, viņa smaids kļuva vēl platāks, bet acis jautri iemirdzējās.

“Vai es ļoti kļūdītos, ja sacītu, ka jūs likāt lietā tādu pašu taktiku kā šeit?”

“Es... neesmu īsti pārliecināta, ka pareizi sapratu jūsu jautājumu,” Elizabete piesardzīgi atteica, taču lorda smaids bija neatvairāms, un viņa bija spiesta iekost lūpā, lai nesāktu smaidīt arī pati.

“Vai nu interese, ko jūs pirms diviem gadiem izrādījāt par makšķerēšanu, ir bijusi patiesa, vai arī jūs spējāt likt man justies atraisītam un ļāvāt man runāt par to, kas mani interesē. Pirmajā gadījumā man atliek vienīgi secināt, ka jūsu vakardienas bailes no zivīm nav bijušas īsti... kā ļai to saka... tik lielas, kā jūs likāt man noticēt?”

Abi saskatījās. Lords pasmaidīja, bet Elizabete ar pūlēm apvaldīja smieklus.

“Iespējams, ka tās tiešām nav bijušas gluži tik lielas, milord.”

Lorda acis jautri iemirdzējās.

“Vai jūs nevēlētos pamēģināt noķert foreli, kuru man jūsu dēļ neizdevās izmakšķerēt? Tā joprojām peld turpat un nedod man mieru.”

Elizabete sāka skaļi smieties, un grāfs viņai pievienojās. Kad abi atkal apklusa, Elizabete pāri rakstāmgaldam paskatījās uz viņu, juzdamās tā, it kā viņš būtu kļuvis par īstu draugu. Būtu bijis tik jauki sēdēt pie strauta basām kājām, lai izmēģinātu pašas iespaidīgo prasmi apieties ar makšķeri un auklu. Tomēr Elizabetei negribējās ne apgrūtināt lordu, liekot viņam vēl ilgāk paturēt sevi par viešņu, ne arī riskēt ar to, ka viņš varētu pārdomāt un tomēr piekrist ar viņu saderināties.

“Pašreizējā situācijā,” viņa lēni sacīja, “manuprāt, būtu labāk, ja mēs ar krustmāti jau rīt dotos uz mūsu pēdējo... uz mūsu galamērķi.”

Nākamā diena atausa skaidra un saulaina. Kokos dziedāja putni, bet koši zilajās debesis spoži spīdēja saule. Diemžēl tā bija viena no tām dienām, kad iepriekšējā vakara problēmām nav automātiski radies atrisinājums, un, kad lords Mārčmens palīdzēja Bertai un Elizabetei iekāpt karietē, meitene vēl joprojām nebija tikusi skaidrībā ar savu dilemmu: tagad, kad viņas uzdevums bija izpildīts, viņa vairs nevarēja ilgāk palikt šeit; no otras puses, doma par ierašanos Iana Torntona mājās Skotijā gandrīz divas nedēļas pirms^dienas, kad viņu tur gaidīs, turklāt ar Bertu, nevis Lūsindu, it nemaz nelikās vilinoša. Lai stātos pretī tam vīrietim, viņai bija vajadzīga Lūsinda Lūsinda, kas nebaf-dījās ne no viena un kas noteikti spētu vajadzības brīdī dot Elizabetei kādu labu padomu. Tātad vienīgais acīmredzamais risinājums bija doties uz lauku viesnīciņu, kur viņai vajadzēja tikties ar Lūsindu, un palikt tur līd^Tūsindas ierašanās brīdim. Tēvocis Džūljess sev raksturīgajā taupīgumā un nesatricināmajā praktiskumā bija aprēķinājis to, ko-pats dēvēja par budžetu, un iedevis meitenei tikai nelielu naudas summu ārkārtējiem gadījumiem. Elizabete sev iegalvoja, ka tagad ir pienācis tieši tāds ārkārtējs gadījums, un apņēmās iztērēt šo naudu un par paskaidrojumiem raizēties vēlāk.

Ārons joprojām gaidīja norādījumus par ceļamērķi, un Elizabete beidzot izšķīrās.

“Uz Keringtonu, Āron!” viņa paziņoja. “Mēs dosimies uz lauku viesnīciņu un pagaidīsim tur Lūsindu.”

Pagriezusies viņa neviltoti mīļi uzsmaidīja lordam Mārčme-nam un pa karietes vaļējo logu pasniedza viņam roku.

“Paldies!” viņa sacīja kautrīgi, tomēr no visas sirds. “Par to, ka bijāt tāds, kāds esat.”

Koši pietvīcis aiz patikas par šādu komplimentu, Džons Mārčmens atkāpās un nolūkojās aizbraucošajā karietē. Viņš to vēroja, kamēr zirgi izrikšoja uz ceļa, tad lēni devās atpakaļ uz māju un iegāja kabinetā. Apsēdies pie rakstāmgalda, lords paskatījās uz vēstuli, ko bija uzrakstījis Elizabetes tēvocim, un viegli pabungo-ja ar pirkstiem pa galdu, atcerējies meitenes satraucošo atbildi uz viņa jautājumu par to, vai viņai izdevies atrunāt veco Belheivenu no bildinājuma. “Es viņam liku vilties/' viņa bija sacījusi. Un tad Džons beidzot izlēma.

Juzdamies kā muļķīgs bruņinieks spožās bruņās, kas steidzas glābt negribīgu dāmu no iespējamām briesmām, viņš paņēma tīru papīra lapu un uzrakstīja Elizabetes tēvocim jaunu vēstuli. Kā jau parasti brīžos, kad runa bija par attiecībām ar dāmām, lords Mārčmens atkal zaudēja spēju skaidri izteikties. Viņa vēstule bija pavisam īsa:

Ja Belheivens lūgs viņas roku, lūdzu, paziņojiet man par to. šķiet, ka es gribu viņu bildināt pirmais.

11. nodaļa

Ians Torntons stāvēja savas dzimtās Skotijas lauku mājas pašā vidū. Tagad viņš to izmantoja par medību namu, tomēr šī māja viņam nozīmēja daudz ko vairāk; tā bija vieta, kur viņš allaž varēja rast mieru un skaidru prātu; vienīgā vieta, kur uz laiku varēja paglābties no dzīves neprātīgā rituma. Sabāzis rokas dziļi kabatās, viņš palūkojās visapkārt ar pieauguša cilvēka acīm.

“Ik reizi, kad es šeit atgriežos, māja man liekas kļuvusi vēl mazāka nekā iepriekšējā reizē,” viņš sacīja piesārtušam pusmūža vīram, kurš smagi pārkāpa pāri slieksnim ar smagiem pārtikas maisiem plecos.

“Bērnībā viss vienmēr izskatās daudz lielāks,” Džeiks atteica, nevērīgi nomezdams maisus uz putekļiem klātā galda. “Te nu būtu viss, nav tikai manas mantas,” viņš paziņoja, tad izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli un arī to nolika uz galda. “Iešu parūpēties par zirgiem.”

Ians izklaidīgi pamāja, joprojām domādams par māju. Sāpīgas nostalģijas pārņemts, viņš atcerējās savus šeit pavadītos bēr-nlbas gadus. Viņš domās dzirdēja tēva dobjo balsi un mātes smieklus. Pa labi no viņa bija pavards, kur māte pirms krāsns ierīkošanas bija gatavojusi ēdienu. Līdzās pavardam bija divi dzeltenbrūni krēsli ar augstām atzveltnēm, šajos krēslos viņa vecāki pie uguns bija vadījuši garus, omulīgus vakarus, klusi sarunādamies, lai neiztraucētu augšstāvā guļošo Ianu un viņa jaunāko māsiņu. Pretī pavardam bija novietots ar izturīgu, rūtainu audumu pārvilkts dīvāns.

Viss izskatījās tieši tā, kā Ians to atcerējās. Pagriezies viņš paskatījās uz noputējušo galdu sev līdzās, pasmaidīja un pārlaida garos pirkstus tā virsmai, meklēdams kādu sev zināmu skrāpē-jumu. Tikai pēc pāris sekundēm viņam izdevās sataustīt četrus neveikli veidotus burtus I. G. B. T., savus iniciāļus, ko Ians tur bija ieskrāpējis, nebūdams vēl ne četrus gadus vecs. Par šādu nerātnību viņš gandrīz bija izpelnījies krietnas sukas, kad māte pamanīja, ka viņš apguvis sava vārda pirmos burtus bez viņas palīdzības.

Jau nākamajā dienā bija sākusies Iana mācīšana, un, kad mātes ievērojamās zināšanas bija apsīkušas, pie darba ķērās tēvs, mācīdams puisēnam ģeometriju, fiziku un visu pārējo, ko pats bija apguvis ītonā un Kembridžā. Kad Ianam palika četrpadsmit gadu, viņu mājā par kalpotāju tika pieņemts Džeiks Vailijs, kas prata darīt visu, un no viņa Ians bija uzzinājis par jūru, kuģiem un noslēpumainām zemēm, kuras atradās otrā zemeslodes pusē. Vēlāk viņš kopā ar Džeiku bija devies tās aplūkot, likdams lietā visu, ko iemācījies. • •

Pēc trim gadiem viņš bija atgriezies mājās, steigdamies ieraudzīt savu ģimeni, un uzzinājis, ka tikai pirms dažām dienām vecāki gājuši bojā ugunsgrēkā viesnīcā, uz kuru viņi bija devušies sagaidīt dēlu. Vēl joprojām Ians smeldzīgi izjuta zaudējuma sāpes par māti un tēvu, lepno vīru, kurš bija atteicies no savas lepnās izcelsmes un apprecējis nabadzīga skotu vikāra meitu. Šādas rīcības dēļ viņš bija zaudējis hercoga titulu... un tas viņam bija šķitis pilnīgi vienaldzīgi. Vismaz tā viņš apgalvoja. Atgriešanās rūgtums pēc diviem gariem gadiem Ianam likās gandrīz neiztu-

rāms, un viņš atgāza galvu un aizvēra acis, lai padzītu rūgti saldās sāpes. Domās viņš ieraudzīja savu smaidošo tēvu, kas bija paspiedis Ianam roku, kad tas kopā ar Džeiku gatavojās doties savā pirmajā ceļojumā.

“Esi uzmanīgs,” viņš bija teicis. “Atceries lai cik tālu tu atrastos, mēs vienmēr būsim tev līdzās.”

Ians, šis bez titula palikuša angļu augstmaņa dēls, kura vienīgā bagātība bija mazs maciņš ar zeltu, ko tēvs viņam bija pasniedzis sešpadsmitajā dzimšanas dienā, todien bija atstājis mājas. Tagad, pēc četrpadsmit gadiem, zem Iana karoga brauca vairākas kuģu flotes, kas pārvadāja viņam piederošas kravas; viņa raktuvēs tika iegūts sudrabs un alva; viņam piederēja noliktavas, kuras piekrautas ar viņa vērtīgo īpašumu. Tomēr visa šī bagātība bija sākusies ar zemi. Ar lielu neauglīgas zemes gabalu, kuru viņš bija iespēlējis kārtīs no kāda koloniju iedzīvotāja, kas zvērēja, ka viņa vecajās raktuvēs esot zelts. Izrādījās, tā bija taisnība. Šim zeltam bija sekojušas daudzas citas raktuves, kuģi un greznas mājas Itālijā un Indijā.

Riskēdams, ieguldīdams visu savu īpašumu, Ians bija neskaitāmas reizes pavairojis savu bagātību. Savulaik sabiedrība bija saukusi viņu par kāršu spēlmani; nu viņu uzskatīja par ko līdzīgu mītiskam valdniekam, kura pieskāriens visu pārvērš zeltā. Ik reizi, kad viņš iegādājās akcijas, izcēlās baumu vētra un cenas biržā burtiski palēcās. Ik reizi, kad viņš parādījās kādā ballē, sulainis skaļā balsī izkliedza viņa vārdu. Agrāk sabiedrība bija Ianu izstūmusi, tagad tie paši cilvēki, kas reiz bija viņu atgrūduši, centās iegūt viņa labvēlību vai, pareizāk izsakoties, viņa padomus finanšu jomā, vai viņa naudu savām meitām. Bagātība ļāva Ianam baudīt lielu greznību, taču tā nesagādāja viņam īpašu prieku. Vairāk par visu viņam patika risks izaicinājums, ko radīja īstā darījuma izvēle un veselas bagātības ieguldīšana tajā. Turklāt par panākumiem Ianam nācās maksāt ar savām tiesībām uz savrupību, un viņš to ļoti nožēloja.

Tagad Iana negribēto slikto slavu bija papildinājusi viņa vectēva rīcība. Iana tēva nāve acīmredzot bija likusi vecajam hercogam izjust novēlotu nožēlu par dēla atstumšanu, un pēdējo divpadsmit gadu laikā viņš regulāri rakstīja Ianam vēstules. Vispirms hercogs bija lūdzies, lai Ians atbrauc pie viņa uz Stenopu. Redzēdams, ka Ians joprojām ignorē šos lūgumus, viņš bija mēģinājis piekukuļot puisi ar solījumu padarīt viņu par savu likumīgo mantinieku. Arī uz šīm vēstulēm netika saņemta nekāda atbilde, un pēdējos divus gadus hercogs bija pārstājis rakstīt, radot Ianam maldīgu priekšstatu, ka vecais vīrs beidzot atteicies no sava nodoma. Taču pirms četriem mēnešiem Ians bija saņēmis vēl vienu vēstuli ar Stenopas hercoga vapeņa attēlu, un šoreiz tā bija viņu saniknojusi.

Vecais vīrs bija valdonīgi atvēlējis Ianam četrus mēnešus, kuru laikā viņam jāierodas Stenopā, lai apspriestos par to, kā nodot Ianam sešus zemes īpašumus īpašumus, ko savulaik būtu mantojis Iana tēvs, ja hercogs nebūtu viņam atņēmis titulu. Vēstulē bija sacīts, ja Ians atteiksies ierasties, hercogs rīkosies viens pats un publiski pasludinās viņu par savu mantinieku.

Pirmo reizi mūžā Ians rakstīja vēstuli savam vectēvam; šī vēstule bija īsa un kategoriska. Tā kalpoja arī par daiļrunīgu apliecinājumu tam, ka Ians Torntons ir tikpat nelokāms kā viņa vectēvs, kas uz diviem gadu desmitiem bija aizmirsis savu dēlu.

Pamēģiniet tikai to izdarīt, uti Jūs nonāksiet muļķa lomā. Es visiem paziņošu, ka neko nezinu par savu radniecību ar Jums, un, ja Jūs turpināsiet uzstāt, es ļaušu Jūsu titulam un īpašumiem aiziet postā.

Noliktie četri mēneši nu bija pagājuši, un no hercoga vairs nebija nekādu ziņu, taču Londonā joprojām klīda baumas, ka Ste-nops grasās iecelt sev mantinieku. Un ka šis mantinieks būs neviens cits kā viņa dzimtais mazdēls Ians Torntons. Tagad no tiem pašiem cilvēkiem, kas pirms krietna laika bija atstūmuši Ianu un pasludinājuši viņu par nevēlamu, straumēm vien plūda ielūgumi uz ballēm un saviesīgiem vakariem, un Šāda liekulība Ianu gan uzjautrināja, gan šķita pretīga.

“Tas melnis, ko paņēmām sev līdzi, ir pats negantākais dzīvnieks, kādu man gadījies redzēt,” Džeiks rūca, berzēdams roku.

Ians atrāva skatienu no galda virsmā iegravētajiem iniciāļiem un pagriezās pret Džeiku, pat nepūlēdamies slēpt uzjautrinājumu.

“Vai viņš tev iekoda?”

“Protams, iekoda!” padzīvojušais vīrs pikti atcirta. “Viņš cenšas nokampt no manis kādu gabalu jau kopš tā brīža, kad mēs atstājām karieti Heibornā un uzkrāvām maisus viņam mugurā, lai nogādātu tos šurp.”

“Es taču tevi brīdināju, ka viņš kož visur, kur vien spēj aizsniegties. Kad tu viņu seglo, neliec roku viņam pie purna.”

“Viņš gribēja man ieķert nevis rokā, bet gan dibengalā! At-ieza zobus un jau grasījās iekost, bet es ar acs kaktiņu to pamanīju un apcirtos, tā ka viņš netrāpīja, kur bija nodomājis.” Džeiks kļuva vēl piktāks, redzēdams Iana jautro seju. “Nesaprotu, kāpēc tu viņu visus šos gadus vispār nopūlies barot. Viņš nav pelnījis atrasties vienā stallī ar taviem pārējiem zirgiem tie visi kā viens ir īsti skaistuļi, tikai ne šis.”

“Pamēģini uzmest maisus mugurā kādam no tiem zirgiem -un tūdaļ sapratīsi, kāpēc es izvēlējos tieši viņu. Šis zirgs ir lielisks nastu nesējs; neviens cits no maniem zirgiem to nespēj,” Ians atteica. Pacēlis galvu, viņš pārlaida skatienu putekļu kārtai, kas mēnešiem ilgi bija krājusies pāri visam, un sarauca pieri.

“Viņš kustas lēnāk par nastu nesēju,” Džeiks iebilda. “Nejauks, ietiepīgs un lēns,” viņš piemetināja, arī mazliet saraukdams pieri, ieraudzījis biezos putekļus, kas klāja visas virsmas. “Man šķiet, tu teici, ka esi licis pāris ciema meičām atnākt šurp visu iztīrīt un pagatavot mums maltīti. Te taču valda briesmīga nekārtība.”

“Tā jau es arī izdarīju. Es Pītersam nodiktēju pārvaldniekam adresētu vēstuli, kurā liku nogādāt uz šo māju ēdienu un atvest šurp divas sievietes, kas visu uzkoptu un pagatavotu ēdienu. Viņam droši vien ir grūti sameklēt divas sievietes, kas būtu ar mieru šeit uzturēties.”

“Cerams, viņas vismaz būs izskatīgas,” Džeiks noteica. “Vai tu viņam pieteici izvēlēties glītas meičas?”

Ians pārstāja pētīt zirnekļu tiklus, kas stiepās pāri visiem griestiem, un zobgalīgi palūkojās uz Džeiku.

“Tu gribi, lai es pavēlu septiņdesmit gadus vecam, pusaklam pārvaldniekam izraudzīties glītas meičas?”

“Tas nemaz nebūtu nācis par ļaunu,” Džeiks noņurdēja, izskatīdamies mazliet vainīgs.

“Ciems atrodas tikai divpadsmit jūdžu attālumā. Kamēr mēs šeit uzturēsimies, tu jebkurā laikā varēsi aizstaigāt uz turieni, ja tev uznāks neatvairāma kāre pēc sievietes. Tikai neaizmirsti, ka atpakaļceļā tu vari zaudēt dzīvību,” Ians pajokoja, runādams par līkumaino taku, kas veda augšup pa klinti un bija gandrīz vertikāla.

“Lai nu paliek sievietes,” Džeiks, pēkšņi pārdomājis, atteica, un viņa iedegušajā, vēja aprautajā sejā atplauka plats smaids. “Esmu braucis šurp, lai divas nedēļas makšķerētu un atpūstos, un ar to pietiktu jebkuram vīrietim. Tas būs tāpat kā senās dienās, Ian, miers, klusums un nekas vairāk. Nekādu augstprātīgu kalpotāju, kas noklausās katru izrunāto vārdu, nekādu ratu, kariešu un precēties kāru meitu māmiņu, kuras brauc pie tevis uz mājām. Vari man ticēt, manu zēn, kaut arī man negribas žēloties par tavu dzīvi šā pēdējā gada laikā, man tie tavi kalpotāji tomēr it nemaz nepatīk. Tāpēc jau es nemēdzu pie tevis ciemoties pārāk bieži. Tas tavs Montmeinas virssulainis tur degunu paslietu tik augstu gaisā, ka vispār jābrīnās, kā viņš tiek pie skābekļa, bet tavs franču šefpavārs burtiski izsvieda mani no savas virtuves. Tieši tā viņš arī teica, ka tā esot viņa virtuve un...” Vecais jūrnieks negaidot aprāvās, un aizkaitinājums viņa sejā pārvērtās nomāktībā. “Ian,” viņš satraukts ieminējās, “vai manas prombūtnes laikā tu esi iemācījies gatavot ēdienu?”

“Nē, bet tu?”

“Velns un elle, nē!” Džeiks atcirta, sašutis par apjausmu, ka tagad viņam nāksies ēst paša gatavotu uzturu.

“Lūsinda,” Elizabete jau trešo reizi vienas stundas laikā atkārtoja, “es nespēju vien izteikt, cik ļoti to visu nožēloju.”

Pirms piecām dienām Lūsinda bija pievienojusies Elizabetei lauku viesnīciņā pie Skotijas robežas, lai kopā ar meiteni dotos ceļā uz Iana Torntona māju. Šorīt viņu noīrētajai karietei bija salūzusi ass, un nu viņas kaunpilnā kārtā bija iespiestas kāda zemnieka siena ratu pašā aizmugurē, bet viņu ceļasomas draudīgi līgojās šurpu turpu, ratiem zvalstoties pa izdangāto taku, kas Skotijā acīmredzot tika uzskatīta par ceļu. Doma par ierašanos pie Iana Torntona siena ratos Elizabetei likās tik drausmīga, ka viņa ar daudz lielāku prieku kavējās savā vainas apziņā nekā prātoja par gaidāmo tikšanos ar briesmoni, kurš bija izpostījis viņas dzīvi.

“Kā jau sacīju iepriekšējā reizē, kad tu atvainojies, Elizabete,” Lūsinda atbildēja, “tā nav tava vaina, tāpēc tev nav jālūdz piedošana par šīs pagānu zemes briesmīgajiem ceļiem un pārvadāšanas līdzekļiem.”

“Jā, bet, ja nebūtu manis, arī jums nenāktos te atrasties.”

Lūsinda nepacietīgi nopūtās, ieķērās ratu malā, kas nupat bija īpaši draudīgi sašūpojušies, un atkal izslējās.

“Un, kā jau esmu agrāk sacījusi, ja es nebūtu ar viltu piespiesta pieminēt Torntona vārdu tavam tēvocim, neviena no mums te vis neatrastos. Tu šobrīd gluži vienkārši izjūti satraukumu par gaidāmo nepatīkamo tikšanos ar šo vīrieti, un tas nekādā ziņā nav iemesls...” Rati briesmīgi sagāzās, un abas sievietes ieķērās to malās, lai noturētos. “Tas nav nekāds iemesls, lai turpinātu atvainošanos. Būtu daudz prātīgāk, ja tu tagad gatavotos šim nelaimīgajam notikumam.”

“Jums, protams, ir taisnība.”

“Un kā vēl!” Lūsinda nesatricināmi piekrita. “Tu taču zini, ka man vienmēr ir taisnība. Gandrīz vienmēr,” viņa pārlaboja, acīmredzot atcerējusies Džūljesa Kemerona viltību, kuras dēļ viņa par vienu no Elizabetes bijušajiem pielūdzējiem bija minējusi la-nu Torntonu. Tūdaļ pēc savas ierašanās viesnīciņā viņa bija paskaidrojusi Elizabetei, ka nosaukusi viņu par pielūdzēju, jo Džūl-jess sācis uzdot jautājumus par Elizabetes reputāciju viņas debijas

laikā, kā arī par to, vai viņa bijusi populāra vai ne. Nospriedusi, ka viņam ausīs nākušas ļaunprātīgās baumas par Elizabetes aizraušanos ar Ianu Torntonu, Lūsinda bija mēģinājusi likt visam izskatīties daudz labāk, nekā bija patiesībā, un nosaukusi Ianu par vienu no Elizabetes daudzajiem pielūdzējiem.

“Es labāk piekristu satikties ar pašu velnu nekā ar šo vīrieti,” Elizabete noteica, apspiezdama trīsas.

“Tam es ticu,” Lūsinda piekrita, vienā rokā cieši sažņaugusi lietussargu, bet ar otru stingri ieķērusies ratu malā.

Jo tuvāk nāca tikšanās brīdis, jo lielākas dusmas un apjukums pārņēma Elizabeti, domājot par to. Pirmo četru ceļojuma dienu laikā meitenes spriedzi jūtami mazināja Skotijas skaistās ainavas ar augstajiem kalniem un dziļajām, mežu hiacintēm un vilkābelēm aizaugušajām ielejām. Toties tagad, kad gaidāmā tikšanās aizvien vairāk tuvojās, pat ziediem klātie kalni un koši zilie ezeri nespēja apslāpēt viņas nemieru.

“Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņam nav ne mazākās vēlē-' šanās mani redzēt.”

“To mēs drīz uzzināsim.”

Kalnos virs augstā, līkumainā ceļa kāds aitu gans apstājās, lai noskatītos lejā uz vecajiem koka ratiem, kas neatlaidīgi virzījās uz priekšu.

“Paskat tik, Vili,” viņš uzsauca savam brālim, “vai tu redzi to pašu, ko es?”

Brālis paskatījās lejup un iepleta acis. Viņa lūpas pavērās bezzobainā, jautrā smaidā, ieraugot šo komisko skatu divas dāmas ar cepurēm, cimdiem un visu, kas pieklājas, stīvi izslējušās, piesardzīgi un nedroši sēdēja Šona Makleša siena ratos, turēdamas taisni izstieptās kājas pār ratu malu.

“Tas nu ir kas vēl nepiedzīvots!” Vilis iesmējās un, stāvēdams augstu virs ratiem, norāva cepuri ķēmīgā sveicienā abām dāmām. “Es ciemā dzirdēju, ka Ians Torntons taisoties atgriezties mājās. Varu saderēt, ka viņš jau ir klāt un šīs te abas ir viņa sirdspuķītes, kas brauc, lai sasildītu viņam gultu un sagādātu visu, kas šim vajadzīgs.”

Pat nenojauzdama par šo sarunu, kas notika starp abiem augstu kalnos stāvošajiem vērotājiem, Trokmortones-Džounsas jaunkundze dusmīgi un pavisam veltīgi mēģināja notraust no melnajiem svārkiem tur pielipušos putekļus.

“Vēl nekad mūžā neviens nav pret mani tā izturējies!” vecā dāma nikni nošņāca, kad čīkstošie rati atkal draudīgi sašūpojās un viņa ar plecu uzgrūdās Elizabetei. “Vari man ticēt, ka es pateikšu Ianam Torntona kungam visu, ko domāju par šādu divu labi audzinātu sieviešu uzaicināšanu uz Dieva pamestu nostūri, pat neieminoties, ka ar ratiem pa šādu ceļu nemaz nav iespējams izbraukt!”

Elizabete pavēra muti, lai atbildētu kaut ko mierinošu, taču tieši tajā mirklī rati atkal noraustījās tā, ka viņām sacirtās zobi, un meitene bija spiesta steidzīgi ieķerties ratu malā.

“Kaut arī es par viņu nezinu necik daudz, Lūsij,” viņa beidzot izdvesa, kad rati atkal nostājās taisni, “viņam mūsu pārdzīvojumi liksies pavisam vienaldzīgi. Viņš ir rupjš un neiejūtīgs -un tās vēl ir viņa labākās īpašības...”

“Ei, ei!” zemnieks uzsauca, paraudams sava ļodzīgā klepera grožus tā, ka rati nočīkstēdami apstājās. “Tur augšā atrodas Torntona māja.” Viņš norādīja ar pirkstu.

Lūsinda aizvien pieaugošā sašutumā labu brīdi skatījās uz lielo, pagalam vienkāršo māju, kas aiz biezi saaugušajiem kokiem gandrīz nebija saredzama, un tad pavērsa visas savas dusmas pret nabaga zemnieku.

“Jūs kļūdāties, labo cilvēk,” viņa bargi paziņoja. “Neviens prātīgs vai augstdzimis džentlmenis nemūžam nedzīvotu tādā Dieva pamestā mājā kā šī. Esiet tik laipns, apgrieziet savus sagrabējušos ratus un vediet mūs atpakaļ uz ciematu, no kura mēs atbraucām, lai varētu pajautāt ceļu kādam citam. Te acīmredzot noticis pārpratums.”

To dzirdot, gan zirgs, gan zemnieks apcirtās un uzlūkoja runātāju ar vienādu gurdas nicības izteiksmi.

Zirgs gan nebilda ne vārda, toties zemnieks, kurš pēdējo divpadsmit jūdžu garumā bija spiests klausīties Lūsindas piktajās žēlabās, vairs ilgāk nespēja izturēt.

“Klausieties, milēdij,” viņš iesāka, taču Lūsinda viņu tūdaļ pārtrauca.

“Nesauciet mani par milēdiju! Pilnīgi pietiks, ja uzrunāsiet mani par Trokmortones-Džounsas jaunkundzi.”

“Jā. Labi, lai arī kas jūs būtu, tālāk es jūs nevedīšu, un šī tiešām ir Torntona māja.”

“Jūs taču negrasāties mūs šeit pamest!” Lūsinda sašutusi iesaucās, redzēdama, ka nogurušais, vecais vīrs pēkšņa spara uzplūdā, ko noteikti bija izraisījis prieks par iespēju atbrīvoties no abām nevēlamajām pasažierēm, izlec no ratiem un sāk vilkt no tiem ārā viņu somas un cepuru kārbas un likt līdzās šaurajai, par ceļu dēvētajai takai. “Un ja nu viņa nav mājās?” Lūsinda vēl izdvesa, kad Elizabete, apžēlojusies par padzīvojušo zemnieku, devās viņam palīgā izcelt no ratiem somas.

“Tad mēs kāpsim atkal lejā un pagaidīsim kādu citu zemnieku, kas būs tik laipns un piekritīs mūs aizvest no šejienes,” Elizabete drosmīgi sacīja, kaut arī bija pavisam nobijusies.

“Es jūsu vietā uz ko tādu vis necerētu,” zemnieks noteica, kad Elizabete izvilka monētu un ielika to viņam saujā. “Liels paldies, milēdij, liels paldies!” viņš piebilda, pieskardamies pie cepures un viegli uzsmaidīdams jaunākajai dāmai ar brīnumskaisto seju un mirdzoši gaišajiem matiem.

“Kāpēc mums nevajadzētu uz ko tādu cerēt?” Lūsinda bargi noprasīja.

“Tāpēc,” zemnieks atteica, atkal iekāpdams ratos, “ka te neviens nerādīsies vismaz divas nedēļas, varbūt pat ilgāk. Drīz būs lietus man domāt, rīt vai parīt. Lietus laikā te ar ratiem nevar izbraukt. Turklāt,” viņš piebilda, iežēlojies pārjauno dāmu, kura bija viegli nobālusi, “es redzu pa skursteni nākam dūmus, tā ka tajā mājā kāds tomēr ir.”

Asi parāvis grožus, viņš aizbrauca, un Elizabete ar Lūsindu brīdi palika nekustīgi stāvam, gaidīdamas, kamēr noplaks ratu saceltais putekļu mākonis. Beidzot Elizabete saņēmās un mēģināja sasparoties.

“Lūsij, ja jūs saņemtu šo lādi aiz viena gala, tad mēs abas varētu to uznest līdz mājai.”

“Tu to nedarīsi!” Lūsinda dusmīgi iesaucās. “Mēs atstāsim visu tepat. Lai Torntons nosūta lejā savus kalpotājus.”

“Var jau darīt arī tā,” Elizabete atteica, “taču taka ir nejauki stāva, bet lāde visai viegla, un nav jēgas likt kādam lieki staigāt augšā lejā. Lūdzu, Lūsij, es jūtos pārāk nogurusi, lai strīdētos.”

Lūsinda aši pārlaida acis Elizabetes bālajai, bažu pilnajai sejai un vairs neiebilda.

“Tev taisnība,” viņa strupi noteica.

Diemžēl Elizabetei gluži vis nebija taisnība. Tika bija stāva, taču lāde, kas sākumā bija likusies visai viegla, ar katru viņu sperto soli šķita kļūstam aizvien smagāka. Dažu jardu attālumā no mājas abas dāmas apstājās, lai atvilktu elpu, un tad Elizabete apņēmīgi satvēra lādes rokturi.

“Ejiet turp,” viņa aizelsusies izdvesa, raizēdamās par vecākās sievietes veselību, ja viņai nāktos stiept lādi vēl tālāk. “Es to aizvilkšu līdz durvīm.”

Trokmortones-Džounsas jaunkundze uzmeta vienu vienīgu skatienu savai nabaga nomocītajai aprūpējamai, un viņu pārņēma milzīgas dusmas, ka viņām nācies tik zemu krist. Kā saniknots ģenerālis viņa aizkaitināta saraustīja cimdus, apgriezās uz papēža, piesoļoja pie mājas durvīm, pacēla lietussargu un sparīgi ar tā rokturi pieklauvēja.

Elizabete tikmēr neatlaidīgi stiepa lādi.

“Vai tiešām mājās neviena nav?” viņa elsdama jautāja, pavilkdama lādi vēl dažas pēdējās pēdas.

“Ja tur kāds ir, tad viņš droši vien ir kurls!” Lūsinda atcirta. Atkal pacēlusi lietussargu, viņa sāka dauzīt pa durvīm tā, ka visa māja nodrebēja. “Tūlīt pat veriet vaļā!” viņa kliedza un atvēzējās trešo reizi. Durvis pēkšņi atsprāga vaļā, un uz sliekšņa nostājās izbiedēts pusmūža vīrs, kurš tūdaļ dabūja pa pieri ar lietussargu.

“Lai Dievs žēlīgs!” Džeiks iesaucās, saķerdams galvu un mazliet aizmiglotām acīm nikni glūnēdams uz neglīto sievieti ar šķībi sagriezušos cepuri uz sirmajiem, cietajiem matiem.

“Tik tiešām lai jums žēlīgs, ja nedzirdat, ka pie durvīm klauvē!” piktā sieviete atcirta un, tikpat nikni blenzdama viņam pretī, sagrāba Elizabeti aiz piedurknes un uzrāva uz pakāpiena, kas veda mājā. “Par mūsu ierašanos jums jau ir paziņots,” viņa sacīja Džeikam. Savā visnotaļ saprotamajā apmulsumā Džeiks nopētīja abas notraipījušās, putekļu klātās dāmas un kļūdaini nosprieda, ka viņas ir ciema sievietes, kas ieradušās uzkopt māju un pagatavot maltīti Ianam un viņam. Džeiks tūdaļ mainīja izturēšanos, un viņa sarkanajā sejā atplauka plats smaids.

“Nāciet vien iekšā,” viņš sirsnīgi uzaicināja, ar plašu žestu norādīdams uz putekļaino telpu. “Ar ko jūs gribētu sākt?”

“Ar karstu vannu,” Lūsinda noskaldīja, “un pēc tam mums vajadzīga tēja un kas atsvaidzinošs.”

Ar acs kaktiņu Elizabete pamanīja gara auguma vīrieti, kas sparīgi iznāca no blakusistabas, un meiteni tūdaļ pārņēma nevaldāmas baiļu trīsas.

“Es pašreiz gan negribu kāpt vannā,” Džeiks iebilda.

“Vanna ir vajadzīga nevis jums, nejēga tāds, bet gan lēdijai Kemeronei.”

Elizabete būtu gatava apzvērēt, ka Ians Torntons aiz satricinājuma sastindzis. Viņš strauji pagrieza galvu, it kā gribēdams saskatīt meitenes seju zem cepures malas, taču baiļu pārņemtā Elizabete bija novērsusi seju.

“Jūs gribat iet vannā?” Džeiks truli atkārtoja, blenzdams uz Lūsindu.

“Protams, bet vispirms to darīs lēdija Kemerone. Nestāviet kā miets!” viņa uzsauca un draudīgi pavicināja lietussargu. “Nosūtiet kalpotājus lejā uz ceļu, lai viņi tūdaļ uznes mūsu mantas.” Lietussarga gals zīmīgi pavērsās uz durvīm un tad atkal iebakstīja Džeikam vēderā. “Bet vispirms paziņojiet savam kungam par mūsu ierašanos.”

“Viņa kungs,” aiz muguras no sliekšņa atskanēja dzēlīga balss, “to jau pats ir pamanījis.”

Izdzirdējusi Iana balss toni, Elizabete apcirtās, un viņas fantāzija par Ianu, kas, viņu pamanījis, tūdaļ nokritīs ceļos, sabruka tajā pašā mirklī, kad viņa ieraudzīja vīrieša seju: tā bija tik cieta un noraidoša kā granīta tēls. Ians pat negrasījās panākties uz priekšu un palika stāvam turpat pie durvīm, ar plecu nevērīgi atbalstījies pret stenderi, sakrustojis rokas uz krūtīm, un vēroja meiteni ar piemiegtām acīm. Līdz šim Elizabete bija domājusi, ka precīzi atceras, kā viņš izskatījies, taču tā bija kļūda. Iana zamšādas svārki ieskāva plecus, kas bija vēl platāki un muskuļaināki, nekā viņai bija palicis prātā, bet viņa biezie mati vizēja gandrīz melni. Viņa sejas vaibstos ar nevainojami veidotajām lūpām un iespaidīgajām acīm vīdēja apvaldīta juteklība un augstprātīgs skaistums, taču tikai tagad Elizabete ievēroja zeltaino acu cinisko mirdzumu un zoda nežēlīgo līniju acīmredzot agrāk viņa bija pārāk jauna un naiva, lai to pamanītu. Visa Iana būtība izstaroja brutālu spēku, un tas lika Elizabetei justies vēl bezpalīdzīgākai. Viņa ieskatījās vīrieša sejā, pūlēdamās atrast kādu zīmi, ka šis svešādais, noraidošais cilvēks tiešām kādreiz turējis viņu savos apskāvienos un skūpstījis pavedinošā maigumā.

“Vai nu būsiet gana mani aplūkojusi, grāfien?” Ians noskaldīja, un, pirms Elizabete paguva attapties no šādas rupjības radītā satricinājuma, viņa nākamie vārdi atstāja meiteni gandrīz bez valodas. “Jūs esat izcila jauna dāma, lēdija Kemerone, jums noteikti piemīt asinssuņa instinkts, ja jau pratāt mani šeit uziet. Tagad, kad jums tas ir izdevies, ļaujiet man jums parādīt durvis. Ejiet ārā!”

Elizabetes sākotnējo šoku aizstāja pēkšņs, gandrīz nevaldāms niknums.

“Kā, lūdzu?” viņa strupi vaicāja.

“Jūs dzirdējāt, ko es teicu.”

“Es tiku uzaicināta ierasties piejums.”

“Bet protams!” Ians ņirdzīgi atteica un pēkšņi pārsteigts apjauta, ka no Elizabetes tēvoča saņemtā vēstule nav bijusi nekāds joks un ka Džūljess Kemerons acīmredzot nolēmis uzskatīt Iana klusēšanu par piekrišanu, un tas nu jau bija pavisam absurdi un uzmācīgi. Dažu pēdējo mēnešu laikā, kopš sabiedrības ausīs bija nākušas ziņas par Iana bagātību un iespējamo saistību ar Steno-pas hercogu, viņš jau bija paguvis pierast pie to pašu sabiedrības locekļu uzmācības, kuri savulaik bija viņu atstūmuši. Parasti tas Ianu kaitināja, bet tāda Elizabetes Kemerones rīcība viņam šķita pretīga.

Viņš cieši skatījās uz meiteni, nekaunīgi klusēdams un nespēdams noticēt, ka viņa atmiņās palikusī vilinošā, impulsīvā meitene pārvērtusies par tik vēsi atsvešinātu, savaldīgu jaunu sievieti. Pat savās netīrajās drānās, ar dubļu traipu uz vaiga Elizabete Kemerone izskatījās satriecoši skaista, tomēr viņa bija pārvērtusies tik ļoti tikai acis ne -, ka Ians ar grūtībām spēja viņu pazīt. Viens gan bija palicis nemainīgs viņa joprojām bija intrigante un mele.

Strauji izslējies, Ians pagājās uz priekšu.

“Šis teātris man jau ir apnicis, Kemerones jaunkundz. Neviens jūs nav aicinājis šurp, un jūs pati to sasodīti labi zināt.”

Dusmu un pazemojuma apžilbinātā Elizabete parakņājās savā somiņā un izrāva no tās vēstuli ar Iana uzaicinājumu, kuru bija saņēmis viņas tēvocis. Sparīgi piegājusi vīrietim klāt, viņa ar plaukstu trieca ielūgumu pret viņa krūtīm. Ians to instinktīvi satvēra, tomēr neatvēra.

“Paskaidrojiet, ko tas nozīmē!” Elizabete pavēlēja, soli atkāpdamās un gaidīdama viņa atbildi.

“Varu derēt, ka tā ir kārtējā vēstulīte,” Ians sarkastiski novilka, atcerējies vakaru, kad bija devies uz siltumnīcu, lai satiktos ar meiteni, un atsaucis atmiņā savu izgāšanos.

Elizabete joprojām stāvēja pie galda, apņēmusies pirms aiziešanas tomēr uzklausīt Iana paskaidrojumu, kaut arī nekas no viņa sacītā nebūtu varējis piespiest viņu te ilgāk uzkavēties. Redzēdama, ka Ians pat negrasās atlocīt vēstuli, viņa nikni pagriezās pret Džeiku, kas jutās pamatīgi vīlies, saprotot, ka Ians apzināti padzen divas sievietes, kuras noteikti varētu pierunāt pagatavot kaut ko ēdamu.

“Lieciet, lai viņš to izlasa skaļi!” viņa pavēlēja iztrūcinātajam Džeikam.

“Paklau, Ian,” Džeiks iesāka, atkal atcerējies savu tukšo vēderu un drūmo nākotni, kas to gaidītu, ja dāmas atkal dotos prom, “ņem un izlasi to mazo vēstulīti, ko tev dāma lūdz.”

Ians Torntons izlikās nedzirdam vecākā vīra ieteikumu, un Elizabete zaudēja savaldību. Pat nedomādama, ko dara, viņa paķēra no galda pistoli, uzvilka gaili un notēmēja uz Iana Torntona platajām krūtīm.

“Izlasiet šo vēstuli!”

Džeiks, kuru joprojām nomāca rūpes par savu vēderu, aši pacēla rokas, it kā pistole būtu pavērsta pret viņu.

“Paklau, Ian, varbūt tas ir pārpratums, turklāt nav labi tik rupji izturēties pret dāmām. Izlasi to vēstuli, un tad mēs visi apsēdīsimies un paēdīsim gardas vakariņas.” Viņš zīmīgi pamāja ar galvu uz pārtikas maisu, kas gulēja uz galda.

“Man tā nav jālasa,” Ians atcirta. “Pēdējo reizi, kad izlasīju vēstuli no lēdijas Kemerones, es satikos ar viņu siltumnīcā un par savām pūlēm saņēmu lodi rokā.”

“Vai jūs gribat teikt, ka es biju tā, kas uzaicināja jūs ierasties siltumnīcā?” Elizabete sašutusi jautāja.

Nepacietīgi nopūties, Ians atteica:

“Tā kā jūs acīmredzot esat noskaņota tēlot Čeltnemas traģēdiju, tad tiksim ar visu skaidrībā pirms jūsu aiziešanas.”

“Vai jūs noliedzat, ka atsūtījāt man to vēstuli?” Elizabete īsi noprasīja.

“Protams, es to noliedzu!”

“Tad ko jūs darījāt siltumnīcā?” viņa cirta pretī.

“Es ierados tāpēc, ka saņēmu gandrīz nesalasāmo vēstuli, ko jūs man atsūtījāt,” viņš atbildēja garlaikotā, aizvainojošā vienaldzībā. “Vai drīkstu jums ieteikt turpmāk veltīt mazāk laika teātra spēlēšanai un vairāk sava rokraksta uzlabošanai?” Iana skatiens pievērsās pistolei. “Nolieciet pistoli, kamēr neesat trāpījusi pati sev.”

Elizabete pacēla trīcošo roku ar ieroci vēl augstāk.

“Jūs mani apvainojat un pazemojat ik reizi, kad nonāku jūsu sabiedrībā. Ja mans brālis atrastos šeit, viņš jūs izaicinātu uz divkauju! Tā kā viņa te nav,” Elizabete gandrīz neapzināti turpināja, “es pati pieprasu gandarījumu. Ja es būtu vīrietis, man būtu tiesības pieprasīt gandarījumu divkaujā, bet, būdama sieviete, es iebilstu, ka man šādas tiesības tiek liegtas.”

“Tas ir smieklīgi.”

“Var jau būt,” Elizabete klusi atteica, “taču es esmu izcila šāvēja. Divkaujā es esmu jums daudz spēcīgāka pretiniece nekā mans brālis. Vai tagad jūs piekritīsiet kopā ar mani iziet ārā, vai arī man vajadzēs... nošaut jūs tepat uz vietas?” Elizabete piedraudēja, aiz dusmām pat neiedomādamās, cik pārdroši un galīgi tukši ir šādi draudi. Viņas kučieris bija uzstājis, ka Elizabetei jāapgūst šaušanas prasme sevis aizsardzībai, taču, kaut arī, šaujot mērķī, viņai tas bija padevies lieliski, viņa ne reizi nebija nošāvusi nevienu dzīvu radību.

“Es nemaz netaisos rīkoties tik sasodīti muļķīgi.”

Elizabete pacēla pistoli vēl augstāk.

“Tad es pieprasu, lai jūs nekavējoties man lūgtu piedošanu.”

“Par ko man būtu jāatvainojas?” Ians apvaicājās, joprojām runādams kaitinošā mierā.

“Varat sākt ar atvainošanos par to, ka ar savu vēstuli ievilinājāt mani siltumnīcā.”

“Es neesmu rakstījis nekādu vēstuli. Es saņēmu to no jums.”

“Jums nu gan ir grūti atšķirt tās vēstules, ko esat kādam sūtījis, no tām, kas palikušas nenosūtītas,” Elizabete noteica un, nesagaidījusi atbildi, turpināja: “Pēc tam jūs varat man lūgt piedošanu par to, ka Anglijā mēģinājāt mani pavedināt un aptraipījāt manu labo slavu...”

“Ian!” satriektais Džeiks iejaucās. “Apsmiet dāmas rokrakstu ir viens, bet aptraipīt viņas godu pavisam kas cits. Kaut kas tāds tiešām varētu sabojāt viņai dzīvi!”

Ians uzmeta viņam ironisku skatienu.

“Paldies, Džeik, par tik musinošu informāciju. Varbūt tu tagad vēlētos palīdzēt viņai nospiest gaili?”

Elizabetes izjūtas svārstījās no niknuma līdz jautrībai, piepeši aptverot, cik absurda ir šī situācija: viņa tēmēja ar pistoli uz cilvēku viņa paša mājā, kamēr nabaga Lūsinda tēmēja uz otru cilvēku ar lietussargu uz cilvēku, kurš veltīgi centās visus samierināt un negribot bija vēl pielējis eļļu ugunī. Un tad viņa apjēdza, cik muļķīgi un veltīgi tas viss ir, un šī doma lika pagaist visai viņas jautrībai. Jau atkal šis neciešamais vīrietis bija pamanījies padarīt viņu par muļķi, un šī apziņa lika Elizabetes acīm iegailēties jaunā niknumā, kad viņa pagrieza galvu un uzlūkoja Ianu.

Par spīti Iana šķietamajai vienaldzībai, viņš visu laiku bija uzmanīgi vērojis meiteni un tagad sastinga, instinktīvi nojautis, ka viņa pēkšņi un neizskaidrojami sadusmojusies vēl vairāk. Ians pamāja uz pistoli, un, kad atkal ierunājās, viņa balsī vairs nebija ņir-dzības; šoreiz viņš apzināti ieturēja neitrālu toni.

“Manuprāt, pirms liekat šo pistoli lietā, jums vajadzētu šo to apsvērt.”

Kaut arī Elizabetei nebija nolūka likt pistoli lietā, viņa tomēr uzmanīgi ieklausījās, kamēr Ians tajā pašā izpalīdzīgajā balsī turpināja:

“Pirmkārt, jums nāksies rīkoties ļoti ātri un ļoti mierīgi, ja gribat nošaut mani un pēc tam pārlādēt pistoli, pirms Džeiks ticis jums klāt. Otrkārt, man liekas, būtu tikai godīgi jūs brīdināt, ka visa telpa būs pilna ar asinīm. Saprotiet mani pareizi, es negribu iebilst, tomēr man šķiet, jums tomēr vajadzētu zināt, ka jūs vairs nekad nevarēsiet uzvilkt to burvīgo tērpu, kas jums šobrīd ir mugurā.”

Elizabete juta, ka viņai vēderā kaut kas noraustās.

“Jūs, protams, pakārs,” Ians mierīgi runāja vien tālāk, “taču tas nebūs tik nepatīkami kā skandāls, kurā jūs iedzīvosieties vispirms.”

Izjuzdama pret sevi un Ianu pārāk lielu riebumu, lai atbildētu uz šo pēdējo ņirdzīgo piezīmi, Elizabete izslējās un saņēmās, lai ar lielu cieņu atbildētu:

“Man ir apnicis jūsos klausīties, Torntona kungs. Biju domājusi, ka vairs nekas nespēj līdzināties jūsu cūciskajai uzvedībai mūsu iepriekšējās tikšanās reizēs, taču jums ir izdevies pārspēt pašam sevi. Diemžēl es neesmu tik slikti audzināta kā jūs, tāpēc man sirdsapziņa neļauj darīt pāri kādam, kas ir vājāks par mani, un tā tas notiktu, ja es grasītos sašaut neapbruņotu cilvēku. Lū-sinda, mēs aizejam,” viņa sacīja, tad atkal pameta acis uz savu klusējošo pretinieku, kurš tikmēr bija draudīgi paspēris soli uz priekšu, un papurināja galvu, ar pārmērīgu un izsmējīgu pieklājību piebilzdama: “Nē, paldies, nepūlieties mūs pavadīt līdz durvīm, ser, tas būtu lieki. Turklāt es vēlētos jūs paturēt prātā tādu kā šobrīd bezpalīdzīgu un apjukušu.” Savādi, taču tagad, sava mūža drūmākajā brīdī, Elizabete jutās gandrīz vai pacilāta, jo beidzot bija izdarījusi kaut ko, lai atriebtu savu lepnumu, nevis tikai gļēvi samierinājusies ar likteni.

Lūsinda jau bija izgājusi uz lieveņa, un Elizabete mēģināja izdomāt ko tādu, kas neļautu Ianam paķert pistoli brīdī, kad viņa to ārā nosviestu malā. Viņa nolēma atkārtot paša Iana padomu un, kāpdamās atpakaļ uz durvīm, sacīja:

“Es zinu, ka jums ļoti nepatīk redzēt mūs tā aizejam.” Meitenes balss un roka viegli, nodevīgi ietrīcējās. “Tomēr, pirms esat nolēmis doties mums pa pēdām, man jūs jālūdz klausīt paša lieliskajam padomam un iepriekš apsvērt, vai manis nogalināšana ir tā vērta, lai ļautos pakārties.”

Elizabete apgriezās uz papēža, steidzīgi paspēra soli un tad sāpīgā pārsteigumā iekliedzās. Meitene tika pagrūsta, spēcīgs sitiens pa viņas apakšdelmu lika pistolei nokrist uz grīdas, un tajā pašā mirklī viņas roka tika parauta augšup un izgriezta aiz muguras.

“Jā,” Ians briesmīgā balsī sacīja viņai pie auss, “es tiešām domāju, ka tas būtu to vērts.”

Elizabetei jau šķita, ka viņas roka tūdaļ pārlūzīs, taču tad Ians no visa spēka viņu pagrūda, liekot iztenterēt pagalmā, un meitenei aiz muguras aizcirtās durvis.

“Kaut kas neiedomājams!” Lūsinda izgrūda, krūtīm cilājoties dusmās, un nikni paglūnēja uz aizvērtajām durvīm.

“Pilnīgi piekrītu!” Elizabete nopūtās, nopurināja putekļus no kleitas malas un nosprieda atkāpties tik cienīgi, cik vien iespējams. “Parunāsim par viņa neprātīgo uzvedību tad, kad būsim aizgājušas pietiekami tālu no šīs mājas. Vai jūs, lūdzu, nepaņemtu lādi aiz viena gala?”

Veltījusi meitenei drūmu skatienu, Lūsinda paklausīja, un abas aizsoļoja pa taku, visiem spēkiem pūlēdamās noturēties tik taisni, cik vien iespējams.

Mājā palikušais Džeiks sabāza rokas dziļi kabatās un nostājās pie loga, lai noskatītos sievietēm pakaļ. Viņa sejā vīdēja apjukums un aizkaitinājums.

“Augstā debess,” viņš izdvesa, pamezdams acis uz Ianu, kurš nikni blenza uz salocīto vēstuli sev rokā. “Tās sievietes skrien tev pakaļ pat uz Skotiju! Gan viņas mitēsies, kad visi uzzinās par tavu saderināšanos.” Pacēlis roku, viņš laiski pakasīja biezo, rudo matu ērkuli un atkal pagriezās pret logu, lūkodamies uz takas pusi. Sievietes bija nozudušas skatienam, un Džeiks atkāpās no loga. Nespēdams apslēpt vieglu apbrīnu, viņš piebilda: “Vai zini, tev jāatzīst, ka tai gaišmatainajai meičai nu gan ir dūša. Iedomājies tikai, viņa tur mierīgi stāvēja, mezdama tev sejā paša vārdus un nosaukdama tevi par cūku. Diez vai kāds vīrietis vispār spētu ko tādu uzdrošināties!”

“Viņa ir gatava uz visu,” Ians atteica, atcerējies jauno kārdinātāju, kuru bija reiz pazinis. Lielākā daļa viņas vecuma meiteņu spēja tikai sarkt un minstināties, bet Elizabete Kemerone abu pirmajā tikšanās reizē bija uzaicinājusi viņu uz deju. Tajā pašā vakarā viņa kāršu spēles salonā bija stājusies pretī veselam baram vīriešu; nākamajā dienā viņa bija riskējusi ar savu reputāciju, lai satiktos ar Ianu meža būdiņā tikai tādēļ, lai nodotos tam, ko viņa siltumnīcā bija nosaukusi par “nelielu nedēļas nogales izklaidi”. Kopš tā laika viņa noteikti bija regulāri nodevusies šādām izklai-

dēm, turklāt ar nepiemērotiem ļaudīm, jo citādi viņas tēvocis taču nebūtu izsūtījis vēstules svešiem cilvēkiem ar piedāvājumu meiteni apprecēt. Tas bija vienīgais iespējamais viņas tēvoča rīcības izskaidrojums, un Ianam tāda rīcība likās vēl nepieredzēta sava neticamā netaktiskuma un bezgaumības dēļ. Vēl jau visu varēja izskaidrot arī ar izmisīgu vajadzību pēc bagāta vīra, tomēr šo domu Ians tūdaļ atvairīja. Viņu iepazīšanās brīdī Elizabetes tērps bija iespaidīgs un dārgs; arī viesībās lauku namā bija piedalījušies gandrīz tikai augstākie sabiedrības slāņi. Un dažas runas, ko Ians bija dzirdējis par meiteni neilgi pēc tās liktenīgās nedēļas nogales, liecināja, ka viņa atbilstoši savam sabiedriskajam stāvoklim apgrozās tikai augstākajās aprindās.

“Interesanti, kurp viņas dosies...” Džeiks domīgi sarauca pieri. “Mežā taču dzīvo vilki un daudz dažādu citu zvēru.”

“Neviens vilks, kas sevi ciena, neuzdrošinātos uzbrukt viņas pavadonei, kura tik sparīgi prot vicināt lietussargu,” Ians atcirta, tomēr juzdamies mazliet neomulīgi.

“Oho!” Džeiks sirsnīgi nosmējās. “Ak tad tā bija viņa! Bet es jau nodomāju, ka abas ieradušās dabūt tevi par vīru. Man gan būtu bail pat acis aizvērt, ja blakus gultā gulētu tāda sirma ragana.” Ians neklausījās. Viņš izklaidīgi atlocīja vēstuli, labi zinādams, ka Elizabete Kemerone droši vien nebūs tik dumja, lai to uzrakstītu savā meitenīgajā, nesalasāmajā rokrakstā. Pirmā doma, kas iešāvās Ianam prātā, pārlaižot acis glītajiem, skaidrajiem burtiem, ka viņa palūgusi kādu citu to uzrakstīt viņas vietā... taču tad viņš pazina vārdus, kas likās dīvaini pazīstami, jo tos bija sacījis viņš pats.

Jūsu ierosinājums šķiet saprātīgs. Nākamā mēneša pirmajā dienā es dodos uz Skotiju un vairs nevaru ilgāk atlikt šo braucienu. Jebkurā gadījumā mums būtu labāk satikties tur. Vēstulei ir pievienota karte, kā nokļūt lauku mājā. Ar cieņu Ians.

“Lai Dievs stāv klāt tam stulbajam nelietim, ja viņš vēl kādreiz gadīsies man ceļā!” Ians pārskaities iesaucās.

“Par ko tu runā?”

“Par Pītersu!”

“Pītersu?” Džeiks iepleta acis. “Tavu sekretāru? To, kuru tu atlaidi pēc tam, kad viņš sajauca visas tavas vēstules?”

“Man vajadzēja viņu nožņaugt ŠI vēstule bija domāta Dikin-sonam Vērlijam. Viņš to nosūtījis Kemeronam!”

Dusmīgā nepatikā Ians izlaida pirkstus caur matiem. Kaut arī viņam nepārvarami gribējās, lai Elizabete Kemerone pazustu no viņa acīm un dzīves, tomēr viņš nespēja pieļaut, ka divas sievietes pavadītu nakti karietē vai citā braucamajā, ar ko nu viņas bija šeit ieradušās, jo viņas taču bija atbraukušas šurp viņa vainas dēļ. Viņš strupi pamāja Džeikam.

“Ej viņām pakaļ!”

“Es? Kāpēc es?”

“Pirmkārt, tāpēc,” Ians rūgti atteica, pieiedams pie skapīša un ielikdams tajā pistoli, “ka ārā sāk līt. Otrkārt, ja tu viņas neatvedīsi atpakaļ, ēdienu dabūsi gatavot pats.”

“Ja man jāiet pakaļ tai sievietei, tad es vispirms gribu iedzert kādu glāzi drosmei. Viņas nes lādi, tā ka noteikti nebūs aizgājušas pārāk tālu.”

“Vai tad viņas iet kājām?” Ians brīnījās.

“Kā tev liekas, kā viņas šeit nokļuva?”

“Aiz dusmām es par to pat neiedomājos.”

Takas galā Elizabete nolaida zemē savu lādes galu un gurdi apsēdās līdzās Lūsindai uz tās cietā vāka, juzdamās emocionāli pārgurusi. No meitenes krūtīm neviļus izlauzās smiekli, ko bija izraisījis nogurums, izbailes, sakāve un pēdējās triumfa atliekas par nelielo uzvaru pār vīrieti, kurš bija izpostījis viņas dzīvi. Iana Torntona uzvedību varēja izskaidrot vienīgi ar galīgu vājprātu.

Papurinājusi galvu, Elizabete piespieda sevi nedomāt par viņu. Patlaban viņu māca tik daudz rūpju, ka nebija ne jausmas, ko lai tagad iesāk. Viņa iesāņus palūkojās uz savu uzticamo pavadoni un, viegli uzjautrināta, pasmaidīja, atcerējusies Lūsindas pirmītējo izturēšanos. Lūsinda atzina jebkuru jūtu izrādīšanu par milzīgu nepieklājību, tomēr viņai piemita arī tik briesmīgs rak-

sturs, kādu Elizabetei vēl nekad nebija gadījies redzēt. Šķita, ka Lūsinda pati savus dusmu izvirdumus neuzskata par emociju izrādīšanu. Bez mazākās svārstīšanās vai šaubām Lūsinda spēja ar vārdiem vien saplosīt pāridarītāju sīkos gabaliņos un tad ar domu spēku iemīt viņu zemē un saspiest zem savas izturīgās kurpes papēža.

Toties, ja Elizabete tagad izrādītu kaut mazākās bailes par viņu turpmāko likteni, Lūsinda tūlīt sadusmotos un sāktu meitenei bargi pārmest.

To apzinādamās, Elizabete noraizējusies paskatījās debesīs, kur bija savilkušies melni mākoņi, vēstīdami par negaisa tuvošanos. Kad viņa ierunājās, vārdi skanēja tīši un absurdi vienaldzīgi.

“Šķiet, ka drīz sāks līt, Lūsinda,” viņa sacīja, kad koka lapas sāka čabēt no aukstām lāsēm.

“Tā izskatās,” Lūsinda atteica, sparīgi atvēra lietussargu un pacēla to virs abu galvām.

“Cik labi, ka jums līdzi ir lietussargs!”

“Man tas vienmēr ir līdzi.”

“No tāda maza lietutiņa mēs taču nenoslīksim.”

“Tiešām!”

Elizabete ievilka elpu, lai nomierinātos, un pārlaida skatienu skarbajām Skotijas klintīm. Runādama tādā balsī kā cilvēks, kurš uzdod otram retorisku jautājumu, viņa ieminējās:

“Kā jums liekas, vai šajā mežā dzīvo vilki?”

“Manuprāt,” Lūsinda atteica, “pašreiz tie mūsu veselību apdraud vairāk nekā lietus.”

Saule jau sāka rietēt, un agrā pavasara gaiss kļuva nepārprotami dzestrs; Elizabete jutās gandrīz pārliecināta, ka līdz ar vakara iestāšanos viņas pavisam nosals.

“Te ir mazliet vēsi.”

“Tā varētu teikt.”

“Mums lādē ir siltākas drēbes.”

“Tādā gadījumā mums nemaz neklāsies tik slikti.”

Elizabetes untumainā humora izjūta izvēlējās šo brīdi, lai kārtējo reizi izpaustos.

“Jā, mēs varēsim omulīgi nogaidīt, kamēr mums apkārt sanāks vilki.”

“Tieši tā.”

Histērija, izsalkums un pārgurums kopā ar Lūsindas nesatricināmo mieru un viņas pirmītējo nepieredzēto ielaušanos mājā, vicinot lietussargu, padarīja Elizabeti gandrīz vieglprātīgu.

“Protams, ja vilki sapratīs, cik izsalkušas esam mēs, tie noteikti turēsies no mums pa lielu gabalu.”

“Tāda iespēja varētu iepriecināt.”

“Iekursim ugunskuru,” Elizabete, lūpām raustoties, piedāvāja. “Tad viņi mums droši vien netuvosies.” Redzēdama, ka domās nogrimusī Lūsinda klusē, Elizabete pēkšņā prieka uzplūdā atzinās: “Vai zināt, Lūsinda? Es neparko nebūtu ar mieru mainīt šodienu ne pret ko citu."

Lūsindas šaurās, sirmās uzacis savilkās, un viņa iesāņus uzlūkoja Elizabeti.

“Es apzinos, ka tas noteikti izklausās ārkārtīgi dīvaini, bet vai jūs spējat iedomāties, cik aizraujoši bija kaut uz brīdi turēt to vīrieti stobra galā? Vai jums tas liekas... savādi?” Elizabete apvaicājās, kad Lūsinda, pikti un domīgi klusējot, turpināja skatīties taisni uz priekšu.

“Savādi man likās tas,” beidzot viņa ierunājās ar saltu nosodījumu, kam klāt jaucās zināms pārsteigums, “ka tu šajā vīrietī izraisi tādu naidu.”

“Manuprāt, viņš ir galīgi jucis.”

“Es teiktu, ka viņš ir sarūgtināts.”

“Par ko tad?”

“Tas ir interesants jautājums.”

Elizabete nopūtās. Ja Lūsinda bija nolēmusi atrisināt kādu jautājumu, kas viņu mulsināja, viņa nespēja likties mierā, līdz bija to izdarījusi. Viņa nespēja paciest sev neizprotamu uzvedību. Elizabete nolēma nevis prātot par Iana Torntona rīcības iespējamiem motīviem, bet domāt par visu, ko viņām vajadzētu paveikt dažu tuvāko stundu laikā. Viņas tēvocis bija ietiepīgi atteicies likt karietei un kučierim stāvēt dīkā, kamēr Elizabete pavadīs pie Ia-na nepieciešamo laiku. Pēc viņa norādījumiem Elizabete un Lū-sinda bija nosūtījušas Āronu atpakaļ uz Angliju uzreiz pēc Skotijas robežas šķērsošanas un noīrējušas karieti lauku viesnīciņā. Pēc divām nedēļām Āronam vajadzēja atbraukt viņām pakaļ. Viņas, protams, varēja atgriezties viesnīcā un sagaidīt Ārona atgriešanos, taču Elizabetei nepietika naudas, lai samaksātu par istabu Lūsin-dai un sev.

Iespējams, ka viņai izdotos viesnīcā noīrēt karieti un samaksāt par braucienu pēc atgriešanās Heivenhērstā, taču summa varēja izrādīties lielāka, nekā viņa spētu samaksāt, pat tad, ja viņai izdotos ievērojami nokaulēt cenu.

Un vairāk par visu Elizabete baidījās no sava tēvoča Džūlje-sa. Viņš noteikti saniknotos, ja viņa atgrieztos par divām nedēļām agrāk, nekā paredzēts, ja viņai tiešām izdotos atgriezties. Un ko gan viņš teiktu, ieraudzījis Elizabeti atkal mājās?

Tomēr pašreizējā brīdī viņu nomāca vēl lielākas raizes ko lai viņas, divas bezpalīdzīgas sievietes, tagad iesāk, palikušas vienas Skotijas mežos naktī, lietū un aukstumā.

Uz takas atskanēja šļūcoši soļi, un abas sievietes izslējās, apspiezdamas cerības, kas bija pēkšņi modušās viņu sirdīs, un cītīgi saglabādamas vienaldzīgu sejas izteiksmi.

“Tā, tā, tā,” Džeiks nodārdināja. “Labi, ka es jūs panācu un...” Viņš aprāvās, ieraudzījis neticami komisko ainu ar divām sievietēm, kuras glīti sēdēja uz lādes, stīvi izslējušās un paslēpušās zem melna lietussarga. “Ē... kur tad ir jūsu zirgi?”

“Mums nav nekādu zirgu,” Lūsinda paziņoja nicinājuma pilnā balsī, kas lika manīt, ka šādi dzīvnieki tikai traucētu viņu div-vientulību.

“Nav? Kā tad jūs nokļuvāt šurp?”

“Kāds braucējs mūs atveda uz šo Dieva pamesto nostūri.”

“Skaidrs.” Džeiks bailīgi apklusa, un Elizabete jau grasījās pateikt kaut ko mazliet pieklājīgāku, bet Lūsinda pēkšņi zaudēja pacietību.

“Cik saprotu, jūs esat ieradies, lai lūgtu mūs atgriezties?”

“Ā... jā. Jā, tā ir.”

“Tad dariet tā! Mēs taču nevaram te sēdēt visu nakti.” Lū-sindas vārdi Elizabetei likās kā nepārprotami meli.

Redzēdama, ka Džeiks apjūk, Lūsinda piecēlās, lai viņam palīdzētu.

“Cik saprotu, Torntona kungs ārkārtīgi nožēlo savu nepiedodamo un neiedomājamo izturēšanos?”

“Nūjā, tā varētu teikt. Zināmā mērā.”

“Viņš, bez šaubām, mums to pateiks, kad būsim atgriezušās viņa mājā?”

Džeiks saminstinājās, svārstīdamies starp pārliecību, ka Ia-nam nav ne mazākā nolūka ko tādu sacīt, un nepārprotamo iespēju sieviešu neatgriešanās gadījumā mieloties ar paša gatavoto ēdienu un naktīs mocīties ar sirdsapziņas pārmetumiem un vēdergraizēm.

“Labāk ļausim to pateikt viņam pašam,” viņš izvairīgi atteica.

Lūsinda pagriezās uz mājas pusi un cēli pamāja.

“Paņemiet mūsu mantas! Iesim, Elizabete.”

Kad viņi beidzot sasniedza māju, Elizabetei gribējās gan uzklausīt Iana atvainošanos, gan apgriezties un mesties bēgt. Kamīnā bija iekurta uguns, un viņa milzīgā atvieglojumā pamanīja, ka neviesmīlīgā namatēva istabā nav.

Tomēr pēc pāris mirkļiem viņš atkal parādījās. Novilcis svārkus, viņš nesa veselu kaudzi malkas, ko nometa līdzās pavardam.

Izslējies viņš pagriezās pret Elizabeti, kas vēroja viņu, cītīgi saglabādama vienaldzīgu seju.

“Šķiet, ka pieļauta kļūda,” viņš īsi paziņoja.

“Vai tas nozīmē, ka jūs esat atcerējies to vēstuli?”

“Tā jums tika nosūtīta kļūdas pēc. Uzaicinājums bija domāts citam. Diemžēl šim vīram domātā vēstule nonāca pie jūsu tēvoča.”

Līdz šim brīdim Elizabete nebija ticējusi, ka viņu iespējams pazemot vēl vairāk. Palikusi pat bez tiesībām uz taisnīgu sašutumu, viņa bija spiesta samierināties ar apziņu, ka ir nevēlama viešņa cilvēkam, kurš jau divas reizes licis viņai nonākt neveiklā situācijā.

“Kā jūs šeit nokļuvāt? Es nedzirdēju zirgu pakavu dipoņu, un kalnā pavisam noteikti neuzbrauca ari neviena kariete.”

“Lielāko daļu ceļa mēs veicām kopā ar cilvēku, kas piedāvājās mūs atvest,” Elizabete izvairīgi atteica, atcerējusies Lūsindas agrāko skaidrojumu, “un tagad viņš jau ir prom.” Viņa ieraudzīja, ka Iana acis samiedzas dusmīgā nepatikā, jo viņš saprata, ka tagad viņam nāksies samierināties ar abu viešņu klātbūtni, ja vien viņš nevēlēsies izšķiest vairākas dienas, pavadot viņas atpakaļ uz viesnīcu. Baiļodamās, ka pār vaigiem tūdaļ sāks ritēt asaras, kas jau svilināja acis, Elizabete atgāza galvu un aizgriezās, izlikdamās, ka pēta griestus, kāpnes, sienas, jebko citu. Cauri asaru miglai viņa pirmo reizi pamanīja, ka telpa izskatās tā, it kā veselu gadu to neviens nebūtu uzkopis.

Viņai blakus stāvošā Lūsinda ar piemiegtām acīm palūkojās visapkārt un nāca pie tāda paša slēdziena.

Džeiks, nojauzdams, ka vecā kundze grasās izmest kādu nievājošu piezīmi par Iana māju, piespiestā jautrībā pārtrauca klusumu.

“Nu tā!” viņš iesaucās, saberzēdams rokas un piesoļodams pie uguns. “Tagad, kad viss ir nokārtots, vai mēs varētu pienācīgi iepazīties? Pēc tam mēs varētu parūpēties par vakariņām.” Viņš cerīgi paskatījās uz Ianu, gaidīdams, ka tas ķersies pie iepazīstināšanas, taču Ians nevis pieklājīgi veica šo pienākumu, bet strupi pamāja uz skaisto gaišmati un noteica:

“Elizabete Kemerone Džeiks Vailijs.”

“Priecājos ar jums iepazīties, Vailija kungs,” Elizabete sacīja. “Sauciet mani par Džeiku,” viņš jautri attrauca un nogaidot pagriezās pret pikto pavadoni. “Un kas esat jūs?”

Baiļodamās, ka Lūsinda varētu tūdaļ uzklupt Ianam par tik nepieklājīgu iepazīstināšanu, Elizabete steidzīgi paziņoja:

“Viņa ir mana pavadone, Lūsinda Trokmortones-Džounsas jaunkundze.”

“Augstā debess! Veseli divi vārdi. Man domāt, formalitātes Šeit ir liekas, jo mums vismaz dažas dienas nāksies pavadīt vienā mājā! Varat saukt mani par Džeiku. Kā lai es uzrunāju jūs?”

“Varat saukt mani par Trokmortones-Džounsas jaunkundzi,” Lūsinda paziņoja, augstprātīgi uzlūkodama runātāju.

“Ē... labi,” Džeiks noteica, uzmezdams nervozi lūdzošu skatienu Ianam, kurš, šķiet, bija uzjautrināts par Džeika veltīgajām pūlēm radīt draudzīgu noskaņu. Apmulsušais Džeiks izlaida pirkstus caur izspūrušajiem matiem un izmocīja smaidu. Tad nervozi pamāja uz nekārtīgo istabu. “Nu, ja mēs būtu zinājuši, ka pie mums ieradīsies tik gra... izcilas viešņas, mēs būtu...”

“Noslaucījuši krēslus?” Lūsinda dzēlīgi viņu pārtrauca. “Ar liekšķeri nogrābuši grīdu?”

“Lūsinda!” Elizabete izmisīgi nočukstēja. “Viņi taču nezināja, ka mēs atbrauksim.”

“Neviens cilvēks, kurš ciena sevi, šādā vietā neuzturētos pat ne vienu vakaru,” pavadone noskaldīja, un sāpinātā un vienlaikus apbrīnas pārņemtā Elizabete noskatījās, kā draudīgā sieviete pagriežas, lai uzbruktu namatēvam. “Jūs esat atbildīgs par mūsu atrašanos šeit, vai nu tā bijusi kļūda vai ne! Es ceru, ka jūs tūlīt pat pavēlēsiet saviem kalpotājiem atstāt slēptuves un liksiet nekavējoties atnest mums tīru gultasveļu. Tāpat es ceru sagaidīt, ka līdz rītam visa šī netīrība tiks sakopta! Jūsu izturēšanās skaidri liecina, ka jūs neesat džentlmenis, toties mēs esam dāmas, un mēs pieprasām, lai pret mums atbilstoši izturētos.”

Elizabete ar acs kaktiņu vēroja Ianu Torntonu, kas ar sakostiem zobiem noklausījās visu šo tirādi. Viņa kaklā sāka draudīgi raustīties kāds muskulis.

Toties Lūsinda vai nu nemanīja šo reakciju, vai arī nemaz nesatraucās par to, jo, mazliet sacēlusi svārkus un pagriezusies uz kāpņu pusi, viņa tūdaļ uzklupa Džeikam.

“Tagad jūs drīkstat parādīt mums mūsu istabas. Mēs vēlamies doties pie miera.”

“Doties pie miera!” satriektais Džeiks iesaucās. “Bet... bet kas tad būs ar vakariņām?”

“Varat tās uznest augšstāvā.”

Pamanījusi neizpratnes pilno Džeika skatienu, Elizabete ap-

ņēmās iztulkot pieklājīgā valodā aizkaitinātās dāmas vārdus iztrūcinātajam, sarkanmatainajam vīram.

“Trokmortones-Džounsas jaunkundze vēlas teikt, ka mēs pēc sava ceļojuma un ne visai iepriecinošās sabiedrības tā laikā jūtamies visai nogurušas, ser, tāpēc mēs vēlētos vakariņot savās istabās.”

“Vakariņās jūs ēdīsiet tikai to, ko pašas sev pagatavosiet, kundze!” Ians Torntons noskaldīja tik briesmīgā balsī, ka Elizabete sastinga. “]a jums ir vajadzīga tīra gultasveļa, jūs to varat pašas paņemt no skapja. Ja gribat, lai jums ir tīras istabas, tad uzkopiet tās! Vai esmu izteicies pietiekami skaidri?”

“Pilnīgi!” Elizabete nikni iesāka, taču Lūsinda dusmās drebošā balsī meiteni pārtrauca.

“Vai jūs, cienītais kungs, gribat teikt, ka mums vajadzētu darīt kalpoņu darbu?”

Viss, ko Ians bija piedzīvojis saskarē ar augstāko sabiedrību un Elizabeti, bija radījis viņā kaislīgu nicinājumu pret augstprātīgām, seklām, iedomīgām jaunām sievietēm, kuru vienīgais dzīves mērķis bija ar iespējami mazām pūlēm iegūt iespējami daudz tērpu un dārglietu, un viņš vērsa savu uzbrukumu pret Elizabeti.

“Es gribu teikt, ka jums pirmo reizi savas muļķīgās, bezmērķīgās dzīves laikā nāksies parūpēties par sevi pašai. Par to esmu ar mieru dot jums pajumti un dalīties ēdienā ar jums tikmēr, kamēr varēšu jūs nogādāt atpakaļ uz ciemu. Ja tas jūs pārāk apgrūtina, tad varu atkārtot jums savu iepriekšējo uzaicinājumu doties ārā pa durvīm.”

Elizabete saprata, ka šis cilvēks pats neapzinās, ko runā, un strīdēties ar viņu nav nekādas jēgas, tāpēc viņa vērsās pie Lūsin-das.

“Lūsinda,” viņa gurdi sacīja, “nevajag pūlēties likt Tornto-na kungam saprast, ka mūsu neērtības ir radušās viņa kļūdas dēļ, nevis otrādi. Jūs tikai velti šķiedīsiet laiku. Augstdzimis džentlmenis būtu tūdaļ sapratis, ka tagad pieklātos atvainoties, nevis klaigāt un dusmoties. Tomēr, kā es jums jau teicu pirms brauciena šurp, Torntona kungs nav džentlmenis. Jums jāsaprot, ka viņam sagādā prieku citu cilvēku pazemošana un viņš turpinās mēģināt mūs pazemot tik ilgi, cik vien mēs šeit atradīsimies.”

Cēli pārlaidusi Ianam nicinājuma pilnu skatienu, Elizabete paziņoja:

“Novēlu jums labunakti, Torntona kungs!” Tad viņa pagriezās un nedaudz maigākā balsī piebilda: “Arlabunakti, Vailija kungs!”

Kad abas dāmas bija aizgājušas uz savām istabām, Džeiks piegāja pie galda un apskatīja pārtikas krājumus. Paņēmis gabalu siera un maizi, viņš ieklausījās abu sieviešu soļos uz koka grīdas. Viņas virināja skapjus un klāja sev gultas. Pabeidzis ēst, viņš izdzēra divas glāzes madeiras un tad paskatījās uz Ianu.

“Tev vajadzētu paēst,” viņš ieminējās.

“Es nejūtos izsalcis,” draugs strupi atbildēja. Džeika acīs parādījās neizpratne, skatoties uz šo mīklaino cilvēku, kurš ar saspringtu seju pa logu lūkojās tumsā.

Kaut arī jau pusstundu no augšstāva guļamistabām nebija dzirdama neviena pārvietošanās skaņa, Džeiks jutās vainīgs par dāmu atstāšanu bez vakariņām. Viņš nedroši ieminējās:

“Vai man nevajadzētu viņām kaut ko uznest?”

“Nē!” Ians atcirta. “Ja viņām gribas ēst, lai pašas nāk lejā un sarūpē sev vakariņas.”

“Mēs neizturamies īpaši viesmīlīgi, Ian.”

“Mēs neesam viesmīlīgi?” Ians atkārtoja, sarkastiski atskatīdamies pār plecu. “Ja tu to neesi pamanījis, viņas ir aizņēmušas divas guļamistabas, un tas nozīmē, ka vienam no mums šonakt nāksies gulēt uz dīvāna.”

“Dīvāns ir pārāk īss. Es gulēšu šķūnī, kā man to nācies darīt jau agrāk. Mani tas neuztrauc. Man patīk siena smarža, turklāt tas ir mīksts. Tavs pārvaldnieks saskaņā ar taviem norādījumiem ir atvedis šurp govi un dažas vistas, tā ka mums būs svaigs piens

un olas. Šķiet, ka vienīgais, ko viņš nav izdarījis, nav licis kādam iztīrīt māju.”

Kad Ians turpināja klusēt un skatīties tumsā, Džeiks nedroši ieminējās:

“Vai tu man nevēlētos pastāstīt, kā dāmas te gadījušās? Es gribēju teikt kas viņas tādas ir?”

Ians dziļi un nepacietīgi ievilka elpu, atgāza galvu un izklaidīgi paberzēja skausta muskuļus.

“Es iepazinos ar Elizabeti pirms pusotra gada kādās viesībās. Viņa bija nupat iznākusi sabiedrībā, jau saderinājusies ar kādu nelaimīgu augstmani un priecājās par iespēju izmēģināt savu viltību pie manis.”

“Savu viltību? Man likās, tu teici, ka viņa bija saderinājusies ar kādu citu.”

Aizkaitināts Ians nopūtās par sava drauga naivumu un strupi paskaidroja:

“Debitantes stipri atšķiras no tām sievietēm, kādas tu pazīsti. Divreiz gadā viņu māmiņas atved savus lolojumus uz Londonu, lai izvestu sabiedrībā. Sezonas laikā viņas tiek visur izrādītas kā zirgi izsolē, un pēc tam viņu vecāki izdod viņas par sievām tam, kurš solījis visaugstāko cenu. Uzvarētājs tiek izvēlēts atkarībā no tā, kam pieder pats ievērojamākais tituls un vislielākā bagātība.”

“Cik barbariski!” Džeiks sašutis noteica.

Ians veltīja viņam ironisku skatienu.

“Nevajag viņas žēlot. Šīm meitenēm tieši tas ir vajadzīgs. No laulībām viņas sagaida tikai dārglietas, tērpus un iespēju brīvi stāties diskrētos sakaros ar visiem, kas viņām iepatīkas, tiklīdz viņas būs laidušas pasaulē obligāto mantinieku. Viņām nav ne jausmas ne par uzticību, ne par godīgām cilvēciskām jūtām.”

To dzirdot, Džeiks sarauca pieri.

“Nevarētu teikt, ka es kādreiz būtu manījis tevi izvairāmies no apakšbrunču nēsātājām,” viņš piezīmēja, atcerējies sievietes, kas divu pēdējo gadu laikā bija sildījušas Iana gultu, dažas pat bija dižciltīgas. “Runājot par debitantēm,” Džeiks piesardzīgi turpināja, redzēdams, ka Ians joprojām klusē, “kas tad notika ar to, kura tagad guļ augšstāvā? Vai viņa tev nepatīk kāda īpaša iemesla pēc vai vienkārši tāpat kā pārējās?”

Ians piegāja pie galda un ielēja sev glāzē mazliet skotu viskija. Iedzēris malku, viņš paraustīja plecus un noteica:

“Kemerones jaunkundzei piemita lielāka izdoma nekā pārējām viņas neinteresantajām mazajām draudzenītēm. Viņa mani uzrunāja dārzā kādu viesību laikā.”

“Tas noteikti bija pagalam neciešami,” Džeiks pajokoja. “Sieviete ar tādu seju kā viņai, par kuru vīrieši var tikai sapņot, mēģina tevi pavedināt, liekot lietā sievišķu viltību! Vai viņai tas izdevās?”

Ar troksni nolicis glāzi uz galda, Ians īsi atteica:

“Izdevās.” Salti padzinis no prāta domas par Elizabeti, viņš atvēra uz galda nolikto briežādas somu, izņēma no tās pāris dokumentu, ko vajadzēja pārskatīt, un apsēdās pie uguns.

Cenzdamies apslāpēt savu dzīvo ziņkāri, Džeiks brīdi nogaidīja un tad atkal pavaicāja:

“Kas tad īsti notika?”

Jau iegrimis dokumentu lasīšanā, Ians izklaidīgi atteica, pat nepaceldams galvu:

“Es lūdzu viņas roku; viņa man atsūtīja zīmīti, lūgdama mani ierasties siltumnīcā; es devos turp; tad uzradās viņas brālis un paziņoja, ka viņa esot grāfiene, turklāt jau saderinājusies.”

Uzskatīdams šo tematu par izsmeltu, Ians pasniedzās pēc spalvas, kas gulēja uz mazā galdiņa līdzās viņa krēslam, un kaut ko atzīmēja uz līguma malas.

“Un?” Džeiks aizrautīgi mudināja.

“Ko tu īsti gribi zināt?”

“Kas notika pēc tam pēc viņas brāļa iejaukšanās?”

“Viņš bija sašutis par manu vēlmi precēties ar sievieti, kas sabiedriskajā ziņā ir par mani daudzreiz pārāka, un izaicināja mani uz divkauju,” Ians attrauca aizņemtā balsī un atkal kaut ko atzīmēja līguma tekstā.

“Ko tad tā meitene te tagad dara?” Džeiks jautāja, pakasīdams galvu neizpratnē par augstākās sabiedrības izdarībām.

“Kas to lai zina,” Ians īgni atrūca. “Spriežot pēc viņas izturēšanās pret mani, šķiet, ka viņa beidzot nokļuvusi kādā divdomīgā situācijā un viņas reputācija ir neatgriezeniski sabojāta.” “Kāds tam sakars ar tevi?”

Smagi nopūties, Ians aizkaitināts pievērsās Džeikam ar tādu sejas izteiksmi, kas lika skaidri saprast, ka uz turpmākajiem jautājumiem vairs nekādas atbildes nebūs.

“Cik saprotu,” viņš izmeta, “viņas ģimene, atcerējusies manu absurdo apsēstību ar šo meiteni pirms diviem gadiem, cer, ka es vēlreiz saņemšos viņu bildināt.”

“Vai, tavuprāt, tam varētu būt kāds sakars ar vecā hercoga runām par to, ka tu esi viņa mazdēls, un vēlēšanos padarīt tevi par savu mantinieku?” Džeiks, gaidīdams atbildi, apklusa, cerēdams uzzināt ko vairāk, taču Ians izlikās viņu nedzirdam un turpināja lasīt savus dokumentus. Džeiks saprata, ka vairāk nekas netiks paskaidrots, un viņam neatlika nekas cits kā vien paņemt sveci, savākt dažas segas un doties uz šķūni. Pie durvīm viņš uz mirkli apstājās, kādas pēkšņas domas pārņemts. “Viņa teica, ka nav tev sūtījusi nekādas vēstules ar aicinājumu satikties siltumnīcā.”

“Viņa ir mele un izcila aktrise,” Ians ledaini atcirta, nenolaizdams acis no papīriem. “Gan es rīt izdomāšu, kā dabūt viņu projām no šejienes.”

Kaut kas Iana sejā lika Džeikam pavaicāt:

“Kāpēc tu tā steidzies? Vai tev bail atkal krist par upuri viņas pievilcībai?”

“Par to nevar būt ne runas!”

“Tad tu esi no akmens,” Džeiks pajokoja. “Tā sieviete ir tik skaista, ka varētu pavedināt jebkuru vīrieti, kurš paliktu divatā ar viņu kaut vai stundu, pat mani, un tu taču zini, ka es nemēdzu skriet pakaļ brunčiem.”

“Tad centies nepalikt ar viņu divatā,” Ians mierīgi atteica. “Šķiet, ka man nebūtu iebildumu to izdarīt!” Džeiks nosmējās un izgāja laukā.

* * *

Augšstāva guļamistabā gaiteņa otrā galā virs virtuves Elizabete tikmēr bija gurdi izģērbusies, iekāpusi gultā un tūdaļ iekritusi pārguruma izraisītā miegā.

Toties guļamtelpā pie kāpņu laukumiņa virs viesistabas, kur pirmīt bija sarunājušies abi vīrieši, Lūsinda Trokmortone-Džounsa nebija uzskatījusi par vajadzīgu mainīt savu ierasto gulētiešanas kārtību. Atteikdamās padoties nogurumam tikai tāpēc, ka bija kratījusies ratos, nekrietni izdzīta no netīras mājas lietū, kur viņai bija nācies apsvērt plēsīgu zvēru ēšanas ieradumus, un tad rupji piespiesta doties pie miera pat bez maizes kumosa, viņa tomēr gatavojās gulēšanai tieši tā, kā to darītu, ja šo dienu būtu pavadījusi pie izšuvuma. Viņa novilka un salocīja savu melno kleitu, izvilka no matiem matadatas, izsukāja tos tieši simt reizes, tad rūpīgi sapina bizi un pabāza to zem savas baltās naktsmices.

Tomēr bija divas lietas, kas Lūsindai tik ļoti lika zaudēt savaldību, ka, iekāpusi gultā un uzvilkusi asās segas līdz pat zodam, viņa tomēr nespēja aizmigt. Pirmkārt un galvenokārt, viņas vienkāršajā guļamtelpā nebija ūdens krūzes un bļodas, tāpēc viņa nebija varējusi nomazgāt seju un ķermeni, ko allaž mēdza darīt pirms gulētiešanas. Otrkārt, gulta, kurā vajadzēja atdusēties viņas kalsnajam augumam, bija pagalam izgulēta.

Šo divu iemeslu pēc viņa bija palikusi nomodā līdz brīdim, kad abi vīrieši lejasstāvā uzsāka sarunu, un viņu balsis bija pacēlušās augšup cauri grīdas dēļiem apslāpētas, tomēr skaidri saklausāmas. Tā nu viņa bija spiesta sarunu noklausīties. Visā savā piecdesmit sešus gadus ilgajā mūžā Lūsinda Trokmortone-Džounsa vēl ne reizi nebija kritusi tik zemu, lai slepus noklausītos citu sarunās. Viņa nicināja tos, kas mēdza tā rīkoties, un to labi zināja visu to māju kalpotāji, kurās viņai jebkad bija nācies dzīvot. Viņa bez žēlastības ziņoja par šādu rīcību mājas saimniekiem neatkarīgi no tā, cik augstu mājsaimniecības hierarhijā atradās kalpotājs, kuru viņa bija pieķērusi klausāmies aiz durvīm vai skatāmies pa atslēgas caurumu.

Taču tagad viņa bija nolaidusies līdz šo kalpotāju zemajam līmenim, jo bija klausījusies.

Viņa bija visu dzirdējusi.

Un tagad viņa domās pārcilāja katru Iana Torntona sacīto vārdu, meklēdama tajos patiesību, apsvērdama visu, ko viņš bija sacījis tam sabiedriskajā ziņā atpalikušajam vīrietim, kurš bija kļūdaini noturējis viņu par kalponi. Par spīti iekšējam nemieram, Lūsinda gulēja gultā pilnīgi nekustīga. Viņas acis bija aizvērtas, mīkstās, baltās rokas sakrustotas uz plakanajām krūtīm virs segas. Viņa neknibināja un neplucināja segu, viņa nikni neblenza griestos ar sarauktu pieri. Viņa šķita tik nekustīga, ka ikviens, kas nejauši ieskatītos mēness apgaismotajā telpā un ieraudzītu viņu tur guļam, nodomātu, ka pie viņas kājām vēl tikai atliktu iededzināt sveces, bet rokās ielikt krucifiksu.

Šis iespaids tomēr nekādi neatainoja viņas prāta rosību. Ar zinātnieka precizitāti viņa domās pārcilāja visu, ko bija dzirdējusi, un apsvēra, ko pieklātos darīt. Viņa zināja, ka Ians Torntons, iespējams, lai parādītu sevi labākā gaismā, bija melojis Džeikam Vailijam, sacīdams, ka bijis iemīlējies Elizabetē un vēlējies viņu precēt. Roberts Kemerons bija apgalvojis, ka Torntons ir tikai izvirtis bagātības mednieks un izlaidīgs cilvēks bez jebkādiem principiem; viņš bija īpaši uzsvēris Torntona atzīšanos, ka gribējis pavedināt Elizabeti tikai sportiskas intereses dēļ. Tomēr tagad Lūsinda sliecās domāt, ka Roberts melojis, vēlēdamies attaisnot savu kaunpilno izturēšanos divkaujas laikā. Vēl vairāk, kaut arī Lūsinda bija manījusi zināmu siltumu Roberta attieksmē pret Elizabeti, viņa nozušana no Anglijas bija apliecinājusi, ka šis puisis ir gļēvulis.

Vairāk nekā stundu Lūsinda palika guļam nomodā, apsvērdama visu, ko bija dzirdējusi, un prātodama, vai tā varētu būt taisnība. Tagad viņai vienīgi bija neapstrīdami skaidrs tas, kam citi cilvēki ar trūcīgākām zināšanām un intuīciju bija atteiku-

sies ticēt jau gadiem ilgi: viņa vairs nešaubījās, ka Ians Torntons ir tiešs Stenopas hercoga radinieks. Viens no sabiedrībā izplatītajiem teicieniem vēstīja, ka viltvārdis gan spēj izlikties par augstdzimušu kungu kāda cita džentlmeņa priekšā, ja tas notiek dārgā klubā, taču džentlmeņa mājās tādam cilvēkam labāk nerādīties, jo vērīgs sulainis ar vienu skatienu pazītu viņā viltvārdi.

Šāda pati spēja piemita gudrām pavadonēm, kuru pienākums bija pasargāt sev uzticētās meitenes no viltvāržiem. Protams, Lūsindai bija tāda priekšrocība, ka savas karjeras sākumā viņa bija kalpojusi par Stenopas hercoga radinieces pavadoni, tāpēc viņai šovakar bija pieticis uzmest Ianam Torntonam vienu vienīgu skatienu, lai nekavējoties saprastu, ka viņš ir tuvs vecā vīra radinieks, jo abi bija satriecoši līdzīgi. Spriezdama pēc Iana Torntona vecuma un viņas atmiņām par skandālu sakarā ar Kensingtonas marķīza un viņa ģimenes ķildu, jo marķīzs bija apprecējis kādu vienkāršu skotu meiteni, LGsinda īsā laikā pēc tikšanās ar Ianu Torntonu bija pazinusi viņā vecā hercoga mazdēlu. Faktiski vienīgais, ko viņai neizdevās secināt vienā mirklī pēc pirmās tikšanās, bija tas, vai Ians ir likumīgs mazdēls vai ne, -taču tikai tāpēc, ka viņa nebija Iana ieņemšanas lieciniece un nevarēja zināt, vai tas noticis pirms vai pēc viņa vecāku neatļautās laulības pirms trīsdesmit gadiem. Taču, ja jau Stenops grasījās padarīt Ianu Torntonu par savu mantinieku, par ko ļaudis nemitējās runāt, tad par Torntona izcelsmi nevarēja būt nekādu šaubu.

Tagad Lūsindai atlika apsvērt vēl tikai divus jautājumus. Pirmkārt, vai Elizabetei nāktu par labu laulības ar topošo bagāto mantinieku nevis ar parastu grāfu, bet ar vīrieti, kuram kādu dienu pienāktos hercoga visdižākā augstmaņa tituls. Tā kā Lū-sindas pienākumos ietilpa nodrošināt, lai viņai uzticētās meitenes pēc iespējas izdevīgi izietu pie vīra, viņai nebija vajadzīgas pat ne divas sekundes, lai izlemtu, ka atbilde katrā ziņā ir par labu laulībām.

Otrs jautājums jau bija mazliet grūtāks: pagaidām tikai vi-

ņa atbalstīja šīs laulības. Turklāt laiks šoreiz nebija viņas pusē. Ja vien Lūsinda nekļūdījās un šādos jautājumos Lūsinda nekad nemēdza kļūdīties tad drīz vien Ianam Torntonam vajadzēja kļūt par ļoti iekārotu neprecēto vīrieti Eiropā. Būdama spiesta kopā ar nabaga Elizabeti dzīvot nomaļajā Heivenhērstā, Lūsinda bija sarakstījusies ar divām citām pavadonēm. Viņu vēstulēs bieži vien bija pieminēts Ians, kas apmeklējis dažādus saviesīgus pasākumus. Viņa vilinājums, kas acīmredzot pieauga līdz ar kārtējiem jaunumiem par viņa bagātību, būtu vēl simtreiz lielāks, tiklīdz viņš saņemtu titulu, kas reiz bija piederējis viņa tēvam Kensingtonas marķīzam. Šis tituls likumīgi piederēja Ianam, un, ņemot vērā visas nepatikšanas, ko viņš bija licis izjust Lūsindas aprūpētajai Elizabetei, Lūsinda uzskatīja, ka Iana pienākums ir bez liekas kavēšanās pasniegt Elizabetei diadēmu un laulības gredzenu.

Tagad, kad tas bija izlemts, palika tikai vienas rūpes, un tās mazliet atgādināja morālas dabas dilemmu. Lūsinda, kas visu mūžu bija nodarbojusies ar to, lai neļautu satikties neprecētiem pretēja dzimuma jauniem ļaudīm, nu bija spiesta domāt, kā viņus savest kopā. Viņa vēlreiz apsvēra Džeika Vailija pēdējos vārdus, ko viņš bija teicis par Elizabeti: “Tā sieviete ir tik skaista, ka varētu pavedināt jebkuru vīrieti, kurš paliktu divatā ar viņu kaut vai stundu.” Lūsinda zināja, ka Elizabetei jau reiz bija izdevies “pavedināt” Ianu Torntonu, un, kaut arī Elizabete vairs nebija jauna meitene, tagad viņa bija kļuvusi vēl skaistāka nekā toreiz. Elizabete nu bija arī gudrāka; tātad viņa vairs nebūs tāda muļķe, lai ļautu Ianam iet pārāk tālu, ja viņi paliks divatā tikai uz dažām stundām. Par to nu Lūsinda bija pārliecināta. Patiesībā vienīgais, par ko viņa nejutās droša, bija tas, vai Ians Torntons tagad tiešām ir tik vienaldzīgs pret Elizabetes valdzinājumu, kā viņš to apgalvoja... un kā panākt, lai viņi abi uz dažām stundām paliktu divatā. Nolēmusi abu šo sarežģīto problēmu risinājumu atstāt Radītāja ziņā, viņa beidzot ieslīga savā ierasti mierīgajā miegā.

12. nodaļa

■>

Džeiks pavēra vienu aci un apmulsis samirkšķināja plakstiņus no augstā loga plūstošajā saules gaismā. Neko nesaprazdams, viņš apgriezās uz sāniem nelīdzenajā, svešādajā guļvietā un ieraudzīja milzīgu, melnu dzīvnieku, kas pieglauda ausis, atņirdza zobus un caur steliņģa līstēm mēģināja viņam iekost.

“Tu sasodītais kanibāls!” viņš nolamāja nejauko zirgu. “Lucifera izdzimums!” Džeiks piebilda un vēl papildināja savus vārdus ar spēcīgu spērienu pa steliņģa durvīm, lai atriebtos par mēģinājumu viņam iekost. “Au, nolādēts!” viņš iekliedzās, kad basā kāja atsitās pret dēļiem.

Uzslējies sēdus, viņš izlaida plaukstas caur biezajiem, rudajiem matiem un saviebās, kad pirkstos ieķērās salmi. Viņa kāja smeldza, bet galva sāpēja no iepriekšējā vakarā izdzertās vīna pudeles.

Ar pūlēm uzrausies kājās, Džeiks uzvilka zābakus un nopurināja vilnas kreklu, drebinādamies mitrajā vēsumā. Pirms piecpadsmit gadiem, sākdams strādāt šajā mazajā lauku īpašumā, viņš katru nakti bija gulējis šķūnī. Tagad, kad Ians bija veiksmīgi ieguldījis naudu, ko Džeiks bija nopelnījis abu kopīgajos jūrasbraucienos, viņš novērtēja dūnu matraču un atlasa palagu radītās ērtības, kuru viņam šobrīd jūtami pietrūka.

“No pils uz sasodītu govju kūti,” viņš norūca, iziedams no tukšā steliņģa, kurā bija pavadījis nakti. Ejot garām Atilas steliņģim, no tā izšāvās precīzi tēmēts pakavs, kas gandrīz trāpīja Džeikam pa augšstilbu. “Par to tu paliksi bez agrām brokastīm, tu nožēlojamais dzīvais līmes gabals,” Džeiks uzsauca un pēc tam ar zināmu apmierinājumu pabaroja abus pārējos zirgus, ļaudams melnim tikai žēli noskatīties. “Tu man esi sabojājis garastāvokli,” viņš jautri sacīja skaudības pārņemtajam zirgam, kurš nemierīgi dīdījās, kamēr tika paēdināti abi pārējie. “Ja tas vēlāk uzlabosies, es tevi pabarošu...” Džeiks satrūcies aprāvās, pamanījis, ka Iana skaistais bēris stāv, viegli saliecis labo priekškāju, lai ar nagu nepieskartos zemei. “Nāc šurp, Traci,” viņš maigi uzrunāja zirgu, papliķēdams tam pa zīdaino kaklu, “parādi man to nagu!”

Labi apmācītais dzīvnieks, kas bija uzvarējis visās sacīkstēs, kurās vien bija piedalījies, un kļuvis par tēvu pēdējā Hītonas skrējiena uzvarētājam, pat nemēģināja pretoties, kad Džeiks pacēla viņa kāju un noliecās pār to.

“Tev nagā iesprūdis akmens,” Džeiks sacīja zirgam, kas, saslējis ausis, uzmanīgi skatījās uz viņu ar brūnām, spožām un gudrām acīm. Džeiks palūkojās apkārt, meklēdams, ko varētu izmantot akmens izvilkšanai, un beidzot ieraudzīja vecu koka nūju. “Tas ir pamatīgi ieķēries,” viņš klusi uzrunāja zirgu, pie-tupās, pacēla tā kāju un atbalstīja sev pret celi. Tad viņš ķērās pie akmens izvilkšanas, atbalstījies pret blakus steliņģa durvīm, lai noturētu līdzsvaru. “Gatavs ir.” Akmens izslīdēja no naga, taču Džeika apmierinātais rūciens tūdaļ pārvērtās sašutuma pilnā sāpju brēcienā, jo viņa apjomīgajā dibengalā iecirtās lieli zobi. “Tu pretīgais kaulu maiss!” Džeiks iekliedzās, pielēkdams kājās un līdz pusei pārliekdamies pār steliņģa durvīm, lai pamatīgi sadotu Atilam. Kā nojauzdams, ka gaidāma atriebība, zirgs iespiedās vienā steliņģa stūrī, ar acs kaktiņu blenzdams uz Džeiku ar izteiksmi, kas ļoti atgādināja pašapmierinātu gandarījumu. “Gan tu par to vēl dabūsi trūkties,” Džeiks nosolījās un jau grasījās pakratīt dūri, te pēkšņi atskārta, cik muļķīgi ir draudēt dumjam lopam.

Paberzējis sāpošo vietu, viņš atkal pagriezās pret Traci un šoreiz piesardzīgi atbalstījās pret šķūņa ārsienu. Viņš apskatīja zirga nagu, lai pārliecinātos, ka tas ir tīrs, taču, tiklīdz viņa pirksti pieskārās vietai, kur bija atradies akmens, bēris sāpēs noraustījās.

“Sāp, vai ne?” Džeiks līdzjūtīgi noteica. “Nav nekāds brīnums, jo tas akmens bija liels un ass. Bet tu vakar pat neizrādīji, ka tev sāp,” viņš turpināja. Ierunājies skaļāk, ar krietnu pārspīlētas apbrīnas devu, viņš papliķēja bērim pa gurnu un pameta uz

Atilas pusi nicīgu skatienu. “Tas ir tāpēc, ka tu esi īsts aristokrāts un lielisks, drosmīgs dzīvnieks, nevis nožēlojams, glūnīgs nastu nesējs, kurš nav pelnījis atrasties ar tevi vienā stallī!”

Varbūt Atilu Džeika vārdi bija aizskāruši, bet viņš to neizrādīja, un Džeiks, juzdamies vēl vairāk sadusmots, pikti iesoļoja pa mājas durvīm.

Ians sēdēja pie galda, turēdams plaukstās kūpošas kafijas tasi.

“Labrīt!” viņš uzrunāja Džeiku, neizpratnē pētīdams viņa nikni saraukto pieri.

“Varbūt tev rīts liekas labs, bet man gan ne. Tas nav nekāds brīnums, jo esmu pavadījis aukstu nakti līdzās zirgam, kurš grib mani apēst un šorīt brokastīs jau notiesāja gabalu manas sēžamvietas. Turklāt,” viņš aizkaitināts pabeidza, ieliedams kafiju no alvas kannas māla krūzē un izaicinoši pablenzdams uz savu uzjautrināto draugu, “tavs zirgs ir sācis klibot!” Nometies uz krēsla līdzās Ianam, Džeiks iekampa karstās kafijas malku, pat neaptverdams, ko dara; viņam tūdaļ iepletās acis, bet uz pieres parādījās sviedri.

Iana smaids pagaisa.

“Kas noticis?”

“Tracim nagā bija iesprūdis akmens, un tagad viņš saudzē kreiso priekškāju.”

Krēslam nošvīkstot pret koka grīdu, Ians pielēca kājās un grasījās mesties ārā pa durvīm.

“Neuztraucies! Tas nav nekas nopietns.”

Beigusi mazgāties, Elizabete izdzirdēja lejasstāvā neskaidras vīriešu balsis. Ietinusies plānā dvielī, viņa piegāja pie savas lādes, ko namatēvs bija šorīt negribīgi uznesis augšā un atstājis pie istabas durvīm kopā ar divām lielām ūdens krūzēm. Vēl neievilkusi lādes savā guļamistabā, Elizabete saprata, ka visi tērpi tajās ir pārāk smalki un plāni, lai tos nēsātu tādā vietā kā šī.

Elizabete izvēlējās pašu vienkāršāko tērpu baltu kleitu ar augstu vidukli. Tā apakšmalu un kuplo piedurkņu šaurās aproces rotāja plats izšuvums ar sārtām rozēm un zaļām lapām. Uz tērpa bija uzlikta pieskaņota balta lente ar izšūtām rozēm un lapām, un Elizabete izņēma kleitu no lādes, īsti nezinādama, kā to valkāt, ja vien tas vispār iespējams.

Ar pūlēm uzvilkusi kleitu, viņa to nogludināja un kādu brīdi centās aizpogāt daudzās mazās podziņas uz muguras. Pagriezusies, lai nopētītu sevi mazajā spogulī virs mazgājamā galdiņa, viņa nervozi iekoda sev lūpā. Izspīlētais ņieburs, kas reiz bija izskatījies atturīgs, nu cieši ieskāva viņas nobriedušās krūtis.

“Brīnišķīgi,” Elizabete saviebusies skaļi noteica un saraustīja ņieburu. Lai arī kā viņa censtos to savilkt augšup, ņieburs tūdaļ atkal noslīdēja lejā, un beidzot meitene padevās. “Šajā sezonā tika valkāti tērpi ar vēl dziļākiem izgriezumiem,” viņa taisnodamās sacīja spogulim. Piegājusi pie gultas, viņa paņēma lenti, prātodama, ko lai iesāk ar matiem. Londonā pēdējo reizi, kad viņa bija vilkusi mugurā šo kleitu, Berta bija ievijusi lenti Elizabetes cirtās. Toties Heivenhērstā viņas biezie mati vairs netika saveidoti elegantās frizūrās un kuplos viļņos un cirtas karājās līdz pat muguras vidum.

Paraustījusi plecus, Elizabete paņēma ķemmi un izveidoja šķirtni matos, uz skausta saņemdama tos ar izšūto lenti un sasiedama vienkāršā pušķī; tad viņa izvilka pāris cirtu, lai mīkstinātu kopējo iespaidu. Soli atkāpusies, viņa nopētīja sevi spogulī un drūmi nopūtās. Pat neievērodama savas platās, koši zaļās acis, veselīgi mirdzošo ādu un visus pārējos vaibstus, kas bija likuši Džeikam izteikties, ka viņas seja vīriešiem varētu rādīties sapņos, Elizabete mēģināja savā ārienē atrast kādu uzkrītošu trūkumu un, neieraudzījusi neko neparastu, zaudēja interesi. Aizgriezusies no spoguļa, viņa apsēdās uz gultas un kārtējo reizi pārcilāja prātā vakardienas notikumus. Vairāk par visu viņai darīja raizes šķietams sīkums: Iana apgalvojums, ka saņēmis viņas rakstītu vēstuli ar aicinājumu atnākt uz siltumnīcu. Protams, bija iespējams, ka viņš meloja, lai attaisnotos Vailija kunga acīs. Tomēr meitene labi zināja, ka Ians Torntons ir neiedomājami rupjš un tiešs, tāpēc šādai patiesības aptumšošanai drauga dēļ nebija nekādas jēgas. Aizvērusi acis, viņa mē-

ģināja precīzi atcerēties, ko Ians tovakar bija sacījis uzreiz pēc ierašanās siltumnīcā. Ko tad jūs te domājāt sastapt Velsas princi, vai?

Tolaik Elizabete bija nodomājusi, ka Ians runā par vēstuli, ko pats viņai nodevis. Taču viņš apgalvoja, ka pats ir saņēmis šādu vēstuli. Turklāt viņš vēl bija izsmējis Elizabeti par viņas rokrakstu, kuru meitenes skolotāji dēvēja par “izsmalcinātu un rūpīgu ar tādu varētu lepoties jebkurš Oksfordā mācījies džentlmenis”. Kāpēc gan Ianam Torntonam būtu jādomā, ka viņš zina, kāds izskatās Elizabetes rokraksts, ja vien viņš tiešām neuzskatītu, ka ir saņēmis no viņas vēstuli? Varbūt viņš nudien bija jucis, tomēr Elizabetei tā nelikās. Taču tad meitene sev nepacietīgi atgādināja, ka attiecībā uz Ianu nekad nav spējusi saskatīt patiesību. Tas nebija nekāds brīnums! Pat tagad, būdama daudz vecāka un, cerams, arī gudrāka, viņa vakar nebija spējusi skaidri domāt, jūtot zeltaino acu neatlaidīgo skatienu. Elizabete tomēr nekādi nespēja saprast, kāpēc Ians tā izturas, ja nu vienīgi viņš joprojām dusmojās uz Robertu, kas bija pārkāpis noteikumus un ievainojis viņu. Elizabete nosprieda, ka tā arī būs, un pievērsās daudz grūtākajai problēmai.

Viņas ar Lūsindu bija šeit iesprostotas, kaut arī viņu namatēvs to neapjauta, un Elizabetei bija kauns pašai to paskaidrot. Tātad viņai jācenšas izdomāt, kā turpmāko nedēju dzīvot zināmā saskaņā. Elizabetei neatlika nekas cits kā izlikties nemanām viņa neizskaidrojamo naidīgumu un censties dzīvot tikai pašreizējā brīdī, neatskatoties uz pagātni un nedomājot par nākotni. Un tad viss būs galā un viņa ar Lūsindu varēs doties prom. Elizabete sev nozvērējās, ka neatkarīgi no tā, kas notiks turpmāko septiņu dienu laikā, viņa vairs nemūžam nepieļaus, lai Iana rīcība liktu viņai zaudēt savaldību, kā tas bija noticis iepriekšējā vakarā. Pēdējā abu tikšanās reizē Ians bija meiteni tik ļoti apmulsinājis, ka viņa gandrīz vairs neko nebija apjēgusi.

Viņa sev nozvērējās, ka no šā brīža viss kļūs citādi. Lai arī cik rupji un nekaunīgi Ians uzvestos, viņa izturēsies pieklājīgi, ar nesatricināmu mieru. Viņa vairs nebija jauna, savaldzināta meitene, kuru viņš varēja pavest, sāpināt vai saniknot sava prieka pēc. Viņa to pierādīs Ianam un liks viņam nepārprotami saprast, kā jāuzvedas labi audzinātiem cilvēkiem.

To izlēmusi, Elizabete piecēlās un devās uz Lūsindas istabu.

Lūsinda jau bija apģērbusies, notīrījusi no savas melnās kleitas visus vakardienas putekļus un savijusi sirmos matus kārtīgā mezglā. Viņa sēdēja uz krēsla pie loga, izslējusies tik taisni, ka mugura nemaz nebalstījās pret krēsla atzveltni. Pavadone izskatījās ļoti domīga.

“Labrīt!” Elizabete sacīja, kārtīgi aizvērdama durvis aiz sevis.

“Hmm? Ak tā, jā, labrīt, Elizabete!”

“Gribēju jums pateikt,” Elizabete steidzīgi iesāka, “es ļoti nožēloju, ka esmu atvilkusi jūs šurp un pakļāvusi tādam pazemojumam. Torntona kunga izturēšanās bija pilnīgi nepiedodama.”

“Manuprāt, viņš jutās... pārsteigts par mūsu negaidīto ierašanos.”

“Pārsteigts?” Elizabete izbrīnījusies atkārtoja. “Viņš bija zaudējis prātul Es zinu, jūs noteikti domājat... netiekat gudra, kas man licis agrāk ielaisties ar viņu jebkādās darīšanās,” viņa taisnojās, “un, patiesību sakot, man pašai nav skaidrs, par ko esmu tolaik domājusi.”

“Man gan tas neliekas īpaši nesaprotami,” Lūsinda atteica, “viņš ir ārkārtīgi izskatīgs.”

Elizabete nebūtu jutusies vairāk satriekta, ja Lūsinda Ianu būtu nosaukusi par pašu sirsnīguma iemiesojumu.

“Izskatīgs!” viņa iesaucās un papurināja galvu, pūlēdamās noskaidrot domas. “Man jāsaka, jūsu uzskats par viņu ir pārmērīgi iecietīgs un laipns.”

Lūsinda piecēlās un vērtējoši nopētīja Elizabeti.

“Es gan neteiktu, ka mans uzskats ir laipns,” viņa domīgi atteica. “Tas vairāk ir praktiskas dabas diktēts. Tavas kleitas ņieburs ir pārāk ciešs, tomēr izskatās labi. Vai nu mēs varam kāpt lejā brokastīs?”

13. nodaļa

“Labrīt!” Džeiks nodārdināja, kad Elizabete un Lūsinda bija nokāpušas lejā.

“Labrīt, Vailija kungs!” Elizabete pieklājīgi pasmaidīja. Tad, nespēdama izdomāt neko citu, viņa aši piebilda: “Te kaut kas brīnišķīgi smaržo. Kas tas ir?”

“Kafija,” Ians strupi paskaidroja, pārlaizdams meitenei acis. Ar saviem garajiem, mirdzošajiem meduskrāsas matiem, ap kuriem viņa bija apsējusi lenti, Elizabete izskatījās ārkārtīgi glīta un ļoti jauna.

“Sēdieties, sēdieties!” Džeiks draudzīgi skubināja. Kāds kopš vakardienas bija paguvis notīrīt krēslus, taču, Elizabetei tuvojoties, viņš izņēma savu kabatlakatiņu un vēlreiz pārslaucīja krēsla sēdekli.

“Paldies!” viņa sacīja, uzsmaidīdama Džeikam. “Krēslam jau tāpat nebija nekādas vainas.” Viņa apzināti uzlūkoja drūmo vīrieti sev pretī un uzrunāja viņu: “Labrīt!”

Ians tikai savilka uzaci, it kā brīnīdamies par šādu dīvaini mainītu izturēšanos.

“Cik noprotu, jūs esat labi izgulējusies.”

“Ļoti labi,” Elizabete atbildēja.

“Vai drīkstu jums piedāvāt kafiju?” Džeiks piesteidzās pie kafijas kannas, kas stāvēja uz pavarda, un piepildīja krūzi ar kūpošā dzēriena pārpalikumu. Atgriezies pie galda, viņš apstājās un bezpalīdzīgi palūkojās uz Lūsindu un Elizabeti, acīmredzot nebūdams pārliecināts, kurai būtu pieklājīgi pasniegt kafiju pirmajai.

“Kafija,” Lūsinda iznīcinoši paziņoja, kad Džeiks paspēra soli uz viņas pusi, “ir pagānu dzēriens, ko civilizēti ļaudis nemēdz dzert. Es dodu priekšroku tējai.”

“Es dzeršu kafiju,” Elizabete steidzīgi ieminējās. Džeiks viņai pateicīgi uzsmaidīja, nolika krūzīti meitenei priekšā uz galda un atkal atgriezās pie pavarda. Lai nevajadzētu skatīties uz Ianu, Elizabete, dzerot kafiju, kā apburta lūkojās uz Džeika Vailija muguru.

Viņš brīdi palika stāvam, nervozi berzēdams plaukstas gar biksēm un nedroši skatīdamies te uz svaigajām olām, te uz speķa gabalu, te uz smago dzelzs pannu, kas jau bija sākusi kūpēt.

“Labāk ķeršos vien pie darba,” Džeiks, it kā viņam nebūtu ne mazākās jausmas, ar ko sākt, beidzot nomurmināja, izstiepa rokas sev priekšā, savija pirkstus un varen skaļi noknaukšķināja pirkstu kauliņus. Tad viņš paķēra nazi un sāka sparīgi griezt speķi.

Neizpratnes pārņemtā Elizabete ar interesi vēroja, kā viņš met lielus speķa gabalus uz pannas, līdz tā ir pilna. Pēc brīža telpā izplatījās kārdinoša speķa smarža, un Elizabete juta, ka mutē saskrien siekalas, iedomājoties, cik gardas būs šīs brokastis. Pirms meitene bija paguvusi to izdomāt līdz galam, Džeiks paņēma divas olas, sasita tās pret pavarda malu un izlēja pannā, kas bija pilna ar neizcepto speķi. Pirmajām divām aši sekoja vēl sešas olas, tad viņš pagriezās un atskatījās pār plecu.

“Kā jums liekas, vai man vajadzēja ļaut speķim cepties vēl mazliet, pirms tam pievienoju olas, lēdija Elizabete?”

“Es... es īsti nezinu,” Elizabete atzinās, cītīgi izlikdamās neredzam izsmējīgo gandarījumu Iana iedegušajā sejā.

“Varbūt jūs varētu ieskatīties pannā un pateikt, ko par to domājat?” Džeiks palūdza, jau ķerdamies pie maizes griešanas lielās rikās.

Elizabetei, kam nu vairs neatlika nekas cits kā vien izteikt kādu neprasmīgu padomu vai ļauties Iana nežēlīgi zobgalīgajam skatienam, piecēlās, lai palūkotos pār Vailija kunga plecu.

“Kā jums liekas, pēc kā tas izskatās?”

Elizabetei likās, ka pannas saturs izskatās pēc lieliem olu gabaliem, kas sarecējuši speķa taukos, kuri neizraisa ēstgribu.

“Šķiet brīnum gardi.”

Džeiks apmierināts nosēcās un pagriezās pret pannu, abās rokās turēdams maizes rikas, kuras acīmredzot bija nolēmis pievienot pārējam juceklim.

“Vai man to vajadzētu pielikt te klāt?” viņš apvaicājās, turēdams rokas virs čurkstošā ēdiena.

“Nē!” Elizabete steidzīgi un sparīgi iejaucās. “Es patiešām domāju, ka maizi vajadzētu pasniegt... ē...”

“Atsevišķi,” Ians Torntons uzjautrināts lēni noteica, un Elizabete, automātiski paskatījusies uz viņa balss pusi, ieraudzīja, ka Ians ir daļēji pagriezies un vēro viņu.

“Ne jau pavisam bez nekā,” Elizabete iebilda, juzdama, ka būtu labāk izteikt vēl kādu padomu par ēdiena gatavošanu nekā atklāti izrādīt savu neprasmi. “Mēs to varētu pasniegt kopā ar... sviestu!”

“Bet protams! Kā gan man tas uzreiz neienāca prātā!” Džeiks vainīgi uzsmaidīja Elizabetei. “Ja jums nebūtu iebildumu mazliet te pastāvēt un uzmanīt pannu, es tūlīt aizietu pēc sviesta.”

“Man nav itin nekādu iebildumu,” Elizabete steidzīgi paziņoja, nevēlēdamās atzīt faktu, ka Iana neatlaidīgais skatiens burtiski izurbis caurumus viņas mugurā. Tā kā dažu minūšu laikā pannas saturam, šķiet, nekas nedraudēja, Elizabete žēli samierinājās ar apziņu, ka nevarēs izvairīties no Iana Torntona ne jau tagad, kad viņai izmisīgi vajadzēja izturēties tik pieklājīgi, lai pierunātu Ianu atļaut Lūsindai un viņai pavadīt šajā mājā visu atvēlēto nedēļu.

Negribīgi izslējusies, viņa it kā nevērīgi apstaigāja telpu, saņēmusi rokas aiz muguras, neko neredzošām acīm aplūkodama zirnekļu tīklus pie griestiem un pūlēdamās izdomāt, ko lai tagad saka. Un tad viņai kaut kas ienāca prātā. Šis risinājums gan bija pazemojošs, toties praktisks, un, pareizi to pasakot, varēja radīt iespaidu, ka Elizabete grib cēli izdarīt Ianam pakalpojumu. Viņa mirkli nogaidīja, lai savilktu seju pienācīgā aizrautības un līdzjūtības izteiksmē, un tad strauji apcirtās.

“Torntona kungs!”

Viņas balss burtiski piepildīja visu telpu, un tajā pašā mirklī Iana iztrūcinātais dzintarkrāsas acu skatiens palika gluži kā piekalts pie meitenes sejas un tūdaļ noslīdēja lejup uz viņas ņiebu-

ru, nekaunīgi nopētot kuplās krūtis. Satrauktā, tomēr apņēmības pārņemtā Elizabete trīcošā balsī turpināja:

“Izskatās, ka šajā mājā krietni ilgu laiku neviens nav dzīvo-

• • »

ps.

“Izsaku jums savu cieņu par tik gudru piezīmi, lēdija Kemerone,” Ians nesteidzīgi attrauca, vērodams, kā meitenes izteiksmīgajā sejā pavīd spriedze un emocijas. Viņš joprojām nespēja saprast, ko Elizabete te dara un kāpēc šorīt viņa tā cenšas pieglaimoties. Vēl vakar viss, ko Ians bija teicis Džeikam, šķita saprātīgs; tagad, skatīdamies uz meiteni, viņš saviem vārdiem vairs neticēja. Tad Ians atcerējās, ka Elizabete Kemerone allaž bija viņam laupījusi spēju sakarīgi domāt.

“Nepieskatītas mājas tiešām mēdz ieaugt netīrumos,” viņa moži turpināja.

“Vēl viens vērtīgs aizrādījums. Jūs nudien esat varen attapī-

))

ga.

“Vai tiešām jums vajag visu tā sarežģīt?” Elizabete iesaucās.

“Lūdzu piedošanu!” Ians tēlotā nopietnībā atbildēja. “Runājiet vien! Ko jūs īsti teicāt?”

“Es domāju, ja jau mums šeit jāpaliek... es runāju par sevi un Lūsindu, un mums ir daudz brīva laika, varbūt šai mājai noderētu sievietes rokas.”

“Lieliska doma!” iesaucās Džeiks, kas tikmēr bija atgriezies no sava gājiena pēc sviesta, un veltīja Lūsindai lielu cerību pilnu skatienu.

Pretī viņš saņēma tik niknu skatienu, ka ar to varētu saberzt pulverī pat akmeni.

“Te ir vajadzīgs vesels kalpotāju pulks ar liekšķerēm un putekļu maskām,” pavadone nežēlīgi atcirta.

“Jums nevajag palīdzēt, Lūsinda,” Elizabete nobijusies tūdaļ ieminējās. “Es nevienu mirkli negribēju teikt, ka jums vajadzētu to darīt. Bet es gan varētu to paveikt! Es...” Viņa apcirtās, sajutusi, ka Ians Torntons, pielēcis kājās, sāpīgi satver viņas elkoni.

“Lēdija Kemerone,” viņš paziņoja, “manuprāt, man ar jums vajadzētu šo to pārrunāt divatā. Vai drīkstu?”

Viņš pamāja uz atvērto durvju pusi un tad burtiski aizvilka meiteni sev līdzi. Izgājis ārā, saules gaismā, Ians paspēra pāris soļu uz priekšu un atlaida viņas roku.

“Runājiet!” viņš pavēlēja.

“Ko lai saku?” Elizabete nervozi noprasīja.

“Gribu dzirdēt paskaidrojumu patiesību, ja jūs esat spējīga to pateikt. Vakar jūs grasījāties mani nošaut, bet šodien nespējat norimties aiz karstas vēlēšanās uzkopt manu māju. Es gribu zināt, kāpēc tas tā ir.”

“Tāpēc,” Elizabete atcirta, gribēdama izskaidrot savu rīcību ar pistoli, “ka jūs izturējāties ārkārtīgi nelaipni!”

“Es joprojām esmu nelaipns,” Ians strupi aizrādīja, izlikdamies neredzam Elizabetes savilktās uzacis. “Es neesmu pārvērties. Ne jau es esmu tas, kas šorīt plīst vai pušu aiz labvēlības.”

Elizabete pagriezās pret Ianu, izmisīgi pūlēdamās izdomāt kādu paskaidrojumu, kas ļautu viņai neatklāt savu pazemojošo stāvokli.

“Jūsu klusēšana ir neciešama, lēdija Kemerone, un mani tā mazliet pārsteidz. Cik atceros, mūsu pēdējās tikšanās laikā jūs nespējāt vien beigt apbērt mani ar izglītojošiem vēstījumiem.”

Elizabete saprata, ka Ians atceras viņas monologu toreiz siltumnīcā par hiacinšu vēsturi.

“Es nezinu, ar ko lai sāk,” viņa atzinās.

“Paliksim pie paša svarīgākā. Ko jūs šeit darāt?”

“To ir visai grūti izskaidrot,” Elizabete atbildēja. Hiacinšu atcerēšanās bija tik ļoti izsitusi meiteni no līdzsvara, ka viņa vairs nespēja saprātīgi domāt un nesakarīgi paskaidroja: “Mans tēvocis tagad ir kļuvis par manu aizbildni. Viņam nav bērnu, tāpēc visu, kas viņam pieder, mantos mans bērns. Es nevaru tikt pie bērniem, kamēr neesmu apprecējusies, un viņš grib šo lietu nokārtot ar iespējami maziem izde... es gribēju teikt, iespējami īsā laikā” Elizabete steidzīgi pārlaboja. “Viņš ir nepacietīgs vīrs, turklāt uzskata, ka es pārāk ilgi kavējos ar... ar precēšanos. Viņš nespēj īsti saprast, ka nav iespējams vienkārši izraudzīties da-

žus cilvēkus un piespiest kādu mani izvēlēties vienu no viņiem.”

“Vai drīkstu zināt, kāda velna pēc viņš uzskata, ka es gribu jūs precēt?”

Elizabete bija gatava iegrimt zemē un pazust.

“Manuprāt,” viņa sacīja, ļoti rūpīgi izvēlēdamās vārdus un cerēdama, ka spēs saglābt kaut nieciņu sava lepnuma, “tas ir tikai divkaujas dēļ. Viņš par to uzzināja un pārprata tās iemeslus. Es mēģināju viņu pārliecināt, ka tā bija tikai... nedēļas nogales izklaide, kā tas, protams, arī bija, taču viņš nevēlējās mani uzklausīt. Viņš ir visai ietiepīgs un... vecs,” Elizabete neveikli noteica. “Saņēmis vēstuli, kurā jūs uzaicinājāt mani un Lūsindu viesos, viņš piespieda mani braukt šurp.”

“Žēl, ka jums nācies velti mērot šo ceļu, tomēr tā nav nekāda traģēdija. Jūs varat apgriezties un braukt atkal mājās.”

Elizabete noliecās, noplūca kādu zāles stiebriņu un izlikās, ka ārkārtīgi cītīgi to aplūko.

“Es biju cerējusi, ja tas jums nesagādātu lielas neērtības, ka mēs ar Lūsindu varētu te palikt visu norunāto laiku.”

“Par to nevar būt ne runas!” Ians strupi atcirta, un Elizabeti pārņēma izbailes. “Turklāt es, šķiet, atceros, ka mūsu tikšanās vakarā jūs jau bijāt saderinājusies ar veselas karaļvalsts mantinieku.”

Sadusmota un izbijusies Elizabete tomēr saņēmās, lai paslietu zodu un ieskatītos Iana domīgajās acīs.

“Viņš... mēs nolēmām, ka nesaderam kopā.”

“Esmu pārliecināts, ka jums bez viņa klājas daudz labāk,” Ians zobgalīgi atteica. “Vīri mēdz būt visai neapmierināti, ja viņu sievas nododas “nedēļas nogales izklaidēm” un slepeni zogas uz nomaļām būdiņām un tumšām siltumnīcām.”

Elizabete sažņaudza rokas dūrēs, un viņas acis iegailējās kā zaļas liesmas.

“Es neuzaicināju jūs uz siltumnīcu, un jūs to pats labi zināt!” Ians ar nepatiku vēroja meiteni.

“Labi, tad novedīsim šo farsu līdz tā pretīgajām beigām. Ja jau jūs man neesat sūtījusi to zīmīti, tad pasakiet, ko jūs darījāt siltumnīcā!”

“Es jau jums teicu, ka saņēmu zīmīti un nodomāju, ka tā ir no manas draudzenes Valērijas, tāpēc devos uz siltumnīcu, lai noskaidrotu, ko viņa no manis vēlas. Es nesūtīju jums vēstuli ar lūgumu satikties, es pati tādu saņēmu. Augstā debess!” meitene iekliedzās, izmisumā gandrīz piecirzdama kāju, kad Ians joprojām skatījās uz viņu ar acīm redzamu neticību. “Man tovakar no jums bija tik bail!”

Ianu pārņēma smeldzīgas atmiņas, tikpat spilgtas kā mirklī, kad tas bija noticis... apburoši glīta meitene, kas grūž viņam rokās puķu podus, lai izvairītos no viņa skūpstiem... un tad pēc pāris mirkļiem ieslīgst viņa skaujās.

“Vai tagad jūs man ticat?”

Ians tomēr nekādi nespēja ne vainot meiteni, ne atzīt, ka viņa nav vainīga. Viņa intuīcija lika manīt, ka Elizabete melo un kaut ko noklusē. Vēl vairāk, viņas ārkārtīgā vēlme palikt šeit šķita ļoti dīvaina un viņai pagalam neraksturīga. No otras puses, viņš tiešām redzēja, ka meitene jūtas izmisusi, un kāda neizprotama iemesla pēc Elizabete bija gatava kuru katru mirkli zaudēt savaldību.

“Tam, kam es ticu, nav nekādas nozīmes.” Ians aprāvās, sajutis dūmu smaku, kas pa atvērto logu bija izplūdusi pagalmā un sasniegusi viņus abus. “Kas, ellē...” viņš iesāka, mezdamies uz durvju pusi, un Elizabete aši viņam sekoja.

Ians atvēra ārdurvis tieši tajā brīdī, kad pa mājas sētaspuses durvīm iesteidzās Džeiks.

“Es atnesu pienu...” Džeiks iesāka un tad, sajutis deguma smaku, apstājās kā zemē iemiets. Viņa skatiens vispirms pievērsās Ianam un Elizabetei, kas nupat bija ieskrējuši pa durvīm, un tad Lūsindai, kura joprojām sēdēja tajā pašā vietā, nopietna un vienaldzīga pret piedegušā speķa un pārogļoto olu smirdoņu, un apvēdinājās ar melnu zīda vēdekli.

“Es atļāvos noņemt no pavarda to virtuves piederumu,” viņa

cēli paziņoja. “Diemžēl nepaguvu izglābt tā saturu, tomēr esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas tik un tā nebija glābšanas vērts.”

“Vai tad jūs nevarējāt noņemt pannu no uguns, pirms ēdiens bija paguvis piedegt?” Džeiks iekliedzās.

“Es neprotu gatavot ēdienus, kungs.

“Vai tad jūs nespējat neko saost^7.” Ians noprasīja.

“Ian, neuztraucies, es tūlīt aizjāšu uz ciemu un nolīgšu pāris meiču, lai tās uzkopj māju un pagatavo mums ēdienu, citādi mēs nomirsim badā.”

“Gluži manas domas,” Lūsinda tūdaļ piekrita un piecēlās kājās. “Es jūs pavadīšu.”

“Ko? KāpēcT' Džeiks sašuta.

“Tāpēc, ka labas kalpones spēj izraudzīties tikai sieviete. Cik tālu mums jābrauc?”

Ja Elizabeti nebūtu pārņēmušas šausmas, viņa būtu smējusies par Džeika Vailija sejas izteiksmi.

“Mēs varētu atgriezties vēlu pēcpusdienā, ja ciemā atradīsies kāds, kas mums derētu. Bet es...”

“Tad pasteigsimies.” Lūsinda mirkli klusēja, pagriezās pret Ianu, domīgi viņu nopētīja un tad pievērsās Elizabetei. Veltīdama meitenei skatienu, kas nepārprotami vēstīja: “Uzticies man un neiebilsti!” viņa paziņoja: “Elizabete, ja tev nebūtu iebildumu, es labprāt gribētu pārmīt ar Torntona kungu pāris vārdu divatā.”

Bez izvēles palikusī Elizabete izgāja pa durvīm un galīgā apjukumā sāka aplūkot kokus, prātodama, kāds dīvains plāns viņu problēmu atrisināšanai gan būtu varējis ienākt prātā Lūsindai.

Mājā palikušais Ians ar piemiegtām acīm skatījās uz sirmo harpiju, kas nenolaida no viņa savu iznīcinošo skatienu.

“Torntona kungs,” viņa beidzot paziņoja, “esmu nolēmusi, ka jūs tomēr esat džentlmenis.”

Lūsinda to pateica tik cēli kā karaliene, kas ieceļ par bruņinieku necilu un, iespējams, šādu godu nemaz nepelnījušu kalpu.

Vienlaikus apburtais un aizkaitinātais Ians ar gurnu atbalstījās pret galdu, gribēdams uzzināt, kas gan Lūsindai bijis padomā, nolemjot atstāt Elizabeti vienu bez pavadones.

“Nelieciet man ilgāk mocīties šaubās,” viņš vēsi sacīja. “Ko esmu izdarījis, lai izpelnītos šādu jūsu labvēlību?”

“Itin neko,” Lūsinda bez svārstīšanās atteica. “Mana lēmuma pamatā ir mana izcilā intuīcija un tas fakts, ka jūs esat dzimis džentlmenis.”

“Kā jums radusies šāda doma?” Ians atturīgi apvaicājās.

“Es neesmu muļķe. Es pazīstu jūsu vectēvu, Stenopas hercogu. Kad ziņas par jūsu vecāku neatļauto laulību izraisīja milzīgu skandālu, es strādāju viņa brāļameitas namā. Citiem cilvēkiem, kas nezina tik daudz kā es, varbūt ir jāšaubās par jūsu izcelsmi, toties man tas nav vajadzīgs. Viss ir skaidri saskatāms jūsu sejā, augumā, balsī, pat jūsu uzvedībā. Jūs esat viņa mazdēls.”

Ians bija pieradis pie tā, ka angļi mēdza piesardzīgi nopētīt viņa seju un retos gadījumos uzdot pāris ziņkārīgu jautājumu; viņš zināja, ka šie ļaudis prāto, apspriežas un sačukstas savā starpā, bet šī bija pirmā reize, kad viņam kāds uzdrošinājās pateikt, kas viņš tāds ir. Apvaldījis savas aizvien pieaugošās dusmas, viņš atbildēja balsī, kas lika manīt, ka Lūsinda maldās:

“Ja jau jūs tā sakāt, tad jau droši vien tā arī būs.”

“Jūsu vectēvs būtu runājis tieši tādā pašā aizbildnieciskā tonī,” iepriecinātā Lūsinda paziņoja. “Tomēr ne jau tas šobrīd ir svarīgākais.”

“Vai drīkstu zināt, kas tad ir svarīgākais?” Ians nepacietīgi apvaicājās.

“Drīkstat gan,” Lūsinda atteica, izmisīgi pūlēdamās izdomāt, kā lai piespiež Ianu atcerēties savu agrāko iekāri pēc Elizabetes un atmodina viņa sirdsapziņu. “Svarīgākais ir tas, ka esmu labi informēta par visu, kas notika starp Elizabeti un jums jūsu pēdējās tikšanās laikā. Tomēr es,” viņa cēli pasludināja, “sliecos jūsu uzvedībā vainot nevis drosmes, bet gan saprāta trūkumu.” Ians savilka uzacis, taču nebilda ne vārda. “Saprāta trūkumu no jūsu abu puses.”

“Tiešām?" Ians draudīgi novilka.

“Protams!” Lūsinda atteica, notrausa putekļus no krēsla atzveltnes, saberzēja pirkstus un nepatikā saviebās. “Kas gan cits,

ja ne saprāta trūkums, būtu licis septiņpadsmit gadus vecai meitenei mesties aizstāvēt bēdīgi slavenu kāršu spēlmani, lai par to izpelnītos sabiedrības nosodījumu?”

“Tiešām, kas viņai licis tā rīkoties?” Ians pieaugošā nepacietībā vaicāja.

Lūsinda nopurināja putekļus no rokām, cītīgi izvairīdamās no viņa skatiena.

“Kas gan bez jums abiem vēl spēj to zināt? Bez šaubām, tieši tā paša iemesla pēc viņa palika mežcirtēja būdiņā, nevis devās prom tajā pašā mirklī, kad bija tur ieraudzījusi jūs.” Juzdamās apmierināta, ka šajā jautājumā ir pateikusi visu labāko, ko vien varējusi, Lūsinda atkal kļuva strupa šāda izturēšanās bija viņai daudz raksturīgāka un tāpēc arī visai pārliecinoša. “Jebkurā gadījumā tieši tas ir kļuvis par iemeslu visam, kas noticis. Viņa ir dārgi samaksājusi par savu aplamo rīcību, un tas ir tikai pareizi, un, kaut arī tāpēc viņa tagad nonākusi neapskaužamā situācijā, arī tas ir tikai taisnīgi.”

Lūsinda domās pasmaidīja, redzēdama, ka Iana acis samie-dzas, cerams, vainas apziņā vai vismaz aiz rūpēm. Tomēr vīrieša turpmākie vārdi viņai tūdaļ laupīja šo cerību.

“Kundze, man nav laika visu dienu nodoties bezjēdzīgām pļāpām. Ja jums ir kas sakāms, tad sakiet to, un izbeigsim šo sarunu.”

“Labi,” Lūsinda noteica, sakozdama zobus, lai nezaudētu savaldību. “Es gribu teikt, ka mans pienākums un saistība ir rūpēties par lēdijas Kemerones fizisko labsajūtu un viņu pavadīt. Patlaban, ņemot vērā jūsu mājas stāvokli, pirmais no šiem pienākumiem man šķiet daudz neatliekamāks par otro, jo es lieliski apzinos, ka jums abiem nemaz nav vajadzīgs pavadonis, lai atturētos no nepiedienīgas uzvedības. Jums vairāk nepieciešams šķīrējtiesnesis, kas neļautu jums vienam otru noslepkavot, toties pavadonis jums ir pilnīgi lieks. Uzskatu, ka mans galvenais pienākums šobrīd ir nodrošināt, lai šeit nekavējoties ierastos pienācīgi kalpotāji. Tāpēc gribētu lūgt, lai jūs dodat savu džentlmeņa godavārdu, ka manas prombūtnes laikā neaizskarsiet viņu ne ar

vārdiem, ne ar darbiem. Viņa jau ir gana cietusi no sava tēvoča. Es nepieļaušu, lai kāds padara šo viņas dzīves grūto posmu vēl grūtāku.”

“Ko jūs domājat ar šo grūto dzīves posmu?” Ians negribot apvaicājās.

“Es, protams, nedrīkstu par to runāt,” Lūsinda atteica, pūlēdamās savaldīties, lai neizrādītu savu triumfu. “Vienīgais, kas mani patlaban uztrauc, ir tas, lai jūs uzvestos, kā džentlmenim pieklājas. Vai esat gatavs man dot savu godavārdu?”

Tā kā Ianam nebija ne mazākās vēlēšanās meiteni aizskart vai pat uzturēties kopā ar Elizabeti, viņš tūdaļ pamāja ar galvu.

“Viņa būs pilnīgā drošībā.”

“Tieši to es cerēju dzirdēt,” Lūsinda nekaunīgi sameloja.

Pēc brīža Elizabete ieraudzīja, ka Lūsinda kopā ar Ianu iznāk no mājas, taču pēc abu atturīgajām sejām nekādi nebija iespējams noteikt, par ko viņi runājuši.

Patiesībā vienīgais, kas izrādīja zināmas emocijas, bija Džeiks Vailijs, kas patlaban izveda pagalmā divus zirgus. Elizabete apjukusi ievēroja, ka Džeika sejā, kas, viņam dodoties apseglot zirgus, bija izskatījusies saniknota, nu staroja neapvaldīts prieks. Viņš paklanījās un pamāja ar roku uz melnu zirgu, kura mugurā bija uzlikti veci dāmu segli.

“Te būs jūsu zirgs, kundze,” viņš smaidīdams paziņoja Lū-sindai. “Viņu sauc Atila.”

Lūsinda nicīgi nopētīja dzīvnieku, pārlika lietussargu labajā rokā un uzvilka melnos cimdus.

“Vai tad jums nekā labāka nav?”

“Nē, kundze. Iana zirgs ir savainojis kāju.”

“Nu labi,” Lūsinda noteica, sparīgi pagājās uz priekšu, taču, līdzko viņa bija tikusi pavisam tuvu melnim, zirgs pēkšņi atņirdza zobus un kampa. Ne uz mirkli neapstādamās, Lūsinda ar lietussargu iesita tam starp ausīm. “Izbeidz!” viņa pavēlēja un, izlikdamās nemanām dzīvnieka izbaiļu pilno, sāpīgo noste-nēšanos, apgāja tam apkārt, lai sēstos mugurā. “Tu pats esi vainīgs,” viņa paziņoja zirgam. Džeiks turēja Atilu aiz apaušiem,

kamēr Ians Torntons palīdzēja Lūsindai uzkāpt seglos. Valbīdams baltas acis, Atila piesardzīgi vēroja, kā vecā dāma iesēžas seglos un iekārtojas ērtāk. Tiklīdz Džeiks pasniedza Lūsindai pavadu, Atila sāniski palēcās un sašutis nemierīgi sāka locīties. “Es netaisos paciest kašķīgu dzīvnieku uzvedību,” Lūsinda bargi jo bargi paziņoja zirgam un, kad tas atteicās klausīties un turpināja savus mēģinājumus izmest viņu no segliem, asi parāva augšup zirga pavadu un vienlaikus sāpīgi iebakstīja viņam gurnā ar lietussargu. Atila žēli iezviedzās, pārgāja ašos rikšos un paklausīgi aiztipināja pa taku.

“Kaut kas neredzēts!” Džeiks nikni noteica, sašutis noskatījās pakaļ zirgam un tā jātniecei un tad pievērsās Ianam. “Tas lops nemaz nezina, ko nozīmē uzticība!” Nesagaidījis atbildi, Džeiks ielēca seglos un sekoja Lūsindai.

Pagalam apjukusi par pārējo neizprotamo šārīta uzvedību, Elizabete iesāņus paskatījās uz klusējošo vīrieti sev līdzās un izbrīnā iepleta acis. Šis neizdibināmais cilvēks nolūkojās pakaļ Lūsindai, sabāzis rokas bikšu kabatās un iekodis baltajos zobos cigāru, un viņa seju bija pavisam pārvērtis plats smaids. Loģiski secinājusi, ka tādu dīvainu reakciju no vīriešu puses nez kā izraisījusi Lūsindas prasme tikt galā ar ietiepīgo zirgu, Elizabete piezīmēja:

“Cik man zināms, Lūsindas tēvocis savulaik nodarbojās ar zirgkopību.”

Gandrīz negribīgi Ians novērsa atzinības pilno skatienu no Lūsindas staltās muguras un palūkojās uz Elizabeti. Viņa uzacis pacēlās augšup.

“Apbrīnojama sieviete,” viņš noteica. “Vai vispār pastāv kāda situācija, ar kuru viņa nespētu tikt galā?”

“Man ko tādu vēl nav gadījies piedzīvot!” Elizabete iesmējās un pēkšņi samulsa, jo Iana smaids tūdaļ pagaisa, bet viņa izturēšanās kļuva vēsa.

Dziļi ievilkusi elpu, Elizabete cieši saņēma trīcošās rokas aiz muguras un nolēma mēģināt, vai neizdosies noslēgt pamieru.

“Torntona kungs,” viņa klusi iesāka, “vai tiešām mums va-

jadzētu naidoties? Es apzinos, ka mana ierašanās šeit ir... sagādājusi jums neērtības, taču tas noticis tikai jūsu vainas... jūsu kļūdas dēļ,” viņa piesardzīgi pārlaboja. “Un jūs taču noteikti saprotat, ka mums tāpēc radušās vēl lielākas neērtības nekā jums.” Iana klusēšanas iedrošināta, Elizabete turpināja: “Tātad ir tikai viens acīmredzams risinājums mums abiem vajadzētu pēc iespējas labāk samierināties ar šo situāciju.”

“Vienīgais acīmredzamais risinājums,” Ians atcirta, “ir tāds, ka man vajadzētu atvainoties jums par “sagādātajām neērtībām”, bet jums vajadzētu doties prom, tiklīdz būšu sameklējis karieti vai ceļojumu ratus.”

“Tas nav iespējams!” Elizabete iesaucās, veltīgi cenzdamās savaldīties.

“Kāpēc tad ne?”

“Tāpēc, ka... ē... mans tēvocis ir bargs vīrs, kam nepatīk, ja viņa pavēles netiek izpildītas. Man te vajadzēja palikt veselu nedēļu.”

“Es viņam uzrakstīšu vēstuli un visu paskaidrošu.”

“Nē!” iekliedzās Elizabete, iedomājusies, ko teiktu viņas tēvocis, ja arī trešais līgavainis viņu tūdaļ padzītu. Tēvocis nebija nekāds muļķis. Viņam noteikti rastos aizdomas. “Viņš tūdaļ nospriedis, ka es pati esmu pie visa vainīga.”

Kaut gan Ians bija nolēmis neraizēties par meitenes problēmām, viņu tomēr mazliet satrauca Elizabetes acīm redzamās izbailes un viņas stāsts par bargo tēvoci. Spriežot pēc meitenes izturēšanās pirms diviem gadiem, Ianam nebija ne mazāko šaubu, ka Elizabete Kemerone izdarījusi daudz ko, lai izpelnītos pērienu no sava nelaimīgā aizbildņa. Tomēr pat šādā gadījumā Ianam nebija ne mazākās vēlēšanās, lai viņa dēļ pār meitenes gludo, balto ādu kristu vecā vīra pātaga. Visā, kas starp viņiem noticis, varēja vainot tikai paša Iana muļķību, taču tas jau sen bija beidzies. Ians gatavojās precēties ar skaistu, juteklisku sievieti, kura viņu gribēja un bija ideāli viņam piemērota. Kāpēc gan viņam vajadzētu izturēties pret Elizabeti tā, it kā viņš pret meiteni vēl kaut ko justu, kaut vai tikai dusmas?

Elizabete nojauta, ka Ians sācis svārstīties, un tūdaļ mēģināja izmantot to savā labā, vēsi un saprātīgi sacīdama:

“Tam, kas agrāk starp mums noticis, nevajadzētu kļūt par iemeslu savstarpējai nepatikai. Ja tā padomā, tad tā bija tikai nevainīga nedēļas nogales izklaide, vai ne?”

“Acīmredzot.”

“Neviens no mums netika sāpināts, vai ne?”

“Pareizi.”

“Tad jau mēs viens pret otru tagad droši varam izturēties draudzīgi, kā jums šķiet?” Elizabete noprasīja, žilbinoši un valdzinoši pasmaidīdama. “Augstā debess, ja katrs flirts beigtos ar naidu, tad neviens visā augstākajā sabiedrībā vairs nesarunātos ar pārējiem!”

Elizabete bija veikli pamanījusies vai nu piespiest Ianu viņai piekrist, vai arī visu noliegt un tādējādi atzīt, ka viņa tam bijusi kas vairāk par izklaidi, un Ians to saprata. Viņš jau bija nopratis, ar ko beigsies meitenes mierīgie iebildumi, tomēr tik un tā negribot jutās iespaidots, cik izveicīgi Elizabete panākusi viņa piekrišanu.

“Flirts,” viņš mierīgi aizrādīja, “parasti nebeidzas ar divkau-

• » jU.

“Zinu un tiešām jūtos vainīga, ka mans brālis jūs ievainoja.” Ians nespēja noturēties pretī milzīgo, zaļo acu lūdzošajam skatienam.

“Aizmirsīsim to,” viņš padevās un aizkaitināts nopūtās. “Varat palikt šeit visas septiņas dienas.”

Apspiedusi vēlēšanos aiz atvieglojuma apgriezties uz papēža, Elizabete smaidot ieskatījās Ianam acīs.

“Vai tagad mēs varam noslēgt pamieru uz to laiku, ko man nāksies pavadīt šeit?”

“Tas ir atkarīgs...”

“No kā?”

Ians ķircinādamies izaicinoši savilka uzacis.

“No tā, vai jūs protat pagatavot pienācīgas brokastis.”

“Tad iesim iekšā un palūkosimies, ko varam darīt.”

Ians nostājās Elizabetei līdzās, kamēr meitene aplūkoja olas, sieru, maizi un tad arī pavardu.

“Gan es kaut ko pagatavošu,” viņa apsolīja ar smaidu, aiz kura slēpās nedrošība.

“Vai esat pārliecināta, ka to spēsiet?” Ians vaicāja, taču meitene šķita ļoti aizrāvusies, un Ians gandrīz noticēja, ka viņa prot gatavot ēdienu.

“Gan redzēsiet, ka viss izdosies,” viņa moži atteica, pasniedzās pēc plata dvieļa un apsēja to ap savu tievo vidukli.

C' Meitene izskatījās tik bezrūpīga, ka Ians bija spiests novērsties, lai viņa neieraudzītu tā smaidu. Elizabete acīm redzami bija apņēmusies ar lielu sparu un apņēmību ķerties pie darba, un Ians bija tikpat ļoti apņēmies neizjaukt viņas ieceri.

“Tad dariet, ko spējat,” viņš noteica un atstāja meiteni pie pavarda.

Stundu vēlāk Elizabete, uz kuras pieres bija izspiedušies sviedri, paķēra pannu, apdedzināja plaukstu, iespiedzās un sakampa lupatu, lai aptītu ap pannas rokturi. Glīti izkārtojusi speķi uz šķīvja, viņa brīdi apsvēra, ko lai tagad iesāk ar milzīgo cepumu, par kuru bija pārvērtušies pirmīt cepeškrāsnī ieliktie četri mazie biskvīti. Nolēmusi atstāt to vienā gabalā, meitene glīti novietoja cepumu šķīvja vidū un pienesa to pie galda, kur jau gaidīja Ians. Atgriezusies pie pavarda, viņa mēģināja izņemt no pannas ceptās olas, taču tās nevēlējās padoties, tāpēc Elizabetei neatlika nekas cits kā vien nolikt uz galda visu pannu ar koka lāpstiņu.

“Es... man ienāca prātā, ka varbūt jūs gribēsiet pats sadalīt ēdienu,” viņa pieklājīgi paskaidroja, lai slēptu savu aizvien pieaugošo satraukumu par pašas pagatavoto maltīti.

“Noteikti,” Ians piekrita, pieņemdams šo godu ar tādu pašu nopietnu pieklājību, ar kādu tas bija ticis piedāvāts; tad viņš cerīgi nopētīja pannas saturu. “Kas tad mums te ir?” viņš draudzīgi noprasīja.

Cītīgi izvairīdamās no Iana skatiena, Elizabete apsēdās viņam pretī.

“Olas,” viņa paskaidroja, nevajadzīgi knibinādamās ap salveti, beidzot atlocīdama to un uzklādama sev uz ceļiem. “Diemžēl dzeltenumi pārplīsa.”

“Tas nekas.”

Kad Ians paņēma koka lāpstiņu, Elizabete savilka seju možā, optimistiskā smaidā un noskatījās, kā viņš vispirms mēģina pacelt un pēc tam atraut olas no pannas.

“Tās ir pielipušas.”

“Nē, tās ir piedegušas," Ians aizrādīja, taču viņš vismaz neizklausījās dusmīgs. Vēl pēc brītiņa viņam beidzot izdevās dabūt no pannas daļu olas, ko ielika Elizabetei šķīvī. Pēc neilga laika viņš tika galā ar vēl vienu olu, kuru uzlika pats uz sava šķīvja.

Saskaņā ar pirmīt noslēgto pamieru abi sāka rūpīgi pildīt ēšanas rituālu, ko prasīja pieklājība. Vispirms Ians piedāvāja Elizabetei šķīvi ar speķi un lielo cepumu.

“Paldies!” viņa pateicās un paņēma sev divus piedegušā speķa gabaliņus.

Ians paņēma sev trīs speķa gabaliņus un nopētīja plakano, brūno priekšmetu, kas slējās šķīvja vidū.

“Es saprotu, ka tas ir speķis,” viņš ar drūmu pieklājību ieminējās, “bet kas tas tāds?” Ians apvaicājās, skatīdamies uz brūno cepumu. “Izskatās visai neparasts.”

“Tas ir cepums,” Elizabete paskaidroja.

“Tiešām?” Ians nopietni vaicāja. “Bez noteiktas formas?”

“Es to saucu par... par pannas cepumu,” Elizabete steidzīgi izgudroja.

“Jā, man ir skaidrs, kāpēc jūs tā darāt,” Ians piekrita. “Pēc sava apveida tas tiešām līdzinās pannai.”

Abi klusēdami nopētīja savu šķīvju saturu, cenšoties izlemt, kas no tā visa būtu ēdams. Vienlaikus nonākuši pie viena un tā paša slēdziena, viņi paņēma pa speķa gabaliņam un iekoda tajā. Atskanēja skaļa kraukstoņa un sprakstoņa it kā tuvumā būtu

nolūzis un nogāzies kāds koks. Cītīgi izvairīdamies skatīties viens otrā, viņi turpināja kraukšķināt, līdz bija notiesājuši visu speķi, kas atradās uz viņu šķīvjiem. Tad Elizabete saņēma drosmi un nokoda mazu gabaliņu olas.

Tā garšoja pēc cieta, sāļa ietinamā papīra, tomēr Elizabete sāka to varonīgi košļāt, juzdama, ka vēders pazemojumā sažņaudzas, bet kaklā savelkas asaru kamols. Kuru katru brīdi viņa gaidīja no sava galdabiedra kādu iznīcinošu piezīmi, un, jo pieklājīgāk Ians turpināja ēst, jo vairāk Elizabete vēlējās, kaut viņš atkal kļūtu ierasti nepieklājīgs, jo tad viņa vismaz varētu patverties dusmās. Viss, kas pēdējā laikā bija ar meiteni noticis, šķita viņu tik ļoti pazemojam, ka viņas lepnums un pašpārliecība bija drupās. Atstājusi olu neapēstu, Elizabete nolika dakšiņu un nolēma pagaršot cepumu. Brīdi mēģinājusi ar pirkstiem nolauzt sev kādu gabaliņu, viņa beidzot ķērās pie naža, lai izmantotu to. Ar lielām pūlēm viņai izdevās atdalīt brūnu gabalu. Viņa iekoda tajā, taču izrādījās, ka cepums ir tik ciets, ka viņas zobi tā virspusē atstāja tikai švīkas. Meitene juta, ka Ians skatās uz viņu, un tikai ar pūlēm apvaldīja asaras.

“Vai nevēlaties kafiju?” viņa klusā, apslāpētā balsī pavaicāja.

“Jā, labprāt.”

Juzdamās atvieglota par šo atelpas brīdi, lai saņemtos, Elizabete piecēlās un devās pie pavarda. Ar asaru pilnām acīm viņa akli piepildīja krūzīti ar nupat uzvārīto kafiju. Aiznesusi to Ianam, viņa atkal apsēdās.

Slepus paskatījies uz pazemoto meiteni ar nodurto galvu un klēpī saliktajām rokām, Ians juta pēkšņu vēlmi vai nu sākt smieties, vai pažēlot viņu, taču, tā kā košļāšana prasīja milzīgas pūles, viņš nespēja izdarīt ne vienu, ne otru. Norijis pēdējo kumosu, viņš beidzot izmocīja:

“Tas bija... ē... ļoti sātīgi.”

Nospriedusi, ka Ianam varbūt ēdiens garšojis labāk nekā viņai, Elizabete nedroši pacēla galvu.

“Man nav īpaši lielas pieredzes ēdiena gatavošanā,” viņa klusi atzinās.

Ians iedzēra malku kafijas, izbailēs iepleta acis... un sāka košļāt kafiju.

Elizabete pielēca kājās, izslējās un aizžņaugtā balsī izdvesa:

“Pēc brokastīm es parasti mēdzu doties pastaigā. Lūdzu mani atvainot!”

Turpinādams košļāt, Ians nogaidīja, kamēr meitene izies pa durvīm, un tad atvieglots izspļāva kafijas biezumus.

14. nodaļa

Elizabetes brokastis bija likušas Ianam aizmirst izsalkumu; patiesībā jau no domas vien par ēdienreizes turpināšanu viņam sametās nelāga dūša. Ians nolēma aiziet uz stalli, lai aplūkotu Trača savainoto kāju.

Pusceļā viņš pēkšņi ieraudzīja meiteni pa kreisi no sevis. Viņa sēdēja uzkalniņā starp pulkstenītēm, ar rokām aptvērusi ceļgalus un atbalstījusi pret tiem pieri. Kaut arī meitenes mati saulē mirdzēja kā nupat kalta monēta, viņa izskatījās pēc aizkustinoša izmisuma iemiesojuma. Ians jau grasījās aizgriezties, lai ļautu Elizabetei netraucētai paskumt, taču tad aizkaitināts nopūtās, mainīja savas domas un devās viņai klāt.

Nonācis dažu jardu attālumā no meitenes, viņš pamanīja, ka Elizabetes pleci raustās šņukstos, un pārsteigts sarauca pieri. Acīmredzot nebija jēgas izlikties, ka brokastis bijušas labas, tāpēc viņš tīši jautrā balsī ieminējās:

“Visu cieņu jūsu attapībai ja jūs vakar būtu mani nošāvusi, man tā būtu pārāk ātra nāve.”

Viņa balss nobaidītā Elizabete satrūkās. Pacēlusi galvu, viņa aizgrieza asarām notraipīto seju.

“Vai jūs kaut ko vēlējāties?”

“Saldo ēdienu,” Ians nopietni paskaidroja un mazliet palie-

cās uz priekšu, lai ieraudzītu meitenes seju. Nospriedis, ka Elizabetes lūpās pavīd viegls smaids, viņš steidzīgi piebilda: “Man ienāca prātā, ka mēs varētu sakult putukrējumu un apziest ar to cepumu. Pēc tam to, kas būs palicis neapēsts, mēs varētu sajaukt

ar pārpalikušajām olām un izmantot jumta caurumu aizdarīša-

• » nai.

No meitenes krūtīm izlauzās asarains šņuksts, viņa saraustīti ievilka elpu un, joprojām izvairīdamās skatīties uz Ianu, noteica:

“Brīnums, ka jūs par to runājat tik mierīgi.”

“Nav jēgas raudāt par piededzinātu speķi.”

“Es nemaz neraudāju par speķi,” Elizabete atcirta, juzdamās nokaunējusies un nobijusies. Viņai acu priekšā uzradās sniegbalts kabatlakatiņš, Elizabete to paņēma un uzmanīgi noslaucīja asaras no vaigiem.

“Kāpēc tad jūs raudājāt?”

Meitene lūkojās taisni uz priekšu, nenovērsdama skatienu no apkārtējiem kalniem, kas bija apauguši ar pulkstenītēm un vilkābelēm, un turēdama kabatlakatiņu cieši sažņaugtu dūrē.

“Es raudāju par savu nemākulību un to, ka nespēju tikt galā ar savu dzīvi,” viņa atzinās.

Vārds “nemākulība” lika Ianam satrūkties, un viņam iešāvās prātā, ka Elizabetei piemīt ārkārtīgi bagāts vārdu krājums, kas nav raksturīgs seklai, mazai koķetei, par kādu viņš uzskatīja meiteni. Tad Elizabete paskatījās uz viņu, un Ians ielūkojās viņas zaļajās acīs, kuru krāsa atgādināja samirkušas lapas. Elizabetes garajās, rūsganajās skropstās joprojām mirdzēja asaras, mati bija bērnišķīgi sasieti ar lenti, bet viņas kuplās krūtis cieši izspīlēja kleitas ņieburu. Viņa bija īsts vilinošas nevainības un reibinošas juteklības iemiesojums. Atrāvis skatienu no viņas krūtīm, Ians strupi paziņoja:

“Es iešu sacirst malku, lai mēs šovakar varētu iekurt uguni. Pēc tam došos samakšķerēt zivis vakariņām. Cerams, jūs tikmēr negarlaikosieties.”

Šāda pēkšņa skarbuma apmulsinātā Elizabete pamāja un piecēlās, klusībā atzīmēdama, ka Ians pat nemēģina sniegt roku, lai viņai palīdzētu. Pagājis pāris soļu, Ians pagriezās un piemetināja:

“Nemēģiniet ķerties pie mājas uzkopšanas! Vakarā Džeiks atvedīs sievietes, kuras to izdarīs.”

Kad Ians bija aizgājis, Elizabete atgriezās mājā un mēģināja atrast sev kādu nodarbi, kas palīdzētu viņai novērst domas no pašas nožēlojamā stāvokļa un likt lietā apslēpto sparu. Nospriedusi, ka var taču vismaz novākt pēc maltītes palikušos traukus, viņa ķērās pie darba. Skrāpēdama piedegušās olas no pannas, viņa izdzirdēja ritmisku skaņu, ar kādu cirvis cērtas kokā. Elizabete atbīdīja no pieres matu cirtu, paskatījās ārā pa logu, pietvīka un vairs nespēja atraut skatienu no tā, ko bija ieraudzījusi. Ians Torn-tons, pavisam aizmirsis pieklājību, bija izmeties kails līdz viduklim. Viņa mugura bija plata un tumši iedegusi, gurni šauri, bet rokas un pleci vai plīsa no spēcīgiem, mezglainiem muskuļiem, kad viņš ļāva cirvim krist graciozā lokā. Elizabete vēl nekad agrāk nebija redzējusi atkailinātas vīrieša rokas, nemaz nerunājot par kailu vīrieša ķermeņa augšdaļu, un viņa jutās vienlaikus satriekta, apburta un riebuma pārņemta par pašas uzvedību. Atrāvusi skatienu no loga, viņa piespieda sevi nepadoties šim ķecerīgajam vilinājumam vēl kaut reizi zagšus palūkoties uz vīrieti. Viņa sāka prātot, kur gan Ians iemācījies tik viegli un prasmīgi cirst malku. Šerīzes ballē viņš bija izskatījies tik iederīgs, tik nepiespiesti izturējies savā skaisti pašūtajā vakara ģērbā, un Elizabete bija nospriedusi, ka viņš visu mūžu pavadījis, grozoties sabiedrībā un pelnot sev iztiku ar azartspēlēm. Un tomēr viņš tikpat labi iederējās arī šeit, Skotijas mežos. Pat vēl vairāk, Elizabete nosprieda. Ianam bija ne tikai lielisks augums, viņā jautās arī raupjš dzīvīgums un neievainojamība, kas bija ideāli piemērota šai mežonīgajai zemei.

Šajā mirklī Elizabete pēkšņi atcerējās ko tādu, ko jau sen bija likusi sev aizmirst: viņa atminējās, ka Ians bija dejojis ar viņu lapenē, viņa nepiespiesti graciozās kustības. Acīmredzot viņš spēja iekļauties jebkurā vidē. Nez kāpēc šāda apziņa meiteni satrauca-vai nu tāpēc, ka tā padarīja Ianu gandrīz apbrīnojamu, vai arī tāpēc, ka pēkšņi Elizabete sāka apšaubīt savas agrākās spējas viņu pareizi novērtēt. Pirmo reizi kopš katastrofālās nedēļas, kas bija beigusies ar divkauju, Elizabete ļāva sev no jauna apsvērt visu, kas noticis starp viņu un Ianu Torntonu ne jau notikumus, bet gan to iemeslus. Līdz šim vienīgais veids, kā viņai bija izdevies pārciest savu apkaunojumu, bija kategoriska vainas uzvelšana Ianam, tieši tā, kā to bija darījis Roberts.

Tagad, atkal nonākusi aci pret aci ar Ianu, nu jau būdama vecāka un gudrāka, Elizabete vairs nespēja to turpināt. Pat Iana pašreizējā nelaipnība vairs neļāva meitenei pilnībā vainot viņu par visu, kas savulaik bija noticis.

Lēni mazgādama šķīvi, viņa ieraudzīja sevi ar jaunām acīm: toreiz viņa bija dumja, bīstami aizrāvusies un tikpat vainīga sabiedrības noteikumu pārkāpšanā kā pats Ians.

Apņēmusies spriest objektīvi, Elizabete no jauna apsvēra savu rīcību un pašas vainu pirms diviem gadiem. Un sāka domāt arī par Ianu. Pirmkārt, viņa bija izturējusies neticami muļķīgi, tik ļoti cenzdamās viņu aizstāvēt... un ļauties viņa aizstāvībai. Septiņpadsmit gadu vecumā, kad viņai būtu vajadzējis justies pārāk izbiedētai, lai kaut vai tikai apsvērtu iespēju satikties ar Ianu nomaļā namiņā, viņa bija baiļojusies vienīgi par to, ka varētu padoties tām nesaprātīgajām, vārdos nenosaucamajām jūtām, ko Ians viņā bija modinājis ar savu balsi, acīm un pieskārieniem.

Elizabetei būtu bijis jābaidās no Iana, taču viņa bija baidījusies tikai no sevis, baidījusies, ka tiks apdraudēta Roberta nākotne un Heivenhērsta. LIn viņa būtu to izdarījusi, Elizabete rūgti atskārta. Ja viņa tajā nedēļas nogalē būtu pavadījusi vienatnē ar Ianu Torntonu vēl vienu dienu, kaut vai tikai vēl dažas stundas, viņa būtu aizmirsusi piesardzību un veselo saprātu un apprecējusies ar šo vīrieti. Pat tolaik viņa jau bija to nojautusi, tāpēc sūtījusi pēc Roberta, lai tas pirms noteiktā laika atbrauktu viņai pakaļ.

Nē, Elizabete sevi pārlaboja, viņai ne reizi nebija draudējušas briesmas apprecēties ar Ianu. Par spīti tam, ko viņš bija

sacījis pirms diviem gadiem, ka grib ar viņu precēties, ne jau laulība bija Ianam padomā; to viņš pats bija atzinis sarunā ar Robertu.

Un tieši tajā mirklī, kad atmiņas sāka izraisīt Elizabetē patiesas dusmas, viņa atcerējās vēl ko, un tas viņu savādi nomierināja: pirmo reizi gandrīz divu gadu laikā Elizabete atminējās Lū-sindas brīdinājumus pirms viņas pirmās iziešanas sabiedrībā. Lūsinda bija īpaši uzsvērusi: sievietei ar savu rīcību jāliek džentlmenim saprast, ka viņas klātbūtnē vīrietim jāuzvedas kā īstam džentlmenim. Acīmredzot Lūsinda bija zinājusi, ka vīrieši, ko Elizabetei nāksies sastapt, kaut arī uzskatāmi par džentlmeņiem, ar savu rīcību zināmos gadījumos tomēr var izrādīties šā vārda necienīgi.

Pieļaujot, ka Lūsindai abos šajos jautājumos bijusi taisnība, Elizabete sāka prātot, vai tikai viņa pati nav bijusi zināmā mērā vainīga pie visa, kas noticis tajā nedēļas nogalē. Galu galā jau abu pirmās tikšanās laikā viņa nekādā ziņā nebija Ianam radījusi par sevi iespaidu kā par pieklājīgu un labi audzinātu jaunu dāmu, kura sagaida no viņa tik piedienīgu uzvedību, cik vien iespējams. Pietika atcerēties kaut vai to, kā viņa pati bija uzaicinājusi Ianu uz deju.

Turpinādama attīstīt iesākto domu, Elizabete sāka prātot, vai tikai Ians nebija izdarījis to, ko viņa vietā būtu darījuši daudzi citi sabiedrībā atzīti “džentlmeņi”. Šķiet, viņš bija uzskatījis, ka Elizabete ir daudz vairāk pieredzējusi, nekā tas bija patiesībā, un nolēmis ar viņu mazliet izklaidēties. Ja viņa būtu bijusi gudrāka un ne tik naiva, viņa, bez šaubām, to saprastu un mācētu izturēties ar tādu izsmalcinātību, kādu Ians noteikti bija no viņas gaidījis. Tagad objektīva pieauguša cilvēka novēlotā apjausmā Elizabete saprata kaut arī Ians nebija izturējies tik sabiedriski pieņemami kā lielākā daļa augstākās sabiedrības flirtētāju, patiesībā viņa uzvedība nebija daudz peļamāka par viņējo. Elizabete ballēs bija redzējusi flirtējošas sievietes; viņa pat negribot bija manījusi, kā slepus tiek pārmīti skūpsti, un pēc tam džentlmeņi nesaņēma neko ļaunāku par uzsitienu pa roku ar dāmas vēdekli un smieklu pavadītu brīdinājumu uzvesties pieklājīgāk. Elizabete pasmaidīja, iedomādamās, ka par savu pārdrošību Ians bija saņēmis nevis uzsitienu ar vēdekli, bet pistoles lodi; šoreiz meitenes smaidu izraisīja nevis ļaunprātīgs gandarījums, bet gan šā notikuma zināmā uzjautrinošā ironija. Viņa saprata arī to, ka visa nedēļas nogale būtu beigusies, tikai izjūtot puslīdz sāpīgu aizraušanos ar Ianu Torntonu ja vien viņi abi nebūtu pieķerti siltumnīcā.

To atceroties, Elizabetei šķita, ka gandrīz visā vainojams bijis tikai viņas pašas naivums.

Nez kāpēc viņa jutās daudz labāk, nekā bija jutusies jau krietni ilgu laiku; šī apziņa izkliedēja bezpalīdzīgās dusmas, kas bija krājušās viņā gandrīz divus gadus, liekot justies kā smagu slogu nometušai un vieglai kā spalviņa.

Elizabete paņēma dvieli un pēkšņi sastinga, iedomājusies, vai tikai nemēģina attaisnot šā vīrieša uzvedību. Bet kāpēc gan viņai tas būtu jādara, viņa prātoja, lēni slaucīdama māla traukus. Gluži vienkārši patlaban viņai bija vairāk problēmu, nekā viņa spēja pārvarēt, un, atbrīvojusies no sava naida pret Ianu Torntonu, viņa varēja vieglāk tikt galā arī ar visu pārējo. Tas šķita saprātīgi un ticami, un Elizabete nosprieda, ka taisnība vien būs.

Kad viss bija noslaucīts un nolikts vietā, Elizabete iznesa ārā katlu ar ūdeni, izlēja to un tad sāka klaiņot pa māju, meklēdama kādu nodarbi, kas varētu novērst viņas domas. Uzkāpusi augšstāvā, viņa sameklēja savas rakstāmlietas, nonesa tās lejā pie virtuves galda, lai uzrakstītu vēstuli Aleksandrai, taču jau pēc maza brīža zaudēja pacietību. Arā bija burvīgs laiks, un, spriežot pēc klusuma, Ians bija pabeidzis skaldīt malku. Nolikusi rakstāmspalvu, Elizabete izgāja no mājas un beidzot nolēma ķerties pie lielā, ar nezālēm aizaugušā laukuma mājas galā, kas reiz bija kalpojis par dārzu. Atgriezusies mājā, viņa sameklēja vecus vīriešu cimdus un dvieli, uz kura nomesties ceļos, un atkal izgāja laukā.

Ar nežēlīgu apņēmību Elizabete rāva ārā nezāles, kas laupīja maziem, drosmīgiem ziediem gaisu un gaismu. Pēcpusdienā vi-

ņa jau bija izravējusi lielāko daļu nezāļu, izrakuši dažus pulkstenīšu cerus un glītās rindās pārstādījusi tos dārzā, lai ziedi tur vēlāk varētu uzplaukt visā savā krāšņumā.

Reizēm viņa apstājās un, neizlaizdama no rokām lāpstiņu, paskatījās lejā uz ieleju, kur aiz kokiem vijās šaura, mirdzoši zila lente. Reizēm viņa pamanīja kaut ko sakustamies tā bija Iana roka ar makšķeri. Citreiz viņš vienkārši stāvēja upes krastā, mazliet iepletis kājas, un skatījās uz klintīm ziemeļu pusē.

Bija vēla pēcpusdiena, un Elizabete izslējās, lai nopētītu nupat pārstādītās pulkstenītes. Viņa ap stādiem bija aplikusi arī nedaudz komposta.

“Nu tā,” viņa uzrunāja ziedus, “tagad jums būs barība un gaiss. Drīz vien jūs kļūsiet ļoti laimīgi un skaisti.”

“Vai jūs sarunājaties ar ziediem?” aiz muguras atskanēja Iana balss.

Elizabete satrūkās, apjukumā iesmējās un pagriezās.

“Ziediem patīk, ja es ar tiem sarunājos.” Apzinādamās, ka tas izklausās dīvaini, viņa steidzīgi piebilda: “Mūsu dārznieks mēdza teikt, ka visam dzīvajam vajadzīga mīlestība, un tas attiecas arī uz ziediem.” Viņa piecēlās un nopurināja rokas. Pirmītējās pārdomas par Ianu bija mazinājušas Elizabetes naidu, un nu viņa spēja izturēties pret šo vīrieti aukstasinīgi. Tomēr viņai ienāca prātā, vai Ianam neliekas jocīgi, ka viešņa strādā dārzā kā vienkārša kalpone. “Ceru, ka jums nav iebildumu,” Elizabete sacīja, pamādama uz dārza pusi, “bet tur bija tik daudz nezāļu, ka ziedi nespēja paelpot. Tie sauca pēc plašuma un valgmes.”

Iana sejā pazibēja neaprakstāma izteiksme.

“Jūs dzirdējāt, kā tie runā?”

“Protams, nē!” Elizabete iesmējās. “Tomēr atļāvos sarūpēt tiem īpašu cienastu, precīzāk, kompostu. Šogad ziediem no tā nebūs liela labuma, taču nākamgad, manuprāt, tiem klāsies daudz labāk...”

Viņa aprāvās, pārāk vēlu pamanīdama raižpilno skatienu, ko Ians veltīja ziediem, izdzirdējis pieminam īpašo cienastu.

“Nevajag izskatīties tā, it kā jūs baidītos, ka ziedi saļims man

pie kājām,” Elizabete viņu jautri norāja. “Tiem sava maltīte garšos labāk nekā mums. Dārzkopība man padodas daudz /abāk nekā ēdiena gatavošana.”

Ians atrāva acis no ziediem un pievērsa meitenei dīvainu, domīgu skatienu.

“Es labāk iešu iekšā un nomazgāšu rokas.”

Elizabete aizgāja neatskatīdamās, tāpēc pat nemanīja, ka Ians Torntons pagriežas, lai nolūkotos viņai pakaļ.

Piepildījusi krūzi ar karstu ūdeni, ko bija atstājusi sildāmies uz pavarda, Elizabete uznesa to augšstāvā un atkārtoja gājienu vēl četras reizes, līdz beidzot bija sarūpējusi tik daudz ūdens, lai varētu nomazgāties un izmazgāt matus. Vakardienas ceļojums un šīsdienas darbs lika meitenei justies ārkārtīgi netīrai.

Pēc stundas, vēl līdz galam neizžāvējusi matus, viņa uzvilka vienkāršu gaiši oranžu kleitu ar īsām, kuplām piedurknēm un šauru, oranžu jostu ap augsto vidukli. Apsēdusies uz gultas, viņa sāka lēni sukāt matus, lai tos izžāvētu, un vieglā uzjautrinājumā apcerēja, cik gan nepiemērots viņas apģērbs ir šādai Skotijas mājai. Kad mati bija sausi, Elizabete nostājās pie spoguļa, saņēma matus pie kakla un savija tos paviršā mezglā, kas jau pavisam vieglā vējiņā tūdaļ būtu atraisījies. Viegli paraustījusi plecus, viņa ļāva matiem brīvi krist pār pleciem. Viņas noskaņojums joprojām bija možs un jautrs, un meitene jutās iekšēji pārliecināta, ka turpmāk tas tāds arī paliks.

Kad Elizabete nokāpa lejā, Ians stāvēja pie sētaspuses durvīm ar segu rokās.

“Tā kā viņi vēl nav atgriezušies,” viņš paskaidroja, “man ienāca prātā, ka mēs varētu paēst pusdienas. Es iznesu ārā maizi un sieru.”

Ians bija uzvilcis tīru baltu kreklu un dzeltenbrūnas bikses, un Elizabete, sekodama viņam līdzi ārā, pamanīja, ka vīrieša tumšie mati pie kakla vēl ir mitri.

Ārā Ians izklāja zālē segu, un Elizabete apsēdās uz vienas tās malas, domīgi noskatīdamās pāri kalniem.

“Kā jums liekas, cik tagad varētu būt pulkstenis?” Elizabete apvaicājās pēc kāda brīža, kad Ians bija apsēdies viņai līdzās.

“Šķiet, ap četriem.”

“Vai tad viņiem jau nevajadzētu būt mājās?”

“Droši vien viņiem nav viegli atrast kādu sievieti, kas būtu ar mieru atstāt savu saimniecību un nākt šurp strādāt.”

Elizabete piekrita un aizmirsusies noskatījās brīnišķīgajā ainā, kas pletās viņu acu priekšā. Māja atradās uz plakankalnes tālākās malas, un tur, kur beidzās pagalms, stāvā nogāze pārgāja ielejā, bet tajā starp kokiem vijās strauts. Tālumā ieleju no visām trim pusēm ieskāva savvaļas ziediem apauguši kalni. Ainava bija tik skaista, mežonīga un zaļojoša, ka Elizabete labu brīdi palika nekustīgi sēžam, savāda miera pārņemta. Beidzot viņa kaut ko iedomājās un satraukta paskatījās uz Ianu.

“Vai jums izdevās noķert kādu zivi?”

“Vairākas. Es tās jau notīrīju.”

“Jā, bet vai jūs protat tās pagatavot?” Elizabete smaidot pavaicāja.

Iana lūpas noraustījās.

«T- »

Ja.

“Jāatzīst, ka es priecājos, to dzirdot.”

Pievilcis vienu kāju sev tuvāk, Ians atbalstīja plaukstas locītavu uz ceļgala un neslēptā ziņkārē paskatījās uz Elizabeti.

“Kopš kura laika debitantes par vienu no savām iecienītajām izklaidēm uzskata rakņāšanos pa zemi?”

“Es vairs neesmu debitante,” Elizabete atbildēja. Sapratusi, ka Ians gaida kādu paskaidrojumu, viņa klusi piebilda: “Esmu dzirdējusi, ka mans vectēvs no mātes puses bijis dārznieks amatieris, tāpēc, iespējams, mīlestību uz augiem un ziediem esmu mantojusi no viņa. Heivenhērstas dārzi ir viņa darbs. Esmu tos paplašinājusi un papildinājusi ar dažām jaunām sugām.”

Elizabetei pieminot Heivenhērstu, viņas seja atmaiga, bet brīnumskaistās acis iemirdzējās kā košzaļi dārgakmeņi. Pats pret savu gribu Ians turpināja izvaicāt meiteni par tematu, kas viņai acīmredzot nozīmēja ko īpašu.

“Kas ir Heivenhērsta?”

“Manas mājas,” viņa ar smaidu atteica. “Tās piederējušas mūsu ģimenei jau septiņus gadsimtus. Pirmais grāfs uzcēla sev pili, un tā bija tik skaista, ka četrpadsmit dažādi iekarotāji to iekāroja sev un aplenca to, taču nevienam neizdevās šo pili ieņemt. Pēc vairākiem gadsimtiem pili nojauca kāds cits mans priekštecis, kurš vēlējās uzbūvēt sev māju klasiskā grieķu stilā. Pēc tam turpmākie seši grāfi šo māju uzlaboja, palielināja un padarīja mūsdienīgāku, līdz tā kļuva tāda kā tagad. Reizēm,” Elizabete atzinās, “mazliet nomāc apziņa, ka mans pienākums ir šo māju saglabāt.”

“Es gan teiktu, ka tas ir jūsu tēvoča vai brāļa, nevis jūsu pienākums.”

“Nē, tas ir mans pienākums.”

“Kā tad tā?” Ians nesaprata, brīnīdamies, ka meitene runā par savu māju tā, it kā visā pasaulē viņai nebūtu nekā svarīgāka par to.

“Saskaņā ar zemes mantošanas kārtību Heivenhērsta pienākas vecākajam dēlam. Ja dēla nav, tā tiek nodota meitai un tālāk viņas bērniem. Mans tēvocis nevar mantot šo īpašumu, jo mans tēvs bija vecāks par viņu. Šķiet, ka tieši tāpēc šī māja viņam nekad nav rūpējusi un viņš ir tik ļoti sašutis par naudu, ko nākas izdot tās uzturēšanai.”

“Bet jums taču ir brālis,” Ians aizrādīja.

“Roberts ir mans pusbrālis,” Elizabete paskaidroja. Ainava un samierināšanās ar bijušo bija meiteni tā atmaidzinājusi, ka nu viņa spēja gluži brīvi runāt ar Ianu. “Mana māte palika atraitnēs tikai divdesmit viena gada vecumā, un Roberts tolaik vēl bija pavisam mazs. Viņa apprecējās ar manu tēvu pēc Roberta piedzimšanas, tēvs šo bērnu oficiāli adoptēja, tomēr zemes mantošanas kārtību tas nemaina. Saskaņā ar noteikumiem mantiniekam ir tiesības īpašumu pārdot, taču to nedrīkst nodot nevienam citam mantiniekam. Šie noteikumi tika radīti, lai pasargātu īpašumu no kāda ģimenes atzara, kas cer dabūt to sev un grib piespiest mantinieku atteikties no īpašuma. Kaut kas tāds jau reiz noticis ar vienu no manām vecmāmiņām piecpadsmitajā gadsimtā, un pēc vairākiem gadiem viņa pieprasījusi, lai zemes mantošanas kārtība tiktu papildināta ar šādu noteikumu. Viņas meita iemīlējusies velsietī, kurš bijis īsts nelietis,” Elizabete smaidot turpināja. “Viņš iekārojis Heivenhērstu, nevis meitu, un, lai neļautu viņam to dabūt, meitenes vecāki bijuši spiesti papildināt zemes mantošanas kārtību ar vēl vienu kodicilu.”

“Kāds tas bija?” Ians vaicāja, aizrāvies ar vēsturi, ko Elizabete stāstīja ar izklaidējošu prasmi.

“Tajā teikts, ka tad, ja mantiniece ir sieviešu kārtas, viņa drīkst precēties tikai atbilstoši sava aizbildņa gribai. Teorētiski tas bija domāts, lai neļautu sievietēm krist par upuri kārtējam nelietim. Ne jau vienmēr sievietei ir viegli pasargāt savu īpašumu.”

Ians saprata tikai to, ka šī skaistā meitene, kura bija pārdroši aizstāvējusi viņu vesela vīriešu bara priekšā un skūpstījusi viņu ar maigu kaisli, nu šķita aizrautīgi pieķērusies nevis kādam vīrietim, bet gan akmeņu kaudzei. Pirms diviem gadiem viņš bija saniknojies, uzzinot, ka viņa ir grāfiene, sekla, maza debitante, kas turklāt ir saderinājusies bez šaubām, ar kādu bālasinīgu švaukstu un nu meklē interesantāku vīrieti, kurš varētu sasildīt viņai gultu. Tagad, zinot, ka viņa tomēr nav apprecējusies ar savu švaukstu, Ianu pārņēma dīvaina sajūta. Viņš jau gandrīz grasījās noprasīt, kāpēc Elizabete tā arī palikusi neprecēta, taču tad viņa atkal ierunājās:

“Skotija izskatās citāda, nekā biju to iedomājusies.”

“Kādā ziņā?”

“Tā ir daudz mežonīgāka, daudz primitīvāka. Es zinu, ka daudziem džentlmeņiem šeit ir medību namiņi, tomēr man šķita, ka tajos ir atrodamas arī ierastās ērtības un kalpotāji. Kādas ir jūsu dzimtās mājas?”

“Mežonīgas un primitīvas,” Ians atteica. Kad Elizabete pārsteigta un apjukusi pacēla galvu, Ians savāca viņu maltītes paliekas un vingri un veikli uzlēca kājās, “jūs patlaban tajās atrodaties,” viņš jokodamies paskaidroja.

“Kur?” Arī Elizabete automātiski piecēlās kājās.

“Manās mājās.”

Elizabetes gludie vaigi kaunā karsti pietvīka. Abi stāvēja viens otram pretī. Iana tumšie mati plīvoja vējā, viņa skarbi vīrišķīgajā sejā bija skaidri lasāms cēlums un lepnums, viņa muskuļainais ķermenis izstaroja nevaldāmu spēku, un meitenei ienāca prātā, ka viņš izskatās tikpat stiprs un neievainojams kā viņa dzimtās zemes klintis. Viņa atvēra muti, gribēdama atvainoties, taču tad, pati negribot, izteica skaļi to, ko bija klusībā nodomājusi.

“Tās jums piestāv,” viņa klusi sacīja.

Vīrieša skatiena ietvertā Elizabete nekustīgi stāvēja, pūlēdamās nenosarkt un nenovērsties. Viņas maigo, skaisto seju ieskāva zeltainu matu oreols, kas plīvoja nerimtīgajā vējā, maza, trausla sieviete milzīga auguma vīrieša priekšā. Gaisma un tumsa, trauslums un spēks, ietiepīgs lepnums un dzelzs apņēmība -viņi bija pretēji gandrīz it visā. Reiz viņu atšķirība bija viņus savedusi kopā nu tā viņus bija izšķīrusi. Abi bija kļuvuši vecāki un gudrāki un pārliecināti, ka nu ir pietiekami stipri, lai spētu pārciest un izlikties nejūtam kaisli, kas lēnām radās starp viņiem.

“Toties jums gan ne,” Ians mierīgi atteica.

Viņa vārdi izrāva Elizabeti no dīvainā mulsuma, kas bija ieskāvis viņus abus.

“Tā ir,” viņa bez ļaunprātības piekrita, apzinādamās, ka savās nepraktiskajās kleitās un trauslajās kurpītēs izskatās pēc siltumnīcas ziediņa.

Elizabete noliecās un salocīja segu, bet Ians iegāja mājā un sāka vākt kopā šaujamieročus, lai pirms rītdienas medībām tos iztīrītu un pārbaudītu. Elizabete noskatījās, kā viņš noceļ tos no statīva virs kamīna, un tad pameta acis uz vēstuli, ko bija sākusi rakstīt Aleksandrai. Kamēr viņa nebūs atgriezusies mājās, šo vēstuli tik un tā nevarēs nosūtīt, tāpēc nebija jēgas steigties to pabeigt. No otras puses, nekā cita darāma viņai nebija, tāpēc meitene apsēdās un ķērās pie rakstīšanas.

Kad viņa bija tikusi līdz pusei, ārā atskanēja šāviens, un Elizabete satraukta gandrīz pielēca kājās. Prātodama, ko gan Ians

būtu varējis nošaut tik tuvu mājai, viņa piegāja pie atvērtajām durvīm un paskatījās laukā. Ians patlaban pielādēja pistoli, kas vakar bija gulējusi uz galda. Viņš to pacēla, notēmēja uz kādu neredzamu mērķi un izšāva. Tad vēlreiz pielādēja pistoli un izšāva. Ziņkāres pārņemtā Elizabete izgāja ārā un piemiedza acis, lai ieraudzītu, kam Ians trāpījis.

Ar acs kaktiņu pamanījis pazibam persiku krāsas tērpu, Ians pagriezās.

“Vai trāpījāt mērķī?” meitene apvaicājās, mazliet nokaunējusies, ka pieķerta viņu vērojam.

“Jā.” Ians saprata, ka pieklājības labad viņam vajadzētu piedāvāt meitenei vismaz kādu nelielu izklaidi. “Vai nevēlaties izmēģināt roku?”

“Tas atkarīgs no mērķa lieluma,” Elizabete atbildēja un pagājās uz priekšu, ārkārtīgi nopriecājusies, ka bez vēstuļu rakstīšanas atradusi vēl kādu citu nodarbi. Viņa pat neiedomājās viņa nemūžam nebūtu ļāvusi sev par to domāt -, ka pārmērīgi priecājas par Iana klātbūtni brīžos, kad viņš izturas jauki.

“Kas jums iemācīja šaut?” Ians vaicāja, kad meitene nostājās viņam līdzās.

“Mūsu kučieris.”

“Labāk kučieris nekā jūsu brālis,” Ians pajokoja, sniegdams viņai pielādēto pistoli. “Jums jātrāpa tur tajā kailajā zarā tajā, pie kura apmēram vidū karājas viena pati lapa.”

Elizabete sarāvās, dzirdot šo sarkastisko piezīmi par Iana un Roberta divkauju.

“Man tiešām ļoti žēl, ka toreiz tā sanāca,” viņa sacīja un tad uz mirkli veltīja visu uzmanību mazajam zariņam.

Ar plecu atbalstījies pret koka stumbru, Ians uzjautrināts vēroja, kā Elizabete satver smago pistoli abās rokās un notēmē, koncentrējoties iekozdama sev lūpā.

“Jūsu brālis bija ļoti slikts šāvējs,” viņš piezīmēja.

Elizabete izšāva un trāpīja lapai pa kātiņu.

“Toties es gan ne.” Viņa draiski pasmaidīja. Un tad, tā kā

beidzot tika pieminēta divkauja un Ians, šķiet, bija gatavs par to pajokot, Elizabete mēģināja viņam pielāgoties. “Ja es būtu bijusi viņa vietā, tad noteikti...”

Ians savilka uzacis.

“Cerams, jūs vismaz būtu sagaidījusi uzaicinājumu šaut?”

“Protams, arī to,” Elizabete atbildēja un atkal kļuva nopietna, gaidīdama Iana iebildumus.

Un šajā mirklī Ians gandrīz bija gatavs noticēt, ka viņa būtu gaidījusi. Par spīti visam, ko viņš zināja par meiteni, skatoties uz viņu, tomēr bija skaidri redzams viņas spars un jaunavīgā drosme. Elizabete atdeva pistoli Ianam, bet viņš sniedza meitenei otru, kuru tikmēr bija pielādējis.

“Pēdējais Šāviens bija gluži labs,” viņš sacīja, mainīdams sarunas tematu. “Tomēr mērķis ir nevis lapas, bet gan pats zars. Zara gals," viņš piebilda.

“Šķiet, ka jūs pats neesat varējis tam trāpīt,” Elizabete aizrādīja, atkal pacēla pistoli un rūpīgi nomērķēja, “jo zars joprojām atrodas turpat.”

“Taisnība gan, taču tas kļuvis daudz īsāks nekā tobrīd, kad sāku šaut.”

Uz mirkli aizmirsusies, Elizabete neticīgā izbrīnā palūkojās uz Ianu.

“Vai jūs gribat teikt, ka šaujat pa tā galu?”

“Katru reizi es notriecu gabaliņu zara,” Ians mierīgi paskaidroja, vērodams, kā Elizabete gatavojas šāvienam.

Viņa trāpīja vēl vienai lapai un atdeva pistoli Ianam.

“Nav slikti,” viņš uzslavēja.

Elizabete bija izcila šāvēja, un Iana smaids par to skaidri liecināja. Viņš atkal pasniedza meitenei pielādētu pistoli. Elizabete papurināja galvu.

“Šoreiz es gribētu redzēt, kā to darāt jūs."

“Jūs apšaubāt manus vārdus?”

“Teiksim, ka mani māc zināma neticība.”

Paņēmis pistoli, Ians to slaidā lokā pacēla un nenotēmējis izšāva. Zemē virpuļodams nokrita divas collas garš zara galiņš. Uz Elizabeti tas atstāja tādu iespaidu, ka viņa skaļi iesmējās.

“Vai zināt,” viņa ar apbrīnas pilnu smaidu iesaucās, “es līdz šim tā arī nebiju noticējusi, ka jūs tiešām gribējāt trāpīt Roberta zābaka pušķim!”

Uzmetis meitenei līksmu skatienu, Ians no jauna pielādēja pistoli un pasniedza to viņai.

“Tobrīd man ārkārtīgi gribējās notēmēt uz kādu daudz jutīgāku vietu.”

“Jūs to nebūtu darījis,” Elizabete atgādināja, paņēma pistoli un pagriezās pret zaru.

“Kāpēc jūs tā domājat?”

“Jūs pats man teicāt, ka nemēdzat nogalināt cilvēkus nesaprašanās dēļ.” Viņa pacēla pistoli, notēmēja un netrāpīja mērķī. “Es to lieliski atceros.”

Ians paņēma otru pistoli.

“Izklausās pārsteidzoši,” viņš novilka, pagriezies pret mērķi, “jo mūsu tikšanās laikā jūs bijāt aizmirsusi savu saderināšanos. Starp citu, ar kādu švaukstu jūs bijāt saderinājusies?” viņš vienaldzīgi apvaicājās, notēmēja, izšāva un atkal trāpīja pa zaru.

Elizabete, kas tikmēr pārlādēja pistoli, gandrīz nemanāmi sastinga un tad atkal turpināja iesākto. Iana nevērīgais jautājums liecināja, ka viņas pirmītējās pārdomas bijušas pareizas. Cilvēki, kas bija pietiekami nobrieduši, lai nodotos flirtam, nemēdza to uztvert nopietni. Vēlāk, kā tagad, viņi acīmredzot mēdza viens otru par to pazobot. Kamēr Ians pielādēja abas pārējās pistoles, Elizabete nosprieda, ka ir daudz jaukāk vienkārši par visu atklāti pasmieties nekā naktīs gulēt nomodā, apjukuma un rūgtuma pārņemtai, kā to bija darījusi viņa. Cik muļķīgi! Un pēc kādas muļķes viņa tagad izskatīsies, ja nerunās atklāti un nevērīgi. Tomēr viņai šķita, ka ir mazliet dīvaini un visnotaļ jocīgi runāt par ko tādu, vienlaikus šaudoties ar pistolēm. Viņa pasmaidīja, un Ians iedeva viņai pistoli.

“Vikonts Mondveils nebija nekāds švauksts,” Elizabete atteica un pagriezās, lai notēmētu.

Ians izskatījās pārsteigts, taču viņa balss skanēja vienaldzīgi.

“Ak tad Mondveils?”

“Hmm...” Elizabete notrieca gabaliņu zara un priecīgi iesmējās. “Es trāpīju! Trīs pret vienu jūsu labā.”

“Seši pret vienu,” Ians aizrādīja.

“Jebkurā gadījumā es grasos jūs panākt, tā ka piesargieties!”

Ians pasniedza viņai pistoli, un Elizabete aizmiedza aci, rūpīgi notēmēdama.

“Kāpēc jūs atsaucāt saderināšanos?”

Viņa pārsteigta sastinga, tad, cenšoties pieskaņoties Iana vieglajam, ķircinošajam tonim, atteica:

“Vikonts Mondveils par daudz sāpīgi uztvēra to, ka viņa saderinātā slapstās ar jums pa mežcirtēju namiņiem un siltumnīcām.” Viņa izšāva un atkal netrāpīja.

“Un cik pielūdzēju jums ir šajā sezonā?” Ians pieklājīgi apvaicājās un, pagriezies pret mērķi, noslaucīja pistoli.

Elizabete saprata, ka viņš runā par vīriešiem, kas vēlas lūgt viņas roku. Lepnums neļāva meitenei atzīties, ka tādu vispār nav un nav bijis jau krietni sen.

“Nu...” viņa izvairīgi novilka un savaldījās, lai nesaviebtos, jo bija atcerējusies savu resno pielūdzēju ar eņģeļiem pilno istabu. Paļaudamās uz to, ka Ians nemēdza uzturēties augstākās sabiedrības aprindās, meitene nosprieda, ka viņš par šiem abiem vīriešiem necik daudz nezinās. Ians pacēla pistoli, un viņa paziņoja: “Pirmkārt, sers Frānsiss Belheivens.”

Ians nevis strauji izšāva, kā to bija darījis iepriekš, bet labu brīdi mērķēja uz zaru.

“Belheivens ir vecs vīrs,” viņš sacīja. Atskanēja šāviens, un kārtējais zara gals atlūza no koka.

Kad Ians paskatījās uz Elizabeti, viņa acis bija kļuvušas saltas, gandrīz šķita, ka viņš būtu sācis par meiteni necienīgi domāt. Elizabete iegalvoja sev, ka tās ir tikai iedomas, un apņēmās saglabāt draudzīgo noskaņu. Tā kā bija pienākusi Elizabetes kārta, viņa paņēma pistoli un pacēla to.

“Kurš ir otrais?”

Juzdamās atvieglota, ka vismaz atturīgā mednieka vecums nekādi nav nosaucams par pārmērīgu, Elizabete mazliet augstprātīgi pasmaidīja.

“Lords Džons Mārčmens,” viņa atbildēja un izšāva.

Jana smiekli gandrīz apslāpēja šāviena troksni.

“Mārčmens!” viņš iesaucās, kad Elizabete nikni paskatījās uz viņu un iegrūda pistoles spalu viņam vēderā. “Jūs jokojat!”

“Jūs iztraucējāt manu šāvienu!” Elizabete aizrādīja.

“Varat pamēģināt vēlreiz,” Ians atteica, skatīdamies uz viņu ar izsmieklu, neticību un uzjautrinājumu.

“Nē, es nevaru šaut, kamēr jūs smejaties. Un es būtu ļoti pateicīga, ja jūs beigtu smīnēt. Lords Mārčmens ir ļoti jauks cilvēks.”

“Kā tad!” Ians, viņu kaitinādams, pasmaidīja. “Sasodīti labi, ka jums patīk šaut, jo viņš savas pistoles un makšķeres ņem līdzi pat gultā. Visu atlikušo mūžu jums nāksies brist pa strautiem un lauzties caur mežiem.”

“Man patīk makšķerēt,” Elizabete atcirta, neveiksmīgi pūlēdamās savaldīties. “Un, kaut arī esmu mazliet jaunāka par seru Frānsisu, vecāks vīrs reizēm var izrādīties laipnāks un iecietīgāks par jaunu.”

“Viņam nāksies būt iecietīgam,” Ians mazliet strupi noteica, atkal pievērsdamies pistolēm, “vai arī prast sasodīti labi šaut.”

Elizabete sadusmojās, redzēdama, ka Ians pēkšņi atkal sāk viņai uzbrukt tieši tajā brīdī, kad viņa jau bija nospriedusi, ka abi visu apspriedīs viegli un izsmalcināti.

“Jāsaka gan, ka jūs pats neesat ne īpaši nobriedis, ne arī konsekvents!”

Iana tumšās uzacis saraucās. Pamiers bija lauzts.

“Ko, ellē, tas nozīmē?”

Elizabete saspurojās un uzlūkoja vīrieti, kā to pieklātos darīt augstprātīgai, nicības pārņemtai jaunai aristokrātei, par kādu viņa bija piedzimusi.

“Tas nozīmē,” viņa paskaidroja, ar milzīgām pūlēm piespiezdamās runāt skaidri un vēsi, “ka jums nav tiesību izturēties tā, it kā es būtu izdarījusi kaut ko sliktu, kaut gan patiesībā jūs pats to

visu uzskatījāt tikai par... par nenozīmīgu izklaidi. Jūs pats to teicāt, tāpēc nav jēgas noliegt savus vārdus!”

Ians ierunājās tikai tad, kad bija beidzis pielādēt pistoli. Par spīti drūmajai sejai, viņa balss skanēja pilnīgi neizteiksmīgi.

“Acīmredzot mana atmiņa nav tik laba kā jūsējā. Kam es to būtu teicis?”

“Vispirms manam brālim,” Elizabete atbildēja, sašutusi par tādu izlikšanos.

“Ak jā, godājamam Robertam,” Ians noteica, sarkastiski uzsvērdams vārdu “godājamam”. Viņš pagriezās un izšāva, tomēr netrāpīja mērķī.

“Jūs netrāpījāt pat īstajam kokam,” Elizabete pārsteigta aizrādīja. “Manuprāt, jūs teicāt, ka gribat iztīrīt pistoles,” viņa piebilda, kad Ians sāka rūpīgi likt šaujamieročus ādas futrāļos.

Ians pacēla acis, un meitenei radās tāda sajūta, ka viņš gandrīz aizmirsis viņas klātbūtni.

“Es to izdarīšu rīt.”

Ians iegāja mājā, automātiski nolika pistoles atpakaļ virs kamīna, pienāca pie galda, domīgi sarauca pieri, pasniedzās pēc madeiras pudeles un ielēja sev nepilnu glāzi dzēriena. Viņš mēģināja sev iestāstīt, ka nav nekādas nozīmes tam, kā meitene jutusies, dzirdot brāļa melus. Tobrīd viņa jau bija saderinājusies, turklāt, pēc pašas vārdiem, viņa bija uzskatījusi viņu attiecības par vienkāršu flirtu. Viņas lepnums, iespējams, bija saņēmis bagātīgi pelnītu triecienu, taču tas arī bija viss. Turklāt, Ians sev īgni atgādināja, viņš tagad bija praktiski saderinājies, turklāt ar skaistu sievieti, kura bija pelnījusi ko vairāk nekā sava līgavaiņa muļķīgo aizraušanos ar Elizabeti Kemeroni.

Vikonts Mondveils par daudz sāpīgi uztvēra to, ka viņa saderinātā slapstās ar jums pa mežcirtēju namiņiem un siltumnīcām, viņa bija sacījusi.

Elizabetes līgavainis acīmredzot bija atsaucis saderināšanos viņa dēļ, un Ianu pārņēma neomulīga vainas apziņa, kuru viņam neizdevās pilnīgi atvairīt. Viņš nesteidzīgi pasniedzās pēc madeiras pudeles, iedomājies, ka vajadzētu piedāvāt dzērienu arī Elizabetei. Līdzās pudelei gulēja vēstule, ko Elizabete bija iesākusi rakstīt. “Mīļā Aleksa...” Tomēr ne jau šie vārdi bija tie, kas lika Ianam sakost zobus; tas bija meitenes rokraksts. Glīts, kārtīgs un rūpīgs. īsts mūķenes rokraksts. Tas vis nebija meitenīgs nesalasāms kricelējums kā vēstulīte, kuru Ianam bija nācies vairākas reizes pārlasīt, lai beidzot saprastu, ka Elizabete vēlas viņu satikt siltumnīcā. Viņš paņēma papīra lapu rokās, neticīgi skatīdamies uz to, un sajuta briesmīgus sirdsapziņas pārmetumus. Atcerējies savu uzmākšanos meitenei tajā sasodītajā siltumnīcā, Ians vairs nespēja aizgaiņāt spējo vainas apziņu, kas viņu pārņēma.

Izdzēris madeiru tik strauji, it kā cerētu, ka tā spēs aizskalot viņa riebumu pret sevi, Ians pagriezās un lēni izgāja no mājas. Elizabete stāvēja plakankalnes malā, dažus jardus tālāk no vietas, kur viņi bija rīkojuši šaušanas sacīkstes. Uzpūta vējš, likdams meitenes brīnumskaistajiem, mirdzošajiem matiem plīvot. Ians apstājās dažu soļu attālumā no viņas, skatīdamies uz meiteni un redzēdams viņu tādu kā toreiz jaunu dievieti zilā tērpā, kura neaizskarama kāpj lejā pa kāpnēm, dusmīgu eņģeli, kas stājas pretī kāršu salona apmeklētājiem; neatvairāmu kārdinātāju meža namiņā, kura žāvē matus pie kamīna; un pašās beigās izbiedētu meiteni, kas grūž viņam rokās puķu podus, lai neļautu viņam sevi noskūpstīt. Dziļi ievilcis elpu, Ians sabāza rokas kabatās, lai neļautu tām sniegties pēc meitenes.

“Cik burvīgs skats!” viņa sacīja, pamezdama acis uz Ianu.

Ians nevis atbildēja uz šo piezīmi, bet dziļi un sāpīgi ieelpoja un strupi paziņoja:

“Es gribētu, lai jūs man vēlreiz pastāstāt par tā vakara notikumiem. Kāpēc jūs atnācāt uz siltumnīcu?”

Elizabete apspieda sašutumu.

“Jūs labi zināt, kāpēc es to darīju. Jūs man atsūtījāt vēstulīti. Es nospriedu, ka to rakstījusi Valērija, Šerīzes māsa, un devos uz siltumnīcu.”

“Elizabete, es neesmu sūtījis jums vēstuli, es pats tādu saņēmu.”

Elizabete aizkaitināta nopūtās un atspiedās pret koku sev aiz muguras.

“Nesaprotu, kāpēc mums vajadzētu atkal sākt par to visu runāt. Jūs neticēsiet man, un es nespēju ticēt jums.”

Viņa gaidīja dusmu uzplūdu, taču Ians tikai noteica:

“Es jums ticu. Es ieraudzīju vēstuli, ko bijāt atstājusi uz galda. Jums ir skaists rokraksts.”

Pagalam apjukusi no Iana nopietnās valodas un izteiktās uzslavas, meitene neizpratnē blenza uz viņu.

“Paldies!” viņa beidzot nedroši izdvesa.

“Kādā rokrakstā bija rakstīta tā vēstule, kuru jūs saņēmāt?” “Tas izskatījās briesmīgs,” Elizabete atbildēja un, savilkusi uzacis, piebilda: “Jūs bijāt nepareizi uzrakstījis dažus vārdus.”

Iana lūpas noraustījās drūmā smaidā.

“Varu jums apgalvot, ka protu pareizi rakstīt, un, kaut arī mans rokraksts, iespējams, nav tik glīts kā jūsējais, to tomēr nevar nosaukt par nesalasāmu kricelējumu. Ja jūs par to šaubāties, esmu gatavs jums to pierādīt.”

Šajā mirklī Elizabete saprata, ka Ians nemelo, un viņu pārņēma briesmīgas aizdomas, ka viņa tikusi piekrāpta. Ians piebilda: “Mēs abi saņēmām vēstules, ko nebijām rakstījuši viens otram. Kāds gribēja, lai mēs aizietu uz siltumnīcu un, šķiet, tiktu tur pieķerti.”

“Kurš gan būtu varējis izturēties tik nežēlīgi?” Elizabete iesaucās, nogrozīdama galvu. Viņas sirds pūlējās noliegt to, ko prāts jau bija atzinis par patiesību.

“Kāds to tomēr izdarīja.”

“Nerunājiet tā!” Elizabete iesaucās, nespēdama paciest domu par kārtējo nodevību. “Es tam neticu! Tā noteikti ir kļūda,” viņa sparīgi iebilda, taču domās jau atausa toreizējās nedēļas nogales ainas: Valērija uzstāj, ka Elizabetei jāmēģina pierunāt Ianu Torntonu uzlūgt viņu uz deju... Valērija uzdod āķīgus jautājumus pēc tam, kad Elizabete bijusi mežcirtēja namiņā... sulainis pasniedz viņai vēstuli, sacīdams, ka tā esot no Valērijas. No Valērijas, kuru viņa uzskatīja par savu draudzeni. Valēriju ar skaisto sejiņu un vērīgajām acīm.

Nodevības izraisītās sāpes lika Elizabetei sarauties. Viņa apņēma sev rokas, juzdamās tā, it kā grasītos kuru katru mirkli sašķīst gabalos.

“Tā bija Valērija,” viņa aizsmakusi izdvesa. “Es pavaicāju sulainim, kas iedevis viņam vēstuli, un viņš teica, ka to izdarījusi Valērija.” Meitene nodrebēja no tik neizsakāmas ļaunprātības. “Vēlāk es nospriedu, ka jūs esat viņai iedevis šo vēstuli un viņa to atdevusi sulainim.”

“Es nemūžam nebūtu darījis ko tādu,” Ians īsi atteica. “Jums jau tā bija bail, ka mūs varētu pieķert.”

Iana dusmas par šo gadījumu padarīja visu vēl ļaunāku, jo pat viņš nespēja uztvert šo nodarījumu ar nevērīgu paviršību. Elizabete norija siekalas, aizvēra acis un atcerējās Valēriju, kas bija vizinājusies pa parku vikonta Mondveila karietē. Elizabetes dzīve bija izpostīta un tikai tāpēc, ka meitene, ko viņa bija uzskatījusi par savu draudzeni, bija iekārojusi viņas līgavaini. Elizabetes acīs sariesās dedzinošas asaras, un viņa aizlauztā balsī izdvesa: “Tā bija viltība. Manu dzīvi izpostīja viltība.”

“Kāpēc?” Ians vaicāja. “Kāpēc viņai to būtu vajadzējis darīt?” “Viņa gribēja dabūt Mondveilu un...” Elizabete saprata, ka sāks raudāt, ja vēl runās, papurināja galvu un grasījās aizgriezties, lai steigtos uzmeklēt kādu vietu, kur vienatnē izraudāt savu izmisumu.

Nespēdams ļaut meitenei aiziet bez mierinājuma, Ians satvēra viņu aiz pleciem un piespieda sev pie krūtīm, pastiprinādams apskāvienu, kad viņa mēģināja izrauties.

“Nevajag, lūdzu,” viņš nočukstēja, iespiedis seju meitenei matos. “Neaizej! Viņa nav tavu asaru vērta.”

Satricinājums, ko Elizabete izjuta, atkal nonākot Iana apskāvienos, bija gandrīz tikpat milzīgs kā viņas izmisums, un abu šo izjūtu apvienojums laupīja meitenei spēju pakustēties. Ar noliektu galvu viņa klusēdama stāvēja Iana skaujās. No Elizabetes acīm plūda asaras, bet augums raustījās apspiestās elsās.

Ians piespieda viņu vēl ciešāk sev klāt, it kā tādējādi spētu uzņemt sevī viņas bēdas, un, kad tas nelīdzēja, izmisumā mēģināja meiteni paķircināt.

“Ja viņa būtu zinājusi, cik tu esi laba šāvēja,” viņš pačukstēja, juzdams, ka pašam kakls dīvaini aizžņaudzies, “viņa nemūžam nebūtu uzdrošinājusies tā rīkoties.” Ians pacēla roku pie meitenes asarainā vaiga un piespieda to sev pie krūtīm. “Tu taču vari uzaicināt viņu uz divkauju.” Elizabetes trauslie pleci pamazām pārstāja raustīties, un Ians piespiestā bargumā piebilda: “Vēl labāk būtu, ja tavā vietā divkaujā piedalītos Roberts. Viņš gan neprot šaut tik labi kā tu, taču viņam tas izdodas daudz ātrāk...” Meitene caur asarām iesmējās, un Ians turpināja:

“No otras puses, ja tu paņemsi rokā pistoli, tev nāksies izdarīt izvēli, un tā nebūs viegla...”

Kad Ians apklusa, Elizabete saraustīti ievilka elpu.

“Kādu izvēli?” viņa beidzot nočukstēja, piespiedusi seju pie vīrieša krūtīm.

“Kam trāpīt,” Ians atjokoja, glāstīdams viņas muguru. “Roberts bija uzvilcis jātnieka zābakus, tāpēc es šāvu pa zābaku pušķi. Toties tu varētu šaut pa Valērijas kleitas lentes rotājumu.” Elizabetes pleci noraustījās, un no viņas krūtīm izlauzās apslāpēti smiekli.

Neizsakāmi atvieglotais Ians paturēja kreiso roku ap viņas vidukli un maigi saņēma meitenes zodu starp īkšķi un rādītājpirkstu, pavēršot viņas seju augšup. Elizabetes brīnumskaistās acis joprojām bija asaru pilnas, taču sārtās lūpas jau notrīcēja smaidā. Viņš jokodams turpināja:

“Tādai izcilai strēlniecei kā tev kleitas pušķis gan nav nekāds mērķis. Varbūt tu varētu pieprasīt, lai viņa divos pirkstos paņem auskaru, un šaut pa to.”

Šī doma likās tik muļķīga, ka Elizabete iesmējās.

Pat neapzinādamies, ko dara, Ians pāršūdināja īkšķi pār meitenes zodu līdz viņas apakšlūpai un viegli paberzēja tās aicinošo izliekumu. Beidzot atskārtis savu rīcību, viņš aprāvās.

Elizabete redzēja, ka Ians sakož zobus. Viņa nodrebēdama ievilka elpu, nojauzdama, ka Ians grasījies viņu skūpstīt, tomēr nolēmis to nedarīt. Pēc nupat piedzīvotā satricinājuma Elizabete vairs nezināja, kurš ir viņas draugs un kurš ienaidnieks. Vienī-

gais, ko viņa saprata, bija tas, ka Iana rokās jūtas drošībā. Šajā mirklī viņš jau grasījās atlaist meiteni, un viņa sejas izteiksme atkal kļuva atsvešināta. Nebūdama pārliecināta, ko vēlas teikt vai kaut tikai darīt, Elizabete trīcošā balsī nočukstēja vienu vienīgu vārdu, pilnu apjukuma un lūguma pēc sapratnes, un ielūkojās ar savām zaļajām acīm Ianam sejā.

“Lūdzu...”

Ians saprata, ko viņa vēlas, taču tikai jautājoši savilka uzacis.

“Es...” Elizabete iesāka un apmulsa, redzēdama Iana skatienu.

“Jā?” viņš atvaicāja.

“Es īsti nezinu,” viņa atzinās. Elizabete bija pārliecināta vienīgi par to, ka viņai vēl kaut tikai brīdi gribētos palikt Iana apskāvienos.

“Elizabete, ja tu vēlies, lai es tevi noskūpstu, tad tev jānoskūpsta mani.”

“Ko?”

“Tu dzirdēji, ko es teicu.”

“Tas nu gan ir kaut kas...”

Ians ar vieglu pārmetumu nogrozīja galvu.

“Man nav vajadzīgi tavi meitenīgie iebildumi. Ja tev pēkšņi, tāpat kā man, uznākusi vēlēšanās pārliecināties, vai starp mums viss arī tagad ir tikpat labi kā toreiz, tad tā arī pasaki.” Ians iztrūkās no paša vārdiem, kaut arī, tos izrunājis, nolēma, ka daži skūpsti nevarētu nākt par ļaunu, ja jau tas bija tas, ko Elizabete vēlējās.

Elizabete, izdzirdējusi šo apgalvojumu, ka starp viņiem toreiz viss “bijis labi”, pārstāja dusmoties un vienlaikus apjuka. Viņa izbrīnījusies skatījās uz Ianu un sajuta, ka viņa roku tvēriens gandrīz nemanāmi kļūst stiprāks. Kautrības pārņemta, viņa nolaida skatienu līdz Iana skaisti veidotajām lūpām un ieraudzīja, ka to kaktiņos pavīd viegls smaids, izaicinošs smaids, bet viņa rokas tikmēr collu pa collai vilka viņu aizvien tuvāk.

“Vai tev bail to uzzināt?” Ians vaicāja, un viņa piesmakusī balss, kas Elizabetei tik labi bija palikusi atmiņā, no jauna uzvēdīja meitenei savu burvestību, tieši tāpat kā toreiz, pirms diviem

/

gadiem. Iana rokas noslīdēja līdz viņas viduklim. “Izdomā, ko īsti vēlies,” viņš pačukstēja, un savā apjukumā, vientulībā un ilgās Elizabete pat nemēģināja iebilst, kad viņš nolieca galvu. Meiteni pārņēma satricinājums, kad Iana lūpas pieskārās viņas mutei tās bija siltas, aicinošas un nesteidzīgi glāstošas. Kā paralizēta viņa gaidīja to visaptverošo kaisli, ko Ians bija viņai licis izjust senāk, pat neapjauzdama, ka šai izjūtai par iemeslu daļēji bijusi arī viņas pašas līdzdalība. Stāvēdama nekustīga un saspringta, meitene gaidīja aizliegtos ārkārtīgās baudas uzplūdus... gribēdama tos izjust kaut reizi, kaut vai tikai uz mirkli. Taču Iana skūpsts šķita viegls kā spalviņa, maigs... ķircinošs!

Viņa sastinga, mazliet atrāvās, un Iana skatiens nesteidzīgi pacēlās no viņas lūpām līdz acīm. Viņš sausi sacīja:

“Man tas palicis prātā mazliet citādi.”

“Man arī,” Elizabete atzinās, neapjauzdama, ka Ians runā par viņas atturību.

“Vai nevēlies pamēģināt vēlreiz?” Ians uzaicināja, joprojām vēlēdamies izbaudīt vismaz dažas patīkamas dalītu jūtu minūtes, ja jau nevajadzēja izlikties, ka starp viņiem ir kas vairāk, turklāt viņam nenācās zaudēt savaldību.

Nepārprotamais uzjautrinājums Iana balsī beidzot radīja Elizabetei aizdomas, ka viņš uzskata to, kas notiek, par ko līdzīgu izklaidējošai spēlei vai varbūt izaicinājumam, un viņa satriekta uzlūkoja vīrieti.

“Vai tās ir... sacīkstes?”

“Vai tu vēlies, lai tas tā būtu?”

Elizabete papurināja galvu un padzina savas slepenās atmiņas par maigumu un vētrainu kaisli. Tāpat kā pārējās viņas agrākās ilūzijas par Ianu, arī šī acīmredzot bija maldīga. Vilšanās un skumju pārņemta, viņa paskatījās uz Ianu un noteica: “Nedomāju vis.”

“Kāpēc ne?”

“Jūs spēlējat spēli,” Elizabete godīgi atzinās, domās gurdā izmisumā padevīgi paceldama rokas, “un es nesaprotu tās noteikumus.”

“Tie nav mainījušies,” Ians sacīja. “ Tā ir tā pati spēle, kuru mēs spēlējām senāk, es skūpstu tevi,” viņš zīmīgi uzsvēra, “un tu skūpsti mani.”

Šis strupais pārmetums par Elizabetes atturību izraisīja meitenē sāpīgu mulsumu un vienlaikus arī vēlēšanos iespert Ianam pa apakšstilbu, taču tad viena Iana roka ciešāk savilkās ap viņas vidukli, bet otra sāka lēni slīdēt augšup pa meitenes muguru, jutekliski glāstot viņai skaustu.

“Kā tev tas palicis atmiņā?” Ians ķircinādamies vaicāja un pieliecās Elizabetei tuvāk. “Parādi man!” Viņš maigi pieskārās meitenes lūpām, un, par spīti jautrajam balss tonim, šoreiz glāstošajā pieskārienā bija manāma gan uzstājība, gan izaicinājums; Elizabete nesteidzīgi atbildēja uz to, piespiezdamās tuvāk Ianam un maigi pārlaizdama plaukstu pār viņa krekla zīdu, un sajuta, ka vīrieša muskuļi saspringst, bet rokas tvēriens ap viņas muguru neapzināti kļūst vēl ciešāks. Iana lūpas pavērās, un Elizabete juta, ka viņas sirds-sāk sisties sāpīgos lēcienos. Iana mēle maigi pieskārās viņas lūpām kairinot un aicinot, un Elizabete, zaudējusi savaldību, atsaucās vienīgajā sev zināmajā veidā. Aplikusi rokas Ianam ap pleciem, viņa noskūpstīja viņu ar kaislīgu kautrību, ļaudamās viņa lūpu un mēles glāstiem.

Viņa izdzirdēja, kā Ians asi ievelk elpu, un tajā pašā mirklī Ians sajuta, ka viņa dzīslās sāk pulsēt iekāre. Viņš pavēlēja sev atlaist meiteni un tiešām mēģināja to izdarīt, taču Elizabetes rokas jau ieslīdēja viņa matos, bet viņas lūpas mokošā maigumā pakļāvās viņa skūpstam. Ar piespiešanos Ians parāva galvu augšup, nespēdams atrauties no meitenes maigajām lūpām vairāk par collu.

"Nolāpīts!” viņš čukstēja, taču viņa rokas jau pašas vilka meiteni ciešāk pie sava saspringušā ķermeņa.

Sirdij sitoties kā notvertam savvaļas putnam, Elizabete ieskatījās vīrieša kaislē mirdzošajās acīs. Ians iegrūda pirkstus meitenei matos, cieši satvēra viņas galvu un strauji noliecās. Viņa lūpas pavērās liesmainā kaislē, un Elizabetes ķermenis bezpalīdzīgi atsaucās uz šā pieskāriena intīmo juteklību; viņas rokas apvijās ap vīrieša kaklu, un viņa cieši piekļāvās Ianam, atbildēdama uz

/

skūpstu. Ar nežēlīgu spiedienu Ians lika pavērties viņas lūpām, ar mēli izaicinādams viņu uz pretošanos. Taču Elizabete neprotestēja; viņas mēle ieslīdēja Ianam mutē, bet pirksti pieskārās zodam un deniņiem nevainīgā, maigā glāstā. Ianu pāršalca kaisles paisuma vilnis, un viņš cieši jo cieši pievilka meiteni pie sava uzbudinātā ķermeņa un noskūpstīja mežonīgā iekārē, ko pats nespēja apvaldīt. Viņa rokas glāstīja Elizabetes augumu un tad krampjaini sažņaudzās, kad viņa ciešāk pieglaudās Ianam klāt, pat neapzinādamās viņa iekāres nepārprotamo apliecinājumu vai neraizēdamās par to.

Iana rokas pašas no sevis pacēlās pie Elizabetes krūtīm, un tad, aptvēris, ko dara, viņš atrāva lūpas no meitenes mutes, akli skatīdamies pāri viņas galvai un izmisīgi prātodams, vai noskūpstīt viņu vēlreiz vai arī izlikties, ka viss bijis tikai joks. Nevienai sievietei, kuru viņš pazina, vēl nekad nebija izdevies tikai ar dažiem skūpstiem izraisīt viņā šādu nevaldāmu iekāres uzplūdu.

“Tas bija tieši tāpat kā toreiz,” Elizabete nočukstēja, izklausīdamās vienlaikus uzveikta, apjukusi un satriekta.

Ians nodomāja, ka tas bijis labāk nekā toreiz. Spēcīgāk, neprātīgāk... Un vienīgais iemesls, kāpēc viņa to nebija zinājusi, jo Ians vēl nebija padevies kārdinājumam un noskūpstījis viņu vēl kaut reizi. Tiklīdz Ians bija padzinis šo domu kā galīgu neprātu, aiz viņiem pēkšņi atskanēja kāda vīrieša balss:

“Augstais Dievs! Kas šeit notiek?”

Elizabete neprātīgā panikā izrāvās un strauji pievērsās pusmūža vīram, kurš, ģērbies garīdznieka tērpā, pāri pagalmam steidzās pie viņiem. Ians, nomierinot meiteni, aplika roku viņai ap vidukli, un viņa šausmās palika stāvam kā sastingusi.

“Es dzirdēju šāvienus...” Sirmais vīrs elsa, sagumis pret tuvākā koka stumbru. Krūtīm smagi cilājoties, viņš piespieda roku pie sirds. “Es tos izdzirdēju jau ielejas tālākajā galā un nodomāju...”

Viņš aprāvās un pievērsa modro skatienu vispirms Elizabetes pietvīkušajai sejai un izspūrušajiem matiem, tad Iana rokai ap meitenes vidukli.

“Ko tad?” Ians vaicāja balsī, kas Elizabetei likās apbrīnojami

mierīga, ņemot vērā, ka viņus nupat kaislīgi apskāvušos bija pieķēris neviens cits kā draudīgs skotu vikārs.

Tiklīdz šī doma bija pazibējusi meitenes izmocītajā prātā, atnācēja seja pēkšņā izpratnē sastinga.

“Es nodomāju,” viņš ironiski atbildēja iztaisnodamies un pagājās uz priekšu, notrausdams mizas gabaliņus no melno svārku piedurknes, “ka jūs grasāties viens otru nogalināt.” Nostājies priekšā Elizabetei, viņš mazliet mierīgāk piebilda: “Trokmorto-nes-Džounsas jaunkundze, sūtīdama mani šurp, apgalvoja, ka tas esot pilnīgi iespējams.”

“Lūsinda?” Elizabete izdvesa, juzdamās tā, it kā visa pasaule būtu sagriezusies ar kājām gaisā. “Lūsinda jūs atsūtīja šurp?”

“Tieši tā,” vikārs atbildēja un nosodoši paskatījās uz Iana roku, kas joprojām apskāva Elizabetes vidukli. Līdz sirds dziļumiem Šausmu pārņemtā Elizabete attapās, ka visu šo laiku ļāvusi sevi turēt, steidzīgi atgrūda Iana roku un pakāpās sāņus. Viņa sagatavojās uzklausīt pelnītu, iznīcinošu tirādi par viņu grēcīgo uzvedību, taču vikārs, savilcis sirmās, spurainās uzacis, nogaidoši skatījās uz Ianu. Juzdama, ka tūlīt zaudēs samaņu šā saspringtā klusuma dēļ, Elizabete uzmeta Ianam lūdzošu skatienu un ieraudzīja, ka viņš lūkojas uz vikāru nevis kaunīgi, lūgdams piedošanu, bet gan uzjautrināts.

“Nu?” vikārs beidzot noprasīja, nenolaizdams acis no Iana. “Ko tu man tagad teiksi?”

“Labdien!” Ians mierīgi atbildēja. Un tad piebilda: “Biju domājis, ka tu ieradīsies tikai rīt, tēvoc.”

“To es redzu,” vikārs, neslēpdams ironiju, atcirta.

“Tēvocis!” Elizabete iesaucās, neticīgi skatīdamās uz Ianu Torntonu, kas jau kopš viņu pirmās tikšanās reizes bija kliedzoši pārkāpis visus morāles likumus ar saviem kaislīgajiem skūpstiem un rokām.

It kā nolasījis viņas domas, vikārs pievērsa meitenei savu brūno acu jautro skatienu.

“Apbrīnojami, vai ne, dārgā? Tas tikai liecina, ka Dievam tomēr piemīt humora izjūta.”

Elizabetei uzmācās histēriski smiekli, redzot, ka Iana nesatricināmā sejas izteiksme sāk mainīties, klausoties, kā tēvocis stāsta par savām likstām.

“Jūs pat nespējat iedomāties, cik grūti man nācās mierināt raudošas jaunas dāmas, kuras bija izmetušas savus tīklus, cerēdamas, ka Ians varētu tajos iekrist,” viņš sacīja Elizabetei. “Un tas vēl nav nekas salīdzinājumā ar to, kā es jutos toreiz, kad viņš sūtīja savu zirgu uz skriešanās sacīkstēm un viens no manas draudzes locekļiem nosprieda, ka es varētu būt ideāli piemērots likmju pieņemšanai!” Elizabetes melodiskie smiekli atbalsojās kalnos, un vikārs, izlikdamies neredzam Iana aizkaitināto skatienu, dzīvespriecīgi turpināja: “Mani ceļgali jau ir nodiluši to stundu, nedēļu, mēnešu laikā, ko esmu pavadījis, lūdzot par viņa nemirstīgo dvēseli...”

“Kad būsi beidzis uzskaitīt manus pārkāpumus, Dankan,” Ians viņu pārtrauca, “es tevi iepazīstināšu ar savu viešņu.”

Vikārs nevis sašuta par Iana toni, bet izskatījās apmierināts.

“Noteikti, Ian,” viņš mierīgi atteica. “Mums allaž jāievēro visi pieklājības noteikumi.” Šajā mirklī Elizabete satrūkdamās atskārta, ka nosodošā tirāde, ko viņa bija cerējusi sagaidīt no vikāra brīdī, kad tas bija viņus pārsteidzis, tomēr bija izteikta prasmīgi un neuzkrītoši. Vienīgā atšķirība bija tā, ka laipnais vikārs bija veltījis šos vārdus tikai Ianam, atbrīvojot Elizabeti no vainas apziņas un pasargājot viņu no turpmākiem pazemojumiem.

Acīmredzot arī Ians to bija sapratis; paspiedis tēvocim roku, viņš sausi noteica:

“Tu izskaties labi, Dankan, par spīti saviem nodilušajiem ceļgaliem. Turklāt,” viņš piemetināja, “varu tev apgalvot, ka tavi sprediķi izklausās vienlīdz daiļrunīgi neatkarīgi no tā, vai es tos uzklausu stāvot vai sēžot.”

“7ās ir tāpēc, ka tev ir nožēlojama tieksme jebkurā gadījumā aizmigt pašā sprediķa vidū,” vikārs mazliet īgni aizrādīja un paspieda Ianam roku.

Ians pagriezās, lai iepazīstinātu viņu ar Elizabeti.

“Atļauj tevi iepazīstināt ar lēdiju Elizabeti Kemeroni, manu viešņu.”

Elizabete nodomāja, ka šāds paskaidrojums izklausās daudz vairāk nosodāms par pieķeršanu skūpstāmies, un viņa steidzīgi papurināja galvu.

“Ne gluži. Es esmu kas līdzīgs... ē...” Meitene aprāvās, un vikārs vēlreiz nāca viņai palīgā.

“Jūs esat nomaldījusies ceļiniece,” viņš noteica un smaidīdams saņēma meitenes roku savējā. “Es visu lieliski saprotu -man bija tas gods sastapt Trokmortones-Džounsas jaunkundzi, un tieši viņa bija tā, kas lika man steigšus doties šurp, kā jau es sacīju. Apsolīju šeit uzkavēties līdz rītdienai vai parītdienai, kad viņa beidzot varēs atgriezties.”

“Rītdienai vai parītdienai? Bet viņiem taču vajadzēja atgriezties jau šodien.”

“Diemžēl ir noticis kāds nelaimīgs atgadījums... pavisam neliels” vikārs steidzīgi paskaidroja. “Džeiks apgalvo, ka tam nevaldāmajam zirgam, ar kuru viņa jāj, esot zināma nosliece uz speršanu.”

“Vai Lūsinda smagi cietusi?” Elizabete izbijusies noprasīja, jau prātodama, kā lai ātrāk nokļūst pie savas pavadones.

“Zirgs iespēra Vailija kungam,” vikārs pārlaboja, “un cietis ir tikai Vailija kunga lepnums un viņa... ē... ķermeņa apakšdaļa. Tomēr Trokmortones-Džounsas jaunkundze, pilnīgi pamatoti uzskatīdama, ka zirgs ir pelnījis zināmu sodu, lika lietā vienīgo sev pieejamo līdzekli, jo, kā viņa apgalvoja, viņas lietussargs bijis nokritis zemē. Viņa iespēra zirgam,” vikārs skaidroja, “un diemžēl iedzīvojās nopietnā potītes savainojumā. Viņai iedeva opija tinktūru, un mans zirgu puisis rūpējas par viņas kāju. Pēc pāris dienām viņai vajadzētu justies pietiekami labi, lai atkal varētu kāpt seglos.”

Pagriezies pret Ianu, viņš piebilda:

“Es labi apzinos, ka tu jūties pārsteigts, Ian, tomēr, ja esi izlēmis atriebties, liedzot man kādu glāzi tavas izcilās madeiras, es va-

ru pārdomāt un apmesties šeit uz vairākiem mēnešiem, nevis tikai lidz Trokmortones-Džounsas jaunkundzes atgriešanās brīdim.”

“Es aiziešu pēc... glāzēm,” Elizabete paziņoja, pieklājīgi cenzdamās atstāt abus divatā. Pagriezusies uz mājas pusi, viņa izdzirdēja Ianu sakām:

“Ja tu ceri uz labām pusdienām, tev nāksies smagi vilties. Ke-merones jaunkundze šorīt jau mēģināja ziedoties uz mājsaimniecības altāra, un viņas pūļu rezultātā mēs tikai par mata tiesu izglābāmies no nāves. Vakariņas gatavošu es,” Ians piebilda, “un iespējams, ka tās nebūs labākas par brokastīm.”

“Tad es gatavošu rītdienas brokastis,” vikārs labsirdīgi piedāvājās.

Kad Elizabete vairs nevarēja viņus sadzirdēt, Ians klusi noprasīja:

“Vai tā sieviete ir ļoti smagi cietusi?”

“To ir grūti pateikt, ņemot vērā, ka viņa bija pārāk saniknota, lai spētu sakarīgi izteikties. Vai arī pie visa vainīga opija tinktūra.”

“Par ko tu runā?”

Vikārs brīdi paklusēja, vērodams, kā pa koka zaru virs viņu galvām lēkā putns, un tad atbildēja:

“Viņa izturējās ļoti dīvaini. Viņa bija apjukusi. Un saniknota. Turklāt viņa baiļojās, ka tu varētu izrādīt savas “maigās jūtas” pret lēdiju Kemeroni neapšaubāmi tieši tādā veidā, kā es to ieraudzīju, ierazdamies šeit.” Redzēdams, ka šis joks viņa nesatricināmajam radiniekam liek tikai viegli saraukt uzaci, Dankans nopūtās un turpināja: “Taču viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka jaunā dāma mēģinās nošaut tevi ar tevis paša pistoli, un viņa īpaši uzsvēra, ka šī jaunā dāma reiz jau mēģinājusi to izdarīt. Tieši no tā es baidījos visvairāk un, izdzirdējis šāvienus, metos šurp, cik ātri vien spēju.”

“Mēs šāvām mērķī.”

Vikārs pamāja, nenolaizdams no Iana savu ciešo skatienu.

“Kas vēl tev nedod mieru?” Ians apvaicājās, ievērojis šo skatienu.

Brīdi svārstījies, vikārs viegli nogrozīja galvu, it kā gribēdams atvairīt kādu domu.

“Trokmortones-Džounsas jaunkundze sacīja vēl kaut ko, taču es tam nespēju noticēt.”

“Bez šaubām, vainīga būs bijusi opija tinktūra.” Ians vienaldzīgi paraustīja plecus.

“Varbūt.” Vikārs atkal kļuva nopietns. “Tomēr es neesmu dzēris opija tinktūru, un man bija radies tāds iespaids, ka tu grasies saderināties ar kādu jaunu sievieti, Kristīņu Teiloru.”

“Tā ir.”

Vikāra seja kļuva barga.

“Tad ar ko tu vari izskaidrot to ainu, ko es ieraudzīju tikai pirms pāris minūtēm?”

Ians aprauti atteica:

“Ar neprātu.”

Abi devās uz māju. Vikārs klusēja un izskatījās domīgs, bet Ians bija pagalam drūms. Dankana neparedzētā ierašanās nebija viņu iztraucējusi, taču tagad, kad Iana kaisle bija rimusies, viņš jutās sasodīti aizkaitināts par sava ķermeņa nevaldāmo reakciju uz Elizabeti Kemeroni. Viņu lūpu saskaršanās brīdī Ianam bija šķitis, ka viņš zaudē prātu. Kaut arī viņš labi zināja, kas ir šī meitene, Iana rokās viņa pārtapa par neatvairāmu eņģeli. Šodien viņa bija raudājusi, jo kāda draudzene viņu piekrāpusi. Un tomēr pirms diviem gadiem viņa bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem bija pievīlusi nabaga Mondveilu. Šodien viņa bija mierīgi runājusi par kāzām ar veco Belheivenu vai Džonu Mārčmenu un tās pašas stundas laikā kaislīgi piespiedusi savu mazo augumiņu Ianam un skūpstījusi viņu izmisīgā aizrautībā. Iana dusmas aizstāja riebums. Viņai tiešām vajadzētu precēties ar Belheivenu, viņš drūmi nodomāja. Šis vecais neķītrelis bija viņai ideāli piemērots; toties Mārčmens bija pelnījis ko vairāk par Elizabetes neizvēlīgo, nolietoto miesu. Viņa būtu padarījusi Mārčmena dzīvi par elli.

Par spīti savai eņģeļa sejiņai, Elizabete Kemerone joprojām bija un palika tāda pati kā agrāk: izlutināta meiča un prasmīga koķete, kurai kaisles bija vairāk nekā veselā saprāta.

Turēdams rokā skotu viskija glāzi, Ians vēroja, kā uz viņa iekurtā mazā ugunskura zem tumšajām, zvaigžņotajām debesīm cepas zivis. Nakts klusums kopā ar dzērienu bija viņu nomierinājis. Tagad, skatoties ugunskura liesmās, viņš nožēloja vienīgi to, ka Elizabetes ierašanās laupījusi viņam sengaidīto mieru un klusumu, ko viņš bija meklējis, dodamies šurp. Gandrīz gadu Ians bija nodevies nerimtīgam darbam un cerējis, ka radīs šeit to pašu mieru, kas viņu pārņēma katras atgriešanās laikā.

Bērnībā viņš bija zinājis, ka reiz pametīs šo vietu, atradīs pasaulē pats savu ceļu un gūs panākumus. Un tomēr viņš allaž atgriezās šurp, meklējot ko tādu, ko joprojām nebija atradis, kaut ko tādu, kas varētu dziedēt viņu no nemiera, tomēr tas nedevās viņam rokās. Tagad Ians dzīvoja bagāta un ietekmīga cilvēka dzīvi, kas viņam daudzējādā ziņā likās ļoti patīkama. Viņš bija gājis pārāk tālu, redzējis pārāk daudz, pārāk pārvērties, lai atkal mēģinātu dzīvot šeit. Viņš ar to bija samierinājies, nolemdams apprecēt Kristīņu. Viņai šī vieta nemūžam nepatiktu, toties visās pārējās Iana mājās viņa valdītu ar eleganci un mieru.

Viņa bija skaista, izsmalcināta un kaislīga. Viņa bija Ianam ideāli piemērota, citādi viņš nebūtu lūdzis šīs sievietes roku. Pirms tam viņš visu bija apsvēris ar to pašu atturīgās loģikas un nekļūdīgā instinkta apvienojumu, kas iezīmēja visus viņa lēmumus lietišķos darījumos, viņš bija aprēķinājis ieguvumu, aši pieņēmis lēmumu un tad rīkojies. Patiesībā vienīgā kaut cik nozīmīgā, pārsteidzīgā un nepārdomātā Iana rīcība pēdējo gadu laikā saistījās ar viņa uzvedību tajā nedēļas nogalē, kad viņš bija iepazinies ar Elizabeti Kemeroni.

“Jūs rīkojāties ārkārtīgi nejauki,” Elizabete smaidot pārmeta Ianam pēc vakariņām, kad bija nokopusi traukus, “liekot man šorīt gatavot brokastis, kaut arī jums pašam tas padodas tik lieliski.”

“Ne gluži,” Ians mierīgi atteica, ieliedams brendiju divās glā

zēs un aiznesdams tās pie diviem krēsliem, kas bija novietoti līdzās kamīnam. “Es protu gatavot vienīgi zivis un tikai tādā veidā, kā mēs tās nupat notiesājām.” Pasniedzis vienu glāzi Danka-nam, viņš apsēdās, atvēra uz galda novietoto kārbu un izņēma no tās tievo cigāru, ko īpaši viņam bija pagatavojis kāds Londonas tabakas meistars. Paskatījies uz Elizabeti, viņš automātiski pieklājīgi apvaicājās: “Vai neiebilstat?”

Elizabete palūkojās uz cigāru, pasmaidīja un jau grasījās papurināt galvu, te piepeši atcerējās, kā Ians gandrīz pirms diviem gadiem bija stāvējis dārzā. Viņš bija grasījies aizsmēķēt cigāru un tad pamanījis Elizabeti, kas viņu vēroja. Meitene atcerējās to tik skaidri, ka prātā joprojām spēja ieraudzīt zeltaino liesmiņu, kas bija izgaismojusi Iana seju brīdī, kad viņš bija sakļāvis ap to plaukstas, lai aizdedzinātu cigāru. Elizabetes seja viegli noraustījās no šīm smeldzīgajām atmiņām, un viņa atrāva acis no cigāra, lai palūkotos uz Ianu, prātodama, vai arī viņš to vēl atceras.

Iana pieklājīgi vaicājošais skatiens no viņas sejas pievērsās neaizsmēķētajam cigāram un atkal pārslīdēja pie Elizabetes. Viņš neko neatcerējās; meitene varēja skaidri redzēt, ka viņš visu aizmirsis.

“Nē, man nav nekādu iebildumu,” Elizabete atbildēja, slēpdama savu vilšanos aiz smaida.

Vikārs, kas bija pamanījis Elizabetes nedabiski možo smaidu, klusībā nosprieda, ka šis mazais atgadījums ir tikpat mīklains kā Iana izturēšanās pret Elizabeti maltītes laikā. Viņš pielika pie lūpām brendija glāzi, neuzkrītoši turpinādams vērot Elizabeti, un tad pameta acis uz Ianu, kas patlaban aizsmēķēja cigāru.

Vairāk par visu Dankanu mulsināja Iana izturēšanās. Sievietēm Ians parasti likās gandrīz neatvairāmi pievilcīgs, un vikārs labi zināja, ka Ians nekad nejuta morālu pienākumu atteikties no tā, kas viņam tika brīvi un nekaunīgi piedāvāts. Tomēr senāk Ians pret visām sievietēm, kuras krita viņa apskāvienos, mēdza izturēties ar mierīgu iecietību. Viņam par godu nācās atzīmēt, ka pat tad, kad Ians bija zaudējis interesi par kādu sievieti, viņš turpināja izturēties pret viņu ar nemainīgu pieklājī-

bu un šarmu neatkarīgi no tā, vai šī sieviete bija ciema kalpone vai grāfa meita.

Šā iemesla pēc Dankanu pārsteidza un gluži saprotamā kārtā viņam likās pat aizdomīgi, ka pirms divām stundām Ians bija turējis Elizabeti Kemeroni apskautu tā, it kā vairs nemūžam nevēlētos viņu izlaist no rokām, bet nu viņš meiteni it kā pat neredzēja. Tiesa gan, viņa uzvedība joprojām bija nevainojama, tomēr viņš meiteni nepārprotami ignorēja.

Vikārs turpināja vērot Ianu, mazliet cerēdams, ka ieraudzīs viņu slepus pametam acis uz Elizabeti, taču radinieks bija paņēmis grāmatu un ķēries pie lasīšanas tik mierīgi, it kā pavisam būtu aizmirsis Elizabeti Kemeroni. Brīdi prātojis, kā iesākt sarunu, vikārs beidzot uzrunāja Ianu:

“Cik saprotu, tev šogad ir klājies labi?”

Ians pacēla skatienu un viegli pasmaidīja.

“Ne gluži tik labi, kā biju cerējis, tomēr diezgan labi.”

“Vai viss, ko liki uz spēles, ir nesis augļus?”

“Ne jau viss.”

Elizabete uz mirkli sastinga, tad paņēma dvieli un sāka slaucīt traukus, pret savu gribu klausīdamās sarunā. Pirms diviem gadiem Ians bija paziņojis, ja viss noritēšot tā, kā viņš iecerējis, tad viņš spēšot Elizabeti uzturēt. Acīmredzot no tā nekas nebija iznācis. Meitenes sirds sažņaudzās žēlumā par to, ko viņa noturēja par Iana lielo sapni, kurš tomēr nebija piepildījies. No otras puses, Ianam nemaz neklājās tik labi, kā viņš pats domāja, Elizabete nosprieda, atcerējusies apkārtējo kalnu mežonīgo skaistumu un omulīgo māju, no kuras lielajiem logiem pavērās skats uz ieleju.

Šo mājokli, protams, nevarēja salīdzināt ar Heivenhērstu, tomēr tai piemita īpašs, nevaldāms skaistums. Vēl vairāk, atšķirībā no Heivenhērstas šīs mājas uzturēšana un kalpotāji neizmaksāja veselu bagātību, un to varēja uzskatīt par milzīgu priekšrocību. Patiesībā Heivenhērsta nemaz nepiederēja Elizabetei; viņa piederēja Heivenhērstai. šajā ziņā Iana skaistā, nelielā māja ar glīto kārniņu jumtu un nedaudzajām plašajām istabām likās gandrīz brīnišķīga. Tā sniedza patvērumu un siltumu, neliekot savam

iemītniekam naktīs mētāties bez miega un raizēties par kaļķu javu, kas izbirusi no mūra, un visu vienpadsmit skursteņu salabo-šanas izmaksām.

Acīmredzot Ians nemaz neapzinājās, cik ļoti viņam patiesībā veicies, citādi viņš velti netērētu laiku džentlmeņu klubos vai citās vietās, kur nodevās azartspēlēm, cerēdams tikt pie bagātības. Viņš paliktu tepat, šajā raupjajā, skaistajā namā, kur izskatījās tik iederīgs... Meitene, aizrāvusies ar šīm domām, pat neapjauta, ka gandrīz sākusi vēlēties, kaut arī pati dzīvotu šeit.

Kad viss bija noslaucīts un nolikts, Elizabete nolēma uzkāpt augšstāvā. Pie vakariņu galda viņa bija uzzinājusi, ka Ians savu tēvoci nav redzējis jau krietnu laiku, un noprata, ka tagad pieklātos viņus atstāt divatā, lai abi varētu netraucēti parunāties.

Pakārusi dvieli uz vadža, viņa atraisīja priekšautu un devās novēlēt vīriešiem labunakti. Vikārs pasmaidīja un novēlēja viņai jaukus sapņus. Ians veltīja viņai tikai īsu skatienu un strupi noteica:

“Arlabunakti!”

Kad Elizabete bija uzkāpusi augšstāvā, Dankans pievērsās savam māsasdēlam un atcerējās, kā savulaik vikāra namā bija mācījis mazajam Ianam lasīt. Tāpat kā Iana tēvs, arī Dankans bija gudrs un mācījies universitātē, taču trīspadsmit gadu vecumā Ians jau bija izlasījis un apguvis visu, kas rakstīts viņu universitātes mācību grāmatās, un joprojām turpināja meklēt atbildes uz saviem jautājumiem. Viņa zināšanu alkas bija neremdināmas; viņa prāts bija tik spožs, ka Dankanu un Iana tēvu bija pārņēmusi zināma bijība. Bez spalvas un pergamenta palīdzības Ians spēja prātā izrēķināt sarežģītus matemātikas uzdevumus un vienādojumus, paziņojot atbildi, pirms Dankans bija paguvis izdomāt, kā gan tāds uzdevums būtu jārisina.

Šī reti sastopamā rēķināšanas prasme bija ļāvusi Ianam tikt pie veselas bagātības kāršu spēlē, nemaz nerunājot par citām nodarbēm; viņš ar neaptveramu precizitāti spēja aprēķināt konkrētas spēles iznākumu vai vietu, kur apstāsies ruletes rats. Vikārs jau pirms krietna laika bija paziņojis, ka tā esot veltīga viņam doto

Dieva dāvanu izšķiešana. Ianam piemita viņa dižciltīgo britu senču vēsā augstprātība un skotu priekšteču lepnā nepakļāvība; abu šo īpašību apvienojums bija radījis izcilu vīrieti, kas allaž visu izlēma pats un, tiklīdz lēmums bija pieņemts, neļāva nevienam novest sevi no iesāktā ceļa. Un kāpēc gan viņam tas būtu jādara, prātoja nelaimes priekšnojautas pārņemtais vikārs, domādams par to, ko viņam vajadzēja apspriest ar savu māsasdēlu. Iana rīcība lielākajā daļā gadījumu bija gan nekļūdīga, gan cilvēciska, un viņš vairāk paļāvās pats uz sevi, nevis uz citu uzskatiem.

Pēc Dankana domām, tikai vienā jomā Iana spriešanas spēja nebija tik asa, un to varēja teikt par visu, kas attiecās uz Iana angļu izcelsmes vectēvu. Jau tikai izdzirdēdams pieminam Steno-pas hercoga vārdu, Ians kļuva nikns, un, kaut arī Dankans vēlējās vēl reizi apspriest šo mūžseno tematu, viņš tomēr šaubījās, vai vajadzētu aizskart tik vārīgu vietu. Par spīti tam, ka Ians bija sirsnīgi pieķēries Dankanam un ļoti cienīja viņu, Dankans labi zināja, ka viņa māsasdēlam piemita gandrīz neaptverama spēja uz visiem laikiem uzgriezt muguru ikvienam, kurš bija atļāvies iet par tālu vai pārāk dziļi viņu sāpinājis.

Vikārs sadrūma, atcerējies bezpalīdzības un sāpju dienu, kad Ians deviņpadsmit gadu vecumā bija atgriezies no sava pirmā jūras brauciena. Iana vecāki un māsas, pārmērīgi ilgodamies viņu ātrāk satikt, bija devušies uz Hernlohu, lai sagaidītu viņa kuģi, cerēdami sagādāt jauneklim pārsteigumu.

Divas naktis pirms Iana kuģa ienākšanas ostā mazā viesnīciņa, kur bija apmetusies laimīgā ģimene, nodega līdz pamatiem, un visi trīs liesmās gāja bojā. Mājupceļā Ians mierīgi pajāja garām krāsmatām, pat nenojauzdams, ka nupat redzējis savu vecāku bēru sārtu.

Viņš bija ieradies mājās, kur jau gaidīja Dankans, lai pavēstītu jauneklim drausmīgo ziņu.

“Kur tad visi palikuši?” Ians smaidīdams bija noprasījis, nolicis savu jūrnieka maisu uz grīdas un aši apstaigājis māju, ielūkodamies tās tukšajās istabās. Vienīgais, kas puisi sagaidīja, bija Iana labradors, kurš, sajūsmā riedams, ieskrēja mājā un paslīdēdams

apstājās pie Iana zābakos tērptajām kājām. Ēna, kas bija izpelnījusies šādu vārdu ne vien savas melnās spalvas dēļ, bet arī tāpēc, ka bezgala mīlēja savu saimnieku, kuru dievināja jau kopš kucēna gadiem, gandrīz zaudēja prātu aiz sajūsmas par Iana atgriešanos. “Man arī tevis pietrūka, meitēn,” Ians sacīja noliekdamies, lai pa-bužinātu suņa gludo, melno spalvu. “Es tev atvedu dāvanu,” viņš piebilda, un kucīte tūdaļ pārstāja glausties saimniekam pie kājām un gaidpilna piešķieba galvu, nenolaizdama gudrās acis no Iana sejas. Starp šo cilvēku un gudro suni, kas viņu dievināja, allaž bija pastāvējusi gandrīz biedējoša sapratne.

“Ian,” vikārs drūmi iesāka, un, it kā jau šis viens vārds vien būtu izskanējis pietiekami sāpīgi, Iana roka sastinga. Viņš lēni izslējās un pagriezās. Arī suns tūdaļ nostājās līdzās jauneklim, skatīdamies uz Dankanu tikpat sasprindzis kā viņa saimnieks.

Tik saudzīgi, cik vien spēdams, Dankans pavēstīja Ianam par viņa ģimenes bojāeju, un, kaut arī vikārs bija labi apmācīts mierināt palicējus, viņam vēl nekad agrāk nebija nācies redzēt tik apvaldītas, nežēlīgi aizturētas sāpes kā Ianam, un viņam nebija ne jausmas, kā lai tās remdē. Ians nebija ne raudājis, ne plosījies; viņa seja un ķermenis sastinga neciešamajās bēdās, atsakoties pieņemt to, kas spēja viņu iznīcināt. Tonakt, kad Dankans beidzot grasījās doties prom, Ians palika stāvam pie loga, skatīdamies tumsā. Suns sēdēja viņam blakus.

“Ņem viņu līdzi,” jauneklis beidzot drūmi sacīja Dankanam.

Apjukušais Dankans apstājās, turēdams roku uz durvju roktura.

“Ko lai es ņemu sev līdzi?”

«o _ • »

Suni.

“Bet tu taču teici, ka gribi palikt šeit vismaz divus gadus, lai visu sakārtotu.”

“Ņem viņu līdzi!” Ians strupi izgrūda. Šajā mirklī Dankans beidzot saprata, ko Ians dara, un viņu pārņēma bailes. “Ian, Dieva vārdā, suns tevi dievina. Turklāt kopā ar viņu tev šeit nebūs garlaicīgi.”

“Atdod viņu Makmārtijiem Kelgorinā!” Ians iesaucās, un

Dankans bija spiests negribot paņemt suni sev līdzi. Patiesībā viņam bija nācies pat apsiet labradoram ap kaklu auklu, lai aizvilktu dzīvnieku no mājas.

Pēc nedēļas bezbailīgā Ēna, šķērsojusi pusi valsts, atkal atgriezās mājās. Tobrīd tur atradās arī Dankans, un viņam bija sažņaugusies sirds, redzot, kā Ians apņēmīgi atsakās ievērot apjukušā suņa klātbūtni. Nākamajā dienā Ians kopā ar Dankanu pats vēlreiz aizveda suni uz Kelgorinu. Kad Ians bija paēdis pusdienas kopā ar ģimeni, Ēna nogaidīja, kamēr saimnieks uzkāps mugurā pagalmā piesietajam zirgam, taču, tiklīdz suns grasījās viņam sekot, Ians pagriezās un bargi pavēlēja Ēnai palikt turpat.

Ēna tā arī darīja, jo vēl nekad mūžā nebija atteikusies paklausīt nevienai Iana pavēlei.

Dankans uzkavējās tur vēl vairākas stundas, un, viņam aizjājot, Ēna joprojām sēdēja pagalmā un, pieliekusi galvu, nenolaida skatienu no ceļa līkuma, turpinādama gaidīt, it kā nekādi nevēlētos noticēt, ka Ians tiešām nolēmis viņu tur pamest.

Taču Ians tā arī vairs neatgriezās pēc sava suņa. Tā bija pirmā reize, kad Dankans saprata: Iana prāts ir tik varens, ka vajadzības gadījumā tas ļauj savam īpašniekam pilnībā nomākt visas jūtas. Ar vēsu loģiku Ians bija neatgriezeniski izlēmis nošķirt sevi no visa tā, kura zaudējums varētu izraisīt viņam ciešanas. Viņš lika aizvākt visus vecāku un māsu attēlus un viņu mantas, atstājot sev vienīgi māju. Un atmiņas.

Drīz vien pēc Iana vecāku nāves jauneklis saņēma vēstuli no sava vectēva, Stenopas hercoga. Divus gadu desmitus pēc tam, kad hercogs bija atņēmis savam dēlam titulu, viņš rakstīja mazdēlam, lūgdams piedošanu; viņa vēstule tika saņemta trīs dienas pēc ugunsgrēka. Ians to izlasīja un aizmeta, tāpat kā neskaitāmās viņam adresētās vēstules, kas turpmāko vienpadsmit gadu laikā turpināja pienākt viņa mājās. Ja Ianam kāds nodarīja pāri, viņš neko nepiedeva un kļuva tikpat nepakļāvīgs kā viņa dzimtenes robainie kalni un skarbie tīreļi.

Viņš bija arī pats ietiepīgākais cilvēks, kādu Dankanam jebkad bija nācies sastapt. Bērnībā Iana mierīgā pašpārliecība, asais

prāts un nelokāmība bija izraisījusi vecākiem zināmu cieņu. Ia-na tēvs reiz jokodams bija sacījis par savu apdāvināto dēlu: “Ians ļauj mums viņu audzināt tāpēc, ka mūs mīl, nevis tāpēc, ka uzskata mūs par gudrākiem nekā viņš pats. Viņš labi zina, ka tā nav, tomēr nevēlas mūs sāpināt, pasacīdams to atklāti.”

Ņemot vērā visu iepriekš minēto, kā arī Iana spēju salti uzgriezt muguru ikvienam, kas nodarījis viņam pāri, Dankans gandrīz necerēja, ka viņam varētu izdoties atmaidzināt Iana sirdi pret viņa vectēvu, jo šajā ziņā viņš nevarēja piesaukt ne Iana intelektu, ne viņa mīlestību. Stenopas hercogs Ianam nozīmēja daudz mazāk nekā savulaik viņa mīļotais labradors.

Iegrimis pārdomās, Dankans drūmi lūkojās kamīna liesmās. Tikmēr uz otra krēsla sēdošais Ians nolika papīrus malā un sāka domīgi vērot tēvoci. Beidzot viņš ierunājās:

“Tā kā manis gatavotais ēdiens nebija sliktāks kā parasti, atliek secināt, ka tavai niknajai grimasei ir kāds cits iemesls.”

Dankans pamāja un, ļaunas priekšnojautas pārņemts, piecēlās un pagājās tuvāk liesmām, domās apsvērdams, kā lai iesāk sarunu.

“Ian, es saņēmu vēstuli no tava vectēva,” vikārs ierunājās, redzēdams, ka Iana sirsnīgais smaids pagaist, bet viņa seja sastingst kā akmenī kalta. “Viņš grib, lai es viņa vārdā lūdzu tevi vēlreiz apsvērt tikšanās iespēju.”

“Tu velti tērē laiku,” Ians dzelžainā tonī atcirta.

“Viņš taču ir tavs radinieks,” Dankans mēģināja vēlreiz. “Visa mana ģimene patlaban atrodas šajā istabā.”

“Tu esi viņa vienīgais dzīvais mantinieks,” Dankans ietiepās. “Tās ir viņa rūpes, nevis manējās.”

“Viņš mirst, Ian.”

“Es tam neticu.”

“Es gan ticu. Ja tava māte būtu bijusi dzīva, viņa lūgtos, lai tu salīgsti mieru ar vectēvu. Tas, ka viņš atņēma tavam tēvam titulu par laulībām pret viņa gribu, visu mūžu ir licis tavai mātei mocīties. Man nemaz nav tev jāatgādina, ka tava māte bija mana vienīgā māsa. Es viņu mīlēju, un, ja es spēju piedot šim cilvēkam to, ka viņš ar savu rīcību viņu sāpinājis, tad to vari arī tu.”

“Piedošana ir tavs pienākums,” Ians sarkastiski atcirta. “Toties es tā nedomāju. Es uzskatu, ka par visu jāmaksā ar aci pret • » aci.

“Es tev saku, viņš mirst.”

“Un es saku tev," Ians izrunāja katru vārdu asi un skaidri, “ka man tas ir pilnīgi vienalga!”

“Ja tu nevēlies pieņemt titulu pats, tad izdari to sava tēva labā. Šis tituls jau kopš dzimšanas pienācās tavam tēvam, tāpat kā tas pienāksies tavam dēlam. Šī ir tava pēdējā iespēja piekāpties, Ian. Tavs vectēvs deva man divas nedēļas laika tevi pierunāt, pirms viņš izvēlēsies citu mantinieku. Tu šeit ieradies tieši ar divu nedēļu nosebošanos. Iespējams, ka jau ir par vēlu...”

“Viss ir jau nokavēts par vienpadsmit gadiem,” Ians ledainā mierā atteica, un tad vikāra acu priekšā Iana sejas izteiksme strauji pārvērtās. Viņa saspringtie vaibsti atvilga, un viņš salika papīrus atpakaļ mapē. To izdarījis, viņš pievērsās Dankanam un tad ar vieglu uzjautrinājumu sacīja: “Jūsu glāze ir tukša, vikār. Vai nevēlaties, lai to piepildu no jauna?”

Dankans nopūtās un pašūpoja galvu. Viss bija beidzies tieši tā, kā Dankans to bija paredzējis un no kā bija baidījies: Ians domās bija aizcirtis durvis vectēvam acu priekšā, un vairs nekas nevarēja likt viņam pārdomāt. Dankans labi zināja, ka brīžos, kad Ians kļuva tik mierīgs un pieklājīgs, viņam vairs nebija iespējams piekļūt. Tā kā pirmais kopā ar māsasdēlu pavadītais vakars jau bija bezcerīgi izbojāts, Dankans nosprieda, ka viņam vairs nav ko zaudēt, un ķērās pie vēl viena kutelīga temata, kas nekādi nedeva viņam mieru.

“Ian, es gribēju parunāt par Elizabeti Kemeroni. Viņas pavadone teica...”

Iana sejā atkal atgriezās tas pats draudīgi pieklājīgais un svešādais smaids.

“Nerunāsim par to, Dankan. Viss ir beidzies.”

“Vai beigusies ir saruna vai...”

“Beidzies ir viss.”

“Man tā vis nelikās!” Dankans atcirta, nespēdams izturēt Iana kaitinošo mieru. “Tas, ko es redzēju...”

“Tu redzēji beigas.”

Dankans klusībā atzīmēja, ka Ians to pateicis ar tādu pašu drausmīgu nopietnību un mieru kā pirmīt, runājot par savu vectēvu. Šķita, ka viņš domās ir pilnīgi ticis skaidrībā ar šo jautājumu un vairs nekas un neviens nespēj iekļūt vietā, kur viņš to noglabājis. Spriežot pēc Iana pēdējās reakcijas uz Elizabetes Ke-merones vārdu, meitene nupat bija tikusi pielīdzināta Stenopas hercogam. Aizkaitinātais Dankans paķēra no galda brendija pudeli, kas atradās līdzās Iana elkonim, un ielēja dzērienu sev glāzē.

“Ir kas tāds, ko es tev vēl nekad agrāk neesmu teicis,” viņš nikni paziņoja.

“Un kas tas būtu?” Ians apvaicājās.

“Es nevaru ciest, ka tu kļūsti pieklājīgs un mierīgs. Daudz labāk man patiktu redzēt tevi dusmīgu! Tad es vismaz zinu, ka mani vārdi nav atstājuši tevi vienaldzīgu.”

Dankanam par bezgalīgu sašutumu, Ians mierīgi paņēma grāmatu un atkal ķērās pie lasīšanas.

15. nodaļa

1

“Ian, lūdzu, aizej uz kūti un palūkojies, kur palikusi Elizabete,” vikārs palūdza, prasmīgi apgrozīdams pannā čurkstošo speķi. “Es pirms piecpadsmit minūtēm aizsūtīju viņu pēc olām.” Ians nometa līdzās kamīnam malkas klēpi, nopurināja rokas un devās meklēt savu viešņu. Aina un skaņas, kas Ianu sagaidīja, viņam ieejot pa kūts durvīm, lika apstāties kā zemē iemietam. Iespiedusi rokas sānos, Elizabete nikni skatījās uz vistām, kas tupēja ligzdās, plivinādamas spārnus un dusmīgi klukstēdamas.

“Tā nav mana vaina!” viņa sauca. “Man olas vispār negaršo! Patiesībā man nepatīk arī vistu smakai” To sacījusi, meitene sāka

uz pirkstgaliem zaglīgi tuvoties vistām, runādama atvainošanās pilnā balsī. “Es jūs netraucēšu ilgāk par vienu mirkli. Es tikai iebāzīšu roku tur... ai!” Elizabete iespiedzās, kad vista dusmīgi ieknāba viņai rokā.

Elizabete atrāvās un šausmās apcirtās, izdzirdējusi Iana jautro balsi.

“Patiesībā nav nekādas vajadzības lūgt viņām atļauju,” viņš sacīja, paiedamies uz priekšu. “Vienkārši parādiet viņām, kurš te ir saimnieks, pieejiet klāt un...”

Ians bez liekas minstināšanās izvilka divas olas no vistas ligzdas. Putns pat nemēģināja viņam uzbrukt. Tad viņš visu to pašu atkārtoja ar vēl divām vistām.

“Vai tad jūs nekad agrāk neesat bijusi vistu kūtī?” Ians noprasīja, klusībā izklaidīgi atzīmēdams, ka Elizabete Kemerone ar izspūrušiem matiem un sašutumā pietvīkušu seju izskatās burvīga.

“Nē,” viņa īsi atteica, “neesmu gan. Vistas nepatīkami ož.”

Ians iesmējās.

“Tur jau ir tā vaina. Tie jūt, kā pret viņiem izturas, es runāju par dzīvniekiem.”

Elizabete aši uzmeta viņam jautājošu skatienu, un piepeši meiteni pārņēma neomulīga, neizskaidrojama sajūta. Ians smaidīja, pat jokoja, taču viņa skatiens neizteica neko. Tajos brīžos, kad abi bija palikuši divatā, viņa šajās zeltainajās acīs bija redzējusi gan kaisli, gan dusmas un saltumu. Taču vēl nekad tās nebija izskatījušās tā, ka nepauda neko.

Elizabete nepavisam nezināja, kādas jūtas vēlas sagaidīt no Iana, tomēr viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka negrib, lai viņu uzlūko kā svešinieci, par kuru uzjautrinās.

“Paldies dievam!” vikārs noteica, kad viņi atgriezās mājā. “Ja vien jums labāk negaršo piededzināts speķis, būs labāk, ja apsēdīsieties pie galda, kamēr es pagatavošu brokastis.”

“Elizabetei un man patīk piededzināts speķis,” Ians atbildēja uz vikāra smaidu, taču viņas neomulīgā sajūta turpināja pieaugt.

“Vai jūs protat spēlēt kārtis?” vikārs apvaicājās, kad brokastis bija gandrīz galā.

“Man ir zināmas dažas kāršu spēles,” Elizabete atbildēja.

“Vai tādā gadījumā pēc Trokmortones-Džounsas jaunkundzes un Džeika atgriešanās mēs varētu kādu vakaru uzspēlēt vistu? Ian,” vikārs piebilda, “vai tu mums pievienosies?”

Ians, kas patlaban stāvēja pie pavarda, liedams sev kafiju, mierīgi atteica:

“Uz to nu tu vari necerēt.” Pievērsis skatienu Elizabetei, viņš paskaidroja: “Dankans blēdās.”

Iztēlojusies absurdo skatu ar vikāru, kas blēdās kāršu spēlēs, Elizabete melodiski iesmējās.

“Tā nevar būt taisnība.”

“Diemžēl Ianam ir taisnība, dārgā,” vikārs atzinās, kautrīgi pasmaidīdams. “Tomēr es nekad neblēdos, ja spēlēju ar citiem cilvēkiem. Es to daru vienīgi tad, kad izlieku pasjansu, piemēram, “Napoleonu Svētās Helēnas salā”.

“Ak tā?” Elizabete uzsmaidīja Ianam, kas mierīgi pagāja meitenei garām ar savu kafijas krūzi rokās. “Es arī!”

“Bet vai jūs protat spēlēt vistu?”

Viņa pamāja.

“Arons man to iemācīja, kad man palika divpadsmit gadu, taču viņš joprojām regulāri mani uzveic.”

“Ārons?” vikārs smaidīdams pārvaicāja.

“Mūsu kučieris,” Elizabete paskaidroja, kā jau allaž priecādamās par iespēju pastāstīt par savu Heivenhērstas “ģimeni”. “Tomēr man labāk padodas šahs, ko man iemācīja spēlēt Bentners.” “Un kas viņš ir?”

“Mūsu kambarsulainis.”

“Skaidrs,” vikārs noteica, un kaut kas lika viņam turpināt izjautāšanu. “Varbūt jūs protat spēlēt arī domino?”

“To vislabāk prot Bodlijas kundze,” Elizabete smaidot atteica. “Mūsu mājsaimniecības vadītāja. Mēs to esam spēlējušas daudzreiz, taču viņa šo spēli uztver ļoti nopietni un pat ir izstrādājusi veselu stratēģiju. Man gan nekādi neizdodas piespiest sevi aizrauties ar plakaniem ziloņkaula gabaliņiem, uz kuriem iegravēti punkti. Šaha figūras ir daudz interesantākas. Tās mudina uz nopietnu spēli.”

Beidzot Ians pievienojās sarunai. Uzmetis tēvocim jautru skatienu, viņš paskaidroja:

“Ja tu vēl neesi to sapratis, Dankan, lēdija Kemerone ir ļoti bagāta jauna dāma.” Viņa tonis lika noprast, ka patiesībā Elizabete ir izlutināta, izlaidusies meiča, kuras vēlēšanos tūdaļ izpilda vesela kalpotāju armija.

Elizabete sastinga, nebūdama īsti pārliecināta, vai apvainojums, kuru viņa nojauta Iana vārdos, bijis tīšs un tiešām reāls, bet vikārs labu brīdi nekustīgi skatījās uz Ianu, it kā nosodīdams ja ne šīs piebildes saturu, tad vismaz toni, kādā tā bija izrunāta.

Ians vienaldzīgi atbildēja uz šo skatienu, taču klusībā pats bija iztrūcies par šādu savu izteicienu un patiesi sašutis, ka vispār teicis tādus vārdus. Iepriekšējā vakarā viņš bija apņēmies pret Elizabeti nejust vairs neko, un šis lēmums bija galīgs. Tātad viņam nepavisam nevajadzēja raizēties, vai viņa tiešām ir izlutināta, sekla, maza aristokrāte. Un tomēr viņš nupat bija tīšām viņai “uzknābis”, kaut arī Elizabete nebija izdarījusi neko, lai šādus vārdus izpelnītos, vienīgi sēdējusi galda otrā pusē, izskatīdamās neizsakāmi vilinoša. Viņas mati pie kakla bija saņemti ar koši dzeltenu, tērpam pieskaņotu lenti. Ians tik ļoti saīga pats uz sevi, ka pavisam zaudēja sarunas pavedienu.

“Kādām spēlēm jūs nodevāties ar saviem brāļiem un māsām?” Dankans turpināja izvaicāšanu.

“Man ir tikai viens brālis, un lielāko daļu laika viņš pavadīja skolā vai Londonā.”

“Apkaimē taču noteikti bija arī citi bērni,” vikārs laipni aizrādīja.

Elizabete papurināja galvu un iedzēra malku tējas.

“Ciemā dzīvoja tikai daži ļaudis, un nevienam no viņiem nebija mana vecuma bērnu. Heivenhērsta nekad nav tikusi pienācīgi apūdeņota. Manam tēvam šķita, ka tādi izdevumi būtu

lieki, tāpēc lielākā daļa mūsu ciema ļaužu pārcēlās uz auglīgāku zemi.”

“Ar ko tad jūs rotaļājāties?”

“Galvenokārt ar kalpotājiem,” Elizabete paskaidroja. “Mums klājās ļoti jautri.”

“Un tagad?” Dankans nelikās mierā. “Kā jūs mēdzat izklaidēties savās mājās?”

Viņam bija tik veikli un prasmīgi izdevies iegūt meitenes uzticību, ka Elizabete atbildēja, neizvēlēdamās vārdus un neapsvērdama, kādus secinājumus vikārs vēlāk varētu no tiem izdarīt.

“Lielāko daļu laika esmu aizņemta ar mājas pārraudzīšanu.”

“Izklausās, ka jums tas patīk?” Dankans pasmaidīja.

“Tā arī ir,” meitene atbildēja, “man tas sagādā lielu prieku. Patiesībā,” viņa atzinās, “vai gribat zināt, kas man patīk vislabāk?”

“Nespēju pat iedomāties.”

“Kaulēšanās, pērkot pārtiku un dažādas lietas. Tas ir tik aizraujoši, un Bentners mūsu virssulainis apgalvo, ka man tas lieliski padodoties.”

“Kaulēšanās?” Dankans apjucis atkārtoja.

“Es to uztveru kā saprātīgu rīcību un palīdzēšanu citiem domāt saprātīgi,” Elizabete atjautīgi atteica, pamazām iekarsdama. “Ja ciema maiznieks, piemēram, ceptu vienu vienīgu rausi, viņam būtu vajadzīga, teiksim, stunda. No šā laika puse paietu, savācot visas vajadzīgās izejvielas, nosverot nepieciešamo daudzumu, pēc tam atkal visu noliekot vietā.”

Vikārs piesardzīgi pamāja, un Elizabete turpināja:

“Toties, ja viņš ceptu divpadsmit raušus, viņam vairs nevajadzētu tik daudz laika viņš jau vienreiz būtu paņēmis visu vajadzīgo un nosvēris nepieciešamo produktu daudzumu.”

“Jā, tad viņam tiešām nevajadzētu tik daudz laika.”

“Gluži manas domas!” Elizabete priecīgi attrauca. “Un kāpēc tad man vajadzētu maksāt divpadsmit reižu vairāk par divpadsmit raušiem, ja viņam nav vajadzējis divpadsmit reižu ilgāku laiku, lai tos izceptu? Turklāt nevajag aizmirst arī to, ka, pagatavojot kaut ko lielākā daudzumā, arī pircējs nopērk šā cilvēka produktus lielākā daudzumā, tāpēc par katru atsevišķu daļu maksā lētāk. Vismaz tā tam vajadzētu būt,” viņa pabeidza, “ja tas otrs cilvēks spēj saprātīgi domāt.”

“Apbrīnojami,” vikārs godīgi atzinās. “Man tas nekad nebija ienācis prātā.”

“Diemžēl arī ciema maizniekam ne!” Elizabete iesmējās. “Tomēr man šķiet, ka viņš pamazām sāk nākt pie saprašanas. Vismaz viņš vairs neslēpjas aiz miltu maisiem, ieraudzījis mani ieejam veikalā.” Pārāk vēlu Elizabete attapās, cik daudz viņas vārdi varētu atklāt tik vērīgam vīram kā vikārs, un steidzīgi piebilda: “Patiesībā runa ir nevis par naudu, bet par principu, vai saprotat?”

“Protams,” Dankans mierīgi atteica. “Jūsu māja noteikti ir ļoti jauka. Jūs smaidāt ik reizi, kad to pieminat.”

“Tā arī ir,” Elizabete piekrita, veltīdama sirsnīgu smaidu gan vikāram, gan Ianam. “Tā ir brīnumaina vieta, un it visur tajā atrodas kaut kas brīnišķīgs. Tur ir kalni, skaists parks un krāšņi dārzi,” viņa skaidroja. Ians paņēma savu šķīvi un krūzi un piecēlās.

“Cik liela ir jūsu māja?” vikārs draudzīgi apvaicājās.

“Tajā ir četrdesmit viena istaba,” meitene atbildēja.

“Un esmu gatavs derēt, ka tās visas,” Ians iejaucās sarunā, nolikdams šķīvi un krūzi līdzās trauku mazgājamai bļodai, “ir izklātas ar kažokādām un pilnas ar plaukstas lieluma dārgakmeņiem.” Viņš aprāvās un nikni paglūnēja uz savu atspīdumu loga stiklā.

“Protams,” Elizabete māksloti jautri attrauca, skatīdamās uz Iana stīvo muguru, apņēmusies nepadoties viņa nepelnītajam uzbrukumam. “Tur ir Rubensa un Geinsboro gleznas, bet skursteņus darinājis pats Edamss. Un paklāji nāk no Persijas.” Izjuzdama sirdsapziņas pārmetumus par šādiem meliem, meitene sev sacīja, ka tā bija patiesība, līdz viņai pagājušajā gadā nācās visu pārdot, lai samaksātu kreditoriem.

Elizabetei par milzīgu apjukumu, Ians Torntons nevis turpināja savu uzbrukumu, bet apgriezās, ar savādu izteiksmi skaistajā sejā ieskatīdamies viņas dusmu pilnajās acīs.

“Lūdzu piedošanu, Elizabete!” viņš drūmi sacīja. “Es nepie-

dodami izrunājos.” Izteicis šos apbrīnojamos vārdus, viņš aizgāja, paziņodams, ka visu dienu pavadīs medībās.

Elizabete iztrūcināta beidzot atrāva skatienu no aizejošā Ia-na muguras, taču vikārs vēl labu brīdi nolūkojās viņam pakaļ. Tad viņš pagriezās un paskatījās uz Elizabeti. Vikāra sejā lēni parādījās savāds, domīgs smaids, kas lika iemirdzēties viņa brūnajām acīm.

“Vai... vai kaut kas noticis?” Elizabete jautāja.

Vikārs pasmaidīja vēl platāk un atgāzās krēslā, domīgi vērodams Elizabeti.

“Šķiet, ka ir gan,” viņš atbildēja, izskatīdamies bezgala apmierināts. “Un es par to esmu ārkārtīgi priecīgs.”

Elizabetei ienāca prātā, vai tikai visi šīs ģimenes locekļi nav mazliet jukuši, un vienīgi labā audzināšana neļāva viņai šo domu izteikt skaļi. Meitene piecēlās un sāka novākt traukus.

Kad šķīvji bija nomazgāti un nolikti, Elizabete, par spīti vikāra iebildumiem, sāka uzkopt mājas apakšstāvu un spodrināt mēbeles. Ieturējusi pusdienas kopā ar vikāru, viņa pabeidza mājsaimniecības darbus vēlā pēcpusdienā. Juzdamās ļoti apmierināta ar paveikto, viņa nostājās virtuves vidū, priecādamās par savu pūļu rezultātu.

“Jūs esat paveikusi brīnumu,” vikārs uzslavēja. “Tagad, kad tas ir padarīts, es pieprasu, lai jūs pārējo Šīs skaistās dienas daļu atpūšaties.”

Elizabetei būtu ļoti gribējies nomazgāties karstā vannā, taču, tā kā pašreizējos apstākļos tas nekādi nebija iespējams, viņa nolēma paklausīt vikāram un pavaļoties. Ārā debesis bija koši zilas, bet gaiss maigs un glāsmains, un Elizabete ar ilgām noskatījās uz upi. Tiklīdz Ians būs atgriezies mājās, viņa dosies turp un nomazgāsies straumē tā būs pirmā reize viņas mūžā, kad viņa nemazgāsies savas istabas savrupībā. Tomēr pagaidām viņai vajadzēja nogaidīt, jo nevarēja taču riskēt, lai Ians, garām iedams, viņu pieķertu brīdī, kad viņa mazgājas.

Meitene brīdi paklaiņoja pa pagalmu, izbaudīdama skaisto ainavu, taču bez Iana diena šķita savādi garlaicīga. Viņa klātbūtnē gaiss burtiski virmoja, un meitenes izjūtas sāka neprātīgi svārstīties. Šārīta mājas uzkopšana, ko Elizabete bija izlēmusi paveikt, garlaicības un pateicības pārņemta, bija kļuvusi par gandrīz intīmu rīcību.

Apstājusies nogāzes malā, viņa apņēma sevi ar rokām un sāka lūkoties tālumā, domās iztēlodamās Iana skarbi skaisto seju un dzintarkrāsas acis, atcerēdamās viņa dobjās balss maigumu un viņa vakardienas apskāvienus. Tad meitene sāka prātot, kāda sajūta būtu, ja viņa apprecētos un tiktu pie tik omulīgas mājas kā šī, no kuras pavērtos tik elpu aizraujošs skats. Viņa apsvēra, kādu sievieti Ians varētu atvest šurp sev par sievu, un iztēlojās, kā viņi sarunādamies sēž abi viens otram līdzās uz dīvāna pie kamīna, nododamies kopīgiem sapņiem.

Elizabete domās sevi spēcīgi sapurināja. Viņa taču uzvedās kā jukusi! Viņa nupat bija iedomājusies pati sevi sēžam uz dīvāna līdzās Ianam. Padzinusi šo neticamo iedomu, meitene palūkojās visapkārt, meklēdama kaut ko, kas palīdzētu viņai nodarbināt prātu. Bezmērķīgi apgriezusies riņķī, viņa pacēla acis uz šalcošo koka lapotni sev virs galvas... un tad to ieraudzīja! Milzīgā koka kuplie zari gandrīz pilnībā apslēpa skatienam tajā uzbūvētu rotaļu namiņu. Sajūsmā mirdzošām acīm viņa brīdi nolūkojās tajā un tad uzsauca vikāram, kas tikmēr bija iznācis pagalmā.

“Tur kokā ir rotaļu namiņš,” viņa paskaidroja vikāram, jo viņš varbūt nezināja, kas tur atrodas. “Kā jums liekas, vai es drīkstētu to aplūkot? No turienes noteikti paveras brīnišķīgs skats.”

Vikārs šķērsoja pagalmu un nopētīja šaubīgās “kāpnes”, kas veda uz mājiņu. Tās veidoja pie milzīgā koka stumbra pienagloti veci dēļu gali.

“Šie dēļi neizskatās īpaši droši.”

“Neraizējieties!” Elizabete moži attrauca. “Elberts teica, ka es jau esot tikpat kā pērtiķis.”

“Kas ir Elberts?”

“Viens no mūsu zirgu puišiem,” meitene paskaidroja. “Viņš

kopā ar diviem mūsu galdniekiem uzbūvēja man rotaļu namiņu kokā.”

Paskatījies uz Elizabetes starojošo seju, vikārs nespēja viņai liegt šo mazo prieku.

“Ja jūs apsolāt, ka būsiet uzmanīga, tad varat droši kāpt augšā.”

“Ai, es apsolu, ka uzmanīšos!”

Vikārs noskatījās, kā Elizabete nomet kurpes. Kādu brīdi staigājusi ap koku, viņa nozuda aiz stumbra, kur nebija pakāpienu. Satriektais Dankans ieraudzīja pazibam gaiši dzeltenus svārkus un saprata, ka meitene kāpj kokā, neizmantojot vecos dēļus. Viņš jau grasījās uzsaukt viņai, lai brīdinātu, taču tad konstatēja, ka tas būs lieki Elizabete bezrūpīgi jau bija sasniegusi vidējos zarus un gandrīz sasniegusi rotaļu namiņu.

Tikusi līdz rotaļu namiņa grīdai, Elizabete noliecās, lai ielīstu tajā. Iekšpusē izrādījās, ka griesti ir tik augsti, lai viņa varētu stāvēt nesaliekusies, tātad Ians Torntons jau bērnībā bijis gara auguma. Meitene ar interesi nopētīja veco galdu, krēslu un plakanu dēļu kasti, vienīgos priekšmetus, kas atradās rotaļu mājā. Nopurinājusi rokas, viņa palūkojās ārā pa logu sānu sienā, ieelpoja brīnumaino gaisu no ielejas un kalniem, ko rotāja koši ziedošas vilkābeles, ķirši un zilie zvaniņi, un tad atkal pagriezās, lai uzmanīgāk aplūkotu mazo telpu. Viņas skatiens aizslīdēja pie balti krāsotās kastes, un meitene pasniedzās, lai notrauktu no tās vāka netīrumus un putekļus. Uz vāka bija iegravēti vārdi: “Iana Torntona privātīpašums. Atvēršana apdraud dzīvību!” It kā mazajam puisēnam ar to būtu licies par maz, viņš zem vārdiem bija iegrebis draudīgu galvaskausu ar sakrustotiem kauliem.

Elizabete skatījās uz kasti, atcerēdamās pati savu rotaļu namiņu, kur bija rīkojusi lellēm greznas un vientulīgas tējas viesības. Arī viņai bija piederējusi sava “dārgumu lāde”, kaut arī to nebija nācies apzīmēt ar galvaskausu un sakrustotiem kauliem. Elizabetes lūpās pavīdēja smaids, kad viņa mēģināja atcerēties, kādus dārgumus glabājusi lielajā lādē ar spīdīgajiem misiņa rokturiem un virām... kaklarotu, viņa atcerējās, tēvs to bija viņai uzdāvinājis sestajā dzimšanas dienā... un miniatūro porcelāna leļļu tējas servīzi, ko vecāki viņai bija dāvājuši septītajā dzimšanas dienā... un lentes, ko siet lellēm matos.

Viņas skatiens atkal aizslīdēja pie apbružātās kastes uz galda, cenšoties aptvert apliecinājumu, ka nobriedušais, nelokāmais vīrietis, kuru viņa pazina, reiz tiešām bijis mazs puisēns, kas glabājis slepenus dārgumus un varbūt rotaļājies tāpat, kā to savulaik darījusi viņa. Pati pret savu gribu un sirdsapziņu Elizabete pieskārās slēdzenei. Kaste droši vien būs tukša, viņa sev sacīja, un tā nemaz nav ložņāšana pa svešām mantām...

Viņa pacēla kastes vāku un apjukusi nopētīja tās saturu. Pašā augšā gulēja koši zaļa spalva droši vien tā bija piederējusi kādam papagailim. Tai līdzās atradās trīs parasta izskata pelēki akmeņi, kas nezināma iemesla pēc mazajam Ianam bija likušies īpaši nozīmīgi, jo tie bija rūpīgi nopulēti. Līdzās akmeņiem gulēja liels gliemežvāks ar gludu, sārtu iekšpusi. Atcerējusies gliemežnīcu, ko savulaik viņai bija uzdāvinājuši vecāki, Elizabete paņēma to un pielika pie auss, ieklausīdamās apslāpētajā jūras šalkoņā; tad viņa uzmanīgi nolika gliemežnīcu un salasīja zīmuļus, kas mētājās pašā kastes dibenā. Zem tiem atradās kas līdzīgs mazai skiču burtnīcai. Elizabete to paņēma un atvēra. Apbrīnā iepletusi acis, viņa ieraudzīja prasmīgu ar zīmuli izdarītu uzmetumu uz jūras fona bija attēlota skaista, jauna meitene ar vējā plīvojošiem matiem. Meitene sēdēja smiltīs, pavilkusi kājas zem sevis, un, pieliekusi galvu, pētīja lielu gliemežvāku, kas izskatījās tieši tāds pats kā tas, ko Elizabete bija atradusi kastē. Nākamajā skicē atkal bija redzama tā pati meitene. Viņa iesāņus lūkojās uz mākslinieku, smaidīdama tā, it kā viņiem abiem būtu kāds kopīgs noslēpums. Elizabeti apbūra gan meitenes dzīvesprieks un možums, ko Ianam bija lieliski izdevies atainot, gan skices rūpīgais izstrādājums. Pat meitenei ap kaklu apliktais medaljons bija smalki izzīmēts.

Blokā bija vēl citas skices, kurās attēlota ne vien tā pati meitene, bet arī kāds pāris, droši vien Iana vecāki, kuģi, kalni un pat suns. Elizabete vienā mirklī pazina tajā labradoru un pieķēra sevi smaidām. Suns bija saslējis ausis uz priekšu un, pieliecis galvu, vērīgi skatījās, it kā gaidīdams pavēli, lai tūdaļ mestos saimniekam pie kājām.

Elizabeti tik ļoti satrieca prasme un iejūtība, ar kādu bija darinātas šīs skices, ka viņa palika nekustīgi stāvam, pūlēdamās apjēgt šo negaidīto Iana iezīmi. Tikai pēc laba laiciņa viņa atguvās un ieraudzīja pēdējo kastē palikušo priekšmetu mazu ādas maisiņu. Par spīti tam, ko bija sacījis vikārs, ļaudams Elizabetei izpētīt rotaļu namiņu pēc sirds patikas, viņa jau jutās kā nelūgts viesis Iana privātajā dzīvē, un viņa labi zināja, ka nevajadzētu padarīt visu vēl ļaunāku, atverot maisiņu. No otras puses, vēlme uzzināt ko vairāk par šo neizprotamo vīrieti, kurš jau kopš abu pirmās satikšanās reizes pilnīgi pārvērta viņas dzīvi, bija tik stipra, ka Elizabete nespēja tai pretoties. Atraisījusi ādas maisiņa auklu, meitene to apgrieza, un viņas plaukstā iekrita smags gredzens. Elizabete to nopētīja, īsti nevarēdama noticēt tam, ko redzēja. Masīvā zelta gredzena pašā vidū mirdzēja milzīgs, stūrains smaragds, kurā bija iestrādāts smalks zelta va-penis ar pakaļkājās saslējušos lauvu. Elizabeti nevarēja nosaukt par dārglietu speciālisti, tomēr viņa nešaubījās, ka tik brīnišķīgi izstrādāts gredzens noteikti ir īsts, turklāt ārkārtīgi dārgs. Viņa brīdi pētīja vapeni, pūlēdamās atcerēties, vai tas nav kāds no tiem, ko viņai bija nācies iegaumēt, gatavojoties savai pirmajai iziešanai sabiedrībā, taču, kaut arī vapenis šķita kaut kur redzēts, Elizabetei tomēr neizdevās precīzi noteikti, kam tas pieder. Nospriedusi, ka šim vapenim droši vien vairāk ir rotājuma nekā īsta dzimtas talismana nozīme, viņa ielika gredzenu atpakaļ maisiņā, savilka auklu un tad kaut ko iedomājās. Acīmredzot Ians jaunībā šo gredzenu bija vērtējis ne augstāk par trim akmeņiem un gliemežvāku, taču Elizabete nosprieda, ka tagad, no jauna ieraugot gredzenu, Ians noteikti sapratīs, cik tas vērtīgs, un liks to noglabāt pie citām dārglietām. Iekšēji sarāvusies, meitene jau paredzēja, cik ļoti Ians sadusmosies, uzzinājis, ka

viņa rakņājusies pa šīm mantām, tomēr viņai tik un tā vajadzēja vismaz parādīt Ianam šo gredzenu. Elizabete nolēma paņemt līdzi arī skiču bloku. Zīmējumi bija tik skaisti, ka bija pelnījuši tikt ierāmēti, nevis atstāti rotaļu namiņā, kur neizbēgami sabojātos.

Aizvērusi kasti, Elizabete nolika to iepriekšējā vietā, pasmaidīdama par galvaskausu un sakrustotajiem kauliem. Pašai neapzinoties, viņas sirds bija vēl vairāk atmaigusi pret zēnu, kas bija uznesis rotaļu mājiņā savus sapņus un noglabājis tos dārgumu lādē. Tas, ka no šā zēna bija izaudzis vīrietis, kurš bieži vien izturējās salti un atturīgi, nespēja ietekmēt Elizabetes jūtīgo sirdi. Atraisījusi matu lenti, Elizabete apsēja to sev ap vidukli, aizbāza skiču burtnīcu aiz tādējādi radītās jostas un uzvilka gredzenu sev pirkstā, jo, kāpjot lejup, to nebija, kur ielikt.

Ians, no rietumu puses mežiem tuvodamies mājai, bija ieraudzījis, kā Elizabete nozūd aiz koka. Aiznesis nošauto medījumu uz kūti, viņš grasījās doties uz māju, tad pārdomāja un gāja pie koka.

Iespiedis rokas sānos, viņš nostājās zem tā un sāka skatīties lejā uz sūnām apaugušo nogāzi, kas veda uz strautu, saraucis pieri neizpratnē par to, kā gan Elizabetei izdevies tik ātri noiet lejā un nozust. Virs galvas nošalca lapotne, un Ians palūkojās augšup. Vispirms viņš neieraudzīja neko, bet tad pamanīja ko tādu, kas lika viņam apšaubīt paša redzi. No zariem izslīdēja gara, skaisti veidota kāja, ar pirkstgaliem taustīdamās, pret ko atbalstīties, lai tiktu lejā no koka. Tad parādījās otra kāja, un tās abas brīdi palika šķietami karājamies gaisā.

Ians jau grasījās pastiepties pēc kaut kur lapās paslēptajiem gurniem, kas noteikti atradās šo kāju augšgalā, bet aprāvās, nospriedis, ka Elizabete lieliski tiek galā bez viņa palīdzības.

“Ko, ellē, jūs tur darāt?” viņš uzsauca.

“Kāpju lejā, protams,” no lapotnes atskanēja Elizabetes balss. Viņas labās kājas pirksti sakustējās, stiepdamies pie dēļu pakāpiena un beidzot to sasniegdami. Ians turpināja viņu vērot, joprojām gatavs noķert meiteni, ja viņa grasītos nokrist. Elizabete noslīdēja mazliet zemāk un aizsniedza ar kreisās kājas pirkstgaliem to pašu pakāpienu.

Izbrīnījies par meitenes pārdrošību, nemaz nerunājot par viņas izveicību, Ians jau grasījās soli atkāpties un ļaut viņai nokāpt pašai, te pēkšņi sapuvušais pakāpiens salūza.

“Palīgā!” Elizabete iekliedzās un iekrita spēcīgu roku tvērienā, kas saķēra viņu ap vidukli.

Elizabete juta, ka viņas ķermeņa mugurdaļa noslīd gar Iana muskuļotajām krūtīm, plakano vēderu un augšstilbiem. Līdz sirds dziļumiem nokaunējusies par savu neveiklo nolaišanos no koka, bērnišķīgajiem dārgumiem, ko bija atklājusi, slepus aplūkodama rotaļu namiņu, un dīvaino sajūtu, kas viņu satricināja, tik tuvu pieskaroties Ianam, Elizabete aprauti ievilka elpu un neomulīgi pagriezās pret Ianu.

“Es bez atļaujas rakņājos pa jūsu mantām,” viņa atzinās, pievērsusi vīrietim zaļo acu skatienu. “Cerams, jūs nedusmosieties.”

“Kāpēc man būtu jādusmojas?”

“Čs redzēju jūsu zīmējumus,” Elizabete paskaidroja un, juzdama, ka viņas sirds joprojām ir maiguma pārpilna par šādu atklājumu, smaidīdama apbrīnā turpināja: “Tie ir brīnišķīgi, patiešām! Jums nekādā ziņā nevajadzēja nodarboties ar kāršu spēli. Jums vajadzēja kļūt par mākslinieku!” Ians neizpratnē piemiedza acis, un Elizabete, steigdamās pārliecināt viņu par savu nopietnību, izvilka aiz jostas aizbāzto skiču burtnīcu, noliecās, nolika to zālē un uzmanīgi atvēra, nogludinādama lapas. “Paskatieties tikai uz šo te!” viņa uzstāja, apsēdās zemē un smaidot uzlūkoja Ianu.

Mirkli svārstījies, Ians nometās ceļos līdzās meitenei, raudzīdamies nevis uz zīmējumiem, bet uz viņas apburošo smaidu.

“Jūs nemaz neskatāties,” Elizabete maigi pārmeta, ar smailo nagu uzsizdama pa jaunās meitenes attēlu. “Jūs esat neticami talantīgs! Jums ir izdevies atainot pat vissīkākās detaļas. Es gandrīz vai sajūtu vēju, kas planda viņas matus, turklāt viņas acīs jaušams smaids.” Iana skatiens pievērsās atvērtajai skiču burtnīcai, un Elizabete satriekta ieraudzīja, ka viņa iedegušajā sejā, ieraugot jaunās meitenes attēlu, uzplaiksni asas sāpes.

Nez kāpēc Elizabetei radās sajūta, ka šī meitene ir mirusi.

“Kas viņa tāda bija?” viņa klusi noprasīja.

Sāpes, ko Elizabete bija iedomājusies redzam Iana sejā, pagaisa, un tā atkal izskatījās mierīga un savaldīga, kad Ians palūkojās uz Elizabeti un tikpat klusi atbildēja:

“Mana māsa.” Viņš saminstinājās, un vienu mirkli Elizabetei šķita, ka Ians neteiks vairs neko. Taču tad viņš atkal ierunājās, un viņa dobjā balss skanēja dīvaini nedroši, gandrīz tā, it kā Ians gribētu pārliecināties, vai spēj par to runāt. “Vienpadsmit gadu vecumā viņa gāja bojā ugunsgrēkā.”

“Cik skumji,” Elizabete nočukstēja, un viņas acīs atmirdzēja neizsakāma līdzjūtība un maigums. “Man ļoti žēl,” viņa piebilda, domādama par skaisto meiteni ar smejošajām acīm. Negribīgi atrāvusi skatienu no Iana sejas, viņa neveikli mēģināja padzīt drūmo noskaņu, pāršķirdama skiču burtnīcas lappusi. Tur bija zīmējums, kas šķita burtiski vibrējam dzīvīgumā un prieka pārpilnībā. Uz liela akmens jūras krastā sēdēja vīrietis, aplicis roku ap kādas sievietes pleciem; viņš smaidot skatījās sievietes augšup pavērstajā sejā, bet sieviete bija uzlikusi roku viņa apakšdelmam žestā, kas liecināja par mīlestības pārpilnību. “Kas ir šie cilvēki?” viņa smaidot noprasīja un norādīja uz zīmējumu.

“Mani vecāki,” Ians atbildēja, taču viņa balsī atkal ieskanējās kas tāds, kas lika Elizabetei spēji paskatīties uz runātāju. “Viņi gāja bojā tajā pašā ugunsgrēkā,” Ians mierīgi piebilda.

Elizabete novērsās, juzdama, ka krūtis sažņaudzas sāpēs.

“Tas notika sen,” Ians pēc brīža paskaidroja, lēni pastiepa roku un pāršķīra lapu. No nākamā zīmējuma viņus uzlūkoja melns labradors. Šoreiz, kad Ians atkal ierunājās, viņa balsī skanēja viegls smaids. “Viņa prata sameklēt visu, ko vien es spēju nošaut.”

Atkal savaldījusies, Elizabete pievērsās zīmējumam.

“Vai jūs vispār zināt, ka jums piemīt apbrīnojama spēja zīmējumā attēlot lietu būtību?”

Iana uzacis pacēlās, pauzdamas šaubas. Viņš turpināja šķirt lapas, apstādamies pie rūpīgi uzzīmētā četrmastu burinieka.

“Es gribēju kādu dienu to uzbūvēt,” viņš sacīja. “Es šo kuģi izdomāju pats.”

“Tiešām?” Elizabete vaicāja, izskatīdamās tikpat iespaidota, cik jutās.

“Tiešām,” Ians smaidīdams apstiprināja. Abu sejas atradās tikai dažu collu attālumā; viņi uzsmaidīja viens otram, tad Iana skatiens noslīdēja pie meitenes lūpām, un Elizabete juta, ka viņas sirds sāk dauzīties bezpalīdzīgās gaidās. Ians gandrīz nemanāmi pielieca galvu, un Elizabete saprata, viņa zināja, ka tūlīt tiks noskūpstīta; viņas roka pati no sevis pacēlās, sniegdamās pie Ia-na kakla, lai pievilktu viņu sev tuvāk; un tad viss pēkšņi pagaisa. Ians spēji atrāvās, sakoda zobus un pietrūkās kājās. Apjukusī Elizabete steidzīgi pievērsās skicēm un rūpīgi aizvēra burtnīcu. Tad arī viņa piecēlās.

“Ir jau vēls,” viņa sacīja, lai slēptu neveiklību. “Pirms nav kļuvis pārāk auksts, es gribētu nomazgāties strautā. Ak tā, pagaidiet!” viņa pēkšņi iesaucās, uzmanīgi novilka no īkšķa gredzenu un pasniedza to Ianam. “Es to atradu tajā pašā kastē, kur ieraudzīju skiču burtnīcu,” viņa piebilda, ielikdama gredzenu Iana pastieptajā rokā.

“To man uzdāvināja tēvs, kad biju vēl mazs zēns,” Ians nevērīgi atteica. Viņa garie pirksti sakļāvās ap gredzenu, un viņš ieslidināja to sev kabatā.

“Manuprāt, tas varētu būt ļoti dārgs,” Elizabete sacīja, iztēlodamās, cik daudz viņš varētu izdarīt savas mājas un zemes labā, ja nolemtu šo gredzenu pārdot.

“Ja gribat zināt,” Ians laipni atteica, “tam nav pilnīgi nekādas vērtības.”

16. nodaļa

•>

Vakariņas, ko viņi todien ēda kopā ar vikāru, Elizabetei šķita neizprotamas un mokošas. Ians sarunājās ar tēvoci tā, it kā starp viņiem nebūtu noticis pilnīgi nekas nozīmīgs, turpretī Elizabetes prātu nomocīja izjūtas, ko viņa nespēja ne izprast, ne padzīt. Ik reizi, kad Iana dzintarainais skatiens uz mirkli pievērsās meitenei, viņas sirds sāka spēcīgi sisties. Brīžos, kad Ians nelūkojās uz viņu, Elizabete pieķēra sevi vērojam viņa muti un atceramies, kā šīs lūpas vēl vakar bija piekļāvušās viņējām. Ians pielika pie lūpām vīna glāzi, un meitene bija spiesta paskatīties uz garajiem, spēcīgajiem pirkstiem, kas tik sāpīgā maigumā bija pārslīdējuši viņas vaigam un ievijušies viņas matos.

Pirms diviem gadiem viņa bija kritusi par Iana burvības upuri; nu viņa bija kļuvusi gudrāka. Elizabete zināja, ka viņš ir netiklis, un tomēr viņas sirds atteicās tam noticēt. Vakar Iana rokās meitene bija jutusi, ka nozīmē viņam ko īpašu it kā viņš ne vien vēlētos piespiest Elizabeti sev cieši klāt, bet arī gribētu, lai viņa tur atrastos.

Tu esi ļoti iedomīga, Elizabete, viņa sevi bargi norāja, un ļoti muļķīga. Prasmīgi izvirtuļi un izveicīgi flirtētāji droši vien spēja likt katrai sievietei justies īpašai. Bez šaubām, viņi prata vien-brīd skūpstīt sievieti ar uzstājīgu kaisli un tad, kad šis kaisles brīdis bija garām, viegli aizmirsa, ka viņa vispār ir pasaulē. Elizabete jau sen zināja, ka izvirtuļi izrāda nepārvaramu interesi par savu laupījumu un tad, tiklīdz šī interese ir zudusi, bez sirdsapziņas pārmetumiem itin vienkārši viņu pamet tieši tā, kā to nupat bija izdarījis Ians. Šī doma nelikās īpaši patīkama, un Elizabetei uzmācās neizsakāma vēlēšanās pēc mierinājuma. Ārā pamazām iestājās tumsa, vakariņas ieilga, bet Ians šķietami neievēroja viņas klātbūtni. Beidzot maltīte bija galā; meitene jau grasījās piedāvāties, ka nokops galdu, bet pēkšņi viņa nejauši pameta acis uz Ianu un ieraudzīja, kā vīrieša skatiens pārslīd viņas vaigam un zo-

dam, lai pēc tam apstātos pie viņas mutes. Ians steidzīgi novērsās, un Elizabete piecēlās, lai novāktu traukus.

“Es palīdzēšu,” vikārs piedāvājās, “tas būs tikai taisnīgi, jo jūs ar Ianu esat izdarījuši visu pārējo.”

“Es par to negribu pat dzirdēt!” Elizabete atjokoja, ceturto reizi mūžā apsēja ap vidu dvieli un ķērās pie trauku mazgāšanas. Vīrieši palika sēžam pie galda, sarunādamies par cilvēkiem, kurus Ians acīmredzot pazina jau gadiem ilgi. Kaut arī abi bija aizmirsuši meitenes klātbūtni, Elizabete, klausoties viņu sarunās, jutās dīvaini laimīga un apmierināta.

Pabeigusi darbu, viņa uzkarināja trauku dvieli uz durvju roktura un apsēdās uz krēsla pie kamīna. No turienes viņa varēja labi saskatīt Ianu, pati palikdama nenovērota. Elizabetei nebija neviena, kam rakstīt vēstules, tikai Aleksa, turklāt viņa neuzdrošinājās riskēt un vēstulē atklāt ko vairāk, jo Ians nejauši varētu izlasīt vēstuli, tāpēc meitene centās galvenokārt aprakstīt Skotijas ainavas un Iana māju, taču viņa rakstīja nesakarīgi, jo domas kavējās pie Iana, nevis vēstules. Nez kāpēc tas, ka viņš tagad dzīvoja šeit, šajā pamestajā vietā, šķita nepareizi. Vismaz zināmu laiku viņam vajadzēja pavadīt deju zālēs un pastaigās pa dārziem ar savu nevainojami pieguļošo fraku mugurā, liekot sieviešu sirdīm sisties trīsreiz straujāk. Klusībā viegli pasmaidījusi par savu šķietamo vienaldzību, Elizabete sev sacīja, ka tādi vīrieši kā Ians Torntons ir ārkārtīgi noderīgi sabiedrībai uz viņiem var skatīties, apbrīnot viņus un pat baidīties no viņiem. Ja nebūtu šādu vīriešu, dāmām nebūtu neviena, par ko sapņot. Un nekā, ko nožēlot, Elizabete sev atgādināja.

Līdz šim brīdim Ians ne reizi nebija pat pagriezies pret viņu, tāpēc nebija jābrīnās, ka Elizabete pārsteigta salēcās, kad viņš, neskatīdamies uz meiteni, ieminējās:

“Ir jauks vakars, Elizabete. Ja jūsu vēstule nav pārāk steidzama, varbūt jūs vēlētos iziet pastaigāties?”

“Pastaigāties?” viņa atkārtoja, satriekta par atklājumu, ka Ians acīmredzot vērojis viņu tikpat uzmanīgi, kā to savukārt darījusi viņa. “Ārā ir tumšs,” viņa izklaidīgi atteica, neizpratnē ieskatīdamās Iana vienaldzīgajā sejā. Ians piecēlās un piegāja pie viņas krēsla. Viņš palika stāvam, izslējies pār meiteni, un nekas viņa skaistās sejas izteiksmē neliecināja, ka viņa vēlēšanās doties pastaigā būtu patiesa. Elizabete šaubīdamās pameta acis uz vikāru, kas tūdaļ pievienojās Iana ierosinājumam.

“Pastaiga tagad tiešām noderētu,” Dankans pieceldamies sacīja. “Tā veicina gremošanu.”

Elizabete padevās, uzsmaidījusi sirmajam vīram.

“Es tikai uziešu augšstāvā pēc šalles. Vai arī jums kaut kas vajadzīgs, ser?”

“Nē,” vikārs saviebies atteica. “Man nepatīk klaiņot apkārt vēlās nakts stundās.” Ar aizkavēšanos atskārtis, ka nupat atklāti atteicies no saviem pavadoņa pienākumiem, Dankans aši piebilda: “Turklāt es vairs neredzu tik labi kā agrāk.” Viņš tūdaļ sabojāja savu vārdu radīto iespaidu, jo paņēma pirmīt lasīto grāmatu un neizrādot nekādu īpašu vajadzību pēc brillēm apsēdās uz krēsla un sveču gaismā atkal sāka lasīt.

Nakts gaiss bija vēss, un Elizabete ciešāk savilka šalli ap pleciem. Ians klusēja. Viņi lēni šķērsoja pagalmu mājas sētaspusē.

“Pilnmēness,” Elizabete pēc brīža ieteicās, paskatīdamās uz milzīgo, dzelteno lodi. Nesagaidījusi atbildi, viņa mirkli meklēja vārdus un negribot izteica tieši to, ko domāja: “Nespēju noticēt, ka es tiešām atrodos Skotijā.”

“Es arī ne.”

Abi devās apkārt kalnam pa taku, kuru Ians, kā šķita, pazina, un viņiem aiz muguras pamazām nozuda no mājas logiem plūstošā gaisma.

Pēc dažām klusuma pilnām minūtēm viņi apmeta loku ap kalnu, un pēkšņi abu priekšā vairs nebija nekā, tikai tumšā aleja, aiz muguras slējās kalns, pa kreisi vīdēja maza pļaviņa, bet virs galvas mirdzēja zvaigžņu sega. Ians apstājās un sabāza rokas sev kabatās, lūkodamies uz ieleju. Nebūdama īsti pārliecināta par viņa noskaņojumu, Elizabete pagājās pāris soļu pa kreisi un apstājās, jo tālāk nebija, kurp iet. Šķita, ka te ir vēl aukstāk, tāpēc meitene izklaidīgi ietinās šallē un slepus pameta acis uz Ianu. Mēness gaismā asi izcēlās viņa profils. Ians pacēla roku un paberzēja skausta muskuļus, it kā viņu būtu pārņēmusi spriedze.

“Mums laikam vajadzētu iet atpakaļ,” Elizabete ieminējās, kad bija aizritējis kāds laiciņš un klusums kļuvis neomulīgs.

Bet Ians atgāza galvu un aizvēra acis, izskatīdamies pēc tāda, kuru plosa smaga iekšēja cīņa.

“Kāpēc?” viņš vaicāja, nemainīdams savu dīvaino pozu. “Tāpēc, ka tālāk ceļa vairs nav,” meitene loģiski atbildēja. “Mēs neesam nākuši te, lai pastaigātos,” Ians strupi paziņoja. Elizabeti pārņēma vieglas izbailes.

“Ak tā?”

“Tu pati to labi zini.”

“Tad... kāpēc mēs šeit atrodamies?”

“Tāpēc, ka mēs gribējām palikt divatā.”

Bezgala apjukusi par iespēju, ka Ians nez kā nojautis, ko viņa domājusi pie vakariņu galda, Elizabete neomulīgi apvaicājās: “Kāpēc jums liekas, ka es gribēju palikt ar jums divatā?”

Ians pagrieza galvu un ieskatījās meitenei tieši acīs.

“Panāc tuvāk, un es tev parādīšu, kāpēc.”

Elizabetes augums notrīcēja alkās un bailēs, tomēr prāts nez kāpēc palika mierīgs. Vēlēties saņemt Iana skūpstu mājā, kur līdzās sēdēja vikārs, bija pavisam kas cits nekā vēlēties to pašu pilnīgā divvientulībā, kur nekas nespētu aizkavēt Iana atļaušanos kļūt nekautrīgam. Tas bija daudz bīstamāk. Tas Elizabeti biedēja. Un, ņemot vērā pašas izturēšanos Anglijā, viņa pat nevarēja vainot Ianu par šo pārliecību, ka tagad viņa būs gatava uz visu. Izmisīgi cīnīdamās pret Iana juteklības vilinājumu, Elizabete dziļi un saraustīti ievilka elpu.

“Torntona kungs,” viņa klusi iesāka.

“Mani sauc Ians,” viņš pārtrauca Elizabeti. “Ņemot vērā mūsu seno pazīšanos nemaz nerunājot par to, kas starp mums noticis, -vai tev neliekas mazliet muļķīgi saukt mani par Torntona kungu?” Izlikdamās neievērojam šos vārdus, Elizabete mēģināja saglabāt mieru un sacīja:

“Agrāk es uzskatīju, ka tikai jūs esat vainojams visā, kas notika tajā nedēļas nogalē, taču tagad esmu visu sapratusi.” Meitene apklusa, norija siekalas un turpināja: “Patiesībā mana rīcība tajā vakarā, kad mēs satikāmies dārzā un es lūdzu jūs dejot ar mani, bija muļķīga nē, pat nekaunīga.” Elizabete aprāvās, zinādama, ka varētu vismaz daļēji attaisnoties, ja atklātu, ka tā rīkojusies tikai tādēļ, lai viņas draudzenes nezaudētu derībās, taču lanu tas, bez šaubām, pazemotu un aizvainotu, un viņa ļoti gribēja panākt samierināšanos, nevis padarīt visu vēl daudz ļaunāku. Un tāpēc viņa nedroši piebilda: “Ik reizi, kad mēs palikām divatā, es izturējos kā bezkaunīga netikle. Es nevaru jūs vainot, ka jūs mani par tādu uzskatījāt.”

Iana balss izklausījās ārkārtīgi ironiska.

“Vai tā es par tevi domāju, Elizabete?”

Vīrieša dobjā balss, tumsā izrunājot viņas vārdu, lika meitenei spēji sarauties.

“K-ko gan citu jūs būtu varējis par mani nodomāt?”

Sabāzis rokas kabatās, Ians pagriezās pret Elizabeti.

“Es nodomāju,” viņš caur sakostiem zobiem izgrūda, “ka tu esi ne vien skaista, bet arī reibinoši vientiesīga. Ja es domātu, ka tobrīd, kad mēs stāvējām dārzā, tu apjaut, ar ko riskē, flirtējot ar vīrieti manā vecumā un tādu reputāciju kā man, tad es būtu nekavējoties pieņēmis tavu piedāvājumu un mēs būtu palikuši bez dejām.”

Elizabete ar plati ieplestām acīm skatījās viņā.

“Tā nevar būt tiesa.”

“Kam tu netici tam, ka man gribējās uz līdzenas vietas aizvilkt tevi aiz dzīvžoga un likt tev izkust manās rokās? Vai arī tam, ka man pietika godaprāta apspiest šo zemisko dziņu?”

Elizabetes rokas lēni pārņēma nodevīgs siltums, tad tas sāka plūst lejup pa viņas kājām, un meitene no visa spēka saņēmās, lai apvaldītu vājumu.

“Kur tad palika tava sirdsapziņa toreiz, kad mēs bijām mežcirtēja būdiņā? Tu taču zināji, ka es, ieejot pa durvīm, biju pārliecināta, ka tevis vairs tur nav.”

“Un kāpēc tu tur paliki,” Ians mierīgi iebilda, “kad ieraudzīji, ka es tur joprojām atrodos?”

Elizabete apjukusi atglauda matus no pieres.

“Es zināju, ka man nevajadzētu tā rīkoties,” viņa atzinās, “es pati nezinu, kāpēc tur paliku.”

“Mēs abi tur atradāmies viena un tā paša iemesla pēc,” Ians strupi paziņoja. “Mēs viens otru gribējām.”

“Tas bija aplam,” Elizabete satraukta iebilda. “Bīstami un... muļķīgi!”

“Var jau būt,” Ians drūmi atteica, “bet es tevi gribēju. Un gribu arī tagad.”

Elizabete pieļāva kļūdu, paskatīdamās uz Ianu, un vīrieša dzintarkrāsas acis pret pašas gribu tūdaļ sagūstīja viņu. Šalle, pie kuras meitene bija tvērusies kā pie glābšanas riņķa, izslīdēja no viņas nejutīgās rokas un palika karājamies gar sāniem, taču Elizabete to pat nepamanīja.

“Neviens no mums neko neiegūs, turpinot izlikties, ka Anglijā pavadītā nedēļas nogale ir pagājusi un aizmirsta,” Ians sacīja. “Vakardienas notikumi apliecināja, ka nekas nav beidzies un aizmirsts, es visu šo laiku esmu paturējis tevi prātā un sasodīti labi zinu, ka tu arī neesi mani aizmirsusi.”

Elizabetei gribējās to noliegt, taču viņa apjauta, ka tad, ja viņa to darīs, Ians par šādiem meliem būs tik ļoti sašutis, ka tūlīt pat apgriezīsies un aizies. Meitene pacēla galvu, nespēdama novērst acis no Iana sejas. Viņa jutās pārāk satriekta par Iana atzīšanos, lai melotu.

“Labi,” viņa trīcošā balsī sacīja, “tu esi uzvarējis. Es neesmu aizmirsusi ne tevi, ne to nedēļas nogali. Kā gan es būtu varējusi to izdarīt?” viņa aizstāvēdamās piebilda.

Ians pasmaidīja par šo dusmīgo atbildi, un viņa balss ieskanējās kā tumšs samts.

“Nāc pie manis, Elizabete!”

“Kāpēc?” viņa čukstus vaicāja.

“Lai mēs varētu pabeigt to, ko toreiz iesākām.”

Šausmās un neprātīgā uzbudinājumā sastingusī Elizabete skatījās uz Ianu un tad asi papurināja galvu.

“Es tevi nepiespiedīšu ar varu,” viņš klusi sacīja, “un, tiklīdz tu būsi manās rokās, es tev nelikšu darīt neko tādu, ko tu pati nevēlēsies. Apsver to labi,” viņš brīdināja, “jo, ja tu tagad nāksi pie manis, tad no rīta vairs nevarēsi sev sacīt, ka esmu tevi piespiedis rīkoties pret pašas gribu vai arī, ka tu nezināji, kas notiks. Vakar neviens no mums nezināja, kas mūs sagaida. Tagad mēs to zinām.”

Kāda klusa, mānīga balss Elizabetes prātā mudināja viņu paklausīt, atgādinādama, ka pēc sabiedrības nosodījuma, ko viņa bija saņēmusi pēc abu pēdējās tikšanās, viņa pelnījusi vismaz dažus slepenus, kaislīgus skūpstus, ja jau pati to vēlas. Taču kāda cita balss brīdināja no jauna nepārkāpt visus likumus.

“Es... es nevaru,” viņa klusi iesaucās.

“Mūs šķir tikai četri soļi, bet mūs saista pusotra gada alku,” Ians sacīja.

.Elizabete norija siekalas.

“Vai tu nevari panākties man pretī?”

Šis maigais jautājums gandrīz lika Ianam padoties, taču viņš savaldījās un noraidoši papurināja galvu.

“Šoreiz nē. Es tevi gribu, bet nevēlos, lai rīt no rīta tu uz mani skatītos kā uz briesmoni. Ja tu mani gribi, tad nāc pie manis pati.”

“Es nezinu, ko es gribu!” Elizabete iesaucās, mazliet neprātīgi pavērsdamās pret ieleju, it kā grasītos nolēkt no takas.

“Nāc šurp,” Ians piesmacis mudināja, “un es tev to parādīšu.”

Tas bija viņa balss tonis, nevis vārdi, kam Elizabete vair$ nespēja pretoties. It kā pakļaudamās gribai, kas bija stiprāka par viņu pašu, Elizabete pagājās uz priekšu un ieslīga Iana rokās, kas sakļāvās ap viņu ar neticamu spēku.

“Es neticēju, ka tu tomēr to izdarīsi,” viņš nočukstēja, iespiedis seju meitenes matos.

Iana balsī skanēja uzslava viņas drosmei, un Elizabete pietvērās tai, pacēla galvu un palūkojās uz viņu. Iana svelošais skatiens noslīdēja pie viņas lūpām un palika tur, un Elizabete juta, ka viņas augums uzliesmo tieši tajā mirklī, kad Iana lūpas piekļāvās viņas mutei neatlaidīgas vēlmes pilnā skūpstā. Ians cieši piekļāva sev klāt viņas padevīgo augumu, un Elizabete atsaucās uz viņa alkām. Klusi un izmisīgi ievaidēdamās, viņa pārlaida plaukstas pār vīrieša krūtīm, ievija pirkstus viņa mīkstajos matos un izliecās. Iana spēcīgais augums nodrebēja, skūpsts kļuva vēl ciešāks, un abu apspiestā kaisle beidzot uzliesmoja. Pat neapzinādamies, ko dara, Ians piespieda meiteni atsaukties uz savu juteklisko dziņu, skūpstīdams viņu tik nevaldāmi, ka Elizabete beidzot atbildēja uz šo mežonīgo skūpstu. Zaudējusi savaldību kvēlajā burvībā, viņa ar mēli pieskārās Iana lūpām, sajuta, kā viņš asi ievelk elpu, un aprāvās, nebūdama īsti pārliecināta... Iana lūpas kļuva uzstājīgākas.

“Jā,” viņš piesmacis nočukstēja, un, kad Elizabete atkārtoja iesākto, viņš baudā iestenējās.

Ians turpināja skūpstīt meiteni, līdz Elizabetes nagi iecirtās viņa mugurā un elpa kļuva saraustīta, un tomēr viņš nespēja .mitēties. Ianu atkal bija pārņēmusi tā pati pirms diviem gadiem izjustā nevaldāmā tieksme iegūt Elizabeti, un viņš skūpstīja meiteni, līdz Elizabete viņa skaujās sāka locīties, likdama viņa dzīslās iestrāvot karstiem iekāres viļņiem. Atrāvis lūpas no meitenes mutes, Ians noskūpstīja viņu uz vaiga un pieskārās ar mēli viņas ausij, vienlaikus taustīdamies pēc maigās krūts. Elizabete reibuma pilnā pārsteigumā satrūkās, sajutusi šo intīmo glāstu, un viņas nevainīgā reakcija lika Ianam apslāpētā balsī iesmieties, vienlaikus izjūtot tik nevaldāmas alkas, ka viņš gandrīz nokrita ceļos. Pašsaglabāšanās tieksmes dzīts, viņš piespieda sevi atraut plaukstas no Elizabetes krūtīm un vēlreiz noskūpstīja meiteni, šoreiz jau maigāk un saudzīgāk... un tad viss atkal sākās no gala.

Pēc yeselas mūžības Ians pacēla galvu, juzdams, ka ausīs dun asinis, sirds nevaldāmi dauzās, bet elpa kļuvusi saraustīta. Elizabete palika stāvam viņa apskāvienos, piekļāvusi vaigu Iana krūtīm, piespiedusies viņam ar savu skaisto augumu un joprojām trīcēdama nupat izjustajā, nepiedzīvoti kvēlajā kaislē.

Līdz šim brīdim Ianam bija izdevies sev iestāstīt, ka atmiņas par izjūtām, kas viņu bija pārņēmušas toreiz Anglijā, bijušas aplamas un pārspīlētas. Bet Šis vakars bija pārspējis pat viņa pārdrošākās iedomas. Viņš cieši skatījās tumsā virs meitenes galvas, pūlēdamies nedomāt par to, kādu sajūtu rada viņas ķermeņa tuvums.

Elizabete dzirdēja, kā Iana sirds sāk sisties lēnāk, bet elpa kļūst vienmērīga. Meitenes apreibušajā prātā ielauzās nakts skaņas. Vējš nočabēja garajā zālē, kaut ko čukstēdams koku lapās; Ia-na roka maigi glāstīja viņas muguru; Elizabetes acīs iedzēla neviltota apjukuma izraisītas asaras, un viņa paberzēja vaigu pret vīrieša cietajām krūtīm, lai tās notraustu. Ians šo kustību noturēja par smeldzīgi maigu glāstu. Saraustīti ievilkusi elpu, Elizabete mēģināja pajautāt Ianam, kāpēc viņa tā jūtas.

“Kāpēc?” viņa čukstēja, piespiedusi seju pie Iana krūtīm.

Ians sadzirdēja meitenes aizlauzto balsi un saprata viņas jautājumu; tieši to pašu viņš bija jautājis arī sev. Kāpēc gan ik reizi, kad viņš pieskārās Elizabetei, viņu pārņēma nevaldāma kaisle? Kāpēc šī angļu meitene bija spējusi likt viņam zaudēt prātu?

“Nezinu,” Ians atteica, un viņa balss paša ausīs izklausījās aprauta un nedabiska. “Reizēm tā gluži vienkārši notiek...” Ar nepareizajiem cilvēkiem un nepareizā laikā, viņš domās piebilda. Anglijā viņš bija juties tik apreibis, ka divu dienu laikā divreiz bija ierunājies par laulībām. Ians labi atcerējās, ko Elizabete bija atbildējusi. Mirkli pēc tam, kad viņa bija izkususi viņa apskāvienos un skūpstījusi viņu izmisīgā kaislē, viņš bija sacījis:

Iespējams, ka jūsu tēvam radīsies iebildumi pret mūsu laulībām pat tad, ja viņš sapratīs, ka es spēšu nodrošināt jūsu nākotni.

Elizabete bija atliekusies atpakaļ un jautri pasmaidījusi.

Un ko tad jūs man sagādāsiet, ser? Vai jūs man solīsiet rubīnus, tik lielus kā manas plaukstas, kā to darīja vikonts Mondveils? Vai sabuļādas apmetņus, ko man apsolīja lords Sīberijs?

Vai tas jums vajadzīgs? viņš bija vaicājis, nespēdams noticēt,

ka šī meitene ir tik mantkārīga, ka gatava izvēlēties tikai to vīru, kas spēs sagādāt viņai visskaistākos dārgakmeņus vai visgreznākās kažokādas.

Protams, viņa bija atteikusi, vai tad tieši tas nav tas, ko vēlas visas sievietes un ko viņām sola visi džentlmeņi?

Viens nu bija jāatzīst, Ians klusībā nodomāja, apspiezdams pēkšņa pretīguma uzplūdus, viņa vismaz bija godīgi pateikusi, kas viņai šķiet pats svarīgākais. To atceroties, Ians bija gatavs apbrīnot meitenes drosmi, kaut arī ne viņas uzskatus.

Palūkojies lejup uz Elizabeti, viņš ieraudzīja, ka meitene viņu vēro ar bailīgām, maigām, šķietami nevainīgām acīm.

“Neuztraucies,” viņš nevērīgi izmeta, saņemdams Elizabeti aiz rokas un pasperdams soli uz mājas pusi, “šoreiz nekāda bildinājuma nebūs. Par laulībām nevar būt ne runas man ir izbeigušies visi rubīni un dārgās kažokādas.”

Par spīti Iana ironiskajam tonim, Elizabetei kļuva neomulīgi, dzirdot, cik neglīti izklausās šie vārdi, kaut arī savulaik tiem nebija nekāda sakara ar viņas vēlēšanos pēc dārglietām vai kažokādām. Visu cieņu Ianam, meitene skumji nodomāja, jo viņu šie vārdi acīm redzami nebija aizskāruši. Acīmredzot izsmalcināta flirta laikā galvenais bija neko neuztvert nopietni.

“Kurš tad tagad ir tavs galvenais pielūdzējs?” Ians tikpat nevērīgi apvaicājās, kad viņi jau bija gandrīz nonākuši pie mājas. “Belheivens un Mārčmens taču noteikti nav vienīgie, kas grib tevi precēt.”

Elizabete velti pūlējās atdarināt Iana vieglo pārmešanos no karstas kaisles uz nevērīgu jokošanu, taču viņai tas tik labi neizdevās, un viņas vieglajā balss tonī ieskanējās apjukums.

“Mans tēvocis uzskata, ka pats piemērotākais vīrs man būtu tāds, kam pieder pats iespaidīgākais tituls un visvairāk naudas.”

“Bet protams,” Ians sausi noteica. “Tad jau izklausās, ka laimīgais būs Mārčmens.”

Šāda nevērība lika Elizabetes sirdij neizprotami un sāpīgi sažņaugties. Viņa aizstāvēdamās augstu paslēja zodu.

“Patiesībā es nemaz nemeklēju vīru,” viņa paziņoja, cenzdamās runāt tikpat vienaldzīgi un jautri kā Ians. “Ja es nespēšu ilgāk muļķot savu tēvoci, man varbūt vajadzēs ar kādu apprecēties, tomēr esmu nonākusi pie slēdziena, ka es labāk gribētu apprecēties ar kādu, kas ir daudz vecāks par mani.”

“Un vēl labāk, ja viņš būtu arī akls,” Ians ironiski piezīmēja, “jo tad viņš neievērotu, ka tu laiku pa laikam ielaidies kādā dēkā.” “Es gribēju teikt,” Elizabete nikni atcirta, “ka vēlos saglabāt brīvību. Un neatkarību. Un no jauna vīra es to nesagaidīšu, bet ar vecu vīru tas varētu izdoties.”

“Neatkarība ir viss, ko vecs vīrs spēs tev dot,” Ians tieši paziņoja.

“Man ar to pilnīgi pietiek,” Elizabete atteica. “Es jūtos ārkārtīgi nogurusi no tā, ka visu manu mūžu vīrieši nemitīgi pūlas mani izrīkot. Es gribu rūpēties par Heivenhērstu un darīt tikai to, ko gribu pati.”

“Ja tu apprecēsies ar vecu vīru,” Ians mierīgi iebilda, “tad Ke-meronu dzimta izbeigs pastāvēt.”

Meitene neizpratnē palūkojās uz viņu.

“Viņš tev nespēs pagādāt bērnu.”

“Ak tā,” Elizabete noteica, juzdamās uzveikta un apmulsusi. “Tas man vēl nebija ienācis prātā.”

“Kad būsi to apsvērusi, dod man ziņu,” Ians atbildēja ar iznīcinošu sarkasmu, vairs nespēdams uztvert šo meiteni kā uzjautrinošu vai dievināmu. “No šāda atklājuma var būt atkarīga vesela bagātība.”

Elizabete izlikās to nedzirdam. Doma par bērniem viņai vēl nebija ienākusi prātā vienīgi tāpēc, ka viņa savu iepriekš pieminēto šausminošo lēmumu bija pieņēmusi tikai pirms mirkļa, atrazdamās Iana apskāvienos, kurš neizskaidrojama iemesla pēc vispirms bija izturējies pret viņu kā pret izklaidi un tad kā pret nicināmu būtni. Tas viss bija pārāk neizprotami, pārāk sāpīgi un mulsināja Elizabeti. Viņai trūka pieredzes attiecībās ar pretējo dzimumu, un viņa vīriešus uzskatīja par pilnīgi neaprēķināmiem un

neuzticamiem. Visus, sākot no sava tēva un brāļa un beidzot ar vikontu Mondveilu, kas bija gribējis viņu precēt, un Ianu Torn-tonu, kurš to nevēlējās darīt. Vienīgais vīrietis, kas allaž rīkojās nemainīgi, bija viņas tēvocis. Viņš vismaz allaž izturējās nežēlīgi un salti.

Steigdamās patverties savas guļamistabas savrupībā, Elizabete vēsi novēlēja Ianam labunakti jau tajā pašā mirklī, tiklīdz bija pārkāpusi pār mājas slieksni, un pagāja garām atpūtas krēslam ar augsto atzveltni, pat nepamanījusi, ka tajā sēž vikārs un vēro viņu ar neizpratnes un raižu pilnu izteiksmi sejā.

“Cik saprotu, jūsu pastaiga bijusi ļoti patīkama, Ian,” viņš ierunājās, kad augšstāvā bija aizvērušās durvis.

Ians, kas tobrīd lēja krūzē pārpalikušo kafiju, mazliet aprāvās un atskatījās pār plecu. Viņam pietika ar vienu skatienu uz tēvoci, lai saprastu, ka vecais vīrs labi zina viņa vēlēšanos aicināt Elizabeti pastaigāties izraisījusi nevis vajadzība ieelpot svaigu gaisu, bet gan iekāre.

“Ko tu gribi teikt?” aizkaitinātais Ians atcirta.

“Es gribu teikt, ka tu esi viņu kārtējo reizi tīšām aizvainojis, un parasti tu nemēdz tā izturēties pret sievietēm.”

“Elizabete Kemerone nav parasta sieviete.”

“Pilnīgi piekrītu,” vikārs smaidīdams atbildēja. Aizvēris grāmatu, viņš nolika to malā. “Un vēl es domāju, ka viņa tev ir ļoti pieķērusies un tu viņai tāpat. Tas ir redzams pilnīgi nepārprata-mi.

“Tik vērīgam cilvēkam kā tev vajadzētu tikpat skaidri redzēt,” Ians klusi un īgni atbildēja, “ka mēs nepavisam neesam viens otram piemēroti. Un vispār par to nav jēgas runāt; es precos ar citu sievieti.”

Dankans atvēra muti, lai kaut ko sacītu, ieraudzīja Iana sejas izteiksmi un atteicās no sava nodoma.

17. nodaļa

•>

Nākamajā rītā Ians līdz ar rīta gaismiņu devās medībās, un Dankans nolēma izmantot viņa prombūtni, lai mēģinātu izvilināt no Elizabetes dažas atbildes par to, kas viņam nedeva mieru. Vairākkārt, bet bez panākumiem viņš centās izjautāt meiteni par viņas pirmo satikšanos ar Ianu Anglijā, par to, kā tur viņa dzīvojusi, un tā tālāk. Brokastu beigās vikāram bija izcievies izvilināt no Elizabetes tikai pagalam izvairīgas un paviršas atbildes. Viņš nojauta, ka tās īpaši paredzētas, lai liktu viņam mānīgi noticēt, ka Elizabetes dzīve ir jautra, bezrūpīga un ļoti patīkama. Beidzot viņa pat mēģināja mainīt sarunas tematu un sāka izvaicāt vikāru par Iana skicēm.

Cerēdams, ka Elizabete viņam uzticēsies, ja labāk izpratīs Ia-nu, Dankans pat atļāvās pastāstīt, kā Ians ticis galā ar savām sērām pēc ģimenes bojāejas un kāpēc viņš atteicies no suņa. Viltība neizdevās; kaut arī Elizabete, noklausījusies šo stāstu, izrādīja līdzjūtību un satricinājumu, viņa tomēr nemēģināja atklāt ko vairāk par sevi, nekā bija to darījusi līdz šim.

Pati Elizabete gandrīz nespēja sagaidīt brokastu beigas, lai varētu aizbēgt no vikāra ciešā skatiena un neatlaidīgajiem jautājumiem. Kaut arī Dankans bija laipns un viņam piemita skotiem raksturīgais tiešums, meitenei radās aizdomas, ka viņš ir arī ārkārtīgi vērīgs cilvēks, kurš nemēdz tik viegli padoties, ja nolēmis kaut ko noskaidrot. Tiklīdz šķīvji bija novākti, viņa metās strādāt dārzā, taču vikārs pēc brīža atkal nostājās viņai blakus, izskatīdamies visai noraizējies.

“Ir ieradies jūsu kučieris,” vikārs sacīja. “Viņš atvedis steidzamu vēstuli no jūsu tēvoča.”

Drūmas priekšnojautas pārņemtā Elizabete pielēca kājās un steidzās uz māju, kur viņu jau gaidīja Ārons.

“Aron!” viņa iesaucās. “Kas noticis? Kā tev izdevās atbraukt šurp ar karieti?”

Vispirms kučieris pasniedza meitenei salocītu vēstuli. Atbildot uz otro jautājumu, viņš īgni paskaidroja:

“Jūsu tēvocis tik ļoti gribēja pēc iespējas ātrāk dabūt jūs mājās, ka lika mums noīrēt jebko, lai tikai jūs drīzāk atgrieztos. Lejā uz ceļa jūs un Trokmortones-Džounsas jaunkundzi gaida divi zirgi un rati, ar kuriem jūs varēsiet nokļūt viesnīciņā. Tur jūs iekāpsiet savā karietē un atgriezīsieties mājās.”

Elizabete izklaidīgi pamāja, atvēra vēstuli un, šausmu pārņemta, izlasīja to.

Elizabete, viņas tēvocis rakstīja. Tūlīt pat atgriezies mājās! Bel-heivens lūdz Tavu roku. Vairs nav jēgas velti tērēt laiku Skotijā. Tu labi zini, ka es tāpat būtu devis priekšroku Belheivenam, nevis Torn-tonam. Acīmredzot paredzēdams, ka meitene varētu ietiepties un izdomāt kādu aizkavēšanās iemeslu, viņš bija beigās pierakstījis: Ja Tu atgriezīsies vienas nedēļas laikā, tad varēsi piedalīties saderināšanās apspriešanā. Ja ne, tad es to darīšu bez Tevis, jo man, Tavam aizbildnim, ir pilnīgas tiesības tā rīkoties.

Elizabete saņurcīja vēstuli plaukstā, nekustīgi skatīdamās uz savu dūri. Viņas sirds sāka dauzīties bezpalīdzīgā izmisumā. Pa atvērtajām durvīm izdzirdējusi pagalmā troksni, viņa pacēla acis. Lūsinda un Vailija kungs beidzot bija atgriezušies. Elizabete metās pie Lūsindas, steidzīgi apmezdama loku ap melno zirgu, kurš brīdinot ļauni pieglauda ausis.

“Lūsij!” meitene iesaucās, kamēr Lūsinda mierīgi gaidīja, kad Vailija kungs palīdzēs viņai nokāpt no zirga. “Lūsij! Mūs piemeklējusi katastrofa!”

“Lūdzu, mirkli uzgaidi, Elizabete!” nesatricināmā sieviete atbildēja. “Lai arī kas būtu noticis, tas noteikti var pagaidīt, kamēr ieiesim iekšā un ērti apsēdīsimies. Man ir tāda sajūta, ka esmu dzimusi šā zirga seglos. Tu pat nespēj iedomāties, cik ilgi mums nācās nopūlēties, lai atrastu piemērotas kalpones...”

Elizabete gandrīz nedzirdēja viņas vārdus. Izmisīgā bezpalīdzībā viņa gaidīja, bet Lūsinda tikmēr nokāpa no zirga, iekliboja mājā un apsēdās uz dīvāna.

“Nu tā,” Lūsinda beidzot sacīja, noņemdama no svārkiem sīku puteklīti. “Kas tad īsti noticis?”

Pat nepamanīdama vikāru, kas stāvēja pie kamīna, izskatīdamies apjucis un noraizējies par meiteni, Elizabete pasniedza Lūsindai vēstuli.

“Izlasi to! Izklausās, ka tēvocis jau ir pieņēmis šā cilvēka bildinājumu.”

Lūsinda izlasīja īso vēstuli, un viņas seja kļuva briesmīgi pelēka, bet iekritušajos vaigos iegailējās košs dusmu sārtums.

“Viņš būtu gatavs pieņemt pat paša nelabā bildinājumu,” Lūsinda nikni nošņirkstināja zobus, “ja vien tam būtu augstmaņa tituls un nauda. Es par to nemaz nebrīnos.”

“Pēc manām domām, man bija izdevies iestāstīt Belheive-nam, ka mēs viens otram nederam!” Elizabete gandrīz iekliedzās, satraukumā ņurcīdama rokās savus zilos svārkus. “Es darīju visu, Lūsij, visu, par ko tev stāstīju, un vēl vairāk!” Meitene pielēca kājās. “Ja mēs pasteigsimies, tad pagūsim atgriezties mājās mums atvēlētajā laikā, un varbūt man izdosies pierunāt tēvoci Džūljesu atteikties no šā nodoma.”

Lūsinda vis nepielēca kājās, kā to bija izdarījusi Elizabete; viņa nemetās pie kāpnēm, neskrēja uz savu istabu un neizgāza savas bezpalīdzīgās dusmas, aizcērtot durvis, kā to izdarīja Elizabete. Draudīgi sastingusi, viņa ļoti lēni piecēlās un pagriezās pret vikāru.

“Kur viņš ir?” viņa noprasīja.

“Ians?” vikārs izklaidīgi pavaicāja, satrūcies par Lūsindas bālumu. “Aizgāja medībās.”

Palikusi bez īstā vainīgā, Lūsinda izgāza dusmas pār nelaimīgo vikāru. Beigusi savu tirādi, viņa iemeta saņurcīto vēstuli aukstajā kamīnā un dusmās trīcošā balsī piebilda:

“Kad tas sātana izdzimums atgriezīsies, pasakiet viņam, ja viņš kādreiz gadīsies man ceļā, tad lai labāk uzvelk bruņas!”

To teikusi, viņa apņēmīgi uzsoļoja augšstāvā.

Kad Ians atgriezās, ārā jau valdīja krēsla un māja likās nedabiski klusa. Viņa tēvocis sēdēja pie uguns, skatīdamies uz viņu ar savādu sejas izteiksmi, kurā vīdēja gan dusmas, gan pārdomas.

Pret savu gribu Ians pārlaida skatienu istabai, cerēdams ieraudzīt Elizabetes mirdzoši zeltainos matus un apburošo sejiņu. Neatradis meiteni, viņš nolika bisi statīvā virs kamīna un nevērīgi apvaicājās:

“Kur tad visi palikuši?”

“Ja tu runā par Džeiku,” vikārs atcirta, vēl vairāk sašutis par Iana tīšo cenšanos nejautāt, kur palikusi Elizabete, “tad viņš paņēma alus pudeli un aizgāja uz stalli, paziņojis, ka dzers, kamēr viņam izdosies aizmirst divas pēdējās dienas.”

“Tātad viņi ir atgriezušies?”

“Džeiks ir atgriezies,” vikārs pārlaboja, kamēr Ians piegāja pie galda un ielēja sev glāzē madeiru. “Kalpones būs klāt rīt no rīta. Toties Elizabete un Trokmortones-Džounsas jaunkundze ir prom.”

Nospriedis, ka abas sievietes izgājušas pastaigāties, Ians pameta acis uz durvju pusi.

“Kur tad viņas tik vēlu devās?”

“Atpakaļ uz Angliju.”

Ians sastinga, nepielicis glāzi pie lūpām.

“Kāpēc?” viņš strupi noprasīja.

“Tāpēc, ka Kemerones jaunkundzes tēvocis ir pieņēmis viņa brāļameitai izteikto bildinājumu.”

Vikārs apmierināts dusmīgi noskatījās, kā Ians ar vienu malku iztukšo pusi glāzes, it kā gribēdams aizskalot saņemto ziņu rūgtumu. Kad Ians atkal ierunājās, viņa balsī skanēja salts sarkasms.

“Kurš tad ir tas laimīgais līgavainis?”

“Cik saprotu, tad sers Frānsiss Belheivens.”

Iana lūpas saviebās neizsakāmā pretīgumā.

“Izskatās, ka tev viņš īpaši nepatīk.”

Ians paraustīja plecus.

“Belheivens ir vecs izvirtulis, un runā, ka viņa seksuālās izpriecas reizēm kļūstot pat neiedomājamas. Turklāt viņš ir trīsreiz vecāks par Elizabeti.”

“Žēl gan,” vikārs noteica, neveiksmīgi cenzdamies runāt

vienaldzīgi, atgāzās krēslā un atbalstīja garās kājas uz soliņa, kas atradās viņam priekšā. “Tāpēc ka tam skaistajam, nevainīgajam bērnam nekas cits neatliks kā vien apprecēties ar šo veco... izvirtuli. Ja viņa to nedarīs, viņas tēvocis pārstās dot viņai naudu, un viņa zaudēs māju, ko tik ļoti mīl. Tēvocim Belheivens ļoti patīk, jo šim cilvēkam ir vajadzīgais tituls un bagātība, un, cik saprotu, tas ir vienīgais, kas viņu interesē. Jaukajai meitenei nāksies apprecēties ar veci, viņai nav citas izejas.”

“Muļķības!” Ians atcirta un iztukšoja glāzi. “Pirms diviem gadiem Elizabete Kemerone Londonas sezonas laikā guva vislielāko piekrišanu. Visi zināja, ka viņa saņēma vairāk nekā duci precību piedāvājumu. Ja jau tas ir vienīgais, kas viņas tēvocim rūp, tad viņš var izvēlēties jebkuru citu līgavaini.”

Dankana balsī skanēja viņam neraksturīgs sarkasms.

“Tas bija pirms tam, kad viņa kādās viesībās satikās ar tevi. Kopš tā laika visi zina, ka viņa vairs neko nav vērta.”

“Ko, ellē, tas tagad nozīmē?”

“To tu man pasaki pats, Ian!” vikārs iesaucās. “Es šo stāstu esmu dzirdējis divās daļās no Trokmortones-Džounsas jaunkundzes. Pirmajā reizē viņa bija sadzērusies opija tinktūru. Šodien viņu bija pārņēmis kas tāds, ko es varu nodēvēt vienīgi par visbriesmīgākajām dusmām, kādas man jebkad nācies redzēt. Kaut arī es varbūt visu nezinu, man tomēr radies zināms priekšstats par to, kas toreiz noticis, un, ja kaut vai tikai puse no tā visa ir patiesība, tad pilnīgi skaidrs, ka tev vai nu nav sirds, vai arī sirdsapziņas! Man pašam sirds vai lūst, iedomājoties, ko Elizabetei nācies pārciest gandrīz divus gadus. Un, kad es vēl iedomājos, ka viņa spējusi tev to piedot...”

“Ko tā sieviete tev pastāstīja?” Ians strupi pārtrauca tēvoci, pagriezās un piegāja pie loga.

Viņa acīm redzamā vienaldzība tā saniknoja vikāru, ka viņš pielēca kājās un piesoļoja pie Iana, nikni glūnēdams uz viņa profilu.

“Viņa man pateica, ka tu esot neglābjami sabojājis Elizabetes Kemerones reputāciju,” vikārs rūgti noskaldīja. “Viņa man pastāstīja, ka tu esot pierunājis šo nevainīgo meiteni, kas tikai dažas nedēļas pirms tikšanās ar tevi bija pirmo reizi atstājusi savas lauku mājas, lai viņa aiziet uz satikšanos ar tevi kādā meža būdiņā un vēlāk siltumnīcā. Viņa man pastāstīja, ka šo ainu redzējuši daži cilvēki, kuri pasteigušies to pastāstīt citiem, un pāris dienu laikā par to jau runājusi visa pilsēta. Viņa man teica, ka Elizabetes līgavainis to uzzinājis un tevis dēļ atsaucis saderināšanos. Un, kad tas noticis, sabiedrība nospriedusi, ka Elizabete tiešām ir samaitāta sieviete, un viņu pilnībā atstūmusi. Viņa man pastāstīja, ka vēl pēc dažām dienām Elizabetes brālis aizbēdzis no Anglijas, lai izvairītos no kreditoriem, kuri būtu varējuši saņemt savu naudu, ja Elizabete būtu izdevīgi apprecējusies, un viņš tā arī vairs neesot atgriezies.” Ar drūmu apmierinājumu vikārs ieraudzīja, ka Iana vaigā noraustās muskulis. “Elizabete devusies uz Londonu tikai tādēļ, lai noslēgtu izdevīgas laulības, un tu esot izpostījis visas viņas cerības to kādreiz izdarīt. Un tieši tāpēc šim bērnam tagad jāprecas ar cilvēku, kuru tu pats sauc par izvirtuli, kas ir trīsreiz vecāks par viņu!” Apmierināts, ka viņa vārdi izraisījuši vēlamo iespaidu, vikārs ķērās pie pēdējā iznīcinošā uzbrukuma. “Tavas rīcības rezultātā drosmīgā, skaistā meitene gandrīz divus gadus dzīvojusi kaunpilnā noslēgtībā. Viņas māja, par kuru viņa stāstīja ar tādu mīlestību, kreditoru dēļ zaudējusi visu, kas tajā bija vērtīgs. Apsveicu tevi, Ian! Tu esi padarījis nevainīgu meiteni par visu atstumtu ubadzi! Un tikai tāpēc, ka viņa iemīlējās tevī no pirmā acu uzmetiena. Zinot par tevi visu to, ko man tagad nācies uzzināt, atliek tikai brīnīties, ko viņa tevī saskatījusi!”

Iana kaklā krampjaini noraustījās muskulis, tomēr viņš pat nemēģināja aizstāvēties saniknotā tēvoča priekšā. Ar plaukstām abās pusēs atbalstījies pret loga aplodu, viņš truli lūkojās tumsā. Tēvoča vārdi dimdēja viņa smadzenēs kā tūkstotis āmuru, apvienodamies ar mokošo apziņu par paša nežēlīgo izturēšanos pret Elizabeti šo pēdējo dienu laikā.

Ians atcerējās, kāda Elizabete bija izskatījusies Anglijā drosmīga, skaista un nevainīgas kaisles pārņemta viņa apskāvienos; viņš domās atkal izdzirdēja viņas vārdus: Jūs pats teicāt manam brālim, ka tā bija tikai nenozīmīga izklaide. Viņš ieraudzīja Elizabeti pārgalvīgi un prasmīgi šaujam mērķī, kamēr viņš bija ņirgājies par viņas pielūdzējiem. Viņš redzēja meiteni nometamies ceļos zālē un aplūkojam zīmējumus ar viņa mirušās ģimenes attēliem. “Cik skumji,” viņa bija čukstējusi, un viņas skaistajās acīs bija iemirdzējusies maiga līdzjūtība. Ians atcerējās, kā Elizabete bija raudājusi viņa rokās, uzzinot, ka arī viņas draudzenes ir viņu nodevušas.

Jaunā nožēlas uzplūdā viņš atcerējās meitenes vakardienas neticamo maigumu un nesavtīgo mīļumu viņa apskāvienos. Elizabete bija padarījusi viņu vai traku aiz iekāres, bet vēlāk viņš bija sacījis: Šoreiz nekāda bildinājuma nebūs. Par laulībām nevar būt ne runas man ir izbeigušies visi rubīni un dārgās kažokādas.

Viņš atcerējās arī visu citu, ko bija sacījis: Kāda velna pēc jūsu tēvocis uzskata, ka es gribu jūs precēt? Un: Lēdija Kemerone ir ļoti bagāta jauna dāma, Dankan. Un: Esmu gatavs derēt, ka Heivenhēr-stā visas istabas ir izklātas ar kažokādām un pilnas ar dārgakmeņiem.

Un viņa bija pārāk lepna, lai iebilstu.

Ianam uznāca dusmas par paša aklumu un stulbumu. Viņam taču vajadzēja visu saprast jau tajā pašā mirklī, kad Elizabete sāka stāstīt par kaulēšanos ar tirgotājiem, viņam vajadzēja visu tūdaļ saprasti Jau kopš pirmās reizes, kad viņš bija ieraudzījis Elizabeti Kemeroni, viņš bija izturējies kā akls, nē, Ians, nikns pats uz sevi, sev aizrādīja, Anglijā viņš bija instinktīvi nojautis, ka šī meitene ir maiga un lepna, drosmīga un nevainīga un... tāda kā neviena cita. Viņš bija sasodīti labi zinājis, ka viņa nav maza, neķītra flirtētāja, un tomēr viņš vēlāk bija sev to iestāstījis un šeit izturējies pret meiteni tik nejauki un viņa visu šo laiku bija to pacietusi! Viņa bija ļāvusi Ianam neglīti runāt par sevi un tad mēģinājusi attaisnot šādu izturēšanos ar to, ka Anglijā pati uzvedusies kā “bezkaunīga netikle”!

Iana kaklā sakāpa smacējošs rūgtums, un viņš aizvēra acis. Elizabete bija tik sasodīti maiga, viņa visu piedeva un bija gatava pati uzņemties visu vainu!

Dankans nekustējās; klusēdams viņš lūkojās sasprindzis uz savu māsasdēlu, kas stāvēja pie loga, cieši aizmiedzis acis, izskatīdamies kā cilvēks, kuru velk uz moku rata.

Beidzot Ians ierunājās, viņa balss skanēja griezīgi, un šķita, it kā vārdi tiktu izvilkti no viņa ar varu.

“Vai šī sieviete pati to pateica, vai arī tā domā tikai tu?”

“Par ko tu runā?”

Aprauti ievilcis elpu, Ians atkal pavaicāja:

“Vai viņa tev pateica, ka Elizabete pirms diviem gadiem bijusi manī iemīlējusies, vai arī tas ir tavs uzskats?”

Atbilde Ianam acīmredzot nozīmēja daudz, un Dankans gandrīz pasmaidīja. Tomēr pašreizējā brīdī vikāram lielākas raizes darīja kas cits, ko viņš gribēja vairāk par visu; viņš vēlējās, lai Ians apprecētu Elizabeti un vērstu par labu viņai nodarīto ļaunumu un lai Ians salīgtu mieru ar savu vectēvu. Lai izdarītu pirmo, Ia-nam nāktos izdarīt arī otro, jo Elizabetes tēvocis acīmredzot bija apņēmies atrast viņai vīru ar titulu. Dankans tik ļoti gribēja, kaut viņa vēlēšanās piepildītos, ka bija gandrīz gatavs sameloties, taču sirdsapziņa aizliedza viņam tā rīkoties.

“To man teica Trokmortones-Džounsas jaunkundze, atrazdamās opija tinktūras iespaidā. Tomēr tā domāju arī es, spriežot pēc Elizabetes rakstura un viņas izturēšanās pret tevi.”

Nogaidījis vēl vienu ilgu briesmīgas neziņas brīdi, vikārs, labi zinādams, kādā virzienā tikmēr būs pavērsušās Iana domas, atkal ierunājās, gatavs panākt savu ar uzstājīgas un sistemātiskas loģikas palīdzību.

“Tev neatliek nekas cits kā vien paglābt viņu no šīm pretīgajām laulībām.”

Noturējis Iana klusēšanu par piekrišanu, vikārs jau uzstājīgāk turpināja:

“Tādēļ tev nāksies atrunāt viņas tēvoci, lai viņš neatdod Elizabeti tam cilvēkam. Trokmortones-Džounsas jaunkundze man jau teica un es pats savām acīm redzēju to rakstītu tajā vēstulē, ka šis tēvocis vēlas izprecināt Elizabeti vīrietim ar titulu un gatavs dot priekšroku tam, kuram tāds ir. Augstmaņu aprindās tādi uzskati nav nekas neparasts, tāpēc tev nav nekādu cerību iestāstīt viņas tēvocim, ka viņš rīkojas nepareizi, ja tu esi nolēmis rīkoties tieši tā.” Dankans ieraudzīja, ka Ians nobāl, aptvēris dzirdēto, un tad izdarīja pēdējo cirtienu: “Tavos spēkos ir iegūt šādu titulu, Ian. Es labi apzinos, cik ļoti tu ienīsti savu vectēvu, taču tam vairs nav nekādas nozīmes. Vai nu tev jāļauj Elizabetei apprecēties ar šo nicināmo Belheivenu, vai arī jāsalīgst miers ar Ste-nopas hercogu. Vai nu tā, vai citādi, un tu pats to labi zini."

Ians saspringa, nikni pretodamies domai par miera salīgšanu ar savu vectēvu. Dankans vēroja viņu, labi zinādams, kāda cīņa plosās Iana krūtīs, un mokošā neziņā gaidīja viņa lēmumu. Kad Ians beidzot ierunājās, viņa niknais lāsts bija veltīts vectēvam.

“Tas nožēlojamais maitasgabals!” viņš izgrūda caur sakostiem zobiem. “Pēc vienpadsmit gadiem viņš beidzot būs panācis savu. Un tikai tāpēc, ka es nespēju atteikties no šīs meitenes.”

Vikārs tikai ar pūlēm apslēpa savu priecīgo atvieglojumu.

“Pasaulē ir vēl daudz kas ļaunāks par nepieciešamību apprecēt skaistu, jaunu sievieti, kura turklāt ir tik gudra, ka tevī iemīlējusies,” viņš aizrādīja.

To dzirdot, Ians gandrīz pasmaidīja. Tomēr šī jautrība vienā mirklī pārgāja, aptverot sarežģīto īstenību.

“Viņa kaut ko juta pret mani tikai toreiz. Tagad viņa vēlas iegūt vienīgi neatkarību.”

Vikārs savilka uzacis un pārsteigts iesmējās.

“Neatkarību? Tiešām? Cik dīvaina iedoma! Esmu pārliecināts, ka tev noteikti izdosies atrunāt viņu no tik muļķīgas idejas.”

“Es tavā vietā uz to necerētu.”

“Neatkarībai tiek piedēvēta pārmērīgi liela nozīme. Ja viņa to iegūs, tad sāks to ienīst,” vikārs aizrādīja.

Ians neklausījās tēvoča vārdos; viņu no jauna ar briesmīgu spēku pārņēma niknums par vajadzību padoties sava vectēva gribai.

“Nolādēts/” viņš iesaucās. “Es labāk redzētu viņu kopā ar visu titulu sapūstam ellē.”

Joprojām smaidīdams, Dankans bargi iebilda:

“Iespējams, ka tieši bailes no “sapūšanas ellē”, kā tu tik daiļrunīgi izteicies, ir tās, kas radījušas viņā izmisīgu vēlēšanos pasludināt tevi par savu mantinieku. Tomēr neaizmirsti, ka viņš mēģina ar tevi izlīgt jau vairāk nekā desmit gadus krietni ilgu laiku pirms brīža, kad viņam uznāca sirds vājums.”

“Viņš ir novēlojies par desmit gadiem!” Ians noŠņirkstināja zobus. “Mans tēvs bija viņa likumīgais mantinieks, un tas vecais nelietis līdz pat sava dēla nāvei tā arī nepiekāpās.”

“Es to labi zinu. Tomēr ne jau tas tagad ir svarīgi, Ian. Tu esi zaudējis, cenzdamies turēties no viņa pa gabalu. Tev jāzaudē šajā cīņā ar savai dižciltīgajai izcelsmei atbilstošu cēlumu un cieņu, kā to būtu darījis tavs tēvs. Tu likumīgā kārtā esi nākamais Steno-pas hercogs. To vairs nekas nespēj mainīt. Vēl vairāk, es no visas sirds esmu pārliecināts, ka tavs tēvs būtu piedevis hercogam, ja vien viņam būtu radusies tāda iespēja kā tagad tev.”

“Es neesmu mans tēvs,” Ians atcirta.

Vikārs, baidīdamies, ka Ians sāk šaubīties, asi uzsvēra:

“Tu nedrīksti zaudēt laiku. Neaizmirsti, tu varbūt ieradīsies pie sava vectēva un uzzināsi, ka viņš īstenojis savus pagājušās nedēļas draudus un izvēlējies sev citu mantinieku.”

“Tikpat labi pēc tās pēdējās vēstules, ko es viņam aizsūtīju, viņš mani patrieks pie visiem jodiem.”

“Pie tam,” vikārs turpināja, “ja tu kavēsies, iespējams, ka Elizabete jau būs izprecināta tam Belheivenam.”

Ians bezgala ilgi svārstījās, tad strupi pamāja, sabāza rokas kabatās un negribīgi kāpa augšā uz otro stāvu.

“Ian!” vikārs uzsauca.

Ians apstājās un pagriezās.

“Kas tad vēl?” viņš īgni jautāja.

“Es gribu zināt, kā nokļūt Elizabetes mājās. Tu gan esi nomainījis līgavas, taču, cik saprotu, man joprojām ir atvēlēts tas gods Londonā noturēt laulību ceremoniju.”

Māsasdēls pamāja.

“Tu rīkojies pareizi,” vikārs klusi sacīja, nespēdams atvairīt bailes, ka Iana dusmas varētu likt viņam tīši atstumt veco hercogu. “Neatkarīgi no tā, kādas izrādīsies tavas laulības, tev nav izvēles. Tu esi izpostījis viņas dzīvi.”

“Turklāt vairāk, nekā tu spēj iedomāties,” Ians īsi atteica. “Dieva vārdā, ko tas nozīmē?”

“Tieši manis dēļ viņas tēvocis tagad ir kļuvis par viņas aizgādni.” Ians nopūtās. “Elizabete kļūdās, domādama, ka viņas brālis aizbēdzis, lai izvairītos no parādu nomaksas vai skandāla.” “Tevis dēļ? Kā tas iespējams?”

“Viņš izaicināja mani uz divkauju un, nespēdams mani nogalināt likumīgā ceļā, mēģināja to izdarīt vēl divas reizes slepeni -, un abas reizes viņam tas gandrīz izdevās. Es liku viņu nogādāt uz “Ariannas” klāja un nosūtīju uz Indiju, lai padarītu viņu mierīgāku.”

Vikārs nobāla un atslīga uz dīvāna.

“Kā tu drīkstēji tā izrīkoties?”

Dzirdot šo netaisnīgo pārmetumu, Ians sastinga.

“Man atlika tikai vēl divas iespējas ļaut viņam iešaut man mugurā vai nodot viņu varas iestādēm. Es negribēju, lai viņš tiktu pakārts par savu pārmērīgo vēlēšanos atriebt māsu; es vēlējos viņu dabūt prom no acīm.”

“Bet uz diviem gadiem!”

“Viņš būtu atgriezies jau gandrīz pēc gada, taču “Arianna” cieta vētrā un tika novietota Sendeloras dokos. Tur viņš aizbēga no kuģa un nozuda. Es nospriedu, ka viņš pamanījies atkal atgriezties mājās. Man nebija ne jausmas,” Ians nobeidza, pagriezās un turpināja ceļu augšup, “ka viņš tomēr nav atgriezies. Es to uzzināju tikai pirms brīža, kad tu man to pavēstīji.”

“Augstais Dievs!” vikārs iesaucās. “Elizabeti tiešām nevarēs vainot, ja viņa nolems tevi ienīst par to, ko tu esi izdarījis.”

“Es netaisos viņai sagādāt iespēju to darīt,” Ians atbildēja stingrā balsī, kas brīdināja tēvoci nejaukties viņa darīšanās. “Es nolīgšu detektīvu, lai tas viņu uzmeklē, un, kad būšu noskaidrojis, kas ar viņu noticis, pats Elizabetei to pastāstīšu.”

Dankana veselais saprāts atkal sāka cīnīties ar viņa sirdsapziņu, un šoreiz sirdsapziņa bija spiesta atkāpties.

“Iespējams, ka tā būs vislabāk,” viņš negribīgi piekrita, labi zinādams, cik grūti Elizabetei nāksies piedot Ianam šo kārtējo un

vēl ļaunāko nodarījumu. “Viss būtu bijis daudz vienkāršāk,” viņš nopūzdamies piebilda, “ja tu jau agrāk būtu zinājis, kas noticis ar Elizabeti. Tev ir daudz paziņu Anglijas sabiedrībā; kā tas nākas, ka viņi tev neko nav stāstījuši?”

“Pirmkārt, pēc šā notikuma es gandrīz gadu nerādījos Anglijā. Otrkārt,” Ians nicinoši piebilda, “šajā sabiedrībā, ko tik ironiski dēvē par pieklājīgu, cilvēkam nekad nestāsta to, kas attiecas uz viņu pašu. Par to runā ar visiem pārējiem un, ja iespējams, attiecīgajam cilvēkam tieši aiz muguras.”

Ians ieraudzīja, ka tēvoča sejā atplaukst neizprotams smaids. “Ja nerunājam par tenkošanu, tev šī sabiedrība liekas nepiedienīgi lepna, autokrātiska un pašpārliecināta, vai ne?”

“Lielākoties tā arī ir,” Ians īsi atteica un uzkāpa augšā. Kad viņa istabas durvis bija aizvērušās, vikārs uzrunāja tukšo telpu.

“lan,” viņš sacīja, pleciem ietrīcoties smieklos, “tev šis tituls ir kā radīts tu esi dzimis ar šādām īpašībām.”

Pēc mirkļa, atkal kļuvis nopietns, vikārs pacēla acis pret griestu sijām. Viņa sejas izteiksme liecināja par milzīgu apmierinājumu.

“Paldies Tev,” viņš sacīja debesīm. “Tev bija vajadzīgs visai ilgs laiks, lai atbildētu uz manu pirmo lūgšanu,” viņš piebilda, runādams par miera salīgšanu ar Iana vectēvu, “toties attiecībā uz Elizabeti Tu esi rīkojies brīnišķīgi ātri.”

18. nodaļa

1

Četras dienas vēlāk, kad Ians beidzot nonāca lauku viesnīciņā “Baltais ērzelis”, bija gandrīz pusnakts. Atstājis zirgu kalpotāja ziņā, viņš devās iekšā, šķērsodams lielu telpu, kas bija pilna ar zemniekiem, kuri sēdēja pie alus kausiem. Saimnieks, resns vīrs, apsējis ap vēderu netīru priekšautu, vērtējoši pārlaida skatienu Torntona kunga dārgajiem, melnajiem svārkiem, zilpelēkajām jātnieka biksēm, skarbajai sejai un spēcīgajam augumam un prātīgi nosprieda, ka no šā viesa nav nepieciešams pieprasīt iepriekšēju samaksu par istabu. Reizēm augstmaņi par šādu prasību mēdza aizvainoties.

Brīdi vēlāk, kad Torntona kungs bija pavēlējis, lai uz viņa istabu tiktu uznestas vakariņas, viesnīcnieks klusībā apsveica sevi par sava lēmuma pareizību, jo viņa jaunais viesis tūdaļ uzdeva jautājumu par iespaidīgo īpašumu, kas piederēja kādam slavenam vietējam dižciltīgajam.

“Cik tālu no šejienes atrodas Stenoppārka?”

“Apmēram stundas jājiena attālumā, kungs.”

Ians brīdi apsvēra, prātodams, vai vajadzētu tur negaidot ierasties no rīta bez iepriekšējas pieteikšanās vai arī nosūtīt ziņu par savu paredzamo apmeklējumu.

“Rīt no rīta uz turieni vajadzēs aizvest vēstuli,” viņš beidzot paziņoja.

“Es pats likšu savam puisim to nogādāt īstajā vietā. Cikos lai viņš to aizved uz Stenoppārku?”

Ians atkal saminstinājās, saprazdams, ka tagad atpakaļceļa vairs nav.

“Desmitos.”

Nākamajā dienā, vienatnē stāvēdams savā viesnīciņas istabā, Ians, joprojām neievērodams brokastis, kas jau sen viņu gaidīja, vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Ziņnesis bija devies ceļā pirms trim stundām. Viņš kavējās gandrīz veselu stundu ilgāk, nekā būtu vajadzējis, lai atgrieztos ar vēstuli no Stenopa, ja vien tāda vēstule vispār bijusi. Ielicis pulksteni kabatā, Ians piegāja pie kamīna un aizkaitināts uzsita ar jātnieka cimdiem pa augšstilbu. Viņam nebija ne jausmas, vai vectēvs vispār atrodas Stenopā. Varbūt vecais vīrs jau bija izraudzījies sev citu mantinieku un nu nevēlējās tikties ar Ianu, lai atmaksātu par visiem agrākajiem savu samierināšanās pierādījumu noraidījumiem pēdējo desmit gadu laikā. Ar katru mirkli Ians aizvien vairāk sliecās noticēt tieši pēdējam apgalvojumam.

Aiz viņa muguras uz sliekšņa nostājās viesnīciņas saimnieks un ierunājās:

“Mans zēns vēl nav atgriezies, kaut arī pagājis jau krietni ilgs laiks. Ja viņš neatgriezīsies stundas laikā, Torntona kungs, būšu spiests pieprasīt no jums papildu samaksu.”

Ians pāri plecam atskatījās uz viņu un tikai ar ārkārtīgām pūlēm savaldījās, lai vīram pamatīgi neiesistu.

“Lieciet apseglot manu zirgu un pievest to pie durvīm,” viņš strupi atteica, nebūdams īsti pārliecināts, ko lai tagad iesāk. Viņš labāk būtu devis priekšroku publiskam pērienam nekā Šādai īsas vēstules rakstīšanai savam vectēvam. Tagad viņš bija ticis atstumts kā lūdzējs, un tas viņu saniknoja.

Aiz muguras stāvošais saimnieks samiedza acis un nopētīja ar aizdomām Ianu. Parasti vīriešu kārtas ceļotājiem, kuri ieradās bez karietes vai pat bez kalpotāja, tika lūgts uzreiz pēc ierašanās samaksāt par istabu. Šoreiz viņš nebija pieprasījis iepriekšēju samaksu, jo šā viesa valodā bija manāma bagāta džentlmeņa aprautais, valdonīgais tonis, bet viņa jātnieka tērpam piemita nepārprotams eleganta, pēc pasūtījuma šūta apģērba zīmogs. Tomēr tagad, kad no Stenoppārkas kavējās atbilde uz šā vīra vēstuli, saimnieks bija mainījis savas agrākās domas par viesi un nu prātoja, vai nevajadzētu viņu aizkavēt, lai šis cilvēks neuzkāptu zirgam mugurā un neaizaulekšotu prom, nesamaksājis par istabu.

Beidzot pamanījis, ka saimnieks joprojām kavējas uz sliekšņa, Ians atrāva nikno skatienu no tukšā kamīna.

“Jā, kas ir?”

“Nauda par istabu, kungs. Es gribu to saņemt tūlīt.”

Viņa alkatīgās acis pārsteigumā iepletās, redzot, ka viesis izņem no kabatas biezu naudas žūksni, izvelk no tā pietiekami daudz naudas, lai samaksātu par vienas nakts uzturēšanos, un strupi pasniedz to viņam.

Ians nogaidīja vēl trīsdesmit minūtes un tad bija spiests samierināties ar faktu, ka no vectēva atbildi nesaņems. Saniknots par to, ka velti izšķiedis vērtīgo laiku, viņš izgāja no istabas, nolēmis jāt uz Londonu, lai mēģinātu tiopirkt Elizabetes tēvoča labvēlību. Veltīdams visu uzmanību cimdu uzvilkšanai, viņš izsoļo-ja cauri kroga telpai, pat nepamanījis pēkšņo spriedzi, kas tajā bija visus pārņēmusi. Trokšņainie zemnieki, kas bija dzēruši alu pie saskrambātajiem galdiem, bijīgi klusējot, blenza uz durvīm. Saimnieks, kas pirms brīža bija glūnējis uz Ianu ar tādām aizdomām, it kā Ians grasītos nozagt alvas ūdens krūzi, nu stāvēja dažu pēdu attālumā no atvērtajām ārdurvīm, skatīdamies uz Ianu ar ieplestu muti.

“Milord!” viņš iesaucās un tad, it kā būtu pilnīgi zaudējis spēju runāt, ar roku izteiksmīgi pamāja uz durvju pusi.

Iana skatiens no pēdējās cimda pogas pievērsās viesnīciņas saimniekam, kas patlaban bijīgi paklanījās, un tad viņš asi apcirtās pret durvīm. Uz sliekšņa, stīvi izslējušies, stāvēja divi sulaiņi un kučieris zaļzeltainās livrejās.

Izlikdamies neievērojam zemnieku izbrīna pilnos skatienus, kučieris pagājās uz priekšu, zemu paklanījās Ianam un noklepojās. Nopietnā, skanīgā balsī viņš atkārtoja hercoga sūtīto ziņu, kas laupīja Ianam pēdējās šaubas par vectēva jūtām pret viņu un viņa neparedzēto apmeklējumu.

“Viņa gaišība Stenopas hercogs pavēlēja man nodot savus vissirsnīgākos sveicienus Kensingtonas marķīzam... un pateikt, ka viņš no visas sirds gaida jūsu ierašanos Stenoppārkā.”

Pavēlot kučierim uzrunāt Ianu par Kensingtonas marķīzu, hercogs nupat bija publiski paziņojis Ianam un visiem krodziņa apmeklētājiem, ka šis tituls tagad pieder un uz mūžīgiem laikiem piederēs Ianam. Tāds žests tālu pārsniedza visas Iana cerības, vienlaikus apliecinot, ka, pirmkārt, viņa vectēvs nav sadusmojies par nemitīgo savu miera salīgšanas piedāvājumu noraidījumu, un, otrkārt, šim viltīgajam, vecajam vīram joprojām ir pietiekami daudz prāta, lai apjaustu, ka viņš ir uzvarējis.

Tas Ianu aizkaitināja, un viņš, strupi pamājis kučierim, pagāja garām mutes iepletušajiem ciema ļaudīiii, kas bijīgi noņēma cepures tā vīra priekšā, kurš nupat bija publiski nosaukts par hercoga mantinieku. Braucamrīks, kas gaidīja Ianu pagalmā, bija vēl viens apliecinājums vectēva vēlmei uzņemt viņu mājās ar visu ie• spējamo cieņu: viņš bija atsūtījis Ianam pretī slēgtu karieti, ko vilka četri skaisti zirgi ar sudraba iemauktiem.

Ianam iešāvās prātā, ka šis cēlais žests varbūt ir veids, kādā vectēvs vēlas parādīt, ka viņš ir sen gaidīts un mīlēts viesis, tomēr Ians šo domu tūdaļ atvairīja. Viņš nebija braucis šurp, lai no jauna savienotos ar savu vectēvu; viņš bija ieradies pēc savam tēvam reiz piederējušā titula. Tas bija viss, ko viņam vajadzēja no vecā vīra.

Par spīti savam vēsajam mieram, Ianu tomēr pārņēma dīvaina nerealitātes izjūta, kad kariete iebrauca pa vārtiem un pa piebraucamo ceļu sāka virzīties uz vietu, kuru viņa tēvs līdz pat savu laulību brīdim divdesmit triju gadu vecumā bija saucis par mājām. Atrašanās šeit padarīja Ianu neraksturīgi skumju, tomēr pastiprinot arī viņa naidu pret tirānisko aristokrātu, kurš bija apzināti atteicies no sava dēla un izmetis viņu no šīs mājas. Ians kritiski nopētīja glīti sakopto parku un milzīgo akmens celtni, kuras jumtu izraibināja skursteņi. Lielākajai daļai cilvēku Stenoppār-ka būtu likusies ļoti varena un iespaidīga; Iana acīs tā bija tikai veca, liela savrupmāja, droši vien pagalam vecmodīga un ne tuvu tik skaista kā pat vismazākais no viņa īpašumiem.

Kariete apstājās pie pakāpieniem, kas veda uz durvīm, un, pirms Ians bija paguvis izkāpt, ārdurvis atvēra kāds vecs, kalsns sulainis parastā, melnā livrejā. Iana tēvs tikai retumis mēdza stāstīt par savu tēvu, mājām un visu, ko viņš tajās atstājis, toties visai bieži un plaši viņš bija runājis par kalpotājiem, kas bijuši viņam īpaši mīļi. Kāpdams augšā, Ians nopētīja sulaini un noprata, ka tas ir Ormslijs. Iana tēvs bija stāstījis, ka reiz, kad viņam bijis desmit gadu, Ormslijs pieķēris viņu siena gubenī slepeni nogaršojam Stenopa labāko franču brendiju. Ormslijs bija uzņēmies visu vainu par pazudušo brendiju un dārgo karafi, atzīdamies, ka izdzēris to pats un reibumā nejauši sasitis karafi.

Patlaban Ormslijs izskatījās tā, it kā būtu gatavs kuru katru mirkli apraudāties. Viņa miklo, izbalējušo, zilo acu skatiens sirsnīgi pārslīdēja Iana sejai.

“Labdien, milord!” viņš formāli sacīja, taču sajūsma vecā vīra sejā radīja Ianam iespaidu, ka Ormslijs tikai ar pūlēm valdās, lai neapskautu viņu. “Un... un vai drīkstu piebilst...” Vecais vīrs aprāvās, aizkustinājumā piesmacis, un aši noklepojās. “Atļaujiet man piebilst, cik ļoti... cik ļoti, ļoti mēs priecājamies par jūsu atgriešanos...” Sulainim atkal aizlūza balss, viņš pietvīka, un Ians uz mirkli piemirsa savu naidu pret vectēvu.

“Labdien, Ormslij!” Ians sacīja, pasmaidīdams par milzīgo prieku, kas pavīdēja Ormslija grumbainajā sejā, dzirdot, ka Ians zina viņa vārdu. Nojauzdams, ka Ormslijs grasās vēlreiz paklanīties, Ians pastiepa roku, un uzticamajam kalpotājam nācās to paspiest. “Ceru,” Ians uzmanīgi pajokoja, “ka jūs esat atteicies no sava ieraduma pārāk aizrauties ar franču brendiju?”

Vecās, izbalējušās acis iemirdzējās kā briljanti, izdzirdot Šo papildu apliecinājumu tam, ka Iana tēvs ir stāstījis par viņu savam dēlam.

“Esiet sveicināts mājās! Esiet beidzot sveicināts mājās, mi-lord!” Ormslijs piesmacis atbildēja un paspieda Ianam roku.

“Es te palikšu tikai dažas stundas,” Ians vēsi paskaidroja, un sulaiņa rokasspiediens no vilšanās kļuva mazliet vaļīgāks. Tad kalpotājs atkal atguvās un kopā ar Ianu devās uz priekšu pa platu priekšnamu, kura sienas bija apšūtas ar ozolkoka paneļiem. Apkārt rosījās vesels bars kalpotāju un kalpoņu, cītīgi tīrot spoguļus, sienu apšuvumu un grīdas. Ianam ejot tiem garām, vairāki kalpotāji slepus viņu uzmanīgi nopētījamai pēc tam pārmītu ašus, apmierinātus smaidus. Domājot par gaidāmo tikšanos ar vectēvu, Ians pat nepamanīja šos pētošos un iztrūcinātos skatienus, tomēr ar acs kaktiņu neskaidri ievēroja, ka daži kalpotāji steidzīgi pieliek pie acīm un deguniem kabatlakatiņus.

Ormslijs piegāja pie divviru durvīm gara gaiteņa galā, un Ians padzina visas domas, gatavodamies pirmo reizi ieraudzīt savu vectēvu. Jau bērnībā viņš bija aizliedzis sev ļauties vājībai domāt par šo radinieku, un tajos retajos gadījumos, kad viņš bija tomēr atcerējies vectēvu, viņš to bija iztēlojies līdzīgu savam tēvam vidēja auguma vīru ar gaišbrūniem matiem un brūnām acīm. Ormslijs plaši atgrūda kabineta durvis, un Ians pārkāpa pāri slieksnim un pagājās tuvāk krēslam, kurā sēdošais virs, atbalstījies uz spieķa, ar grūtībām piecēlās kājās. Tagad, kad viņš beidzot bija iztaisnojies un nostājies Ianam pretī, Ians izjuta gandrīz fizisku triecienu: vectēvs bija ne vien tikpat garš kā viņa paša sešas pēdas un divas collas lielais augums, bet arī hercoga seja, Ia-nam par lielu nepatiku, izskatījās biedējoši līdzīga viņa paša sejas vaibstiem, kaut arī pats Ians tikai attāli līdzinājās savam tēvam. Patiesībā viņam radās dīvaina sajūta, it kā viņš skatītos pats uz savu novecojušo, sirmo seju.

Arī hercogs uzmanīgi nopētīja atnācēju un acīmredzot nonāca pie tāda paša slēdziena. Viņa reakcija bija pavisam pretēja -viņš nesteidzīgi pasmaidīja, nojauzdams Iana aizkaitinājumu par šādu līdzību.

“Tu to nezināji?” viņš vaicāja spēcīgā baritona balsī, kas ļoti līdzinājās Iana balsij.

“Nē,” Ians strupi atteica. “Es to nezināju.”

“Tad jau man ir dažas priekšrocības,” hercogs noteica, atbalstīdamies uz spieķa un nopētīdams Iana seju tā, kā to pirmīt bija darījis sulainis. “Jo es to zināju."

Ians ietiepīgi izlikās nemanām, ka vectēva dzintarkrāsas acis kļūst miklas.

“Es runāšu īsi un konkrēti,” viņš iesāka, taču vectēvs pacēla slaidu, aristokrātisku roku.

“Ian, lūdzu,” viņš īgni iebilda, pamādams uz krēslu sev pretī. “Esmu gaidījis šo mirkli ilgāk, nekā tu spēj iedomāties. Lūdzu, neatņem vecam vīram prieku sirsnīgi sagaidīt mājās savu pazudušo mazdēlu.”

“Es neesmu nācis šurp, lai stiprinātu ģimenes saites,” Ians atcirta. “Ja runa būtu tikai par mani, es šajā mājā nekad nebūtu spēris kāju!”

To dzirdot, vectēvs sastinga, tomēr viņa balss skanēja ļoti savaldīgi.

“Cik saprotu, tu esi ieradies pēc tā, kas likumīgi pieder tev,” viņš iesāka, taču tad kāda valdonīga sievietes balss lika Ianam ap-cirsties pret dīvānu, kur sēdēja divas vecas dāmas. Viņu trauslie augumi bija gandrīz pilnīgi iegrimuši mīkstajos spilvenos.

“Tas jau ir par traku, Stenop,” viena no viņām sacīja apbrīnojami bargā balsī. “Kā gan tu vari gaidīt no zēna pieklājīgu uzvedību, ja pats esi aizmirsis, kā pienācīgi jāizturas? Tu pat neesi centies piedāvāt viņam kaut ko atsvaidzinošu, nemaz nerunājot par iepazīstināšanu ar mums.” Uzlūkojusi iztrūcināto Ianu, viņa viegli pasmaidīja. “Es esmu tava vectēva māsa Hor-tenze,” vecā dāma paziņoja, cēli pieliekdama galvu. “Mēs pirms dažiem gadiem tikāmies Londonā, kaut arī tu acīmredzot mani neatceries.”

Ians, kas bija sastapis abas vectēva māsas tikai vienu reizi, arī tad pilnīgi nejauši, neizjuta pret viņām ne naidu, ne mīlestību. Viņš pieklājīgi paklanījās Hortenzei, kas pieliecās uz vecās, sirmās dāmas pusi, kura snauda viņai līdzās, viegli nokārusi galvu.

“Iespējams, ka tu atceries manu māsu Čeretiju, otru sava vectēva māsu, kas atkal ir kārtējo reizi aizmigusi. Vecumā tā mēdz gadīties.”

Mazā, sirmā galva strauji paslējās augšup, un vecā dāma atvēra zilās acis, pievērsdama Hortenzei aizvainojuma pilnu skatienu.

“Es esmu tikai Četrus gadus vecāka par tevi, Hortenze, un ir ļoti nejauki, ka tu visiem nemitīgi par to atgādini,” viņa sāpināta iesaucās; tad viņa pamanīja Ianu un atplauka platā smaidā. “Ian, dārgo zēn, vai mani tu vēl atceries?”

“Protams, kundze,” Ians pieklājīgi iesāka, bet Čeretija viņu tūdaļ pārtrauca, veltīdama māsai uzvaras pilnu skatienu.

“Nu redzi, Hortenze, viņš mani atceras, un tas ir tikai tāpēc, ka es dažu pēdējo gadu laikā neesmu novecojusi tik ļoti kā tu, kaut arī esmu mazdrusciņ vecāka par tevi. Vai tā ir?” viņa cerīgi pievērsās Ianam.

“Es tev ieteiktu uz šo jautājumu neatbildēt,” vectēvs sausi iejaucās sarunā. “Dāmas!” Viņš bargi uzlūkoja abas māsas. “Mums ar Ianu ir daudz kas pārspriežams. Es jums apsolīju, ka jūs varēsiet tikties ar viņu, tiklīdz viņš būs klāt. Tagad es pieprasu, lai jūs atstātu mūs divatā. Vēlāk mēs visi kopā dzersim tēju.”

Nevēlēdamies sarūgtināt vecās dāmas ar paziņojumu, ka viņš negrasās te palikt līdz tējas laikam, Ians nogaidīja, kamēr abas māsas piecelsies. Hortenze sniedza viņam roku skūpstam, un Ians paklausīja. Viņš jau grasījās apveltīt ar Šo pieklājīgo žestu arī otru dāmu, taču Čeretija pagrieza pret viņu vaigu, un Ians bija spiests noskūpstīt viņu.

Kad abas dāmas izgāja, telpā pagaisa arī viņu radītais īslaicīgais miers, un abus vīriešus tūlīt atkal pārņēma spriedze. Abi palika stāvam viens otram pretī pilnīgi svešinieki, kuriem nebija nekā kopīga, tikai neticama ārējā līdzība un viņu dzīslās plūstošās asinis. Hercogs stāvēja pilnīgi nekustīgi, stīvi izslējies un aristokrātisks, taču viņa skatiens bija sirsnīgs; Ians ar cimdiem nepacietīgi sita sev pa augšstilbu, un viņa seja izskatījās salta un apņēmīga, divi vīri vārdos neizteiktā klusuma un gribas divkaujā. Hercogs padevās, ar vieglu galvas mājienu atzīstot Ianu par uzvarētāju, un pārtrauca klusumu.

“Manuprāt, tagad ir īstais brīdis iedzert šampanieti,” viņš ierunājās, pastiepdams roku pēc zvana auklas.

Iana strupā, ciniskā atbilde lika viņam aprauties.

“Manuprāt, tagad pieklātos iedzert kaut ko daudz stiprāku.”

Hercogam nepalika nepamanīts šis mājiens, ka Ianam pašreizējā situācija vairāk šķiet pretīga nekā iepriecinoša. Vēlreiz viegli pasmaidījis, viņš parāva zvana auklu.

“Tu dzersi skotu viskiju, vai ne?” viņš noprasīja.

Iana pārsteigumu, ka vecais vīrs acīm redzami zina, kādam dzērienam viņš dod priekšroku, tūdaļ nomāca apjukums, kad Ormslijs jau nākamajā mirklī iesteidzās kabinetā, nesdams paplāti, uz kuras atradās karafe ar skotu viskiju, šampanieša pudele un divas šiem dzērieniem piemērotas glāzes. Sulainis bija vai nu gaišreģis, vai arī viņam bija uzauguši spārni, bet varbūt paplāte jau bija sagatavota pirms Iana ierašanās.

Aši un bikli uzsmaidījis Ianam, sulainis atkāpās un izgājis aizvēra durvis.

“Kā tev liekas,” hercogs smaidīdams apvaicājās, “varbūt mēs varētu apsēsties, vai arī tu gribi sarīkot sacīkstes, kurš no mums spēj ilgāk nostāvēt kājās?”

“Es gribu visu izrunāt tik ātri, cik vien iespējams,” Ians salti atcirta.

Edvards Eiverijs Torntons nevis apvainojās, kā Ians bija cerējis, bet paskatījās uz savu mazdēlu, un viņa sirdi pārņēma lepnums par šo sparīgo, spēcīgo vīrieti, kurš nesa viņa vārdu. Vairāk nekā desmit gadus Ians bija metis vienu no Anglijas ietekmīgākajiem tituliem Edvardam atpakaļ sejā, un, kaut arī jebkurā citā Šāda rīcība būtu izraisījusi dusmas, Edvards lieliski spēja pazīt to pašu lepno, augstprātīgo un nelokāmo gribu, kas bija raksturīga visiem Torntonu vīriešiem. Tomēr pašreizējā mirklī šī nelokāmā griba bija stājusies viņam pretī, un Edvards bija sagatavojies ļaut Ianam sasniegt virsroku gandrīz visā, lai tikai atgūtu to, ko vēlējās vairāk par visu pasaulē, savu mazdēlu. Viņš gribēja izpelnīties Iana cieņu, ja jau nespēja iegūt viņa mīlestību; viņš cerēja rast kaut vai tikai mazu, mazītiņu daļu no mazdēla pieķeršanās, lai saglabātu to sirdī. Un vēl viņam bija vajadzīga grēku piedošana. Pēc tās viņš alka visvairāk. Hercogs gribēja, lai viņam tiktu piedota mūža lielākā kļūda, ko viņš bija pieļāvis pirms trīsdesmit diviem gadiem, un pārāk ilgā gaidīšana, lai atzītos Iana tēvam, ka viņam savulaik nav bijusi taisnība. Lai to panāktu, Edvards bija gatavs paciest pilnīgi visu, tikai ne to, ka Ians tūlīt aizietu. Ja viņam neizdotos gūt ne Iana mīlestību, ne viņa cieņu, ne arī piedošanu, tad atlika vienīgi cerēt, ka Ians veltīs viņam mazliet sava laika. Kaut vai tikai pavisam īsu brīdi. Ne pārāk ilgu dienu vai divas, varbūt pat tikai dažas stundas, ko izbaudīt, dažas atmiņas, ko glabāt sirdī visas tās drūmās dienas, kas viņu gaidīja pirms mūža beigām.

Cerēdams iegūt šo laiku, hercogs nevērīgi ieminējās:

“Es varētu likt, lai vajadzīgie dokumenti tiek sagatavoti nedēļas laikā.”

Ians nolaida roku ar skotu viskija glāzi un saltā, skaidrā balsī iebilda:

'‘Šodien. ”

“Man jāatrisina daži juridiskas dabas jautājumi.”

Ians, kas savos lietišķajos darījumos ik dienas risināja tūkstošiem juridisku jautājumu, ledainā izaicinājumā savilka uzacis.

“Šodien.”

Edvards saminstinājās, nopūtās un pamāja.

“Mans advokāts varētu sākt šo dokumentu sagatavošanu, kamēr mēs te runājam. Tomēr tas ir sarežģīts un ilgs process, kam būs vajadzīgas vismaz dažas dienas. Vispirms visi tie īpašumi, kas pēc likuma pieder tev...”

“Man nav vajadzīgi nekādi īpašumi,” Ians nicīgi atcirta. “Arī nauda ne, ja tev tāda ir. Man pietiks ar to nolādēto titulu, un tas arī ir viss.”

“Bet...”

“Tavs advokāts noteikti ir spējīgs stundas ceturkšņa laikā sagatavot vienkāršu dokumentu, ar kuru mani var pasludināt par tavu mantinieku. Mani gaida ceļš uz Brinšīru un pēc tam uz Londonu. Es došos prom, tiklīdz šis dokuments būs parakstīts.”

“Ian,” Edvards iesāka, nevēlēdamies lūgties, īpaši tāpēc, ka redzēja šādas rīcības bezjēdzību. Lepnums un nelokāmā griba, spēks un apņēmība, kas apliecināja, ka Ians tiešām ir viņa mazdēls, vienlaikus arī neļāva Edvardam viņam piekļūt. Bija arī par vēlu, lai to darītu. Pārsteigts par Iana vēlēšanos pieņemt tikai titulu, nevis bagātību, kas pie tā piederējās, hercogs stīvi piecēlās un izgāja no kabineta, lai liktu advokātam sagatavot vajadzīgos dokumentus. Viņš pavēlēja tam iekļaut mantojumā arī visus īpašumus un no tiem gūtos ieņēmumus. Galu galā arī viņš bija Torn-tons, arī viņam bija savs lepnums. Edvards bija spiests atteikties no veiksmes, taču viņa lepnums joprojām bija palicis neskarts. la Ians pēc stundas gatavojās doties prom, tad lai viņš aizbrauc, apveltīts ar visu viņam likumīgi piederošo bagātību un zemi.

Kad vectēvs atkal atgriezās, Ians stāvēja pie loga.

“Tas ir nokārtots,” Edvards paziņoja, apsēzdamies savā krēslā. Ians mazliet atslāba; nepatīkamā problēma bija atrisināta. Viņš pamāja, no jauna piepildīja glāzi un apsēdās pretī vectēvam.

Pēc ilga un zīmīga klusuma brīža Edvards nevērīgi ieminējās: “Cik saprotu, man pieklātos tevi apsveikt.”

Ians satrūkās. Par viņa saderināšanos ar Kristīņu vēl nezināja neviens cilvēks.

“Kristīna Teilora ir jauka jauna sieviete. Es pazinu viņas vectēvu un tēvočus, un, protams, arī viņas tēvu, Melburnas grāfu. Viņa tev būs laba sieva, Ian.”

“Tā kā šajā valstī divsievība tiek uzskatīta par noziegumu, man tas neliekas īpaši ticami.”

Iztrūcies par atklājumu, ka viņa saņemtā informācija ir nepareiza, Edvards iedzēra vēl malku šampanieša un apvaicājās: “Vai drīkstu zināt, kas tad ir tā laimīgā dāma?”

Ians jau pavēra muti, lai pasūtītu vectēvu pie visiem velniem, taču aprāvās, ieraudzījis, cik dīvaini un lēni Edvards noliek glāzi. Vecais vīrs grasījās piecelties.

“Es nedrīkstu lietot stiprus dzērienus,” viņš atvainodamies paskaidroja. “Man laikam vajadzēs atgulties. Lūdzu, piezvani Ormslijam,” viņš piesmacis palūdza. “Viņš zinās, kas tagad darāms.”

Ians bija spiests paklausīt. Mirkli vēlāk Ormslijs palīdzēja vectēvam uzkāpt augšstāvā un aizsūtīja pēc ārsta. Ārsts ieradās pēc pusstundas ar instrumentu somu rokā un uzsteidzās pa kāpnēm. Ians sēdēja viesistabā, pūlēdamies atvairīt neomulīgo sajūtu, ka ieradies tieši pirms vectēva nāves.

Tomēr ārsts, nokāpis lejā, šķita atvieglots.

“Esmu viņu vairākkārt brīdinājis nelietot stiprus dzērienus,” viņš sacīja, izskatīdamies neapmierināts. “Tie kaitē viņa sirdij. Tagad viņš atpūšas. Pēc pāris stundām jūs varēsiet uziet pie viņa.” Ianam nebija nekādas vēlēšanās uztraukties par vecā vīra veselību. Viņš sev sacīja, ka vectēvs, kas izskatījās viņam tik līdzīgs, neko viņam nenozīmē, un tomēr dzirdēja sevi strupi noprasām: “Cik ilgi viņš vēl nodzīvos?”

Ārsts pacēla rokas ar augšup pavērstām plaukstām.

“Kas to lai zina? Nedēļu, mēnesi,” viņš prātoja, “gadu, varbūt vairāk. Viņa sirds ir vāja, toties griba stipra un tagad tā ir kļuvusi vēl stiprāka,” ārsts turpināja, uzvilkdams Ormslija pasniegto vieglo apmetni.

“Ko tas nozīmē?”

Ārsts pārsteigts pasmaidīja.

“Es gribēju teikt, ka jūsu ierašanās viņam ļoti daudz ko nozīmē, milord. Tā uz viņu ir atstājusi apbrīnojamu iespaidu patiesībā tas ir nevis apbrīnojams, bet gan brīnumains. Parasti, būdams slims, viņš izturas neciešami. Šodien viņš mani gandrīz vai apskāva, sajūsmā stāstīdams, ka jūs esat atbraucis, arī kāpēc. Patiesībā man tika pavēlēts “nopētīt” jūs,” ārsts turpināja senam ģimenes draugam piedienīgā sazvērnieciskā tonī, “kaut arī es nedrīkstēju jums to teikt.” Viņš pasmaidīja un piebilda: “Viņš teica, ka jūs esot “skaists kā velns”.”

Dzirdot tik satriecošus jaunumus, Ians ne acu nepamirkšķināja.

“Novēlu jums labudienu, milord,” ārsts sacīja. Pagriezies pret hercoga māsām, kas noraizējušās mīņājās turpat priekšnamā, viņš pacēla cepuri. “Uz redzēšanos, dāmas!” viņš noteica un izgāja pa durvīm.

“Es uzkāpšu augšā pie viņa,” Hortenze paziņoja. Pagriezusies pret Čeretiju, viņa bargi piebilda: “Nenogurdini Ianu ar savu tērgāšanu!” viņa pavēlēja, jau kāpdama augšā pa kāpnēm. Un tad savādi draudīgā balsī papildināja: “Un nejaucies, kur nevajag!”

Turpmāko stundu Ians nervozi staigāja šurpu turpu pa istabu. Čeretija viņu vēroja ar lielu interesi. Vienīgais, kā Ianam trūka, bija laiks, un šo laiku viņš patlaban bezcerīgi zaudēja. Ja tā turpināsies, viņš pagūs atgriezties Londonā, kad Elizabetei jau būs piedzimis pirmais bērns. Un pirms došanās pie Elizabetes tēvoča, lai bildinātu meiteni, viņam vispirms bija paredzama nepatīkamā saruna ar Kristīnas tēvu par saderināšanās atsaukšanu.

“Dārgo zēn, tu taču netaisies jau šodien braukt prom?” Čeretija pēkšņi ierunājās smalkā balsī.

Apspiezdams nepacietības pilnu nopūtu, Ians paklanījās.

“Baidos, ka man tas tomēr jādara, kundze.”

“Tas viņam salauzīs sirdi.”

Apvaldījis pēkšņo dziņu aizrādīt vecajai dāmai, ka viņam ir šaubas, vai hercogam vispār ir sirds, Ians strupi atteica:

“Gan viņš to pārdzīvos.”

Čeretija sāka vērot viņu tik cieši, ka Ianam uzmācās doma, vai tikai viņa nav jukusi vai arī nemēģina nolasīt viņa domas. Jukusi, viņš klusībā nosprieda, kad vecā dāma pēkšņi piecēlās un uzstāja, ka viņam vajadzētu aplūkot pāris pāvu zīmējumu, ko viņa tēvs esot darinājis vēl bērnībā.

“Varbūt citreiz...” Ians izvairījās.

“Es gan domāju,” Čeretija iebilda, sev raksturīgajā īpatnējā veidā pieliekdama galvu kā putns, “ka to vajadzētu izdarīt tagad” Klusībā pasūtījis veco dāmu pie visiem jodiem, Ians jau grasījās pieklājīgi atteikties, taču tad pārdomāja un piekrita. Varbūt tā viņš varēs pakavēt laiku. Čeretija pa gaiteni aizveda viņu līdz istabai, kas izskatījās pēc vectēva privātā kabineta. Iegājusi pa durvīm, vecā dāma domīgi pielika pirkstu pie lūpām.

“Kur tad palicis tas zīmējums?” viņa skaļi prātoja, izskatīdamās nevainīga un apjukusi. Pietipinājusi pie rakstāmgalda, viņa mēģināja sataustīt zem atvilktnes slepenu slēdzeni. “Tev tas noteikti patiks. Kur tad palikusi atslēga?” viņa turpināja izklaidīgi tērgāt, kā to parasti mēdz darīt pavecas, samulsušas sievietes. “Lūk, te tā ir!” viņa iesaucās un atvēra atvilktni galda kreisajā pusē. “Paskaties tur!” Čeretija norādīja uz lielo, atvērto atvilktni. “Parakņājies pa tiem papīriem, un tu to noteikti atradīsi.”

Ians nevēlējās rakņāties pa cita rakstāmgaldu, taču Čeretijai šādu sirdsapziņas pārmetumu nebija. Līdz elkoņiem iebāzusi rokas atvilktnē, viņa izvilka lielu bieza papīra kaudzi un nometa to uz galda.

“Tā, ko tad es īsti meklēju?” viņa skaļi prātoja, pārskatīdama papīrus. “Manas acis vairs nerāda tik labi kā senāk. Dārgo Ian, vai tu te redzi zīmējumu ar putnu?”

Ians atrāva nepacietīgo skatienu no pulksteņa, kas stāvēja uz apkrautā rakstāmgalda, un pēkšņi sastinga. Viņam pretī lūkojās simtiem paša seju. Rūpīgi izstrādātajos zīmējumos Ians stāvēja pie savas flotes pirmā kuģa stūres... gāja garām Skotijas ciema baz-nlcai, pie kuras stāvēja smejošas ciema meitenes... kā nopietns sešus gadus vecs puisēns sēdēja mugurā ponijam... Ians septiņu, astoņu, deviņu, desmit gadu vecumā... Tur atradās ne tikai zīmējumi, bet dučiem sīku aprakstu par Ianu. Daži no tiem bija pavisam neseni, bet citi rakstīti viņa bērnībā.

“Vai tu atradi putnu, dārgo zēn?” Čeretija nevainīgi apvaicājās, skatīdamās nevis uz zīmējumiem, kas mētājās pa rakstāmgaldu, bet gan uz Iana seju, un ievērodama, ka viņš cieši sakodis zobus.

“Nē.”

“Tad jau tas zīmējums būs palicis mācību telpā! Protams,” viņa moži noteica, “tā jau arī būs. Hortenze noteikti sacītu, ka tikai es varu tā kļūdīties.”

Ians, atrāvis skatienu no pierādījuma, kas liecināja, ka vectēvs ir sekojis viņa dzīvei gandrīz kopš pašas viņa dzimšanas pavisam noteikti kopš dienas, kad viņš spējis pats uz savām kājām iziet no mājas, pievērsās Čeretijai un ironiski atteica:

“Hortenze nav īpaši vērīga. Es teiktu, ka jūs esat viltīga kā lapsa.”

Vecā dāma veltīja viņam vieglu smaidu un piespieda pirkstu pie lūpām.

“Nesaki to viņai, labi? Viņai ļoti patīk uzskatīt sevi par gudrāko no mums.”

“Kā viņš ticis pie šiem zīmējumiem?” Ians noprasīja, apturēdams veco dāmu, kas jau grasījās aizgriezties.

“Daudzus no tiem uzzīmēja kāda sieviete, kas dzīvoja ciemā netālu no tavām mājām. Vēlāk viņš vispirms noskaidroja, kur tu atradīsies kādā noteiktā laikā, un nolīga mākslinieku. Es tevi atstāšu tepat, te ir tik jauki un klusi.”

Ians saprata, ka Čeretija aiziet, lai ļautu viņam netraucētam pārskatīt uz galda guļošos papīrus. Labu brīdi šaubījies, viņš lēni apsēdās uz krēsla un sāka pārlūkot slepenos ziņojumus par sevi pašu. Tos visus bija rakstījis kāds Edgards Norviča kungs. Ians sāka pētīt biezo lapu žūksni, un viņa sākotnējās dusmas uz vectēvu par šādu nedzirdētu iejaukšanos viņa privātajā dzīvē pamazām sāka viņu uzjautrināt. Pirmkārt, gandrīz katra detektīva rakstītā vēstule sākās ar teikumiem, kas ļāva skaidri noprast, ka hercogs viņam sadevis krietnu brāzienu par nepietiekamu sīkumu apkopošanu. Pirmās vēstules sākumā bija rakstīts:

Lūdzu piedošanu, Jūsu gaišība, par manu negribēto paviršību, aizmirstot pieminēt, ka Torntona kungs tiešām reizēm labprāt izsmēķē kādu cigāru...

Nākamā vēstule vēstīja:

Nezināju, Jūsu gaišība, ka Jūs vēlēsieties uzzināt, cik ātri viņa zirgs noskrējis sacīkstēs, un arī to, ka šis zirgs kļuvis par uzvarētāju.

Daudzie simti ziņojumu bija saņurcīti un vairākkārt locīti, un Ianam kļuva skaidrs, ka tie neskaitāmas reizes pārcilāti un pārlasīti. Par to liecināja arī daži detektīva nevērīgie komentāri par jautājumiem, kuros vectēvs acīm redzami bija izteicis savu lepnumu.

Jūs noteikti priecāsieties uzzināt, Jūsu gaišība, ka jaunais Ians ir lielisks jātnieks, tieši tā, kā Jūs to paredzējāt...

Es, tāpat kā daudzi citi, pilnīgi piekrītu, Jūsu gaišība, ka Torntona kungs, bez šaubām, ir ģēnijs...

Varat man ticēt, Jūsu gaišība, ka Jūsu raizēm par šo divkauju nav nekāda pamata. Tā ir tikai nenozīmīga brūce rokā, nekas vairāk.

Ians uz labu laimi pārlapoja ziņojumus, pat neapzinādamies, ka barikādes, ko viņš domās bija uzcēlis pret savu vectēvu, pamazām sāķ viegli plaisāt.

Jūsu gaišība, detektīvs bija rakstījis ar nepieredzētu aizkaitinājumu, kad Ianam bijis vienpadsmit gadu, Jūsu prasība nekavējoties uzmeklēt ārstu, lai tas slepeni aplūko jaunā Iana sāpošo kaklu, ir gluži neiedomājama. Pat tad, ja man izdotos sameklēt ārstu, kas būtu ar mieru izlikties par nomaldījušos ceļinieku, es tiešām nesaprotu, kā viņš varētu pamanīties apskatīt zēna kaklu, neizraisot aizdomas!

Minūtes pārtapa stundās, un Iana neticība auga augumā, lasot savas dzīves pilnīgo vēsturi, sākot no sasniegumiem un beidzot ar nerātnībām. Tur bija viņa kāršu spēles laimesti un zaudējumi; visu viņa flotes jauno kuģu apraksti ar to skicēm; viņa finansiālie panākumi, kas izpētīti līdz pēdējam sīkumam.

Ians lēni atvēra atvilktni, salika tajā dokumentus un izgāja no kabineta, aizvērdams durvis. Viņš jau bija ceļā uz viesistabu, kad viņu panāca Ormslijs un paziņoja, ka hercogs vēloties nekavējoties runāt ar savu mazdēlu.

Kad Ians iegāja pa durvīm, vectēvs rītasvārkos sēdēja uz krēsla pie kamīna, izskatīdamies apbrīnojami možs.

“Tu izskaties...” Ians saminstinājās, aizkaitināts par atvieglojumu, kas viņu bija pārņēmis. “Atlabis,” viņš strupi pabeidza.

“Es vēl nekad mūžā neesmu juties tik labi,” hercogs izvairīgi atteica, un Ians īsti nesaprata, vai tas domāts nopietni vai arī šie vārdi ir ārsta apbrīnotās gribas apliecinājums. “Dokumenti ir gatavi,” hercogs turpināja. “Es tos jau parakstīju. Es... atļāvos likt, lai man uznes maltīti, cerēdams, ka tu pirms aizbraukšanas pavakariņosi kopā ar mani. Tev tik un tā kaut kur nāksies paēst.”

Ians brīdi svārstījās, tad pamāja, un hercogs jūtami atslāba.

“Lieliski!” viņš atplaucis teica un pasniedza Ianam dokumentus un rakstāmspalvu. Hercogs slēptā apmierinājumā noskatījās, kā Ians tos paraksta, pat nepūlēdamies pārlasīt tādējādi, pašam nezinot, pieņemdams ne vien tēva titulu, bet arī visu bagātību. “Ar ko mēs beidzām savu pirmītējo sarunu, kas tik negaidot aprāvās?” viņš ieminējās, kad Ians bija atdevis parakstītos dokumentus.

Iana domas joprojām kavējās kabinetā, kur atradās rakstāmgalds, kas bija pilns ar viņa attēliem un rūpīgi sastādītiem ziņojumiem par visām viņa dzīves jomām, tāpēc viņš mirkli neizpratnē tikai skatījās uz veco vīru.

“Ak, pareizi!” hercogs attapās, kad Ians bija apsēdies viņam pretī. “Mēs runājām par tavu nākamo sievu. Kas tad ir šī laimīgā jaunā sieviete?”

Atbalstījis potīti pret ceļgalu, Ians atgāzās krēslā, viegli savilka uzacis un, domīgi klusēdams, uzlūkoja vectēvu.

“Vai tad tu to nezini?” viņš sausi noprasīja. “Es to zinu jau piecas dienas. Vai tad Norviča kungs atkal ir nokavējies ar kārtējā ziņojuma piesūtīšanu?”

Vectēvs sastinga un tad Šķita burtiski novecojam Iana acu priekšā.

“Čeretija,” viņš klusi noteica. Aprauti ievilcis elpu, viņš ielūkojās Ianam tieši acis. Šis skatiens bija vienlaikus lepns un lūdzošs. “Vai tu esi dusmīgs?”

“Nezinu.”

Hercogs pamāja.

“Vai tu vispār apjēdz, cik grūti ir izteikt atvainošanās vārdus?”

“Tad labāk klusē,” Ians strupi atcirta.

Vectēvs dziļi ieelpoja un atkal pamāja, pieņemdams Iana atbildi.

“Vai tagad mēs varam parunāties? Kaut vai tikai īsu brīdi?”

“Par ko tu gribi runāt?”

“Kaut vai par tavu nākamo sievu,” viņš silti sacīja. “Kas viņa ir?”

“Viņu sauc Elizabete Kemerone.”

Hercogs satrūkās.

“Tiešām? Man likās, ka tu to juceklīgo dēku esi aizmirsis jau pirms diviem gadiem.”

Ians apspieda drūmu smaidu par šādu nekaunību un vārdu izvēli.

“Es tūlīt pat likšu viņu apsveikt manā vārdā,” hercogs paziņoja.

“Tavs apsveikums būs ārkārtīgi priekšlaicīgs,” Ians aizrādīja. Un tomēr turpmākās stundas laikā, brendija atmaidzināts, sava noguruma nomierināts un vectēva prātīgo, nerimtīgo jautājumu uzmudināts, viņš negribīgi atklāja visu, kas attiecās uz Elizabetes tēvoci. Ianam par drūmu pārsteigumu, viņam pat nevajadzēja atstāstīt nejaukās tenkas par Elizabeti, ne arī pieminēt viņas sabojāto reputāciju. Vectēvs to visu jau zināja, tāpat kā acīmredzot arī visa augstākā sabiedrība, tieši tā, kā bija apgalvojusi Lūsinda Trok-mortone-Džounsa.

“Ja tu domā,” hercogs brīdināja, “ka sabiedrība visu aizmirsīs, piedos un pieņems viņu, jo tu tagad esi gatavs viņu apprecēt, Ian, tad tu briesmīgi kļūdies. Cilvēki izliksies nemanām tavu lomu nejaukajā atgadījumā, kā tas notiek jau šobrīd, jo esi vīrietis, turklāt bagāts, nemaz nerunājot par to, ka tagad tu esi kļuvis par Kensingtonas marķīzu. Tiklīdz tu padarīsi lēdiju Kemeroni par savu marķīzi, sabiedrība būs spiesta viņu paciest, jo citas iespējas nebūs, taču jau pirmajā izdevīgajā brīdī viņa atkal tiks atstumta. Būs vajadzīga zināma uzstājība no dažu ļoti ietekmīgu cilvēku puses, lai piespiestu sabiedrību saprast, ka lēdija Kemerone tomēr ir jāpieņem. Citādi pret viņu izturēsies kā pret spitālīgo.”

Pats Ians bija gatavs mierīgi un bez šaubīšanās pasūtīt visu sabiedrību ellē, taču šie cilvēki jau tā bija likuši Elizabetei pārciest īstas mokas, un viņam gribējās panākt, lai viss atkal būtu labi. Ians patlaban laiski apsvēra, kā to izdarīt, kad viņa vectēvs pēkšņi paziņoja:

“Es došos uz Londonu, lai tavas saderināšanās izsludināšanas brīdī atrastos tur.”

“Nē!” Ians atcirta, dusmās sakozdams zobus. Ians varēja atteikties no naida pret šo cilvēku, bet nespēja pieļaut, lai vectēvs iejaucas viņa dzīvē kā sabiedrotais vai palīgs.

“Es labi saprotu,” vectēvs mierīgi sacīja, “kāpēc tu tik steidzīgi noraidīji manu piedāvājumu. Tomēr es to neizteicu tikai sevis dēļ. Pastāv vēl divi saprātīgi iemesli: lēdijai Elizabetei ārkārtīgi nāktu par labu, ja sabiedrība redzētu, ka esmu pilnīgi gatavs pieņemt viņu par sava mazdēla sievu. Es esmu vienīgais, kas spēj viņus ietekmēt. Otrkārt,” hercogs turpināja, apņēmies izmantot savu pēdējo iespēju, “kamēr sabiedrība nebūs vismaz vienu reizi ieraudzījusi mani un tevi kopā un labā saskaņā, tenkas par tavu apšaubāmo izcelsmi un mūsu attiecībām turpināsies. Citiem vārdiem sakot, tu vari sevi saukt par manu mantinieku, bet, kamēr sabiedrība nesapratīs, ka es tiešām tevi par tādu uzskatu, viņi neticēs ne taviem vārdiem, ne avīžu rakstiem. Ja vēlies, lai lēdija Elizabete izpelnītos cieņu, kāda pienākas Kensingtonas marķīzei, tad sabiedrībai vispirms nāksies pieņemt tevi kā Kensingtonas marķīzu. Tas viss ir savstarpēji saistīts. Tas jādara lēnām” hercogs uzsvēra, “soli pa solim. Tad neviens neuzdrošināsies tev iebilst un visi būs spiesti pieņemt lēdiju Elizabeti un aizmirst tenkošanu.”

Ians svārstījās, juzdams, ka viņa sirdī un prātā cīnās tūkstošiem dažādu izjūtu.

“Es par to padomāšu,” viņš strupi piekrita.

“Saprotu,” hercogs klusi noteica. “Ja nolemsi pieņemt manu atbalstu, tad zini, ka rīt no rīta es došos uz Londonu un apmetīšos savā pilsētas mājā.”

Ians piecēlās, lai aizietu, un vectēvs arī piecēlās. Vecais vīrs neveikli pastiepa roku, un Ians, brīdi minstinājies, to saņēma. Vectēva rokasspiediens bija spēcīgs un ilgs.

“Ian,” viņš pēkšņi izmisis ieminējās, “ja es spētu padarīt par nebijušu to, ko izdarīju pirms trīsdesmit diviem gadiem, tad es to darītu, to es tev apzvēru.”

“Es par to nešaubos,” Ians izvairīgi atteica.

“Kā tev liekas,” vectēvs aizlauztā balsī turpināja, “vai tu kādu dienu man piedosi?”

Ians godīgi atbildēja:

“Nezinu.”

Vectēvs pamāja un atvilka roku.

“Es ieradīšos Londonā jau šonedēļ. Kad tu plāno tur parādīties?”

“Tas atkarīgs no tā, cik ilgs laiks būs vajadzīgs, lai izrunātos ar Kristīnas tēvu un Elizabetes tēvoci, kā arī visu izskaidrot Elizabetei. Ņemot vērā visu iepriekš minēto, man vajadzētu būt Londonā apmēram piecpadsmitajā datumā.”

19. nodaļa

*

Elizabete lēni piecēlās, nervozi savilkusi dūrēs gar sāniem nolaistās rokas, un ieplestām acīm paskatījās uz Aleksandru Taun-zendu pāri jaunās hercogienes greznajai, zaļos un krēmkrāsas toņos iekārtotajai Londonas viesistabai.

“Aleksa, tas ir neprāts!” viņa izmisīgā neticībā iesaucās. “Tēvocis atvēlēja man laiku līdz divdesmit ceturtajam, un tagad jau ir piecpadsmitais datums! Kā tu vispār vari cerēt, ka es šovakar došos uz balli, ja zini, ka manai dzīvei tūlīt pienāks gals un mēs vēl neesam atradušas nevienu risinājumu!”

“Iespējams, ka tieši tas kļūs par atrisinājumu,” Aleksa iebilda. “Turklāt tas ir vienīgais, ko esmu spējusi izdomāt kopš tavas ierašanās.”

Pārstājusi staigāt šurpu turpu, Elizabete pacēla acis pret debesīm un nogrozīja galvu, skaidri liekot saprast, ka Aleksa zaudējusi prātu. Elizabete bija atsteigusies no Skotijas uz Angliju, cerēdama, ka viņai izdosies pierunāt tēvoci, taču viņš bija tūdaļ priecīgi paziņojis, ka nupat saņēmis ko līdzīgu precību piedāvājumam arī no lorda Mārčmena.

“Es labāk nogaidīšu, kamēr Mārčmens būs gatavs lūgt tavu roku. Viņa tituls ir iespaidīgāks, tāpat kā viņa bagātība; tātad viņš nemēģinās izšķiest manu naudu. Es uzrakstīju viņam vēstuli un palūdzu, lai viņš līdz divdesmit ceturtajam datumam izšķiras par savu lēmumu.”

Elizabete bija saglabājusi mieru un izmantojusi tēvoča labā noskaņojuma brīdi, lai palūgtu atļauju aizbraukt uz Londonu. Tēvocis Džūljess, zinādams, ka drīz tiks no meitenes vaļā, izturējās ar sev neraksturīgu pieļāvību.

“Labi. šodien ir desmitais; tu vari tur palikt līdz divdesmit ceturtajam. Ja Mārčmens lūgs tavu roku, es tev par to paziņošu.”

“Es... es gribētu lūgt Aleksandras Taunzendas padomu par laulību oficiālo pusi,” Elizabete steidzīgi samelojās, cerēdama, ka Aleksa spēs izdomāt, kā izvairīties no laulībām ar abiem šiem vīriešiem. “Viņa šo sezonu pavada Londonā, un es varēšu apmesties viņas mājā.”

“Tu vari izmantot manu pilsētas māju, ja vien paņemsi līdzi pati savus kalpotājus,” tēvocis atvēlēja. “Ja Belheivens tikmēr vēlēsies pats personiski izteikt tev savu bildinājumu, viņš varēs tevi apmeklēt pilsētā. Patiesībā tu tur varētu arī pasūtīt sev kāzu kleitu. Tikai ne pārāk dārgu,” viņš bargi piebilda, “nav nekādas jēgas rīkot lielas kāzas pilsētā, ja to var izdarīt klusi un mierīgi tepat Heivenhērstā. Starp citu, arī kleitas iegādei nav jēgas, ja pareizi atceros, tava māte savu kāzu kleitu uzvilka tikai vienu reizi.”

Elizabete nepūlējās tēvocim atgādināt, ka viņas māte savulaik bija apprecējusies izsmalcinātā laulību ceremonijā Sent-džeimsa katedrālē un viņas līgavas kleitu rotāja grezns, pērlēm izšūts un piecpadsmit pēdas garš trēns, un šāda kleita nelielās kāzās izskatītos smieklīga. Patlaban meitene joprojām cerēja, ka viņai izdosies vispār izvairīties no precēšanās, un viņai vairāk par visu gribējās ātrāk nokļūt Londonā, lai sīki izrunātos ar draudzeni. Tagad, kad viņas abas ar Aleksu jau piecas dienas bija apspriedušas dažādus neiespējamus risinājumus un atteikušās no tiem, Aleksa pēkšņi bija nolēmusi, ka Elizabetei būtu ļoti svarīgi šovakar doties uz balli, lai no jauna izietu sabiedrībā. Lai padarītu visu vēl ļaunāku, sers Frānsiss savā pārmērīgajā vēlmē turpināt meitenes aplidošanu vakar bija ieradies Londonā un nu burtiski bija apsēdis tēvoča Džūljesa pilsētas namu Promenādstrītā.

“Elizabete!” Aleksas balsī skanēja apņēmība. “Atzīstos, ka man nav bijis īpaši daudz laika visu sīki pārdomāt, jo šis plāns man iešāvās prātā tikai pirms trim stundām, bet, ja tu tagad apsēstos un iedzertu kādu tasi tējas, es tev mēģinātu izskaidrot šādas rīcības loģiku.”

“Došanās šovakar uz balli,” Elizabete iebilda, paklausīgi apsēzdamās uz maza, jauka, ar zaļu zīdu pārvilkta dīvāniņa, “ir nevis risinājums, bet gan... murgs!”

“Vai tu reiz ļausi man visu paskaidrot? Tev nav jēgas strīdēties, jo esmu jau visu iekustinājusi un tagad kategoriski atsakos apstāties.”

Elizabete nervozi pārlaida plaukstu pār pieri un negribīgi pamāja. Kad Aleksa zīmīgi paskatījās uz tēju, ko nupat bija ienesis viņas sulainis, Elizabete nopūtās, paņēma trauslo tasīti un iedzēra mazu malciņu.

“Tagad vari man visu paskaidrot.”

“Vārdu sakot, līdz tava tēvoča noliktajam brīdim ir palikušas deviņas dienas. Deviņas dienas, kuru laikā mums tev jāatrod piemērots līgavainis.”

Elizabete aizrijās ar tēju.

“Vēl viens līgavainis? Tu joko!” Elizabete nosprauslojās, jautrības un šausmu pārņemta.

“Itin nemaz,” Aleksa lietišķi atteica, uzmanīgi iedzerdama tēju. “Pēc savas pirmās iziešanas sabiedrībā tu četru nedēļu laikā saņēmi piecpadsmit bildinājumus. Ja jau tev agrāk izdevās vienas dienas laikā tikt vidēji pie puslīgavaiņa, tad tagad, par spīti ar tevi saistītajam agrākajam skandālam, mums vajadzētu deviņu dienu laikā viegli sameklēt vismaz vienu pielūdzēju, kurš tev patiktu. Tagad tu esi daudz skaistāka nekā toreiz, kad biji vēl tikai meitene.”

Izdzirdējusi pieminam skandālu, Elizabete nobāla.

“Es nevaru,” viņa trīcošā balsī iebilda, “es nevaru skatīties cilvēkiem acīs. Vēl ne!”

“Viena pati tu to varbūt nevari, bet šovakar tu nebūsi viena.” Izmisīgi pūlēdamās pārliecināt Elizabeti par sava plāna vienkāršību un nepieciešamību, Aleksa paliecās uz priekšu, atbalstījusi elkoņus uz ceļgaliem. “Kopš brīža, kad izdomāju savu plānu, visas šīs trīs stundas esmu bijusi ļoti aizņemta. Tā kā sezona tikai sākas, visi vēl nemaz nav ieradušies, bet es jau nosūtīju vēstuli sava vīra vecmāmiņai ar lūgumu apmeklēt mani, tiklīdz viņa būs atbraukusi uz pilsētu. Mans vīrs joprojām atrodas Hotornā, taču viņš plānoja šovakar atgriezties un pavadīt vakaru vienā no saviem klubiem. Es viņam jau aizsūtīju garu vēstuli, kurā izskaidroju situāciju un lūdzu viņu pusvienpadsmitos pievienoties mums Vi-lingtonu ballē. Es nosūtīju vēstuli arī savam vīrabrālim Entoni-jam, un viņš tevi pavadīs. Tātad tev līdzās jau būs četri cilvēki. Varbūt tev tas liekas par maz, taču tu pat nevari iedomāties, cik milzīga ietekme ir manam vīram un viņa vecmāmiņai.” Iedrošinot sirsnīgi uzsmaidījusi Elizabetei, viņa paskaidroja: “Hotornas hercoga atraitne ir ārkārtīgi ietekmīga dāma, kas bez liekas kautrēšanās izbauda savu varu pār sabiedrību. Tu vēl neesi iepazinusies ar manu vīru,” Aleksa pabeidza un maigi pasmaidīja, “taču

Džordanam ir pat vēl lielāka ietekme nekā atraitnei, un viņš nepieļaus, lai kāds tev pasaka kaut vai vienu nelaipnu vārdu. Ja viņš būs kopā ar mums, neviens pat neuzdrošināsies to darīt.”

“Vai viņš... vai viņš zina par mani? Es gribēju teikt, vai viņš zina, kas es esmu un kas ar mani noticis?”

“Es savā vēstulē viņam pastāstīju, kas tu esi manās acīs un īsi aprakstīju visu, kas ar tevi noticis pirms diviem gadiem. Es būtu to viņam pateikusi arī agrāk, taču kopš savas ierašanās Heivenhērstā mēs neesam tikušies. Viņš visu šo laiku ir pavadījis, kārtojot dažādus darījumus un nekustamo īpašumu jautājumus, kas mūsu pusotra gada ilgušā ceļojuma laikā bija uzticēti citiem.”

Elizabetei kļuva nelāgi, jau tikai iedomājoties vien visnotaļ reālo iespēju, ka Aleksas vīrs varētu šovakar atgriezties Londonā un paziņot Elizabete nav piemērota draudzene viņa sievai un viņš nevēlas nekādā veidā tikt iesaistīts viņu plānā, šāda doma likās tik nepatīkama, ka Elizabete milzīgā atvieglojumā ķērās pie vienīgā šķēršļa, kas varēja kavēt viņu plānu.

“Tur nekas neiznāks!” viņa priecīgi paziņoja.

“Kāpēc?” Aleksa nesaprata.

“Man nav, ko vilkt mugurā!”

“Ir gan!” Aleksa pasmaidīja. “Tu vilksi manu kleitu, ko es atvedu no Francijas.” Viņa pacēla roku, lai apklusinātu Elizabetes iebildumus. “Es pati vairs nevaru to nēsāt. Man jau sāk piebriest viduklis.”

Elizabete šaubīdamās nopētīja Aleksas tievo vidukli, bet draudzene tikmēr turpināja:

“Nākamgad šī kleita vairs nebūs modē, tāpēc tagad vismaz vienai no mums vajadzētu par to papriecāties. Es jau liku Bent-neram atvest šurp Bertu ar visu, kas varētu būt tev vajadzīgs,” Aleksa atzinās. “Es netaisos pieļaut, lai tu atgriezies Promenād-strītā, citādi tu man šovakar atsūtīsi zīmīti ar paziņojumu, ka tev piemetušās briesmīgas galvassāpes un tu tagad guli gultā ar ožamās sāls pudelīti.”

Par spīti pretrunīgajām izjūtām, kas Elizabeti bija pārņēmušas, viņa jutās spiesta apvaldīt vainīgu smaidu, dzirdot šo pēdējo gaišredzīgo piebildi. Tieši tāda doma viņai jau bija ienākusi prātā.

“Esmu ar mieru piekrist tavam plānam,” viņa lēni iesāka, pievērsusi draudzenei plato, zaļo acu neatlaidīgo skatienu, “bet tikai tad, ja hercoga atraitnei nebūs pilnīgi nekādu iebildumu mani šovakar atbalstīt.”

“Atstāj to manā ziņā!” Aleksa atbildēja, aiz atvieglojuma nopūzdamās. Tad viņa pacēla acis. Uz sliekšņa nostājās sulainis un cēli paziņoja:

“Ir ieradusies hercoga atraitne, jūsu gaišība. Es viņu pavadīju uz dzelteno salonu, tieši tā, kā jūs man pavēlējāt.”

Ar priecīgu smaidu, kas pauda pārliecību, ko viņa patiesībā nemaz nejuta, Aleksa pielēca kājās.

“Es gribu pārmīt ar viņu dažus vārdus divatā, pirms jūs abas iepazīsieties,” viņa paziņoja, jau dodamās uz durvju pusi. Istabas vidū viņa pēkšņi apstājās un pagriezās atpakaļ. “Ir vēl kas, par ko man vajadzētu tevi brīdināt,” viņa svārstīdamās piebilda, “mana vīra vecmāmiņa reizēm izturas mazliet... strupi,” viņa neveikli noteica.

Aleksas pieminētie “daži vārdi” aizņēma daudz mazāk par piecām minūtēm, taču Elizabete milzīgā izmisumā nespēja atraut acis no pulksteņa, iztēlodamās sašutuma pilno noliegumu, ar kādu Aleksai tagad noteikti nācās cīnīties. Kad viesistabas durvis beidzot atsprāga vaļā, Elizabete jutās tik satraukta, ka pielēca kājās un bija spiesta palikt stāvam, juzdamās nepieklājīga un muļķīga, kamēr istabā aiz Aleksas majestātiski iesoļoja tik iespaidīga sieviete, kādu viņai nekad vēl nebija nācies redzēt.

Hotornas hercoga atraitnei piemita majestātiski stīva stāja, turklāt viņa bija visai liela auguma un varēja lepoties ar caururbjošām, brūnām acīm, aristokrātisku degunu, nevainojamu, baltu ādu un valdonīgu sejas izteiksmi, kas šķita viņai piešķirta uz visiem laikiem.

Vēsi klusēdama, viņa nogaidīja, kamēr Aleksa pabeigs iepazīstināšanas ceremoniju, un tad paskatījās uz Elizabeti, kas pie-

klājīgi noliecās reveransā un sasveicinājās ar hercogieni. Joprojām klusēdama, atraitne pacēla pie saltajām, brūnajām acīm lorneti un nopētīja meiteni no galvas līdz kājām, bet Elizabete domās atteicās no jebkurām cerībām, ka šī vecā dāma varētu šovakar labprātīgi vai piespiedu kārtā kļūt par viņas pavadoni.

Kad atraitne beidzot atļāvās ierunāties, viņas balss noskanēja asi kā pātagas cirtiens.

“Jaunā dāma!” viņa bez ievada paziņoja. “Aleksandra man nupat sacīja, ka vēlas, lai es šovakar palīdzētu jums no jauna ieiet sabiedrībā. Kā jau es Aleksandrai paskaidroju, man nebija nekādas vajadzības uzklausīt stāstu par jūsu saistību ar visiem zināmo Ianu Torntona kungu un skandālu, kas izcēlās pirms diviem gadiem. Man tas viss ir labi zināms tāpat kā gandrīz jebkuram citam.” Labu brīdi klusējusi, lai ļautu šai nelaipnajai un nevajadzīgajai piezīmei asi iegriezties Elizabetes aizskartajā lepnumā, viņa uzstājīgi piebilda: “Pirms izlemšu, vai izpildīt Aleksandras lūgumu, es gribu zināt, vai šis skandāls atkārtosies vēlreiz.”

Smakdama dusmās un pazemojumā, Elizabete tomēr saņēmās, lai nesarautos un nenolaistu skatienu, un, kaut arī viņas balss mazliet ietrīcējās, meitenei izdevās mierīgi un skaidri atbildēt:

“Es nespēju ietekmēt citu cilvēku vēlēšanos tenkot, jūsu gaišība. Ja es to spētu, tad pirms diviem gadiem nebūtu kļuvusi par skandāla upuri. Lai arī kā tas būtu, man nav ne mazākās vēlēšanās no jauna ieiet jūsu sabiedrībā. Es vēl joprojām neesmu sadziedējusi brūces kopš pēdējās tikšanās ar šiem augstdzimušajiem ļaudīm.” Tīši un nicīgi uzsvērusi savus pēdējos vārdus, Elizabete apklusa un sagatavojās sagaidīt mutisku uzbrukumu no vecās sievietes, kuras sirmās uzacis bija bargi savilkušās virs plānā deguna.

Izbalējušās, brūnās acis nozibsnīja, paužot kaut ko līdzīgu atzinībai, un tad to skatiens pievērsās Aleksandrai. Strupi pamājusi, atraitne noteica:

“Es tev pilnīgi piekrītu, Aleksandra. Viņa ir diezgan stipra, lai spētu pārciest visu, ko viņai nācies piedzīvot. Tiešām apbrīnojami,” hercogiene turpināja, ar īgnu smaidu atkal pagriezdamās pret Elizabeti, “ka augstākā sabiedrība patiesi lepojas ar savu nevainojamo uzvedības prasmi un tomēr daudzi no mums visgardākās maltītes vietā ir gatavi izvēlēties iespēju saplosīt kāda cita reputāciju.” Apjukusi Elizabete lēni noslīga uz krēsla, no kura pirmīt bija pielēkusi kājās, bet atraitne piegāja pie dīvāna un apsēdās, domīgi piemiegdama acis. “Vilingtonu ballē šovakar būs ārkārtīgi daudz viesu,” viņa pēc brīža noteica. “Tas var nākt mums par labu tur ieradīsies visi svarīgākie un ietekmīgākie ļaudis. Vēlāk vairs nebūs iemesla tenkot par Elizabeti, jo visi būs viņu redzējuši paši savām acīm.”

“Jūsu gaišība,” Elizabete iesāka, juzdamās apmulsusi un pateicīga par atraitnes acīmredzamo vēlēšanos viņai palīdzēt, “jūs esat tik laipna...”

“Muļķības!” vecā dāma dusmīgi viņu pārtrauca. “Es nemēdzu būt laipna. Labākajā gadījumā spēju izturēties pieklājīgi,” viņa turpināja, kamēr Aleksandra pūlējās slēpt, ka viņu uzjautrina šī saruna, “nepieciešamības gadījumā arī cēli, bet par laipnu es sevi vis nesauktu. Šis vārds ir tik pliekans kā remdena tēja. Es tev ko teikšu, meitēn,” viņa piebilda, nopētījusi Elizabetes saspringto un bālo seju, “tev tūlīt pat jākāpj augšstāvā un pamatīgi jānosnaužas. Tu izskaties pārlieku satraukta. Kamēr tu atpūtīsies,” viņa pievērsās Aleksandrai, “mēs ar Aleksandru izdomāsim, kas būtu darāms.”

Elizabete reaģēja uz šo stingro pavēli doties nosnausties tieši tā, kā uz hercoga atraitnes pavēlēm reaģēja jebkurš cits: pēc sašutuma un aizvainojuma mirkļa viņa paklausīja.

Aleksa steidzīgi atvainojās, paziņodama, ka pavadīs Elizabeti uz viesu guļamistabu, un, kad aiz viņām bija aizvērušās durvis, Aleksa cieši apskāva draudzeni.

“Piedod par to briesmīgo mirkli! Viņa teica, ka grib pati pārliecināties par tavu drosmi, taču man pat prātā nebija ienācis, ka viņa to varētu darīt tā. Jebkurā gadījumā,” Aleksa laimīga noteica, “es jau zināju, ka tu viņai ļoti iepatiksies, un tā arī notika!”

Sārtajiem svārkiem noplīvojot, Aleksa aizsteidzās prom, bet Elizabete gurdi atslīga pret guļamistabas durvīm, prātodama, kā gan atraitne mēdz izturēties pret cilvēkiem, kuri viņai nepatīk.

Kad Aleksandra atgriezās, atraitne viņu jau gaidīja, izskatīdamās mazliet apmulsusi.

“Aleksandra,” viņa tūdaļ iesāka, ieliedama sev tasi tējas, “šķiet, ka tev vajadzētu kaut ko uzzināt...”

Viņa aprāvās, nikni paskatīdamās uz sulaini, kas tikmēr bija nostājies uz sliekšņa, piespiezdams atraitni apklust.

“Lūdzu piedošanu, jūsu gaišība,” sulainis sacīja Aleksandrai, “bet Bentnera kungs lūdz atļauju jums ko pateikt.”

“Kas ir šis Bentnera kungs?” atraitne aizkaitināta noprasīja, kad Aleksandra bija nekavējoties piekritusi tikties ar viņu viesistabā.

“Tas ir Elizabetes virssulainis,” Aleksa smaidīdama paskaidroja. “Viņš ir ārkārtīgi jauks cilvēks, un viņam ļoti patīk lasīt grāmatas.”

Pēc mirkļa atraitne ar asu nosodījumu jau pētīja sirmu, plecīgu vīru, kurš, ģērbies mazliet apdilušos, melnos svārkos un biksēs, pārdroši ienāca viesistabā un apsēdās blakus Aleksandrai, pat nepalūdzis atļauju to darīt.

“Aleksas jaunkundz, jūsu vēstulē bija teikts, ka jūs esot izdomājusi, kā palīdzēt Elizabetes jaunkundzei,” viņš steidzīgi iesāka. “Es pats atvedu šurp Bertu, lai varētu visu uzzināt.”

“Vēl nekas nav skaidrs, Bentner,” Aleksa atzinās, “vārdu sakot, mēs gribam viņu šovakar no jauna izvest sabiedrībā un pamēģināt, vai neizdosies piespiest visus aizmirst seno skandālu ar Torntona kungu.”

“Ar to nelieti!” Bentners iesaucās. “Jau dzirdot vien šo vārdu, man niez rokas sadot viņam pa degunu!” Lai uzsvērtu savus draudus, viņš pakratīja dūri.

“Man arī,” Aleksa drūmi atzinās. “Tas ir viss, ko mēs pagaidām esam izdomājušas.”

Bentners piecēlās, lai dotos prom, papliķēja Aleksandrai pa plecu un priecīgi uzrunāja veco dāmu, kas ar savu ledaino augstprātību bija iebiedējusi pusi augstākās sabiedrības un nu nikni glūnēja uz viņu par tik familiāru izturēšanos pret Aleksu.

“Jūsu gaišība, šī ir varena meitene. Mēs pazīstam Aleksas jaunkundzi jau kopš tā laika, kad viņa vēl bija mazs bērns un kopā ar Elizabetes jaunkundzi ķerstīja vardes mūsu dīķī.”

Atraitne neatbildēja. Viņa sēdēja, stīvi klusēdama, un tikai ar acīm pavadīja pa durvīm izejošo sulaini.

“Aleksandra,” viņa draudīgi iesāka, taču Aleksa iesmējās un pacēla roku.

“Nerājiet mani par pārāk familiāru izturēšanos pret kalpotājiem, vecmāmiņ. Es nespēju kļūt citāda, un jūs tikai velti uztrauksieties. Turklāt pirms Bentnera ierašanās jūs man grasījāties pastāstīt kaut ko svarīgu.”

Piemirsusi savas dusmas uz kalpotājiem, kas nezina savu īsto vietu, atraitne bargi paziņoja:

“Tu salonā tik ļoti raizējies par to, lai mēs neliktu Elizabetei ilgāk mocīties šaubās, ka pat neļāvi man pieminēt dažus faktus, kas, iespējams, izraisīs tev drūmas pārdomas, tas ir, ja vien tev tas viss jau nav zināms.”

“Par ko jūs runājat?”

“Vai esi redzējusi šīsdienas avīzi?”

“Vēl ne. Kāpēc jūs tā jautājat?”

““Times” un “Gazette” rakstīts, ka Londonā ieradies pats Ste-nops, turklāt viņš nupat ir atzinis Ianu Torntonu par savu mazdēlu un likumīgo mantinieku. Protams, jau gadiem ilgi klīda baumas, ka Torntons tomēr ir viņa mazdēls, taču tikai daži par to bija pilnīgi pārliecināti.”

“Es to nezināju,” Aleksa izklaidīgi noteica, prātodama, cik tas ir ļoti netaisnīgi, ka šis bezprincipiālais izvirtulis, kurš savulaik bija darījis Elizabeti tik nelaimīgu, tagad var priecāties par savu laimi, turpretī nabaga Elizabetes nākotne izskatās pavisam drūma. “Es par viņu pirmo reizi uzzināju tikai pirms sešām nedēļām, kad atgriezāmies no sava brauciena un kāds pieminēja šā cilvēka vārdu sakarā ar Elizabetes piedzīvoto skandālu.”

“Par to nav jābrīnās. Vēl pagājušajā gadā pieklājīgā sabiedrībā par viņu vispār neviens nemēdza runāt. Jūs abi ar Džordanu aizbraucāt pirms šā skandāla, tāpēc ir gluži saprotams, ka tu par viņu neko neesi dzirdējusi.”

“Kā gan šim nelietim izdevies pierunāt kādu pasludināt viņu par mantinieku?” Aleksa dusmīgi izmeta.

“Es teiktu, ka viņam šāda “pasludināšana” nemaz nebija vajadzīga. Viņš ir Stenopa dzimtais un likumīgais mazdēls. Pirms daudziem gadiem man to slepenībā atklāja tavs vīrs. Un vēl es zinu,” viņa zīmīgi piebilda, “ka Džordans ir viens no tiem dažiem cilvēkiem, kam Torntons to ir pastāstījis.”

Aleksandru no jauna pārņēma izbailes, un viņa lēni nolika tējas tasi uz apakštasītes.

“Džordans?” viņa iztrūkusies atvaicāja. “Kāpēc tādam neģēlim būtu vajadzējis uzticēties tieši Džordanam?”

“Tu labi zini, Aleksandra,” hercogiene strupi atcirta, “ka tavs vīrs ne jau vienmēr ir dzīvojis godīgi. Jaunībā viņš ar Torntonu nodevās vieniem un tiem pašiem netikumiem kāršu spēlei, dzeršanai un visam, ko mēdz darīt kaunu zaudējuši vīrieši. Es baidījos, ka tev par viņu draudzību nekas nav bijis zināms.”

Aleksa izmisumā aizvēra acis.

“Bet es tā paļāvos, ka Džordans šovakar palīdzēs mums izvest Elizabeti sabiedrībā. Es viņam uzrakstīju vēstuli un pastāstīju, cik briesmīgi pret Elizabeti izturējies kāds izvirtulis, taču nenosaucu šā cilvēka vārdu. Man pat prātā neienāca, ka Džordans varētu būt dzirdējis par Ianu Torntonu, nemaz nerunājot, ka viņš ir pazīstams ar tādu cilvēku. Es biju tik pārliecināta,” Aleksa bēdīgi noteica, “ka tad, kad Džordans iepazīsies ar Elizabeti, viņš būs gatavs darīt visu, kas vien viņa spēkos, lai šovakar mēģinātu vērst visu par labu.”

Atraitne pastiepa roku, mierinot paspieda Aleksas delmu un, drūmi pasmaidījusi, iebilda:

“Mēs abas zinām, ka Džordans ir gatavs tevi pilnībā atbalstīt neatkarīgi no tā, vai tu gribi stāties pretī ienaidniekam vai draugam, dārgā. Tomēr šajā gadījumā iespējams, ka viņš nespēs just tev līdzi, uzzinājis, kas īsti ir šis tevis pieminētais “izvirtulis”. Tieši par to es gribēju tevi brīdināt.”

“Elizabete nedrīkst to uzzināt,” Aleksa kaismīgi paziņoja. “Tad viņa Džordana klātbūtnē jutīsies pagalam neērti, un es nevaru viņu par to vainot. Kāpēc dzīve ir tik netaisna!” viņa piebilda, pamezdama niknu skatienu uz neatvērto laikrakstu “Times”, kas gulēja turpat uz galda. “Ja pasaulē būtu taisnība, tad tas... tas nevainīgu meiteņu pavedējs nemūžam nebūtu kļuvis par marķīzu, kamēr Elizabetei ir bail vispār rādīties sabiedrībai acīs. Bet varbūt viņš ir saņēmis tikai titulu bez neviena graša?” Aleksa ar cerībām ieminējās. “Es justos daudz labāk, ja viņš joprojām būtu nabadzīgs skotu zemnieks vai izputējis kāršu spēlmanis.” Hercogiene īgni pavīpsnāja.

“Par to nevar būt ne runas, dārgā, un, ja Elizabete viņu par tādu uzskata, tad viņa ir krietni vien apmuļķota.”

“Es negribu to dzirdēt!” Aleksa dusmīgi nopūtās. “Nē, man tas tomēr jāzina. Lūdzu, pastāstiet man visu!”

“Te nav, ko stāstīt,” atraitne atteica, pasniegdamās pēc cimdiem un sākdama tos vilkt rokās. “Drīz vien pēc skandāla ar Elizabeti Torntons nozuda. Pēc tam, pirms nepilna gada, kāds, kura vārds ilgu laiku tika turēts noslēpumā, nopirka brīnumskaistu īpašumu Tilšīrā, nosauca to par Montmeinu un sāka atjaunot ēku. Pāris mēnešu vēlāk kāds “nenoskaidrots pircējs” iegādājās brīnišķīgu pilsētas māju Brūkstrītā. Jau nākamajā nedēļā arī tur sākās plaši remonta darbi. Sabiedrība nespēja beigt prātošanu, kas gan ir šīs mājas īpašnieks, un pirms dažiem mēnešiem pie Aper-brūkstrītas vienpadsmitā nama apstājās kariete, no tās izkāpa Ians Torntons un iegāja mājā. Pirms diviem gadiem klīda runas, ka Torntons esot tikai parasts kāršu spēlmanis un nekas vairāk, un cienījamās mājās viņam bija aizliegts parādīties. Toties tagad esmu spiesta tev bēdīgi paziņot, ka viņš tiek uzskatīts par bagātāku nekā Krēzs un viņu ar lielāko prieku sagaida visās viesistabās, kur vien viņš vēlas spert savu kāju, un, par laimi, viņš to nevēlas darīt pārāk bieži.” Piecēlusies, lai dotos prom, viņa draudīgi piebilda: “Pagaidām tu vari droši visu pārējo aizmirst, jo jau šovakar tev no jauna nāksies saskarties ar drūmo dzīves īstenību.”

“Ko tas nozīmē?” Aleksa gurdi piecēlās.

“Es gribu sacīt, ka Elizabetes iespēju šovakar gūt panākumus stipri apdraud Stenopa šārīta paziņojums.”

“Kāpēc?”

“Iemesls ir vienkāršs: tagad, kad Torntonam pieder ne tikai bagātība, bet arī tituls, visu, kas noticis starp viņu un Elizabeti, sabiedrība nu uzskatīs par vienkāršu džentlmeņa dēku, toties Elizabetes reputācija joprojām paliks aptraipīta. Un tad ir vēl kas,” s viņa pavisam drūmi piebilda.

“Nezinu, vai spēšu to mierīgi uzklausīt. Kas tad vēl?”

“Man,” viņas gaišība paziņoja, “par šo vakaru ir ļoti slikta priekšnojauta!”

Aleksa šobrīd varēja viņai tikai piekrist.

“Tonijs apsolījās šovakar pavadīt Elizabeti, un Sallija tam piekrīt,” viņa lēni noteica, runādama par vīrabrāli un viņa sievu, kas joprojām atradās savā lauku mājā. “Man tomēr gribētos, lai viņu pavada kāds cits neprecēts vīrietis ar nevainojamu reputāciju, kāds, kuru ciena vai vēl labāk no kura baidās. Vislabākais šādai lomai būtu Rodijs Kārstērzs. Es viņam nosūtīju steidzamu vēstuli ar lūgumu, lai viņš ierodas pie manis tik drīz, cik vien tas iespējams, taču viņš atgriezīsies tikai šovakar vai rīt no rīta. Viņš būtu ļoti piemērots, ja vien man izdotos viņu pierunāt to darīt. Lielākā daļa cilvēku burtiski trīc bailēs no viņa iznīcinošajām piezīmēm.”

“Viņi dreb bailēs no manis,” atraitne lepni iebilda.

“Jā, zinu.” Aleksa viegli pasmaidīja. “Neviens neuzdrošināsies jūsu klātbūtnē izturēties noraidoši pret Elizabeti, bet Rodi-jam varbūt izdotos visus iebiedēt tā, lai viņi tiešām pieņemtu manu draudzeni.”

“Var jau būt. Varbūt arī ne. Kad un kur mums šovakar jāsapulcējas, lai veiktu šo jau iepriekš neveiksmei paredzēto pienākumu?”

Aleksa pacēla acis pret debesīm un pasmaidīja.

“Mēs iziesim no mājām pusvienpadsmitos. Es lūdzu Džor-danu, lai viņš mūs sagaida Vilingtonu mājas vestibilā lai mēs visi varētu reizē ieiet deju zālē.”

20. nodaļa

*

Tovakar pulksten astoņos trīsdesmit Ians stāvēja uz Elizabetes tēvoča pilsētas mājas kāpnēm, apspiezdams gandrīz nevaldāmu tieksmi noslepkavot Elizabetes virssulaini, kas neizprotamā kārtā šķita cīnāmies ar vēlēšanos Ianu piekaut.

“Ja jūs iepriekšējā reizē nebūtu mani pareizi sapratis, es jums jautāju vēlreiz,” lans ar uzsvaru atkārtoja draudīgā balsī, kas parasti lika cilvēkiem nobālēt. “Kur ir jūsu kundze?"

Bentners palika nesatricināms.

“Viņas nav mājās!" viņš paziņoja šim cilvēkam, kurš bija izpostījis viņa jaunās kundzes dzīvi un nu negaidot un bez uzaicinājuma bija nostājies uz viņas mājas sliekšņa, bez šaubām, mēģinādams kārtējo reizi nodarīt pāri Elizabetei, kas šajā mirklī bija devusies uz savu pirmo balli vairāku gadu laikā, lai drosmīgi stātos pretī tenkām, kuras savulaik bija izraisījis tieši Torntons.

“Viņas nav mājās, un jūs nezināt, kur viņa atrodas?”

“To es neesmu teicis.”

“Tad kur\iņa ir?”

“Es to zinu, bet jums to atliek vienīgi minēt.”

Dažu pēdējo dienu laikā Ianam bija nācies izdarīt ļoti daudz ko nepatīkamu: zirga mugurā šķērsot pusi Anglijas, tikt galā ar Kristīnas aizkaitināto tēvu un visbeidzot sarunāties ar Elizabetes pretīgo tēvoci, kura izvirzītie noteikumi vēl joprojām neļāva Ia-nam nomierināties. Jau pašā sarunas sākumā Ians bija augstsirdīgi atsacījies no viņas pūra. Tomēr Elizabetes tēvocim piemita izsmalcināts īsta kamieļu tirgoņa kaulēšanās instinkts, un viņš bija tūdaļ nopratis Iana apņēmību darīt visu iespējamo, lai saņemtu viņa parakstu uz saderināšanās līguma. Rezultātā Ians bija kļuvis par pirmo pašam zināmo vīrieti, kuram jebkad nācies nopirkt sievu par simt piecdesmit tūkstošiem mārciņu.

Pēc šīs mokošās sarunas Ians bija aizjājis uz Montmeinu un uzkavējies tur vienīgi tik ilgi, lai nomainītu zirgu pret karieti un pamodinātu savu kalpotāju. Tad viņš bija steidzies uz Londonu, iegriezies savā pilsētas namā, lai nomazgātos un pārģērbtos, un pēc tam devies taisnā ceļā uz Džūljesa Kemerona norādīto adresi. Pēc visa pārdzīvotā viņam bija nācies ne vien uzzināt, ka Elizabetes nav mājās, bet arī strīdēties ar neiedomājami nepieklājīgu kalpotāju. Dusmīgi klusēdams, viņš pagriezās un nokāpa lejā pa kāpnēm. Aiz viņa muguras ar pērkondimdošu troksni aizcirtās durvis, un Ians uz mirkli apstājās, lai palūkotos atpakaļ un iedomātos, kādu prieku viņam rīt sagādās iespēja nekavējoties atlaist šo sulaini.

Iekāpis karietē, viņš pavēlēja kučierim braukt atpakaļ uz savu māju Aperbrūkstrītā un tur izkāpa. Iana sulainis ar pienācīgu cieņu atvēra mājas durvis, un Ians, nemierīgs un īgns, pasoļoja kalpotājam garām. Pusceļā uz kāpnēm viņš pēkšņi nosprieda, ka vakars paies daudz ātrāk, ja viņš to pavadīs kaut kur citur, nevis mājās, prātojot par to, ar kādu pretestību Elizabete viņu rīt sagaidīs.

Pēc divdesmit piecām minūtēm Ians iznāca no sava pilsētas nama, apģērbies atbilstoši kāršu spēlei, un lika kučierim vest viņu pie Blekmora. Ians vēl joprojām piktojās, ieiedams izsmalcinātajā džentlmeņu klubā, kur viņš jau gadiem ilgi bija piedalījies spēlēs ar augstām likmēm.

“Labvakar, milordl” virssulainis skanīgi sacīja, un Ians strupi pamāja, apspiezdams nepatiku par uzsvērto uzrunu.

Kāršu spēles telpa bija eleganti iekārtota un pilna ar augstākās sabiedrības pārstāvjiem, kam daudz labāk patika azartspēles nekā tenkas, kuru dēļ Vaita klubs bija daudz garlaicīgāks par šo. Ians mirkli pakavējās pie kāršu spēles telpas durvīm un pēkšņi pa kreisi no sevis izdzirdēja atskanam smejošu balsi:

“Ja ņem vērā, ka tu, Ian, nupat esi kļuvis par veselas impērijas mantinieku, tu izskaties nepiedodami īgns. Milord, vai nevēlaties kopā ar mani iedzert kādu glāzi un uzspēlēt kārtis?”

Iana lūpas savilkās ironiskā smīnā, un viņš pagriezās, lai sasveicinātos ar vienu no tiem retajiem aristokrātiem, kuru viņš cienīja un uzskatīja par draugu.

“Labprāt,” viņš ķircinādamies atteica, “jūsu gaišība. ”

Džordans Taunzends iesmējās.

“Tas ir mazliet apnicīgi, vai ne?”

Abi vīri smaidot paspieda viens otram roku un apsēdās. Tā kā Džordans ari tikai nupat bija ieradies klubā, viņiem nācās pagaidīt, kamēr atbrīvosies kāds galds. Pēc brīža tikuši pie vietām, viņi kopīgi iedzēra, apsprieda iepriekšējā pusotra gada notikumus un tad ķērās pie daudz nopietnākas un patīkamākas nodarbes -kāršu spēles, ko pavadīja nesakarīgas sarunas. Parasti kāršu spēle Ianam sagādāja prieku, bet šovakar viņš bija pārāk aizņemts ar savām domām, turklāt ikviens, kas gāja garām galdam, uzskatīja par nepieciešamu uz mirkli apstāties un pārmīt pāris vārdu ar abiem vai vienu no viņiem.

“Mēs esam tik iecienīti tāpēc, ka labu laiku neesam rādījušies pilsētā,” Džordans pajokoja, nomezdams galda vidū žetonu kaudzīti.

Ians viņā gandrīz neklausījās. Viņa domas kavējās pie Elizabetes, kas divus gadus bija atradusies sava atbaidošā tēvoča varā. Šis cilvēks bija pārdevis pats savu miesu un asinis un Ians bija to nopircis. Tā gan, protams, nebija taisnība, tomēr viņu bija pārņēmusi neomulīga sajūta, ka Elizabete nodomās tieši tā, kad būs uzzinājusi, kas noticis bez viņas klātbūtnes un piekrišanas. Skotijā viņa bija vērsusi pret Ianu pistoli. Londonā viņš nevarēs meiteni vainot, ja viņa tomēr izšaus. Ians apsvēra, vai nevajadzētu vismaz dažas dienas Elizabeti aplidot un tikai vēlāk pateikt, ka viņi jau ir saderināti, un vienlaikus viņš prātoja, vai viņa nebūs pārāk sašutusi, uzzinot, ka nāksies precēties ar Ianu. Belheivens, protams, bija pretīgs krupis, toties Ians bija vairākkārt nepiedodami apvainojis meiteni.

“Es gan negribētu nopelt tavu stratēģiju, mans draugs,” Džordana nesteidzīgie vārdi izrāva Ianu no pārdomām, “bet tu nupat uzliki tūkstoš mārciņas uz pilnīgi bezcerīgām kārtīm.”

Ians pievērsās kārtīm, ko turēja rokā, un juta, ka apjukumā pietvīkst.

“Es biju aizdomājies,” viņš paskaidroja.

“Tādā gadījumā tu noteikti nedomāji par kārtīm. Vai nu tā, vai arī tu esi zaudējis savu slaveno ožu.”

“Par to nebūtu jābrīnās,” Ians izklaidīgi atteica, izstiepa garās kājas un sakrustoja tās pie potītēm.

“Vai nevēlies saspēlēt vēl vienu partiju?”

“Baidos, ka nevarēšu to atļauties,” Ians gurdi atjokoja. Džordans atskatījās pār plecu, pamāja sulainim, lai tas atnestu viņiem vēl divas glāzes, un atstūma kārtis. Atgāzies krēslā, arī viņš izstiepa kājas, un abi vīrieši uzlūkoja viens otru kā īsts laiskas un vīrišķas draudzības iemiesojums.

“Man ir laiks iedzert vēl tikai vienu glāzi,” Džordans sacīja, pamezdams skatienu uz pulksteni pie pretējās sienas. “Esmu apsolījis Aleksandrai šovakar ballē stāvēt viņai līdzās un atzinīgi uzsmaidīt kādai viņas draudzenei.”

Ians klusībā atzīmēja, ka Džordana seja, viņam pieminot sievas vārdu, redzami atmaigst.

“Vai nevēlies mums piebiedroties?”

Ians papurināja galvu un paņēma sulaiņa pasniegto glāzi. “Izklausās velnišķīgi garlaicīgi.”

“Es gan nedomāju, ka tas būs garlaicīgi. Mana sieva nolēmusi stāties pretī visai sabiedrībai un panākt, lai viņas draudzene tiktu atkal tajā pieņemta. Spriežot pēc tā, ko Aleksandra minēja savā vēstulē, tas nebūs viegli.”

“Kāpēc tad tā?” Ians apvaicājās, vairāk pieklājības nekā intereses vadīts.

Džordans nopūtās un atbalstīja galvu pret atzveltni, noguris pēc dažu pēdējo nedēļu saspringtā darba un nejuzdamies īpaši sajūsmināts par pienākumu aprūpēt kādu nelaimē nonākušu dāmu, kuru viņš vēl nekad nebija redzējis.

“Pirms diviem gadiem tā meitene nonāca kāda vīrieša apskāvienos, un toreiz izcēlās nejauks skandāls.”

Iedomājies par sevi un Elizabeti, Ians nevērīgi atteica:

“Šķiet, ka tas nav nekas jauns.”

“Spriežot pēc Aleksas vēstules, šis gadījums ir ārkārtējs.” “Kādā ziņā?”

“Pirmkārt, pastāv liela iespēja, ka pret šo jauno sievieti puse sabiedrības izturēsies ar lielu nicinājumu, un tas ir vienīgais, ko viņa vispār var sagaidīt. Aleksa gan ir piesaukusi palīgā smago artilēriju vispirms jau manu vecmāmiņu un pēc tam arī Toniju un mani pašu. Plāna nolūks ir vērst visu par labu, tomēr es šo meiteni neapskaužu. Ja vien manas domas ir pareizas, tad tenko-tāju mēles viņai šovakar novilks ādu pār acīm. Nezinu gan, ko tas draņķis izdarījis,” Džordans pabeidza, iztukšodams glāzi un grasīdamies piecelties, “tomēr tas ir bijis kaut kas ārkārtīgi nejauks. Šo meiteni, kas, starp citu, esot neticami skaista, sabiedrība atstūmusi jau gandrīz divus gadus.”

Ians sastinga, nepielicis glāzi pie lūpām un pievērsis asu skatienu Džordanam, kas jau bija piecēlies kājās.

“Kā viņu sauc?” Ians strupi noprasīja.

“Elizabete Kemerone.”

“Augstā debess!" Ians iesaucās, pielēca kājās un ķēra pēc frakas. “Kur viņa ir?”

“Vilingtonu namā. Kāpēc tu to gribi zināt?”

“Tāpēc,” Ians izgrūda, nepacietīgi uzraudams fraku un saraustīdams krekla rišas, “ka es esmu tas nelietis, kas pie visa vainīgs.”

Hotornas hercoga sejā pazibēja neaprakstāma izteiksme, un viņš arī uzvilka mugurā fraku.

“Tad tu esi tas, kuru Aleksandra aprakstīja kā neizsakāmu nelieti, ļaunu izvirtuli un jaunu meiteņu pavedēju?”

“Tas vēl nav viss,” Ians drūmi atteica, kopā ar Džordanu Taunzendu steigdamies uz durvīm. “Brauc pie Vilingtoniem tik ātri, cik vien vari!” viņš pavēlēja. “Es tev sekošu, bet vispirms man vēl kaut kur jāiegriežas. Dieva dēļ, nestāsti Elizabetei, ka es grasos tur parādīties!”

Ians ielēca karietē, aši deva rīkojumu kučierim un atslīga sēdeklī, skaitīdams minūtes un pūlēdamies sev iegalvot, ka Elizabetei ballē taču nekādi nevarētu klāties tik slikti, kā viņam šķita. Un ne reizi viņam pat neienāca prātā, ka Džordanam Taun-zendam nav ne jausmas, kāda iemesla pēc Elizabetes Kemerones

“pavedējam” tik ļoti nepieciešams sastapt Elizabeti Vilingtonu ballē.

Kariete apstājās pie Stenopas hercoga pilsētas mājas, un Ians, steigdamies ātrāk nokļūt augšstāvā pie vectēva, uzskrēja pa kāpnēm, gandrīz nogāzdams no kājām nabaga Ormsliju, kas bija atvēris durvis. Jau pēc brīža viņš sāka soļot šurpu turpu pa bibliotēku, nenolaizdams acis no pulksteņa. Augšstāvā bija izcēlies īsts juceklis, jo hercogs bija nekavējoties izsaucis pie sevis virssulaini, kalpotāju un pārējos sulaiņus. Atšķirībā no Iana hercogu bija pārņēmusi īsta ekstāze.

“Ormslij, es esmu Ianam vajadzīgs!” hercogs laimīgs iesaucās, novilkdams mājas svārkus un noraisīdams kaklautu. “Viņš ienāca pa durvīm un pats to pateica.”

Ormslijs staroja.

“Es to dzirdēju, jūsu gaišība.”

“Es jūtos divdesmit gadus jaunāks.”

Ormslijs pamāja.

“Šī ir brīnišķīga diena.”

“Kur, ellē, palicis Andersons? Man jānoskuj bārda. Un man vajag fraku, kaklauta briljantu saspraudi un briljanta aproču pogas. Aizvāc taču reiz to spieķi!”

“Jums nevajadzētu lieki pārpūlēties, jūsu gaišība.”

“Ormslij,” hercogs atteica, piesoļodams pie skapja un atraudams tā durvis, “ja tu domā, ka es sava mūža lieliskākajā dienā balstīšos uz spieķa, tad tu esi galīgi zaudējis prātu. Vari man ticēt, ka es iesoļošu zālē līdzās savam mazdēlam bez jebkādas palīdzības. Kur, ellē, palicis tas Andersons?”

“Mēs kavējamies, Aleksandra,” stāvēdama Aleksas viesistabā, sacīja hercoga atraitne, aiz garlaicības pētīdama brīnumskaistu četrpadsmitā gadsimta skulptūriņu, kas bija novietota uz pulēta galda. “Turklāt man gribētos aizrādīt, ka tagad mani ir pārņēmusi vēl ļaunāka priekšnojauta. Un intuīcija mani vēl nekad nav pievīlusi.”

Aleksandra iekoda lūpā, lai apvaldītu aizvien pieaugošās bailes.

“Vilingtonu nams atrodas tepat aiz stūra,” viņa sacīja, atbildot uz aizrādījumu par kavēšanos, jo nevēlējās runāt par daudz drūmākiem jautājumiem. “Mēs varam turp nokļūt dažu minūšu laikā. Turklāt es gribu, lai brīdī, kad tur parādās Elizabete, visi pārējie jau būtu ieradušies. Un vēl es cerēju, ka Rodijs tomēr būs saņēmis manu vēstuli.”

It kā būtu dzirdējis šos vārdus, viesistabā parādījās sulainis.

“Ir ieradies Roderiks Kārstērzs, jūsu gaišība,” viņš paziņoja Aleksai.

“Paldies dievam!” viņa iesaucās.

“Es viņu ievedu zilajā salonā.”

Aleksandra domās nolēma turēt īkšķi.

“Esmu ieradies, mana daiļā!” Rodijs dziļi paklanījās un veltīja meitenei savu ierasto sardonisko smaidu. “Saņēmu tavu uzstājīgo vēstuli, turklāt, atļaušos aizrādīt,” viņš turpināja, “es to izdarīju pirms došanās pie Vilingtoniem, tieši tā, kā tu man liki.” Rodijs Kārstērzs bija plecīgs neliela auguma vīrietis ar plāniem, brūniem matiem un gaišzilām acīm. Patiesībā vienīgais, kas viņu izcēla pārējo vidū, bija allaž nevainojamais apģērbs, citu allaž apskaustā prasme sasiet kaklautu brīnumaini sarežģītos mezglos, kuri nekad neatraisījās, un ass prāts, kas netaupīja nevienu, kuru viņš bija izraudzījies sev par mērķi. “Vai tu jau dzirdēji par Ken-singtonu?”

“Par ko?” Aleksa izklaidīgi atteica, cenzdamās izdomāt, kā vislabāk pierunāt Rodiju darīt to, kas darāms.

“Pārjauno Kensingtonas marķīzu, ko agrāk sauca par sabiedrībā nevēlamo Ianu Torntona kungu. Gluži vai jābrīnās, ko var panākt ar bagātību un titulu,” viņš turpināja, vērodams Aleksas saspringto seju. “Pirms diviem gadiem mēs nebūtu ļāvuši viņam spert kāju pār sava nama slieksni. Pirms sešiem mēnešiem paklīda baumas, ka viņam pieder vesela bagātība, un cilvēki sāka viņu ielūgt uz viesībām. Šovakar viņš kļuvis par hercoga mantinieku, un tagad visi alks, lai tiktu ielūgti uz viņa ballēm. Ja tā padomā, tad mēs esam visai pretīgi un divkosīgi ļautiņi.” Rodijs pasmīnēja.

Aleksandra negribot iesmējās.

“Ai, Rodij,” viņa noteica, noskūpstīdama jauno vīrieti uz vaiga, “tu allaž proti mani sasmīdināt pat tad, kad man galīgi nav noskaņojuma to darīt. Tu varētu sagādāt man lielu prieku ja vien tu piekristu to darīt.”

Rodijs paņēma šķipsniņu šņaucamās tabakas, augstprātīgi savilka uzacis un gaidīja viņas turpmākos vārdus, izskatīdamies vienlaikus aizdomu pārņemts un ieinteresēts.

“Es, protams, esmu tavs padevīgais kalps,” viņš novilka un ķircinādamies viegli paklanījās.

Par spīti šiem vārdiem, Aleksandru nemaz nebija tik viegli apmuļķot. No citiem vīriešiem ļaudis baidījās viņu barguma vai prasmīgās rapiera un pistoles lietošanas prasmes dēļ, bet Rodijs Kārstērzs iedvesa visiem šausmas ar saviem iznīcinošajiem jokiem un aso mēli. Uz balli nebija pieņemts ierasties ar ieročiem, toties Rodijs tur varēja pēc sirds patikas uzveikt jebkuru. Pat izsmalcinātas precētas kundzes dzīvoja bailēs, lai tikai neaizskartu šo jaunekli. Aleksa lieliski zināja, cik ļoti viņa valoda spēj iznīcināt un cik ļoti noderīga tā var kļūt, jo tolaik, kad viņa pirmo reizi bija ieradusies Londonā, Rodijs bija padarījis viņas dzīvi par elli. Vēlāk viņš bija pilnīgi pārvērties, un tieši Rodijs savulaik bija piespiedis sabiedrību pieņemt Aleksu. Viņš bija to darījis, ne jau draudzības vai vainas apziņas vadīts; viņš bija tā rīkojies, jo bija nolēmis, ka būtu jautri pārliecināties, vai viņš pārmaiņas pēc spēj arī radīt kādam cilvēkam reputāciju, nevis to tikai pilnīgi iznīcināt.

“Ir kāda jauna sieviete, kuras vārdu es tev pateikšu pēc brīža,” Aleksa piesardzīgi iesāka, “un kurai tu varētu ļoti palīdzēt. Patiesībā tu pat varētu viņu izglābt, tāpat kā pirms krietna laika izdarīji ar mani, Rodij, ja vien tu piekristu.”

“Man jau pietika ar vienu reizi,” viņš ķircinādamies atteica. “Iedomājoties vien par savu necerēto pieklājību, es vairs nevarēju ne cilvēkiem acīs skatīties.”

“Viņa ir neticami skaista,” Aleksa turpināja.

Rodija acīs pazibēja viegla interese, taču tas arī bija viss. Kamēr citi vīrieši jūsmoja par sieviešu skaistumu, Rodijs galvenokārt guva prieku, norādīdams uz viņu trūkumiem. Viņam ļoti patika aizkaitināt sievietes, un viņš nekad neatteicās no iespējas to izdarīt. Taču laipnības brīžos viņš bija ļoti uzticams draugs.

“Pirms diviem gadiem viņa kļuva par ļoti nepatīkamu baumu upuri un bija spiesta ar kaunu aizbraukt no Londonas. Turklāt viņa ir mana sena draudzene.”

Aleksa nopētīja Rodija seju, kas neko neizteica, un nespēja saprast, vai gūs viņa atbalstu.

“Mēs visi hercoga atraitne, Tonijs un Džordans šovakar pavadīsim viņu Vilingtonu ballē. Bet, ja tu varētu viņai pievērst kaut mazliet uzmanības vai, vēl labāk, pats viņu pavadīt, tas būtu bezgala jauki, un es tev būtu uz mūžu pateicīga.”

“Aleksa, ja tu būtu precējusies ar kādu citu, nevis Džordanu Taunzendu, es noteikti apsvērtu, kādu pateicību lai no tevis pieprasu. Tomēr, tā kā man nav īpašas vēlēšanās piedzīvot priekšlaicīgu galu, es labāk noklusēšu un vienkārši sacīšu, ka pateicībai man pietiks ar tavu smaidu.”

“Nejoko, Rodij, man ir ļoti nepieciešama tava palīdzība, un es tev par to būšu mūžīgi pateicīga.”

“Es jau trīcu, mana jaukā. Lai arī kas būtu šī meitene, viņa noteikti ir nonākusi lielā ķezā, ja tu griezies pie manis.”

“Viņa ir skaista un drosmīga, un tev viņa ļoti patiks.”

“Tādā gadījumā uzskatīšu, ka man tiek uzticēts apkaunojošs goda pienākums. Kas...” Rodija uzmanību negaidot saistīja pēkšņa sakustēšanās pie durvīm, un viņa skatiens palika gluži kā piekalts slieksnim, bet mūždien nesatricināmās sejas izteiksmes vietā parādījās bijīga apbrīna. “Mans dievs,” viņš nočukstēja.

Durvīs kā debesu vīzija bija parādījusies nepazīstama, jauna sieviete zaigojošā, sudrabaini zilā tērpā ar dziļu, četrstūrainu kakla izgriezumu, kas dāsni atklāja skatienam gludu, krāšņu miesu, un ar slīpi grieztu ņieburu, kurš izcēla tievo vidukli. Meitenes mirdzošie, zeltainie mati bija atsukāti no pieres, saņemti ar safīra sprādzi un brīvos viļņos un cirtās krita pār viņas muguru, maigi vizēdami raustīgajā sveču gaismā. Zem graciozi izliektajām uzacīm un garajām skropstām mirdzēja satraucoši zaļas acis, kuru krāsa līdzinājās gan nefrītam, gan smaragdam.

Aiz apjukuma klusēdams, Rodijs pārlaida meitenei īsta lietpratēja skatienu, meklēdams citu acīm nesaskatāmus trūkumus un ieraudzīdams tikai nevainojami smalki veidotus vaibstus, slaidu, baltu kaklu un maigas lūpas.

Vīzija gandrīz nemanāmi sakustējās.

“Lūdzu piedošanu,” viņa sacīja vēja zvaniņiem līdzīgā balsī, veltīdama Aleksandrai neatvairāmu smaidu, “es nezināju, ka tev ir viesi.”

Graciozi sašūpojusi sudrabaini zilos svārkus, viņa pagriezās un nozuda. Rodijs joprojām skatījās uz durvju pusi, un Aleksandrā modās cerība. Vēl nekad viņai nebija nācies redzēt, ka Rodijs izrādītu kaut nelielu patiesu interesi par kādas sievietes seju un augumu. Dzirdot viņa vārdus, Aleksandras cerības pieauga.

“Augstā debess,” Rodijs bijīgi nočukstēja. “Vai viņa ir īsta?”

“Pavisam īsta,” Aleksa steidzīgi sacīja, “un viņai izmisīgi vajadzīga tava palīdzība, kaut arī viņa nedrīkst uzzināt, ka esmu tev to lūgusi. Tu taču viņai palīdzēsi, vai ne?”

Atrāvis skatienu no durvīm, Rodijs papurināja galvu, it kā pūlēdamies atjēgties.

“Palīdzēšu?” viņš jautāja. “Esmu gatavs piedāvāt viņai pat apprecēties ar tik iekārojamu vīrieti kā es. Vispirms es gribētu uzzināt viņas vārdu, kaut arī šī meitene man nez kāpēc liekas ļoti pazīstama.”

“Vai tu viņai palīdzēsi?”

“Vai tad tu nedzirdēji, ko es nupat teicu? Kas ir šī burvīgā būtne?”

“Elizabete Kemerone. Viņa pirmo reizi izgāja sabiedrībā pirms...” Aleksa aprāvās, ieraudzījusi, ka Rodija smaids kļūst skarbs un sardonisks.

“Mazā Elizabete Kemerone,” viņš klusi novilka. “Man, protams, vajadzēja to uzminēt. Šī meiča satricināja visu pilsētu pēc tam, kad tu devies savā kāzu ceļojumā, taču tagad viņa ir pārvērtusies. Kas to būtu domājis,” viņš turpināja savā ierastajā tonī, “ka liktenim labpatiksies apveltīt viņu ar vēl lielāku skaistumu nekā toreiz.”

“Rodij!” Aleksa viņu pārtrauca, nojautusi, ka jaunais vīrietis pēkšņi ir pārdomājis. “Tu taču apsolīji, ka palīdzēsi.”

“Aleksa, ar palīdzību tev nepietiks.” Rodijs nicīgi pavīpsnāja. “Te būs vajadzīgs brīnums.”

“Bet...”

“Piedod, esmu pārdomājis.”

“Vai... vai tu nobijies no tenkām par to seno skandālu?” “Varētu teikt arī tā.”

Aleksandras zilās acis draudīgi iezibsnījās.

“Kā tu vari ticēt baumām, Rodij! Tu labāk par visiem zini, kā baumas rodas, jo arī pats esi izraisījis krietnu daļu tenku!”

“Es neteicu, ka tām ticu,” Rodijs vēsi iebilda. “Patiesībā man ir grūti noticēt, vai tiešām kāda vīrieša rokas, to vidū arī Tornto-na rokas, būtu kādreiz pieskārušās viņas porcelānam līdzīgajai ādai. Tomēr,” viņš piemetināja, aizvērdams tabakdozi un ielikdams to atpakaļ kabatā, “sabiedrība nav tik vērīga kā es un arī ne tik laipna. Vari būt droša, ka visi šovakar izliksies viņu neredzam, un te neko nespēs līdzēt ne ietekmīgie Tāunzendi, ne arī tāds iespaidīgs cilvēks kā es. Kaut arī man ļoti negribētos, lai tu par mani sāktu domāt vēl sliktāk, nekā tu to jau esi izdarījusi šajā brīdī, es tomēr tev gribu atklāt kādu nepatīkamu patiesību par sevi, mana mīļā Aleksa,” viņš piebilda ar sardonisku smaidu. “Šovakar ikviens neprecēts vīrietis, kas būs tik dumjš, lai izrādītu interesi par šo meiteni, uz visu sezonas laiku kļūs par apsmieklu, un man ļoti nepatīk, ja par mani smejas. Es neesmu tik drosmīgs un tieši tāpēc parasti pats smejos par citiem. Turklāt,” viņš noteica, paņemdams cepuri, “sabiedrības acīs Elizabete Kemerone jau ir aptraipīta. Visi neprecētie vīrieši, kas viņai tuvosies, tiks uzskatīti par muļķiem vai izvirtuļiem un būs spiesti dalīties viņas liktenī.”

Uz sliekšņa Rodijs apstājās un pagriezās, izskatīdamies tikpat nesatricināms kā allaž.

“Es šovakar centīšos īpaši uzsvērt, ka es neticu, it kā viņa kopā ar Torntonu bijusi kādā lauku mājā, siltumnīcā vai kur citur. Iespējams, ka tas uz laiku apslāpēs vētru, taču pilnībā apturēt man to neizdosies.”

21. nodaļa

■*

Nepagāja ne stunda, un Aleksandra, stāvēdama ļaužu pilnajā, trokšņainajā, sveču izgaismotajā deju zālē, bija spiesta sāpīgi atzīt, ka visi Rodija pareģojumi izrādījušies patiesi. Pirmo reizi mūžā ap Aleksu un Džordanu nepulcējās draugi, paziņas un pat nepazīstami cilvēki, cenzdamies izpelnīties Džordana labvēlību un atbalstu. Šovakar visi no viņiem izvairījās. Aplamā pārliecībā, ka Džordans un Aleksandra nejutīsies īpaši vīlušies, uzzinot visu patiesību par Elizabeti Kemeroni, Taunzendu draugi pieklājīgi mēģināja mazināt viņu neizbēgamo apkaunojumu, vienkārši izlikdamies neievērojam Taunzendu klātbūtni un viņu uzturēšanos kopā ar Elizabeti Kemeroni, kuras reputācija viņu prombūtnes laikā bija neizbēgami sabojāta. Kaut arī šie ļaudis aiz pieklājības izlikās neredzam Džordanu un Aleksandru, viņi, tāpat kā visi pārējie balles viesi, nekautrējās katrā izdevīgā brīdī apveltīt Elizabeti ar iznīcinošiem skatieniem tā, lai to nepamanītu tie daži cilvēki, ar kuriem viņai acīmredzot bija izdevies viltus ceļā iedraudzēties. Stāvēdama līdzās deju grīdai, kur virpuļoja dejotāji, ik pa brīdim uzmezdami Elizabetei vīpsnājošus skatienus, Aleksandra valdīja dusmas un asaras. Raugoties uz Elizabeti, kas visiem spēkiem pūlējās uzsmaidīt draudzenei, viņa juta kaklu sažņaudzamies vainas apziņā un līdzjūtībā. Smiekli un mūzika bija tik trokšņaini, ka Aleksa bija spiesta paliekties uz priekšu, lai dzirdētu, ko Elizabete saka.

“Ja tev nebūtu iebildumu,” Elizabete izrunāja apslāpētā balsī, kas asi kontrastēja ar viņas smaidu un ļāva Aleksai saprast, ka viņu smacē pazemojums, “es... es gribētu aiziet uz atpūtas istabu un sakārtot tērpu.”

Elizabetes tērpam nekas nekaitēja, un viņas abas to labi zināja.

“Es iešu tev līdzi.”

Elizabete papurināja galvu.

“Aleksa, piedod... es gribētu mazu brītiņu būt viena. Šis troksnis ir pārāk liels,” viņa drosmīgi sameloja.

Elizabete devās prom un turēja galvu augsti izslietu, iedama caur sešsimt cilvēku lielu pūli, kuri vai nu izvairījās no viņas skatiena, vai aizgriezās, lai klusi pasmietos un sačukstētos.

Tonijs, Džordans, hercogiene un Aleksandra noskatījās, kā viņa graciozi aiziet augšā pa kāpnēm. Džordans ierunājās pirmais, cītīgi pūlēdamies, lai viņa balsī neieskanētos nekādas emocijas, kas ļautu noprast, cik ļoti viņš saniknojies uz visiem sešsimt balles apmeklētājiem, jo tad Aleksandra pavisam zaudētu savaldību un viņas acīs mirdzošās asaras sāktu līt pāri viņas pietvīkušajiem vaigiem. Aplicis roku ap sievas vidukli, viņš ieskatījās Aleksas no asarām spožajās acīs un pateica savu sakāmo ātri, jo pēc Elizabetes aiziešanas visi paziņas, kas līdz šim bija turējušies no Taun-zendiem pa lielu gabalu, pamazām sāka virzīties uz viņu pusi.

“Ja tas tevi spēj mierināt, dārgā,” Džordans sacīja, “es uzskatu, ka Elizabete Kemerone ir visdrosmīgākā sieviete, ko pazīstu. Izņemot, protams, tevi.”

“Paldies!” Aleksandra mēģināja pasmaidīt, nenolaizdama acis no Elizabetes, kas virzījās augšup pa izliektajām kāpnēm.

“Viņi to nožēlos!” atraitne ledaini izgrūda un, lai apstiprinātu savus vārdus, uzgrieza muguru diviem saviem tuvākajiem draugiem, kas nāca viņai klāt. Šovakar tikai atraitnes paziņas bija pievienojušās Taunzendiem, taču tikai tāpēc, ka tās bija pašas atraitnes vecumā, un šā iemesla pēc vairākas no viņām nemaz nezināja, ka pret Elizabeti Kemeroni vajadzēja izturēties ar nicinājumu, izsmieklu un augstprātību.

Norijusi asaras, Aleksa paskatījās uz vīru.

“Elizabete vismaz nav palikusi pavisam bez pielūdzējiem,” viņa ieminējās, gribēdama pajokot. “Belheivens visu laiku staigā viņai pa pēdām.”

“Tas ir tikai tāpēc,” Džordans neapdomīgi paskaidroja, “ka viņu nepieņem pieklājīgās mājās un neviens vēl nav nolaidies tiktāl, lai pastāstītu viņam visas tenkas par Elizabeti... līdz šim nebija nolaidies,” viņš pārlaboja, ar samiegtām acīm noskatīdamies, kā divi paveci švīti parausta Belheivenu aiz piedurknes, pamāj uz aizejošās Elizabetes pusi un sāk kaut ko aši stāstīt.

Elizabete gandrīz veselu pusstundu palika stāvam viena kādā mazā, tumšā salonā, cenzdamās saņemties. Tieši tur viņa izdzirdēja satrauktas viesu balsis tika apspriests kaut kas tāds, kas jebkurā citā brīdī būtu izraisījis meitenē vismaz satricinājumu: Ians nupat bija atzīts par Stenopas hercoga mantinieku. Elizabete neizjuta pilnīgi neko.

Viņa jutās tik izmisusi, ka bija kļuvusi gandrīz trula. Vien-brīd Elizabete gan atcerējās, ko pirms krietna laika bija sacījusi Valērija, caur dzīvžogu noskatīdamās uz Ianu: “Runā, ka viņš esot Stenopas hercoga nelikumīgs mazdēls.” Šīs atmiņas bezmērķīgi un nenozīmīgi pavīdēja Elizabetes prātā. Kad meitenei vairs neatlika nekas cits kā vien atgriezties deju zālē, viņa šķērsoja balkonu un devās lejā, soļodama caur pūli un izvairīdamās no ļaunajiem skatieniem, kas svilināja viņas ādu un lika sirdij sāpīgi sažņaugties. Viņas galva dunēja no pūlēm saglabāt mieru; mūzika, kas Elizabetei reiz bija tik ļoti patikusi, tagad disharmoniski skanēja viņai ausīs, visapkārt dārdēja smiekli un skaļas sarunas, bet pāri visai kņadai sulainis, kas bija nostājies kāpņu augšgalā virs deju zāles, izsauca jaunpienācēju vārdus kā naktssargs, kas ziņo par kārtējās stundas iestāšanos. Daudzus viņa nosauktos vārdus Elizabete atcerējās jau kopš savas pirmās iziešanas sabiedrībā, un katrs no tiem apzīmēja vēl vienu cilvēku, kurš tūdaļ ieradīsies zālē un, ieraudzījis Elizabeti, nicīgi novērsīsies. Vēl viena balss atkārtos senās tenkas; vēl viens ausu pāris tās dzirdēs; viņai tiks veltīts vēl viens salts skatiens.

Tiks atsaukta atmiņā Elizabetes brāļa augstprātīgā un noraidošā izturēšanās pret viņas pielūdzējiem, visi piezīmēs, ka tagad viņu grib ņemt tikai Belheivens, un skaļi smiesies. Zināmā mērā Elizabete pat nespēja šos cilvēkus vainot. Viņa jutās tik apkaunota, ka pat tās dažas sejas, kas uzlūkoja viņu ar līdzjūtību un neizpratni, nevis nicinājumu un nosodījumu, šķita neskaidri draudīgas.

Tuvodamās Taunzendiem, Elizabete ievēroja, ka smieklīgās

sārtās biksēs un dzeltenos atlasa svārkos tērpies sers Frānsiss par kaut ko aizrautīgi runā ar Aleksu un Hotornas hercogu. Elizabete palūkojās visapkārt, meklēdama kādu slēptuvi, kur patverties, līdz šī saruna būs galā, un pēkšņi pamanīja sejas, kuras bija cerējusi vairs nekad neredzēt. Mazāk nekā divdesmit pēdu attālumā stāvēja vikonts Mondveils, noraudzīdamies uz Elizabeti, un viņam abās pusēs atradās vairāki vīrieši un meitenes, kuras Elizabete reiz bija uzskatījusi par savām draudzenēm. Elizabete izlikās Mon-dveilu neredzam, sāka soļot uz citu pusi un pārsteigta satrūkās, jo vikonts notvēra viņu tieši tajā brīdī, kad meitene gandrīz bija piegājusi pie Aleksas un viņas vīra. Lai nenotriektu Mondveilu no kājām, Elizabete bija spiesta apstāties.

Viņš izskatījās ļoti glīts, patiess un mazliet nervozs.

“Elizabete,” viņš klusi sacīja, “tu izskaties vēl skaistāka nekā jebkad.”

Vikonts bija pēdējais, no kā Elizabete būtu cerējusi sagaidīt līdzjūtību par savu likteni, un viņa nepavisam nebija pārliecināta, vai jūtas pateicīga vai dusmīga, jo pēkšņais vikonta saderināšanās atsaukums bija stipri veicinājis viņas atstumtībik

“Pateicos, milord!” viņa pieklājīgā vienaldzībā atteica.

“Es gribēju teikt,” vikonts iesāka vēlreiz, ieskatīdamies meitenes savaldīgajā sejā, “ka... ka es lūdzu tev piedošanu.”

Tas nu bija par daudz! Elizabete sašutumā paslēja smalko zodu vēl par collu augstāk.

“Par ko, ser?”

Vikonts norija siekalas un nostājās tik tuvu Elizabetei, ka viņu tērpu piedurknes saskārās, kad viņš pacēla roku un tad atkal to nolaida gar sāniem.

“Par savu vainu visā, kas ar tevi notika.”

“Ko lai es tagad atbildu?” Elizabete vaicāja, jo viņa to tiešām nezināja.

“Es tavā vietā iecirstu man pļauku par tik novēlotu atvainošanos,” vikonts ar drūmu smaidu atteica.

Elizabete mazliet atguva savaldību un, cēli pamājusi, atteica:

“Es to tiešām ļoti gribētu izdarīt.”

Savādi, bet apbrīna vikonta acīs vēl pieauga. Redzēdama, ka Mondveils negrasās iet prom, Elizabete bija spiesta pagriezties un iepazīstināt viņu ar Taunzendiem, bet izrādījās, ka viņi jau ir pazīstami. Kamēr vikonts un Džordans apmainījās ar pieklājības frāzēm, Elizabete aizvien pieaugošās šausmās ieraudzīja, ka Valērija, acīm redzami neapmierināta ar Mondveila īso prombūtni, pasper soli uz priekšu. Līdz ar viņu sakustējās arī Pēnelope, Džor-džīna un pārējās, draudīgi tuvodamās panikas pārņemtajai Elizabetei. Gribēdama izvairīties no viņām un vienlaikus paglābt Aleksu no sera Frānsisa garlaicīgā monologa un nekaunīgā skatiena, Elizabete pagriezās, lai mēģinātu uzrunāt draudzeni, taču sers Frānsiss nebija apklusināms. Kad viņš beidzot bija ticis galā ar savu stāstu, Valērija jau bija pienākusi klāt, un Elizabetei vairs nebija izejas. Burtiski izstarodama ļaunumu, Valērija uzmeta nicīgu skatienu Elizabetes bālajai sejai un izmeta:

“Tā taču ir Elizabete Kemerone! Mēs nebijām cerējušas ieraudzīt tevi tādā vietā kā šī.”

“Par to es nešaubos,” Elizabete izmocīja savaldīgā balsī, pamazām sākdama padoties spriedzei.

“Un kā vēl!” Džordžīna ieķiķinājās.

Elizabete juta, ka smok, un telpa ap viņu sagriezās. Taunzen-du grupa visu vakaru bija atgādinājusi vientuļu salu; tagad cilvēki sāka skatīties uz viņu pusi, lai redzētu, kurš uzdrošinājies pieiet viņiem klāt. Valsis kļuva neciešami skaļš; balsis šķita aizvien uzmācīgākas; dažu jardu attālumā lejā pa kāpnēm straumēm plūda cilvēki, bet pāri troksnim sulainis bezgalīgi un monotoni skandēja: “Mārsantas grāfs un grāfiene!... Norisas grāfs!... Lords Vil-sons!... Lēdija Milisenta Montgomerija!”

Valērija un Džordžīna uzjautrinātas vēroja Elizabetes bālo seju, sacīdamas vārdus, kas nenonāca līdz viņas apziņai, jo tos apslāpēja viņas ausīs sacēlusies rēkoņa un sulaiņa ritmiskie izsaucieni:

“Sers Viljams Fichjūss!... Lords un lēdija Enderliji/” Uzgriezusi muguru Valērijas un Džordžīnas iznīcinošajam naidam, Elizabete saraustīti nočukstēja:

, \

“Aleksa, man ir nelabi!”

Bet Aleksa to nedzirdēja, jo sers Frānsiss atkal bija sācis runāt.

“Litlfīldas barons un baronese!... Sers Henrijs Hārdins!”

Elizabete izmisumā pagriezās pret hercoga atraitni, juzdama, ka tūlīt sāks kliegt vai noģībs, ja nespēs izkļūt no šīs telpas, un viņai bija vienalga, ka Valērija, Džordžīna un visi pārējie balles viesi sapratīs viņa aizbēgusi no sava apkaunojuma.

“Man jātiek prom,” viņa sacīja atraitnei.

“Tičlijas grāfs!... Rindelas grāfs un grāfiene!”

Atraitne pacēla roku, lai apklusinātu vienu no savām draudzenēm, un paliecās tuvāk Elizabetei.

“Ko tu teici, Elizabete?”

“Viņa gaišība Stenopas hercogs!... Kensingtonas marķīzs!”

“Es teicu,” Elizabete iesāka, taču atraitne pēkšņi pievērsa skatienu kāpņu laukumiņam, kur stāvēja sulainis, un viņas seja no-bāla.

“Es gribu iet prom!” Elizabete iekliedzās, taču telpu bija pārņēmis savāds klusums, un viņas balss izskanēja nedabiski skaļi.

Atraitne nevis atbildēja Elizabetei, bet darīja to pašu, ko visi pārējie: viņa nekustīgi skatījās uz kāpņu laukumiņu.

“Tā tik vēl šovakar trūka!” vecā dāma nikni izgrūda.

“Ko, lūdzu?” Elizabete izdvesa.

“Vai tu mēdz ģībt?” hercogiene noprasīja, atraudama acis no kāpnēm un apveltīdama Elizabeti ar draudīgu skatienu.

“Nē, parasti ne, taču tagad es tiešām nejūtos labi.”

Aiz viņas muguras stāvošā Valērija un Džordžīna sāka skaļi smieties.

“Pat neuzdrošinies domāt par aiziešanu, iekams nebūšu atļāvusi to darīt,” atraitne nikni paziņoja un uzmeta zīmīgu skatienu lordam Entonijam Taunzendam, patīkamam, vienkāršam vīrietim, kas šovakar bija viņas pavadonis, un lords tūdaļ satvēra Elizabetes elkoni, lai viņu atbalstītu. Šķita, ka visi viesi paspēruši soli tuvāk kāpnēm, un tie, kas bija palikuši stāvam, ar savilktām uzacīm uzlūkoja Elizabeti. Šovakar uz viņu ar nicinājumu bija skatījušies ļoti daudzi, un meitene pat neievēroja, ka tagad viņai pievērsies simtiem acu pāru. Tomēr viņa juta, ka telpu pārņēmusi pēkšņa spriedze, satraukums kļuva aizvien lielāks, un beidzot meitene nedroši paskatījās uz to pusi, kurā atradās šā satraukuma šķietamais iemesls. Ieraudzītā aina lika viņas ceļiem neprātīgi ietrīcēties, bet kaklā iesprūda kliedziens; uz mirkli Elizabetei šķita, ka viņai rādās divkārša vīzija, viņa samirkšķināja acis, taču nekas nemainījās. Pa kāpnēm lejā nāca divi vienāda auguma vīrieši vienādās melnās frakās, un viņu ļoti līdzīgajās sejās vīdēja vienāda mazliet vīpsnājoša izteiksme. Un viens no viņiem bija Ians Torntons.

“Elizabete!” Tonijs steidzīgi pačukstēja. “Nāc man līdzi! Iesim dejot.”

“Dejot?” Elizabete neizpratnē jautāja.

“Dejot,” lords apstiprināja un aizvilka meiteni uz deju grīdu. Tur Elizabetes satricinājumu aizstāja svētlaimīga nerealitātes sajūta. Viņa vairs neprātoja par briesmīgo faktu, ka tagad zālē kā nevaldāms vulkāna izvirdums sāksies runas par viņas agrākajām attiecībām ar Ianu, viņa vairs neapzinājās Iana klātbūtni, viņas ausīs vairs nedārdēja deju zāles troksnis Elizabete to gandrīz vairs nedzirdēja. Arī vērīgie skatieni viņu vairs nemocīja; vienīgais, ko Elizabete redzēja, bija tikai Tonija plecs tumšzilos, smalkos svārkos. Pat tad, kad viņš negribīgi aizveda meiteni atpakaļ pie Taunzen-diem, kam līdzās joprojām stāvēja Valērija, Džordžīna un vikonts Mondveils, Elizabete joprojām nejuta pilnīgi neko.

“Kā tu jūties?” Tonijs noraizējies prasīja.

“Labi.” Elizabete sirsnīgi pasmaidīja.

“Vai tev līdzi ir ožamā sāls?”

“Es nemēdzu ģībt.”

“Tas ir labi. Tavas draudzenes joprojām stāv tepat līdzās un nerimst tevi vērot, lai redzētu, kas tagad notiks.”

“Jā, viņas ne par kādu naudu negribētu palaist garām šādu skatu.”

“Kā tev liekas, ko viņš tagad darīs?”

Elizabete pacēla galvu un vienaldzīgi uzlūkoja Ianu. Viņš joprojām stāvēja blakus sirmajam vīram, kam bija tik ļoti līdzīgs, un viņus abus bija ielenkuši cilvēki, kuri šķita viņus par kaut ko apsveicam.

“Neko.”

“Neko?”

“Kāpēc lai viņš kaut ko darītu?”

“Vai tu gribi teikt, ka viņš izliksies tevi neredzam?”

“Es nekad neesmu zinājusi, ko no viņa sagaidīt. Vai tam ir kāda nozīme?”

Šajā mirklī Ians pacēla galvu un ieraudzīja meiteni. Viņu pārņēma vēlēšanās aizbēgt no visām pieklājīgajām sarunām un apsveikumiem, lai steigtos pie viņas. Taču pagaidām tas nebija iespējams. Kaut arī Elizabete izskatījās bāla, satriekta un neticami skaista, Ianam vajadzēja ar viņu sasveicināties pavisam mierīgi, ja vien viņš vēlējās, lai viss noritētu, kā plānots. Ianu kaitināja uzstājība, ar kādu ap viņiem pulcējās laba vēlētāji; vīrieši klanījās, sievietes noliecās reveransā, bet pārējie, Ians nikni ievēroja, klusi sačukstējās un skatījās uz Elizabeti.

Ians izturēja vēl piecas minūtes, tad strupi pamāja vectēvam, un abi izlauzās no trīs duču cilvēku bara, kas gaidīja, lai tiktu oficiāli iepazīstināti ar Kensingtonas marķīzu. Abi kopā devās cauri pūlim. Ians izklaidīgi pamāja paziņām, cenzdamies izvairīties no liekas kavēšanās, tomēr ik pa brīdim apstādamies paklanīties un paspiest kādam roku, lai neizskatītos, ka viņš dodas tieši pie Elizabetes. Viņa vectēvs, kam karietē bija ticis izklāstīts šāvakara plāns, izturējās pilnīgi atbilstoši norunai.

“Stenop!” kāds nodimdināja. “Iepazīstiniet mūs ar savu mazdēlu!”

Ians gandrīz zaudēja savaldību par šo muļķīgo teātri. Puse no šiem cilvēkiem jau pazina viņu, un izlikšanās, ka viņi nav pazīstami, atgādināja kaitinošu farsu. Tomēr pieklājības labad viņš bija spiests savaldīties.

“Labvakar, Vilson!” Ians sacīja vienā no viņu neskaitāmajām sasveicināšanās reizēm. “Sūzana!” Ians uzsmaidīja Vilsona sievai, ar vienu acs kaktiņu vērodams Elizabeti. Viņa nebija pakustējusies; šķita, ka viņa vispār nespēj pakustēties. Kāds pasniedza meitenei šampanieša glāzi, un viņa turēja to rokā, ar smaidu skatīdamās uz Džordanu Taunzendu, kas it kā stāstīja kaut ko jocīgu. Pat no tik liela attāluma Ians redzēja, ka Elizabetes smaidam trūkst ierastā, žilbinošā mirdzuma, un viņa sirds sažņaudzās. “Noteikti,” viņš dzirdēja sevi sakām kādam cilvēkam, kurš bija uzaicinājis viņus ciemos, un tad vairs nespēja ilgāk noturēties. Ians pagriezās uz Elizabetes pusi, un viņa vectēvs tūdaļ pārtrauca sarunu ar kādu vecu dāmu. Tiklīdz Ians paspēra soli tuvāk Elizabetei, čuksti pieņēmās skaļumā.

Aleksandra noraizējusies paskatījās uz draudzeni un tad pievērsās Džordanam.

“Lūdzu, uzaicini Elizabeti uz deju!” viņa drudžaini palūdza. “Dieva dēļ, aizved viņu no šejienes! Tas briesmonis nāk tieši pie mums.”

Džordans saminstinājās, paskatījās uz Ianu, un tas, ko viņš ieraudzīja drauga sejā, lika viņam aprauties un papurināt galvu.

“Viss būs labi, mīļā,” viņš apsolīja, gandrīz nešaubīdamies par savu apgalvojumu, un paspēra soli uz priekšu, lai paspiestu Ianam roku, it kā viņi vēl pavisam nesen nebūtu spēlējuši kārtis. “Atļauj man iepazīstināt tevi ar savu sievu,” Džordans sacīja.

Džordans pagriezās pret Aleksandru, kas skatījās uz Ianu ar liesmojošām, zilām acīm.

“Priecājos,” Ians nomurmināja, paceldams sievietes roku sev pie lūpām un juzdams, ka viņa grasās to atraut. Hercoga atraitne atsaucās uz Iana vārda pieminēšanu, tik tikko pieliekdama savu cēlo, sirmo galvu, un skarbi paziņoja:

“Es nepriecājos par iepazīšanos ar jums.”

Ians izlikās nemanām abu dāmu noraidošo attieksmi un nogaidīja, kamēr Džordans iepazīstinās viņu ar pārējiem. Kāda meitene, vārdā Džordžīna, pakniksēja Ianam un veltīja viņam aicinošu skatienu. Valērija pakniksēja un nervozās izbailēs tūdaļ atkāpās, ieraudzījusi Iana saltās acis un strupo mājienu. Nākamais bija Mondveils, un Iana pirmais greizsirdības uzplūds pagaisa, redzot, ka Valērija īpašnieciski pieķeras jaunā vikonta rokai. Tā bija

Valērija. Viņa gribēja dabūt Mondveilu, viņš atcerējās Elizabetes vārdus.

Elizabete vēroja visus ar zināmu interesi un bez jebkādām emocijām, līdz Ians beidzot nostājās viņai pretī, taču, tiklīdz Ia-na zeltaino acu skatiens pievērsās meitenei, viņa juta, ka sāk trīcēt.

“Lēdija Elizabete Kemerone,” Džordans skanīgi paziņoja.

Iana sejā lēni atplauka smaids, un Elizabete saņēmās, nodomādama, ka tūlīt sekos kāda ņirdzīga piezīme, taču viņa apbrīnas pilnā, dobjā balss skanēja mazliet ķircinoši.

“Lēdija Kemerone,” viņš sacīja, runādams pietiekami skaļi, lai to sadzirdētu arī pārējās meitenes. “Redzu, ka jūs ar savu skaistumu joprojām aizēnojat visas pārējās sievietes. Atļaujiet man jūs iepazīstināt ar savu vectēvu...”

Elizabeti pārņēma pilnīga pārliecība, ka tas ir sapnis. Viņa bija vienīgā, ar ko Ians bija iepazīstinājis savu vectēvu, un šo godu tūdaļ ievēroja visi klātesošie.

Kad Ians devās tālāk, Elizabete juta, ka gandrīz saļimst aiz atvieglojuma.

“Nu tā!” atraitne noteica ar negribīgu atzinīgu galvas mājienu, noskatīdamās uz Ianu. “Es teiktu, ka viņam tas izdevās lieliski. Paskatieties,” viņa pēc brīža piebilda, “viņš ved Evelīnu Meik-pīsu dejot. Ja jau Meikpīsa viņu nav atraidījusi, tas nozīmē, ka tagad viņu atzīs visi.”

Elizabetei uzmācās histēriski smiekli. It kā Ianam Torntonam nebūtu vienalga, vai viņš tiek atraidīts vai ne! It kā viņu tas spētu uztraukt! Elizabetes nesakarīgās pārdomas pārtrauca vēl viens vīrietis, kas šovakar vēlējās uzaicināt viņu uz deju. Eleganti paklanījies un veltījis meitenei siltu, jautājošu smaidu, Stenopas hercogs piedāvāja viņai roku.

“Vai pagodināsiet mani ar šo deju, lēdija Kemerone?” viņš apvaicājās, izlikdamies aizmirsis savu pienākumu vispirms dejot ar vecākajām dāmām.

Elizabete apsvēra, vai nevajadzētu atteikties. Šajā mirklī viņa nejutās pārliecināta, vai vispār vairs prot dejot, taču hercoga skatienā pavīdēja kaut kas tik lūdzošs un gandrīz neatvairāms, ka viņa negribīgi uzlika cimdotos pirkstus uz viņa delma.

Kamēr abi virzījās cauri pūlim, Elizabete cītīgi pūlējās ne par ko nedomāt. Viņai tas izdevās tik lieliski, ka tikai tad, kad viņi jau gandrīz bija tikuši līdz deju grīdai, Elizabete pēkšņi ievēroja, ka vecais vīrs soļo mazliet lēnāk, nekā tas būtu vajadzīgs. Izrāvusies no sava letarģiskā izmisuma, viņa noraizējusies palūkojās uz hercoga izskatīgo seju, un viņš pasmaidīja.

“Sens negadījums izjādes laikā,” viņš paskaidroja, acīmredzot nojautis meitenes rūpju iemeslu. “Esmu jau pieradis ar to samierināties, un uz deju grīdas jums manis dēļ nebūs jākaunas.” To sacījis, viņš aplika roku Elizabetei ap vidukli un izveicīgi ievadīja viņu starp dejotājiem. Kad pārējie viesi aiz citiem dejotājiem vairs nevarēja viņus saskatīt, hercoga seja kļuva nopietna. “Ians man lika jums ko pateikt,” viņš uzmanīgi ierunājās.

Elizabetei jau kuro reizi iešāvās prātā, ka ikvienā no tām piecām īsajām dienām, ko viņa bija pavadījusi kopā ar Ianu Tornto-nu, viņam bija izdevies pilnīgi pārvērst viņas izjūtas, un meitenei nebija ne mazākās vēlēšanās pieļaut, lai tas notiktu arī šovakar. Pacēlusi acis uz hercoga seju, viņa to uzlūkoja pieklājīgi, tomēr neizrādot ne mazāko interesi par to, ko Ians vēlējies viņai pateikt.

“Man jums jāpasaka, lai jūs neuztraucaties,” hercogs paskaidroja. “Jums tikai jāuzkavējas šeit vēl apmēram stunda un jāuzticas Ianam.”

Elizabete pilnīgi zaudēja varu pār savu sejas izteiksmi; viņas acis iepletās, bet slaidie pleci notrīcēja smieklos, ko bija izraisījusi gan histērija, gan pārgurums.

“Uzticēties Ianam?” meitene atkārtoja. Ik reizi, atrodoties līdzās Ianam Torntonam, viņa jutās kā bumbiņa, ko Iana rakete triec un dauza uz visām pusēm pēc paša patikas, un Elizabetei tas bija pilnīgi un galīgi apnicis. Viņa vēlreiz uzsmaidīja hercogam un papurināja galvu par šo neticami muļķīgo ziņu.

Tie dejotāji, kas atradās viņiem pietiekami tuvu, pamanīja, kas notiek, un tūdaļ atzīmēja, ka lēdija Kemerone apbrīnojamā kārtā ir ārkārtīgi draudzīgās attiecībās ar Stenopas hercogu. Visi viesi jau bija neomulīgi ievērojuši, ka pret meiteni labvēlīgi izturas nevis viena ietekmīga Anglijas ģimene, bet jau divas.

Ians, kurš jau pirms ierašanās deju zālē bija nopratis, ko visi nodomās, stāvēja pūla vidū, prasmīgi darīdams visu iespējamo, lai panāktu, ka ļaužu prāti aizplūst viņam vēlamajā virzienā. Tā kā runas par viņa attiecībām ar Elizabeti nebija apturamas, Ians apņēmās pavērst tās uz citu pusi. Iecietīgā sirsnībā, kādu viņš vēl nekad nebija izrādījis sabiedrībā, viņš uzklausīja glaimus, ik pa brīdim tīši pakavēdamies pie meitenes ar atzinības pilnu skatienu. Šāda neslēpta interese par attiecīgo dāmu kopā ar Iana laisko, draudzīgo smaidu izraisīja daudzus jautājumus cilvēkos, kas bija sapulcējušies viņam apkārt, lai parunātos ar jauno Stenopu dzimtas mantinieku. Viesi jutās Iana izturēšanās iedrošināti un tik ļoti kāroja no viņa paša izdzirdēt stāstu par abu attiecībām, ka vairāki pat uzdrīkstējās izmest kādu jautru piezīmi. Lords Ņū-soms, bagāts švīts, kas bija ieņēmis vietu līdzās Iana elkonim, sekoja Iana skatienam, kad tas atkal aizslīdēja pie Elizabetes, un, runādams jautrā tonī kā jau vīrietis, kas uztic citam vīrietim kādu intīmu ziņu, atļāvās aizrādīt:

“Viņa ir kas īpašs, vai ne? Kad toreiz, pirms diviem gadiem, jums izdevās veselu pēcpusdienu palikt ar viņu divatā meža būdiņā, visi par to vien runāja.”

Ians pasmaidīja un pielika glāzi pie lūpām, tīšām paskatīdamies uz Elizabeti pāri glāzes malai.

“Ak tā?” viņš jautāja pietiekami skaļā balsī, lai to saklausītu visu apkārt stāvošo, ārkārtīgi ieinteresēto džentlmeņu ausis.

“Tieši tā.”

“Un vai man tas sagādāja prieku?”

“Ko, lūdzu?”

“Es vaicāju, vai man divatne ar šo meiteni sagādāja prieku.”

“Kāpēc jūs tā jautājat? Jūs taču bijāt ar viņu kopā tajā būdā.”

Ians nevis izteica noliegumu, kas nemūžam nebūtu nevienu pārliecinājis, bet ļāva šai piezīmei palikt karājamies gaisā, līdz otrs vīrietis uzstāja:

“Vai tad jūs tur nebijāt?”

“Nē,” Ians atzina ar drūmu, sazvērniecisku smīnu, “bet ne jau tāpēc, ka es to nebūtu vēlējies.”

“Liecieties mierā, Kensington!” kāds no vīriešiem nicīgi izmeta. “Tagad vairs nav jēgas aizstāvēt šo dāmu. Jūs kopā ar viņu tikāt redzēts siltumnīcā.”

Ianam gan vajadzētu sašķaidīt runātājam seju, bet viņš tikai uzjautrināts savilka uzaci.

“Kā jau teicu, tas nenotika ne jau tāpēc, ka es to nebūtu vēlējies.”

Septiņu vīriešu acis blenza viņā ar neticību, kas pamazām pārtapa vilšanās apziņā; pēc mirkļa to aizstāja satricinājuma pilns gandarījums par to, ka jaunais marķīzs lūdz viņiem padomu.

“Es gribētu zināt,” Ians piezīmēja, it kā skaļi domātu, “vai pret marķīzu viņa izturēsies labvēlīgāk nekā pret parastu kungu.”

“Augstā debess, cilvēk!” viens no vīriešiem iesaucās, sarkastiski iesmējies. “Jūs varēsiet dabūt jebkuru sievieti, ja vien piesolīsiet viņai diadēmu.”

“Diadēmu?” Ians atkārtoja, viegli saraukdams pieri. “Cik saprotu, tad jūs uzskatāt, ka šī dāma pieprasīs vismaz laulību?”

Vīrietis, kurš vēl pirms mirkļa nebija pat iedomājies ko tamlīdzīgu, tagad pamāja, kaut arī nespēja īsti saprast, kā nonācis pie šādas piekrišanas.

Aizejot Ians pameta stāvam sešus vīrus, kuriem nu bija radies mānīgs priekšstats, ka lēdija Kemerone atraidījusi Kensing-tonas marķīzu, kamēr viņš bijis tikai parasts kungs, un šādas tenkas jau bija daudz interesantākas par agrākajām runām, ka Ians šo meiteni pavedis.

Izjuzdami demokrātisku taisnīgumu, visi seši vīri šajā maldīgajā informācijā un kļūdainajos slēdzienos dalījās ar visiem balles apmeklētājiem, kas vien gribēja viņos klausīties. Un visi bija vairāk nekā ieinteresēti šādās ziņās. Nepagāja ne pusstunda, un visā deju zālē dūca sarunas par šiem jaunumiem, un vairāki vīrieši sāka vērot Elizabeti ar citu interesi. Divi jaunekļi nedroši nosauca savus vārdus Iana vectēvam un lūdza iepazīstināt viņus ar meiteni, un drīz vien Ians ieraudzīja, ka viens no abiem vīriešiem aizved Elizabeti uz deju grīdu vectēva starojoši atzinīgā skatiena pavadībā. Zinādams, ka vienam vakaram ir izdarījis visu iespējamo, lai atkal liktu ļaudīm runāt par Elizabeti, Ians ķērās pie pēdējā rituāla, kas viņam bija jāpārcieš, pirms viņš varēja uzlūgt meiteni uz deju, neizpelnīdamies sabiedrības nosodījumu: viņš vispirms uzaicināja dejot pēc kārtas septiņas dažāda vecuma sievietes ar nevainojamu reputāciju.

Kad visas septiņas pienākuma dejas bija galā, Ians uztvēra Džordana Taunzenda skatienu un viegli pielieca galvu uz balkona pusi, dodams signālu, par kuru vectēvs jau agrāk bija brīdinājis Džordanu.

Elizabete to visu pat nepamanīja, stāvēdama līdzās Taun-zendiem un ļaudamās ap viņu virmojošo sarunu virpulim. Patīkamas un mierīgas nerealitātes sajūtas pārņemta, viņa klausījās vairākos džentlmeņos, kas negaidot šķita zaudējuši savu agrāko naidīgumu pret viņu, taču meitenes vienīgās patiesās izjūtas bija atvieglojums, ka Taunzendi vairs netiek atstumti, kā arī joprojām neaizmirstā vilšanās, ko viņa bija izjutusi gandrīz pirms stundas, kad bija lūgusi atļauju doties mājās, bet Džor-dans Taunzends bija tikai paskatījies uz Stenopas hercogu, tad papurinājis galvu un pieklājīgi iebildis: “Vēl ne.” Tā nu Elizabete bija spiesta palikt tepat starp daudzajiem cilvēkiem, kuru sejas un balsis īsti neiekļuva viņas apziņā, kaut arī meitene ar pieklājīgu smaidu atbildēja uz viņu piezīmēm, piekrītoši māja un pat dejoja ar dažiem.

Elizabetei nebija ne jausmas, ka, viņai dejojot, Stenopas hercogs tikmēr nodevis Džordanam pārējos Iana norādījumus, tāpēc viņa pat neizjuta brīdinājuma trīsas, kad Džordans viegli pamāja ar galvu, dodams zīmi, ka uztvēris Iana signālu, un uzrunāja Entoniju Taunzendu:

“Manuprāt, dāmām patiktu iziet uz balkona.”

Aleksa uzmeta vīram ašu, izbrīna pilnu skatienu un tomēr uzlika plaukstu viņam uz rokas, bet Elizabete paklausīgi ļāva, lai lords Entonijs piedāvā viņai savu roku. Kopā ar Stenopas hercogu visi pieci sāka virzīties cauri deju zālei. Elizabeti pava-

dīja godasardze, kuru jau iepriekš bija sagatavojis tas pats vīrietis, kas savulaik bija kļuvis par šādas aizsardzības nepieciešamības iemeslu.

Plato balkonu ieskāva augsta akmens balustrāde, un pie tās stāvēja vairāki pāri, baudīdami atsvaidzinošo vakara gaisu un tumšo nakti. Džordans nevis pa stikla durvīm izgāja ārā tieši pie balustrādes, kā Elizabete to bija gaidījusi, bet veda pārējos pa labi uz tālāko balkona galu, kur tas asā leņķī nogriezās ap mājas stūri. Aiz stūra Džordans apstājās, un pārējie darīja tāpat. Juzdamās pateicīga par šādu nošķirtību, Elizabete atlaida Tonija roku un piegāja pie balustrādes. Dažu pēdu attālumā pa kreisi no meitenes Džordans Taunzends pagriezās iesāņus un atbalstījās ar elkoni pret balustrādi, lai ar muguru aizsegtu skatienu ikvienam, kas vēlētos apiet apkārt mājas stūrim tāpat, kā to pirmīt bija izdarījuši viņi paši. Ar acs kaktiņu Elizabete pamanīja, ka Džordans maigi pasmaida un kaut ko pasaka Aleksandrai, kas stāvēja pie margām viņam līdzās. Elizabete aizgriezās un sāka lūkoties tumsā, ļaudama nemierīgajam vējam veldzēt seju.

Aiz meitenes muguras, kur tikko bija atradies Tonijs, sakustējās kāda ēna, tad kāda roka saudzīgi satvēra Elizabeti aiz elkoņa, bet pie viņas auss atskanēja dobja, piesmakuši balss:

“Nāc ar mani dejot, Elizabete!”

Meiteni pārņēma šoks, satriekdams truluma sienu, ko viņa tik ļoti bija centusies saglabāt. Joprojām skatīdamās taisni uz priekšu, viņa ļoti mierīgi un pieklājīgi ierunājās:

“Vai tu varētu izdarīt man lielu pakalpojumu?”

“Visu, ko vien vēlies,” Ians piekrita.

“Tad ej prom! Un nenāc man klāt!”

“Es esmu gatavs darīt visu,” viņa nopietnajā balsī ieskanējās smaida nots, “tikai ne to.”

Elizabete juta, ka viņš pienāk tuvāk, un pirms vairākām stundām izjustie nervozie drebuļi atkal sagrāba meiteni, izraujot viņu no svētlaimīgās nejūtības. Iana pirksti viegli noglāstīja viņas roku, un viņš pieliecās mazliet tuvāk.

“Nāc ar mani dejot!”

Kad pirms diviem gadiem viņš bija izteicis šos vārdus, Elizabete bija ieslīdējusi viņam rokās. Šovakar, kaut arī Elizabete vairs netika pilnībā atstumta, viņa tomēr joprojām balansēja uz skandāla robežas, un viņa papurināja galvu.

“šaubos, vai tas būtu prātīgi.”

“Nekas no tā, ko mēs jebkad esam darījuši, nav bijis prātīgi. Nevajag to visu sabojāt.”

Elizabete papurināja galvu, joprojām nepagriezdamās pret runātāju, taču tvēriens ap viņas elkoni kļuva stiprāks, līdz viņai vairs nebija izvēles.

“Es uzstāju.”

Meitene negribīgi pagriezās un uzlūkoja viņu.

“Kāpēc?”

“Tāpēc,” Ians sacīja, maigi smaidīdams un ieskatīdamies viņai acīs, “ka es jau esmu nodejojis septiņas dejas ar neglītām sievietēm, kuru reputācija ir nevainojama, lai tagad varētu uzaicināt uz deju arī tevi, neizraisot turpmākas tenkas, kas varētu tev kaitēt.”

Šie vārdi un Iana maigums darīja Elizabeti piesardzīgu.

“Ko tu domā ar šiem pēdējiem vārdiem?”

“Es zinu, kas ar tevi notika pēc tās nedēļas nogales, kuru mēs pavadījām kopā,” Ians saudzīgi sacīja. “Tava Lūsinda visu pastāstījusi Dankanam. Nevajag apvainoties viņu var nosodīt vienīgi par to, ka viņa runāja ar Dankanu, nevis ar mani.”

Tas Ians Torntons, kas šovakar runāja ar Elizabeti, likās gandrīz sāpīgi pazīstams; tas bija tas pats vīrietis, kuru viņa bija sastapusi pirms diviem gadiem.

“Iesim iekšā,” viņš mudināja, vēl ciešāk satverdams meitenes elkoni, “un es tev par visu atlīdzināšu.”

Elizabete juta, ka tiek vilkta uz priekšu, un apstājās.

“Tas nav pareizi. Visi mūs ieraudzīs un nodomās, ka mēs atkal esam sākuši visu no jauna...”

“Tas nenotiks,” Ians apsolīja. “Deju zālē kā ugunsgrēks izplatās baumas, ka es pirms diviem gadiem esmu mēģinājis dabūt tevi savos nagos, taču, tā kā man toreiz nebija kārdinoša titula, man nekas nav izdevies. Tā kā titula iegūšanu daudzi no viņiem uzskata par ko līdzīgu svētam krusta karam, viņi ar cieņu izturēsies pret tavu veselo saprātu. Tagad, kad man ir tituls, no manis tiek sagaidīts, ka es mēģināšu gūt panākumus tur, kur tas agrāk nav izdevies, lai remdētu savu aizskarto vīrieša godu.” Pacēlis roku, lai atglaustu no viņas maigā vaiga matu cirtu, Ians turpināja: “Lūdzu, piedod! Tas ir labākais, ko es varēju darīt pašreizējā situācijā, jo mēs savulaik esam redzēti kopā kompromitējošos apstākļos. Tā kā viņi nemūžam nenoticētu, ka starp mums nekas nav noticis, man nācās iedvest viņiem domu, ka esmu mēģinājis tevi iekarot, taču no tā nekas nav iznācis.”

Elizabete sarāvās no viņa pieskāriena, tomēr nemēģināja atgrūst Iana roku.

“Tu nesaproti. Tas, kas ar mani notiek, ir tikai tas, ko esmu pelnījusi. Es labi zināju, kādi ir noteikumi, un tos pārkāpu, palikdama divatā ar tevi meža būdiņā. Tu nepiespiedi mani to darīt. Es pārkāpu noteikumus un...”

“Elizabete,” Ians viņu pārtrauca, un viņa balsī ieskanējās asa nožēla, “ja tu nevēlies manā labā darīt neko citu, tad vismaz pārstāj mani attaisnot par visu, kas notika tajā nedēļas nogalē. Es toreiz pret tevi lietoju vairāk spēka, nekā tu spēj saprast.”

Ilgodamies Elizabeti noskūpstīt, Ians bija spiests apmierināties ar mēģinājumu pārliecināt meiteni, ka viņa plāns izdosies, jo tagad viņam panākumu nodrošināšanai bija vajadzīga Elizabetes palīdzība. Ķircinādamies viņš piebilda:

“Manuprāt, tu pārāk zemu novērtē manu stratēģiju un izveicību. Nāc dejot ar mani, un es tev pierādīšu, cik viegli ir piespiest lielākajai daļai vīriešu deju zālē sagrozīt prātu.”

Elizabete pamāja, tomēr neizrādīdama ne patiesu interesi, ne aizrautību, un ļāva, lai Ians ieved viņu atpakaļ pa stikla durvīm.

Par spīti Iana pārliecībai, jau dažus mirkļus pēc tam, kad viņi bija atgriezušies zālē, viņš ievēroja, ka abiem tiek veltīti aizvien saltāki skatieni. Aplicis roku Elizabetei ap vidukli, lai uzsāktu valsi, viņš pameta acis uz meiteni un saprata, kas tam par iemeslu. “Elizabete,” viņš ierunājās zemā, uzstājīgā balsī, cieši skatīdamies uz viņas noliekto galvu, “beidz izskatīties tik padevīga! Pacel degunu gaisā un izturies pret mani ledaini salti vai flirtē ar mani, bet nekādā ziņā neizrādi tādu pazemību, jo citādi ļaudis nospriedīs, ka tu jūties vainīga!”

Elizabete, kas līdz šim bija lūkojusies pāri Iana plecam, tāpat kā iepriekš, dejojot ar citiem, atlieca galvu un neizpratnē paskatījās uz viņu.

“Kā, lūdzu?”

Iana sirds salēcās, kad viņš kroņlukturu gaismā ieraudzīja skaisto, zaļo acu ievainoto skatienu. Atskārtis, ka loģika un pamācības nepalīdzēs meitenei veikt to, ko viņš ārkārtīgi vēlējās no Elizabetes sagaidīt, Ians izmēģināja to, kas Skotijā bija licis viņai pārstāt raudāt un sākt smieties: viņš nolēma meiteni paķircināt. Uz labu laimi iesākdams sarunu, Ians aši sacīja:

“Belheivens šovakar izskatās tiešām smalki viņš ir uzvilcis rozā atlasa bikses. Es palūdzu, lai viņš man pasaka sava drēbnieka vārdu, lai arī es varētu sev tādas pasūtīt.”

Elizabete veltīja Ianam tādu skatienu, it kā viņš būtu pagalam izkūkojis prātu; tad viņa beidzot aptvēra pirmītējo brīdinājumu par pazemīgo izskatu un sāka saprast, ko Ians no viņas īsti vēlas. Elizabetei pietika iztēloties komisko ainu ar Iana garo, vīrišķīgo augumu muļķīgās, sārtās biksēs, lai izmocītu vārgu smaidu.

“Arī manī šīs bikses izraisīja milzīgu apbrīnu,” viņa sacīja. “Vai tu pasūtīsi arī tam pieskaņotus dzeltenus atlasa svārkus?” Ians pasmaidīja.

“Es biju domājis pasūtīt sarkanbrūnus.”

“Neparasts apvienojums,” Elizabete klusi atteica, “tomēr tas noteikti padarīs tevi par visu apkārtējo skaudības objektu.”

Ianu pārņēma lepnums, redzot, cik drošsirdīgi viņa atjoko. Lai neļautu sev pateikt to, ko viņš vēlējās meitenei sacīt rītdien, kad viņi būs palikuši divatā, Ians palūkojās visapkārt, meklēdams vēl kādu sarunas tematu, un ķērās pie pirmā, ko ieraudzīja.

“Cik saprotu, Valērija, ar kuru mani pirmīt iepazīstināja, ir tā pati mūsu siltumnīcas vēstuļu sacerētāja?”

Viņš tūlīt saprata savu kļūdu, redzot, ka Elizabetes skatiens kļūst drūms. Viņa pavērās norādītajā virzienā.

“Jā.”

“Vai man vajadzētu palūgt Vilingtonam, lai viņš uzaicina viesus atkāpties tā, ka starp jums abām paliek noteiktie divdesmit soļi? Es, dabiski, būšu tavs sekundants.”

Elizabete saraustīti ieelpoja, un viņas lūpas izliecās smaidā.

“Vai viņai matos ir iesiets pušķis?”

Ians paskatījās un papurināja galvu.

“Diemžēl nav.”

“Vai viņai ir auskari?”

Paskatījies vēlreiz, viņš sarauca pieri.

“Manuprāt, viņai uz auss ir kārpa.”

Elizabetes smaids beidzot parādījās arī viņas acīs.

“Tas gan nav liels mērķis, tomēr...”

“Atļauj to izdarīt man,” Ians drūmi iebilda, un Elizabete iesmējās.

Izskanēja pēdējās valša taktis. Ejot prom no deju grīdas, Ians ieraudzīja, ka Mondveils tuvojas Taunzendiem, kuri nupat bija atgriezušies zālē.

“Tagad, kad esi kļuvis par marķīzu,” Elizabete ieminējās, “vai dzīvosi Skotijā vai Anglijā?”

“Es pieņēmu tikai titulu, nevis naudu vai zemi,” Ians izklaidīgi atteica, vērodams Mondveilu. “Es visu tev paskaidrošu rīt no rīta tavās mājās. Tiklīdz pieiesim pie Taunzendiem, Mondveils lūgs tevi uz deju, tāpēc klausies uzmanīgi es vēlāk atkal aicināšu tevi dejot. Tev mani jāatraida.”

Elizabete veltīja viņam neizpratnes pilnu skatienu, tomēr pamāja.

“Vai tas ir viss?” viņa vaicāja, kad Ians jau grasījās atstāt meiteni pie viņas draugiem.

“Man tev ir sakāms vēl daudz kas, bet to mēs atliksim līdz rītdienai.”

Apmulsusī Elizabete pievērsās vikontam Mondveilam.

Aleksa vēroja Elizabetes un Iana sarunu, taču viņas domas kavējās citur. Kamēr pāris bija dejojis, Aleksa bija pateikusi vīram visu, ko domāja par šo Ianu Torntonu, kas vispirms bija sagrāvis Elizabetes labo slavu un nu vēl pūlējās panākt, lai viņa noticētu, ka viņš ir visnotaļ nabadzīgs cilvēks. Bet Džordans nevis piekrita, ka Torntonam nepavisam nav godaprāta, viņš mierīgi atteica, ka Ians apņēmies rīt no rīta visu vērst par labu, un tad lika Alek-sai un savai vecmāmiņai apsolīties, ka viņas Elizabetei neko neteiks, līdz Ianam radīsies iespēja pašam visu pastāstīt. Aleksa vairāk par visu cerēja, ka Ians Torntons vairs neizdarīs neko tādu, kas varētu sāpināt viņas mīļo draudzeni.

Vakara noslēgumā lielākā Vilingtonu balles viesu daļa bija nonākusi pie vairākiem slēdzieniem: pirmkārt, Ians Torntons pavisam noteikti bija Stenopas hercoga mazdēls (turklāt visi apgalvoja, ka jau sen to zinājuši); otrkārt, Elizabete Kemerone pirms diviem gadiem pavisam noteikti bija noraidījusi viņa nekaunīgo uzmākšanos (arī tas visiem jau sen bijis skaidrs); treškārt, tā kā viņa bija noraidījusi marķīza otro aicinājumu uz deju, pastāvēja iespēja, ka viņa turpmāk dos priekšroku savam bijušajam pielūdzējam vikontam Mondveilam (tam gan nespēja noticēt gandrīz neviens).

22. nodaļa

1

Bentners ienesa salonā apklātu šķīvi ar smalkmaizītēm un nolika to uz galda priekšā Elizabetei un Aleksai, kuras apsprieda iepriekšējā vakara balli. Lūsinda, kas tikai retumis mēdza ieturēt brokastis, sēdēja pie loga, mierīgi nododamās izšūšanai un klausīdamās abu sarunā.

Brokastu salons, tāpat kā pārējās istabas Promenādstrītas ielas lielajā namā, bija iekārtots brūnos un pelēkos toņos, kurus

Džūljess Kemerons dēvēja par praktiskiem, šorīt telpas centrā mirdzēja koša krāsu varavīksne, jo pie galda sēdošā Aleksa bija uzvilkusi pelēcīgi sārtu dienas tērpu un Elizabete rītasvārkus piparmētru zaļumā.

Parasti Bcntners, ieraugot tik glītu ainu, būtu atzinīgi pasmaidījis, bet šorīt, nolicis uz galda sviestu un ievārījumu, viņš grasījās kaut ko paziņot un atzīties kādā nodarījumā. Atsedzis smalkmaizītes, viņš atklāja jaunumus.

“Vakar mums bija viesis,” viņš sacīja Elizabetei. “Es aizcirtu durvis viņam deguna priekšā.”

“Kas tas bija?”

“Kāds Ians Torntona kungs.”

Elizabete apslāpēja smieklus, iztēlodamās šo ainu, taču, pirms viņa bija paguvusi bilst kaut vārdu, Bentners dedzīgi turpināja:

“Es vēlāk nožēloju savu rīcību! Man vajadzēja lūgt viņu ienākt, piedāvāt viņam kaut ko atsvaidzinošu un iebērt viņa dzērienā caurejas zāles. Tad viņš veselu mēnesi mocītos ar vēdergrai-

*» zem!

“Bentner!” Aleksa iespurcās. “Tu esi īsts dārgums!”

“Nemēģini viņu iedrošināt!” Elizabete drūmi brīdināja. “Bentners loti aizraujas ar detektīvromānu lasīšanu un reizēm piemirst, ka ne jau visu, kas aprakstīts romānos, iespējams izdarīt arī īstenībā. Pērn viņš tā izrīkojās ar manu tēvoci.”

“Jā, un viņš te nerādījās veselus sešus mēnešus,” Bentners lepni paziņoja Aleksai.

“Toties tagad, atbraucot viesos,” Elizabete ar tēlotu bardzību aizrādīja, “viņš atsakās pieņemt ēdienu un dzērienus.”

“Tieši tāpēc viņš te nekad neuzkavējas ilgi,” Bentners nesatricināmi iebilda. Kā jau parasti, kad tika apspriesta viņa kundzes nākotne, Bentners palika tuvumā, lai izteiktu viņam prātā ienākušās domas. Tā kā Elizabete allaž bija šķietami atzinīgi pieņēmusi viņa padomus un palīdzību, Bentneram nelikās dīvaini, ka sulainis varētu sēdēt uz galda malas un piedalīties sarunā, ja vienīgo savas kundzes viešņu viņš bija pazinis jau tad, kad viņa bija vēl maza meitene.

“Vispirms mums vajadzētu tikt vaļā no tā riebīgā Belheive-na,” Aleksandra ierunājās, atkal atgriezdamās pie viņu agrākās sarunas. “Vakar viņš visu laiku uzturējās mums līdzās, nikni glūnēdams uz visiem, kas grasījās tevi uzrunāt.” Viņa nodrebinājās. “Un kā viņš uz tevi skatās! Tas ir tik atbaidoši. Vēl ļaunāk viņš ir gandrīz briesmīgs.”

Bentners to izdzirdēja, un viņa vecīgās acis kļuva domīgas, atceroties ko tādu, ko viņš reiz bija izlasījis kādā romānā.

“Kā risinājums tas gan ir mazliet pārspīlēts,” viņš ieteicās, “taču par pēdējo līdzekli tas tomēr varētu derēt.”

Viņam pievērsās divi ieinteresētu acu pāri, un sulainis turpināja:

“Es to izlasīju romānā “Zemiskais džentlmenis”. Mēs varētu likt Āronam nolaupīt šo Belheivenu ar mūsu karieti, aizvest viņu taisnā ceļā uz ostu un pārdot kalpībā uz kuģa.”

Mīļi papurinājusi galvu, Elizabete iebilda:

“Varu derēt, ka viņš nebūs ar mieru padevīgi sekot Āronam.” “Un es šaubos,” Aleksa piebilda, “vai kāds būtu ar mieru viņu pirkt. Tādam pircējam ir jābūt iedzītam galīgā izmisumā.” “Varbūt tad mēs varētu likt lietā melno maģiju,” Bentners nelikās mierā. ““Nāvīgajās pūlēs” bija rakstīts par kādu seno rituālu burvi, kurš prata raidīt lāstus. Mums būtu vajadzīgas dažas žurku astes, cik atceros, un tad arī...”

“Nē,” Elizabete apņēmīgi viņu pārtrauca.

“Un ķirzaku mēles,” Bentners nerimās.

“Nekādā ziņā,” viņa kundze atkal aizrādīja.

“Un vēl arī svaigas krupja gļotas, bet tās dabūt jau ir grūtāk. Romānā nekas nebija teikts par to, kā atšķirt svaigas gļotas no...” “Bentner!” Elizabete smiedamās iesaucās. “Ja tu neliksies mierā, mēs visas paģībsim!”

Kad Bentners bija aiztipinājis, lai klusībā apsvērtu iespējamos situācijas risinājumus, Elizabete pievērsās Aleksai.

“Žurku astes un ķirzaku mēles!” Elizabete iesmējās. “Nav jābrīnās, ka Bentners pieprasa, lai viņa istabā visu nakti degtu svece.”

“Viņš noteikti baidās pat acis aizvērt pēc šādu grāmatu lasīšanas,” Aleksa piekrita, taču viņas domas atkal bija atgriezušās pie iepriekšējā vakara. “Viens nu man ir skaidrs man bija taisnība, uzstājot, ka tev atkal jāiziet sabiedrībā. Vakar mums klājās daudz grūtāk, nekā biju domājusi, taču pārējais jau būs vienkāršāk. Es nešaubos, ka jau pēc nedēļas tu sāksi saņemt bildinājumus, tāpēc tagad mums jāizdomā, kuri pielūdzēji tev vislabāk patīk. Es domāju,” viņa piesardzīgi ieminējās, “ja tu joprojām domā par Mondveilu...”

Elizabete spēji papurināja galvu.

“Es negribu precēties, Aleksa, to es tev saku pavisam nopiet-

• »

m.

Hercoga atraitne, kas bija ieradusies, lai pavadītu Aleksu iepirkšanās braucienā, ienāca telpā, sekodama pa pēdām nobaidītam sulainim, kuru tūdaļ atvairīja ar rokas mājienu, neļaujot tam paziņot par viņas ierašanos.

“Ko tu teici, Elizabete?” viņa noprasīja, izskatīdamās ārkārtīgi neapmierināta, ka viņas vakardienas pūliņi varētu izrādīties lieki.

Valdonīgā balss lika Elizabetei satrūkties. No galvas līdz kājām sudrabaini pelēkās drānās tērpusies hercogiene burtiski izstaroja bagātību, pašpārliecību un izcilu dižciltību. Elizabetei joprojām bija ārkārtīgi bail no viņas, taču, tāpat kā Aleksa, viņa aiz bargajā balsī skanošās neapmierinātības bija saklausījusi negribētu sirsnību.

“Elizabete gribēja teikt,” Aleksa aši paskaidroja, kamēr hercoga atraitne apsēdās pie galda un sakārtoja svārkus, “ka viņa ir pavadījusi sabiedrībā tikai vienu dienu. Dabiski, ka pēc nelaimīgās pieredzes ar Mondveilu un Torntona kungu viņa nevēlas atkal kļūdīties.”

“Tev nav taisnība, Aleksandra,” atraitne bargi iebilda, pētīdama Elizabetes seju. “Manuprāt, viņa gribēja teikt, ka netaisās precēties ne tagad, ne arī vēlāk, ja vien viņai izdosies izvairīties no laulībām.”

Elizabetes smaids pagaisa, taču viņa nemēģināja melot.

“Tieši tā,” viņa atteica, apziezdama smalkmaizīti ar sviestu. “Tas ir muļķīgi, dārgā. Tev jāprecas, un tu to noteikti izdarīsi.” “Vecmāmiņai taisnība,” Aleksa piekrita atraitnei. “Tu nevari palikt neprecējusies, ja vien nevēlies izbaudīt nepatīkamu izturēšanos. Vari man ticēt, es to zinu!”

“Tieši tā!” atraitne iesaucās un ķērās pie savas agrās ierašanās patiesā iemesla. “Un tieši tāpēc es uzskatu, ka tev vajadzētu apprecēties ar Kensingtonu.”

“Ar ko?” Elizabete pārvaicāja un tad atcerējās, ka tas ir Iana jaunais tituls. “Paldies, bet nē,” viņa stingri atteica. “Es jūtos ļoti atvieglota, ka viss beidzies labi, un ļoti pateicīga par viņa palīdzību, bet tas arī ir viss.”

Elizabete izlikās nemanām, kā viņai sažņaudzas sirds, atceroties, cik skaists Ians bija vakar izskatījies, cik maigi izturējies pret viņu. Kopš abu pirmās tikšanās Ians bija darījis viņai tikai raizes. Viņš bija neparedzams un valdonīgs. Vēl vairāk, redzot Aleksas īpašo tuvību ar viņas izskatīgo vīru, Elizabete bija sākusi apšaubīt, vai ir pareizi izraudzīties sev vīru tikai saskaņā ar praktiskiem apsvērumiem. Elizabete vairs labi neatcerējās savus vecākus, šo jautro, glīto pāri; ik pa laikam viņi bija uz īsu brīdi uzradušies viņas dzīvē, bet tad atkal aizsteigušies uz kādu saviesīgu vakaru un tikai retu reizi parādījušies mājās.

“Pateicīga?” hercogiene atkārtoja. “Es nebūtu izvēlējusies šo vārdu. Turklāt viņš nemaz nerīkojās tik izveicīgi, kā būtu spējis. Sāksim kaut vai ar to, ka viņam nevajadzēja aicināt tevi dejot.” “Ja viņš to nebūtu darījis, tas izskatītos savādi,” Aleksa negribīgi ieteicās. “Toties es jūtos ārkārtīgi atvieglota, ka Elizabete par viņu neinteresējas.”

Hercogiene pārsteigta sarauca pieri.

“Kāpēc tad tā?”

“Es nespēju piedot viņam visu, ko viņš Elizabetei nodarījis.” Atkal atcerējusies, kā Ians bija iestāstījis Elizabetei, ka viņam pieder tikai pieticīga māja Skotijā, viņa piebilda: “Un vēl es nespēju viņam uzticēties.” Pagriezusies pret Lūsindu, Aleksa aicināja arī viņu izteikt savas domas.

Lūsinda, kam bija pastāstīts par Iana rīcību ballē, pacēla acis no izšuvuma.

“Runājot par Torntona kungu,” viņa izvairīgi atteica, “es labāk neizteikšu savas domas.”

“Es negribu teikt,” atraitne turpināja, aizkaitināta par tik nepieredzētu pretestību, “ka tev vajadzētu mesties viņam ap kaklu, ja viņš tevi bildinātu. Viņa uzvedība, ja nepieminam vakardienu, līdz šim bijusi galīgi peļama.” Viņa aprāvās, jo uz sliekšņa parādījās Bentners, izskatīdamies noraizējies un pikts.

“Ir ieradies jūsu tēvocis, Elizabetes jaunkundz.”

“Nav nekādas vajadzības paziņot par manu ierašanos,” Džūl-jess viņu pārtrauca, ienākdams salonā. “Šī ir mana māja.”

Elizabete piecēlās, grasīdamās doties uz kādu citu telpu, lai uzklausītu kārtējo nepatīkamo tēvoča paziņojumu, taču tēvocis Džūljess kā zemē iemiets apstājās uz sliekšņa un mazliet pietvīka, ieraudzījis, ka brāļameitai ir viešņas.

“Vai esi tikusies ar Torntonu?” viņš noprasīja.

“Jā, kāpēc jūs tā vaicājat?”

“Man jāsaka, es lepojos ar to, kā tu acīmredzot esi visu uzņēmusi. Baidījos, ka būsi sašutusi, uzzinot, ka viss norunāts tev aiz muguras. Runa ir par lielu naudas summu, un es nepieļaušu, lai tu sāc niķoties un viņš to visu pieprasa atpakaļ.”

“Par ko jūs runājat?”

“Varbūt mums vajadzētu iziet,” Aleksandra ieminējās.

“Tas nav vajadzīgs,” tēvocis atteica un sakārtoja kaklautu, pēkšņi kļūdams sev neraksturīgi nobažījies. “Es tikpat labi varu runāt ar Elizabeti arī viņas draudzeņu klātbūtnē. Cik noprotu, jūs taču esat viņas draudzenes, vai ne?”

Elizabetei radās briesmīgas aizdomas. Tēvocis acīmredzot cerēja, ka viņa viesu klātbūtnē nesarīkos “traci”, kā viņš dēvēja jebkurus mutiskus iebildumus, lai arī cik klusi tie būtu.

“Vai mēs varētu iziet viesistabā?” tēvoča lūgums izskanēja kā pavēle. “Tur ir vairāk vietas.”

Hercogienes seja kļuva ledaina, redzot Šādu nekaunību un nepieklājību, taču tad viņa paskatījās uz Elizabeti, ievēroja meitenes pēkšņo sastingumu un satraukto seju un strupi pamāja.

“Mums nekur nav jāsteidzas,” Džūljess paziņoja, izgājis gaitenī kopā ar visām sievietēm, kas bija sēdējušas brokastu salonā. Ne jau nauda vien sagādāja Džūljesam tik daudz prieka; viņu bija pārņēmis triumfs par to, ka sarunā ar tik neticami gudru cilvēku, par kādu tika dēvēts Torntons, viņš, Džūljess Kemerons, bija neapstrīdami guvis virsroku.

“Cik saprotu, tagad tev pieklātos mūs iepazīstināt, Elizabete,” Džūljess paziņoja, kad viņi bija iegājuši viesistabā.

Elizabete automātiski nosauca viņa vārdu hercogienei, uztraukusies par nezināmajiem draudiem, un, kad tēvocis piebilda:

“Pirms sarunas es vēlētos iedzert kādu tasi tējas,” viņas satraukums pārvērtās bailēs, jo tēvocis ne reizi nebija dzēris tēju kopš tās dienas, kad Bentners viņa tasē bija iebēris caurejas zāles. Meitene saprata, ka tēvocis cenšas iegūt laiku, lai izdomātu, kā labāk izteikties; jau tas vien liecināja, ka viņam ir sakāms kas ārkārtīgi svarīgs.

Pat neievērodams parku, kuram brauca garām pa ceļam pie Elizabetes, Ians laiski sita ar cimdiem sev pa celi. Jau divas reizes viņam bija pamājušas un uzsmaidījušas vakar ballē satiktas sievietes, taču viņš tās nebija pamanījis. Iana prātu nodarbināja paskaidrojums, ko viņš grasījās sniegt Elizabetei. Viņa nekādā ziņā nedrīkstēja nodomāt, ka Ians viņu bildina aiz žēlsirdības vai vainas apziņas dēļ, jo Elizabete bija ne vien skaista, bet arī lepna, un šis lepnums liktu meitenei atteikties no saderināšanās. Viņa bija arī drosmīga un ietiepīga, un, ja viņa uzzinātu, ka abu saderināšanās jau ir noticis fakts, arī tas viņai nesagādātu nekādu prieku, un Ians nespēja viņu vainot. Kad Elizabete pirms diviem gadiem bija parādījusies Londonas sabiedrībā, viņa kļuva par visu pielūgtu skaistuli; viņa bija pelnījusi pienācīgu aplidošanu.

Bez šaubām, Elizabete mēģinās kaut mazliet atriebties, izliekoties, ka negrib Ianu, tomēr tas viņu nemaz neuztrauca. Viņi bija alkuši viens pēc otra jau kopš pirmā vakara dārzā. Viņi bija alkuši viens pēc otra ik reizi, kad atkal bija satikušies. Elizabete iemiesoja sevī nevainību un drosmi; kaisli un kautrību; dusmas un piedošanu. Viņa bija nopietna un cēla deju zālē; pārdroša un izveicīga ar pistoli rokās; kaislīga un maiga viņa apskāvienos. Viņa bija tas viss un vēl daudz kas vairāk.

Un Ians viņu mīlēja. Ja viņš vēlējās būt godīgs, tad nācās vien atzīt, ka ir mīlējis šo meiteni jau kopš brīža, kad viņa kāršu spēles salonā bija drosmīgi stājusies pretī dusmīgu vīriešu baram -jauna princese, kas, savu pavalstnieku nomākta, izskatījās pavisam maza viņu priekšā, bet izturējās ar nicinājumu pret viņiem.

Arī Elizabete bija viņu mīlējusi. Tikai tā varēja izskaidrot visu, kas notika tajā nedēļas nogalē, kad viņi bija iepazinušies, un Skotijā pavadīto trīs dienu laikā. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Elizabete bija jaunāka un mazāk pieredzējusi par Ianu, turklāt augusi citādos apstākļos. Viņa bija jauna, lolota angļu meitene, kas uzskatīja, ka spēcīgākās jūtas, kuras divi cilvēki spēj izjust viens pret otru un kuras tiem pieklātos izjust, ir tikai “ilgstoša pieķeršanās”.

Viņa nezināja, vēl nespēja saprast, ka mīlestība ir dāvana, kas viņiem pasniegta abu tikšanās brīdī ar lāpām izgaismotajā dārzā. Iana lūpās pavīdēja smaids, viņam atceroties Elizabeti toreiz dārzā; runājot ar viņu, meitene bija jutusies tik nervoza, ka bija noberzējusi plaukstas pret ceļgaliem. Šīs atmiņas likās īpaši jaukas.

Ians pasmaidīja, uzjautrināts par sevi. Visās pārējās savas dzīves jomās viņš izturējās nesatricināmi un lietišķi; ja runa bija par Elizabeti, viņš jutās pārmaiņus satraukts un akls vai arī kā patlaban burtiski apsēsts. No rīta pirms došanās ceļā viņš bija iegriezies pie izslavēta Londonas juveliera un izdarījis dažus pirkumus, pēc kuriem veikala īpašnieks Fineass Vezerborna kungs, ekstāzes un neticības pārņemts, bija klanīdamies personiski izvadījis Ianu pa durvīm. Patiesībā Iana kabatā šobrīd atradās saderināšanās gredzens, taču viņš negrasījās uzvilkt to Elizabetei pirkstā, iekams viņa nebūs gatava atzīt, ka viņu mīl, vai vismaz to, ka vēlas iziet pie viņa par sievu. Iana vecāki bija mīlējuši viens otru bez kautrēšanās un atturības. Ians no Elizabetes cerēja sagaidīt to pašu, un tas, viņš drūmi nodomāja, likās mazliet dīvaini, ņemot vērā, ka no Kristīnas viņš tādu attieksmi nebija ne gaidījis, ne patiesi vēlējies saņemt.

Ianam nedarīja raizes Elizabetes reakcija, viņai uzzinot, ka ir jau saderināta vai, vēl ļaunāk, ka no Iana par saderināšanās iespēju pieprasīta samaksa. Pirmos jaunumus viņa vēl noteikti nezināja, bet otros viņai nebija ne mazākā iemesla jebkad uzzināt. Ians bija īpaši piekodinājis meitenes tēvocim, lai tas atstāj abu šo jautājumu izskaidrošanu viņa paša ziņā.

Visas Promenādstrītas mājas bija baltas, ar grezniem dzelzs vārtiem. Kaut arī tās nelikās nepavisam tik iespaidīgas kā Aper-brūkstrītas savrupmājas, iela tomēr bija glīta. Pa to pastaigājās sievietes modernos tērpos un pasteļkrāsas cepurēs, turēdamās pie nevainojami ģērbušos vīriešu elkoņiem.

Kad Iana kučieris apturēja sirmjus pie Kemeronu mājas, Ians pamanīja, ka tur jau stāv divas karietes, neievērodams, ka aiz viņa muguras apstājas īrēti rati. īgni prātodams par gaidāmo sadursmi ar Elizabetes nepieklājīgo sulaini, viņš devās augšā pa kāpnēm. Izdzirdējis Dankana balsi saucam viņa vārdu, Ians pārsteigts pagriezās.

“Es atbraucu šorīt,” Dankans paskaidroja, greizi noskatīdamies uz diviem dendijiem, kas cēli tipināja pa ielu, uzcirtušies svārkos ar cieši iežņaugtiem vidukļiem, uzvilkuši kreklus ar apkakles stūriem, kuri sniedzās līdz pat zodam, un izgreznojušies ar dažādām dārglietām. “Tavs sulainis man pateica, ka tu esot devies šurp. Es nodomāju... tas ir, es gribēju zināt, kā tev veicas.”

“Un, tā kā mans sulainis to nezināja,” Ians aizkaitināts pabeidza, “tu nolēmi apmeklēt Elizabeti, lai pats visu noskaidrotu.”

“Tā varētu sacīt,” vikārs mierīgi atteica. “Manuprāt, Elizabete uzskata mani par savu draugu. Tāpēc nolēmu viņu apciemot un, ja tevis te nebūtu, aizlikt par tevi labu vārdu.”

“Tikai vienu?” Ians painteresējās.

Vikārs nepadevās; to viņš darīja reti, it īpaši ja runa bija par morāles vai taisnīguma jautājumiem.

“Ņemot vērā, kā tu esi pret viņu izturējies, man nācās grūti izdomāt kaut vai vienu labu vārdu. Kā tev gāja pie vectēva?”

“Diezgan labi,” Ians izklaidīgi atbildēja, domādams par gaidāmo tikšanos ar Elizabeti. “Viņš ir ieradies Londonā.”

“Un?”

“Un,” Ians sardoniski paskaidroja, “tu tagad vari uzrunāt mani par milordu.”

“Es braucu šurp,” Dankans ietiepās, “lai nosauktu tevi par līgavaini.”

Iana iedegušajā sejā pazibēja aizkaitinājums.

“Tu laikam nekad neliksies mierā, ko? Esmu jau trīsdesmit gadus spējis viens pats tikt galā ar savu dzīvi. Manuprāt, arī tagad man tas lieliski izdosies.”

Dankans bija tik pieklājīgs, lai notēlotu vieglu apmulsumu.

“Tev, protams, ir taisnība. Vai man vajadzētu doties prom?”

Ians brīdi apsvēra Dankana nomierinošās klātbūtnes priekšrocības un negribīgi papurināja galvu.

“Nē. Patiesībā, tā kā tu atrodies šeit,” viņš turpināja, kad abi jau bija gandrīz nonākuši pie durvīm, “tu varētu nosaukt sulainim mūsu vārdus. Es nespēju tikt viņam garām.”

Dankans pacēla klauvēkli, uzmezdams Ianam zobgalīgu skatienu.

“Tu nespēj tikt galā ar sulaini un vēl domā, ka vari iztikt bez manas palīdzības?”

Nolēmis neatbildēt uz šo izaicinājumu, Ians neteica ne vārda. Pēc mirkļa atvērās durvis, sulainis pieklājīgi uzlūkoja Dankanu, kas sāka nosaukt savu vārdu, un tad pievērsās Ianam. Iztrūcinātajam un neticības pārņemtajam Dankanam par pārsteigumu, durvis grasījās aizcirsties viņa acu priekšā. Mirkli pirms to atsišanās pret durvju rāmi Ians pagriezās un triecās durvīs ar plecu tā, ka sulainis atmuguriski ietenterēja priekšnamā un atkrita pret sienu. Klusā un mežonīgā balsī Ians pavēlēja:

“Paziņo savai kundzei par manu ierašanos, citādi es to izdarīšu pats!”

Saniknotais vecais vīrs pārlaida acis Iana milzīgajam augumam un platajiem pleciem, pagriezās un negribīgi aizsoļoja uz kādu telpu priekšnama kreisajā pusē, no kuras skanēja apslāpētas balsis.

Dankans savilka vienu sirmo uzaci, nopētīja Ianu un ironiski aizrādīja:

“Tu rīkojies ļoti prātīgi, tā pieglaimodamies Elizabetes kalpotājiem.”

Izdzirdot Bentnera paziņojumu, ka “mājā nupat ielauzās Torntons”, viesistabā sēdošie cilvēki reaģēja dažādi. Hercoga atraitne izskatījās apbrīnas pilna, Džūljess šķita vienlaikus atvieglots un vīlies, Aleksandra likās kļuvusi piesardzīga, bet Elizabete, kuru vēl joprojām nomāca domas par tēvoča apmeklējuma neatklāto iemeslu, apjuka. Tikai Lūsinda neizrādīja neko, tomēr nolika izšuvumu un pievērsa durvīm uzmanīgu skatienu.

“Aicini viņu ienākt, Bentner!” Elizabetes tēvocis pavēlēja, un viņa balss emocionāli piesātinātajā klusumā šķita nedabiski skaļa.

Elizabete izjuta gandrīz fizisku triecienu, ieraugot, ka kopā ar Ianu istabā ienāk arī Dankans, un vēl lielāks satricinājums viņu pārņēma, kad Ians, izlikdamies neredzam pārējos, piegāja tieši viņai klāt un ielūkojās viņai sejā.

“Ceru, ka pēc vakardienas pārdzīvojumiem tev nekas nekaiš?” Ians maigi apvaicājās, saņēma meitenes roku un pielika viņas pirkstus sev pie lūpām.

Elizabetei šķita, ka viņš izskatās neizsakāmi skaists smalka rūsas krāsas auduma svārkos un vestē, kas izcēla platos plecus, gaišajās biksēs un zīda kreklā.

“Es jūtos ļoti labi, paldies,” viņa atbildēja, pūlēdamās neievērot siltumu, kas pārņēma viņas roku, kamēr Ians labu brīdi paturēja to savējā un tikai tad negribīgi atlaida, lai ļautu Elizabetei iepazīstināt pārējos ar viņu.

Lai gan Elizabete bija noraizējusies par tēvoci, viņa klusībā pasmaidīja, nosaukdama Dankana vārdu. Visi bija tikpat apjukuši kā savulaik viņa, kad uzzināja, ka lana Torntona tēvocis ir garīdznieks. Elizabetes tēvocis atvēra muti, Aleksa iepleta acis, bet hercoga atraitne neticīgi un dusmīgi uzlūkoja Ianu, kamēr Dankans pieklājīgi noliecās pār viņas roku.

“Vai tas būtu jāsaprot tā, Kensington,” viņa noprasīja Ianam, “ka jums rados ir baznīcas ļaudis?”

Ians atbildēja ar zobgalīgu paklanīšanos, sardoniski savilkdams uzacis, bet Dankans, kas izmisīgi centās radīt nepiespiestu noskaņu, neveiksmīgi mēģināja atjokot:

“To uzzinot, cilvēki parasti ļoti brīnās.”

“Turklāt nav īpaši jādomā, kāpēc tas ir tā,” hercogiene pikti atcirta.

Ians jau pavēra muti, lai dotu šai neciešamajai vecajai raganai pienācīgu atbildi, taču viņam darīja raizes Džūljesa Kemero-na klātbūtne; mirkli vēlāk tā izraisīja viņam dusmas, kad šis vīrietis izgāja istabas vidū un strupi paziņoja:

“Tagad, kad mēs visi esam te sapulcējušies, vairs nav nekādas jēgas turpināt izlikšanos. Bentner, atnes šampanieti! Elizabete, apsveicu! Ceru, ka tu sievas kārtā uzvedīsies piedienīgi un neizšķērdēsi sava vīra atlikušo naudu.”

Iestājās apdullinošs klusums. Neviens nekustējās, taču Elizabetei šķita, ka telpa ap viņu piepeši sagriežas.

“Ko jūs ar to gribat teikt?” viņa beidzot izdvesa.

“Tu esi saderināta.”

Meiteni pārņēma dusmu liesmas.

“Ak tā?” viņa drausmīgā mierā vaicāja, iedomājusies seru Frānsisu un Džonu Mārčmenu. “Ar ko tad?”

Viņai par izbrīnu, tēvocis Džūljess gaidpilns pievērsās Ianam, kas iznīcinoši uzlūkoja runātāju.

“Ar mani,” Ians noteica, nenolaizdams ledaino skatienu no Elizabetes tēvoča.

“Šis lēmums ir negrozāms,” Džūljess brīdināja meiteni un tad, nospriedis, ka arī brāļameita, tāpat kā viņš pats, jutīsies iepriecināta, uzzinot, ka viņai piemīt naudā izsakāma vērtība, piebilda: “Viņš par šo iespēju samaksāja veselu bagātību. Man nevajadzēja tev pūrā dot ne grasi.”

Elizabete, kam nebija ne jausmas, ka abi šie vīri jau agrāk tikušies, uzlūkoja Ianu neprātīgā apjukumā un aizvien pieaugošās dusmās.

“Ko tas nozīmē?” viņa noprasīja aizžņaugtā čukstā.

“Tas nozīmē,” Ians sasprindzis atbildēja, nespēdams noticēt, ka visi viņa romantiskie plāni iznīcināti, “ka mēs esam saderinājušies. Visi dokumenti jau ir parakstīti.”

“Ak tu... tu iedomīgais, valdonīgais...” Elizabete apslāpēja asaras, kas lika viņas balsij aizžņaugties, “tu pat nemēģināji iepriekš pajautāt man?”

Ar pūlēm atrāvis skatienu no sava upura, Ians pagriezās pret Elizabeti, un viņam sažņaudzās sirds, ieraugot viņas skatienu.

“Labāk aiziesim uz kādu citu istabu un parunāsim par visu,” viņš uzmanīgi ieminējās, paiedamies uz priekšu un saņemdams meiteni aiz elkoņa.

Viņa kā apsvilinājusies izrāvās.

“Ak nē!” viņa iekliedzās, viscaur trīcēdama dusmās. “Kāpēc tu pēkšņi pūlies pasargāt manas jūtas? Tu esi padarījis mani par izsmieklu jau kopš dienas, kad es tevi pirmo reizi ieraudzīju. Kāpēc tad tev tagad vajadzētu rīkoties citādi?”

“Elizabete,” Dankans uzmanīgi iejaucās sarunā, “Ians tikai grib vērst visu par labu, redzot, kādā nožēlojamā stāvoklī tu...”

“Apklusti, Dankan!” Ians nikni uzkliedza, taču bija par vēlu; Elizabetes acis bija iepletušās šausmās par to, ka viņa tiek žēlota.

“Un kādā nožēlojamā stāvoklī tad es, pēc jūsu domām, esmu nonākusi?” viņa noprasīja, skaistajām acīm mirdzot pazemojuma un dusmu asarās.

Ians satvēra viņu aiz elkoņa.

“Tūlīt pat nāc man līdzi, citādi es tevi aiznesīšu ar varu.”

Tas izklausījās nopietni, un Elizabete izrāvās, taču tad pamāja.

“Bet lūdzu!” viņa nikni atcirta.

Atgrūdis vaļā pirmās pagadījušās durvis, Ians ievilka Elizabeti citā telpā un aizvēra durvis. Aizsoļojusi līdz mazā salona vidum, meitene apcirtās pret Ianu, savilkusi gar sāniem nolaistās plaukstas dūrēs.

“Tu briesmoni!” viņa iešņācās. “Kā tu uzdrošinies mani žēlot!”

Ians jau bija nojautis, ka viņa nonāks tieši pie tāda slēdziena, un arī tieši tādu reakciju viņš būtu varējis sagaidīt no lepnās skaistules, kas Skotijā bija viņam ļāvusi noticēt, ka viņas dzīve ir viena vienīga sekla un saviesīga izklaide, bet mājas īsta pils. Cerēdams mazināt Elizabetes dusmas, Ians mēģināja novērst viņas domas ar loģisku strīdu par aplamo vārdu izvēli.

“Pastāv liela atšķirība starp savas rīcības nožēlošanu un tā cilvēka žēlošanu, kurš no šīs rīcības cietis.”

“Neuzdrošinies ielaisties ar mani vārdu spēlēs!” Elizabetes balss dusmās trīcēja.

Ians klusībā ar lepnumu pasmaidīja par meitenes aso prātu; pat būdama satriekta, Elizabete labi apzinājās, ka tiek muļķota.

“Lūdzu piedošanu!” Ians klusi sacīja un pagājās uz priekšu, bet Elizabete kāpās atpakaļ, līdz ar muguru atdūrās pret sienu un tad palika nekustīgi stāvam, nikni lūkodamās uz viņu. “Šādā situācijā vislabāk ir runāt patiesību,” Ians atzina, uzlikdams plaukstas uz viņas sasprindzinātajiem pleciem. Zinot, ka meitene sāks smieties viņam acīs, ja viņš tagad mēģinātu iegalvot, ka viņu mīl, Ians pateica ko tādu, kam viņai vajadzēja noticēt: “Patiesībā es tevi gribu. Esmu allaž tevi gribējis, un tu to zini.”

“Es ienīstu šo vārdu!” viņa iekliedzās, neveiksmīgi pūlēdamās izrauties no Iana tvēriena.

“Diez vai tu saproti, ko tas nozīmē.”

“Es zinu, ka tu to saki ik reizi, kad uzmācies man.”

“Un katru reizi, kad es to daru, tu kļūsti tik maiga manās rokās.”

“Es neprecēšos ar tevi,” Elizabete nikni atcirta, domās meklēdama kādu izeju. “Es tevi nepazīstu. Es tev neuzticos.”

“Tomēr tu mani gribi,” Ians iebilda pasmaidīdams.

“Izbeidz to atkārtot, nolādēts! Es gribu vecu vīru, es tev jau to reiz teicu,” viņa iekliedzās, nedomājot izrunādama pirmo, kas ienāca prātā, lai atbaidītu Ianu. “Es gribu, lai mana dzīve piederētu man pašai. Arī to es jau esmu tev teikusi. Un tu atsteidzies uz Angliju un... un nopirki mani!” Meitenei vairs nebija, ko sacīt, un viņas acis atkal iekvēlojās.

“Nē,” Ians atcirta, kaut gan tādas runas atgādināja matu skaldīšanu, “es noslēdzu vienošanos ar tavu tēvoci.”

Asaras, ko Elizabete bija veltīgi pūlējusies apslēpt, nu iemirdzējās viņas skropstās.

“Es neesmu nekāda ubadze!” viņa iesaucās. “Es neesmu ub... ubadze,” viņa atkārtoja, rīstīdamās šņukstos. “Man ir... bija... pūrs, vai saproti? Un, ja tu biji tik dumjš un ļāvi viņam sevi piekrāpt un to atņemt, tad pats esi vainīgs!”

Ianam vienlaikus gribējās smieties, noskūpstīt meiteni un noslepkavot viņas nežēlīgo tēvoci.

“Kā tu uzdrošinies noslēgt vienošanos, kam es neesmu piekritusi?” Elizabete dusmīgi sauca, asarām plūstot no brīnumskaistajām acīm. “Es neesmu priekšmets, kaut arī mans tēvocis mani par tādu uzskata. Es būtu izdomājusi, kā izvairīties no laulībām ar Belheivenu. Es to būtu noteikti izdarījusi,” viņa nesavaldīgi iekliedzās. “Es būtu izgudrojusi, kā paturēt Heiven-hērstu sev pašai bez tēvoča palīdzības. Tev nebija tiesību, nebija tiesību noslēgt vienošanos ar manu tēvoci. Tu neesi labāks par Belheivenu!”

“Tev taisnība,” Ians drūmi atzinās, ilgodamies apskaut Elizabeti, lai uzņemtu sevī kaut daļu viņas sāpju, un tad pēkšņi viņam kaut kas ienāca prātā, iespējams risinājums, kas ļautu kaut daļēji mazināt viņas pazemojumu un pretestību. Atcerējies, cik lepni viņa Skotijā bija stāstījusi par savu prasmīgo kaulēšanos ar tirgotājiem, Ians mēģināja arī tagad iesaistīt meiteni līdzīgā norisē. “Tu reiz teici, ka lieliski proti kaulēties,” viņš ieminējās. “Vai esi gatava kaulēties arī ar mani, Elizabete?”

“Protams!” viņa atcirta. “Par jūsu vienošanos nevar būt ne runas; es atsakos piekrist tās nosacījumiem. Aizmirsti to!”

Iana lūpas noraustījās, taču viņa balss skanēja nelokāmi. “Tavs tēvocis nolēmis tikt vaļā no tevis un izdevumiem tavas mīļās mājas uzturēšanai, un viņu nekas nespēj apturēt. Bez viņa palīdzības tu nevarēsi paturēt Heivenhērstu. Viņš man visu sīki izskaidroja.”

Elizabete papurināja galvu, tomēr labi zinādama, ka Ians saka taisnību, un meiteni no jauna sāka pārņemt draudīga priekšnojauta, kuru viņa jau nedēļām ilgi bija pūlējusies atvairīt.

“Vienīgais tavas problēmas atrisinājums ir laulības.”

“Neuzdrošinies apgalvot, ka mani var glābt tikai vīrietis!” viņa iesaucās. “Tu pats esi vainīgs visās manās nelaimēs! Mans tēvs nospēlēja kārtīs visu mūsu ģimenes naudu un atstāja mani parādos; mans brālis nozuda, iepriekš apkrāvis mani ar vēl vairākiem parādiem; tu noskūpstīji mani un izpostīji manu reputāciju; mans līgavainis mani pameta, tiklīdz izdzirdēja par tevis izraisīto skandālu; un tagad vēl mans tēvocis grasās mani pārdot! Es uzskatu,” viņa nikni pabeidza, “ka vīrieši ir lieliski deju partneri, bet vairāk no jums nav nekāda labuma. Jūs visi esat pretīgi, ja tā padomā, un to, protams, ir labāk nedarīt, jo šādas domas izraisa tikai drūmu garastāvokli.”

“Diemžēl mēs esam tava vienīgā izvēle,” Ians aizrādīja. Un, tā kā viņš bija nolēmis no meitenes neatteikties, lai arī ko tas viņam maksātu, viņš piebilda: “Šoreiz es esmu tava vienīgā izvēle. Mēs ar tavu tēvoci parakstījām saderināšanās līgumu, un viņš jau saņēma naudu. Tomēr esmu gatavs ar tevi apspriest atsevišķus vienošanās noteikumus.”

“Kāpēc tev tas būtu jādara?” Elizabete nicīgi izmeta.

Ians Elizabetes atbildē saklausīja to pašu naidīgumu, ko jau pazina no sarunām ar lepniem cilvēkiem, kurus grūti apstākļi, nevis pats Ians, spieda pārdot kaut ko tādu, ko viņi vēlējās paturēt sev. Tāpat kā šie cilvēki, arī Elizabete jutās bezpalīdzīga, un, tāpat kā viņi, arī meitene, lepnuma vadīta, drīz sāks spītēties, lai Ia-nam visu pēc iespējas vairāk sarežģītu.

Lietišķos darījumos Ians nekādā ziņā nebūtu atteicies no sava izdevīgā stāvokļa, atklājot pretējai pusei savas kārtis un liekot saprast, kādu labumu no viņa būtu iespējams gūt. Bet šoreiz Ians rīkojās tieši tā.

“Esmu gatavs kaulēties ar tevi,” viņš uzmanīgi iesāka, “tā paša iemesla pēc, kas liek kaulēties ikvienam, tev pieder kas tāds, ko es vēlos dabūt.” Izmisīgi pūlēdamies pierādīt meitenei, ka viņa nav bezpalīdzīga vai tukšām rokām, viņš piebilda: “Es to ļoti vēlos, Elizabete.”

“Kas tas ir?” meitene ar aizdomām noprasīja, taču viņas skaistajā sejā redzamo nicinājumu jau aizstāja pārsteigums.

“Redzi, kas,” Ians piesmacis nočukstēja. Viņa plaukstas cieši satvēra Elizabetes plecus un pievilka viņu sev klāt. Tad viņš noliecās un piekļāva lūpas viņas maigajai mutei lēnā, neatvairāmā, jutekliskā skūpstā. Kaut ari Elizabete ietiepīgi atteicās atsaukties, Ians tomēr juta, ka viņas augums atvilgst; un, tiklīdz tas notika, Ians viņai tūdaļ lika saprast, cik stipri to vēlas. Viņa rokas cieši jo cieši apskāva meiteni, bet plaukstas valdonīgi slīdēja pār viņas muguru un gurniem, piekļaujot Elizabeti savam uzbudinātajam augumam. Atrāvis lūpas no viņas mutes, Ians saraustīti ievilka elpu. “Es to ļoti vēlos,” viņš pačukstēja.

Pacēlis galvu, viņš paskatījās uz meiteni un ievēroja daiļrunīgi pietvīkušos vaigus, zaļo acu maigo mulsumu un smalko plaukstu, kas aizmirsta gulēja uz viņa krūtīm. Paturēdams savu roku ar ieplestajiem pirkstiem uz Elizabetes muguras, viņš joprojām kļāva meiteni pie sava uzbudinātā auguma, saldi spīdzinot pats sevi, tad ar otras plaukstas virspusi noglāstīja viņas vaigu un klusi sacīja:

“Par šādu iespēju un par visu pārējo, kas tai sekos, esmu ar mieru piekrist jebkuriem saprātīgiem noteikumiem, kurus tu piedāvāsi. Un es pat tevi brīdināšu,” Ians piebilda, ar maigu smaidu noraudzīdamies viņas augšup pavērstajā sejā, “es neesmu ne sīkstulis, ne nabags.”

Elizabete norija siekalas, cenzdamās savaldīt balsi, kas pēc skūpsta bija sākusi trīcēt.

“Kas tad sagaidāms pēc skūpstiem?” viņa ar aizdomām noprasīja.

Šis jautājums Ianu apmulsināja.

“Tas, kam ir sakars ar bērnu radīšanu,” viņš atteica, ziņkārīgi pētīdams viņas seju. “Es gribu vairākus bērnus un tev, protams, vajadzēs mani pilnībā atbalstīt,” viņš piemetināja, apspiezdams smaidu.

“Protams,” viņa piekrita, ne mirkli nevilcinājusies. “Arī man ļoti patīk bērni.”

Ians, panācis savu, apklusa, nolēmis, ka nebūs prātīgi izaicināt likteni. Acīmredzot Elizabetei piemita visai atklāta nostāja pret dzimumattiecībām laulībā tas šķita visai neparasti tādai no visa sargātai un labi audzinātai angļu meitenei.

“Kādi ir tavi noteikumi?” viņš apvaicājās un vēl pēdējo reizi mēģināja nosvērt svaru kausus uz Elizabetes pusi, piebilstot: “Es neatrodos tādā stāvoklī, lai varētu ar tevi strīdēties.”

Elizabete brīdi minstinājās un tad sāka lēni uzskaitīt savus noteikumus.

“Es gribu, lai man ļauj vadīt Heivenhērstu bez citu iejaukšanās un aizrādījumiem.”

“Norunāts,” Ians sparīgi piekrita, juzdams, ka viņu pārņem atvieglojums un prieks.

“Un vēl es gribētu, lai šim nolūkam man katru gadu tiktu piešķirta zināma naudas summa. Ja tas notiks, tad no mana īpašuma pēc tam, kad tur tiks ierīkota apūdeņošanas sistēma, tu varēsi saņemt sava aizdevuma atmaksu ar procentiem.”

“Norunāts,” Ians mierīgi atteica. Elizabete aprāvās, prātodama, vai Ians varēs to atļauties, mazliet samulsusi, ka ir ieminējusies par šādu nosacījumu, īsti nezinādama, kāds ir viņa finansiālais stāvoklis. Vakar Ians bija sacījis, ka pieņēmis tikai titulu, bet ne visu pārējo.

“Par to,” viņa piebilda, “es uzņemos tērēt tikai pašus nepieciešamākos naudas līdzekļus.”

Ians pasmaidīja.

“Nekad nesāc šaubīties, kad jau esi minējusi savus noteikumus un saņēmusi piekrišanu, tad tavam pretiniekam, sperot nākamo soli, rodas zināmas priekšrocības.”

Elizabetes acis aizdomās samiedzās; Ians bija piekritis visam, turklāt pārāk viegli.

“Un vēl es gribu,” viņa apņēmīgi paziņoja, “lai tas viss tiktu pierakstīts, apstiprināts ar liecinieku parakstiem un pievienots sākotnējam līgumam.”

Iana acis iepletās, bet lūpu kaktiņi noraustījās greizā, apbrīnas pilnā smaidā. Viņš piekrītoši pamāja. Blakusistaba bija pilna ar lieciniekiem, starp kuriem bija ari Elizabetes tēvocis, kas bija parakstījis sākotnējo līgumu, un vikārs, kurš varēja to apliecināt ar savu parakstu. Ians nosprieda, ka būs prātīgi paveikt visu nekavējoties, kamēr Elizabete nav pārdomājusi, nekā mocīties, domājot par to, cik daudzi cilvēki uzzinās par šādu vienošanos.

“Ja tu pirms dažiem gadiem būtu kļuvusi par manu partneri,” viņš pajokoja, “Dievs vien zina, cik tālu es būtu varējis tikt.” Par spīti Iana tonim un tam faktam, ka sarunu laikā viņš bijis Elizabetes pusē, uz viņu tomēr bija atstājusi iespaidu meitenes prasību neslēptā pārdrošība.

Ieraudzījusi viņa apbrīnas pilno smaidu, arī Elizabete viegli pasmaidīja.

“Heivenhērstā es pati pērku visu vajadzīgo un uzskaitu izdevumus, jo mums nav pārvaldnieka. Kā jau teicu, esmu iemācījusies prasmīgi kaulēties.”

Iana smaids pagaisa, iedomājoties kreditorus, kas bija metušies meitenei virsū pēc viņas brāļa nozušanas, un to, cik drosmīgai viņai nācies būt, lai neļautu Šiem ļaudīm pa akmenim vien izvazāt viņas mājas. Viņa bija iemācījusies kaulēties, izmisuma spiesta.

23. nodaļa

•>

Elizabetes un Iana prombūtnē Dankans ar milzīgām pūlēm centās uzturēt viesistabā pieklājīgu sarunu, taču pat mūža ilgā pieredze emociju pārņemtu cilvēku mierināšanā šoreiz nespēja viņam palīdzēt, tāpēc ka šajā telpā visus bija pārņēmušas atšķirīgas izjūtas. Lēdija Aleksandra acīm redzami bija noraizējusies un saspringta; Elizabetes nicināmais tēvocis izskatījās salts un dusmīgs; atraitne un Trokmortones-Džounsas jaunkundze priecājās par grūtībām, ko Ianam nācās piedzīvot šīs neparastās saderināšanās dēļ.

Kad Elizabete un Ians ienāca istabā, Dankans pārstāja runāt par drīz gaidāmo sniegu un pacēla galvu. Viņa atvieglojums divkāršojās, ieskatoties Ianam acīs un ieraugot tur maigumu un drūmu prieku.

“Mēs ar Elizabeti esam noslēguši vienošanos,” Ians bez ievada paziņoja. “Viņa pilnīgi pareizi ņzskata, ka tikai viņai pašai ir tiesības izvēlēties laulāties.vai ne. Tāpēc viņai ir zināmi... ē... nosacījumi, ko viņa vēlas iekļaut saderināšanās līgumā. Dankan, vai tu nebūtu tik laipns un nepierakstītu viņas prasības?”

Dankans izbrīnā savilka uzacis, tomēr aši piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda.

Ians pagriezās pret Elizabetes tēvoci, un viņa balss ieskanējās asi.

“Vai jums līdzi ir saderināšanās līguma eksemplārs?”

“Protams!” Džūljess atteica, aiz niknuma pietvīkdams. “Man tas ir līdzi, bet es neļaušu tajā mainīt ne vārdu un netaisos jums atdot nevienu grasi!” Tad viņš uzklupa Elizabetei. “Viņš samaksāja par tevi veselu bagātību, tu mazā, iedomīgā padauza!”

Iana niknā balss noskanēja kā pātagas plīkšķis.

“Ārā!”

“Ko?” Džūljess sašutis noprasīja, “šī māja pieder man. Jūs to neesat nopircis kopā ar viņu.”

Pat nepaskatīdamies uz Elizabeti, Ians strupi noprasīja meitenei:

“Vai tu to gribP.”

Kaut arī Džūljesam vēl nebija nācies līdz galam izbaudīt Ia-na dusmas, Elizabete tūdaļ pamanīja no viņa spēcīgā auguma viscaur izstarojošo niknumu, un pār meitenes muguru pārskrēja baiļu trīsas.

“K-ko tad?”

“Šo māju!”

Elizabete īsti nesaprata, kāda atbilde no viņas tiek gaidīta, un, redzot Iana pašreizējo noskaņojumu, viņa baidījās pateikt ko aplamu.

Ierunājās Lūsinda, un visi, izņemot Ianu, paskatījās uz veco dāmu, kas vēsā izaicinājumā uzlūkoja Ianu.

“Jā,” viņa paziņoja. “Viņa to grib.”

Ians uzņēma šo atbildi tā, it kā to būtu sacījusi pati Elizabete, nenolaizdams no Džūljesa iznīcinošo skatienu.

“Rīt no rīta aizejiet pie mana baņķiera,” viņš izgrūda. “Un tagad vācieties ārāl”

Ar novēlošanos apjēdzis, ka viņa dzīvībai draud patiesas briesmas, Džūljess paķēra cepuri un devās uz durvīm.

“Šī māja jums nemaksās lēti!”

Ians lēni un zīmīgi pagriezās un paskatījās uz viņu, un tas, ko Džūljess ieraudzīja viņa tēraudsaltajās acīs, lika viņam steigties prom, aizmirstot kaulēšanos.

“Manuprāt,” Elizabete trīcošā balsī ieminējās, kad aiz tēvoča bija aizcirtušās mājas durvis, “tagad mums vajadzētu iedzert kaut ko atspirdzinošu.”

“Lieliska doma, dārgā,” vikārs viņai piekrita.

Elizabete pasauca Bentneru, kas vispirms nikni paglūnēja uz Ianu, tad līdzjūtīgi pievērsās meitenei un aizgāja pēc paplātes ar dzērieniem un uzkodām.

“Nu tā!” Dankans apmierināts saberzēja rokas. “Cik atceros, man vajadzēja pierakstīt dažus... ē... saderināšanās nosacījumus.”

Turpmāko divdesmit minūšu laikā Elizabete izvirzīja dažādas prasības, Ians tām piekrita, Dankans visu pierakstīja, bet hercoga atraitne un Lūsinda klausījās, gandrīz neslēpdamas savu prieku. Visā Šajā laikā Ians izteica tikai vienu vēlēšanos un tikai tāpēc, ka beidzot vairs nespēja ilgāk paciest pārējo sajūsmu par viņa neomulīgo stāvokli: viņš uzstāja, lai Elizabetes rīcība ne mirkli nekjūtu par iemeslu tenkām, ka viņa padarījusi savu vīru par ragnesi.

Hercogiene un Trokmortones-Džounsas jaunkundze sašuta, dzirdot viņu klātbūtnē pieminam šādu vārdu, taču Elizabete, majestātiski pamājot ar zeltmataino galvu, piekrita un paziņoja Dan-kanam:

“Lai tā būtu. Varat to pierakstīt.”

Ians uzsmaidīja meitenei, un viņa bikli atbildēja uz šo smaidu. Cik Elizabetei bija zināms, neuzticības pamatā bija nepiedienīga rīcība, kuras gadījumā dāmu vajadzēja pieķert guļamistabā kopā ar kādu vīrieti, kas nebija viņas vīrs. Šo nepilnīgo informāciju viņa bija guvusi no Lūsindas Trokmortones-Džounsas, kas diemžēl patiešām ticēja saviem vārdiem.

“Vai tas ir viss?” Dankans beidzot noprasīja, un, kad Elizabete pamāja, ierunājās hercoga atraitne.

“Iespējams, ka to visu nemaz nevajadzēja pierakstīt,” viņa paziņoja un, pagriezusies pret Ianu, bargi sacīja: “Ja jūs gribat jau rīt izsludināt šo saderināšanos, tad varat to mierīgi aizmirst.”

Ianam ļoti gribējās izmest dāmu pa durvīm mazliet pieklājīgākā tonī, nekā runājot ar Džūljesu, taču viņš aptvēra, ka viņas vārdi diemžēl ir patiesi.

“Vakar jūs izdarījāt visu iespējamo, lai radītu iespaidu, ka pirms diviem gadiem starp jums nav bijis nekā vairāk par vieglu flirtu. Neviens tam nenoticēs, ja jūs neuzsāksiet Elizabetei pienācīgi parādīt uzmanību, turklāt viņai ir visas tiesības sagaidīt no jums šādu izturēšanos.”

“Par ko jūs runājat?” Ians strupi noprasīja.

“Par vienu mēnesi,” viņa tieši paziņoja. “Jums vienu mēnesi nāksies viņai pienācīgi parādīt uzmanību, pavadīt viņu uz ballēm un tā tālāk.”

“Divas nedēļas,” Ians savaldīgi iebilda.

“Labi,” hercoga atraitne piekāpās, un Ians aizkaitināts saprata, ka viņa jau sākumā ir cerējusi tikai uz divām nedēļām. “Pēc tam jūs varēsiet izsludināt savu saderināšanos un apprecēties pēc... pēc diviem mēnešiem!”

“Pēc divām nedēļām,” Ians nelokāmi atteica, pastiepdamies pēc tējas tases, ko sulainis nupat bija nolicis viņam priekšā uz galda.

“Kā vēlaties,” atraitne piekrita.

Un tad vienlaikus atgadījās divas lietas: Lūsinda Trokmorto-ne-Džounsa nosprauslojās, un Ians noprata, ka tie ir smiekli, bet Elizabete steigšus paķēra Iana tasi.

“Tur ir... iekritusi pūciņa,” viņa nervozi paskaidroja un atdeva tasi Bentneram, bargi papurinādama galvu.

Ians pasniedzās pēc sviestmaizes uz sava šķīvja.

Pamanījusi ļoti apmierināto Bentnera seju, Elizabete paķēra arī sviestmaizi.

“Tur... virsū ir gadījies kukainītis,” viņa aši sacīja Ianam.

“Es neko neredzu,” Ians aizrādīja, neizpratnē skatīdamies uz savu līgavu. Palicis bez tējas un maizes, viņš grasījās paņemt vīna glāzi, ko sulainis tikmēr bija nolicis viņam priekšā, taču tad, iedomājies, cik uztraukta šobrīd jūtas Elizabete, pasniedza glāzi meitenei.

“Paldies!” Elizabete nopūtās, izskatīdamās mazliet sagurusi.

šajā mirklī Bentners veikli izņēma glāzi no Elizabetes rokas.

“Tur arf ir gadījies kukainītis,” viņš paskaidroja.

“Bentner!” Elizabete sašutusi iesaucās, taču viņas balsi apslāpēja smieklu šalts. Aleksandra Taunzenda bija noslīdējusi uz dīvāna, un viņas pleci trīcēja neizskaidrojamā jautrībā.

Ians spēja nodomāt tikai vienu: visas šīs sievietes jūtas pārāk satrauktas no nupat pārdzīvotā.

24. nodaļa

•>

Atraitne uzskatīja, ka uzmanības parādīšanas rituālam vajadzētu sākties nekavējoties, jau tajā pašā vakarā paredzētās balles laikā, un Ians gaidīja, ka Elizabete gandrīz pēc divus gadus ilgušas piespiedu noslēgtības ar sajūsmu uzņems šādu priekšlikumu -īpaši pēc tam, kad iepriekšējā vakarā jau bija uzveikusi vislielāko Šķērsli. Taču meitene izvairījās no atbildes un uzstāja, ka vēlas vispirms parādīt Ianam Heivenhērstu un tikai pēc tam varbūt apmeklēt dažas balles.

Atraitne palika pie sava, Elizabete iespītējās, un Ians ar vieglu neizpratni vēroja, kas notiek. Tā kā Heivenhērsta atradās tikai pusotras stundas brauciena attālumā no Londonas, viņš nespēja saprast, kāpēc gan nebūtu iespējams izdarīt gan vienu, gan otru. Viņš pat par to ieminējās un ieraudzīja, ka Elizabete neomulīgi saskatās ar Aleksandru un tad papurina galvu, it kā noraidīdama kādu slepenu piedāvājumu. Beigu beigās tika izlemts, ka Ians nākamajā rītā dosies uz Heivenhērstu un viņu turp pavadīs Aleksandra Taunzenda ar vīru. Ianam tas patika daudz labāk nekā doma par to, ka atkal nāktos paciest Lūsindas Trokmortones-Džounsas ledaino, ļauni priecīgo seju.

Mājupceļā Ians ar zināmu uzjautrinājumu prātoja, kā reaģēs Džordans, uzzinājis, ka viņa sieva piedāvājusies visu dienu un vakaru kalpot par pavadoni Ianam, ar kuru viņš jau kopš senseniem laikiem bija kopā spēlējis kārtis lielākajā daļā Londonas pieklājīgo un nepiedienīgo spēļu namu.

Taču tad Iana smaids pagaisa, jo viņš nemitējās domāt par to, kāpēc Elizabete nevēlas iet uz balli pēc tam, kad tik ilgu laiku bijusi spiesta pavadīt laukos. Beidzot viņš nonāca pie loģiskās atbildes, un viņu no jauna pārņēma sāpes. Skotijā Elizabete bija pārliecinoši tēlojusi vieglprātīgu augstāko aprindu dāmu, un Ia-nam joprojām bija grūti aptvert, ka visu šo laiku viņa pavadījusi nošķirtībā, skaitot katru grasi.

Paliecies uz priekšu, Ians strupi deva pavēli kučierim un jau pēc brīža aši iesoļoja ļoti pieprasītas un ļoti diskrētas Londonas modistes salonā.

“Tas nav iespējams, mesjē Tornton,” salona īpašniece izdvesa, kad Ians paziņoja, ka vēlas, lai vienas nedēļas laikā Promenād-strītas četrpadsmitajā numurā dzīvojošai lēdijai Elizabetei Keme-ronei tiktu modelēti un pašūti divpadsmit balles tērpi un pilnīgi jauns apģērbu komplekts. “Lai to paveiktu, diviem dučiem pieredzējušu šuvēju būs jāstrādā vismaz divas nedēļas.”

“Tad nolīgstiet četrus dučus šuvēju,” mesjē Torntons atteica, runādams pieklājīgi nepacietīgā tonī kā cilvēks, kas ir spiests strīdēties ar nesaprātīgu radījumu, “un tad jūs to paveiksiet vienas nedēļas laikā.” Viņš tūdaļ mīkstināja savus vārdus, veltīdams modistei īsu smaidu un izrakstīdams viņai čeku par summu, kas lika sievietes acīm ieplesties. “Rīt agri no rīta lēdija Kemerone dodas uz laukiem, tā ka jums vēl paliek visa šī diena un vakars, lai veiktu nepieciešamos mērījumus,” viņš piebilda. Ar rakstāmspalvu norādījis uz brīnumskaista smaragdzaļa zīda baķi, Ians parakstīja čeku un piemetināja: “Pašujiet pirmo balles tērpu no šā auduma. Tam jābūt gatavam divdesmitajā datumā.”

Izslējies viņš pasniedza modistei čeku.

“Ar to vajadzētu pietikt.” Pasūtījuma apmaksai būtu pieticis ar pusi no šās summas, un viņi abi to zināja. “Ja nepietiks, atsūtiet man rēķinu.”

“Ou/,” mazliet apjukusī dāma noteica, “bet es jums nevaru dot šo smaragdzaļo zīdu. To jau izraudzījās lēdija Mārgarita Mi-čema, un Šis audums viņai ir apsolīts.”

Iana sejā parādījās pārsteiguma pilna neapmierinātība. “Brīnos, ka jūs ļāvāt viņai to izvēlēties, kundze. Šis tonis padarīs viņas seju dzeltenbālu. Pasakiet viņai, ka es tā teicu.”

Ians pagriezās un izgāja no salona. Viņam nebija ne jausmas, kas ir šī lēdija Mārgarita Mičema. Tikmēr salonā kāda modistes palīdze grasījās paņemt smaragdzaļā zīda baķi un aiznest to šuvējām.

“Non,” modiste iebilda, nenovērsdama atzinīgo skatienu no garā, plecīgā vīrieša, kurš patlaban kāpa karietē. “No tā mēs šūsim tērpu citai dāmai.”

“Bet to taču izvēlējās lēdija Mičema!”

Pēdējo reizi žēli paskatījusies uz skaisto vīrieti, kurš acīm redzami prata novērtēt izsmalcinātus audumus, modiste paziņoja palīdzei:

“Lords Mičems ir vecs un vairs labi neredz; viņš nespēj novērtēt tērpu, ko es varu pašūt no šāda auduma.”

“Bet ko lai es saku lēdijai Mičemai?” apjukusī palīdze vaicāja. “Pasakiet viņaj,” modiste drūmi atteica, “ka, pēc mesjē Torn-tona, nē, lorda Kensingtona domām, šādā kleitā viņas seja izskatīsies dzeltenbāla.”

25. nodaļa

*

Heivenhērsta ir skaista muiža, Ians nodomāja, kad viņa kariete bija izbraukusi cauri akmens arkai, tomēr ne tik iespaidīga, kā viņam bija licies, spriežot pēc Elizabetes lepnuma pilnajiem stāstiem. Viņš izklaidīgi ievēroja, ka no vārtu stabiem lobās apmetums, piebraucamajam ceļam, pa kuru šūpojās kariete, trūkst vairāku bruģakmeņu, bet skaistajiem, vecajiem kokiem, kas auga zālienā, steidzīgi vajadzīga dārznieka roka. Pēc mirkļa viņa acīm atklājās māja, un Ians, kas varēja lepoties ar krietnām zināšanām par arhitektūru, ar vienu skatienu pazina tajā visai nesakarīgu gotiskā un Tjūdoru stila apkopojumu, kas nez kāpēc izskatījās visai patīkams, kaut arī moderns arhitekts taisnā ceļā mestos pie rasējamā dēļa, lai novērstu vairākus strukturālus trūkumus.

Durvis atvēra maza auguma sulainis, kas, izaicinoši zodu augšup izslējis, nekaunīgi nopētīja Ianu no galvas līdz kājām. Izlikdamies neievērojam Elizabetes kalpotāju dīvaino uzvedību, Ians ar interesi nopētīja dēļu griestus un sienas, uz kurām košāki tapešu laukumi ļāva noprast, kur savulaik atradušās gleznas. Nospodrinātās grīdas nebija segtas ar persiešu paklājiem, uz galdu virsmām nelepojās greznumlietas; ne vestibilā, ne salonos tā labajā pusē nebija gandrīz nekādu mēbeļu. Iana sirds sažņaudzās vainas apziņā un apbrīnā par to, cik lepni Elizabete bija izlikusies, ka joprojām ir tā pati bezrūpīgā, jaunā bagātā mantiniece, par kādu viņš meiteni bija uzskatījis.

Atskārtis, ka sulainis joprojām nikni glūn uz viņu, Ians paskatījās lejup uz mazo vīrieti un paziņoja:

“Jūsu kundze mani gaida. Paziņojiet viņai par manu ieraša-

f»

nos!

“Esmu šeit, Āron,” Elizabete klusi ierunājās, un Ians pagriezās.

Pietika ar vienu skatienu uz viņu, lai Ians tūdaļ aizmirstu sulaini, mājas stāvokli un visu, ko viņš jebkad bija zinājis par arhitektūru. Ģērbusies vienkāršā, debeszilā, plānā kleitā un saņēmusi biezās matu cirtas ar šaurām, zilām lentītēm, Elizabete stāvēja vestibilā, izskatīdamās pēc grieķu dievietes un smaidīdama kā eņģelis.

“Kā tev patīk?” viņa ar cerībām balsī ievaicājās.

“Par ko tu runā?” Ians piesmacis jautāja, paiedamies uz priekšu un valdīdamies, lai nesniegtos pēc meitenes.

“Par Heivenhērstu,” viņa atteica ar vieglu lepnumu. Ianam likās, ka māja ir visai maza, turklāt tai steidzīgi nepieciešams remonts, nemaz nerunājot par mēbelēm. Patiesībā viņam uz mirkli uzmācās vēlēšanās apskaut Elizabeti un lūgt viņai piedošanu par visu, ko viņš bija nodarījis. Apzinādamies, ka šāda rīcība meiteni apkaunotu un sāpinātu, viņš pasmaidīja un godīgi atteica:

“Tas, ko esmu līdz šim redzējis, izskatās ļoti gleznaini.”

“Vai gribi redzēt arī visu pārējo?”

“Ļoti,” Ians sameloja un nopriecājās, redzot, kā atplaukst viņas seja. “Kur palikuši Taunzendi?” Ians apvaicājās, kad viņi jau devās augšā pa kāpnēm. “Es piebraucamajā ceļā neredzēju viņu karieti.”

“Viņi vēl nav ieradušies.”

Ians pareizi nosprieda, ka par to var pateikties Džordanam, un domās atzīmēja, ka vēlāk jāpasaka draugam paldies.

Elizabete izvadāja Ianu pa visu veco māju, kas viesim vairs nelikās garlaicīga, klausoties burvīgajos stāstos par dažiem tās agrākajiem iemītniekiem; tad viņa izveda Ianu ārā uz mauriņa. Pamājusi uz tālāko pagalma stūri, viņa paskaidroja:

“Tur atradās pils mūris un aizsarggrāvis, protams, pirms vairākiem gadsimtiem. Tolaik visa šī daļa bija pils pagalms,” viņa piebilda, “un to ieskāva pils mūri. Šajā pagalmā atradās saimniecības ēkas gan kūts, gan arī produktu noliktava -, tā ka visi pils iemītnieki varēja pilnībā pārtikt no tā, kas viņiem bija. Tur,” viņa sacīja pēc brīža, kad viņi bija apgājuši ap mājas stūri, “trešais Heivenhērstas grāfs nokritis no zirga un licis to nošaut par to, ka dzīvnieks izmetis viņu no segliem. Viņš mēdzis ļoti ātri iekarst,” meitene piebilda ar draisku smīnu.

“Tā izklausās...” Ians viņai uzsmaidīja, ilgodamies noskūpstīt meitenes lūpas. Taču viņš tikai paskatījās uz norādīto vietu un painteresējās: “Kā viņš pamanījies nokrist no zirga pats savas pils pagalmā?”

“Ā!” Elizabete iesmējās. “Tajā brīdī viņš trenējies ar vairogu un smilšu maisu. Viduslaikos,” viņa paskaidroja Ianam, kas viduslaiku vēsturi zināja tikpat daudz, cik par toreizējo arhitektūru, un lieliski saprata, par ko meitene runā, “bruņinieki mēdza gatavoties turnīriem un kaujām ar šādu ierīču palīdzību. Vienā gara mieta galā tika piestiprināts vairogs, bet otrā smilšu maiss, un pats miets šķērseniski pienaglots pie stateniska koka. Bruņinieks uzbruka vairogam, un, ja viņam neizdevās ar zobenu trāpīt tieši vairoga vidū, miets sagriezās, bet smilšu maiss triecās bruņiniekam pa muguru un nogāza viņu no zirga.”

“Cik saprotu, tad tieši tā notika ar šo trešo grāfu!” Ians pasmaidīja, kad viņi jau devās pie vislielākā koka zāliena tālākajā galā.

“Tieši tā,” Elizabete atteica. Kad abi bija piegājuši pie koka, Elizabete saņēma rokas aiz muguras, izskatīdamās kā maza, burvīga meitenīte, kas grasās atklāt kādu noslēpumu. “Tagad paskaties augšup!”

Ians atgāza galvu un izbrīnījies priecīgi iesmējās. Virs viņu galvām kokā atradās milzīga un ļoti neparasta rotaļu mājiņa.

“Vai tā ir tava?” viņš noprasīja.

“Protams.”

Ians aši pārlaida vērtējošu skatienu izturīgajiem, kokam pienaglotajiem pakāpieniem un tad jautājoši savilka uzaci.

“Kurš kāps pirmais tu vai es?”

“Tu joko!”

“Ja tu varēji ielauzties manā namiņā, tad arī es varu droši ielauzties tavējā.”

Namdari, kas šo mājiņu būvējuši, bija labi paveikuši savu darbu, Ians klusībā atzīmēja, saliecies stāvēdams namiņa vidū un lūkodamies apkārt. Viss šeit bija pielāgots Elizabetes augumam bērnībā, tomēr namiņš bija pietiekami liels, lai viņa, būdama jau pieaugusi, varētu tajā izslieties gandrīz taisni.

“Kas atrodas tajā mazajā lādē?”

Elizabete smaidīdama nostājās viņam līdzās.

“Sēžot tavā mājiņā, es centos to atcerēties. Tūlīt paskatīšos. Tieši tā, kā es domāju!” viņa pēc mirkļa iesaucās, atvērusi lādi. “Mana lelle un tējas servīze.”

Ians pasmaidīja, domās iztēlodamies mazo meiteni, kāda viņa savulaik bijusi; meiteni, kas dzīvojusi viena nosacītā greznībā, ar lelli, kura viņai aizstājusi ģimeni, un kalpotājiem draugu vietā. Salīdzinājumā ar to viņa paša bērnība bija daudz bagātāka.

“Es tev gribēju parādīt vēl ko,” Elizabete ierunājās pēc laba brīža, kad viņi jau bija nokāpuši no koka un devās atpakaļ uz mājas pusi.

Meitene mainīja virzienu, un Ians pārstāja prātot par viņas nelaimīgo bērnību. Kad viņi bija nonākuši aiz mājas, Elizabete apstājās un pacēla roku graciozā, vērienīgā žestā.

“Lielākā daļa no tā visa ir mans veltījums Heivenhērstai,” viņa lepni paziņoja.

Skats, kas pavērās Iana acu priekšā, lika viņa smaidam nozust. Ianu pārņēma maigums un bijība. Viņa acu priekšā krāsainā greznībā pletās brīnišķīgs ziedu lauks tādu viņam nekad vēl nebija gadījies redzēt. Citi Heivenhērstas mantinieki bija rūpējušies, lai apgādātu māju ar akmeņiem un javu, toties Elizabete bija tai piešķīrusi elpu aizraujošu skaistumu.

“Kad biju maza,” viņa klusi atzinās, skatīdamās uz ziediem un tālumā redzamajiem kalniem, “man likās, ka šī vieta ir visskaistākā pasaulē.” Juzdamās mazliet muļķīgi par tādu atzīšanos, Elizabete uzlūkoja Ianu ar mulsuma pilnu smaidu. “Kura ir visskaistākā vieta, kādu tu esi redzējis?”

Atrāvis skatienu no skaistā dārza, Ians palūkojās uz brīnum-daiļo meiteni sev blakus.

“Ikviena,” viņš dobji atteica, “kur redzu tevi.”

Viņš ieraudzīja, ka Elizabetes vaigi glīti pietvīkst mulsumā un priekā, taču, kad meitene atkal ierunājās, viņas balss bija nožēlas pilna.

“Tev nevajag tā runāt es arī tāpat pildīšu savu norunas daļu.”

“Es to zinu,” Ians atbildēja, valdīdamies, lai neapbērtu meiteni ar mīlestības apliecinājumiem, kam viņa tik un tā vēl nebūtu noticējusi. Viņš pasmaidīja un piebilda: “Turklāt, kā izrādījās pēc mūsu lietišķās sarunas, tieši es esmu tas, kuram nācās pakļauties visiem nosacījumiem.”

Elizabetes skatiens bija jautrības pilns.

“Dažbrīd tu kļuvi pārāk iecietīgs. Uz beigām es jau kļuvu nekaunīga, lai redzētu, ciktāl tu esi gatavs piekrist.”

Ians, kas pēdējos četrus gadus bija vairojis savu bagātību, pērkot kuģniecības un importa un eksporta uzņēmumus, kā arī dažādas citas lietas, tika uzskatīts par ārkārtīgi nelokāmu darījumu jautājumos. Dzirdot meitenes vārdus, viņš neviltotā pārsteigumā pasmaidīja.

“Man šķita, ka ikviena tava prasība tev likās ārkārtīgi nozīmīga un tu būtu atsaukusi mūsu saderināšanos, ja es nebūtu tam visam piekritis.”

Elizabete apmierināta pamāja.

“Man jau likās, ka es rīkojos pareizi. Kāpēc tu smejies?” “Tāpēc,” Ians jautri atzinās, “ka es laikam vakar nebūšu bijis labā formā. Es ne vien pilnīgi pārpratu tavu nolūku, bet ari pamanījos nopirkt māju Promenādstrītā, par kuru man, bez šaubām, nāksies piecreiz pārmaksāt.”

“Nedomāju vis,” Elizabete iebilda un tad it kā nokaunējusies, vēlēdamās izvairīties no Iana skatiena, pastiepās pirkstgalos un noplūca lapu no kāda zara sev virs galvas. Cītīgi pūlēdamās runāt nevērīgi, viņa paskaidroja: “Kaulējoties es allaž cenšos rīkoties saprātīgi, bet mans tēvocis noteikti būtu tevi piekrāpis. Naudas lietās viņš ir neciešams.”

Ians pamāja, atcerējies to bagātību, ko Džūljess Kemerons bija no viņa izspiedis pirms saderināšanās līguma parakstīšanas.

“Un tāpēc,” viņa atzinās, tēlotā uzmanībā pētīdama koši zilās debesis, “pēc tavas aiziešanas es nosūtīju viņam vēstuli, kurā uzskaitīju visu, kas nepieciešams mājas remontam. Es paziņoju, ka māja ir sliktā stāvoklī un tā neatliekami apmēbelējama pilnīgi no jauna.”

“Un?”

“Un vēl es viņam uzrakstīju, ka tu esi gatavs maksāt par māju godīgu cenu, bet ne šiliņa vairāk, jo mājai vajadzīgs liels remonts.”

“Un?” Ians uzstāja.

“Un viņš piekrita pārdot māju par manis nosaukto cenu.”

Ians skaļi iesmējās. Apskāvis meiteni, viņš mirkli nogaidīja, kamēr būs atelsies, un tad paslēja augšup viņas seju.

“Elizabete,” viņš maigi sacīja, “ja tu pārdomāsi un atteiksies ar mani precēties, apsoli man, ka nemūžam nesēdīsies man pretī pie sarunu galda. Zvēru pie Dieva, ka tu mani izputināsi.” Vilinājums noskūpstīt Elizabeti bija gandrīz neatvairāms, taču piebraucamajā ceļā jau stāvēja Taunzendu kariete, un Ianam nebija ne jausmas, kur šobrīd varētu atrasties viņu pavadoņi. Arī Elizabete pamanīja karieti un pagriezās uz mājas pusi.

“Runājot par tērpiem,” viņa ieteicās, pēkšņi apstādamās un pievērsdama Ianam skaisto seju, kurā bija redzama ārkārtīgi nopietna izteiksme, “es gribēju jau tūlīt pēc tavas ierašanās pateikties tev par tavu dāsnumu, taču man bija tāds prieks par... tas ir...” Viņa gandrīz bija atzinusies, ka ļoti nopriecājusies par Iana ierašanos, un tik ļoti samulsa par savu atklātību, ka pavisam aizmirsa, ko bija gribējusi sacīt.

“Turpini!” Ians dobjā balsī mudināja. “Tu tik ļoti nopriecājies, mani ieraugot, ka...”

“Es visu aizmirsu,” viņa neveikli atzinās. “Zini, tev nevajadzēja tā rīkoties tu esi pasūtījis tik daudz tērpu, turklāt vēl no tāda salona. Lasālas kundze ir briesmīgi dārga šuvēja es vēl atceros, ka man par viņu stāstīja toreiz, kad pirmo reizi izgāju sabiedrībā.”

“Tev nav jādomā par tādām lietām,” Ians stingri iebilda. Gribēdams mazināt meitenes vainas apziņu par tik dārgiem tērpiem, viņš jokojot piemetināja: “Vismaz tagad, paskatoties uz šīm kleitām, ir skaidri redzams, kur palikusi nauda. Dienu pirms to pasūtīšanas es Džordanam Taunzendam kārtīs zaudēju tūkstoš mārciņu.”

“Tu esi kāršu spēlmanis,” viņa ziņkāri ieminējās. “Vai tu allaž mēdz likt uz spēles tik daudz naudas?”

“Tikai tad,” Ians sausi atteica, “kad man tāda nauda ir.” “Zini,” Elizabete uzmanīgi ierunājās, kopā ar Ianu soļodama uz parādes durvju pusi, “ja tu tik neapdomīgi turpināsi izšķiest naudu, tad tev var gadīties tāpat kā manam tēvam.”

“Kas tad ar viņu notika?”

“Viņš nonāca līdz ausīm parādos. Arī viņam patika spēlēt kārtis.”

Redzēdama, ka Ians klusē, Elizabete nedroši piebilda:

“Mēs jebkurā brīdī varam pārcelties uz šejieni. Nav nekādas jēgas uzturēt trīs mājas tas ir ļoti dārgi.” Aptvērusi, ko pateikusi, viņa steidzīgi piebilda: “Es gribēju sacīt, ka ar lielāko prieku dzīvošu jebkurā vietā, ko tu izvēlēsies. Patiesībā arī tava Skotijas māja man likās ļoti skaista.”

Ians iepriecināts klusībā atzīmēja, ka Elizabetei acīmredzot nav ne jausmas par viņa bagātības patieso lielumu un tomēr viņa bija piekritusi laulībām pat tad, ja tas varētu nozīmēt dzīvošanu pieticīgā namā vai pilsētas mājā Promenādstrītā. Ja tā bija taisnība, tad Ians beidzot bija guvis pierādījumu, ko tik izmisīgi vēlējās saņemt, pierādījumu, ka Elizabete pret viņu jūt ko vairāk, nekā ir gatava atzīt.

“Izlemsim to parīt, kad tu būsi redzējusi manu māju,” viņš ieminējās, jau paredzēdams meitenes gaidāmo satricinājumu.

“Paklau, vai... vai tu nevarētu mazliet uzmanīgāk rīkoties ar naudu?” Elizabete uzmanīgi ievaicājās. “Es varētu aprēķināt mūsu izdevumus un ieņēmumus, es to labi protu...”

Ians vairs nespēja noturēties; apslāpējis smieklus, viņš izdarīja to, pēc kā bija ilgojies kopš mirkļa, kad ieraudzīja meiteni stāvam vestibilā. Viņš apskāva Elizabeti un noskūpstīja viņu ar visu to alku pilno kaisli, ko viņā vienmēr izsauca meitenes tuvums, un Elizabete atbildēja uz skūpstu ar to pašu padevīgo maigumu, kas aizvien padarīja Ianu vai traku aiz iekāres.

Kad Ians beidzot negribīgi atlaida meiteni, viņas seja bija pietvīkusi, bet skaistās acis mirdzēja. Savijuši pirkstus, abi lēni devās uz māju. Nepavisam nesteigdamies ātrāk satikties ar saviem uzraudzītājiem, Ians izvaicāja meiteni par kādu īpaši interesantu krūmu, īpatnēju ziedu dobē mājas priekšā un pat par pilnīgi parastu rozi.

Džordans un Aleksandra Taunzendi stāvēja pie loga, no kura pavērās skats uz mauriņu, un vēroja pāri, kas tuvojās mājai.

“Ja tu man būtu likusi nosaukt tā cilvēka vārdu, kuru es nekādi nespēju iedomāties neprātīgi iemīlamies kādā meitenē, es noteikti būtu minējis Ianu Torntonu,” Džordans sacīja.

Sieva veltīja viņam mazliet viltīgu, jautru skatienu.

“Ja tu to būtu prasījis matu es būtu nosaukusi tavu vārdu.”

“Par to es nešaubos,” Džordans pasmīnējis noteica. Ieraudzījis, ka sievas smaids pēkšņi pagaist, viņš aplika roku Aleksai ap vidu, baidīdamies, ka grūtniecība radījusi viņai zināmas neērtības. “Vai tur vainīgs bērniņš, mīļā?”

Aleksa iesmējās un papurināja galvu, taču gandrīz tajā pašā mirklī atkal kļuva nopietna.

“Kā tev liekas,” viņa domīgi vaicāja, “vai var paļauties, ka Ians nenodarīs viņai pāri? Viņš jau ir izdarījis tik daudz ļauna, ka es... es nespēju piespiest sevi domāt par viņu labi, Džordan. Jāatzīst gan, ka viņš ir izskatīgs, ārkārtīgi izskatīgs...”

“Ne jau f/A: ļoti,” Džordans aizvainots pārtrauca sievu. Un šoreiz Aleksandra sāka smieties pa īstam. Pagriezusies viņa apskāva vīru un skaļi noskūpstīja viņu.

“Patiesībā viņš man atgādina tevi,” viņa sacīja, “gan pēc matu krāsas, gan pēc auguma.”

“Cerams, tam nav nekāda sakara ar to, kāpēc viņš tev nepatīk,” viņas vīrs paķircinājās.

“Džordan, liecies mierā! Es tiešām jūtos noraizējusies. Viņš ir... viņš mani gandrīz biedē. Kaut arī ārēji Ians šķiet ļoti pieklājīgs, aiz viņa nevainojamās uzvedības slēpjas spēks, varbūt pat nežēlība. Un, ja viņš vēlas kaut ko iegūt, tad nekādi šķēršļi nespēj viņu apturēt. Es to redzēju vakar, kad viņš ieradās pie Elizabetes un pārliecināja viņu apprecēties.”

Džordans pagriezās un pārsteigts uzlūkoja sievu ar lielu interesi un jautrību.

“Turpini!” viņš mudināja.

“Pašreizējā brīdī viņš vēlas iegūt Elizabeti, tomēr es nespēju atvairīt aizdomas, ka tā ir tikai kaprīze.”

“Tu tā nedomātu, ja aizvakar būtu redzējusi, kā viņš nobālēja, aptverot, ka viņa ir gatava stāties pretī visai sabiedrībai bez viņa palīdzības.”

“Tiešām? Vai tu par to esi pārliecināts?”

“Pilnīgi.”

“Vai tu viņu pazīsti tik labi, lai varētu par to spriest?” “Noteikti,” Džordans atbildēja.

“Cik labi tu viņu pazīsti?”

“Ians,” Džordans pasmaidījis teica, “ir mans sestās pakāpes brālēns.”

“Kas? Nevar būt! Kāpēc tu to man nekad neesi stāstījis?” “Pirmkārt, tas tika pirmo reizi pieminēts tikai vakar. Tomēr arī jebkurā citā gadījumā es nebūtu par to runājis, jo līdz šim Ians atteicās atzīt savu radniecību ar Stenopu, kaut arī viņam būtu pilnīgas tiesības to darīt. Zinot, ko viņš par to domā, es uzskatīju viņa vēlēšanos atzīt mūsu attiecības par zināmu komplimentu. Mēs esam arī partneri trijos kuģniecības darījumos.”

Ieraudzījis sievas satriekto izskatu, viņš iesmējās.

“Ians gan nav īsts ģēnijs, tomēr kaut kas ļoti līdzīgs. Viņš ir lielisks stratēģis. Gudrība,” Džordans ķircinādamies piebilda, “ir mūsu ģimenes raksturīgākā iezīme.”

“Brālēni!” Aleksa apjukusi atkārtoja.

“Tev par to nevajadzētu brīnīties. Pašķetinot radniecības saites, varētu atklāt, ka lielāko daļu aristokrātu savstarpēji saista tas, ko mēs dēvējam par “izdevīgām laulībām”. Tomēr man ir aizdomas, ka, runājot par Ianu, tevi mulsina viņa daļēji skotiskā izcelsme. Daudzējādā ziņā viņš vairāk ir skots nekā anglis, un tā varētu izskaidrot to, ko tu dēvē par viņa nežēlības iezīmi. Viņš dara to, ko vēlas, tad, kad to vēlas, un ne mirkli neuztraucas par iespējamām sekām. Tā viņš ir rīkojies vienmēr. Viņam vienalga, ko citi domā par viņu pašu vai viņa rīcību.”

Uz mirkli apklusis, Džordans zīmīgi paskatījās uz pāri, kas patlaban aplūkoja kādu krūmu. Ians uzmanīgi klausījās Elizabetes vārdos, un viņa skarbajā sejā vīdēja maigums.

“Toties aizvakar viņam ļoti rūpēja, ko cilvēki varētu nodomāt par tavu jauko draudzeni. Patiesībā man nemaz negribas prātot par to, ko viņš būtu varējis izdarīt, ja kāds uzdrošinātos atklāti aizvainot Elizabeti viņa acu priekšā. Tu rīkojies pareizi, neuzticēdamās Iana pieklājīgajai ārienei. Zem tās slēpjas skots ar skota nevaldāmo dabu, kaut gan parasti viņš neļauj tai izpausties.”

“Diez vai tev tagad ir izdevies mani nomierināt,” Aleksa trīcošā balsī iebilda.

“Tas nav pareizi. Viņš ir pilnīgi nodevies šai meitenei. Iana jūtas ir tik spēcīgas, ka viņš pat salīga mieru ar savu vectēvu un pēc tam kopā ar viņu parādījās sabiedrībā, un es zinu, ka tas notika tikai Elizabetes dēļ.”

“Kāpēc tu tā domā?”

“Pirmkārt, kad es Ianu sastapu Blekmorā, viņam vakarā nekas nebija paredzēts, līdz viņš uzzināja, ka Elizabete grasās iet pie Vilingtoniem. Es nepaspēju ne attapties, kad viņš jau kopā ar vectēvu iesoļoja deju zālē. Un tas, mana mīļā, ir īsts spēka apliecinājums.”

Izskatījās, ka uz Aleksu atstājusi iespaidu vīra spriešanas spēja, un Džordans pasmaidīja.

“Nevajag mani tik ļoti apbrīnot. Es viņam pats to pavaicāju. Tā ka nu tu redzi tavām raizēm nav iemesla,” viņš, iedrošinot Aleksu, noteica. “Skoti ir neprātīgi uzticīgi, un Ians viņas dēļ būs gatavs atdot pat dzīvību.”

“Viņš pavisam noteikti nebija gatavs atdot savu dzīvību viņas dēļ pirms diviem gadiem, kad Elizabetes labā slava tika izpostīta.”

Džordans nopūtās un paskatījās ārā pa logu.

“Pēc Vilingtonu balles viņš man mazliet pastāstīja par to, kas bija noticis tajā tālajā nedēļas nogalē. īpaši daudz gan viņš neminēja Ians vispār nemēdz daudz runāt -, taču, spriežot pēc tā, ko man izdevās nojaust, viņš toreiz neprātīgi iemīlējies viņā un tad nez kāpēc iedomājies, ka viņai tā ir tikai rotaļa.”

“Vai tas būtu bijis tik briesmīgi?” Aleksa painteresējās, joprojām būdama pilnīgi Elizabetes pusē.

Džordans drūmi pasmaidīja.

“Bez uzticības skotiem piemīt vēl kāda īpašība.”

“Kāda?”

“Viņi neko nepiedod,” vīrs strupi atteica. “Viņi cer saņemt tādu pašu uzticību, kādu sniedz citiem. Ja viņu uzticību kāds nodod, tas cilvēks viņu acīs ir miris. Vairs nekas no tā, ko tas varētu darīt vai teikt, nespēj mainīt viņu uzskatus. Tieši tāpēc viņu naids turpinās paaudzēm ilgi.”

“Cik barbariski!” Aleksandra nodrebinājās.

“Iespējams. Bet neaizmirsti, ka Ians ir daļēji anglis, un mēs esam ļoti civilizēti.” Džordans pieliecās un viegli iekoda sievai ausī. “Tikai ne gultā.”

Ianam tikmēr izbeidzās visi kavēšanās iemesli, un viņš bija spiests samierināties ar to, ka nāksies ieiet mājā, taču, kad viņi piegāja pie parādes durvju kāpnēm, Elizabete pagriezās un apstājās. Runādama tādā balsī kā cilvēks, kas atzīstas rīcībā, par kuras pareizību nav īsti pārliecināts, viņa ieminējās:

“Šorīt es nolīgu detektīvu, lai viņš mēģina atrast manu brāli vai vismaz noskaidrot, kas ar viņu noticis. Es to centos izdarīt jau agrāk, taču, tiklīdz detektīvi uzzināja, ka man nav naudas, viņi atteicās uzklausīt manu solījumu samaksāt vēlāk. Man ienāca prātā aizņemties kādu daļu naudas no tava aizdevuma Heivenhērstai.” Ianam tikai ar lielām pūlēm izdevās saglabāt sejā vienaldzīgu izteiksmi.

“Un?” viņš atvaicāja.

“Hercoga atraitne man apgalvoja, ka Vērdsverta kungs esot ļoti izveicīgs. Viņa pakalpojumi gan ir briesmīgi dārgi, tomēr beidzot mums izdevās panākt vienošanos.”

“Labiem detektīviem vienmēr ir daudz jāmaksā,” Ians atteica, iedomājies par trīstūkstoš mārciņu rokasnaudu, ko pats šorīt bija samaksājis kādam detektīvam šā paša uzdevuma veikšanai. “Cik daudz viņš tev prasīja?” Ians apjautājās, nolēmis atbilstoši papildināt Elizabetes izdevumiem domāto summu.

“Sākotnēji viņš gribēja saņemt tūkstoš mārciņu neatkarīgi no tā, vai viņš par Robertu kaut ko uzzinās vai ne. Bet es viņam piedāvāju samaksāt divtik daudz, ja viņš gūs panākumus.”

“Bet ja tas nenotiks?”

“Tādā gadījumā būs tikai godīgi, ja viņš nesaņems neko,” meitene atteica, “man izdevās viņu pārliecināt par savu taisnību.”

Kad viņi iegāja viesistabā, lai sasveicinātos ar Taunzendiem, vestibilā joprojām atbalsojās Iana skaļie smiekli.

Ians vēl nekad nebija guvis tādu baudu no nelielām vakariņām kā todien. Par spīti Heivenhērstas trūcīgajam iekārtojumam, Elizabete bija pārvērtusi ēdamistabu un viesistabu par elegantu lapeni no svaigi grieztiem, mākslinieciski izkārtotiem ziediem. Kandelabros mirdzēja sveces, un tik skaistu vakariņu telpu Ians redzēja pirmo reizi mūžā.

Tikai vienu mirkli viņš piedzīvoja bailes, un tas notika brīdī, kad Elizabete ienāca ēdamistabā, nesdama paplāti ar ēdienu, un Ians nodomāja, ka viņa to ir pagatavojusi pati. Meitenei tūlīt sekoja sulainis ar vēl vienu paplāti rokās, un Ians klusībā atvieglots nopūtās.

“Tas ir Vinstons, mūsu sulainis un pavārs,” Elizabete sacīja Ianam, nojautusi, par ko viņš domā, un nopietni piebilda: “Visu, ko es zinu par ēdienu gatavošanu, man ir iemācījis Vinstons.”

Iana šausmas aizstāja jautrība, un sulainis to pamanīja.

“Elizabetes jaunkundze,” sulainis ar uzsvaru paziņoja Ianam, “neko nezina par ēdienu gatavošanu. Viņa allaž ir bijusi pārāk aizņemta, lai to iemācītos.”

Ians atturējās no asas atbildes uz šo pārmetumu, jo no sirds priecājās par Elizabetes labo garastāvokli, turklāt viņa nupat bija Ianu paķircinājusi. Kad sašutušais kalpotājs izgāja, Ians pameta acis uz Džordanu un ieraudzīja, ka viņš samiegtām acīm noskatās uz sulaiņa muguru. Tad viņš pievērsās Elizabetei, kas izskatījās acīm redzami nokaunējusies.

“Viņi tā rīkojas, domādami, ka aizstāv mani,” meitene paskaidroja. “Viņi... ē... labi zina, kas jūs esat. Es vēlāk ar viņiem parunāšu.”

“Es par to būtu ļoti pateicīgs,” Ians atbildēja. Pagriezies pret Džordanu, viņš piebilda: “Elizabetes sulainis pastāvīgi cenšas izmest mani pa durvīm.”

“Vai viņš ir kurls?” Džordans bargi apvaicājās.

“Kurls?” Ians atkārtoja. “Protams, nē.”

“Tad vari uzskatīt, ka tev ir veicies,” Džordans īgni noteica, un Elizabete ar Aleksu sāka skaļi smieties.

“Taunzendu sulainis Penrozs ir pilnīgi kurls,” Elizabete paskaidroja.

Vakariņas turpinājās lielā jautrībā. To laikā Ians izbrīnījies daudz ko atklāja gan par Aleksandru, gan par Elizabeti, arī to, ka Aleksandra acīmredzot prot rīkoties ar rapieri tikpat izveicīgi kā Elizabete ar pistoli. Elizabete izturējās tik jauki, ka Ians pieķēra sevi aizmirstam ļoti garšīgo maltīti un vienkārši atgāzās krēslā, lai iepriecināts un lepns vērotu meiteni. Viņa dzirkstīja kā vīns viņu kristāla glāzēs, mirdzēja kā sveču gaisma galda svečturī, un, kad viņa smējās, istabā, šķiet, atskanēja mūzika. Ar iedzimtu namamātes talantu viņa visus iesaistīja sarunās, līdz pat Džordans un Ians sāka apmainīties jokiem. Taču labāk par visu bija tas, ka viņa Iana klātbūtnē izturējās nepiespiesti. Nemākslota, eleganta un maiga, viņa ik pa brīdim pagriezās pret Ianu, paķircināja viņu, pasmaidīja par viņa sacīto vai uzmanīgi uzklausīja viņa viedokli. Meitene vēl nebija gatava viņam uzticēties, taču Ians nojauta, ka šis brīdis vairs nav tālu.

Pēc vakariņām dāmas, kā jau ierasts, devās uz viesistabu, atstādamas džentlmeņus baudīt portvīnu un cigārus turpat pie galda.

“Kad es pirmo reizi mūžā ieraudzīju Ianu, viņš tobrīd aizsmēķēja cigāru,” Elizabete atzinās Aleksai, kad abas bija omulīgi iekārtojušās viesistabā. Pacēlusi galvu, viņa pamanīja raižpilno Aleksandras skatienu un pēc mirkļa klusi ievaicājās: “Viņš tev nepatīk, vai ne?”

Aleksa strauji paskatījās uz draudzeni, izdzirdējusi vieglo vilšanos viņas balsī.

“Man... man nepatīk tas, kā viņš pret tevi ir izturējies,” Aleks a atzinās.

Atgāzusi galvu, Elizabete aizvēra acis, pūlēdamās saprast, ko lai saka, ko lai domā. Pirms krietna laika Ians bija sacījis, ka ir gandrīz iemīlējies viņā, toties tagad, kad viņi jau bija saderināti, viņš par to nebija bildis ne vārda, pat ne izlicies. Viņa nebija īsti pārliecināta par viņa nolūkiem un jūtām; to gan viņa varēja sacīt arī pati par sevi. Meitene bija droša vienīgi par to, ka, ieraugot Iana skarbo, skaisto seju ar pareizajiem vaibstiem un pārdrošās dzintarkrāsas acis, viņu allaž pārņēma spriedze un neparasts dzīvīgums. Viņa zināja, ka Ianam patīk viņu skūpstīt, arī viņai pašai ļoti patika saņemt šos skūpstus. Bez tā visa bija vēl kas tāds, kas Elizabeti neatvairāmi saistīja pie šā cilvēka: jau pašā pirmajā abu tikšanās reizē Elizabete bija nojautusi, ka Iana Torntona dvēselei piemīt citiem neraksturīgs dziļums.

“Ir tik grūti saprast,” viņa nočukstēja, “kā man vajadzētu justies un ko domāt. Un man ir nelāgas aizdomas, ka manām domām un jūtām nebūs nekādas nozīmes,” viņa gandrīz skumji piebilda, “jo es tiešām viņu iemīlēšu.” Atvērusi acis, viņa uzlūkoja Aleksu. “Tas jau notiek, un es tur neko nespēju līdzēt. Tas notika jau pirms diviem gadiem, un toreiz arī es nespēju pretoties. Tagad nu tu redzi,” viņa piebilda ar vieglu, bēdīgu smaidu, “ka es justos daudz labāk, ja arī tev viņš kaut mazliet patiktu.”

Aleksa pasniedzās pāri galdam un saņēma Elizabetes plaukstas savējās.

“Ja tu viņu mīli, tad viņam jābūt vislabākajam no visiem vīriešiem. No šā brīža es centīšos ieraudzīt visas viņa labās īpašības!” Mirkli svārstījusies, Aleksandra uzdrošinājās pavaicāt: “Elizabete, vai viņš tevi mīl?”

Elizabete papurināja galvu.

“Viņš teica, ka grib mani un grib, lai mums būtu bērni.”

Aleksa apvaldīja mulsuma pilnus smieklus.

“Ko viņš grib?”

“Viņš grib mani un grib, lai mums būtu bērni.”

Aleksandras lūpas noraustījās dīvainā, zinīgā smaidā.

“Par šo pirmo daļu tu man neesi teikusi. Tas mani tiešām iedrošina,” viņa paķircinājās, viegli pietvīkdama.

“Manuprāt, mani arī,” Elizabete atzinās, un Aleksa veltīja viņai ašu, pētošu skatienu.

“Elizabete, tagad gan nav īstais brīdis par to runāt...” Aleksa pietvīka vēl vairāk. “Patiesībā par to vispār nepieklājas runāt, bet vai Lūsinda tev ir paskaidrojusi, kā var tikt pie bērna?”

“Jā, protams,” Elizabete nesvārstīdamās atbildēja.

“Labi, jo citādi to nāktos izdarīt man, un es vēl neesmu aizmirsusi, kā reaģēju pati, kad to uzzināju. Tas nebija nekas patīkams!” Aleksa iesmējās. “No otras puses, tu allaž esi bijusi gudrāka par mani.”

“Man nemaz tā neliekas,” Elizabete atteica, nekādi nespēdama saprast, par ko gan te vajadzētu sarkt. Lūsinda uz viņas jautājumu bija atbildējusi, ka bērni tiek ieņemti, kad vīrs skūpsta savu sievu gultā. Un pirmo reizi tas esot sāpīgi. Iana skūpsti reizēm lika viņas lūpām smelgt, tomēr tie nekad neizraisīja sāpes, un Elizabetei tie ārkārtīgi patika.

It kā savu jūtu atklāšana Aleksandrai būtu nez kā ļāvusi viņai aizmirst visas raizes, kas ar tām saistītas, Elizabete bija tik laimīga un atvieglota, ka brīdī, kad vīrieši pievienojās abām dzīvojamā istabā, viņai pat radās aizdomas, ka Ians to pamanījis.

Ians tiešām bija to pamanījis; patiesībā, kad viņi pēc Elizabetes možā ierosinājuma apsēdās spēlēt kārtis, viņš ievēroja, ka abas dāmas izturas pret viņu ar gandrīz nenosakāmu, tomēr nepārprotamu labvēlību.

“Vai tu varētu sajaukt un izdalīt kārtis?” Elizabete apvaicājās. Ians pamāja, meitene pasniedza viņam kāršu kavu un tad aizrautīgi noskatījās, kā Iana rokās kārtis šķietami atdzīvojas, aši sajaucas un tad izlido no viņa pirkstiem, izkārtodamās mazās, glītās kaudzītēs.

“Ko tu gribētu spēlēt?” viņš apvaicājās.

“Es gribētu redzēt, kā tu krāpies,” Elizabete impulsīvi pateica un uzsmaidīja viņam.

Ians sastinga, cieši skatīdamies meitenei sejā.

“Ko, lūdzu?”

“Es gribēju teikt,” viņa steidzīgi paskaidroja, kamēr Ians turpināja lēni jaukt kārtis, nenolaizdams acis no viņas, “tovakar pie Serīzes kāršu spēles salonā tika pieminēts kāds, kas protot izdalīt kārtis, izvelkot tās no kavas apakšas, un man ienāca prātā, vai tu varētu...” Viņa aprāvās, ar novēlošanos aptverdama, ka aizvainojusi Ianu. Iana samiegto acu domīgais skatiens apliecināja, ka Elizabetes vārdi likuši viņam domāt, vai tiešām Elizabete uzskata viņu par krāpnieku. “Lūdzu piedošanu!” viņa klusi noteica. “Es izturējos tiešām briesmīgi.”

Ians pieņēma viņas atvainošanos ar strupu mājienu, un, kad Aleksa steidzīgi iejaucās sarunā, ierosinādama:

“Varbūt mēs varētu spēlēt ar šiliņa likmi,” viņš, nebilzdams ne vārda, tūdaļ izdalīja kārtis.

Juzdamās pārāk nokaunējusies, lai spētu paskatīties uz Ianu, Elizabete iekoda lūpā un paņēma kārtis.

Viņai bija iedalīti četri kungi.

Viņas skatiens pievērsās Ianam, taču viņš bija ērti atgāzies krēslā un pētīja pats savas kārtis.

Viņa laimēja trīs šiliņus un ļoti nopriecājās.

Ians padeva kāršu kavu viņai, taču Elizabete papurināja galvu.

“Man nepatīk dalīt kārtis. Es tās allaž izmetu no rokām, un Seltons teica, ka tas ļoti kaitinot. Vai tu izdalīsi manā vietā?”

“Labprāt,” Ians vienaldzīgi atteica, un Elizabete apbēdināta nojauta, ka viņš joprojām jūtas aizvainots.

“Kas ir Seltons?” Džordans gribēja zināt.

“Zirgu puisis, ar kuru es mēdzu spēlēt kārtis,” Elizabete nelaimīga paskaidroja un paņēma kārtis.

Izrādījās, ka viņai rokās ir četri dūži.

Tad viņa visu saprata un smieklos un atvieglojumā trīcošām lūpām pacēla galvu, lai cieši uzlūkotu savu līgavaini. Viņa pilnīgi mierīgajā sejā nekas neliecināja par to, ka nupat būtu noticis kaut kas neparasts.

Laiski atgāzies krēslā, viņš vienaldzīgi savilka uzaci un apvaicājās:

“Vai vēlies paņemt vēl kādu kārti, Elizabete?”

“Jā,” viņa atteica, apvaldīdama jautrību. “Es gribētu dabūt vēl kādu dūzi pie tiem, kas man jau ir.”

“Dūži ir tikai četri,” viņš mierīgi paskaidroja ar tik pārliecinošu laipnību, ka Elizabete sāka skaļi smieties un nometa kārtis. “Tu esi īsts blēdis!” viņa izdvesa, kad atkal spēja parunāt, taču meitenes seja staroja apbrīnā.

“Paldies, mīļā!” viņš maigi atteica. “Priecājos, ka tavs viedoklis par mani jau sāk uzlaboties.”

Smiekli sastinga Elizabetes krūtīs, un tos aizstāja maigums, kas pārņēma visu viņas augumu. Džentlmeņi nemēdza citu klātbūtnē izrunāt tik maigus vārdus, un bieži vien viņi vispār tādus nelietoja. Es esmu skots, Ians pirms krietna laika bija dobji iečukstējis viņai ausī, mēs to mēdzam. Pēc viņa sacītā iestājās saspringts klusums, un pēc mirkļa Taunzendi uzsāka aizrautīgu, jautru sarunu. Tieši īstajā brīdī, jo Elizabete nekādi nespēja atraut skatienu no Iana, nevarēdama pat pakustēties. Un šajā bezgalīgajā mirklī, kad abu acis sastapās, Elizabeti pārņēma gandrīz nevaldāma vēlēšanās mesties Iana apskāvienos. Arī viņš to saprata, un tas, ko meitene ieraudzīja Iana acīs, lika viņai gandrīz zaudēt samaņu.

“Paklau, Ian, man nupat ienāca prātā,” Džordans pēc mirkļa pajokoja, saudzīgi iztraucēdams mirkļa burvību, “ka mēs ar savu godīgo uzvedību tikai velti tērējam laiku.”

Iana skatiens negribīgi atrāvās no Elizabetes sejas, un viņš neizpratnē uzsmaidīja Džordanam.

“Kas tev padomā?” viņš apvaicājās, pastumdams kāršu kavu uz Džordana pusi, kamēr Elizabete nolika atpakaļ savus negodīgi laimētos žetonus.

“Ja tu tik labi proti izdalīt kārtis, mēs varētu apspēlēt pusi

Londonas. Ja kāds no mūsu upuriem uzdrošinātos iebilst, tad Aleksa varētu viņu caurdurt ar rapieri, bet Elizabete viņu nošautu, pirms viņš būtu atsities pret zemi.”

Ians iesmējās.

“Laba doma. Un ko darītu tu pats?”

“Viņš palīdzētu mums bēgt no Ņūgeitas cietuma!” Elizabete iesmējās.

“Tieši tā.”

Pēc tam kad Ians bija devies uz viesnīcu “Zaļā lapa”, kur bija nolēmis pavadīt nakti pirms atgriešanās mājās, Elizabete uzkavējās lejasstāvā, lai novāktu sveces un sakārtotu viesistabu.

Vienā no augšstāva viesu guļamistabām Džordans paskatījās uz sievas vieglo, domīgo smaidu un noslēpa smīnu.

“Ko tu tagad domā par Kensingtonas marķīzu?” viņš apvaicājās.

Aleksa ar mirdzošām acīm uzlūkoja viņu.

“Ja vien viņš atkal neizdarīs kaut ko nejauku,” viņa klusi sacīja, “esmu gatava noticēt, ka viņš tiešām ir tavs brālēns.”

“Paldies, mīļā!” Džordans maigi sacīja, atkārtodams pirmīt dzirdētos Iana vārdus un pārfrāzēdams tos. “Priecājos, ka tavs viedoklis par viņu jau sāk uzlaboties.”

26. nodaļa

■>

Elizabeti bija pārņēmusi nenoliedzama vēlēšanās atkal satikt Ianu un vairāk nekā liela ziņkāre ieraudzīt viņa māju. Viņš bija stāstījis, ka nopircis Montmeinu iepriekšējā gadā pats par savu naudu, un pēc viesošanās Skotijā Elizabetei šķita, ka viņam labāk piestāvētu rupji būvēts lauku īpašums. No otras puses, viņai likās muļķīgi un izšķērdīgi nedzīvot Heivenhērstā, kurā bija pieejamas visas ērtības, tomēr viņa saprata, ka Iana lepnums ciestu, ja viņam nāktos dzīvot Elizabetes mājā.

Elizabete bija atstājusi Lūsindu viesnīciņā, kurā abas pārgulēja, un karietē pavadījusi ceļā vairāk nekā divas stundas, kad Ārons beidzot strauji apturēja karieti pie masīviem dzelzs vārtiem, kas aizšķērsoja ieeju. Elizabete nervozi palūkojās ārā pa logu, ieraudzīja iespaidīgos vārtus un nonāca pie acīmredzamā secinājuma, ka viņi vai nu nonākuši nepareizā vietā, vai arī Ārons iegriezies šajā piebraucamajā ceļā, lai noskaidrotu, kurp viņiem jādodas tālāk. No maza, grezna namiņa, kas atradās aiz vārtiem, iznāca sargs, un Elizabete ieklausījās, ko sacīs Ārons.

“Heivenhērstas grāfiene,” Ārons paziņoja vārtu sargam.

Satriektā Elizabete pa karietes atvērto logu ieraudzīja, ka sargs pamāj un tad pieiet pie vārtiem. Masīvais dzelzs portāls ar labi eļļotajām virām klusi atvērās, Ārons iebrauca, un sargs atkal aizvēra vārtus. Žņaudzīdama rokās cimdus, Elizabete turpināja skatīties pa logu, kamēr kariete devās uz priekšu pa bezgalīgo, līkumaino piebraucamo ceļu, kas vijās caur neiedomājami rūpīgi koptu parku, atklājot skatienam gleznainu ainu ar māju, kura nelīdzinājās nevienai, ko Elizabete līdz šim bija redzējusi. No trim pusēm māju ieskāva augsti, ar kupliem kokiem apauguši kalni, bet zem akmens tilta, ko klaudzinot šķērsoja zirgu pakavi, jautri čaloja skaists strauts.

Elizabete nespēja apvaldīt sajūsmas izsaucienu, ieraugot izsmalcināti skaisto ēku. Tā bija majestātiska trīsstāvu celtne ar diviem uz priekšu izvirzītiem spārniem. Saules gaisma mirdzēja lielajās stikla rūtīs, kas rotāja mājas fasādi; no piebraucamā ceļa uz masīvajām parādes durvīm veda platas terasveida kāpnes ar zemiem pakāpieniem, bet ik pēc četriem pakāpieniem abās kāpņu pusēs bija novietotas akmens urnas ar rūpīgi apgrieztiem krūmiem. Zāliena galā pa ezera spoguļgludo virsmu nesteidzīgi peldēja gulbji, bet līdzās ezeram atradās grieķu stilā celta vasaras māja ar baltām kolonnām, un tā bija tik milzīga, ka tajā varētu ietilpināt ceturto daļu no pašas Elizabetes nama. Zemes īpašuma neviltotais skaistums kopā ar precīzi izvietotajiem ainavas atribūtiem atstāja satriecošu iespaidu.

Kariete beidzot apstājās pie terases kāpnēm, un pa tām nonāca četri sulaiņi vīnsarkanās livrejās ar zelta apšuvumiem. Viņi palīdzēja apjukušajai Elizabetei izkāpt no karietes un, nostājušies viņai abās pusēs kā godasardze, pavadīja meiteni uz māju.

Kāds sulainis atvēra masīvās parādes durvis un paklanījās atnācējai, bet Elizabete iegāja brīnumskaistā marmora vestibilā ar stikla griestiem trīsstāvu augstumā. Apburta viņa lūkojās visapkārt, pūlēdamās aptvert, kur atrodas.

“Mans kungs ir savā kabinetā kopā ar viesiem, kas pirmīt ieradās negaidot,” sulainis paziņoja, liekot Elizabetei atraut acis no graciozajām, izliektajām grieķu stila kāpnēm, kas vijās augšup abās lielā vestibila pusēs. .“Kungs lika, lai jūs pavadu pie viņa, tiklīdz jūs ieradīsieties šeit.”

Elizabete nedroši pasmaidīja un pa marmora gaiteni sekoja sulainim, kas apstājās pie lakotām divviru durvīm ar grezniem misiņa rokturiem un pieklauvēja. Nenogaidījis atbildi, viņš atvēra durvis. Elizabete automātiski paspēra trīs soļus uz priekšu un sastinga. Pāri telpai, kuras sienas klāja grāmatplaukti, stiepās vai vesels akrs bieza persiešu paklāja, un kabineta tālākajā galā pie masīva, grezna rakstāmgalda, uzlocījis piedurknes virs iedegušajiem delmiem, sēdēja vīrietis, kurš bija dzīvojis mazajā Skotijas namiņā un kopā ar viņu šāvis pa koka zaru.

Pat nepamanīdama pārējos trīs vīriešus, kas pieklājīgi piecēlās kājās, Elizabete vēroja Ianu pieceļamies ar to pašu iedzimto graciozitāti, kas šķita daļa no viņa paša. Aizvien pieaugošā nere-alitātes sajūtā viņa dzirdēja, kā Ians atvainojas saviem apmeklētājiem, redzēja, kā viņš apiet apkārt rakstāmgaldam un dodas viņai pretī ar gariem, apņēmīgiem soļiem. Tuvodamies viņš kļuva aizvien lielāks, viņa platie pleci aizklāja skatienam visu pārējo telpu, viņa dzintarkrāsas acis jautājoši lūkojās Elizabetei sejā, bet viņa smaidā vīdēja uzjautrinājums un nedrošība.

“Elizabete!” viņš sacīja.

Plati iepletusi acis mulsumā un apbrīnā, Elizabete ļāva pielikt savu roku viņam pie lūpām un tad klusi teica:

“Es varētu tevi nogalināt.”

Ians pasmaidīja par šādu vārdu un balss toņa kontrastu.

“Zinu.”

“Tu varēji man to pateikt.”

“Es cerēju tev sagādāt pārsteigumu.”

Precīzāk izsakoties, viņš bija cerējis, ka meitene neko nezina, un nu viņš bija saņēmis pierādījumu: tieši tā, kā Ians bija domājis, Elizabete bija piekritusi ar viņu apprecēties, neko nezinādama par viņa bagātību. Apjukums un neticība viņas sejā bija neviltoti. Ianam vajadzēja to ieraudzīt pašam savām acīm, tāpēc viņš bija licis sulainim nekavējoties pavadīt meiteni pie viņa. Ians bija saņēmis savu pierādījumu un kopā ar to guvis pārliecību, ka, par spīti tam, cik ļoti Elizabete nevēlējās atzīties ne sev, ne arī viņam, šī meitene tomēr viņu mīlēja.

Tagad viņa varēja pēc sirds patikas apgalvot, ka no laulības vēlas iegūt tikai neatkarību, jo nu Ians spēja to uztvert aukstasinīgi. Elizabete viņu mīlēja.

Elizabete vēroja izteiksmes maiņu viņa sejā. Domādama, ka Ians cer sagaidīt no viņas kādu atzinīgu vārdu par viņa māju, meitene draiski pasmaidīja un zobgalīgi paziņoja:

“Tas, protams, būs liels upuris, bet es centīšos paciest visas neērtības, ko sagādās dzīvošana tādā mājā kā šī. Cik daudz istabu te ir?” viņa pavaicāja.

Ians savilka uzaci.

“Simt astoņdesmit divas.”

“Maza, pieticīga izmēra māja,” Elizabete tēlotā nopietnībā attrauca. “Šķiet, ka nāksies vien mēģināt ar to samierināties.”

Ians nodomāja, ka tas viņiem noteikti izdosies lieliski.

Pēc brīža viņš pabeidza lietišķo tikšanos, gandrīz rupji izvadīja no bibliotēkas savus darījumu partnerus un devās uzmeklēt Elizabeti.

“Viņa izgāja dārzā, milord,” sulainis paziņoja.

Pēc brīža Ians devās laukā pa stikla durvīm un pa balkona

\

kāpnēm lejā pie Elizabetes. Viņa patlaban bija noliekusies, lai nokniebtu no rožu krūma kādu novītušu pumpuru.

“Tas sāpēs tikai īsu brīdi,” viņa sacīja krūmam, “un tas nāks tev tikai par labu. Gan redzēsi.” Ar mulsu smaidu viņa pievērsās Ianam. “Man ir tāds paradums,” viņa paskaidroja.

“Tas acīm redzami iedarbojas.” Ians sirsnīgi pasmaidīja, nolūkodamies uz krāšņi ziedošajiem krūmiem ap meiteni.

“Kā tu to zini?”

“Es to zinu tāpēc,” viņš klusi sacīja, kad Elizabete piecēlās, “ka līdz brīdim, kad tu te ienāci, tas bija tikai parasts dārzs.”

Elizabete apmulsusi pielieca galvu.

“Un kas tagad šeit ir?”

“Paradīze.”

Elizabetei aizrāvās elpa, dzirdot Iana piesmakušo balsi un redzot alkas viņa acīs. Ians pastiepa roku, un Elizabete, pati neapzinādamās, ko dara, padeva viņam savējo un tad metās viņa apskāvienos. Vienu elpu aizraujošu mirkli Iana kvēlojošās acis uzmanīgi pētīja viņas seju, viņa roku tvēriens kļuva aizvien ciešāks, un tad viņš nolieca galvu. Iana jutekliskās lūpas piekļāvās viņas mutei neprātīgi maigā un mokoši alkainā skūpstā, viņa plaukstas noslīdēja pār viņas sāniem un krūtīm, un Elizabete juta, kā visa viņas pretestība, visa viņas griba pamazām sabrūk un pagaist, un atbildēja uz skūpstu no visas savas sirds.

Šajā skūpstā slēpās mīlestība, kas bija krājusies viņas vientuļajos bērnības gados, Ians to sajuta maigajās lūpās, kas labprātīgi pavērās viņa mēlei, smalkajos pirkstos, kuri izslīdēja cauri viņa matiem. Nesavtīgā aizrautībā viņa skūpstīja Ianu, un viņš kā izsalcis uztvēra šo maigumu, juzdams, kā tas pārņem viņu visu, radot neizsakāmu prieku.

Gandrīz ar sāpīgu piepūli viņš atrāvās, vienā plaukstā joprojām saņēmis viņas zīdainos matus, bet ar otru turēdams viņu piekļautu savam saspringtajam augumam, un Elizabete palika stāvam viņa apskāvienos, šķietami nebūdama ne izbijusies, ne aizskarta par viņa jūtamo uzbudinājumu.

“Es mīlu tevi,” Ians čukstēja, paberzēdams zodu pret meitenes deniņiem. “Un tu mīli mani. Es to jūtu, kad turu tevi savās rokās.” Ians juta, ka meitene viegli saspringst un aprauti ievelk elpu, tomēr viņa vai nu nespēja, vai negribēja runāt. Viņš turpināja runāt, maigi glāstīdams Elizabetes muguru. “Es to jūtu, Elizabete, un, ja tu pavisam drīz to neatzīsi, es sajukšu prātā. Es nespēju strādāt. Es nespēju domāt. Es pieņemu lēmumus un tad pārdomāju. Un,” viņš jokojot piebilda, gribēdams padarīt noskaņu jautrāku ar vienīgo tematu, kam Elizabete pavisam noteikti varēja pievērst uzmanību, “es nemaz negribu pieminēt naudas summu, kādu mēdzu izšķiest tik liela uztraukuma brīžos. Esmu nopircis ne vien visus tos tērpus un māju Promenādstrītā, bet arī...”

Turpinādams runāt ar Elizabeti, viņš paslēja augšup meitenes zodu, izbaudīdams maigo kaisli viņas acīs un izlikdamies neredzam vieglās šaubas to zaļajās dzīlēs.

“Ja tuvākajā laikā tu to neatzīsi,” viņš pajokoja, “es iztērēšu visu naudu, un mēs būsim pliki un nabagi.” Elizabetes smalkās uzacis neizpratnē savilkās, un Ians pasmaidīja, atņemdams meitenes roku sev no krūtīm un satverdams pirkstos smaragda saderināšanās gredzenu, ko bija viņai nopircis. “Liela uztraukuma brīžos,” viņš atkārtoja, uzvilkdams skaisto gredzenu viņai pirkstā, “es pērku visu, ko vien ieraugu. Man nācās ne pa jokam savaldīties, lai nenopirktu to visās iespējamās krāsās.”

Elizabetes acis atrāvās no viņa smaidošajām lūpām, pievērsās milzīgajam dārgakmenim un tad pārsteigumā iepletās.

“Ai, bet...” viņa iesaucās, skatīdamās uz gredzenu, un saspringta izslējās, “tas ir brīnumskaists, es tā tiešām domāju, bet tu nedrīksti... nudien, es nevaru to pieņemt. Ian!” viņa satraukta iesaucās, likdama viņam nodrebēt, izdzirdot savu vārdu. “Es nedrīkstu to pieņemt. Tu jau tā esi bijis ārkārtīgi devīgs pret mani.” Viņa gandrīz bijīgi pieskārās milzīgajam dārgakmenim un tad lietišķi papurināja galvu. “Dārglietas man nav vajadzīgas, patiešām ne. Tu to izdarīji tikai tāpēc, ka es savulaik izmetu muļķīgu piezīmi par kādu, kurš man solījis dārgakmeņus manu plaukstu lielumā, un tagad tu esi man nopircis gandrīz tikpat lielu dārglietu!”

“Ne gluži!” Ians iesmējās.

“Tāds akmens maksā tik daudz, ka es gadiem ilgi varētu apmaksāt rēķinus par Heivenhērstas apūdeņošanu un maksāt visiem kalpotājiem algas, turklāt vēl ari par pārtiku...”

Elizabete grasījās novilkt gredzenu no pirksta.

“Nevajag!” Ians apvaldīja smieklus un saņēma rokas viņai aiz muguras. “Es...” Viņš izmisīgi pūlējās izdomāt kādu veidu viņas iebildumu noraidīšanai. “Es to nevarēšu atdot atpakaļ. Šis gredzens ir daļa no rotaslietu komplekta.”

“Tu gribi teikt, ka tas vēl nav viss?”

“Diemžēl tā ir, kaut gan es gribēju tevi šovakar pārsteigt. Ir vēl arī kaklarota, aproce un auskari.”

“Ak tā, skaidrs,” Elizabete noteica, cenzdamās neskatīties uz gredzenu. “Nu, tādā gadījumā... ja jau tu pirki vairākas rotas uzreiz, tad gredzens noteikti nemaksāja tik daudz, kā tas būtu maksājis... Tikai nemēģini man iegalvot,” viņa bargi piebilda, redzēdama, ka Iana pleci notrīc apslāpētos smieklos, “ka tu par tiem visiem samaksāji pilnu cenu!”

Ians smiedamies piespieda savu pieri pie viņējās un pamāja. “Tev ir laimējies,” viņa noteica, kā aizsargādama satverot plaukstā skaisto gredzenu, “ka esmu piekritusi ar tevi apprecēties.”

“]a tu to nebūtu izdarījusi, Dievs vien to zina, ko es vēl būtu nopircis!” Ians iesmējās.

“Un cik daudz par to visu samaksājis...” Elizabete pasmaidīja, piekļaudamās viņam ciešāk klāt pirmo reizi pati pēc savas gribas. “Vai tu tiešām tā dari?” viņa pēc brīža noprasīja.

“Ko tad?” Ians izdvesa. Viņa acis bija aizmiglojušās no smieklu asarām.

“Satraukuma brīžos neprātīgi šķiedies ar naudu?”

“Jā,” viņš sameloja apslāpētā balsī.

“Tev nāksies izbeigt tā rīkoties.”

“Es centīšos.”

“Es varētu tev palīdzēt.”

“Esi tik laipna!”

“Tu vari pilnībā uzticēties man.”

“Tieši to es ari grasos darīt.”

Tā bija pirmā reize Iana mūžā, kad viņš smiedamies skūpstīja kādu sievieti.

Pēcpusdiena pagāja tik ātri, it kā tās būtu minūtes, nevis stundas, un Ians nemitīgi ik pa brīdim ieskatījās pulkstenī, vēlēdamies, kaut tas apstātos. Kad vairs nekas nebija līdzams, viņš pavadīja Elizabeti līdz karietei.

“Rītvakar es tevi sagaidīšu Londonā ballē. Un neuztraucies! Viss būs labi.”

“Zinu,” viņa atteica nesatricināmā pārliecībā.

27. nodaļa

1

Pirms piecām dienām, ierodoties Vilingtonu ballē, viņa bija jutusies pārbijusies un nokaunējusies. Šajā vakarā, kad sulainis skaļi izsauca viņas vārdu, Elizabete nejuta ne bailes, ne raizes, graciozi šķērsodama balkonu un lēni dodamās lejā pa kāpnēm kopā ar hercoga atraitni. Džordans un Aleksandra viņām sekoja cieši pa pēdām. Elizabete redzēja, ka cilvēki pagriežas, lai noskatītos uz viņu, bet šovakar viņai šo sešsimt seju izteiksme likās pilnīgi vienaldzīga. Ģērbusies neticami greznā, ar zeltu izšūta smaragdzaļa zīda tērpā, izrotājusies ar Iana dāvāto smaragdu un briljantu kaklarotu un savijusi matus galvvidū izsmalcinātu cirtu mezglā, viņa jutās bezrūpīga un mierīga.

Kāpņu vidū viņa pārlaida skatienu pūlim, meklēdama vienīgo seju, kas viņai likās svarīga. Viņš atradās tieši turpat, kur bija stāvējis pirms diviem gadiem, kad viņa bija iegājusi Šerīzes deju zālē, Ians stāvēja netālu no kāpņu pakājes, klausīdamies dažu cilvēku runās.

Kā viņa jau bija paredzējusi, Ians pacēla galvu tieši tajā mirklī, kad viņa to ieraudzīja, it kā būtu viņu gaidījis. Iana pārdrošais, apbrīnas pilnais skatiens pārslīdēja pār meitenes augumu un atkal lēni atgriezās pie viņas sejas, un tad, atcerējies to pašu, ko viņa, Ians klusā sveicienā pacēla glāzi.

Tas bija tik maigi un sāpīgi pazīstams; šo pašu ainu viņi bija tēlojuši jau pirms diviem gadiem, tikai toreiz viss bija beidzies aplam. Šovakar Elizabete bija apņēmusies panākt, lai viss beigtos tā, kā pieklājas, un visi pārējie iemesli, kāpēc viņa šeit atradās, meitenei bija vienaldzīgi. Viss, ko Ians bija vakar viņai teicis, viņa piesmakuši balss, viņa apskāvieni tas viss atgādināja maigu mūziku, kas skanēja Elizabetes sirdī. Viņš bija pārdrošs, pašapzinīgs un kaislīgs viņš vienmēr tāds bija un Elizabete vairs nebaidījās.

Arī Ians domāja par pēdējo reizi, kad bija noraudzījies, kā Elizabete ienāk deju zālē, tas ir, viņš par to domāja līdz brīdim, kamēr ieraudzīja viņu un zaudēja spēju loģiski spriest. Tā Elizabete Kemerone, kas tagad nāca lejā pa kāpnēm un pagāja viņam garām dažu jardu attālumā, vairs nebija tā pati pirms diviem gadiem redzētā skaistā meitene zilajā tērpā.

Šī elpu aizraujošā vīzija smaragdzaļā žīda kleitā bija pārāk skaista, lai būtu īsta; pārāk majestātiska un atsvešināta, lai ļautu viņam sev pieskarties. Ians dziļi ievilka elpu un tikai tad aptvēra, ka to aizturējis, vērojot meiteni. Tieši tāpat kā visi četri viņam līdzās stāvošie vīrieši.

“Augstā debess!” grāfs Dilards izdvesa, apgriezdamies, lai noskatītos uz Elizabeti. “Viņa taču nevar būt īsta.”

“Ieraugot viņu, arī es nodomāju tieši to pašu,” atzinās Ro-dijs Kārstērzs, pienākdams viņiem klāt.

“Man vienalga, ko par viņu baumo,” Dilards turpināja, apreibis no meitenes skaistās sejas un pavisam aizmirsis, ka viens no blakus stāvošajiem vīriešiem ir saistīts ar šīm baumām. “Es gribu, lai kāds mani ar viņu iepazīstina.”

Atdevis savu glāzi Rodijam, nevis nupat pienākušam kalpotājam, viņš devās pie Džordana Taunzenda lūgt, lai tas viņus iepazīstinātu.

To redzot, Ianam tikai ar lielām pūlēm izdevās saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, atraut skatienu no Dilarda muguras un pievērsties Rodijam Kārstērzam, kas nupat bija ar viņu sasveicinājies. Patiesībā Ianam tikai pēc pāris mirkļiem izdevās atcerēties viņa vārdu.

“Sveiks, Kārstērz! Kā tev klājas?” viņš beidzot sacīja.

“Esmu pagalam, tāpat kā puse šeit sanākušo vīriešu,” Rodijs atteica, pieliekdams galvu uz Elizabetes pusi un uzmanīgi nopētīdams Iana pieklājīgo seju un aizkaitinājuma pilnās acis. “Patiesībā es jūtos tik satriekts, ka otro reizi savas izslavētās karjeras laikā esmu palīdzējis nelaimē nonākušai dāmai. Tavai dāmai, ja vien intuīcija mani neviļ, un tas vēl nekad nav noticis.”

Ians pielika glāzi pie lūpām, vērodams Dilardu, kas patlaban paklanījās Elizabetei.

“Tev būs jāizsakās konkrētāk,” viņš nepacietīgi sacīja.

“Konkrētāk izsakoties, tas nozīmē, ka, pēc mana cēlā uzskata, vēl nevienam nav izdevies aptraipīt šā brīnumskaistā radījuma godu. Arī tev ne.”

Dzirdot runājam par Elizabeti kā par visu iekārotu, gardu kumosiņu, Ianu pārņēma spējš niknums.

No nepieciešamības atbildēt uz Kārstērza piezīmi viņu paglāba klāt pienākušie ļaudis, kas ārkārtīgi vēlējās tikt ar viņu iepazīstināti, un Ians kārtējo reizi bija spiests paciest neskaitāmus reveransus, koķetus smaidus, aicinošus skatienus un pārmērīgi aizrautīgus rokasspiedienus un klanīšanos.

“Kā tu tagad jūties,” Rodijs pavaicāja, kad iepazīstinātie bija devušies tālāk un Ianam tuvojās nākamā grupa, “kad vienas nakts laikā esi kļuvis par tik ļoti iekārotu neprecēto vīrieti?”

Ians kaut ko atbildēja un negaidot devās prom, iznīcinādams jaunpienācēju cerības ar viņu iepazīties. Blakus Rodijam stāvošais džentlmenis, kurš visu šo laiku bija slepus apbrīnojis Iana izsmalcināti piegrieztos vīna krāsas svārkus un bikses, paliecās tuvāk Rodijam un ierunājās mazliet skaļāk, lai viņa vārdi būtu saklausāmi pāri zāles troksnim.

“Paklau, Rodij, ko Kensingtons tev teica, kad tu viņam prasīji, kāda viņam tagad sajūta?”

Rodija lūpās pavīdēja sardonisks smaids.

“Viņš teica, ka labāk būtu ar mieru paciest augoni uz diben-gala.” Iesāņus palūkojies uz satriekto sarunu biedru, viņš drūmi piemetināja: “Tā kā Hotorns ir jau apprecējies, bet Kensingtons, pēc manām domām, drīz sekos viņa paraugam, vienīgais, kurš paliks neprecējies, būs hercogs Kleitons Vestmorlends. Ņemot vērā jezgu, ko Hotorns un Kensingtons sacēluši ar savu precēšanos, atliek tikai gaidīt, ko darīs Vestmorlends.”

Ianam bija vajadzīgas desmit minūtes, lai noietu desmit jardu attālumu līdz savam vectēvam, jo ik uz soļa viņam kāds vai nu pakniksēja, vai centās pateikt kādu draudzīgu vārdu.

Turpmāko stundu viņš pavadīja uz deju grīdas, kur Elizabete dejoja ar saviem partneriem, un Ians ievēroja, ka meitene tagad ir gandrīz tikpat pieprasīta kā viņš pats. Vakara gaitā, noskatīdamies, kā viņa smejas, sarunājoties ar partneriem vai klausoties viņu dāsnajos komplimentos, Ians atzīmēja, ka viņu pašu balles reizēm uzjautrināja, bet pārsvarā viņam tās šķita garlaicīgas, toties Elizabete šajā vidē burtiski atplauka. Te bija viņas īstā vieta, Ians saprata; šī bija pasaule, kur Elizabete mirdzēja, staroja un valdīja kā jauna karaliene. Tā bija pasaule, kas viņai acīm redzami . patika. Kopš ierašanās brīža viņa nebija veltījusi Ianam nevienu skatienu, kaut arī viņa acis ik pa brīdim pievērsās meitenei. Un tas nozīmēja, viņš drūmi domāja, kad beidzot bija pienācis laiks lūgt Elizabeti uz valsi, ka viņš bija tāds pats kā lielākā daļa vīriešu šajā zālē. Tāpat kā Ians, arī visi pārējie vēroja meiteni ar alkatīgu un domīgu skatienu.

Turpinādams uzsākto farsu, Ians piegāja pie Taunzendiem un vispirms uzrunāja Džordanu, kas stāvēja starp savu sievu un Elizabeti. Veltījis Ianam jautru, izpratnes pilnu skatienu, Džordans paklausīgi pagriezās pret Elizabeti, kuru bija ielencis vesels pielūdzēju bars.

“Lēdija Kemerone,” viņš sacīja, eleganti tēlodams savu lomu, un pamāja uz Iana pusi. “Cerams, jūs vēl atceraties mūsu draugu lordu Torntonu, Kensingtonas marķīzu?”

Laimīgais smaids, ko Elizabete veltīja Ianam, nepavisam nelīdzinājās hercoga atraitnes ieteiktajam “pieklājīgajam, tomēr vienaldzīgajam” izturēšanās veidam. Tā viņa vēl nekad nebija uzsmaidījusi Ianam.

“Protams, es jūs atceros, milord,” Elizabete sacīja un graciozi sniedza viņam roku.

“Vai drīkstu jūs lūgt uz šo valsi?” Ians vaicāja, redzot Elizabetes pielūdzēju ārkārtīgo interesi. Viņš nogaidīja, kamēr abi jau tuvojās deju grīdai, un tikai tad mēģināja ierunāties maigāk. “Izskatās, ka tev šis vakars sagādā lielu prieku.”

“Jā,” Elizabete nevērīgi attrauca, taču tad, pacēlusi galvu, ieraudzīja viņa vēso skatienu; tagad, kad meitene labāk saprata, ko pati jūt, viņai bija daudz vieglāk izprast arī Iana izjūtas. Elizabetes lūpās pavīdēja maigs smaids. Muzikanti sāka spēlēt valsi; tas skanēja viņas sirdī, kad Iana roka apskāva viņas vidukli, bet viņa kreisā plauksta sakļāvās ap meitenes pirkstiem.

Virs galvas kristāla kandelabros dega simttūkstoš sveču, bet Elizabete domās atkal atradās mēness apgaismotajā lapenē. Toreiz, tāpat kā tagad, Ians bija brīvi kustējies mūzikas ritmā. Ar toreizējo skaisto valsi bija sācies kas tāds, kas vēlāk beidzās nejauki, briesmīgi nejauki. Tagad, dejojot ar šo vīrieti, Elizabete varēja likt valsim beigties citādi, un viņa to zināja; šī apjausma pildīja viņu ar lepnumu un vieglu satraukumu. Elizabete cerēja, ka Ians pateiks viņai kaut ko maigu, tāpat kā iepriekšējā reizē.

“Belheivens visu vakaru tevi vai aprij ar acīm,” Ians ierunājās. “Tāpat kā puse visu vīriešu šajā deju zālē. Kaut arī šī valsts lepojas ar savu iedzīvotāju izsmalcināto uzvedību, uz skaistu sieviešu apbrīnošanu tā noteikti neattiecas.”

Elizabete, mazliet iztrūkusies, klusībā pasmaidīja, nodomādama, ka ne jau šādus ievadvārdus viņa gaidījusi. Viņa saprata, ka savā pašreizējā noskaņojumā ir gatava runāt pati. Ieskatījusies Iana noslēpumainajās dzintarkrāsas acīs, viņa klusi sacīja:

“Ian, vai tu kādreiz esi kaut ko ļoti, ļoti gribējis kaut ko tādu, kas atrodas rokas stiepiena attālumā, un tomēr baidījies pēc tā sniegties?”

Pārsteigts par tik drūmu jautājumu un to, ka Elizabete uzrunājusi viņu vārdā, Ians mēģināja atvairīt greizsirdību, kas viņu visu šo vakaru bija plosījusi.

“Nē,” viņš atteica, cītīgi cenzdamies nerunāt strupi, un ielūkojās meitenes burvīgajā sejā. “Kāpēc tu tā vaicā? Vai ir kas tāds, ko tu vēlies?”

Elizabete novērsa skatienu un pamāja, lūkodamās viņa baltā krekla krūtežas rišās.

“Ko tad tu gribi?”

«rri • »

Ievi.

Ianam aizrāvās elpa, un viņš vairs nespēja atraut skatienu no Elizabetes mirdzošajiem matiem.

“Ko tu nupat teici?”

Viņa ieskatījās Ianam acīs.

“Es teicu, ka gribu tevi, tikai baidos, ka...”

Iana sirds salēcās, bet pirksti instinktīvi iespiedās meitenes mugurā, grasoties pievilkt viņu ciešāk sev klāt.

“Elizabete,” viņš sasprindzis ierunājās un, mazliet iztrūcies, pameta acis uz skatītājiem, kas viņus ziņkārīgi vēroja, un apvaldīja neiespējamo dziņu izvest meiteni uz balkona, “kāpēc tu man kaut ko tādu saki tieši tagad, kad mēs atrodamies pašā sasodītās deju grīdas vidū, zālē, kas pilna ar cilvēkiem?”

Elizabetes starojošais smaids kļuva platāks.

“Man likās, ka šī vieta tādam nolūkam būs īsti piemērota,” viņa atteica, redzēdama, ka Iana acis satumst iekārē.

“Tāpēc ka tā ir drošāk?” Ians neticīgi vaicāja, domādams, ka meitenei bail no viņa kaislīgās reakcijas.

“Nē, tāpēc ka pirms diviem gadiem viss sākās tieši tā. Mēs stāvējām lapenē, un skanēja valsis,” viņa pilnīgi lieki atgādināja Ianam. “Un tu nostājies man aiz muguras un lūdzi mani uz deju. Un es... un es piekritu,” viņa noteica apraudamās, jo ieraudzīja Iana acis savādi satumstam. “Vai tu atceries?” viņa trīcošā balsī piebilda, kad Ians klusēja.

Viņš turpināja cieši skatīties meitenei acīs, un viņa balss skanēja maigi.

“Mīli mani, Elizabete!”

Elizabete juta, ka viņas augumam pārskrien nevaldāmas trīsas, tomēr viņa nesaraudamās uzlūkoja vīrieti.

“Tas jau ir noticis.”

Valsis beidzās, un Ians tikai ar milzīgu piespiešanos atlaida meiteni. Viņi kopā izgāja cauri pūlim, pieklājīgi uzsmaidot*cilvē-kiem, kas viņus apturēja, pat nedzirdēdami, ko tie viņiem saka. Kad abi piegāja pie Taunzendiem, Ians ar vieglu pieskārienu aizkavēja Elizabeti.

“Es tev jau sen gribēju kaut ko teikt,” viņš sacīja. Cītīgi turpinādams izlikšanos citu labad, viņš paņēma no garāmejoša kalpotāja paplātes glāzi, lai tā kalpotu par izskaidrojumu viņu apstāšanās brīdim. “Es būtu tev to pateicis jau agrāk, taču tu šaubītos par maniem nolūkiem un nebūtu man noticējusi.”

Elizabete pieklājīgi pamāja kādai sievietei, kas bija ar viņu sasveicinājusies, un lēni pastiepa roku pēc glāzes, klausīdamās, kā Ians klusi saka:

“Es nekad neesmu teicis tavam brālim, ka negribu ar tevi precēties.”

Elizabetes roka sastinga, tad meitene paņēma glāzi no Iana un kopā ar viņu lēni jo lēni devās atpakaļ pie draugiem.

“Paldies!” viņa klusi noteica, apstādamās, lai iedzertu mazu malciņu un vēl mazliet pakavētos uz vietas.

“Ir vēl kas,” viņš uzbudināts piebilda.

“Kas tad?” viņa vaicāja.

“Es ienīstu šo sasodīto balli. Es būtu gatavs atdot pusi no tā, kas man pieder, lai atrastos kaut kur citur kopā ar tevi.”

Ianam par pārsteigumu, viņa taupīgā līgava piekrītoši pamāja.

“Es arī.”

“Pusi?” viņš pārvaicāja, uzsmaidīdams viņai, par spīti visiem pieklājības noteikumiem. “Tiešām?”

“Nu... vismaz ceturto daļu,” viņa bezpalīdzīgi pārlaboja, sniegdama Ianam roku obligātajam skūpstam un grasīdamās pakniksēt.

“Neuzdrošinies man kniksēt!” Ians klusi brīdināja, noskūpstīdams viņas cimdotos pirkstus. “Visur, kur vien parādos, sievietes krīt uz grīdas, kā sabrūkot kuģa takelāžai.”

Pleciem drebot jautrībā, Elizabete nepadevīgi noliecās dziļā reveransā, kas bija īsts graciozitātes un pārspīlējuma paraugs. Virs viņas galvas atskanēja Iana dobjie smiekli.

Pilnīgi mainījis savus iepriekšējos uzskatus, Ians pēkšņi nosprieda, ka šī balle ir ārkārtīgi patīkama. Aukstasinīgi viņš ķērās pie dejošanas ar pietiekami daudzām vecām un cienījamām sievietēm sabiedrības balstiem, lai nodrošinātu savu vēlāko atzīšanu par Elizabetei piemērotu pavadoni. Visā šajā bezgalīgajā vakarā viņa savaldība tikai pāris reižu guva negaidītus triecienus. Pirmajā gadījumā kāds, kurš Ianu nepazina, viņam pastāstīja, ka tikai pirms diviem mēnešiem lēdijas Elizabetes tēvocis izsūtījis visiem viņas agrākajiem pielūdzējiem vēstules ar precību piedāvājumiem.

Apspiedis nicinājumu pret Elizabetes tēvoci, Ians savilka seju jautrā smaidā un atzinās.

“Es pazīstu šīs dāmas tēvoci, un, par nožēlu, man jāsaka, viņš ir mazliet jucis. Jūs jau zināt, kaut kas tāds ir raksturīgs mūsu labākajām ģimenēm,” Ians mierīgi noteica. Atsauce uz Anglijas bezcerīgo karali Džordžu bija nepārprotama, un vīrietis, dzirdot šo joku, skaļi iesmējās.

“Taisnība,” viņš piekrita. “Diemžēl tā ir taisnība.” Tad viņš devās tālāk, lai visiem pastāstītu par savu drošo pārliecību, ka Elizabetes tēvocim tiešām kaut kas nav kārtībā ar galvu.

Tas, kā Ians tika galā ar seru Frānsisu Belheivenu kurš, kā bija atklājis Iana vectēvs, lielījies, ka Elizabete vairākas dienas pavadījusi kopā ar viņu, tas nebija vairs tik smalki, toties daudzreiz iedarbīgāk.

“Belheiven,” Ians viņu uzrunāja, kad pēc pusstundas bija uzmeklējis pretīgo bruņinieku.

Druknais vīrs pārsteigts apcirtās, pamezdams savus paziņas, kuri cītīgi centās saklausīt, ko Ians klusā balsī viņam saka.

“Jūsu klātbūtne man riebjas,” Ians bīstami klusi paziņoja. “Man nepatīk jūsu apģērbs, man nepatīk jūsu krekls, un man nepatīk jūsu kaklauta mezgls. Patiesībā arī jūs pats man nepatīkat. Vai esmu jūs pietiekami aizvainojis, vai arī man vajadzētu turpināt?”

Belheivens iepleta muti, bet viņa neveselīgi bālā seja kļuva drausmīgi pelēka.

“Vai... vai jūs cenšaties panākt... divkauju?”

“Nevienam nebūtu patikas nošaut riebīgu krupi, tomēr šajā gadījumā esmu gatavs pieļaut izņēmumu, jo šis krupis neprot turēt muti!”

“Divkauja ar jums?” Belheivens izdvesa. “Tas taču nepavisam nebūtu godīgi. Visi zina, cik labi jūs protat šaut. Tā būtu tīrā slepkavība.”

Ians paliecās tuvāk un caur sakostiem zobiem izgrūda:

“Tā tiešām būs slepkavība, jūs mazais, nožēlojamais opija rijēj, ja vien jūs pēkšņi nesāksiet ļoti nepārprotami un skaļi atcerēties, ka esat jokojis, stāstot par Elizabetes Kemerones apciemoju-

»

mu.

Izdzirdot pieminam opiju, Belheivens juta, kā no pirkstiem izslīd glāze un sašķīst uz grīdas.

“Es nupat sapratu, ka esmu tikai jokojis.”

“Labi,” Ians noteica, apspiezdams vēlēšanos viņu nožņaugt. “Tagad turpiniet to atcerēties un apstaigājiet visu deju zāli!”

“Paklau, Tornton,” aiz Iana muguras ierunājās kāda līksma balss, kamēr Belheivens aizsteidzās izpildīt pavēli, “tagad pat man vairs nav šaubu, ka viņš tiešām melojis.” Joprojām juzdams dusmas uz Belheivenu, Ians pārsteigts pagriezās un ieraudzīja Džonu Mārčmenu. “Viņa bija viesos arī pie manis,” Mārčmens sacīja. “Viss bija ļoti pieklājīgi, un izbeidz glūnēt uz mani tā, it kā es būtu Belheivens. Viņas krustmāte Berta mums nemitīgi sekoja pa pēdām.”

“Kas?” Ians pārvaicāja, dusmīgs, tomēr uzjautrināts.

“Viņas krustmāte Berta. Maza, drukna sieviete, kas nemēdz daudz runāt.”

“Būtu labi, ja arī tu sekotu viņas paraugam,” Ians drūmi brīdināja.

Džons Mārčmens, kam bija atļauts makšķerēt Iana brīnišķīgajā Skotijas upītē, veltīja draugam aizvainotu skatienu.

“Tev nav tiesību apšaubīt manu godaprātu. Es apsvēru iespēju apprecēt Elizabeti, lai paglābtu viņu no Belheivena; tu šo cilvēku gribēji tikai nošaut. Šķiet, ka mans upuris būtu bijis...”

“Par ko tu runā?” Ians apjucis jautāja, juzdamies tā, it kā būtu iegājis teātrī lugas otrā cēliena vidū un tagad nespētu saprast ne tās sižetu, ne aktieru darbu.

“Viņas tēvocis mani atraidīja. Viņš bija saņēmis labāku piedāvājumu.”

“Vari man ticēt, ka tagad tava dzīve būs daudz mierīgāka,” Ians sausi atteica un devās meklēt kādu kalpotāju ar dzērienu paplāti.

Pēdējā sadursme Ianam sagādāja vislielāko prieku, jo tobrīd Elizabete atradās viņam blakus pēc tam, kad viņi bija beiguši savu otro un pēdējo pieļaujamo deju. Pie viņiem pienāca vikonts Mondveils kopā ar Valēriju, kas cieši turējās vikontam pie rokas, turpat stāvēja arī visi pārējie. Ieraugot jauno sievieti, kas bija likusi Elizabetei un Ianam ciest tik daudz sāpju, Ianu pārņēma gandrīz tikpat liels aizkaitinājums, kā redzot Mondveilu. Vikonts blenza uz Elizabeti kā nelaimīgs pielūdzējs.

“Mondveil,” Ians strupi teica, juzdams, cik ļoti saspringuši Elizabetes pirksti, tiklīdz viņa ieraudzīja Valēriju, “atļaujiet izteikt komplimentu par jūsu gaumi. Esmu pārliecināts, ka Džeimiso-nes jaunkundze kļūs jums par labu sievu, ja vien jūs kādreiz saņemsiet dūšu, lai lūgtu viņas roku. ja jūs to tomēr izdarīsiet, tad uzklausiet manu padomu un pieņemiet viņai skolotāju, jo viņa neprot pareizi rakstīt.” Pievērsis savu iznīcinošo skatienu izbiedētajai jaunajai sievietei, Ians asi noskaldīja: “Vai man vajadzētu jums izskaidrot arī to, kā rakstāms vārds “ļaunprātība”?”

“Ian,” Elizabete saudzīgi iebilda, kad abi jau bija devušies

prom, “tam vairs nav nekādas nozīmes.” Viņa pacēla acis un uzsmaidīja Ianam, un Ians atbildēja uz šo smaidu. Pēkšņi viņu pārņēma milzīga laimes izjūta.

Tā bija tik ilgstoša, ka viņam izdevās aukstasinīgi pārciest atlikušās trīs nedēļas ar visiem nepieciešamajiem sabiedriskajiem un uzmanības izrādīšanas rituāliem un saderināšanās formalitātēm, domās atzīmējot katru dienu, kas pagājusi līdz brīdim, kad viņš varēs saukt Elizabeti par savu un piekļaut viņu savam alkstošajam augumam.

Ar pieklājīgu smaidu sejā Ians apmeklēja tējas vakarus un domās sacerēja vēstules savam sekretāram; sēdēdams operā, viņš domās lēni izģērba Elizabeti; viņš pārcieta vienpadsmit saviesīgas brokastis, kuru laikā izdomāja pilnīgi jauna veida mastu savai kuģu flotei; viņš pavadīja Elizabeti uz astoņpadsmit ballēm un pieklājīgi atturējās no savu fantāziju īstenošanas, saplosīdams tajās gabalos visus tos švaukstus, kas pulcējās apkārt meitenei, kāri pētīdami viņas krāšņo augumu un apbērdami viņu ar banalitā-tēm.

Tās bija trīs garākās nedēļas Iana mūžā.

Tās bija trīs īsākās nedēļas Elizabetes mūžā.

28. nodaļa

1

Nervoza un laimīga Elizabete stāvēja pie lielā spoguļa savā Promenādstrītas nama guļamistabā. Aleksandra sēdēja uz gultas, uzsmaidīdama viņai un četrām kalponēm, ko bija atsūtījis Ians, lai tās palīdzētu Elizabetei apģērbties un sakravāt mantas.

“Lūdzu piedošanu, milēdij,” durvīs parādījās kāda cita kalpone, “Bentners lūdza jums pateikt, ka ir ieradies Vērdsverta kungs un lūdz, lai jūs viņu nekavējoties pieņemat, kaut arī šodien ir jūsu kāzu diena.”

“Es tūlīt iešu!” Elizabete sāka steidzīgi lūkoties pēc rītasvār-kiem, kas būtu pieņemams ietērps, pieņemot vīriešu kārtas viesi.

“Kas tas par Vērdsvertu?” Aleksa painteresējās, mazliet izbrīnījusies par šādu Elizabetes traucēšanu, viņai gatavojoties kāzu svinībām.

“Detektīvs, ko es nolīgu, lai viņš mēģinātu noskaidrot, kas noticis ar Robertu.”

Kad Elizabete iegāja mazajā salonā, Vērdsverts nervozi soļoja šurpu turpu pa paklāju, turēdams rokā cepuri.

“Piedodiet, ka traucēju jūs kāzu dienā,” viņš iesāka, “bet patiesībā tieši tas arī ir manas steidzamās rīcības iemesls. Manuprāt, būs labāk, ja jūs aizvērsiet durvis,” viņš piebilda.

Elizabete pastiepa roku, kas pēkšņi bija sākusi trīcēt, un aizvēra durvis.

“Lēdija Kemerone,” detektīvs noraizējies sacīja, “man ir iemesls uzskatīt, ka jūsu nākamais vīrs ir saistīts ar jūsu brāļa nozušanu.”

Elizabete noslīga uz dīvāna.

“Tas... tas nav iespējams,” viņa drebošā balsī ieminējās. “Kāpēc jūs tā domājat?”

Vērdsverts aizgriezās no loga un pievērsās meitenei.

“Vai jūs zināt, ka tikai nedēļu pirms Roberta nozušanas Ians Torntons ar viņu cīnījās divkaujā?”

“Ak jā!” Elizabete atvieglota noteica. “Jā, zinu. Toreiz nevienam netika nodarīts nekas ļauns.”

“Gluži pretēji. Torntonam ē, Kensingtonam tika iešauts rokā.”

“Jā, zinu.”

“Vai jūs zināt arī to, ka jūsu brālis izšāva pirms noteiktā signāla?”

“Jā.”

“Tagad ir svarīgi, lai jūs varētu iedomāties, kādu reakciju tas noteikti izraisīja Kensingtonā. Viņš cieta sāpes jūsu brāļa negodīgās rīcības dēļ, un jau tas vien varēja kļūt par atriebības iemeslu.”

“Vērdsverta kungs!” Elizabete viegli pasmaidīja. “Ja Ians -lords Kensingtons būtu gribējis viņam nežēlīgi atriebties, kā jūs, šķiet, cenšaties man iegalvot, tad viņš to būtu darījis divkaujas vietā. Viņš ir izcils šāvējs. Tomēr viņš to neizdarīja,” viņa turpināja, aizrāvusies ar Iana aizstāvēšanu, “jo viņš neuzskata, ka būtu pareizi cīnīties divkaujā līdz nāvei personiskas nesaprašanās dēļ.”

“Ak tā,” Vērdsverts ar neslēptu sarkasmu noteica.

“Tieši tā,” Elizabete spītīgi atcirta. “Lords Torntons man pats to teica, un man ir zināms iemesls viņam ticēt,” viņa piebilda, atcerējusies, kā viņš bija noraidījis lorda Everlija izaicinājumu, kad Everlijs bija nosaucis Ianu par krāpnieku.

“Toties man ir iemesls ticēt,” Vērdsverts tikpat ietiepīgi atbildēja, “ka tas skots, ar kuru jūs gribat precēties,” viņš uzsvēra šo vārdu ar visu to iznīcinošo nicību, kādu angļi izjūt pret saviem “zemākajiem” līdziniekiem, “divkaujas laikā bez liekām šaubām laupa cilvēkam dzīvību.”

«n »

Es ne...

“Es pilnīgi droši zinu, ka viņš ir nogalinājis vismaz piecus.”

Elizabete norija siekalas.

“Esmu pārliecināta, ka viņš... ka šādai rīcībai bija pamatots iemesls un ka šīs divkaujas noritējušas godīgi.”

“Ja jau jums tā gribas domāt... tomēr tas vēl nav viss.”

Elizabete juta, ka viņai nosvīst plaukstas. Kāda viņas būtības daļa gribēja pielēkt kājās un mesties prom, bet otra daļa šķita paralizēta.

“Ko jūs gribat teikt?”

“Atļaušos jums atgādināt to, ko mēs jau zinām: Torntons bija ievainots un, bez šaubām, pat visai saprotami saniknots par jūsu brāļa šāvienu pirms noteiktā signāla.”

“Es to zinu... vismaz esmu gatava ar to samierināties. Tas šķiet saprātīgi.”

“Un vai jūs zinājāt arī to, milēdij, ka trīs dienas pēc jūsu brāļa neveiksmīgā mēģinājuma nogalināt Torntonu divkaujā jūsu brālis to atkārtoja vēlreiz šoreiz uz Mārblmērlas ceļa?”

Elizabete lēni piecēlās kājās.

“Tas nevar būt! Kā jūs to varat zināt? Kāpēc Robertam vajadzētu...” Viņa aprāvās. Trīs dienas pēc divkaujas vikonts Mon-dveils bija atsaucis saderināšanos, līdz ar to laupot viņai un Robertam visas cerības uz finansiālu atbalstu, un viņas brālis bija nozudis.

“Es to zinu, jo, liekot lietā visu jūsu sniegto informāciju, esmu sistemātiski izpētījis visu, ko jūsu brālis darīja tajā nedēļā, kad viņš nozuda. Tieši tā tas parasti tiek darīts viss ir jāizseko atpakaļejošā secībā, lai atrastu pavedienus, kas varētu palīdzēt atrisināt noslēpumu. Trīs dienas pēc divkaujas jūsu brālis pavadīja pēcpusdienu Naitbridžas klubā, kur piedzērās un sāka stāstīt, ka grib nogalināt Torntonu. Viņš no kāda paziņas aizņēmās karieti un paziņoja, ka iešot meklēt savu medījumu. Man izdevās noskaidrot, ka viņa “medījums” todien atradās Londonā un vēlā pēcpusdienā devās uz Dērlešīru, un tas nozīmēja, ka viņam vajadzēja izvēlēties Mārblmērlas ceļu. Tā kā viņam pusceļā būtu vajadzējis nomainīt zirgus, mēs sākām pārbaudīt iebraucamās vietas, lai noskaidrotu, vai tur kāds atceras cilvēku, kas izskatītos pēc Torn-tona vai jūsu brāļa. Krodziņā “Melnais mežakuilis” mums laimējās; tur kāds kalpotājs labi atcerējās Torntonu, jo tas viņam bija iedevis veselu puskronu. Viņš nebija aizmirsis arī to, ka Tornto-na karietē līdzās logam bija lodes izsists caurums, un spēja atstāstīt arī savu sarunu ar Torntona kučieri, kurš bijis tik satriekts, lai pastāstītu, kā šis caurums tur uzradies. Šķiet, ka dažu jūdžu attālumā no krodziņa bija noticis strīds, kura laikā Roberta aprakstam atbilstošs vīrietis vīrietis, kuru Torntons bija nosaucis par Robertu Kemeronu, izjājis uz ceļa un mēģinājis caur logu nošaut Torntonu.

Divas dienas vēlāk jūsu brālis Naitbridžas klubā lielījās saviem draugiem par to, ko izdarījis. Viņš paziņojis, ka Torntons esot izputinājis gan jūs, gan viņu un ka viņš labāk miršot nekā ļaušot Torntonam tikt cauri sveikā. Kāds Torntona zirgu puisis stāstīja, ka jau tajā pašā naktī jūsu brālis atkal esot izjājis tumsā un uzbrucis Torntonam uz ceļa, kas ved uz Londonu. Šoreiz jūsu brālis viņam iešāvis plecā. Torntonam izdevies viņu savaldīt, taču jūsu brālis jāšus aizbēdzis. Tā kā Torntons karietē nav varējis pa mežu viņam sekot, jūsu brālim tiešām izdevies tikt prom. Tomēr nākamajā dienā pēc aiziešanas no kluba jūsu brālis pēkšņi nozudis. Jūs teicāt, ka viņš atstājis mājās visas savas mantas. Apģērbu, personiskās lietas, visu. Par ko tas jums liecina, lēdija Kemerone?” detektīvs vaicāja.

Elizabete vēlreiz norija siekalas, nevēlēdamās ļaut sev noticēt tam, kas pārsniedza viņas saprašanas robežas.

“Tas liecina, ka Robertu bija apsēdusi doma mani atriebt un ka viņa izraudzītie paņēmieni bija... nebija gluži... pieņemami.”

“Vai Torntons jums par to kādreiz ir ieminējies?”

Elizabete papurināja galvu un aizstāvēdamās tūdaļ piebilda:

“Roberts mums abiem ir sāpīgs sarunu temats. Mēs par viņu nemēdzam runāt.”

“Jūs nemaz neklausāties, ko es saku, milēdij!” Vērdsverts izmisīgās dusmās iesaucās. “Jūs izvairāties no acīmredzamu secinājumu izdarīšanas. Es uzskatu, ka Torntons ir licis jūsu brāli nolaupīt vai izdarīt vēl ko ļaunāku, lai izvairītos no turpmākajiem draudiem savai dzīvībai.”

“Es viņam to pavaicāšu,” Elizabete atteica, juzdama, ka galvā sāk dauzīties mazs panikas un sāpju āmuriņš.

“Nedariet to!” Vērdsverts viņu pārtrauca, izskatīdamies tā, it kā būtu gatavs viņu sapurināt. “Ja mēs gribam noskaidrot patiesību, tad nedrīkstam likt Torntonam noprast, ka mēs šo patiesību pūlamies atklāt. Ja nekas cits nelīdzēs, es varbūt lūgšu, lai jūs viņam pastāstāt visu, ko zināt, tad mēs varētu viņu novērot un palūkoties, kur viņš ies un ko darīs kaut arī diez vai viņš to darīs atklāti.” Vērdsverts līdzjūtīgi piebilda: “Man ļoti žēl, ka jums nāksies uzklausīt vēl dažus jaunumus, tomēr man šķita, ka būtu prātīgi jūs brīdināt, pirms jūs tiešām apprecaties ar to slepkavniecisko skotu!”

Viņš atkal nicīgi izrunāja vārdu “skots”, un, kaut arī Elizabete bija pagalam apjukusi un šausmu pārņemta, tāda muļķīga izrunāšanās viņu saniknoja.

“Tūlīt pat izbeidziet tik aizskaroši izsacīties!” viņa iesaucās. “Turklāt Ians lords Torntons ir daļēji anglis,” viņa mazliet izmisīgi piebilda.

“Tas nozīmē, ka viņš ir tikai daļēji mežonis,” Vērdsverts iznīcinošā nicinājumā atcirta. Tad, paskatījies uz bālo, skaisto meiteni, kas izaicinoši lūkojās viņam acīs, viņš ierunājās mazliet maigāk: “Jūs nemaz nezināt, kādi mēdz būt šie cilvēki un kādi tie parasti arī ir. Mana māsa apprecējās ar skotu, un jūs pat nevarat iedomāties, par kādu elli viņš pārvērta māsas dzīvi.”

“Ians Torntons nav jūsu māsasvīrs!”

“Nav gan,” Vērdsverts izgrūda. “Viņš ir cilvēks, kurš ticis pie bagātības ar kāršu spēlēm un kurš ne vienu reizi vien apsūdzēts krāpšanā! Pirms divpadsmit gadiem to zina visi viņš ticis pie mazas zeltraktuves, iespēlējot to kārtīs no kāda kolonista, kad sava pirmā jūras brauciena laikā iegriezies turienes ostā. Zeltraktuve bankrotēja, un šis kolonists, kurš pusi mūža bija tajā nostrādājis, grasījās apsūdzēt Torntonu krāpšanā, un vai jūs zināt, ko jūsu līgavainis izdarīja?”

Elizabete papurināja galvu.

“Jūsu pusskots aukstasinīgi nogalināja viņu. Vai dzirdat? Viņš to cilvēku nogalināja. To zina visi, varat man ticēt.”

Elizabete sāka trīcēt tik spēcīgi, ka viss viņas augums drebēja. “Viņi cīnījās divkaujā, un tas barbars viņu nogalināja.”

Vārds “divkauja” mazliet mazināja Elizabetes sāpes kā remdinošs līdzeklis. Divkauja nebija tas pats, kas slepkavība... ne gluži. “Vai... vai tā bija godīga divkauja?”

Vērdsverts paraustīja plecus.

“Runā, ka tā esot bijusi godīga, bet tās ir tikai tenkas.” Elizabete pielēca kājās, taču dusmīgā apsūdzība meitenes acīs nespēja apslāpēt viņas bažas.

“Jūs saucat par tenkām visu, kas runā viņam par labu, taču, tiklīdz šīs runas padara viņu vainīgu, jūs pilnībā paļaujaties uz tām, turklāt vēl cerat, ka es rīkošos tāpat!”

“Lūdzu, milēdij,” detektīvs iebilda, izskatīdamies patiesi izmisis. “Es tikai cenšos jums ieskaidrot, cik neprātīgas būtu šīs laulības. Nedariet to, es jūs lūdzu. Jums jānogaida.”

“Tas jāizlemj man pašai,” Elizabete atcirta, lepni slēpdama bailes aiz dusmām.

Cieši sakodis zobus, Vērdsverts beidzot noteica:

“Ja jūs esat tik liela muļķe, ka gribat šodien apprecēties ar šo vīrieti, tad es vismaz lūdzu jūs nestāstīt viņam visu, ko esmu uzzinājis, bet, tāpat kā līdz šim, izvairīties no jebkurām runām par Robertu Kemeronu. Ja jūs to nedarīsiet,” viņš drūmi piebilda, “tad apdraudēsiet sava brāļa dzīvību, ja viņš joprojām ir dzīvs.”

Elizabete tik ļoti pūlējās sakopot domas un nesabrukt, ka iecirta nagus sev delnās.

“Par ko jūs runājat?” viņa aizžņaugtā balsī iesaucās. “Tās ir aplamības. Es pavaicāšu Ianam. Viņam jādod iespēja noliegt šo aprunāšanu, paskaidrot.,.”

Vērdsverts izbijies satvēra meiteni aiz pleciem.

“Uzklausiet taču mani!” viņš iekliedzās. “Ja jūs to darīsiet, jūsu brālis var zaudēt dzīvību!” Sava straujuma apmulsināts, viņš atlaida rokas, tomēr viņa balss joprojām palika uzstājīga un gandrīz lūdzoša. “Apdomājiet vismaz faktus, ja nevēlaties apsvērt pieņēmumus: jūsu vīrs nupat ir kļuvis par mantinieku vienam no Eiropas pašiem ietekmīgākajiem tituliem. Viņš grasās jūs apprecēt skaistu sievieti, grāfieni, kura vēl pirms dažām nedēļām viņam būtu neaizsniedzama. Vai jums tiešām liekas, ka viņš būtu gatavs riskēt ar to visu, pieļaujot, lai jūsu brālis tiek atrasts un atvests šurp, lai liecinātu pret viņu? Ja jūsu brālis netika nogalināts, ja Torntons viņu ir tikai piespiedis strādāt kādā savā raktuvē vai ar varu padarījis par jūrnieku uz kāda sava kuģa un jūs sāksiet viņu izvaicāt, Torntonam neatliks nekas cits kā vien atbrīvoties no pierādījumiem. Vai jūs mani dzirdat, lēdija Kemerone? Vai saprotat?”

Elizabete pamāja.

“Tad atļaujiet jums novēlēt jauku dienu. Es turpināšu meklēt jūsu brāli.”

Pie durvīm viņš apstājās un atskatījās uz telpas vidū sastingušo, spokaini bālo meiteni ar noliekto galvu.

“Jūsu pašas labad neprecieties ar šo vīrieti, kamēr mēs vēl neesam par visu pārliecinājušies.”

“Un kad tas notiks?” Elizabete vaicāja.

“Kas to lai zina? Varbūt pēc mēneša vai pat gada. Vai arī nekad.” Viņš apklusa un smagi nopūtās. “Ja jūs gribat rīkoties pretēji veselajam saprātam un apprecēties ar viņu, tad vismaz sava brāļa, ja ne sevis pašas dēļ nesakiet ne vārda! Arī jums draudēs briesmas, ja izrādīsies, ka Torntons ir vainīgs, viņš nodomās, ka jūs drīz vien to atklāsiet un varbūt pat paziņosiet to visiem.”

Kad Vērdsverts bija aizgājis, Elizabete noslīga uz dīvāna un aizvēra acis, pūlēdamās apvaldīt asaras. Viņas prātā skanēja Vērdsverta balss. Sirdī viņa redzēja smaidošo Ianu, kura balss bija piesmakuši un alku pilna: “Mīli mani, Elizabete!” Un tad viņa atcerējās, kā Ians bija stājies pretī viņas tēvocim, vaigā noraustoties muskulim un visam augumam izstarojot niknumu. Viņa atcerējās Ianu siltumnīcā, kad viņus bija pārsteidzis Roberts un paziņojis, ka Elizabete jau ir saderinājusies; tobrīd Ians bija veltījis viņai īsti slepkavniecisku skatienu.

Tomēr tajā divkaujā viņš nebija nodarījis Robertam pāri. Ar visām savām taisnīgajām dusmām viņš bija rīkojies vēsi un savaldīgi. Krampjaini norijusi siekalas, Elizabete notrausa acs kaktiņā parādījušos asaru, juzdamās tā, it kā tiktu plosīta gabalos.

Viņa redzēja Iana seju, skarbo seju, kuru viņa laiskais smaids spēja padarīt gandrīz zēnisku. Viņa redzēja Iana acis ledainas Skotijā, niknas, raugoties uz viņas tēvoci... un smaidošas tajā dienā, kad viņš bija ieradies Heivenhērstā.

Viņas prātā nemitīgi skanēja Iana balss, kas uzveica visas šaubas, šī dobjā, pārliecinošā, piesmakusī balss: “Mīli mani, Elizabete!”

Elizabete lēni piecēlās un, būdama joprojām ārkārtīgi bāla, beidzot izlēma. Ja viņš nebija vainīgs un viņa atsauktu šīs laulības, Ians kļūtu par izsmiekla objektu; viņa pat nevarētu paskaidrot savas rīcības iemeslu, un Ians nemūžam viņai nepiedotu. Viņa zaudētu Ianu uz visiem laikiem. Ja viņa ar šo vīrieti apprecētos, ja viņa sekotu savai intuīcijai, tad varbūt viņa nekad neuzzinātu, kas noticis ar Robertu. Vai arī Ians tiktu attaisnots. Vai varbūt viņa atklātu, ka ir apprecējusies ar briesmoni, ar slepkavu.

Aleksandra uzmeta Elizabetes bālajai sejai vienu vienīgu skatienu un tūdaļ pielēca kājās no gultas, cieši apskaudama draudzeni.

“Kas noticis, Elizabete? Vai atgadījies kaut kas slikts? Pastāsti man lūdzu, tu izskaties tā, it kā grasītos zaudēt samaņu.”

Elizabetei gribējās visu pastāstīt, viņa to būtu darījusi, tomēr viņa ļoti baiļojās, ka Aleksa tad mēģinātu viņu atrunāt no kāzām. Jau tāpat viņai bija ļoti grūti nācies pieņemt lēmumu; tagad, kad tas bija izdarīts, viņa nevēlējās dzirdēt vairs nekādus iebildumus, baidīdamās, ka sāks svārstīties. Viņa bija apņēmusies ticēt Ianam; un šā iemesla pēc viņa gribēja, lai Aleksa par Ianu domātu aizvien labāk.

“Nekas nav noticis,” viņa neveikli attrauca. “Vismaz pagaidām ne. Vērdsverta kungam vajadzēja papildu informāciju par Robertu, un man ir grūti par viņu runāt.”

Kamēr Aleksandra un kāda kalpone kārtoja Elizabetes kāzu tērpa trēnu, pati līgava stāvēja pie baznīcas ieejas, trīcēdama uztraukumā. Bažu nomocīta, viņa pūlējās sev iegalvot, ka pie visa vainīgs tikai pirmskāzu nervu drudzis.

Viņa palūkojās iekšā pa durvīm, zinādama, ka visā pārpildītajā katedrālē nav neviena viņas radinieka pat neviena vīriešu kārtas rada, kas varētu viņu aizvest pie altāra. Viņa redzēja, kā Džordans Taunzends nostājas savā vietā pie altāra un viņam seko Ians stalts, melnā tērpā, iespaidīgs ar savu stāju un gribu. Nebija neviena, kurš varētu piespiest viņu pildīt šo norunu, ja viņš izvēlētos to nedarīt. Pat tiesa nespētu likt viņam mainīt savus uzskatus.

“Elizabete?” Stenopas hercogs klusi ierunājās un pastiepa viņai roku. “Nebaidies, bērns,” viņš maigi sacīja, smaidot ieskatījies viņas milzīgajās, baiļu pilnajās acīs. “Viss beigsies tik ātri, ka tu pat nepagūsi attapties.”

Skaļi ieskanējās ērģeles, tad melodija gaidpilna aprāvās, un pēkšņi Elizabete jau atradās ejas vidū. Meitenei ienāca prātā, cik gan daudzi cilvēku tūkstoši, kas viņu vēroja, joprojām atcerējās viņas savulaik izdaudzināto “sakaru” ar Ianu un gudroja, cik drīz pasaulē jānāk viņu bērnam.

Viņa izklaidīgi pamanīja, ka daudzas sejas izskatījās laipnas. Hercoga māsa uzsmaidīja līgavai; otra māsa uzmanīgi nosusināja asaras. Rodijs Kārstērzs pārdroši pamirkšķināja viņai, un Elizabetei uznāca histēriski smiekli, kurus tūdaļ nomāca bailes un apjukums. Arī Ians vēroja viņu ar neizprotamu izteiksmi sejā. Tikai vikārs izskatījās mierīgs. Turēdams rokās atvērto grāmatu, viņš pacietīgi gaidīja.

29. nodaļa

Stenopas hercogs bija uzstājis, ka nepieciešamas milzīgas kāzas, uz kurām jāuzaicina visi sabiedrībā nozīmīgie cilvēki, lai uz visiem laikiem izbeigtu baumas par Iana un Elizabetes pagātni. Rezultātā svinības tika sarīkotas Montmeinā, nevis Heivenhērstā, kas ne vien nebija pietiekami liela, bet nespēja arī nodrošināt naktsmājas tūkstoš viesiem. Stāvēdama deju zāles malā, kuru Ia-na floristu armija bija pārvērtusi par milzīgu ziedu nojumi ar mazītiņu lapeni tālākajā galā, Elizabete visiem spēkiem pūlējās padzīt atmiņas par Vērdsverta šārīta apmeklējumu. Lai arī cik ļoti viņa censtos, detektīva teiktais joprojām apņēma prātu kā plīvurs, kas gan nebija tik biezs, lai traucētu viņu izturēties, kā ierasts, tomēr tik un tā palika turpat, kur bija.

Tagad viņa mēģināja atvairīt šīs domas vienīgajā sev pieejamā veidā: ik reizi, kad Elizabeti pārņēma drūmas nojausmas un bailes, viņa ar acīm uzmeklēja Ianu. Ilgo stundu laikā kopš viņu salaulāšanās viņa bija atklājusi, ka, redzot Ianu, spēj atvairīt visas šaubas un padarīt Vērdsverta apvainojumus tik absurdus, kādi tie neapšaubāmi arī bija. Ja Iana tuvumā nebija, Elizabete ķērās pie otra līdzekļa viņa savilka seju jautrā smaidā, tēlodama sev un visiem pārējiem, ka ir tieši tāda nesatricināmi laimīga, bezrūpīga līgava, kādai viņai pienācās būt. Jo vairāk viņa to izmēģināja, jo vairāk tāda arī jutās.

Tā kā Ians bija aizgājis pēc šampanieša un aizkavējies pie draugiem, Elizabete sāka cītīgi uzsmaidīt kāzu viesiem, kuri bezgalīgā straumē plūda viņai garām, vēlēdami laimi vai izteikdami uzslavas par greznajiem telpas rotājumiem un gardo mielastu, ko pirmīt bija baudījuši. Saltums, ko Elizabete no rīta it kā bija sajutusi baznīcā, tagad šķita tikai viņas satrauktā prāta auglis, un viņa atskārta, ka bijusi nepareizās domās par daudziem šiem ļaudīm. Taisnība gan, viņi bija nosodījuši Elizabetes uzvedību pirms diviem gadiem kā gan citādi? tomēr tagad lielākā daļa patiesi centās panākt, lai bijušais tiktu aizmirsts.

Viņi cītīgi mēģināja izlikties, ka pagātnes vispār nav bijis, un tas lika Elizabetei klusībā pasmaidīt, īpaši tajos brīžos, kad viņa kārtējo reizi pārlaida skatienu telpai; neviens, tikai viņa pati, nebija pamanījis, ka deju zāle visai satraucoši līdzinās Šerīzes Di-monas lauku mājas dārzam, bet stūrī novietotā lapene ar režģo-to ieeju ir precīza tās lapenes kopija, kurā viņa ar Ianu pirms diviem gadiem bija dejojusi valsi.

Telpas otrā malā vikārs kopā ar Džeku Vailiju, Lūsindu un Stenopas hercogu pacēla glāzi pret meiteni. Elizabete pasmaidīja un pamāja. Džeiks Vailijs, redzēdams šo kluso sveicienu, atplauka un uzrunāja līdzās stāvošos.

“Viņa nu gan ir skaista līgava, vai ne?” viņš jau kuro reizi sacīja. Pēdējās pusstundas laikā visi trīs vīrieši nemitīgi apsveica cits citu par viņu lomu šīs laulības noslēgšanā, un Dankana un Džei-ka aizvien skaļākā uzvedība skaidri liecināja par izdzertā vīna daudzumu.

“Ārkārtīgi skaista,” Dankans piekrita.

“Viņa Ianam būs lieliska sieva,” hercogs noteica. “Mēs esam labi pastrādājuši, džentlmeņi,” viņš piebilda un kārtējo reizi pacēla glāzi pret saviem draugiem. “Par tevi, Dankan,” viņš paklanījās, “par to, ka tu liki Ianam nākt pie prāta.”

“Par tevi, Edvard,” vikārs atbildēja hercogam, “par to, ka piespiedi sabiedrību viņus atzīt.” Pagriezies pret Džeiku, viņš piebilda: “Un par tevi, vecais draugs, par to, ka devies uz ciemu pēc kalponēm un paņēmi līdzi veco Atilu un Trokmortones-Džounsas jaunkundzi.”

To teicis, viņš ar novēlošanos atcerējās klusējošo pavadoni, kas stīvi stāvēja viņiem līdzās, izskatīdamās pilnīgi vienaldzīga.

“Un par jums, Trokmortones-Džounsas jaunkundz,” Dan-kans sacīja, zemu un galanti paklanīdamies, “par to, ka pirms diviem gadiem iedzērāt opija tinktūru un pastāstījāt man patiesību par Iana rīcību. Tikai ar jūsu palīdzību varēja notikt arī viss pārējais. Bet, paklau,” apjukušais Dankans steidzīgi pamāja kalpotājam ar šampanieša paplāti, “jums taču nav glāzes, mana dārgā dāma, lai iedzertu par mūsu tostu.”

“Es nelietoju stiprus dzērienus,” Lūsinda paziņoja Danka-nam. “Turklāt, mans dārgais kungs,” viņa piebilda ar pārākuma pilnu izteiksmi, kas varēja būt pat smaids vai smīns, “es nemēdzu lietot arī opija tinktūru.” To sacījusi, viņa sacēla savas neglītās, pelēkās kleitas svārkus un devās bojāt garastāvokli nākamajai viesu grupai. Trīs apjukušie vīrieši nolūkojās viņai pakaļ, tad saskatījās un pēkšņi skaļi iesmējās.

Elizabete pacēla acis un ieraudzīja, ka Ians viņai sniedz šampanieša glāzi.

“Paldies!” Elizabete uzsmaidīja viņam un pamāja uz Danka-nu, hercogu un Džeiku, kuri patlaban vai locījās aiz smiekliem. “Viņiem nu gan iet jautri,” viņa piezīmēja.

Ians izklaidīgi pameta skatienu uz smejošajiem vīriem un tad atkal pievērsās savai sievai.

“Smaidot tu izskaties satriecoša.”

Elizabete pamanīja, ka viņa balss kļuvusi dobja, bet acīs parādījies kas līdzīgs gurdenumam. Viņa prātoja, kāds gan tam varētu būt iemesls, bet Ians klusi piebilda:

“Vai iesim pie miera?”

To dzirdot, Elizabete nosprieda, ka vainīgs nogurums. Arī vi-

ņa pati jau sen kāroja uzmeklēt guļamistabu, taču, tā kā viņai vēl nekad agrāk nebija nācies piedalīties kāzu svinībās, viņa domāja, ka arī šajā gadījumā visam jānotiek tāpat kā jebkurā sarīkojumā, un tas nozīmēja, ka namatēvs ar namamāti nevarēja atstāt zāli, līdz pēdējais viesis aizgājis vai devies gulēt. Šonakt visas viesu guļamistabas gaidīja savus iemītniekus, bet no rīta bija paredzētas lielas kāzu brokastis un medības.

“Man nenāk miegs, es tikai esmu mazliet nogurusi no smaidīšanas,” Elizabete paskaidroja un aprāvās, lai veltītu kārtējo smaidu viesim, kurš bija uztvēris viņas skatienu un pamājis. Pagriezusies pret Ianu, viņa pieklājīgi ieminējās: “Šī diena bijusi ļoti nogurdinoša. Ja tu iesi gulēt, visi noteikti to sapratīs.”

“Par to es nešaubos,” Ians atbildēja, un Elizabete neizpratnē ievēroja, ka viņa acis pēkšņi iemirdzas.

“Es palikšu lejā un aizstāšu tevi,” viņa ierosināja.

Iana acis iemirdzējās vēl vairāk.

“Vai tev neliekas, ka izskatīsies mazliet dīvaini, ja es iešu gulēt viens?”

Elizabete zināja, ka tas varētu likties nepieklājīgi, ja ne gluži dīvaini, taču tad viņa kaut ko iedomājās un, iedrošinot Ianu, sacīja:

“Atstāj visu manā ziņā. Ja kāds kaut ko jautās par tevi, gan es pratīšu aizbildināties.”

Iana lūpas noraustījās.

“Ja drīkstu zināt, kā tu izskaidrosi manu aiziešanu?”

“Es teikšu, ka tu nejūties labi. Tas tomēr nedrīkst būt nekas pārāk nopietns, citādi mūs pieķers melos, ja mēs rīt no rīta sveiki un veseli ieradīsimies uz brokastīm un vēlāk piedalīsimies arī medībās.” Viņa brīdi padomāja un tad apņēmīgi paziņoja: “Es teikšu, ka tev piemetušās galvassāpes.”

Ians izskatījās ārkārtīgi uzjautrināts.

“Ļoti mīļi, ka esi gatava mani aizbildināt, taču tāds apgalvojums novestu pie tā, ka viss nākamais mēnesis man būtu jāpavada divkaujās, cenšoties aizstāvēt savu godu pret ēnu, kas mesta uz manu... ē... vīrišķo spēku.”

\

“Kāpēc? Vai tad džentlmeņiem nemēdz sāpēt galva?”

“Ne jau viņu kāzu naktī!” Ians šķelmīgi pasmējās.

“Nesaprotu, kāpēc tā.”

“Tiešām?”

“Tiešām. Turklāt,” Elizabete aizkaitināta nočukstēja, “es nespēju aptvert, kāpēc viesi neiet gulēt. Man vēl nekad nav nācies piedalīties kāzu svinībās, tomēr liekas, ka viņiem jau sen vajadzēja likties gultā.”

“Elizabete,” Ians sacīja, cenzdamies nesmieties, “kāzu svinībās viesi nedrīkst iet gulēt, kamēr to nav izdarījusi līgava ar līgavaini. Ja tu paskatīsies tur, kur es rādu, tad redzēsi, ka manas vecās krustmātes jau snauž savos krēslos.”

“Ai!” Elizabeti tūdaļ pārņēma nožēla. “Es to nezināju. Kāpēc tu man to nepateici jau agrāk?”

“Tāpēc,” Ians atteica, saņemdams sievu aiz elkoņa un sākdams lēni virzīties uz deju zāles durvīm, “ka gribēju, lai tu izbaudi katru mūsu svinību mirkli, kaut arī mums tādēļ nāktos atbalstīt viesus pret krūmiem.”

“Runājot par krūmiem,” viņa atjokoja, brīdi pakavēdamās uz balkona, lai pēdējo reizi veltītu sirsnīgu skatienu “lapenei”, kas bija darināta no podos iestādītiem un zīda ziediem rotātiem kokiem un aizņēma ceturtdaļu deju zāles, “visi par to vien runā, ka savās turpmākajās ballēs izrotās telpas tā, lai tās izskatītos pēc dārza un lapenēm. Manuprāt, tu esi iedibinājis jaunu modi.”

“Tev vajadzēja redzēt savu seju,” Ians paķircinājās, vilkdams sievu prom, “tajā brīdī, kad saprati, ko esmu izdarījis.”

“Mēs droši vien esam vienīgais pāris,” Elizabete nepalika parādā, smiedamās sazvērnieciski lūkodamās viņam acīs, “kas atklājis balli, dejojot valsi telpas stūrī.” Kad orķestris bija sācis spēlēt pirmo valsi, Ians bija ievedis Elizabeti “lapenē”, kur abi sāka dejot.

“Vai tev tas nepatika?”

“Tu taču zini, ka patika,” Elizabete atteica, kopā ar Ianu dodamās augšā pa izliektajām kāpnēm.

Ians apstājās pie viņas guļamistabas durvīm, atvēra tās un jau grasījās apskaut sievu, kad pēkšņi aprāvās, ieraudzījis, ka pa gaiteni tuvojas divas kalpones, nesdamas veselu klēpi gultasveļas.

“Mums nekur nav jāsteidzas,” viņš pačukstēja. “Mums būs tik daudz laika, cik vien vēlēsimies.”

30. nodaļa

Pat nemanīdama, cik sāpīgi saviebusies izskatās Berta, kas sukāja viņas biezos matus, Elizabete sēdēja pie tualetes galdiņa, uzvilkusi ar mežģīnēm rotātu glāsmaina zīda naktskreklu, kas tā bija apgalvojusi Lasālas kundze marķīzam viņa kāzu naktī sagādāšot ārkārtīgu prieku.

Pašreizējā mirklī Elizabete nemaz nedomāja par to, ka dziļais kakla izgriezums dāsni atklāj viņas krūtis, bet pa tērpa šķēlumu var saskatīt viņas kāju līdz pat celim. Pirmkārt, viņa bija pilnīgi droša, ka zem segas tas viss nebūs redzams; otrkārt, tagad, kad viņa pirmo reizi kopš rīta bija palikusi vienatnē, meitenei bija daudz grūtāk aizmirst Vērdsverta kunga mokošos vārdus.

Izmisīgi cenzdamās domāt par ko citu, Elizabete nepacietīgi sagrozījās krēslā un sāka prātot par gaidāmo kāzu nakti. Skatīdamās uz klēpī saliktajām rokām, viņa nolieca galvu, lai Berta varētu labāk piekļūt viņas garajām cirtām, un domās vēlreiz pārcilāja Lūsindas skaidrojumus par bērnu ieņemšanu. Tā kā Ians bija īpaši uzsvēris, ka vēlas bērnus, pastāvēja liela iespēja, ka viņš jau šonakt gribēs īstenot savu ieceri; ja tā, tad, spriežot pēc Lūsindas vārdiem, viņiem nāksies gulēt vienā gultā.

Elizabete viegli sarauca pieri, apsvērdama Lūsindas stāstījumu; pēc viņas domām, tas neizklausījās īpaši sakarīgi. Viņa labi zināja, kā citas radības tiek pie pēcnācējiem; no otras puses, viņai šķita, ka cilvēki taču nevar uzvesties tik nepiedienīgi. Un tomēr gultā saņemts skūpsts no laulātā drauga? Ja jau tā, tad kāpēc viņai dažreiz bija nācies dzirdēt skandalozas tenkas par kādu zināmu sabiedrības dāmu, kuras bērns pavisam noteikti nebija dzimis no viņas vīra? Acīmredzot pie bērniem varēja tikt vairākos veidos, vai arī Lūsindas informācija nebija īsti precīza.

Šī doma lika viņai atkal atcerēties guļamtelpas iekārtojumu. Elizabetes guļamistaba bija savienota ar Iana guļamtelpu, un viņai nebija ne jausmas, vai tad, ja Ians tiešām gribēs gulēt ar viņu vienā gultā, tas notiks šajā vai tajā otrā guļamistabā. It kā atbildot uz viņas neizteikto jautājumu, durvis, kas savienoja abas telpas, pēkšņi atvērās, un Berta izbailēs salēcās; tad viņa nikni palūkojās uz Ianu, no kura viņa, tāpat kā daži citi Elizabetes kalpotāji, joprojām baidījās un kuru vainoja senos grēkos, un aši izsteidzās no istabas, aizvērdama durvis.

Elizabeti spēji pārņēma prieks, un viņa viegli pasmaidīja, redzēdama, ka Ians tuvojas viņai ar saviem garajiem, vieglajiem soļiem, kas allaž šķita tik droši un mierīgi. Viņš bija melnajās biksēs, novilcis tikai svārkus, vesti un kaklautu; viņa baltais, ar rišām apšūtais krekls pie kakla bija atpogāts, atklājot spēcīgo, iedegušo kaklu. Elizabetei šķita, ka viņš vienā kreklā izskatās tikpat vīrišķīgs un elegants kā oficiālās drēbēs. Viņas prātā atkal pavīdēja Vērdsverta apvainojumi, un Elizabete apņēmīgi tos aiz-gainīja.

Viņa piecēlās, mazliet sakautrējusies par savu naktstērpu, paspēra soli uz priekšu un tad apstājās, ieraudzījusi, kā uzzibsnī zeltainās acis, pārslīdot viņas daļēji atsegtajam augumam. Neizprotamu bažu un baiļu pārņemta, viņa steidzīgi pagriezās pret spoguli un pārlaida plaukstu pār matiem. Ians nostājās Elizabetei aiz muguras un uzlika rokas viņai uz pleciem. Elizabete spogulī noskatījās, kā viņš noliec tumšmataino galvu, un sajuta, kā viņa siltās lūpas piekļaujas viņas kakla izliekumam, liekot pār viņas kaklu un roku pārskriet vieglām trīsām.

“Tu drebi,” viņš sacīja tik maigi kā vēl nekad.

“Jā,” viņa atzinās satraukumā trīcošā balsī. “Nezinu, kāpēc

tā.”

Iana lūpas izliecās smaidā.

“Tiešām?” viņš klusi vaicāja.

Elizabete papurināja galvu, ilgodamās pagriezties pret Ianu un no visas sirds lūgt, lai viņš pastāsta, kas noticis ar Robertu; viņai bija bail dzirdēt atbildi, bail izpostīt šo nakti ar savām aizdomām aizdomām, kuras noteikti bija nepamatotas. Bail no tā, kas viņu šonakt sagaidīja gultā...

Nespēdama atraut skatienu no viņa acīm, Elizabete juta, kā Iana roka apskauj viņas vidukli un piespiež cieši sev klāt, viņas mugurai piekļaujoties pie Iana spēcīgajām krūtīm. Viņš vēlreiz nolieca galvu, nesteidzīgi noskūpstīja Elizabetes ausi un pārlaida otru plaukstu pāri atlasa lentītei uz pleca, meklējot krūts apaļumu un ieplestiem pirkstiem satverot to pārdrošā, īpašnieciskā glāstā.

Lēni pagriezis meiteni pret sevi, Ians vēlreiz noskūpstīja viņu, šoreiz jau kaislīgāk, piekļaudams viņu sev klāt, un Elizabete atbildēja uz šo skūpstu, bezpalīdzīgi ļaudamās kairinošajām izjūtām, ko allaž izraisīja viņa skūpsti, aplikdama rokas Ianam ap kaklu, lai piespiestos viņam... un, tiklīdz tas notika, Ians strauji pacēla viņu uz rokām un, turpinādams skūpstīt, ienesa savā lielajā guļamistabā, kur uz paaugstinājuma stāvēja milzīga gulta.

Aizmirsusies vētrainajā skūpstā, Elizabete juta, ka tiek saudzīgi nolikta uz grīdas. Taču, kad Iana pirksti pavilka lentīti, kas uz pleca saturēja viņas naktskreklu, viņa atrāvās, automātiski tverdama pēc tās.

“Ko tu dari?” viņa trīcošā balsī čukstus vaicāja.

Iana pirksti sastinga, un viņš ieskatījās Elizabetei sejā. Šis jautājums viņu bija pārsteidzis, taču, ielūkojies zaļajās acīs, viņš tur pamanīja bailes un tūdaļ saprata, kas tās izraisījis.

“Un kā tev liekas, ko es daru?” viņš piesardzīgi pajautāja.

Elizabete saminstinājās, it kā nevēlēdamās pat apsūdzēt viņu tik nepiedodamā rīcībā, un tad klusā balsī negribīgi atzinās:

“Tu mani izģērb.”

“Un vai tas tevi pārsteidz?”

“Pārsteidz? Protams! Kāpēc gan ne?” Elizabete sacīja, juzdama, ka viņu pārņem aizvien lielākas aizdomas par Lūsindas stāstījumu.

Ians klusi jautāja:

“Ko tu īsti zini par to, kas gultā notiek starp vīru un sievu?”

“Tu... tu runā par to, kas attiecas uz bērna radīšanu?” Elizabete vaicāja, atkārtodama vārdus, ko lans bija sacījis dienā, kad viņa bija piekritusi ar viņu saderināties.

Ians maigi pasmaidīja par šādu vārdu izvēli.

“Liekas, to varētu tā nosaukt vismaz pagaidām.”

“Es zinu tikai to, ko man stāstīja Lūsinda.” Ians acīmredzot gaidīja paskaidrojumu, un Elizabete negribīgi piebilda: “Viņa teica, ka vīrs gultā noskūpstot savu sievu, pirmo reizi tas sāpot, un tas ir viss, kas notiek.”

Ians svārstījās, nikns uz sevi par to, ka nebija klausījis paša intuīcijai un izjautājis Elizabeti, viņam bija šķitis, ka viņa ir labi informēta par mīlēšanās norisi un neizjūt meitenīgu kautrību. Tik saudzīgi, cik vien spēdams, viņš sacīja:

“Tu esi ļoti gudra jauna sieviete, mīļā, nevis pārmērīgi klīrīga vecmeita kā tava agrākā pavadone. Paklau, vai tu tiešām tici, ka uz cilvēkiem neattiecas neviens dabas likums?”

Viņa pirksti ieslīdēja zem atlasa lentītēm, kas saturēja uz pleciem Elizabetes spīdīgo naktstērpu, un atraisīja tās.

Ians juta, ka viņa nodreb, un apskāva meiteni, taču viņa tikai sastinga vēl vairāk.

“Es tev apsolu,” viņš čukstēja, domās no visas sirds nolādēdams Lūsindu Trokmortoni-Džounsu, “ka tas, kas starp mums notiks šajā gultā, tev neliksies pretīgs.” Sapratis, ka gaidas var izrādīties ļaunākas par īstenību, viņš noliecās, nopūta sveces, kas atradās līdzās gultai, un tad noslidināja atlasa naktskreklu pār Elizabetes pleciem. Sajutusi viņa pieskārienu, meitene sarāvās, un Ians saprata, ka viņa cīnās ar pretrunīgām jūtām. Ciešāk satvēris Elizabeti aiz pleciem, lai viņa nevarētu izrauties, viņš klusi ierunājās: “Ja es kaut vai mirkli būtu domājis, ka tevi tas viss tik ļoti pārsteigs, tad jau sen būtu to tev izskaidrojis.”

Savādi, bet Elizabetei šķita ļoti nozīmīgi uzzināt, ka Ians būtu viņai uzticējis visu, ko Lūsinda un acīmredzot arī visi pārējie bija centušies no viņas slēpt. Nervozi pamājusi, viņa saspringta nogaidīja, kamēr Ians būs beidzis atraisīt viņas naktstērpu un ļāvis tam nokrist zemē, un tad steidzīgi ierāpās gultā un apsedzās, pūlēdamās neļauties panikai.

Ians savu kāzu nakti bija iztēlojies pavisam citādu, un, izģērbdamies otrā istabas pusē degošās sveces gaismā, viņš apņēmās, ka tā vismaz beigsies, kā viņš to iecerējis. Elizabete juta, ka gulta ieliecas zem viņa svara, un atrāvās malā, cik vien spēdama. Ians apgriezās uz sāniem, paslējās uz elkoņa un maigi pieskārās viņas vaigam.

Manīdama, ka viņš nesaka ne vārda, Elizabete atvēra acis, skatīdamās taisni uz priekšu, un satraukto meiteni, kas gulēja kaila līdzās vīrietim, kurš, kā viņa zināja, bez šaubām, arī bija kails, pārņēma vesels nesakarīgu izjūtu jūklis: prātā nemitīgi skanēja Vērdsverta brīdinājumi, taču kāda cita balss aizrādīja, ka neziņa par kāzu nakts norisēm neatbrīvo viņu no pienākuma pildīt noslēgto vienošanos; nez kāpēc viņa jutās arī piekrāpta.

Gulēdams Elizabetei līdzās, Ians uzlika plaukstu uz meitenes rokas, ar īkšķi to mierinoši glāstīdams un klausīdamies viņas straujajā elpā. Elizabete dzirdami norija siekalas un ierunājās:

“Tagad es saprotu, ko tu cerēji sagaidīt, noslēdzot ar mani saderināšanās līgumu, un kādas tiesības esmu tev piešķīrusi šajā rītā. Tu noteikti domā, ka esmu visdumjākā sieviete pasaulē, kas neko nezina un kam nav ne jausmas, ko...”

“Nevajag, mīļā!” Ians viņu pārtrauca, un Elizabete viņa balsī saklausīja uzstājību; viņa to sajuta arī tajā mirklī, kad Ians noliecās un sāka skūpstīt viņu cieši un neatlaidīgi, līdz izvilināja no viņas atbildes reakciju. Tikai tad viņš atkal ierunājās dobjā un pārliecinošā balsī. “Tam nav nekāda sakara ar tiesībām ne ar tām, ko tu man piešķīri saderinoties, ne ar tām, ko es šorīt ieguvu baznīcā. Ja mēs būtu precējušies Skotijā, mums nāktos noskaitīt senu zvērestu. Vai tu zini, kādus vārdus, kādus solījumus mēs viens otram būtu teikuši, ja šorīt atrastos tur, nevis šeit?” Viņa roka aizslīdēja pie meitenes vaiga un glāstīja to, it kā cenšoties mīkstināt balss toni. Elizabete ieskatījās viņa skarbajā, mīļajā, sveces apmirdzētajā sejā un juta, ka viņas kauns un bailes pagaist.

“Nezinu,” viņa pačukstēja.

“Es tev būtu teicis,” Ians klusi un bez kautrēšanās sacīja, “ka es tevi pielūdzu ar savu augumu.”

Viņš izrunāja šos vārdus kā zvērestu, un, kad Elizabete to saprata, sacītā smeldzīgums lika viņas acīs sariesties asarām. Pagriezusi galvu, viņa noskūpstīja Iana plaukstu un uzlika savu roku Ia-na delmam. No viņa krūtīm izlauzās vaids, un Iana skūpsts bija gan skarbs, gan maigs. Meitenes rokas apskāva viņa platos plecus, un Ians pievilka viņu sev cieši klāt, bet viņa mēle ieslīdēja Elizabetes mutē un tad atvilkās atpakaļ, lai atkal visu atkārtotu nepārprotami nozīmīgā ritmā, kas lika viņai notrīcēt alkās un piespiesties viņam ciešāk klāt.

Ians noguldīja meiteni uz muguras, noglāstīja viņas krūti, satverdams plaukstā tās apaļumu, un tad sāka kairināt krūts galiņu, līdz tas lepni izslējās pret viņa plaukstu. Viņš atrāva lūpas no Elizabetes mutes, un Elizabeti pārņēma sāpīga zaudējuma sajūta, ko tūdaļ aizstāja saldas mokas, kad Iana lūpas pārslīdēja pār viņas kaklu līdz pat krūtīm, bezgala ilgu mirkli skāra tās un tad sakļāvās ap piebriedušo krūts galu. Viņa ievaidējās, ievija rokas Ia-nam matos un izliecās bezpalīdzīgā padevībā, un visu šo laiku viņa rokas prasmīgā godbijībā slīdēja un glāstīja viņas augumu, liekot Elizabetes ādai pietvīkt, bet visam ķermenim iesmelgties neizprotamās alkās.

Ians noskūpstīja viņas plakano vēderu un ļāva lūpām noslīdēt zemāk, un klusi iesmējās, kad meitene pārsteigumā noelsās un salēcās; tad viņa rokas noslīdēja vēl zemāk, apņēma viņas gurnus, bet lūpas tīši sāka nesteidzīgi tuvoties tumšajam trīsstūrim starp viņas kājām. Elizabete pārāk vēlu saprata, ko viņš grasās darīt, un izbijās. Ians mirkli aprāvās, un Elizabete nojauta viņa nevēlēšanos mitēties, taču tad viņš tomēr aši noskūpstīja viņu tur, lejā. Tad Iana lūpas atkal piekļāvās viņas mutei kārtējā bezgalīgā, reibinošā skūpstā. Elizabetei šķita, ka Ians tūlīt viņu iegūs, taču skūpsts turpinājās; tas bija izsmalcināta solījuma un neprātīgu alku pilns. Pagriezies uz sāniem, Ians aizvilka meiteni sev līdzi, pārlaida plaukstu viņas mugurai un piespieda viņas gurnus sev klāt, liekot apjaust savu uzbudinājumu. Un tad viņa skūpsts kļuva vieglāks, kamēr abu lūpas vairs tikai viegli saskārās. Kad viņš beidzot pacēla galvu, Elizabetes elpa bija kļuvusi saraustīta, rokas krampjaini ieķērušās viņa plecos, bet sirds sitās kā neprātīga; un atkal viņa satraukumā un bailēs gaidīja nenovēršamo. Ians sajuta viņas aizvien pieaugošo spriedzi un, kaut arī pats jau bija gatavs novest visu līdz galam, tomēr maigi noskūpstīja Elizabeti uz pieres.

“Vēl ne,” viņš čukstēja.

Ar fizisku piepūli Elizabete piespieda sevi atvērt acis un paskatīties uz viņu; tas, ko meitene ieraudzīja, lika viņas sirdij sāpīgi iepukstēties vēl straujāk: sveces gaismā viņa seja izskatījās skarba un kaislē satumsusi; arī acīs, kas lūkojās viņas augšup pavērstajā sejā, dega kaisle un tomēr tur bija tikpat daudz maiguma, cik iekāres. To redzot, Elizabeti sāpīgi pārņēma pēkšņas alkas likt arī Ianam izjust visu to brīnišķīgo, ko juta viņa pati, taču meitene nezināja, kā to panākt. Tāpēc viņa izdarīja vienīgo, par ko bija pārliecināta, ka Ianam tas patīk: pārlaidusi pirkstus pār viņa gludi skūto vaigu, viņa bez kautrēšanās ieskatījās viņam acīs un smeldzīgi pačukstēja:

“Es mīlu tevi.”

Iana acis satumsa, un viņš, nebilzdams ne vārda, satvēra Elizabetes plaukstas locītavu un pievilka viņas roku sev pie krūtīm. Redzot, ka viņš klusē, Elizabeti uz mirkli pārņēma vilšanās, taču tad viņa visu saprata: Ians bija piespiedis viņas roku sev pie sirds, lai viņa varētu sajust, cik spēcīgi tā sitas, un saprastu, ka arī viņš ir tikpat uzbudināts. Izbrīna pilnām acīm meitene lūkojās viņā un tad, pēkšņi izjutusi vēlēšanos tā īsti aplūkot Ianu, nolaida skatienu uz viņa platajām, muskuļotajām krūtīm, ko klāja tumšs, cirtains apmatojums. Blāvajā gaismā viņa āda mirdzēja kā ieeļļota bronza; viņa plecos un rokās vīdēja stingri muskuļi. Elizabetei šķita, ka Ians izskatās neticami skaists. Viņa pakustināja pirkstus un tad aprāvās, nebūdama pārliecināta, vai ir pieklājīgi Ianam pieskarties, un jautājoši paskatījās uz viņu.

Ians pamanīja viņas nedrošību.

“Jā,” viņš aizsmacis čukstēja. Elizabete saprata, ka viņš burtiski alkst pēc šā pieskāriena, un tāda apziņa pildīja viņu ar prieku un lepnumu. Meitene pārlaida plaukstas pār viņa krūšu stingrajiem muskuļiem, vērodama, kā tie saraujas, juzdami viņas maigos pirkstus. Iana āda šķita līdzīga atlasam, un viņa izmēģinot pieskārās ar lūpām Iana rokai un tad jau drošāk -noskūpstīja viņa krūšu galiņus, pieskardamās tiem ar mēli. Viņa sajuta, kā lans asi ievelk elpu un instinktīvi piespiež viņu ciešāk sev klāt, un turpina virzīt rokas lejup. Patiesībā Elizabete bija tā aizrāvusies ar patiku, ko izjuta, iepriecinot Ianu un nesteidzīgi skūpstot viņa krūtis, ka tikai pēc kāda mirkļa atskārta Iana roka vairs neglāsta viņas gurnu, bet gan uzstājīgi cenšas iekļūt viņai starp kājām.

Nespēdama pretoties savai instinktīvajai reakcijai, Elizabete cieši saspieda kājas kopā un, vārdos neizsakāmas panikas pārņemta, izbīlī paskatījās uz Ianu.

“Nevajag, mīļā,” viņš čukstus lūdza, nenolaizdams no viņas sejas savu kaislo skatienu un turpinādams ar pirkstiem glāstīt cirtainos matiņus. “Nevajag mani atgrūst.”

Paslēpusi seju viņam pie krūtīm, Elizabete drebēdama ieelpoja un piespieda sevi pakļauties. Tad viņa ievaidējās baudā, nevis pazemojumā vai sāpēs, juzdama, ka Iana glāsti kļūst aizvien intīmāki, cieši apskāva Ianu, un viņa pirksti beidzot ieslīdēja dziļi viņas miklajā klēpī.

“Es mīlu tevi,” Elizabete kaislīgi nočukstēja, piespiedusi seju pie viņa kakla, un šī padevība bija tik maiga, ka Ians tikai ar pūlēm savaldījās.

Noguldījis meiteni uz muguras, Ians sāka atkal viņu skūpstīt. Kad Elizabetes gurni sāka instinktīvi cilāties pret viņa roku, Ians uzgūlās viņai virsū. Izmisīgi vēlēdamies beidzot iekļūt viņā un vienlaikus baidīdamies no sāpēm, ko viņai varētu izraisīt, Ians ieslīdēja starp meitenes slaidajām kājām.

“Es nodarīšu tev sāpes, sirdsmīļā, jo citādi nevar. Ja es varētu izjust šīs sāpes tavā vietā, es to noteikti darītu.”

Elizabete nenovērsa seju no viņa skatiena un nemēģināja izrauties no viņa dzelžainā tvēriena, taču tas, ko viņa sacīja, lika Iana kaklam aizžņaugties.

“Vai tu zini,” viņa vaicāja, smaidīdama ar asarām acīs, “cik ilgi esmu gaidījusi, līdz tu mani atkal nosauksi par sirdsmīļo?”

“Cik ilgi?” Ians piesmacis jautāja.

Aplikusi rokas viņam ap pleciem, Elizabete sagatavojās izjust sāpes, zinādama, ka tas tūdaļ notiks, un turpinādama runāt, it kā gribētu sevi nomierināt.

“Divus gadus. Es gaidīju un gai...”

Elizabetes augums noraustījās un elpa asi aizrāvās, taču sāpes pagaisa gandrīz tikpat strauji kā šī skaņa, bet viņas vīrs jau bija iekļuvis viņā, piepildot ar savu versmi un spēku, turot viņu cieši piespiestu sev klāt, un Elizabete aizmirsās lēno, dziļo kustību neviltotajā skaistumā. Instinkta un milzīgas mīlestības vadīta, Elizabete piekļāva viņam savus gurnus un kustējās līdzi, un, to darot, neapzināti izraisīja Ianam vēl nepiedzīvotu iekāres uzplūdu, līdz viņš bija spiests savaldīties, apņēmies panākt viņas baudas virsotni pirms .savējās. Viņa kustības kļuva straujākas, un jaunā kārdinātāja viņa apskāvienos darīja tāpat.

Elizabete juta, ka viņā sāk mosties kaut kas mežonīgs un primitīvs; tas izstrāvoja cauri viņas dzīslām un satricināja visu ķermeni. Viņas galva grozījās pa spilvenu, viņai izmisīgi alkstot pēc tā, ko Ians centās sniegt... un tad tas notika, liekot viņai noelsties un iekliegties pret Iana lūpām.

Rokām un pleciem saspringstot, Ians turpināja kustēties asi un strauji, pieskaņodamies trīsām, kas bija pārņēmušas Elizabeti. Tiklīdz tās bija rimušās, viņš vēl ciešāk apskāva Elizabeti un pats arī sasniedza galējo baudu, iztrūkdamies, kad izdzirdēja no savām krūtīm izlaužamies vaidu. Viņa augums vairākas reizes konvulsīvi noraustījās, un viņš piekļāva meiteni sev klāt, dziļi elsodams pie viņas vaiga, abu sirdīm sitoties vienā neprātīgā ritmā, abu dzīvībām saplūstot vienotā straumē.

Mazliet atguvies, Ians noslīga uz sāniem, joprojām neizlaizdams Elizabeti no rokām. Meitenes mati apklāja viņa kailās krūtis kā atlasa ūdenskritums, un Ians pacēla drebošo roku, lai atglaustu tos no viņas sejas, juzdamies pazemīgs un svētīts par šādu viņas maigumu un nesavtīgu kaisli.

Pēc laba brīža Elizabete sagrozījās viņa rokās, un Ians paslēja augšup viņas zodu, lai ieskatītos viņai acīs.

“Vai es tev kādreiz esmu teicis, ka tu esi brīnišķīga?”

Elizabete jau grasījās papurināt galvu, taču tad pēkšņi atcerējās, ka reiz jau viņš to bija teicis, un šīs atmiņas lika viņas acīs parādīties smeldzīgām asarām.

“Tu to man reiz teici,” viņa sacīja, viegli pārlaizdama pirkstus pār Iana gludo plecu, nez kāpēc nespēdama pārstāt viņam pieskarties. “Tu to man teici, kad mēs bijām kopā...”

“Mežcirtēja namiņā,” Ians pabeidza teikumu, arī atcerējies šo notikumu. Toreiz atbildot Elizabete bija pārmetusi, ka viņš izturoties tā, it kā uzskatītu arī Šerīzi Dimonu par brīnišķīgu, Ians atcerējās, nožēlodams visu to laiku, ko viņi kopš tās reizes bija zaudējuši... dienas un naktis, kuras Elizabete būtu varējusi pavadīt viņa apskāvienos.

“Vai zini, ko es darīju atlikušo pēcpusdienas daļu pēc tam, kad tu aizjāji no meža namiņa?” viņš klusi vaicāja. Kad Elizabete papurināja galvu, Ians ar greizu smaidu paskaidroja: “Es to aizvadīju patīkamā apcerē par šo nakti. Tolaik es, protams, pat nenojautu, ka līdz tai nāksies gaidīt vairākus gadus.” Viņš apsedza Elizabetes muguru, lai viņai nebūtu auksti, un tikpat klusi turpināja: “Todien es tevi gribēju tik ļoti, ka burtiski izjutu sāpes, skatoties, kā tu aizpogā savu tērpu. Kaut gan,” viņš piebilda, “šis īpašais stāvoklis, ko izraisīja tas īpašais iemesls, pēdējo četru nedēļu laikā ir jau kļuvis ierasts, tāpēc es par to vairs nebrīnos. Interesanti, vai man tagad tā pietrūks,” viņš pajokoja.

“Par ko tu runā?” Elizabete vaicāja, manīdama, ka, par spīti vieglprātīgajam tonim, Ians ir pilnīgi nopietns.

“Es runāju par nepiepildītas iekāres mokām,” viņš paskaidroja, viegli noskūpstīdams meitenes pieri, “ko izraisījušas alkas pēc tevis.”

“Alkas pēc manis?” viņa iesaucās, strauji paslicdamās uz elkoņa un aizklādama ar palagu krūtis. “Vai tas... tas, ko mēs nupat izdarījām, es gribēju teikt...”

“Skoti to uzskata par mīlēšanos,” Ians viņu saudzīgi pārtrauca. “Atšķirībā no lielākās daļas angļu,” viņš nicīgi piebilda, “kuri to labāk dēvē par “laulības pienākuma pildīšanu”.”

“Jā,” Elizabete izklaidīgi piekrita, nerimdamās prātot par Ia-na piezīmi, ka alkas pēc viņas izraisījušas fiziskas sāpes, “bet vai to tu domāji visas tās reizes, kad sacīji, ka gribi mani?”

Iana jutekliskās lūpas noraustījās vieglā smaidā.

“Jā.”

Elizabetes glāsmainajos vaigos parādījās sārts tvīkums, un, kaut arī viņa pūlējās runāt bargi, acīs ieblāzmojās jautrība.

“Un tajā dienā, kad mēs noslēdzām saderināšanās līgumu un tu man teici, ka man esot kas tāds, ko tu ļoti vēloties un ko tu gribot ar mani izdarīt... toreiz tu runāji par šo te?”

“Ne tikai,” Ians piekrita, maigi noglāstīdams viņas pietvīkušo vaigu.

“Ja es to būtu zinājusi,” viņas smaids bija nožēlas pilns, “tad noteikti būtu pieprasījusi vēl ko citu.”

Ians iztrūkās, iedomājies, ka Elizabete būtu varējusi pieprasīt ko vairāk, ja būtu zinājusi, cik liela un tieši kāda vara viņai piemīt pār viņu.

“Par ko tu runā?” viņš apvaicājās, cītīgi pūlēdamies saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi.

Elizabete piespieda vaigu klāt Iana plecam un apskāva viņu.

“Es būtu pieprasījusi īsāku saderināšanās laiku,” viņa pačukstēja, “īsāku uzmanības izrādīšanas laiku un īsāku laulību ceremoniju.”

Redzot šādu mīļumu un vaļsirdību, Ianu atkal pārņēma maigums un milzīgs lepnums, un viņš no jauna kā sargādams cieši apskāva meiteni, smaidot priecīgā apmierinājumā. Jau tūlīt pēc abu pirmā tikšanās brīža viņš bija sapratis, ka viņa ir tāda kā neviena cita; jau pēc dažām stundām viņam bija kļuvis skaidrs, ka Elizabete ir viss, ko viņš jebkad vēlējies. Kaislīga un maiga, gudra, jūtīga un asprātīga. Ians mīlēja visas viņas īpašības, tomēr tikai vēlāk bija atklājis to, ko apbrīnoja vairāk par visu viņas drosmi. Viņš tik ļoti lepojās ar Elizabetes drosmi, kas bija ļāvusi viņai vairākas reizes stāties pretī dažādiem šķēršļiem un pretiniekiem -pat tad, ja šis pretinieks bija viņš pats. Bez drosmes viņa jau sen būtu Ianam zudusi; viņa būtu izdarījusi to, ko darīja lielākā daļa sieviešu, atradusi pirmo pieejamo vīrieti, kuru spētu paciest, un ļautu, lai tas tiek galā ar visām viņas problēmām. Viņa Elizabete vis nebija tā rīkojusies; viņa bija mēģinājusi tikt galā pati ne vien ar pašu Ianu, bet arī ar savu briesmīgo finansiālo slogu. To iedomājoties, Ians atcerējās viņas taupību un tūdaļ nosprieda, ka vismaz pagaidām taupīgums ir viena no Elizabetes īpašībām, kas viņu aizkustināja un uzjautrināja.

“Par ko tu domā?” viņa vaicāja.

Ians nolieca galvu, lai varētu labāk saskatīt meiteni, un atglauda no viņas vaiga nomaldījušos zeltainu matu šķipsnu.

“Es domāju par to, cik gudrs esmu, ja jau tūlīt pēc mūsu satikšanās brīža spēju saprast, ka tu esi brīnišķīga.”

Elizabete iesmējās, noturējusi viņa vārdus par jokainiem glaimiem.

“Cik drīz tad tev atklājās mana daba?”

“Es teiktu,” Ians domīgi atbildēja, “ka es visu sapratu, tiklīdz tu sāki žēlot Galileju.”

Elizabete bija gaidījusi, ka Ians kaut ko teiks par viņas ārieni, nevis par sarunu vai prātu.

“Tiešām?” viņa neslēpdamās priecīgi vaicāja.

Ians pamāja, ziņkāri vērodams viņas reakciju.

“Un kādus vārdus tu tagad cerēji no manis sagaidīt?”

Viņa apmulsusi paraustīja plecus.

“Es domāju, tu teiksi, ka vispirms ievēroji manu seju. Cilvēki mēdz pavisam neparasti reaģēt, ieraugot manu seju...” Elizabete īgni nopūtās.

“Nesaprotu, kāpēc tā,” Ians noteica, smaidot lūkodamies uz šo, pēc viņa domām un visu citu domām ari satriecoši skaisto seju, kas piederēja jaunajai sievietei, kura gulēja uz viņa krūtīm, izskatīdamās pēc nevainīgas zelta dievietes.

“Manuprāt, pie visa vainīgas manas acis. Tām ir īpatnēja krā-

))

sa.

“Tagad es to redzu,” viņš pajokoja un tad jau nopietnāk piebilda, “taču toreiz, kad mēs satikāmies dārzā, ne jau tava seja bija tā, kas man šķita tik neatvairāma, jo,” viņš piebilda, redzēdams, ka Elizabeti tas nav pārliecinājis, “es to tiespēju saredzēt.”

“Protams, varēji. Es taču labi redzēju tavu seju, kaut arī jau bija tumšs.”

“Jā, bet es stāvēju līdzās lāpai, turpretī tu nez kāpēc slapstījies ēnā. Man bija skaidrs, ka tev ir ļoti jauka seja, kurā viss ir savās vietās, un ievēroju arī, ka visas pārējās sievišķās iezīmes pavisam noteikti arī atrodas īstajās vietās, taču tas arī bija viss, ko es spēju saskatīt. Un tad vēlāk tovakar, kad paskatījos augšup un ieraudzīju tevi nākam lejā pa kāpnēm, es jutos tik pārsteigts, ka tikai ar lielām pūlēm savaldījos, lai neizmestu no rokām glāzi.”

Istabā atskanēja meitenes laimīgie smiekli, kas Ianam atgādināja mūziku.

“Elizabete,” viņš iebilda, “es neesmu tāds muļķis, lai ļautu skaistai sejiņai vien novest mani līdz neprātam vai vēlmei lūgt tavu roku, nemaz nerunājot par seksuālas iekāres pārmērībām.”

Redzēdama, ka viņš runā pavisam nopietni, Elizabete aprāvās.

“Paldies,” viņa klusi sacīja, “tas ir jaukākais kompliments, kādu es jebkad esmu saņēmusi, mans kungs.”

“Nesauc mani tā,” Ians sadrūmis maigi iebilda, “ja vien pati to nevēlies. Man nepatīk, ja tu mani tā uzrunā, domādama tikai par manu titulu.”

Elizabete piespiedās ciešāk pie viņa platajām krūtīm un klusi atteica:

“Kā vēlaties, mans kungs.”

Ians vairs nespēja savaldīties. Noguldījis viņu uz muguras, viņš atkal sāka meiteni skūpstīt un glāstīt.

“Vai es vēl neesmu tevi nogurdinājis, mīļā?” vairākas stundas vēlāk Ians čukstus apvaicājās.

“Esi gan!” Elizabete gurdi iesmējās, piespiedusi vaigu pie Ia-na pleca, un miegaini noglāstīja viņa krūtis. “Bet es jūtos pārāk laimīga, lai gulētu.”

Ians varēja sacīt tieši to pašu, tomēr viņš jutās spiests vismaz ierosināt, lai Elizabete mēģina pagulēt.

“No rīta, kad mums vajadzēs doties brokastot, tu to nožēlosi,” viņš pasmīnējis teica, ciešāk piespiezdams meiteni sev klāt.

Viņam par pārsteigumu, šī piezīme lika Elizabetei domīgi saraukt pieri. Viņa paskatījās uz Ianu, pavēra muti, it kā grasītos kaut ko vaicāt, tad pārdomāja un steidzīgi novērsās.

“Kas noticis?” Ians vaicāja, saņemdams Elizabetes zodu pirkstos un pavērsdams viņas seju augšup.

“Rīt no rīta,” viņa sacīja ar savāda mulsuma izteiksmi sejā, “kad mēs nokāpsim lejā... vai visi zinās, ko mēs šonakt esam izdarījuši?”

Viņa domāja, ka Ians mēģinās izvairīties no atbildes.

“Iā,” viņš atteica.

Samierinādamās viņa pamāja un ieritinājās Iana apskāvienos.

“Paldies, ka pateici man taisnību,” viņa pateicīgi piebilda un apmierināta nopūtās.

“Es tev vienmēr teikšu tikai taisnību,” Ians klusi apsolīja, un viņa tam noticēja.

Elizabetei pēkšņi ienāca prātā, ka tagad, kad Ians viņai to apsolījis, viņa varētu pavaicāt, vai Ianam ir kāds sakars ar Roberta nozušanu. Viņa dusmīgi atvairīja šo domu. Viņa neaptraipīs abu laulības gultu, izsakot pretīgas, nepamatotas aizdomas, kuras viņai atstāstījis cilvēks, kas acīmredzot ienīda visus skotus.

No rīta Elizabete bija apzināti nolēmusi uzticēties Ianam un salaulāties ar viņu; tagad laulības zvērests lika viņai godāt vīru, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās mainīt savu lēmumu vai pārkāpt baznīcā doto zvērestu.

“Elizabete?”

“Hmm?”

“Ja jau mēs sākam runāt par taisnību, tad man tev ir kas sakāms.”

Elizabetes sirds salēcās, un viņa sastinga.

“Kas tad?” viņa saspringta vaicāja.

“Blakustelpa ir tikai tava ģērbistaba un atpūtas istaba. Man nepatīk angļu ieraža, kas liek vīram un sievai gulēt atsevišķās gultās.” Viņa izskatījās tik apmierināta, ka Ians pasmaidīja. “Priecājos redzēt, ka mūsu domas sakrīt!” Viņš iesmējās un noskūpstīja Elizabeti uz pieres.

31. nodaļa

*

Turpmāko nedēļu laikā Elizabete iepriecināta atklāja, ka var uzdot Ianam jebkuru jautājumu par jebkuru tematu, un viņš uz to atbildēs tik pilnīgi, cik vien viņa to vēlēsies. Atbildot viņš ne reizi neizturējās augstprātīgi un nemēģināja izvairīties, aizrādot, ka sievietei par tādām lietām nepieklājas interesēties vai, vēl ļaunāk, ka atbildi nespētu saprast neviena sieviete. Elizabetei šāda cieņa pret viņas prātu ārkārtīgi glaimoja īpaši pēc diviem satricinošiem atklājumiem par Ianu.

Pirmais notika trīs dienas pēc viņu kāzām, kad abi nolēma pavadīt vakaru mājās lasot.

Todien pēc vakariņām Ians no bibliotēkas uz dzīvojamo istabu atnesa grāmatu, kuru gribēja izlasīt, smagu sējumu ar nesaprotamu nosaukumu. Elizabete paņēma sev “Lepnumu un aizspriedumus”, kuru jau sen bija ilgojusies izlasīt, kad bija dzirdējusi, kādu skandālu šī grāmata sacēlusi sabiedrības konservatīvākajā daļā. Uzspiedis skūpstu viņas pierei, Ians apsēdās uz krēsla ar augstu atzveltni, kas atradās viņai līdzās. Pasniedzies pāri

mazajam galdiņam, kas šķīra abus krēslus, viņš saņēma Elizabetes roku, savija viņas pirkstus ar savējiem un atšķīra grāmatu. Elizabete nodomāja, ka ir neticami omulīgi tā sēdēt, saritināties uz krēsla viņam līdzās, ļaut Ianam saņemt savu roku, turēt grāmatu klēpī un nelikties ne zinis par nelielajām neērtībām, ko sagādāja lapu pāršķiršana ar vienu roku.

Drīz vien viņa tā aizrāvās ar lasīšanu, ka tikai pēc pusstundas ievēroja, cik ātri Ians pāršķir savas grāmatas lapas. Ar acs kaktiņu Elizabete neizpratnes pilnā apbrīnā vēroja, kā Iana skatiens ātri pārslīd vispirms vienai lappusei, tad otrai, un tad viņš pāršķīra nākamo lapu. Viņa jokojot apvaicājās:

“Vai tu to grāmatu tiešām lasi, mans kungs, vai arī izliecies manis labad?”

Ians spēji pacēla galvu, un Elizabete ieraudzīja, ka viņa iedegušajā sejā pazib savāda, svārstīga izteiksme. Šķietami rūpīgi izvēlēdamies vārdus, viņš lēni sacīja:

“Man piemīt... īpatnēja spēja es lasu ļoti ātri.”

“Ak tā?” Elizabete noteica. “Tad tev ir veicies. Man vēl nekad nav nācies dzirdēt par šādu talantu.”

Iana sejai pārlaidās nesteidzīgs, starojošs smaids, un viņš paspieda sievas roku.

“Tas nav ne tuvu tik neparasts kā tavas acis,” viņš atteica. Elizabetei gan likās, ka šāds talants ir krietni vien neparastāks, tomēr, nebūdama par to pilnīgi pārliecināta, viņa vairs nebilda ne vārda. Nākamajā dienā šo atklājumu pilnībā aizēnoja kāds cits. Pēc Iana pieprasījuma Elizabete bija izklājusi uz viņa rakstāmgalda Hei-venhērstas rēķinu grāmatas, lai pārskatītu ceturkšņa izdevumus, un rīta gaitā garās skaitļu rindas, ko Elizabete nemitīgi saskaitīja un reizināja, viņas domās pamazām sāka saplūst un jukt daļēji tāpēc, viņa gurdi nodomāja, ka vīrs ar mīlēšanos pusi nakts nebija ļāvis gulēt. lau trešo reizi pēc kārtas viņa saskaitīja vienu un to pašu garo izdevumu virkni, un jau trešo reizi rezultāts atkal bija atšķirīgs. Elizabete jutās tik aizkaitināta, ka pamanīja istabā ienākušo Ianu tikai tad, kad viņš no aizmugures noliecās pār sievu un atbalstīja rokas uz rakstāmgalda viņai abās pusēs.

“Vai kaut kas noticis?” viņš apvaicājās, noskūpstīdams Elizabeti uz pakauša.

“Jā,” viņa atteica, pamezdama acis uz pulksteni un atskārzdama, ka Iana gaidītie darījumu partneri kuru katru mirkli būs klāt. Stāstīdama par savām raizēm, viņa sāka steidzīgi likt atsevišķās lapas atpakaļ rēķinu grāmatās, cenšoties ātri visu novākt un atbrīvot rakstāmgaldu. “Pēdējās četrdesmit piecas minūtes es mēģinu saskaitīt vienas un tās pašas četras skaitļu slejas, lai varētu rezultātu izdalīt ar astoņpadsmit kalpotājiem, tad pareizināt ar četrdesmit kalpotājiem, kas tagad strādā pie mums, un tad vēl pareizināt ar vienu ceturtdaļu. Tiklīdz zināšu rezultātu, es varēšu paredzēt pārtikas un vajadzīgo lietu reālās izmaksas sakarā ar palielināto kalpotāju skaitu. Šo nožēlojamo skaitļu sleju trīs saskaitīšanas rezultāti ir pavisam atšķirīgi, un es vēl neesmu ķērusies pie pārējiem aprēķiniem. Rīt man vajadzēs sākt visu no jauna,” viņa īgni pabeidza, “un paies vesela mūžība, kamēr es šos papīrus sakārtošu vajadzīgajā secībā.” Viņa pasniedzās, lai aizvērtu grāmatu un saliktu tajā savus aprēķinus, taču Ians viņu aizkavēja.

“Par kurām skaitļu slejām tu runā?” viņš mierīgi apvaicājās, pārsteigumā pētīdams Elizabetes neviltoti pikto seju.

“Par šīm te garajām skaitļu virknēm kreisajā pusē. Tas nekas, gan es rīt tikšu ar tām galā,” Elizabete atteica. Viņa atstūma krēslu no galda, nejauši nometa zemē divas papīra lapas un noliecās, lai tās paceltu. Lapas bija paslīdējušas zem rakstāmgalda, un pavisam sašutusi Elizabete bija spiesta līst tām pakaļ. Virs viņas galvas atskanēja Iana balss:

“Trīssimt sešdesmit četras mārciņas.”

“Kā, lūdzu?” Elizabete vaicāja, izlīzdama no rakstāmgalda apakšas un turēdama pie krūtīm piespiestas nepaklausīgās papīra lapas.

Ians uzrakstīja nosaukto skaitli uz papīra gabaliņa.

“Trīssimt sešdesmit četras mārciņas.”

“Nesmejies par manu vēlēšanos noskaidrot pareizo rezultātu!” Elizabete pasmaidījusi aizkaitināta brīdināja. “Turklāt,” viņa piebilda, paceldamās pirkstgalos un uzspiezdama skūpstu uz Ia-na vaiga, ar baudu sajūtot viņa odekolona īpatnējo smaržu, “parasti rēķini man sagādā prieku. Šodien es gluži vienkārši neesmu labi izgulējusies,” viņa pačukstēja, “jo mans virs pusi nakts neļāva man aizmigt.”

“Elizabete,” viņš nedroši iesāka, “es gribēju...” Tad Ians papurināja galvu un pārdomāja, un, tā kā uz sliekšņa jau bija nostājies Šiplijs, lai paziņotu par kunga darījumu partneru ierašanos, Elizabete vairs nedomāja par viņu sarunu.

Līdz nākamajam rītam.

Elizabete nevis atkal izmantoja vīra kabinetu, lai netraucētu viņam strādāt, bet izlika savas grāmatas un papīrus uz bibliotēkas galda. Ar svaigu un asu prātu darbs viņai veicās aši, un jau pēc stundas viņa bija tikusi pie vakar meklētā rezultāta un vēlreiz to pārbaudījusi. Būdama pārliecināta, ka pareizā atbilde ir trīssimt sešdesmit četras mārciņas, viņa pasmaidīja, mēģinot atcerēties, kādu skaitli vakar uz labu laimi nosaucis Ians. Nespēdama to atsaukt atmiņā, Elizabete pārlūkoja papīrus, meklējot lapiņu, uz kuras Ians bija uzrakstījis atbildi, un atrada to ieliktu starp grāmatas lapām.

Turēdama rokā lapu ar pašas izrēķināto rezultātu, viņa paskatījās uz to, ko bija uzrakstījis Ians... Satriekta viņa lēni piecēlās kājās, sažņaugusi rokā lapiņu ar Iana rokrakstu: trīssimt sešdesmit četras mārciņas. Trīcēdama no neomulīgas sajūtas, ko pati nespēja īsti nosaukt vārdā, Elizabete skatījās uz atbildi, kuru Ians bija ieguvis prātā, nevis uz papīra, dažās sekundēs, nevis trīsce-turtdaļstundā.

Dažus mirkļus vēlāk, kad bibliotēkā ienāca Ians, lai uzaicinātu sievu doties kopīgā izjādē, viņa joprojām nekustīgi stāvēja turpat.

“Vai tu joprojām meklē pareizo atbildi, mīļā?” Ians līdzjūtīgi pasmaidīja, pārpratis Elizabetes piesardzīgā skatiena nozīmi.

“Nē, es jau visu izrēķināju,” Elizabete negribēdama atcirta, pasniegdama Ianam abas papīra lapas. “Es gribētu zināt,” viņa turpināja, nespēdama nolaist skatienu no vīra, “kādā veidā tev izdevās šo pašu rezultātu iegūt pāris mirkļu laikā.”

Iana smaids pagaisa, un viņš sabāza rokas kabatās, izlikdamies neredzam papīra lapas Elizabetes izstieptajā rokā. Cītīgi cenzdamies saglabāt sejā vienaldzīgu izteiksmi, viņš atbildēja:

“Atbilde uz šo jautājumu ir mazliet sarežģītāka par to, ko es tev uzrakstīju...”

“Vai tu to tiešām spēj veikt visus šos aprēķinus prātā? Dažos mirkļos?'

Ians strupi pamāja un, redzēdams, ka Elizabete joprojām piesardzīgi skatās uz viņu kā uz nezināmas izcelsmes radījumu, kļuva skarbs. Aprautā, saltā balsī viņš noteica:

“Es būtu ļoti pateicīgs, ja tu izbeigtu uz mani skatīties kā uz kādu izdzimteni.”

Dzirdot šādā tonī izteiktos vārdus, Elizabete iepleta muti.

“Es nemaz tā nedaru!”

“Dari gan!” Ians neiecietīgi iebilda. “Un tāpēc es tev to nekad agrāk neesmu stāstījis.”

Elizabeti pārņēma kaunpilna nožēla, iedomājoties šo saprotamo slēdzienu, pie kāda Ians bija nonācis, redzot viņas reakciju. Atkal atguvusies, viņa apgāja apkārt rakstāmgaldam pie Iana.

“Manā sejā bija redzams tikai apbrīns un bijība, lai arī ko tu nodomāji.”

“Man tava bijība nav vajadzīga,” Ians strupi atteica, un Elizabete ar novēlošanos saprata, ka Ianam citu domas liekas pilnīgi vienaldzīgas, toties viņas reakcija acīmredzot šķita ārkārtīgi nozīmīga. Aši nospriedusi, ka Ianam nepārprotami jau agrāk nācies piedzīvot citu cilvēku savdabīgu reakciju uz to, kas pavisam noteikti bija zināms ģenialitātes apliecinājums, bet viņiem tas bija licies kaut kas nenormāls, Elizabete iekoda lūpā, pūlēdamās izdomāt, ko lai tagad saka. Nekas neienāca prātā, un viņa nolēma vienkārši ļauties mīlestības vadībai un rīkoties bez izlikšanās. Atbalstījusies pret rakstāmgaldu, viņa veltīja vīram šķelmīgu smaidu un apvaicājās:

“Cik saprotu, tu proti rēķināt gandrīz tikpat ātri kā lasīt?”

Iana atbilde bija īsa un vēsa.

“Ne gluži.”

“Skaidrs,” viņa draiski turpināja. “Es teiktu, ka tava bibliotēkā ir gandrīz desmit tūkstoši grāmatu. Vai esi tās visas izlasījis?”

“Nē.”

Elizabete domīgi pamāja. Acīm mirdzot apbrīnā, viņa jautri turpināja:

“Jā, dažu pēdējo nedēļu laikā tu esi bijis visai aizņemts, izrādot man uzmanību. Bez šaubām, šā iemesla pēc tev nav bijis iespējas pabeigt lasīt pēdējos pāris tūkstošus grāmatu.” Iana seja atmaiga, un Elizabete līksmi apvaicājās: “Vai tu tiešām esi nolēmis tās visas izlasīt?”

Atvieglota viņa pamanīja, ka Iana lūpas noraustās smaidā.

“Es biju gribējis ķerties pie tām nākamajā nedēļā,” viņš tēlotā nopietnībā atzinās.

“Prātīga doma,” Elizabete viņu uzslavēja. “Ceru, ka tu to nesāksi darīt bez manis. Es ar lielāko prieku vēlētos noskatīties, kā tas notiek.”

Iana smiekli aprāvās, kad viņš strauji apskāva sievu un iespieda seju viņas smaržīgajos matos, piekļaudams viņu sev klāt tik cieši, it kā vēlētos uzņemt sevī visu viņas maigumu.

“Vai tev piemīt vēl kādas neparastas spējas, par kurām man pieklātos zināt, mans kungs?” Elizabete čukstus vaicāja, apskāvusi Ianu tikpat cieši.

Jautrību viņa balsī aizstāja maiga nopietnība.

“Man visai labi padodas tevi mīlēt,” viņš čukstus atbildēja.

Turpmāko nedēļu laikā viņš to apliecināja simt dažādos veidos. Un Ians ne reizi neiebilda pret Elizabetes braucieniem uz Heivenhērstu. Elizabete, kam visa dzīve savulaik bija saistījusies tikai ar Heivenhērstas pagātni un nākotni, itin drīz pārsteigta saprata, ka viņai nemaz nepatīk pavadīt tur ilgu laiku, pārraugot remontstrādnieku darbu.

Lai nevajadzētu uzkavēties tur ilgāk, nekā tas bija absolūti nepieciešams, viņa sāka ņemt līdzi uz mājām arhitekta rasējumus kopā ar visiem citiem darbiem, lai varētu apspriesties ar Ianu. Lai arī cik aizņemts viņš būtu, lai arī kas būtu viņa sarunu biedri, Ians allaž izbrīvēja laiku savai sievai. Viņš bija gatavs stundām ilgi sēdēt Elizabetei blakus, izskaidrojot iespējamos risinājumus soli pa solim, un drīz vien viņa saprata, ka šāda rīcība liecina par Iana nebeidzamo pacietību, jo viņa prāts nemēdza darboties soli pa solim. Apbrīnojamā ātrumā viņa domas nonāca no punkta A līdz punktam Z, no problēmas līdz risinājumam, bez nepieciešamības iziet cauri ierastajai spriešanas secībai.

Izņemot tās dažas reizes, kad Elizabetei nācās palikt Heiven-hērstā, viņi pavadīja savas naktis kopā Iana gultā, un Elizabete drīz vien atklāja, ka viņu kāzu nakts bijusi tikai ievads visam Iana mīlēšanās prasmes neprātīgajam skaistumam un pirmatnējam krāšņumam. Dažbrīd viņš bezgalīgi kavējās, ļaudams sievai baudīt visas iespējamās izjūtas, līdz Elizabete beigās sāka lūgt, lai viņš izbeidz šīs maigās mokas; citu nakti Ians iekārē uzbruka viņai un ieguva viņu ar maigu raupjību bez liekas priekšspēles. Un Elizabete nespēja saprast, kas viņai patīk labāk. Kādā naktī viņa to pateica Ianam, un viņš tūdaļ strauji ieguva sievu un vēlāk vairākas stundas neļāva viņai aizmigt ar maigiem glāstiem, lai viņa varētu labāk izlemt. Viņš iemācīja Elizabetei bez kautrēšanās palūgt to, ko viņa vēlas, un, kad kautrība lika viņai svārstīties, viņš tajā pašā naktī parādīja viņai paraugu. Elizabetei šī mācību stunda likās neticami kairinoša, klausoties, kā Iana piesmakušajā balsī ieskanas alkas, lūdzot kādu īpašu glāstu vai pieskārienu, un, kad viņa paklausīja, vīra spēcīgie muskuļi noraustījās zem viņas pirkstiem, bet no viņa krūtīm izlauzās vaids.

Vasaras beigās viņi aizbrauca uz Londonu, kaut arī pilsēta vēl bija pustukša, jo sezona vēl nebija sākusies. Elizabete piekrita braucienam, jo domāja, ka Ianam būs ērtāk, ja atradīsies tuvāk cilvēkiem, ar kuriem kopā viņš bija ieguldījis naudu sarežģītos darījumos, turklāt pilsētā bija arī Aleksa. Ians brauca turp tāpēc, ka gribēja, lai Elizabete izbaudītu savu īpašo stāvokli sabiedrībā, un vēl tāpēc, ka viņam patika izrādīt sievu vidē, kur Elizabete mirdzēja kā viņa dāsni dāvātie dārgakmeņi. Ians zināja, ka Elizabete uzskata viņu par mīļa labdara un gudra skolotāja apvienojumu, tomēr viņa kļūdījās, jo arī Ians varēja mācīties no Eizabetes. Ar savu paraugu viņa iemācīja vīram pacietīgi izturēties pret kalpotājiem; viņa iemācīja Ianam atslābināties, kā arī to, ka ne vien mīlēšanās, bet arī smiekli neapšaubāmi ir dzīves vispatīkamākā izklaide. Pēc Elizabetes pieprasījuma Ians pat iemācījās ar lielāku iecietību izturēties pret daudzu sabiedrības locekļu muļķīgajām iedomām.

Šajā jomā Elizabetei veicās tik lieliski, ka jau pēc dažām nedēļām viņus sāka ielūgt uz visiem iespējamiem labdarības un saviesīgajiem pasākumiem. Uz Aperbrūkstrītas māju straumēm vien plūda ielūgumi, un viņi kopā smiedamies izdomāja daudzus iemeslus šo pasākumu neapmeklēšanai, lai Ians dienas laikā varētu strādāt, bet Elizabete darīt ko interesantāku nekā nemitīgi doties pie kāda viesos.

Ianam tas neradīja nekādus sarežģījumus; viņš pastāvīgi bija aizņemts. Elizabete savukārt tika galā ar šo problēmu, pēc dažu cienījamu augstākās sabiedrības vecās gvardes locekļu ieteikuma to vidū bija arī Hotornas hercoga atraitne pievienodamās labdarības pasākumam, kura mērķis bija uzcelt Londonas nomalē ārkārtīgi nepieciešamu slimnīcu. Diemžēl slimnīcas ziedojumu vākšanas komitejas dāmas, kurām Elizabete pievienojās, lielāko daļu laika veltīja nenozīmīgiem sīkumiem un tikai retu reizi pieņēma kādu lēmumu. Garlaikodamās Elizabete aizkaitināta kādu dienu palūdza Ianam ienākt viesistabā, kad tur atradās komitejas dāmas, un dalīties ar viņām savā pieredzē.

“Turklāt,” Elizabete smejoties brīdināja vīru, kas bija piekritis viņas lūgumam, “lai cik garlaicīgi viņas runātu par katru vissīkāko un nenozīmīgāko izdevumu, kā tas noteikti būs, apsoli man neaizrādīt, ka tu varētu uzcelt sešas slimnīcas ar daudz mazākām pūlēm un daudz īsākā laikā.”

“Vai tad es to spētu?” Ians ar smaidu apvaicājās.

“Protams!” Elizabete nopūtās. “Viņām pieder puse visas Eiropas naudas, un tomēr viņas strīdas par katru tērējamo šiliņu tā, it kā tas būtu jāizņem no viņu pašu rokassomiņām, rezultātā nonākot parādnieku cietumā.”

“Ja jau viņas tā spēj aizskart tavu taupības apziņu, tad šīs sievietes noteikti ir kas īpašs,” Ians paķircinājās. Elizabete veltīja viņam izklaidīgu smaidu, taču, kad viņi jau tuvojās viesistabai, kur komiteja patlaban dzēra tēju no Iana bezgalīgi dārgajām Sevras porcelāna tasītēm, viņa pagriezās pret vīru un steidzīgi piebilda:

“Esi tik labs un nepiemini lēdijas Viltšīras zilo cepuri.”

“Kāpēc tad ne?”

“Tāpēc, ka tie ir viņas mati, nevis cepure.”

“Es to nekādā ziņā nedarīšu,” Ians smīnēdams atteica.

“Darīsi gan!” Elizabete čukstus atcirta, cenzdamās bargi saraukt pieri un spēdama vienīgi iesmieties. “Hercoga atraitne man pastāstīja, ka tu vakar esot izteicis komplimentu lēdijai Šērlijai par pūkaino sunīti, ko viņa turējusi uz rokas.”

“Kundze, es sekoju jūsu pašas norādījumiem izturēties jauki pret šo veco, ekscentrisko raganu. Kāpēc gan es nebūtu drīkstējis paslavēt viņas sunīti?”

“Tāpēc, ka tas bija viņas jaunais kažokādas uzrocis, ar kuru viņa ārkārtīgi lepojas.”

“Nekur pasaulē nav atrodama tik noplukusi kažokāda, Elizabete!” Ians draiski iesmējās. “Viņa jūs visas ir piekrāpusi,” viņš nopietni piebilda.

Elizabete apspieda smieklus un lūdza:

“Apsoli, ka tu pret komiteju izturēsies ļoti pieklājīgi un pacietīgi.”

“Apsolu,” Ians nopietni atbildēja, taču, kad Elizabete jau atvēra durvis kad jau bija par vēlu pakāpties atpakaļ un atkal aizraut tās ciet viņš paliecās tuvāk sievas ausij un pačukstēja: “Vai tu zināji, ka vienīgais dzīvnieks, ko kādai komitejai jebkad laimējies izgudrot, ir kamielis, un tieši tāpēc tas izskatās tā, kā izskatās!”

Komiteja jutās pārsteigta, redzot agrāk strupo un īgno Ken-singtonas marķīzu ienākam istabā ar kora zēnam atbilstošu svētlaimīgu smaidu sejā, bet dāmas, bez šaubām, bija pagalam satriektas, ieraugot, ka marķīza sieva aizsegusi seju ar plaukstām un viņas acis ir smieklu asaru pilnas.

Elizabetes raizes par to, ka Ians varētu šīs sievietes tīši vai netīši aizvainot, drīz vien aizstāja apbrīna un vēlāk arī bezpalīdzīga jautrība, kad viņa redzēja, kā vīrs turpmāko pusstundu pavada, ik pa brīdim apburot visas dāmas ar nesteidzīgu smaidu vai ga-laņtu komplimentu, kamēr viņas visu šo laiku nerimās strīdēties, vai Gintera uzņēmuma dāvinātās šokolādes kārbas vajadzētu pārdot par piecām vai sešām mārciņām par kārbu. Par spīti Iana ārēji pieklājīgajai uzvedībai, Elizabete, juzdamās neomulīgi, gaidīja, ka viņš kuru katru mirkli piesolīsies nopirkt visu šo sasodīto šokolādes vezumu par desmit mārciņām gabalā, lai tikai komiteja beidzot ķertos pie nākamā jautājuma apspriešanas; Elizabete zināja, ka vīram to ļoti gribas izdarīt.

Tomēr izrādījās, ka Elizabetes raizes ir veltas, jo viņš turpināja burtiski izstarot pieklājīgu interesi. Četras reizes komiteja lūdza viņa padomu; četras reizes Ians ar smaidu ieteica izcilus risinājumus; četras reizes sievietes tos neņēma vērā. Un četras reizes šķita, ka Ianam tas ir pilnīgi vienaldzīgi.

Domās atzīmējusi, ka vēlāk vajadzēs Ianam sirsnīgi pateikties par viņa neticamo pacietību, Elizabete veltīja visu uzmanību viešņām un sarunai, līdz nejauši pameta acis uz Ianu, un viņai aizrāvās elpa. Sēdēdams tieši viņai pretī, Ians tagad bija atgāzies krēslā, atbalstījis kreisās kājas potīti uz labās ceļgala un, šķietami ieinteresēts par apspriežamo tematu, puspievērto acu skatienu zīmīgi pievērsis Elizabetes krūtīm. Viņai pietika uz mirkli uzmest acis smaidam, kas vīdēja vīra lūpās, lai saprastu, ka viņš vēlējies, lai šis skatiens tiktu pamanīts.

Acīmredzot viņš bija nospriedis, ka viņi abi tikai velti tērē laiku, piedalīdamies komitejas apspriedē, un tagad bija ķēries pie uzjautrinošas spēles. Elizabete īsti nesaprata, vai šī spēle bija domāta viņas izklaidēšanai vai mulsināšanai. Viņa dziļi ievilka elpu, grasīdamās veltīt Ianam brīdinošu smaidu, un vīra skatiens lēni atrāvās no sievas krūtīm, lēni pārslīdēja viņas kaklam, pakavējās pie lūpām un tad pacēlās līdz viņas samiegtajām acīm.

Elizabete ar savu nosodošo skatienu panāca tikai to, ka Ians viegli un izaicinoši savilka uzacis, veltīja viņai nepārprotami juteklisku smaidu un tad atkal sāka nesteidzīgi laist acis lejup.

Lēdija Viltšīra ierunājās skaļāk un jau otro reizi atkārtoja:

“Lēdija Torntone, ko jūs par to domājat?”

Elizabete atrāva acis no sava nekaunīgā vira un steidzīgi pievērsās lēdijai Viltšīrai.

“Es... es piekrītu,” viņa sacīja, pat nenojauzdama, kam īsti piekrīt. Turpmākās piecas minūtes viņa cītīgi pretojās Iana glāstošā skatiena aicinājumam, stingri atteikdamās palūkoties uz viņu, taču, kad komiteja atkal sāka strīdēties par šokolādi, viņa slepus pameta acis uz Ianu. Tajā pašā mirklī vīrs uztvēra viņas skatienu un kā cilvēks, kas šķietami apsver kādu grūtu jautājumu, izklaidīgi paberzēja rādītājpirkstu pret lūpām, atbalstījis elkoni pret krēsla roku balstu. Elizabetes augums reaģēja uz šo piedāvāto glāstu tā, it kā viņa lūpas tiešām būtu pieskārušās viņas mutei, un viņa dziļi ieelpoja, lai nomierinātos, bet Ians atkal tīši ļāva skatienam noslīdēt līdz sievas krūtīm. Viņš lieliski zināja, kādu iespaidu šis skatiens atstāj uz Elizabeti, un viņa dusmojās uz sevi, ka nespēj to apslēpt.

Komiteja, kā paredzēts, pusstundu vēlāk devās prom, atgādinot, ka nākamā sanāksme notiks lēdijas Viltšīras mājās. Aiz dāmu mugurām vēl nebija aizvērušās durvis, kad Elizabete viesistabā apcirtās pret savu smaidošo, nekaunīgo vīru.

“Tu nejauceni!” viņa iesaucās. “Kā tu drīkstēji tā darīt!” viņa noprasīja, taču pašā sašutuma pilnā protesta vidū Ians ieslidināja pirkstus sievas matos, pavērsa augšup viņas seju un apslāpēja viņas vārdus ar kaislīgu skūpstu.

“Es neesmu tev piedevusi,” Elizabete brīdināja viņu gultā stundu vēlāk, piespiedusi vaigu pie Iana krūtīm. Zem viņas auss atskanēja dobji smiekli.

“Nē?”

“Nekādā ziņā. Gan es tev vēl atmaksāšu.”

“Manuprāt, tu jau to esi izdarījusi,” Ians atteica aizsmakušā balsī, tīši pārprazdams viņas sacītā nozīmi.

Drīz vien pēc tam viņi atgriezās Montmeinā, lai pavadītu septembri laukos, kur bija vēsāks. Ianam šķita, ka dzīve ar Elizabeti viņam sniedz visu, uz ko viņš jebkad cerējis, un vēl vairāk. Tā bija ideāla, un viņam nācās apvaldīt uzmācīgas bailes, ka viss noteikti nevarēs tā turpināties, bailes, kuras, kā viņš centās sev iegalvot, bija tikai māņticība, ko izraisīja apziņa, ka pirms diviem gadiem liktenis bija Elizabeti viņam atņēmis. Tomēr sirdī Ians zināja, ka tas vēl nav viss. Viņa detektīviem pagaidām tā arī nebija izdevies atrast Elizabetes brāļa pēdas, un Ians katru dienu pavadīja bailēs, ka sievas detektīviem tas varētu izdoties. Un tā nu viņš gaidīja, līdz atklāsies, ko viņš nodarījis Elizabetei un viņas brālim. Ians zināja, ka tad nāksies lūgt sievai piedošanu. Apprecoties ar Elizabeti un nepasakot viņai visu, kas pašam zināms, viņu tagad varēja vainot gan divkosībā, gan Elizabetes brāļa nolaupīšanā.

Iana racionālais prāts iebilda, ka, likdams nogādāt Robertu uz “Ariannas” klāja, viņš bija paglābis šo karstasinīgo jauno muļķi no daudz ļaunāka likteņa varas iestāžu rokās. Taču tagad, nezinot, kāds liktenis Robertu piemeklējis, Ians nespēja būt pārliecināts, ka Elizabete viņa rīcību uztvers tādā nozīmē. Arī viņš pats vairs nebija drošs, ka rīkojies pareizi, jo nu zināja ko tādu, ko tolaik nebija zinājis: tobrīd Elizabetes vecāki jau sen bija miruši un Roberts bija vienīgais, kas spēja pasargāt māsu no tēvoča uzbrukumiem.

Bailes, vienīgās izjūtas, ko Ians nicināja vairāk par visu, pieauga vienlaikus ar viņa mīlestību pret Elizabeti, līdz viņam patiesi uznāca vēlēšanās, kaut beidzot tiktu kaut kas noskaidrots, lai viņš varētu atzīties sievai visos grēkos un vai nu saņemt piedošanu, vai arī uz visiem laikiem aiziet no viņas dzīves. Ians apzinājās, ka domā neloģiski, tomēr nespēja rīkoties citādi. Ians bija atradis ko tādu, kas viņam bija dārgāks par visu citu pasaulē; viņš bija atradis Elizabeti un, mīlot viņu, kļuvis vairāk ievainojams nekā toreiz, kad bojā gāja visa viņa ģimene. Bailes zaudēt sievu turpināja Ianu spīdzināt, līdz viņš sāka prātot, cik ilgi vēl spēs izturēt šādas neziņas mokas.

Svētlaimīgi neapzinādamās to visu, Elizabete mīlēja vīru bez viltus un kautrības un, gūstot aizvien lielāku pārliecību par viņa mīlestību, kļuva aizvien drošāka un Iana acīs arī daudz burvīgāka. Tajos brīžos, kad Elizabete redzēja vīra seju neizskaidrojami satumstam, viņa Ianu paķircināja vai noskūpstīja, un, ja šī viltība neizdevās, tad pasniedza viņam mazas veltes ziedu pušķi no Heivenhērstas dārza, vienu vienīgu rozi, ko aizsprauda Ianam aiz auss vai nolika uz viņa spilvena.

“Vai man vajadzētu nopirkt tev kādu dārglietu, lai izvilinātu tev smaidu, mans kungs?” viņa pajokoja kādu dienu, kad kopš abu kāzām bija pagājuši trīs mēneši. “Cik saprotu, tieši tā jārīkojas, kad mīļotais cilvēks sāk kļūt izklaidīgs.”

Elizabetei par pārsteigumu, Ians, to dzirdot, viņu cieši jo cieši apskāva.

“Es neesmu zaudējis interesi par tevi, ja to tu centies man pateikt,” viņš sacīja.

Elizabete atliecās atpakaļ, izbrīnījusies par tik uzstājīgu apgalvojumu, un turpināja ķircināties.

“Vai tu par to esi pilnīgi pārliecināts?”

“Protams.”

“Tu taču man nemelotu, vai ne?” viņa ar tēlotu bardzību noprasīja.

“Es nemūžam tev nemelotu,” Ians nopietni atbildēja, taču tad apjēdza, ka, nesakot sievai visu taisnību, viņš patiesībā melo, un tas savukārt bija gandrīz tas pats, kas atklāti meli.

Elizabete nojauta, ka viņam kaut kas nedod mieru un, laikam ritot, šis nemiers aizvien pieņemas, tomēr viņai pat sapņos nebūtu rādījies, ka viņa pati kaut vai attālu ir Iana klusēšanas vai noslēgtības iemesls. Viņa bieži atcerējās Robertu, taču kopš kāzu dienas bija sev aizliegusi pat kaut mirkli domāt par Vērdsverta kunga apvainojumiem. Pirmkārt, viņai tas likās neizturami; otrkārt, viņa vairs neticēja, ka šiem apgalvojumiem varētu būt kāds pamatojums.

“Rīt man jābrauc uz Heivenhērstu,” Elizabete negribīgi sacīja, kad Ians viņu beidzot atlaida. “Mūrnieki ķērušies pie mājas un tilta, turklāt sākti arī apūdeņošanas darbi. la pavadīšu mājās nakti, tad varēšu tur nerādīties veselas divas nedēļas.”

“Man tevis pietrūks,” Ians klusi noteica, taču viņa balsī nebija jūtama vilšanās, un viņš nemēģināja arī pierunāt sievu atlikt šo braucienu. Ians pildīja savu norunas daļu ar godīgumu, kas Elizabetei šķita īpaši apbrīnojams.

“Ne tik ļoti,” viņa pačukstēja, noskūpstīdama vīru uz mutes kaktiņa, “kā es ilgošos pēc tevis.”

32. nodaļa

*

Prātodama par iegādājamās pārtikas sarakstu, Elizabete lēni soļoja pa celiņu, kas veda no Heivenhērstas noliktavas uz galveno māju. Augsts dzīvžogs labajā pusē aizsedza saimniecības ēkas skatienam no galvenā nama, kur patlaban rosījās mūrnieki. Aiz viņas muguras atskanēja soļi, un Elizabete nepaguva ne pagriezties, ne attapties, kad viņu kāds satvēra ap vidu un aizrāva atmuguriski, bet vīrieša roka aizspieda viņai muti, apslāpējot izbaiļu un protesta pilno kliedzienu.

“Klusu, Elizabete, tas esmu es,” sāpīgi pazīstama balss satraukta sacīja. “Nekliedz, labi?”

Elizabete pamāja, rokas tvēriens atlaidās, un viņa apcirtusies metās ap kaklu Robertam.

“Kur tu biji pazudis?” viņa smiedamās un raudādama noprasīja un dedzīgi apskāva brāli. “Kāpēc tu aizbrauci, nepateikdams man, kurp dodies? Es varētu tevi nogalināt par to, ka tu sagādāji man tādas raizes...”

Brāļa rokas satvēra viņu aiz pleciem, atstūma no sevis, un viņa iekritušajā sejā parādījās uzstājība.

“Tagad nav laika visu paskaidrot. Kad iestāsies krēsla, atnāc uz lapeni un, dieva dēļ, nestāsti nevienam, ka esi mani redzējusi!”

“Pat ne Bentneram?”

“Nevienam! Man jātiek prom no šejienes, kamēr kāds kalpotājs nav mani pamanījis. Kad iestāsies krēsla, es tevi gaidīšu lapenē netālu no tava mīļotā ķiršu koka.”

Viņš pameta Elizabeti stāvam, zaglīgi aizlavījās pa taku un nozuda lapenē, iepriekš paskatījies uz visām pusēm, lai pārliecinātos, ka viņu neviens nav pamanījis.

Elizabetei šķita, ka īsā tikšanās bijusi tikai mirāža. Nerealitā-tes sajūta nezuda arī tad, kad viņa sāka nervozi soļot šurpu turpu pa viesistabu, skatīdamās, kā bezgala lēni riet saule, un pūlēdamās izprast, kāpēc Robertam būtu jābaidās rādīties acīs viņu vecajam, uzticamajam sulainim. Acīmredzot viņš bija nonācis nepatikšanās, iespējams, pat ar varas iestādēm. Ja tā, tad viņai nāksies lūgt Ianam padomu un palīdzību. Roberts bija viņas brālis, un Elizabete viņu mīlēja, par spīti visiem viņa trūkumiem; Ians to noteikti saprastu. Varbūt ar laiku viņas dēļ abi vīrieši sāktu izturēties viens pret otru kā radi. Elizabete izlavījās pati no savas mājas, juzdamās kā zagle.

Roberts sēdēja, ar muguru atbalstījies pret veco ķirsi, un īgni pētīja savus nodilušos apavus. Pamanījis māsu, viņš pielēca kājās.

“Vai atnesi man kaut ko ēdamu?”

Elizabete saprata, ka nav kļūdījusies; viņš tiešām bija izsalcis.

“Jā, bet tikai mazliet maizes un siera,” viņa paskaidroja, parādīdama atnesto. “Es nevarēju izdomāt, kā atnest šurp ko vairāk, lai kalpotājiem nerastos jautājumi par to, kas man jāpaēdina lapenē. Robert!” viņa iesaucās, vairs nespēdama ilgāk runāt par tik ikdienišķām vajadzībām kā ēdiens. “Kur tu biji pazudis, kāpēc tu mani tā pameti un ko...”

“Es tevi nepametu,” viņš nikni atcirta. “Nedēļu pēc mūsu divkaujas tavs vīrs lika mani nolaupīt un nogādāt uz kāda sava kuģa klāja. Man tur vajadzēja mirt...”

Elizabeti caurstrāvoja sāpes un neticība.

“Nerunā tā!” viņa iesaucās, strauji papurinādama galvu. “Nesaki... viņš nevarēja...”

Roberts sakoda zobus, izrāva no bikšu jostas kreklu, pavilka to augšup un pagriezās.

“Te tu vari redzēt viena šāda mēģinājuma pēdas.”

Pār Elizabetes lūpām gandrīz izlauzās kliedziens, un viņa aizspieda muti, lai to apturētu. Viņu pārņēma spējš nelabums.

“Ak dievs,” viņa izdvesa, skatīdamās uz nejaukajām rētām, kas klāja gandrīz katru Roberta šaurās muguras sprīdi. “Ak dievs! Ak dievs!”

“Tikai neģībsti!” Roberts satvēra māsu aiz rokas, mēģinot viņu nomierināt. “Tev jābūt stiprai, citādi viņš pabeigs, ko iesācis.”

Elizabete noslīga zemē un piespieda seju pie ceļgaliem, cieši aptvērusi vidukli un bezpalīdzīgi šūpodamās šurpu turpu.

“Ak dievs,” viņa nemitējās atkārtot, domādama par brāļa saplosīto, izmocīto miesu. “Ak dievs...”

Piespiedusi sevi dziļi ieelpot, viņa beidzot savaldījās. Visas šaubas, visi brīdinājumi un mājieni viņas prātā bija kļuvuši skaidri jo skaidri, koncentrējoties ap Roberta rētaino muguru, un Elizabeti pārņēma ledains saltums, padarot viņu trulu pat pret sāpēm. Ians bija viņas mīlestība un viņas mīļotais; viņa bija gulējusi tā vīrieša rokās, kurš bija zinājis, ko nodarījis viņas brālim.

Atbalstījusies pret koku, viņa grīļodamās piecēlās.

“Pastāsti man visu,” viņa sacīja.

“Vai lai es tev pastāstu, kāpēc viņš to izdarīja? Vai arī par tiem mēnešiem, ko pavadīju, gandrīz sapūdams ogļraktuvēs? Vai par sitieniem, ko saņēmu pēdējā reizē, kad mēģināju aizbēgt un atgriezties pie tevis?”

Elizabete saberzēja rokas; tās šķita saltas un nejutīgas.

“Pastāsti man, kāpēc,” viņa atkal ierunājās.

“Kā lai es tev izskaidroju jukuša cilvēka rīcības iemeslus?” Roberts nošņāca un tad ar milzīgām pūlēm atkal savaldījās. “Esmu divus gadus par to domājis, pūlējies visu saprast, un, kad uzzināju, ka viņš tevi apprecējis, man viss kļuva pilnīgi skaidrs. Vai tu zināji, ka nedēļu pēc mūsu divkaujas viņš mani mēģināja nogalināt uz Mārblmērlas ceļa?”

“Es nolīgu detektīvus, lai mēģinātu tevi atrast,” Elizabete sacīja, pamādama, lai apliecinātu, ka ir par to dzirdējusi, un pat nemanīdama, ka Roberts nobāl vēl vairāk. “Bet viņi teica, ka tu esot mēģinājis nogalināt Ianu.”

“Tās ir galīgas aplamības!”

“Tas bija... tikai minējums,” Elizabete atzinās. “Bet kāpēc Ia-nam vajadzētu tevi nogalināt?”

“Kāpēc?” viņš nicīgi izmeta, lielā izsalkumā tiesādams maizi un sieru, kamēr Elizabete ar sāpošu sirdi vēroja brāli. “Pirmkārt, tāpēc, ka es divkaujā viņu ievainoju. Tomēr tas vēl nav viss. Es izjaucu viņa plānus, kad pārsteidzu jūs siltumnīcā. Viņš zināja, ka, izvēloties tevi, viņš pārsniedz savas iespējas, taču es to nepieļāvu. Vai tu zini,” viņš asi iesmējās, “ka pēc tam vairāki cilvēki no viņa novērsās? Patiesībā pat daudzi; es to uzzināju, pirms tiku sagūstīts un nogādāts uz viņa kuģa.”

Elizabete saraustīti ievilka elpu.

“Ko tu gribi darīt?”

Roberts atgāza galvu un aizvēra acis, izskatīdamies pagalam nomocīts.

“Ja viņš uzzinās, ka esmu vēl dzīvs, viņš liks mani nogalināt,” brālis ar pilnīgu pārliecību atbildēja. “Vēl vienu tādu slānīšanu ar pātagu es varu arī neizturēt, Elizabete. Es veselu nedēļu atrados uz nāves sliekšņa.”

Viņas kakls aizžņaudzās žēlumā un Šausmās.

“Tātad tu iesūdzēsi viņu tiesā?” Elizabete vaicāja, un viņas balss pārvērtās sāpīgā Čukstā. “Vai iesi uz policiju?”

“Esmu par to jau domājis. Man to gribas izdarīt tik ļoti, ka naktī gandrīz nespēju mierīgi gulēt, taču tagad viņi man nenoticētu. Tavs vīrs ir kļuvis bagāts un ietekmīgs.” Izrunājot vārdus “tavs vīrs”, viņš ar tādu apsūdzību palūkojās uz māsu, ka Elizabete novērsa skatienu.

“Es...” Elizabete bezpalīdzīgi pacēla roku, īsti nezinādama, par ko lai lūdz piedošanu, un juta, ka acīs sariešas asaras, neļaujot skaidri izrunāt vārdus. “Lūdzu!” viņa izmisīgi iesaucās. “Es nezinu, ko lai daru un saku. Pagaidām ne. Es nespēju domāt.” Roberts nometa maizes gabalu un apskāva māsu.

“Nabaga skaistā mazulīte,” viņš sacīja. “Esmu neskaitāmas naktis pavadījis nomodā, raizēdamies par tevi, cenzdamies nedomāt par tevi viņa netīrajās rokās. Viņam pieder raktuves -dziļas, bezgalīgas bedres zemē, kur cilvēki mitinās kā dzīvnieki un tiek sisti kā vērši. No turienes viņš iegūst naudu visam, ko pērk.”

Tātad arī dārglietas un kažokādas, ko Ians bija viņai dāvinājis, Elizabete atskārta un tikai ar pūlēm apspieda nelabumu. Viņa atkal notrīcēja.

“Ja jau tu negribi viņu iesūdzēt tiesā, ko tad tu darīsi?”

“Ko es darīšu?” viņš atkārtoja. “Tas nav jāizlemj man vienam, Elizabete. Ja viņš atklās, ka tu zini visu par viņa nodarījumu, tava skaistā mugura nespēs izturēt to sodu, kādu nācās pārciest man. Pēc tā, ko viņš saviem vīriem liks ar tevi izdarīt, tu nepaliksi dzīva.”

Šajā mirklī izdzīvošana Elizabetei vairs nelikās svarīga. Savā būtībā viņa jau bija savainota un lēnām mira.

“Mums jābēg. Jāpieņem cits vārds. Jāsāk jauna dzīve.”

Tā bija pirmā reize, kad Elizabete pirms lēmuma pieņemšanas pat neiedomājās par Heivenhērstu.

“Kur?” viņa satriekta nočukstēja.

“Atstāj to manā ziņā! Cik daudz naudas tu vari sarūpēt dažu dienu laikā?”

No Elizabetes cieši samiegtajām acīm plūda asaras, jo viņai vairs nebija izvēles. Nebija citu iespēju. Nebija Iana.

“Šķiet, ka visai daudz,” viņa truli atbildēja, “ja vien man izdosies pārdot dažus dārgakmeņus.”

Roberts apskāva māsu vēl ciešāk un noskūpstīja uz deniņiem.

“Tev jādara viss tieši tā, kā es likšu. Apsoli, ka tu man klau-• »

SISI.

Piespiedusi pieri pie brāļa pleca, Elizabete pamāja un sāpīgi norija siekalas.

“Neviens nedrīkst zināt, ka tu grasies aizbēgt. Viņš tevi aizturēs, ja atklās, ko tu gribi izdarīt.”

Elizabete atkal pamāja; Ians viņai neļautu tik viegli aiziet; vispirms nāktos vairākas nedēļas atbildēt uz neatlaidīgiem jautājumiem. Pēc viņu kaislīgās mīlēšanās viņš noteikti neticētu, ka Elizabete grib dzīvot viena, jo nespēj iztēloties turpmāku kopdzīvi ar viņu.

“Pārdod visu, ko vari, bet tā, lai neizraisītu aizdomas. Aizbrauc uz Londonu; tā ir liela pilsēta, un, ja tu nosauksies citā vārdā un mēģināsi pārveidot savu ārieni, neviens tevi nepazīs. Piektdien nolīgsti ratus un pa Bernemas ceļu no Londonas dodies uz Tērstonas pārbrauktuvi. Tur atrodas iebraucamā vieta, un es tevi tur sagaidīšu. Tiklīdz atklāsies, ka tu esi nozudusi, tavs vīrs uzsāks meklēšanu. Tiks meklēta gaišmataina sieviete, un, ja viņi atradīs mani, tad man ir gals klāt. Ja tu būsi kopā ar mani, tad nāksies mirt arī tev, ja viņš tevi atradīs pirmo. Mēs ceļosim kā vīrs un sieva; manuprāt, tā būs vislabāk.”

Elizabete to visu dzirdēja, visu saprata, tomēr nespēja ne pakustēties, ne kaut ko sajust.

“Kurp mēs dosimies?” viņa truli vaicāja.

“Vēl neesmu izdomājis. Varbūt uz Briseli, taču tas ir pārāk tuvu. Varbūt uz Ameriku. Mēs aizbrauksim uz ziemeļiem un apmetīsimies Helmshedā. Tas ir mazs ciematiņš pašā jūras krastā, pavisam nomaļš un provinciāls. Avīzes tur tiek saņemtas ļoti neregulāri, tāpēc neviens neuzzinās par tavu nozušanu. Tur mēs sagaidīsim kādu kuģi, kas dosies uz kolonijām.”

Roberts sažņaudza māsas plecus un atstūma viņu no sevis. “Tagad man jāiet. Vai saprati, kas tev jādara?”

Elizabete pamāja.

“Ir vēl kas. Es gribu, lai tu ar viņu sastrīdies ja iespējams, kāda cita klātbūtnē. Šim strīdam nav jābūt nopietnam tikai tādam, lai viņš nospriestu, ka tu esi sadusmojusies, un pēc tavas pazušanas tūdaļ nesūtītu detektīvus tevi uzmeklēt. Ja tu nozudīsi bez jebkāda iemesla, viņš uz karstām pēdām sāks tevi meklēt. Pirmajā gadījumā mēs iegūsim laiku. Vai tu to spēsi?”

“Jā,” Elizabete ar pūlēm noteica. “Laikam gan. Bet es gribētu atstāt viņam zīmīti, pastāstīt viņam...” Elizabetei aizžņaudzās kakls, iedomājoties, ka jāraksta Ianam vēstule; varbūt viņš bija briesmonis, tomēr jaunās sievietes sirds nevēlējās aizmirst mīlestību uz viņu tikpat ātri, cik ātri viņas prāts bija pieņēmis, ka Ians viņu nodevis. “Pateikt viņam, kāpēc aizeju.” Elizabetes balss aizlūza, bet pleci sāka trīcēt krampjainās elsās.

Roberts viņu vēlreiz apskāva, taču viņa balss skanēja salti un nepielūdzami.

“Nekādu vēstuļu! Vai saprati? Nekādu vēstuļu. Vēlāk,” viņš apsolīja nu jau maigākā balsī, “vēlāk, kad mums būs izdevies aizbēgt, tu varēsi viņam uzrakstīt un visu pastāstīt. Tu varēsi uzrakstīt tam nelietim kaut vai veselu grāmatu. Vai saproti, kāpēc ir tik svarīgi, lai izskatītos, ka tu aizej parasta strīda dēļ?”

“Jā,” viņa izdvesa.

“Tiksimies piektdien,” Roberts sacīja, atkāpās un noskūpstīja māsu uz vaiga. “Tikai nepievil mani!”

“Norunāts.”

Rīkodamās pilnīgi mehāniski, Elizabete tovakar nosūtīja Ia-nam vēstuli, paziņojot, ka vēlas pārnakšņot Heivenhērstā, lai pārskatītu rēķinus. Nākamajā dienā, trešdien, viņa devās uz Londonu, paslēpusi zem apmetņa samta maisiņu ar savām dārglietām. Tur atradās viss, arī viņas saderināšanās gredzens. Cītīgi pūlēdamās ievērot slepenību, viņa lika Āronam apturēt karieti Bondstrī-tā un tad noīrēja ratus, lai dotos pie pirmā juveliera, kuru tajā apkaimē ievēroja, cerēdama, ka tur viņu neviens nepazīs.

Elizabetes piedāvājums atstāja uz juvelieri lielu iespaidu. Patiesībā viņš pat zaudēja valodu.

“Tie visi ir ārkārtīgi lieliski dārgakmeņi... ē...”

“Robertsas kundze,” trulas iedvesmas vadītā Elizabete steidzīgi paskaidroja. Tagad, kad nekam vairs nebija nozīmes, melot un krāpties bija kļuvis viegli.

Summa, ko juvelieris piedāvāja par smaragdiem, beidzot izrāva Elizabeti no sastinguma, bet šoreiz tā bija tikai viegla vilšanās.

“Tie noteikti ir vērti divdesmit reižu vairāk.”

“Patiesībā pat trīsdesmit reižu, taču man nav klientu, kas spētu samaksāt tādu cenu. Man nāksies tos pārdot par tādu naudu, ko mani klienti būs gatavi maksāt.” Elizabete satriekta pamāja.

Viņa nespēja kaulēties un aizrādīt juvelierim, ka viņš taču varētu pārdot dārglietas kādam Bondstrītas juvelierim par desmit reizes lielāku summu nekā tā, ko viņš grasījās maksāt Elizabetei. “Man nav klāt tādas naudas. Jums nāksies iet uz manu banku.”

Pēc divām stundām Elizabete iznāca no bankas, piebāzusi maisiņu un rokassomiņu ar veselu bagātību.

Pirms došanās uz Londonu viņa bija likusi paziņot Ianam, ka grib pārnakšņot Promenādstrītas namā, jo vēlas pilsētā iepirkties un noskaidrot, ko dara kalpotāji. Tas bija muļķīgs iegansts, tomēr Elizabete vairs nespēja sakarīgi domāt. Viņa automātiski rīkojās atbilstoši Roberta norādījumiem; viņa nemēģināja neko grozīt vai labot; viņa jutās kā cilvēks, kurš jau ir miris, bet kura ķermenis joprojām klīst apkārt kā rēgs.

Vienatnē sēdēdama savā Promenādstrītas nama guļamistabā, Elizabete ar neko neredzošām acīm skatījās pa logu necaurredzamā tumsā. Viņai ienāca prātā, ka vajadzētu nosūtīt Aleksai atvadu vēstuli. Tā bija pirmā Elizabetes doma par nākotni gandrīz divu dienu laikā. Atguvusi domāšanas spēju, viņa to tūdaļ nožēloja. Tiklīdz viņa bija izlēmusi, ka nevar riskēt ar vēstules rakstīšanu Aleksai, prāts sāka viņu mocīt ar vienīgo atlikušo pārbaudījumu: viņai vajadzēja tikties ar Ianu; viņa nevarēja vēl divas dienas izvairīties no vīra, neizraisot viņā aizdomas. Bet varbūt varēja? Ians bija piekritis, ka ļaus sievai dzīvot pašai savu dzīvi, un kopš kāzām viņa reizi pa reizei bija pārnakšņojusi Heivenhēr-stā. Protams, šādai rīcībai par iemeslu bija slikts laiks, nevis viņas kaprīzes.

Debesīs jau iemirdzējās rītausma, kad viņa beidzot aizmiga, joprojām sēdēdama uz krēsla.

Kad Elizabetes kariete nākamajā dienā apstājās pie Heiven-hērstas, viņa daļēji gaidīja, ka uz ceļa ieraudzīs Ianu, taču viss izskatījās ierasti un mierīgi. Heivenhērsta tagad bija pilna ar jauniem kalpotājiem; pie staļļa puiši vadāja zirgus; dārznieki rosījās ap puķu dobēm. Viss bija ierasti un mierīgi, Elizabete mazliet histēriski nodomāja, kad Bentners atvēra durvis.

“Kur jūs bijāt, kundze?” viņš vaicāja un noraizējies ieskatījās viņas bālajā sejā. “Marķīzs atsūtīja ziņu, ka vēlas, lai jūs atgriežaties mājās.”

Elizabetei vajadzēja to paredzēt, tomēr tā nebija.

“Nesaprotu, kāpēc man tas būtu jādara, Bentner,” viņa sacīja saspringtā balsī, cerēdama, ka tā izklausās aizkaitināta. “Izskatās, ka mans vīrs aizmirsis mūsu laulības norunu.”

Bentners, kas joprojām necieta Ianu par viņa agrāko izturēšanos pret savu kundzi nemaz nerunājot par uzbrukumu pašam Bentneram todien, kad Ians ar varu bija ielauzies Promenād-strītas namā, nespēja iedomāties nevienu iemeslu marķīza aizstāvībai. Viņš aiztipināja Elizabetei pakaļ pa vestibilu, slepus mezdams satrauktus skatienus uz viņu.

“Jūs neizskatāties labi, Elizabetes jaunkundz,” viņš ieminējās. “Vai lai lieku Vinstonam pagatavot jums karstu tēju ar viņa gardajām maizītēm?”

Elizabete papurināja galvu un iegāja bibliotēkā, kur apsēdās pie rakstāmgalda un sacerēja, pēc pašas domām, pieklājīgi izvairīgu vēstuli vīram, paziņodama par savu nolūku šovakar palikt Heivenhērstā, lai pabeigtu izskatīt rēķinus. Drīz vien pēc tam kādam kalpotājam tika uzdots nogādāt šo vēstuli adresātam, braucot tā, lai ceļā pavadītu vairāk nekā septiņas stundas. Elizabete nekādā ziņā negribēja, lai Ians atstātu viņu māju savu māju un no rīta vai, vēl ļaunāk, šonakt ielauztos pa durvīm Heivenhērstā.

Kad kalpotājs bija aizbraucis, Elizabeti no jauna pārņēma nevaldāms uztraukums. Vecā pulksteņa svārsts vestibilā sāka draudīgi šūpoties aizvien ātrāk, un viņa sāka iztēloties dažādas nelaimes. Man jāpaguļ, viņa sev sacīja; man vajag izgulēties. Iztēle nedeva viņai mieru tāpēc, ka viņa bija tik maz gulējusi.

Rīt viņai nāksies satikties ar Ianu, bet tikai uz dažām stundām...

Elizabete izbailēs pamodās, kad rītausmā atsprāga viņas guļamistabas durvis un tumšajā telpā apņēmīgi iesoļoja Ians.

“Kurš sāks pirmais tu vai es?” viņš strupi noprasīja, nostājies pie Elizabetes gultas.

“Par ko tu runā?” viņa trīcošā balsī izdvesa.

“Vai nu tu sāc pirmā,” viņš paziņoja, “un paskaidro man, kāda velna pēc mana klātbūtne tev pēkšņi liekas pretīga, vai arī es sākšu pirmais un pateikšu tev, kā jūtos, kad nezinu, kur tu atrodies un kāpēc negribi, lai es būtu tev līdzās!”

“Es tev ik vakaru nosūtīju pa vēstulei.”

“Tu abas reizes atsūtīji man īsu zīmīti, kas tika atvesta jau naktī, paziņodama, ka esi nolēmusi pārgulēt kaut kur citur. Es gribu zināt kāpēc?”

Viņš ir licis sist cilvēkus kā lopus, Elizabete sev atgādināja.

“Izbeidz kliegt uz mani,” Elizabete trīcošā balsī izdvesa, izkāpdama no gultas un paņemdama līdzi segu, lai tajā paslēptos no vīra.

Iana uzacis draudīgi savilkās.

“Elizabete!” viņš sacīja, pastiepdams rokas.

“Nepieskaries man!” viņa iekliedzās.

No sliekšņa atskanēja Bentnera balss.

“Vai kaut kas noticis, kundze?” viņš vaicāja, drosmīgi uzlūkodams Ianu.

“Vācies ārā no šejienes un aizver durvis!” Ians nikni noskaldīja.

“Atstāj durvis vaļā,” Elizabete nervozi iebilda, un brašais sulainis paklausīja.

Ar sešiem gariem soļiem Ians metās pie durvīm un aizcirta tās tik stipri, ka stenderes nodrebēja. Elizabeti pārņēma izbailes. Kad Ians pagriezās un atkal nāca viņai klāt, Elizabete mēģināja atkāpties, taču paklupa pret segu un bija spiesta palikt uz vietas.

Ians ieraudzīja sievas acīs bailes un apstājās tikai dažu collu attālumā no viņas. Viņš pacēla roku, un Elizabete sarāvās, taču Iana plauksta maigi pieskārās viņas vaigam.

“Mīļā, kas noticis?” viņš vaicāja, šī balss izraisīja Elizabetei vēlēšanos šņukstot mesties pie vīra kājām; viņa skaistā baritona balss un seja skarbā, pievilcīgā seja, ko viņa dievināja. Elizabetei gribējās lūgt, lai Ians pasaka viņai, ka viss, ko Roberts un Vērds-verts stāstījuši, ir meli vieni vienīgi meli. No tā ir atkarīga mana dzīvība, Elizabete. Arī tavējā. Nepievil mani, Roberts bija lūdzies. Un tomēr šajā vājuma brīdī Elizabete gandrīz pateica Ia-nam visu, ko zināja, būdama gatava ļaut, lai vīrs viņu nogalina, ja vien tā vēlas; viņa būtu labāk izvēlējusies nāvi nekā mokošas atmiņas par meliem, no kā bija sastāvējusi viņu dzīve, un mokas, ko izraisītu dzīve bez Iana.

“Vai tu esi slima?” Ians vaicāja, saraukdams pieri un uzmanīgi nopētīdams viņas seju.

Elizabete steidzīgi pamāja.

“Jā, es pēdējā laikā nejūtos labi.”

“Vai tāpēc tu brauci uz Londonu? Lai apmeklētu ārstu?”

Elizabete mazliet neprātīgi pamāja, un, viņai par apjukuma pilnām šausmām, Ians pasmaidīja to pašu nesteidzīgo, maigo smaidu, kas allaž lika viņas sirdij salēkties.

“Vai tu gaidi bērniņu, mīļā? Vai tāpēc tu uzvedies tik savādi?”

Elizabete klusēja, cenzdamās izdomāt, vai būtu prātīgi piekrist vai visu noliegt, tad viņa saprata, ka atbildei jābūt negatīvai. Ja Ians nodomātu, ka viņa ir stāvoklī, tad uzmeklētu viņu kaut vai zemeslodes otrā pusē.

“Nē! Viņš... ārsts teica, ka tie esot tikai... tikai nervi.”

“Tu pārāk daudz strādā,” Ians sacīja, izskatīdamies pēc īsta raižu mākta un uzticīga vīra iemiesojuma. “Tev vairāk jāatpūšas.”

Elizabete vairs nespēja ilgāk izturēt ne Iana maigumu, ne viņa rūpes, ne atmiņas par Roberta rētām klāto muguru.

“Tagad es gribu gulēt,” viņa aizžņaugtā balsī izteica. “Viena,” viņa piebilda, un Ians nobāla tā, it kā būtu saņēmis pļauku.

Visu savu pieauguša cilvēka mūžu Ians bija paļāvies uz savu intuīciju gandrīz tikpat daudz kā uz prātu, un šajā mirklī viņš nevēlējās ticēt Elizabetes paskaidrojumiem. Sieva nevēlējās redzēt viņu savā gultā; viņa atrāvās no Iana pieskāriena; viņa divas naktis pēc kārtas bija pavadījusi ārpus mājas; un tas Ianu satrauca vairāk par visu viņas bālajā sejā nepārprotami bija redzamas bailes un vainas apziņa.

“Vai tu zini, ko domā vīrietis,” Ians sacīja mierīgā balsī, kas neļāva nomanīt viņa sāpes, “kad viņa sieva nenakšņo mājās un pēc atgriešanās nevēlas ielaist viņu savā gultā?”

Elizabete papurināja galvu.

“Viņš domā,” Ians vienaldzīgi paskaidroja, “ka varbūt šajā gultā viņu aizstājis kāds cits.”

Elizabetes bālajos vaigos uzplauka košs dusmu tvīkums.

“Tu nosarki, mīļā!” Ians briesmīgā balsī iesaucās.

“Esmu pārskaitusies!” viņa atcirta, uz mirkli piemirstot, ka runā ar vājprātīgu cilvēku.

Iana apjukumu gandrīz tajā pašā mirklī aizstāja atvieglojums un tad neizpratne.

“Lūdzu piedošanu, Elizabete!”

“Vai tu reiz iesi ārā no šejienes!” Elizabete ar pēdējiem spēkiem iekliedzās. “Vienkārši ej prom un ļauj man atpūsties! Es tev jau teicu, ka jūtos nogurusi. Un es nesaprotu, kādas tiesības tev ir justies tik neapmierinātam! Pirms kāzām mēs noslēdzām vienošanos es drīkstu dzīvot pati savu dzīvi bez tavas iejaukšanās, un šāda manis iztaujāšana ir nepārprotama iejaukšanās manā dzīvē!” Viņas balss aizlūza, un Ians, veltījis viņai vēl vienu aizdomu pilnu skatienu, izgāja no istabas.

Trula no atvieglojuma un sāpēm, Elizabete iekāpa atpakaļ gultā un uzvilka segu līdz zodam, taču pat siltums nespēja mazināt te aukstās, te karstās trīsas, kas raustīja viņas augumu. Pēc brīža pār viņas segu pārslīdēja kāda ēna, un viņa gandrīz iekliedzās izbailēs, pirms atskārta, ka tas ir Ians, kas klusi bija ienācis pa durvīm, kuras savienoja viņu istabas.

Tā kā, ieraugot vīru, Elizabete bija skaļi noelsusies, nu vairs nebija jēgas izlikties, ka viņa guļ. Klusās šausmās viņa skatījās, kā Ians tuvojas gultai. Nebilzdams ne vārda, viņš apsēdās blakus sievai, un viņa pamanīja, ka Iana rokā ir glāze. Viņš to nolika uz naktsgaldiņa, tad pastiepās, lai uzbužinātu viņas spilvenus, un Elizabetei neatlika nekas cits kā vien piecelties sēdus un atkal atbalstīties pret tiem.

“Izdzer šo te!” viņš mierīgi pavēlēja.

“Kas tas ir?” Elizabete noprasīja.

“Brendijs. Tas palīdzēs tev aizmigt.”

Viņš noskatījās, kā Elizabete maziem malciņiem iztukšo glāzi, un, kad Ians atkal ierunājās, viņa balss skanēja maigi.

“Tā kā esam noskaidrojuši, ka visam par iemeslu nav cits vīrietis, tad man atliek tikai domāt, ka Heivenhērstā noticis kaut kas ļauns. Vai tā ir?”

Elizabete pieķērās pie šā iemesla kā pie pēdējā glābiņa.

“Jā,” viņa nočukstēja, sparīgi pamādama ar galvu.

Ians noliecās, noskūpstīja viņu uz pieres un jokodams ieminējās:

“Ļauj, es uzminēšu, vai tu atklāji, ka dzirnavnieks pieprasījis pārāk augstu cenu?” Elizabetei šķita, ka viņa mirs no šīm maigajām mokām, kad Ians turpināja viņu mīļi ķircināt par taupību. “Tas nebija dzirnavnieks? Tad jau vainīgs būs maiznieks, kurš nevēlējās tev atlaist cenu par to, ka tu viena maizes klaipa vietā pērc divus.”

Elizabetes acīs sariesās asaras, draudēdamas plūst pār vaigiem, un Ians tās pamanīja.

“Vai tiešām ir tik ļauni?” viņš pajokoja, vērodams sievas acu aizdomīgo mirdzumu. “Tad jau tu laikam būsi pārtērējusi tev piešķirto naudu.” Redzēdams, ka Elizabete neatbild uz šiem jautājumiem, Ians, viņu iedrošinot, pasmaidīja un noteica: “Lai arī kas tas būtu, rīt mēs ar to tiksim galā.”

Izklausījās, ka Ians nolēmis palikt tepat, un tas Elizabeti tik ļoti satrieca, ka viņa izrāvās no sava mēmā izmisuma un aizlauztā balsī atbildēja:

“Nē... pie visa vainīgi... mūrnieki. Viņi izmaksā daudz dārgāk, nekā biju paredzējusi. Es viņiem samaksāju ne vien visu to aizdevumu, ko tu man izsniedzi Heivenhērstai, bet arī daļu no savas personiskās naudas.”

“Ak tad pie visa vainīgi mūrniek#” Ians iesmējās. “Jā, no tiem vīriem nevar ne acu nolaist. Ja tu neuzmanīsi, kādu javu viņi tev cenšas pārdot, tad drīz vien nonāksi nabagmājā. Es rīt no rīta ar viņiem parunāšu.”

“Nē!” Elizabete iesaucās, steidzīgi pūlēdamās izdomāt attaisnojumu. “Tieši tāpēc arī esmu tik noraizējusies. Es negribēju, lai tev nāktos iejaukties. Gribēju visu izdarīt pati. Tagad viss ir nokārtots, taču tas bija tik mokoši. Un tāpēc es devos pie ārsta, lai noskaidrotu, kāpēc jūtos tik nogurusi. Viņš... viņš teica, ka man itin nekas nekaiš. Parit es atgriezīšos Montmeinā. Tev nevajag mani gaidīt šeit. Es zinu, cik tu pašreiz esi aizņemts. Lūdzu,” viņa izmisīgi lūdzās, “ļauj man pašai visu izdarīt, ļoti lūdzu!”

lans izslējās un neizpratnes pilnā neticībā nogrozīja galvu. “Par vienu tavu smaidu es būtu gatavs atdot dzīvību, Elizabete. Tev nevajag man neko lūgt. Es negribu, lai tu par šo māju tērē pati savu naudu. Ja tu to darīsi,” viņš ķircinādamies sameloja, “man nāksies samazināt tev piešķirtos līdzekļus.” Tad viņš jau nopietnāk piebilda: “Ja tev vajag vairāk naudas Heivenhērstai, vienkārši pasaki to man, bet savu kabatas naudu tu drīksti tērēt vienīgi sevis labā. Izdzer brendiju!” viņš maigi pavēlēja un, kad Elizabete paklausīja, vēlreiz noskūpstīja viņu uz pieres. “Paliec šeit, cik ilgi vien tas tev būs vajadzīgs. Man Devonā ir darāms kas tāds, ko es visu laiku atliku, nevēlēdamies tevi atstāt vienu. Es došos turp un otrdien atgriezīšos Londonā. Vai tu negribētu satikties ar mani tur, nevis Montmeinā?”

Elizabete pamāja.

“Ir vēl kas,” viņš piebilda, vērodams sievas bālo un saspringto seju. “Vai tu vari man dot savu godavārdu, ka ārsts neatrada neko tādu, par ko vajadzētu uztraukties?”

“Nē,” Elizabete sacīja, “es dodu tev savu godavārdu.”

Viņa noskatījās, kā lans ieiet savā guļamistabā. Tiklīdz viņš bija aizvēris durvis, Elizabete iespieda seju spilvenā. Viņa raudāja, kamēr likās, ka viņā vairs nav palicis ne lāsītes asaru, un tad raudāja vēl izmisīgāk.

Otrā telpas galā mazā spraudziņā pavērās durvis, kas veda uz gaiteni, Berta ieskatījās istabā un tad aši aizvēra durvis ciet. Pagriezusies pret Bentneru, kas bija meklējis kalpones palīdzību, kad lans viņu bija izdzinis un uzklupis Elizabetei, Berta žēli noteica: “Viņa raud tā, ka sirds vai lūst, bet viņa vairs tur nav.”

“To vīru vajadzētu nošaut!” Bentners dzeļošā naidā izgrūda. Berta bikli pamāja un ciešāk savilka rītasvārkus.

“Viņš tik tiešām ir briesmīgs cilvēks, Bentnera kungs.”

33. nodaļa

*

Kad Elizabete otrdienas vakarā neparādījās Aperbrūkstrītas pilsētas namā, Ianu no jauna pārņēma bažas, kuras viņš bija centies apspiest. Tovakar vienpadsmitos viņš nosūtīja uz Heivenhēr-stu divus kalpotājus, lai noskaidrotu, kur palikusi Elizabete, un vēl divus uz Montmeinu, lai palūkotos, vai viņas nav tur.

Nākamajā rītā pusvienpadsmitos viņam tika paziņots, ka, pēc Heivenhērstas kalpotāju domām, viņa pirms piecām dienām devusies uz Montmeinu, bet viņa paša kalpotāji uzskata, ka visu šo laiku marķīza sieva atradusies Heivenhērstā. Elizabete bija nozudusi pirms piecām dienām, un nevienam pat prātā nebija ienācis sacelt trauksmi.

Pulksten vienos tajā pašā pēcpusdienā Ians satikās ar Bou-strītas galveno pārvaldnieku, un jau četros viņš bija nolīdzis slepenu detektīvu komandu simt cilvēku sastāvā. Viņam nebija daudz, ko sacīt detektīviem. Visi zināja pavisam noteikti vienīgi to, ka Elizabete nozudusi no Heivenhērstas, kur pēdējo reizi redzēta kopā ar vīru; acīmredzot viņa nebija neko paņēmusi, tikai tās drēbes, kas bijušas viņai mugurā; un neviens vēl nevarēja pateikt, kā viņa īsti ģērbusies.

Bija vēl kas, ko Ians zināja, tomēr viņš vēl nebija gatavs to kādam atklāt, ja vien tas nebūtu absolūti nepieciešams, un tieši tā iemesla pēc viņš izmisīgi centās paturēt noslēpumā Elizabetes nozušanu; viņš zināja, ka pēdējā vakarā viņa sieva bija pārbijusies no kaut kā vai kāda. Vienīgais, ko Ians spēja iedomāties, bija šantāža, taču izspiedēji parasti nemēdza nolaupīt savus upurus, turklāt viņš nevarēja saprast, ko gan Elizabete savā nevainīgajā, īsajā mūžā būtu varējusi izdarīt, lai saistītu kāda izspiedēja uzmanību. Ja runa nebija par šantāžu, tad neviens noziedznieks taču nevarēja būt tik neprātīgs, lai nolaupītu marķīzi un saceltu kājās visu Anglijas tieslietu sistēmu.

Ians centās atvairīt domas par vēl vienu vienīgo palikušo iespēju. Viņš neļāva sev pat iztēloties, ka Elizabete būtu aizbēgusi ar kādu nezināmu mīļāko. Taču, kad stundas pārtapa dienā, bet pēc dienas pienāca nakts, viņam kļuva aizvien grūtāk atvairīt šo neglīto, mokošo domu. Viņš nervozi klaiņoja pa māju, stāvēja Elizabetes istabā, lai justos viņai tuvāk, un dzēra. Viņš dzēra, lai ma-žinātu zaudējuma sāpes un savas vārdos neizsakāmās bailes.

Sestajā dienā avīzes uzzināja par izmeklēšanu sakarā ar lēdijas Elizabetes Torntones nozušanu, un šie jaunumi parādījās laikrakstu “Times” un “Gazette” pirmajās lappusēs kopā ar veselu lēveni pretīgu minējumu, starp kuriem bija nolaupīšana, izspiešana un pat nepārprotami mājieni, ka Kensingtonas marķīze varbūt nolēmusi doties prom “nezināmu personisku iemeslu dēļ”.

Kopš tā brīža pat Torntonu un Taunzendu ģimeņu apvienotā ietekme nespēja aizkavēt laikrakstus publicēt visu, ko vien tiem izdevās atklāt vai izdomāt, visu iespējamo patiesību, pieņēmumus vai atklātos melus. Šķita, ka avīzes zina un publicē pēdējos sīkumus, ko noskaidrojuši Boustrītas pārstāvji un Iana detektīvi. Visās Iana mājās un Heivenhērstā tika iztaujāti kalpotāji, un katrs viņu vārds tika “citēts” jaunumu kārajos laikrakstos. Nepiesātināmā publika tika burtiski piebarota ar dažādiem Iana un Elizabetes privātās dzīves sīkumiem.

Patiesībā tikai no kāda “Times” raksta Ians pirmo reizi uzzināja, ka tagad aizdomās tiek turēts viņš pats. Saskaņā ar “Times” rakstīto Heivenhērstas sulainis it kā bija kļuvis par liecinieku lorda un lēdijas Torntonu strīdam tieši tajā pašā vakarā, kad pēdējo reizi redzēta lēdija Torntone. Strīda iemesls, sulainis apgalvoja, esot bijis lorda Torntona nežēlīgais uzbrukums lēdijas Torntones morālajai stājai attiecībā uz “zināmām lietām, kuras labāk atstāt neizteiktas”.

Avīzē bija teikts, ka lēdijas Torntones kalpone esot raudājusi, stāstot, kā slepus ielūkojusies savas kundzes istabā un izdzirdējusi viņu tā šņukstam, “ka sirds vai lūst”. Kalpone bija piemetinājusi, ka telpā bijis tumšs un viņa nav varējusi saskatīt, vai viņas kundzei nodarīti fiziski miesas bojājumi, tomēr nevarot arī “neko noliegt”.

Tikai viens no Heivenhērstas kalpotājiem sniedza liecību, kas neļāva apsūdzēt Ianu, un, kad viņš to izlasīja, šie vārdi darīja Ia-nam daudz lielākas sāpes nekā jebkādi citi agrākie mājieni par viņu; četras dienas pirms lēdijas Torntones nozušanas kāds nesen pieņemts dārznieks, vārdā Viljams Stokijs, bija redzējis vakara krēslā izejam lēdiju pa mājas pagalma puses durvīm un dodamies uz lapeni, un Stokijs bija gājis viņai pa pēdām, gribēdams uzdot jautājumu par puķu dobēm izmantojamo mulčējumu. Viņš tomēr nebija piegājis lēdijai klāt, jo bija ieraudzījis, ka viņa apskauj “kādu vīrieti, kas nebija viņas vīrs”.

Avīzes tūdaļ piezīmēja, ka neuzticība varot izraisīt ko vairāk par vīra neapmierinājumu ar savu sievu, ka tā varot piespiest vīru pat likt savai sievai pazust... uz visiem laikiem.

Varas iestādes joprojām nevēlējās ticēt, ka Ians būtu nogalinājis savu sievu, tāpēc ka viņa apzināti satikusies lapenē ar kādu nepazīstamu vīrieti, jo tas bija vienīgais šķietamais viņa rīcības motīvs.

Toties otrās nedēļas beigās avīzi izlasīja kāds liecinieks, kurš tajā laikā bija atradies ārpus Anglijas, un, uzzinājis, ka lēdija Torn-tone noslēpumainā kārtā pazudusi, tūlīt nikni reaģēja. Tik satriecoša, tik neapstrīdama bija lēdijas nolīgtā detektīva Vērdsvērta kunga liecība pret marķīzu Kensingtonu, ka tā tika uzklausīta ārkārtīgā slepenībā, un pat laikrakstiem neizdevās neko uzzināt.

Nākamajā dienā “Times” ziņoja par ļoti satriecošu un tīkami satraucošu jaunumu: Ians Torntons, Kensingtonas marķīzs, aizturēts savā Londonas pilsētas mājā un aizvests uz oficiālu nopratināšanu, lai noskaidrotu, kāda bijusi viņa loma paša sievas pazušanā.

Kaut arī Ians netika ne oficiāli apsūdzēts Elizabetes nozušanā, ne arī ieslodzīts līdz izmeklēšanas beigām, viņam tika pavēlēts neizbraukt no Londonas, līdz aiz slēgtām durvīm būs notikusi tiesas sēde, lai izlemtu, vai ir pietiekami iemesli apsūdzēt viņu sievas pazušanā vai jauni Vērdsvērta sniegti pierādījumi par Iana iespējamo lomu viņa sievasbrāļa nozušanā pirms diviem gadiem.

“Viņi to nedarīs, Ian,” Džordans Taunzends sacīja tās dienas vakarā, kad Ians tika atbrīvots no apcietinājuma. Soļodams šurpu turpu pa Iana viesistabu, viņš atkārtoja: “Viņi to nedarīs.”

“Viņi to izdarīs,” Ians vienaldzīgi atbildēja. Šajos vārdos neizskanēja ne mazākās raizes; pat viņa skatienā nepavīdēja ne mazākā interese. Jau pirms daudzām dienām Ians bija pārstājis raizēties par izmeklēšanas gaitu. Elizabetes nekur nebija; viņš nebija saņēmis izspiešanas vēstuli, vispār neko un viņam vairs nebija ne mazākā iemesla uzskatīt, ka viņa devusies prom pati pret savu gribu. Tā kā Ians sasodīti labi zināja, ka nav sievu ne nogalinājis, ne nolaupījis, atlika vienīgi secināt, ka Elizabete viņu pametusi kāda cita vīrieša dēļ.

Varas iestādes joprojām šaubījās, vai tiešām viņa lapenē satikusies ar kādu citu, jo izrādījās, ka dārzniekam ir ārkārtīgi slikta redze, turklāt viņš pats atzina, ka “varbūt krēslā ap viņu kustējās koka zari, nevis cita cilvēka rokas”. Tomēr Ianam par to nebija ne mazāko šaubu. Šāda mīļākā pastāvēšana bija vienīgais, kas izklausījās reāls; viņam par to bija radušās aizdomas jau vakarā pirms Elizabetes nozušanas. Viņa nebija gribējusi ielaist Ia-iiu savā gultā; ja tovakar viņai būtu darījis raizes kas cits, nevis mīļākais, viņa būtu meklējusi patvērumu vīra apskāvienos pat tad, ja nebūtu gribējusi viņam visu pastāstīt. Tomēr viņa Ianu nebija gribējusi.

Nē, viņam nebija radušās patiesas aizdomas tobrīd tas būtu bijis neizturami sāpīgi. Toties tagad Ians juta ne vien aizdomas, bet gan pilnīgu pārliecību, un viņam ārkārtīgi, neiedomājami mokoši sāpēja.

“Es tev saku, ka viņi tevi netiesās,” Džordans atkārtoja. “Vai jūs tiešām domājat, ka tas varētu notikt?” viņš noprasīja, paskatīdamies vispirms uz Dankanu un tad uz Stenopas hercogu, kas sēdēja turpat viesistabā. Abi vīrieši pacēla pret Džordanu apjukuma un sāpju pilnas acis, papurināja galvu šķietamā apņēmībā un tad atkal pievērsās savām rokām.

Saskaņā ar Anglijas likumiem Ianu drīkstēja tiesāt tikai viņa līdzinieki; tā kā viņš bija britu lords, tas nozīmēja, ka viņu varēja tiesāt tikai lordu palāta, un Džordans turējās pie šīs domas kā pie Iana glābšanas riņķa.

“Tu neesi pirmais no mums, kura izlutinātā sieva aizbēgusi, lai uz laiku nozustu, cerot, ka tā izdosies panākt vēlamo,” Džordans turpināja, izmisīgi pūlēdamies radīt iespaidu, ka Elizabete kaut kur paslēpusies un dusmojas, bez šaubām, pat nenojauzdama, ka viņas vīra reputācija ir izpostīta un ka drīz vien tiks apdraudēta arī viņa dzīvība. “Viņi taču nesasauks visu sasodīto lordu palātu tikai tādēļ, lai tiesātu sprukās nonākušu vīru, kura sieva pēkšņi nolēmusi saspuroties,” viņš sparīgi piebilda. “Pie velna, puse visas palātas lordu paši nespēj tikt galā ar savām sievām. Kāpēc tad tev būtu jābūt citādam?”

Aleksandra paskatījās uz vīru, un viņas acīs bija skaidri redzamas bēdas un neticība. Tāpat kā Ians, viņa labi zināja, ka Elizabete nemēdz atļauties šādas kaprīzes. Tomēr atšķirībā no Iana viņa nespēja un nevēlējās noticēt, ka viņas draudzene būtu varējusi atrast sev mīļāko un aizbēgt.

Uz sliekšņa parādījās Iana sulainis, turēdams rokā aizzīmogotu vēstuli, ko pasniedza Džordanam.

“Kas zina,” Džordans mēģināja pajokot, ķerdamies pie vēstules atplēšanas, “varbūt tā ir no Elizabetes vēstule, kurā man tiek lūgts tevi pielabināt, pirms viņa uzdrošinās stāties tavā priekšā.”

Viņa smaids piepeši nozuda.

“Kas tur ir?” Aleksa iesaucās, redzēdama vīra sadrūmušo seju.

Džordans dusmīgi saņurcīja vēstuli dūrē un nožēlā pagriezās pret Ianu.

“Tiek sasaukta lordu palātas sēde.”

“Labi gan,” Ians saltā vienaldzībā atteica, pieceldamies no krēsla un grasīdamies doties uz savu kabinetu, “ka man tur vismaz būs viens draugs un viens radinieks.”

Kad viņš bija izgājis pa durvīm, Džordans turpināja satraukts soļot šurpu turpu pa istabu.

“Tie visi taču ir tikai sagudroti pieņēmumi un apvainojumi. Vairāk nekā tur nav. Divkauja ar Elizabetes brāli tas ir viss. Viņas brāļa nozušanu taču var viegli izskaidrot.”

“Vienu nozušanu tiešām ir relatīvi viegli izskaidrot,” Steno-pas hercogs iebilda, “tomēr baidos, ka divi nozuduši cilvēki vienā ģimenē jau ir kas pavisam cits. Viņi saplosīs Ianu gabalos, ja viņš nemēģinās sevi aizstāvēt.”

“Tiek darīts viss iespējamais,” Džordans apgalvoja. “Mūsu detektīvi griež visu pasauli otrādi, meklējot Elizabeti. Boustrītā domā, ka viņiem izdevies atrast vainīgo Iana personā, un viņi vairs pat necenšas apsvērt versiju, ka Elizabete varētu doties prom labprātīgi.”

Aleksandra piecēlās un iebilda:

“Ja viņa tiešām tā izdarījusi, tad varat būt droši, ka viņas rīcībai ir kāds pilnīgi pamatots iemesls, nevis muļķīga kaprīze, kā jūs visi, šķiet, domājat.”

Kad Taunzendi bija izgājuši, hercogs gurdi atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un pavaicāja Dankanam:

“Kāds pamatots iemesls varētu būt viņas rīcībai?”

“Tam nav nekādas nozīmes,” Dankans skarbi atteica, “vismaz Iana acīs ne. Ja Elizabetei neizdosies pierādīt, ka viņa aizvesta ar varu, Ianam viņa vairs neeksistēs.”

“Nevajag tā runāt!” Edvards iebilda. “Ians viņu mīl un ieklausīsies viņas vārdos.”

“Es viņu pazīstu labāk nekā tu, Edvard,” Dankans atbildēja, atcerējies Iana izturēšanos pēc viņa vecāku nāves. “Viņš vairs nedos Elizabetei nevienu iespēju sevi sāpināt. Ja viņa ir tīšām apkaunojusi Ianu, ja nodevusi viņa uzticību, tad Iana acīs viņa būs mirusi. Un viņš jau ir pārliecināts, ka noticis tieši tā. Pavēro viņa seju kad tiek pieminēts Elizabetes vārds, viņš pat nesaraujas. Viņš jau cenšas nonāvēt visu savu mīlestību pret šo meiteni.” “Nav iespējams tik vienkārši padzīt kādu no savas sirds. Vari man ticēt, es to zinu.”

“Ians to spēj,” Dankans iebilda. “Viņš to izdarīs, lai Elizabete vairs nekad netiktu viņam tuvumā.” Kad hercogs neticīgi sarauca pieri, viņš piemetināja: “Es tev pastāstīšu to, ko vēl pavisam nesen stāstīju Elizabetei, kad viņa Skotijā gribēja kaut ko vairāk uzzināt par Ianu. Tas ir stāsts par viņa vecāku nāvi un viņa labradoru...”

Kad Dankans bija beidzis runāt, abi vīrieši palika sēžam drūmā klusumā, kamēr pulkstenis nosita vienpadsmit. Viņi pievērsa skatienu pulkstenim, klausīdamies... gaidīdami neizbēgamo durvju klauvēkļa skaņu... baidīdamies no tās. Viņiem nenācās gaidīt ilgi. Ceturksni pāri vienpadsmitiem ieradās divi vīri, un Ians Torntons, Kensingtonas marķīzs, tika oficiāli apsūdzēts savas sievas un viņas pusbrāļa Roberta Kemerona kunga slepkavībā. Viņam tika paziņots, ka pēc četrām nedēļām viņam nāksies stāties lordu palātas tiesas priekšā. Izrādot cieņu Iana titulam, līdz tiesas prāvai viņš netika ieslodzīts cietumā, taču pie viņa mājas tika novietoti sargi, turklāt Ians saņēma brīdinājumu, ka, staigājot pa pilsētu, viņu pastāvīgi novēros. Tiesas noteiktā drošības nauda bija simts tūkstoši mārciņu.

34. nodaļa

■>

Helmsheda bija mazs, snaudošs ciematiņš pie koši zila jūras līča, kur ostā reizumis iemaldījās burukuģi starp dučiem mazāku zvejas laivu, kas izraibināja piekrastes ūdeņus. Reizēm krastā iznāca jūrnieki, cerēdami te pavadīt izpriecu pilnu nakti; līdz ar rīta bēgumu viņi atkal aizburāja prom, piekodinot sev nākamreiz, kad gadīsies šajā pusē, vairs nepūlēties nokāpt no klāja. Helms-hedā nebija ne priekanamu, ne krodziņu, kas apkalpotu jūrniekus, ne arī meiteņu, kuras pārdotu savus pakalpojumus.

Tā bija ģimeņu kopiena, kur dzīvoja izturīgi zvejnieki, kam rokas bija tik izturīgas kā virves, lai ik dienas vilktu tīklus no jūras; sievietes, kas nesa mazgāt veļu pie kopējās akas un apmainīties tenkām, sarkanām rokām beržot ar sārma ziepēm saules izbalinātu audumu; mazi bērni, kas rotaļādamies skraidīja apkārt, un bez-sugas suņi, kas aiz sajūsmas rēja, dzīdamies viņiem pakaļ. Cilvēku sejas bija iedegušas, vēja aprautas un skarbas, ar tajās dziļi iegravētām rakstura līnijām un grumbiņām no pastāvīgas acu piemiegšanas. Helmshedā nebija ne elegantu, dārgakmeņiem rotājušos lēdiju, ne izsmalcināti ģērbušos, galantu vīriešu, kas piedāvātu viņām elkoņus, lai dāmas uz tiem varētu uzlikt cimdotās rokas; tur mita vienīgi sievietes, kas nesa mājup smagus slapjas veļas grozus, un skarbi zvejnieki, kas izņēma grozus sievām no rokām un smīnot uzmeta smago nastu savos spēcīgajos plecos.

Stāvēdama netālu uz klints malas mazā pļaviņā, Elizabete atbalstījās ar muguru pret koku un vēroja cieminiekus. Norijusi pastāvīgo ciešanu kamolu, kas jau četras nedēļas bija iestrēdzis viņas kaklā, meitene pagrieza galvu uz citu pusi, lūkodamās uz stāvo klinti, kura pacēlās no līča mirdzošā ūdens. Pie akmens cieši turējās mezglaini koki, kuru stumbrus bija sakropļojusi visu mūžu ilgusī cīņa ar dabas stihijām, tie bija sagriezušies, neglīti un savādi skaisti savā krāšņajā, sarkani zeltainajā rudens ietērpā.

Elizabete aizvēra acis, lai neredzētu kokus; skaistums atgādināja viņai Ianu. Skarbums lika viņai atcerēties Ianu. Krāšņums atsauca atmiņā Ianu. Sagriezušies koki lika viņai domāt par Ia-nu...

Dziļi un saraustīti ievilkusi elpu, Elizabete atkal atvēra acis. Koka stumbra raupjā miza iespiedās viņas mugurā un plecos, taču viņa neatrāvās; sāpes ļāva apjaust, ka viņa vēl joprojām ir dzīva. Bija tikai sāpes, cita vairs nekā. Tukšums. Tukšums un sēras. Un prātā Iana piesmakusī balss, kas čukst mīļvārdiņus, kamēr abi mīlējās... ķircinot viņu.

Viņa balss skaņas... Roberta rētainā mugura.

“Kur viņš ir?” Džordans noprasīja Iana Londonas kalpotājam un, saņēmis atbildi, pastūma vīru malā un aizsteidzās uz kabinetu. “Man ir jaunumi, Ian!”

Viņš nogaidīja, kamēr Ians pabeigs diktēt īsu vēstuli, atlaidīs sekretāru un veltīs atnācējam visu savu uzmanību.

“Kaut tu reiz to izbeigtu!” Džordans izgrūda.

“Ko tad?” Ians apvaicājās, atgāzdamies krēslā.

Džordans skatījās uz viņu bezpalīdzīgās dusmās, pats īsti nesaprazdams, kāpēc Iana izturēšanās viņu tā kaitina. Ians bija uzlocījis krekla piedurknes, svaigi noskuvies un, neņemot vērā prāvo svara zudumu, izskatījās pēc cilvēka, kas mierīgi vada puslīdz apmierinošu dzīvi.

“Kaut tu reiz beigtu izturēties tā, it kā... it kā viss būtu normāli!”

“Ko tad man vajadzētu darīt?” Ians atteica, piecēlās un piegāja pie dzērienu paplātes. Viņš ielēja divās glāzēs skotu viskiju un vienu no tām pasniedza Džordanam. “Ja tu ceri sagaidīt, ka es sākšu klaigāt un raudāt, tad tu velti tērē laiku.”

“Nē, pašreizējā mirklī es pat priecājos, ka tu neesi nodevies vīrišķīgai histērijai. Es jau teicu, ka man ir jaunumi, un, kaut arī, no tava viedokļa raugoties, tie nebūs visai patīkami, tomēr, ņemot vērā nākamnedēļ paredzamo tiesas prāvu, tie ir tik labi, cik vien iespējams. Ian,” viņš neomulīgi turpināja, “mūsu detektīvi tavi, es gribēju teikt beidzot ir atraduši Elizabetes pēdas.”

Iana balss skanēja mierīgi un seja izskatījās pilnīgi vienaldzīga-

“Kur viņa ir?”

“Mēs to vēl neesam noskaidrojuši, tomēr ir zināms, ka viņa redzēta kopā ar kādu vīrieti uz Bernemas ceļa divas naktis pēc savas nozušanas. Viņi apmetušies kādā iebraucamajā vietā apmēram piecpadsmit jūdžu attālumā no Listeras. Viņi...” Brīdi svārstījies, viņš skaļi izelpoja un noteica: “Viņi ceļojuši kā vīrs un sieva, Ian.”

Par Iana reakciju uz šiem satriecošajiem jaunumiem un to nepatīkamajām sekām liecināja vienīgi tas, ka viņa pirksti ciešāk sažņaudzās ap viskija glāzi.

“Ir vēl kādi jaunumi, un tie mums ir tikpat labi... es gribēju teikt, tikpat vērtīgi.”

Ians vienā malkā iztukšoja glāzi un ledaini noteica:

“Nesaprotu, kas var būt vēl labāks. Tagad viņa ir pierādījusi, ka es neesmu viņu nogalinājis, un tajā pašā laikā sniegusi neapstrīdamu iemeslu šķiršanās ierosināšanai.”

Apvaldījis līdzjūtību, ko Ians būtu tikai noraidījis, Džordans

noskatījās, kā draugs atgriežas pie rakstāmgalda, un apņēmīgi turpināja:

“Prokurors varbūt mēģinās apgalvot, ka viņas pavadonis ir tevis apmaksāts nolaupītājs. Toties turpmākie jaunumi varētu pārliecināt ikvienu tavu tiesnesi, ka viņa jau iepriekš bija plānojusi savu bēgšanu un gatavojusies tai.”

Ians vienaldzīgi skatījās uz draugu, kamēr Džordans skaidroja:

“Četras dienas pirms nozušanas viņa pārdevusi savas dārglietas kādam Flečerstrītas juvelierim. Juvelieris sacīja, ka līdz šim neesot gribējis neko stāstīt, jo lēdija Kensingtone, kas viņam nosaukusies par Robertsas kundzi, izskatījusies ļoti izbijusies. Viņš teica, ka neesot vēlējies viņu nodot, ja nu viņa grasījusies bēgt no tevis kāda pamatota iemesla pēc.”

“Viņš negribēja atteikties no peļņas par dārgakmeņiem, ja nu tie nebūtu piederējuši viņai,” Ians ar vēsu cinismu iebilda. “Tā kā laikrakstos netika ziņots par nozagtiem vai pazudušiem dārgakmeņiem, viņš nosprieda, ka var droši runāt.”

“Iespējams. Tomēr galvenais ir tas, ka tagad tevi vismaz netiesās sakarā ar šo sagudroto apsūdzību par viņas noslepkavošanu. Tā kā tagad ir pilnīgi skaidrs, ka viņa “nozudusi” pēc pašas vēlēšanās, svarīgi arī tas, ka tev būs vieglāk attaisnoties, kad tevi mēģinās tiesāt par viņas brāļa...” Džordans aprāvās, negribēdams izrunāt šos vārdus.

Ians paņēma spalvu un kādu līgumu no kaudzītes līdzās savam elkonim, bet Džordans vēl noteica:

“Detektīvi nezināja par nozudušajām dārglietām, jo Heiven-hērstas kalpotāji uzskatīja, ka tās glabājas drošībā jūsu mājā, bet tavi kalpotāji domāja, ka tās atrodas Londonā.”

“Saprotu, kā tas varējis notikt,” Ians vienaldzīgi noteica. “Tomēr pastāv liela iespēja, ka tiesā tam visam nebūs īpašas nozīmes. Viņi uzstās, ka esmu nolīdzis nolaupītāju, liekot tam pārclot dārglietas un ceļot kopā ar Elizabeti, un šim apgalvojumam katrā ziņā noticēs. Tā, vai tagad tu gribi turpināt mūsu sarunu par kopējo kuģniecības darījumu vai arī labāk vēlies aizmirst to?”

“Aizmirst to?” Džordans atkārtoja, nespēdams samierināties ar Iana nežēlīgo vienaldzību.

“Pašreizējā mirklī mana godīga un uzticama cilvēka reputācija ir iznīcināta. Ja tavi draugi vēlas atteikties no šā darījuma, es to sapratīšu.”

“Viņi jau ir atteikušies,” Džordans negribīgi atzinās. “Es to nedarīšu.”

“Labi vien ir,” Ians noteica, pasniegdamies pēc līguma un sākdams izsvītrot no tā pārējo partneru vārdus, “tad mums abiem beigās paliks lielāka peļņa.”

“lan,” Džordans klusi un draudīgi sacīja, “tu man sāc izraisīt vēlēšanos tev pamatīgi iesist, lai palūkotos, vai tu sarausies, kad es to izdarīšu. Es vairs nespēju ilgāk paciest tavu vienaldzību pret visu, kas tagad notiek.” Ians pacēla galvu, un tad Džordans to pamanīja muskuli, kas noraustījās pie lana žokļa, šo vieglo automātisko reakciju uz viņa niknumu vai ciešanām, un jutās vienlaikus atvieglots un nokaunējies. “Es neizsakāmi nožēloju savus vārdus,” viņš klusi atvainojās. “Un, ja tas tevi spēj mierināt, tad es lieliski zinu, ko nozīmē domāt, ka sieva tevi pievīlusi.”

“Man nav vajadzīgs mierinājums,” Ians strupi izgrūda. “Man ir nepieciešams laiks.”

“Lai visu aizmirstu,” Džordans piekrita.

“Laiks,” Ians vēsi atteica, “lai pārskatītu šos dokumentus.”

Soļodams pa gaiteni uz ārdurvju pusi, Džordans vairs nejutās īsti pārliecināts, vai nav tikai iztēlojies to gandrīz nemanāmo emociju apliecinājumu.

Elizabete stāvēja pie tā paša koka, kur mēdza nostāties ik dienas, lai skatītos uz jūru. Roberts bija teicis, ka ostā kuru katru brīdi vajagot ienākt kuģim, kas dosies tālāk uz Jamaiku. Viņš ļoti steidzās ātrāk tikt prom no Britānijas, viņš bija kļuvis nervozi steidzīgs, un kurš gan spētu viņu par to vainot, Elizabete nodomāja, lēni pieiedama pie pašas klints malas. No tās atlūza pāris šķembu un atsitās pret klintīm un smiltīm vairākus simtus pēdu zem viņas kājām.

Roberts bija noīrējis viņiem istabu mājā, kas piederēja Ho-gena kungam ar kundzi, un tagad viņš ieturēja regulāras maltītes, atgūdams svaru no Hogena kundzes lieliskajiem ēdieniem. Tāpat kā gandrīz visi Helmshedas iedzīvotāji, Hogeni bija laipni, strādīgi ļaudis, un viņu četrus gadus vecie dvīņi bija ārkārtīgi rosīgi bērni ar platiem Smaidiem. Elizabetei ļoti patika visi četri Hogeni, un, ja viņai būtu iespēja izvēlēties, tad viņa labāk būtu ar mieru uz visiem laikiem palikt noslēpusies tepat.

Atšķirībā no Roberta viņa nevēlējās pēc iespējas ātrāk atstāt Britāniju un nebaidījās tikt atrasta. Dīvaini, bet viņu bija pārņēmis truls miers viņa atradās pietiekami tuvu Ianam, lai gandrīz sajustu viņa klātbūtni, tomēr pietiekami tālu, lai zinātu, ka nekas no Iana sacītā vai darītā nevar viņu sāpināt.

“Tur stāvēt ir bīstami,” Hogena kungs ierunājās, nostādamies Elizabetei aiz muguras un satverdams viņas roku tulznainā plaukstā. “Panāciet nost no tās malas, vai dzirdat?”

“Es nemaz neapjautu, ka stāvu tik tuvu kraujai,” Elizabete atbildēja, patiesā pārsteigumā atskārzdama, ka viņas kurpju purngali tiešām atrodas pāri klints malai.

“Nāciet iekšā atpūsties. Jūsu vīrs mums pastāstīja, cik jums grūti klājies, ka jums tagad nepieciešams aizmirst visas raizes.” Tātad Roberts kādam pastāstījis par viņu nožēlojamo stāvokli īpaši Hogeniem, kuri zināja, ka viņu viesi gaida kuģi, kas dotos uz Ameriku, Jamaiku vai kādu citu vietu, ko viņš atzītu par piemērotu, un šis atklājums lika Elizabetei pavaicāt:

“Ko tad Rob... mans vīrs jums pastāstīja par mani?”

“Viņš paskaidroja, ka jūs nedrīkstat ne redzēt, ne dzirdēt neko tādu, kas varētu jūs satraukt.”

“Vairāk par visu es tagad gribētu ieraudzīt kādu avīzi!” Elizabete atteica, pārkāpdama pār viņu mājas slieksni un ieelpodama svaigi ceptas maizes smaržu.

“Viņš īpaši pieteica nerādīt jums avīzes,” Hogena kungs iebilda.

“Tik un tā man nav nekādu cerību pie tām tikt,” Elizabete gurdi noteica, izklaidīgi uzsmaidot vienam no dvīņiem, kurš bija pieskrējis klāt un apķēries viņai ap kājām. “Kaut ari es nespēju iedomāties, ka Anglijā varētu būt kāda vieta, kur avīzes tā arī nekad nenonāk.”

“Diez vai jums vajadzētu tās lasīt. Tur allaž raksta vienu un to pašu par slepkavībām, nekārtībām, politiku un dejām.”

Divu gadu laikā, ko Elizabete Heivenhērstā bija pavadījusi pašas izvēlētā savrupībā, viņa tikai retumis bija lasījusi kādu avīzi, jo tas viņai bija licis vēl skaudrāk izjust savu nošķirtību no JLondonas un visas dzīves. Toties tagad viņai gribējās zināt, vai laikrakstos ir kas teikts par viņas nozušanu un kas par to tiek runāts. Elizabete nosprieda, ka Hogeni droši vien neprot lasīt, tomēr viņai tik un tā likās ļoti savādi, ka Hogena kungs pie kāda cieminieka nevar atrast kaut vai tikai vecu avīzi.

“Man noteikti jātiek pie kāda laikraksta!” viņa sacīja sparīgāk, nekā bija vēlējusies, un mazais puisēns atrāvās no viņas. “Vai vēlaties, lai es jums kaut ko palīdzu, Hogena kundze?” Elizabete apvaicājās, lai mazinātu sava izsauciena skarbumu. Hogena kundze bija septītajā grūtniecības mēnesī; viņa nemitīgi rosījās un pastāvīgi bija moža.

“Nekādā ziņā, Robertsa kundze. Nāciet apsēdieties pie galda, un es jums uzvārīšu tasi tējas.”

“Es labāk gribētu avīzi, nevis tēju,” Elizabete klusi noteica.

“Timij!” Hogena kundze nošņāca. “Tūlīt pat liec to nost, vai dzirdi? Timij!” viņa brīdināja, taču jautrais puisēns, kā jau parasts, izlikās māti nedzirdam. Viņš sāka raustīt Elizabeti aiz svārkiem tieši tajā brīdī, kad viņa tēvs noliecās un izņēma kaut ko no zēna rociņas.

“Lēdijai!” mazais sauca, ierāpdamies Elizabetei klēpī. “Es nesu lēdijai!”

Elizabete pārsteigumā gandrīz nometa bērnu zemē.

“Tā ir avīze!” viņa iesaucās, pievērsdama nosodošu skatienu Hogena kungam un kundzei, kuriem pietika pieklājības, lai nosarktu. “Hogena kungs, lūdzu, iedodiet man to!”

“Jūs sākat uztraukties, un jūsu vīrs teica, ka tieši tā notikšot, ja jūs ieraudzīšot kādu avīzi.”

“Es kļūstu satraukta tāpēc,” Elizabete paskaidroja tik pieklājīgi un pacietīgi, cik vien spēja, “ka jūs neļaujat man to izlasīt.”

“Tā ir veca avīze,” viņš iebilda, “izdota pirms vairāk nekā trim nedēļām.”

Savādi, taču strīds par muļķīgu avīzi Elizabetei pirmo reizi vairāku nedēļu laikā ļāva izjust pirmās īstās emocijas. Hogena kunga atteikšanās dot avīzi sadusmoja Elizabeti; viņa pirmītējie vārdi par nepieciešamību atpūsties un lieku uztraukumu radīja Elizabetei neskaidras bažas.

“Es nemaz neesmu satraukusies.” Viņa apzināti uzsmaidīja Hogena kundzei, kas ģimenē pieņēma lielāko daļu lēmumu. “Es tikai gribēju uzzināt dažādas banālas lietas, piemēram, kas šajā sezonā ir modē.”

“Zilā krāsa,” Hogena kundze atteica, uzsmaidīdama Elizabetei, paskatīdamās uz vīru un papurinādama galvu, tā liekot saprast, lai viņš nedod viešņai avīzi. “Tagad jūs to zināt. Vai zilā krāsa nav jauka?”

“Tātad jūs protat lasīt?” Elizabete pavaicāja, savaldīdamās, lai ar varu neizrautu avīzi no Hogena kunga rokām, kaut arī nepieciešamības gadījumā viņa bija gatava to izdarīt.

“Mamma prot,” viens no dvīņiem priecīgi paskaidroja.

“Hogena kungs un kundze,” Elizabete vēsi un nelokāmi paziņoja, “ja jūs man neiedosiet to avīzi, es kļūšu ārkārtīgi satraukta. Patiesībā es pat esmu gatava apstaigāt visas ciema mājas, lai uzmeklētu kādu, kas prot lasīt vai kam būs kāda avīze.”

Viņa to sacīja tādā balsī, kādā māte runā ar nepaklausīgiem bērniem, kas viņu ārkārtīgi nokaitinājuši, un šķita, ka Hogena kundze to pamanīja.

“Jūs neko nepanāksiet, ja sāksiet staigāt pa ciemu, meklējot avīzes,” Hogena kundze atzinās. “Cik man zināms, ciemā ir tikai viena avīze, un šodien ir mana kārta to lasīt. Vilisa kungs to pagājušajā nedēļā dabūja no kāda kuģa kapteiņa.”

“Vai es drīkstu to apskatīt?” Elizabete uzstāja, un viņai burtiski niezēja roka aiz vēlēšanās izraut avīzi no Hogena kunga lielās dūres, taču tad viņa iztēlojās, kā histēriski lēkā viņam apkārt, cenzdamās aizsniegt avīzi, ko viņš tur paceltu sev virs galvas.

“Ja jau jums tik ļoti patīk modes un līdzīgas lietas, es tiešām nesaprotu, kā tas jums varētu kaitēt, kaut gan jūsu vīrs ļoti stingri uzstāja, lai...”

“Mans vīrs,” Elizabete ar uzsvaru viņu pārtrauca, “nevar man pavēlēt.”

“Izklausās, ka viņa savā ģimenē ir galvenā, tieši tāpat kā tu, Rozā.” Hogena kungs pasmaidīja.

“Dod viņai to avīzi, Džon!” Rozā aizkaitināta noteica.

“Es labāk to izlasīšu savā istabā,” Elizabete paziņoja, kad viņas pirksti beidzot sakļāvās ap avīzi. Spriežot pēc tā, kā saimnieki noskatījās uz Elizabeti, viņa saprata, ka Roberts tīšām aprakstījis viņu gandrīz kā vājprātīgo nama iemītnieci.

Apsēdusies uz savas šaurās gultas, Elizabete atšķīra avīzi.

KENSINGTONAS MARĶĪZS TIEK APSŪDZĒTS SAVAS SIEVAS UN SIEVASBRĀĻA SLEPKAVĪBĀ. SASAUKTA LORDU PALĀTA, LAI UZKLAUSĪTU VIŅA LIECĪBU. PAREDZAMA VAINAS ATZĪŠANA ABĀS SLEPKAVĪBĀS.

Elizabetes kaklā aprāvās neticības pilns, histērisks kliedziens; viņa pielēca kājās, nenolaizdama acis no avīzes, ko turēja cieši sažņaugtu dūrēs.

“Nē!” viņa iesaucās, neprātīgā noliegumā purinādama galvu. “Nē,” viņa sacīja istabai. “Nē/”

Viņa izlasīja vārdus, tūkstošiem vārdu, ļaunus vārdus, neiedomājamus melus, ļaunus mājienus tie aizslīdēja garām viņas skatienam, liekot sagrīļoties. Tad viņa vēlreiz visu pārlasīja, nespēdama izprast lasīto. Tikai pēc trešās reizes Elizabete beidzot spēja domāt, un pat tad viņa vēl elsoja kā stūrī iedzīts dzīvnieks. Turpmāko piecu minūšu laikā Elizabetes emocijas svārstījās no histēriskas panikas līdz pat satriecošai loģikai. Nervozā straujumā viņa apsvēra alternatīvas un mēģināja pieņemt lēmumu. Lai arī ko Ians būtu Robertam nodarījis, viņš tomēr nebija to nogalinājis un nebija nonāvējis arī savu sievu. Spriežot pēc laikraksta, bija atrasti pierādījumi, ka Roberts divas reizes mēģinājis nogalināt Ianu, taču pašreizējā mirklī Elizabete to nespēja īsti aptvert. Viņa saprata tikai to, ka tiesas prāva sāksies astoņpadsmitajā datumā pirms trim dienām; pastāvēja liela iespēja, ka Ians tiks pakārts; un visātrākais veids, kā nokļūt Londonā, bija vispirms sēsties kuģī, nevis doties ceļā pa sauszemi.

Elizabete nosvieda avīzi, izskrēja no istabas un metās uz mazo dzīvojamo istabu.

“Hogena kungs un kundze,” viņa sacīja, pūlēdamās neaizmirst, ka saimnieki jau uzskata viņu par mazliet jukušu, “avīzē ir rakstītas sliktas ziņas, kam ir sakars ar mani. Man tūlīt pat jātiek uz Londonu.”

“Nomierinieties, kundzīt!” Hogena kungs maigi, tomēr stingri sacīja. “Jūs taču pati zināt, ka jums nevajadzēja lasīt to avīzi. Jūsu vīrs jau teica, ka jūs ārkārtīgi satraukšoties.”

“Mans i'frs tiek tiesāts par slepkavību,” Elizabete izmisusi iebilda.

“Jūsu vīrs ir ostā un meklē kuģi, ar kuru jums doties ceļā apkārt pasaulei.”

“Nē, tas ir mans brālis.”

“Vēl šajā pēcpusdienā viņš bija jūsu vīrs,” Hogena kungs atgādināja.

“Viņš nekad nav bijis mans vīrs, viņš vienmēr ir bijis mans brālis,” Elizabete uzstāja. “Mans vīrs mans īstais vīrs tiek tiesāts par manis noslepkavošanu.”

“Kundzīt,” Hogena kungs uzmanīgi iebilda, “jūs taču neesat beigta.”

“Ak dievs!” Elizabete klusi novaidējās un atglauda matus no pieres, pūlēdamās izdomāt, ko lai iesāk, kā lai pārliecina abus un liek Hogena kungam aizvest viņu uz ostu. Viņa pagriezās pret Hogena kundzi, kas uzmanīgi vēroja Elizabeti, lāpīdama mazā dēlēna kreklu. “Hogena kundze?” Notupusies Elizabete saņēma sievietes rokas savējās, lai piespiestu viņu uzlūkot sevi, un tad gandrīz mierīgā un ļoti lūdzošā balsī sāka runāt. “Hogena kundze, es neesmu jukusi, es neesmu zaudējusi prātu, man ir lielas nepatikšanas, un es gribu jums visu paskaidrot. Jūs taču esat pamanījusi, ka es šeit nejūtos laimīga, vai ne?”

“Jā, mēs to pamanījām, dārgā.”

“Vai esat lasījuši avīzēs par lēdiju Torntoni?”

“Katru vārdiņu, kaut arī es lasu lēni un nesaprotu visas tās juristu runas.”

“Hogena kundze, es esmu lēdija Torntone. Nē, neskatieties uz savu vīru, skatieties uz mani! Ielūkojieties man sejā! Es esmu satraukta un izbijusies, bet vai jums tiešām šķiet, ka esmu jukusi?” “Es... es nezinu.”

“Visā laikā, ko esmu šeit pavadījusi, vai es kaut reizi esmu izdarījusi vai pateikusi ko tādu, kas varētu jums likt domāt, ka esmu zaudējusi prātu? Vai varbūt es vienkārši esmu likusies ļoti nelaimīga un mazliet izbijusies?”

“Es vis neteiktu, ka jūs...” Hogena kundze saminstinājās, un šajā mirklī starp abām iestājās izpratne, kas reizēm notiek brīžos, kad sievietes viena otrai lūdz palīdzību, “es neticu, ka jūs esat zaudējusi prātu.”

“Paldies!” Elizabete sirsnīgi sacīja, pateicīgi paspiezdama Hogena kundzes rokas, un turpināja, daļēji runādama pati ar sevi. “Tagad, kad esam tikušas tiktāl, man jāizdomā, kā lai jums pierādu, kas es esmu kas esam mēs ar Robertu. Avīzē,” Elizabete iesāka, pūlēdamās atrast visātrāko, visvieglāko, vispār jebkuru pierādījumu. “Avīzē,” viņa atkārtoja, “ir teikts, ka Kensingtonas marķīzs esot nogalinājis savu sievu lēdiju Elizabeti Torntoni un viņas brāli Robertu Kemeronu, vai atceraties?”

Hogena kundze pamāja.

“Jā, bet šie vārdi taču ir ļoti izplatīti,” viņa iebilda.

“Nē, nesāciet tā domāt!” Elizabete izmisīgi iesaucās. “Es tūlīt atradīšu vēl kādu pierādījumu. Pag, nu es zinu. Nāciet man līdzi!” Viņa gandrīz izrāva nabaga sievieti no krēsla un ievilka mazītiņajā guļamistabā ar divām šaurajām gultiņām, kurās gulēja viņa ar Robertu. Hogena kundze palika stāvam uz sliekšņa, bet Elizabete pabāza roku zem spilvena, izvilka somiņu un atrāva to vaļā. “Paskatieties, cik daudz naudas man ir līdzi. Tas ir daudz vairāk, nekā varētu piederēt parastiem cilvēkiem, tādiem kā mēs ar Robertu, tādiem, par kādiem jūs mūs uzskatāt, vai ne?”

“Es īsti nezinu.”

“Nē, protams, jūs to nezināt,” Elizabete piekrita, apjauzdama, ka Hogena kundze sāk zaudēt ticību viņai. “Pag, nu es tiešām izdomāju!” Elizabete pieskrēja pie gultas un norādīja uz laikrakstu. “Izlasiet, tur rakstīts, kas man aizbēgot bijis mugurā.” “Man tas nemaz nav jālasa. Tur ir teikts par zaļu tērpu zaļu ar melnām apšuvēm. Vai ari brūniem svārkiem ar krēmkrāsas jaku...”

“Vai arī,” Elizabete triumfējot pabeidza, atvērdama abas ceļasomas, kurās atradās viņas līdzpaņemtie tērpi, “viņi domā, ka tas varētu būt pelēks ceļojuma tērps, vai ne?”

Hogena kundze pamāja, un Elizabete izvilka visus nosauktos apģērba gabalus no somām un nosvieda uz gultas. Ieraudzījusi Hogena kundzes seju, Elizabete saprata, ka viņa noticējusi un tagad piespiedīs arī savu vīru visam noticēt.

Elizabete apcirtās un sāka pierunāt apjukušo Hogena kungu. “Man tūlīt pat jātiek uz Londonu, un visātrāk to var izdarīt ar laivu.”

“Nākamnedēļ ieradīsies kuģis, kas brauc uz...”

“Hogena kungs, es nevaru gaidīt! Tiesas prāva sākusies pirms trim dienām. Tikpat labi mans vīrs jau var būt notiesāts par manis noslepkavošanu un pakārts.”

“Bet jūs taču neesat mirusi!” viņš aizkaitināts iebilda.

“Tieši tā. Un tāpēc man jādodas turp un tas jāpierāda. Un es nevaru gaidīt, kamēr ostā ienāks kāds kuģis. Es jums došu tik daudz naudas, cik vien jūs prasīsiet, ja jūs ar savu laivu aizvedīsiet mani uz Tilberiju. No turienes sākas labi ceļi, un es varēšu noīrēt karieti turpmākajam braucienam.”

“Nezinu gan, kundzīt. Es labprāt jums palīdzētu, bet nupat nāk labi lomi un...” Ieraudzījis neprātīgu izbaiļu pilno Elizabetes seju, viņš bezpalīdzīgi paskatījās uz sievu un paraustīja plecus. Hogena kundze brīdi minstinājās un tad pamāja.

“Tu viņu aizvedīsi, Džon.”

Cieši jo cieši apskāvusi sievieti, Elizabete iesaucās:

“Paldies, liels paldies jums abiem! Hogena kungs, cik daudz jūs varētu nopelnīt par nedēļas laikā noķertu lielisku lomu?”

Viņš pateica, un Elizabete iebāza roku somiņā, izvilka dažas naudaszīmes, pārskaitīja tās un ielika zvejniekam rokā, aizspiezdama ciet viņa pirkstus.

“Te ir piecreiz vairāk,” viņa sacīja. Tā bija pirmā reize Elizabetes Kemerones-Torntones mūžā, kad viņa par kaut ko bija samaksājusi vairāk, nekā nepieciešams. “Vai mēs varam doties ceļā jau šovakar?”

“Laikam gan, bet naktī nebūtu prātīgi atrasties jūrā.”

“Tam noteikti jānotiek jau šonakt. Es vairs nevaru ilgāk gaidīt ne mirkli.” Elizabete atvairīja vārdos neizsakāmo domu, ka varbūt jau ir par vēlu.

“Kas šeit notiek?” Roberts pārsteigts iesaucās, ieraudzījis uz gultas nomestās Elizabetes drēbes. Tad viņa skatiens palika gluži kā piekalts avīzei, un viņa acis dusmās samiedzās. “Es taču jums teicu...” viņš iesāka, nikni apcirzdamies pret Hogeniem.

“Robert, mums jāparunā,” Elizabete viņu pārtrauca. “Diva-

. » ta.

“Džon,” Hogena kundze steidzīgi ieteicās, “manuprāt, mums vajadzētu iziet pastaigāties.”

Šajā mirklī Elizabetei pirmo reizi ienāca prātā, kāpēc Roberts licis noslēpt no viņas avīzi, viņš jau zinājis, kas tajā rakstīts. Doma par to, ka brālis visu zinājis un nav viņai neko teicis, likās tikpat neticama kā atklājums, ka Ians tiek apsūdzēts viņu noslepkavošanā.

“Kāpēc?” viņa iesaucās pēkšņā dusmu uzplūdā.

“Par ko tu runā?” brālis atcirta.

“Kāpēc tu man neesi stāstījis par to, kas rakstīts avīzē?”

“Es negribēju tevi uztraukt.”

“Ko tu negribēji?” viņa iekliedzās un tad attapās, ka tagad vairs nav laika ielaisties sarunās ar brāli. “Mums tūlīt pat jādodas atpakaļ.”

“Atpakaļ?” Roberts ņirdzīgi atkārtoja. “Es nekur netaisos atgriezties. Lai viņu pakar par manis noslepkavošanu. Ceru, ka tā arī notiks.”

“Par manis noslepkavošanu viņu vairs neviens nepakārs,” Elizabete noteica un sāka likt drēbes somā.

“Baidos, ka pakārs gan, Elizabete.”

Pēkšņais brāļa balss maigums un viņa pilnīgā vienaldzība lika Elizabetes sirdij sastingt, un viņu pārņēma briesmīgas aizdomas.

“Ja es būtu atstājusi viņam vēstuli, kā gribēju to darīt,” viņa iesāka, “tagad mums vairs nevajadzētu tā rīkoties. Ians būtu varējis parādīt vēstuli...” Viņa aprāvās, piepeši kaut ko iedomājusies: avīzē bija publicētas liecības, ka Roberts mēģinājis divas reizes nogalināt Ianu, nevis otrādi. Ja jau viņš bija šajā ziņā samelojis, tad pastāvēja iespēja nē, viņš noteikti bija melojis arī par visu pārējo. Elizabeti pārņēma vecās, pazīstamās nodevības izraisītās sāpes, tikai šoreiz tā bija nevis Iana, bet gan Roberta nodevība. Ians viņu nekad nebija nodevis. “Tu man visu sameloji, vai ne?” viņa jautāja, tēlodama, ka ir mierīga, neatklādama savas īstās jūtas.

“Viņš izpostīja manu mūžu,” Roberts nošņāca, dusmīgi lūkodamies uz māsu, it kā viņa būtu nodevēja. “Un es neesmu samelojis visu. Viņš tiešām lika nogādāt mani uz viena no saviem kuģiem, bet Sandelorā es no tā aizbēgu.”

Elizabete aprauti ieelpoja.

“Un tava mugura? Kā tas notika?”

“Man nebija naudas, nolādēts... aizbēgot man piederēja tikai tas, kas mugurā. Lai samaksātu par ceļu uz Ameriku, es pārdevos verdzībā,” viņš izgrūda, “un tā mans saimnieks rīkojās ar tiem vergiem, kas zag... kas nestrādāja pietiekami ātri.”

“Tu teici zaga!” dusmās trīcošā Elizabete iekliedzās. “Nemēģini man vairs melot! Un kas bija ar tām raktuvēm raktuvēm, par kurām tu stāstīji, par melnajām bedrēm?”

“Es dažus mēnešus strādāju kādās raktuvēs,” brālis izspieda caur sakostiem zobiem, draudīgi tuvodamies māsai.

Elizabete paķēra somiņu un atkāpās, bet Roberts sāpīgi satvēra viņu aiz pleciem.

“Es esmu redzējis daudz ko neiedomājamu un darījis daudz ko neiedomājamu un tikai tāpēc, ka centos aizstāvēt tavu godu, kamēr tu kļuvi par tā maitasgabala padauzu.”

Elizabete neveiksmīgi mēģināja izrauties, un viņu pārņēma bailes.

“Kad man beidzot izdevās atgriezties mājās, es kādā avīzē izlasīju visu par to, kā mana mazā māsiņa eleganti apstaigājusi visas augstākās sabiedrības balles, kamēr es puvu džungļos, vākdams cukurniedres...”

“Tava mazā māsiņa,” Elizabete trīcošā balsī iekliedzās, “pārdeva visu, kas mums piederēja, lai samaksātu tavus parādus, nolādēts! Tu būtu nonācis parādnieku cietumā, ja būtu parādījies šeit, pirms es pilnīgi izpostīju Heivenhērstu!” Elizabetes balss aizlūza, un viņu pārņēma panika. “Robert, lūdzu,” viņa šņukstēdama teica, ar asaru pilnajām acīm lūkodamās brāļa nocietinātajā sejā, “lūdzu! Tu esi mans brālis. Un daļa no tā, ko tu saki, ir patiesība tieši es esmu par iemeslu tam, kas ar tevi noticis. Ne jau Ians, bet es. Ja viņš tik tiešām būtu nežēlīgs, viņš būtu ar tevi izrīkojies daudz ļaunāk,” viņa turpināja, “viņš būtu nodevis tevi varas iestādēm. Tā būtu darījusi lielākā daļa citu cilvēku, un tu visu savu atlikušo mūžu pavadītu aiz restēm.”

Roberta tvēriens kļuva ciešāks, un viņš sakoda zobus; Elizabete vairs nespēja ilgāk novaldīt asaras un aizmirsa savu apņēmību ienīst brāli par to, ko viņš bija gribējis izdarīt ar Ianu. Saraustīti ievilkusi elpu, viņa, acīm mirdzot asarās, piekļāva plaukstu pie brāļa iekritušā vaiga.

“Robert,” viņa ierunājās, “es mīlu tevi un domāju, ka arī tu mīli mani. Ja tu gribi aizkavēt mani un neļaut man doties uz Londonu, tad baidos, ka tev būs mani jānogalina, lai to panāktu.”

Brālis atgrūda viņu, it kā māsas āda būtu apdedzinājusi viņa rokas, un sāka soļot šurpu turpu pa istabu kā sprostā iedzīts zvērs. Elizabete iekrita gultā, joprojām turēdama atvērto somiņu. Žē-ļuma pilna par visu, ko Robertam nācies pārdzīvot, viņa uzmanīgi izvilka no somiņas visu naudu un tad paņēma dažas naudaszīmes, par kurām vēlāk noīrēt karieti.

“Bobij,” viņa klusi ierunājās un ieraudzīja, ka brāļa pleci sastingst, viņam dzirdot šo bērnības iesauku, “lūdzu, panāc šurp!”

Viņa redzēja, ka Roberta prātā norisinās īsta cīņa; viņš vēl brīdi turpināja staigāt, tad strauji pagriezās un pienāca pie gultas. Elizabete piecēlās.

“Te ir vesela bagātība,” viņa turpināja tajā pašā maigajā, skumjajā balsī. “Tā ir tava. Ņem šo naudu un brauc, kurp vien vēlies!” Viņa ar kreiso roku pieskārās brāļa piedurknei. “Bobij?” viņa čukstus sacīja. “Viss ir beidzies. Aizmirsti atriebību! Ņem šo naudu un dodies ar pirmo kuģi prom!”

Brālis atvēra muti, un viņa steidzīgi papurināja galvu.

“Nesaki man, kurp brauksi, ja tu to tagad vēlies sacīt. Man jautās par tevi, un, ja es nezināšu, ko atbildēt, tu būsi izglābies no manis, Iana un pat no Anglijas likumiem.” Viņa redzēja, ka Roberts vairākas reizes norij siekalas, neatraudams skatienu no naudas, kas mētājās uz gultas. “Pēc sešiem mēnešiem,” viņa turpināja, juzdama, ka izmisums piešķīris viņas prātam savādu skaidrību, “es nosūtīšu vēl vairāk naudas uz jebkuru banku, kuru tu nosauksi. Ievieto laikrakstā “Times” Elizabetei... Dankanai adresētu sludinājumu,” viņa steidzīgi izgudroja, “un es noguldīšu naudu uz tā cilvēka vārda, kurš būs parakstījis sludinājumu.”

Redzēdama, ka brālis nespēj pakustēties, viņa ciešāk satvēra somiņu.

“Bobij, tev tas tagad jāizlemj. Mums vairs nav laika.”

Roberts atkal norija siekalas, pūlēdamies aptvert māsas vārdus, un pēc bezgalīga brīža viņš asi nopūtās, bet viņa seja mazliet atmaiga.

“Tev allaž bijusi laba sirds,” viņš drūmi noteica, pārlaizdams acis māsas sejai. Nebilzdams vairs ne vārda, viņš piegāja pie savas ceļasomas, sameta tajā savus nedaudzos apģērba gabalus un aši paķēra naudu.

Elizabete samirkšķināja acis, lai apvaldītu asaras.

“Neaizmirsti,” viņa piesmakuši nočukstēja, “Elizabete Dan-kana.”

Roberts apstājās, uzlicis plaukstu uz durvju roktura, un atskatījās uz māsu.

“Vairāk naudas man nevajadzēs.” Labu bridi brālis un māsa skatījās viens otrā, zinot, ka satiekas pēdējo reizi mūžā; tad viņa lūpas noraustījās savādi sāpīgā smaidā. “Paliec sveika!” viņš noteica. “Beta,” viņš piebilda.

Tikai tad, kad Elizabete ieraudzīja, kā viņš steidzīgi pasoļo garām viņu istabas logam, dodamies uz ceļu, kas veda lejup uz ostu, Elizabete atslāba un saļima uz gultas. Viņa nolieca galvu, ļaujot asarām plūst pār vaigiem un pilēt uz somiņas, ko viņa joprojām turēja rokā; žēluma asaras sajaucās ar atvieglojuma asarām un bira no viņas skropstām, taču visas šīs asaras tika lietas par viņas brāli, nevis par viņu pašu.

Jo somiņā atradās pistole.

Un kopš mirkļa, kad Elizabete bija sapratusi, ka brālis varētu neļaut viņai aizbraukt, viņa bija to turējusi notēmētu uz Robertu.

35. nodaļa

*

Četras dienas ilgo ceļojumu no Helmshedas uz Londonu Elizabetei izdevās paveikt divarpus dienās, pateicoties ietekmīgajai, kaut arī bīstamajai un dārgajai iedomai dāsni samaksāt kučierim, kas negribīgi piekrita doties ceļā naktī, un nakšu pavadīšanai turpat karietē. Ceļojums tika pārtraukts, vienīgi lai nomainītu zirgus, pārģērbtos un reizēm steidzīgi notiesātu pa kādai maltītei. Lai kur viņi apstātos, visi, sākot no zirgu puišiem un beidzot ar krodziņa apkalpotājām, runāja tikai par Iana Torntona, Kensing-tonas marķīza, tiesas prāvu.

Jūdze sekoja jūdzei, diena pārvērtās melnā nakti un tad pelēkā saullēktā, lai vēlāk viss atkal sāktos no jauna, un Elizabete klausījās zirgu pakavu dimdoņā un savas sirds baiļpilnajos pukstos.

Desmitos no rīta, sešas dienas pēc Iana tiesas prāvas sākuma, pie Hotornas hercoga atraitnes Londonas pilsētas nama apstājās noputējusi kariete, un Elizabete izlēca no tās, pat nenogaidījusi, kamēr tiks nolaisti pakāpieni, paklupa uz saviem svārkiem, uzklunkuroja augšā pa kāpnēm un sāka klauvēt pie durvīm.

“Kas šeit notiek!” Atraitne apstājās vestibilā, misiņa klauvēkļa dimdināšanas iztraucēta savā raižpilnajā staigāšanā.

Sulainis atvēra durvis, un Elizabete metās viņam garām.

“Jūsu gaišība!” viņa iesaucās. “Es...”

"Tu!” atraitne noteica, stīvi blenzdama uz izspūrušo, netīro sievieti, kura bija pametusi savu vīru, izraisījusi neiedomājamas ciešanas un skandālu un nu, kad jau bija gandrīz par vēlu, stāvēja atraitnes mājas vestibilā, izskatīdamās pēc skaistas putekļu slotas. “Tevi vajadzētu nopērt ar pātagu!” viņa noskaldīja.

“Bez šaubām, Ians to vēlēsies izdarīt pats, bet vēlāk. Tagad man vajag...” Elizabete aprāvās, pūlēdamās apvaldīt paniku un atcerēties savu plānu. “Man jānokļūst Vestminsterā. Man vajadzīga jūsu palīdzība, jo lordu palātā sievietes netiek ielaistas.”

“Tiesas prāva ilgst jau sesto dienu, un vari man ticēt, ka pagaidām rezultāts neizskatās labs.”

“Par to jūs man pastāstīsiet vēlākV' Elizabete pārtrauca viņu pavēlošā tonī, ar kādu būtu varējusi lepoties pati hercogiene. “Atrodiet kādu ietekmīgu cilvēku, kas varētu palīdzēt man tur iekļūt, kādu, ko jūs pazīstat. Līdzko būšu tikusi iekšā, es izdarīšu visu pārējo.”

Atraitne ar novēlošanos saprata, ka, par spīti savai nepiedodamajai uzvedībai, Elizabete tagad ir Iana Torntona vienīgā cerība uz attaisnošanu, un beidzot sāka kustēties.

“Folknera!” viņa skaļi aicināja, pagriezdamās pret pirmo kalpotāju, kas gadījās uz kāpnēm.

“Jūsu gaišība!” atsaucās atraitnes personiskā kalpone, pēkšņi uzradusies uz balkona virs viņām.

tabas.

“Uzved šo jauno sievieti augšstāvā! Liec iztīrīt viņas apģērbu un sakārto viņai matus! Remzij!” viņa uzsauca, ar rokas mājienu likdama sulainim sekot viņai uz zilo salonu, kur pati apsēdās pie rakstāmgalda. “Nogādā šo vēstuli tieši uz Vestminsteru! Pasaki, ka tā ir no manis, un liec nekavējoties nodot vēstuli lordam Kailtonam. Viņš patlaban atrodas lordu palātā.” Hercoga atraitne kaut ko aši uzrakstīja un padeva vēstuli sulainim. “Es lieku viņam tūlīt pat pārtraukt tiesas prāvu un paziņoju, ka pēc stundas manā karietē gaidīsim viņu pie Vestminsteras. Viņam jāiznāk mums pretī un jāieved mūs palātā.”

“Klausos, jūsu gaišība!” Remzijs klanīdamies ātri izgāja no is

Atraitne sekoja viņam pa pēdām, turpinādama bārstīt pavēles.

“Ja Kailtons nolēmis nevērīgi izturēties pret saviem pienākumiem un šodien nav ieradies uz tiesas prāvu, nosūti vienu kalpotāju uz viņa māju, otru uz Vaita klubu, bet trešo uz tās aktrises māju Blorindstrītā, par kuru, kā viņam šķiet, neviens neko nezina. Tu,” viņa pievērsa Elizabetei ledaini saltu skatienu, “nāksi man līdzi. Tev man daudz kas jāpaskaidro, un tu to varēsi darīt, kamēr Folknera parūpēsies par tavu ārieni.”

“Es nevēlos domāt par savu ārieni tādā brīdī kā šis,” Elizabete aizkaitināta atcirta.

Hercogiene uzrāva uzacis augstu pierē.

“Vai tu esi ieradusies pārliecināt viņus, ka tavs vīrs nav vainīgs?

“Jā, protams. Es...”

“Tad neapkauno viņu vēl vairāk, nekā tu jau esi pamanījusies izdarīt! Tu izskaties kā izvilkta no vājprātīgo nama atkritumu kastes. Tu varēsi priecāties, ja viņi nepakārs tevi par to, ka esi izraisījusi tādu skandālu!” Hercogiene devās augšā pa kāpnēm, bet Elizabete viņai lēni sekoja, izklaidīgi klausīdamās viņas tirādē. “Ja tavs nelaimīgais brālis būtu darījis mums to godu un ieradies šeit, tad tavam vīram varbūt nebūtu nācies pavadīt nakti cietumā, un Džordans domā, ka tieši tur viņš arī nonāks, ja apsūdzība tiks pierādīta.”

Elizabete apstājās uz trešā pakāpiena.

“Vai jūs, lūdzu, uz mirkli neieklausītos manos vārdos?” viņa dusmīgi iesāka.

“Es tevi uzklausīšu pa ceļam uz Vestminsteru,” atraitne sarkastiski atcirta. “Varu derēt, ka visa Londona nespēs vien sagaidīt, kad rītdienas avīzē varēs izlasīt visu, kas tev sakāms!”

“Dieva dēļ!” Elizabete iesaucās hercogienei aiz muguras, izmisīgi prātodama, pie kā lai meklē ātrāku palīdzību. Stunda taču bija vesela mūžība! “Es neesmu braukusi šurp tikai tādēļ, lai pierādītu, ka esmu dzīva! Es varu pierādīt, ka Roberts ir dzīvs, ka Ians viņam neko ļaunu nav nodarījis un...”

Hercogiene apcirtās un kāpa lejā, ar izmisuma un cerību pilnu skatienu pētīdama Elizabetes seju.

“Folknera!” viņa pat nepagriezdamās uzkliedza. “Paņem visu, kas tev vajadzīgs; tu aprūpēsi lēdiju Torntoni turpat karietē!”

Piecpadsmit minūtes pēc tam, kad hercogienes kučieris bija strauji apturējis zirgus pie Vestminsteras, pie karietes lieliem soļiem piesteidzās lords Kailtons, kam pa pēdām sekoja Remzijs.

“Kas īsti...” viņš iesāka.

“Palīdziet mums izkāpt!” atraitne viņu pārtrauca. “Es jums pastāstīšu visu, ko zinu, kamēr iesim iekšā. Bet vispirms pasakiet, kas tur notiek.”

“Kensingtonam neklājas labi. Vecākais prokurors ir saodis asinis. Līdz šim viņam izdevies pārliecinoši izteikties, ka nav nekādu ticamu pierādījumu, it kā lēdija Torntone varētu būt dzīva.”

Viņš pagriezās, lai palīdzētu izkāpt no karietes Elizabetei, kuru nepazina, un turpināja īsi raksturot tiesas sēdes norisi hercogienei:

“Lai izskaidrotu baumas, ka lēdija Torntone tomēr esot dzīva un redzēta kādā iebraucamajā vietā un krodziņā kopā ar nepazīstamu vīrieti, apsūdzības pārstāvji apgalvo, ka Kensingtons ir nolīdzis jaunu pāri, lai tas notēlotu viņa sievu un tās mīļāko, tas izklausās visai ticami, jo viņas šķietamās pēdas izdevās atrast tikai pēc ilga laika, un tieši tikpat liels laika sprīdis pagāja, kamēr juvelieris nāca klajā ar savu paziņojumu. Un beidzot,” viņš sacīja, kad viņi jau steidzās uz ēkas ieeju, “apsūdzības pārstāvjiem izdevies loģiski pierādīt, ka viņa, ja arī šobrīd ir dzīva, acīmredzot baidās par savu dzīvību, jo citādi jau sen būtu uzradusies. Pēc viņu vārdiem iznāk, ka lēdija Torntone labi zinājusi, cik nežēlīgs briesmonis ir viņas vīrs. Un, ja viņš tiešām ir tāds, tad iznāk, ka viņš pavisam vienkārši būtu varējis likt nogalināt viņas brāli. Pēc viņu domām, par lēdijas Torntones brāļa nozušanu ir tik daudz pierādījumu, ka Kensingtonu var droši nosūtīt uz galerām.”

“Par šo apsūdzību pirmo daļu vairs nav jāuztraucas. Vai jūs likāt apturēt tiesas sēdi?” hercogiene noprasīja.

“Apturēt tiesas sēdi!” Kailtons iesaucās. “Mana dārgā hercogiene, to var izdarīt tikai princis vai pats Dievs.”

“Viņiem nāksies apmierināties ar lēdiju Torntoni,” hercogiene atcirta.

Lords Kailtons spēji pagriezās atpakaļ, cieši uzlūkoja Elizabeti, un viņa satriektajā sejā vispirms pavīdēja atvieglojums, kam tūdaļ sekoja nicinājums. Atrāvis skatienu no Elizabetes, viņš aši pagriezās un pastiepās pēc smago durvju roktura, kurām līdzās miera stājā bija izslējusies sardze.

“Pagaidiet tepat! Es likšu nodot zīmīti Kensingtona advokātam, lai viņš iznāk ārā pie mums. Nerunājiet ne ar vienu un neatklājiet, kas ir šī jaunā sieviete, kamēr Pītersons Delems nav iznācis ārā. Man ir aizdomas, ka viņš vēlēsies īstajā brīdī pārsteigt tiesu.”

Elizabete gluži kā sastingusi palika stāvam, saņēmusies, lai izturētu viņa dedzinošā skatiena radītās sāpes, labi apzinādamās tā iemeslu: ikviens cilvēks, kas bija sekojis avīžu aprakstiem, uzskatīja Elizabeti vai nu par mirušu, vai par laulības pārkāpēju, kas pametusi savu vīru nezināma mīļākā dēļ. Tā kā viņa tagad stāvēja šeit sveika un vesela, lords Kailtons acīmredzot bija palicis pie otrā viedokļa. Un Elizabete zināja, ka ikviens cilvēks, kas atradās lielajā zālē aiz šīm durvīm arī viņas pašas vīrs -, domās par viņu tieši to pašu, līdz viņa pierādīs pretējo.

Hercogiene karietē nebija bildusi gandrīz nevienu vārdu; viņa bija uzmanīgi noklausījusies Elizabetes paskaidrojumu, taču acīmredzot vēlējās, lai tas tiktu pierādīts tiesas priekšā, un tikai tad bija gatava tam noticēt. Šī neuzticība no hercogienes puses, kura bija ticējusi Elizabetei pat tad, kad to nebija darījis gandrīz neviens, Elizabeti sāpināja daudz vairāk par lorda Kailtona nosodošo skatienu.

Pēc dažām minūtēm lords Kailtons atkal atgriezās.

“Pirms maza brītiņa Pītersons Delems saņēma manu zīmīti. Redzēsim, kas tagad notiks.”

“Vai jūs viņam pateicāt, ka ieradusies lēdija Torntone?”

“Nē, jūsu gaišība,” Kailtons atbildēja. “Tiesas laikā pareizi izvēlētam darbības laikam ir ārkārtīgi liela nozīme. Delemam pašam jāizlemj, ko un kad viņš vēlas darīt.”

Redzot šo jauno kavēkli, Elizabetei gribējās izmisumā kliegt. Ians atradās aiz šīm durvīm, un viņa tik ļoti vēlējās mesties iekšā un ieraudzīt savu vīru, ka tikai ar fizisku piepūli spēja savaldīties. Viņa sev iegalvoja, ka jau pēc brīža Ians viņu redzēs un uzklausīs visu, kas viņai sakāms. Vēl tikai dažas minūtes, un viņa varēs paskaidrot, ka ir ceļojusi kopā ar Robertu, nevis ar mīļāko. Tiklīdz Ians to sapratīs, viņš noteikti viņai piedos kaut arī ne uzreiz arī pārējās sāpes, ko Elizabete viņam nodarījusi. Elizabetei bija vienalga, ko par viņu domās simtiem tiesas zālē sapulcējušos lordu; ja vien Ians viņai piedotu, viņa mierīgi spētu pārciest šo cilvēku nosodījumu kaut vai visu atlikušo dzīvi.

Pēc veselas mūžības, nevis ceturtdaļstundas, durvis atvērās un vestibilā iznāca Pītersons Delems, Iana advokāts.

“Kailton, ko jums īsti vajag? Es visiem spēkiem cenšos panākt, lai tiesas sēde nepārvērstos par asinsizliešanu, bet jūs mani izvelkat ārā no zāles tieši tādas liecības vidū, kura visvairāk apsūdz!” Lords Kailtons neomulīgi pameta acis uz diviem vīriešiem, kas turpat netālu pastaigājās pa vestibilu, un kaut ko aši iečukstēja Pītersonam Delemam ausī. Delema skatiens sastinga pie Elizabetes sejas tajā pašā mirklī, kad viņa plauksta cieši sažņaudzās ap Elizabetes roku, un viņš ar varu aizvilka meiteni pāri visam vestibilam uz kādas telpas pusi.

“Mēs parunāsim tur,” viņš strupi noteica.

Istabā, kurā viņš ievilka Elizabeti, bija tikai rakstāmgalds un seši vienkārši krēsli; Delcms devās tieši pie rakstāmgalda un apsēdās pie tā. Savijis pirkstus, viņš uzlūkoja Elizabeti, nopētīdams katru viņas sejas vaibstu ar ziliem dunčiem līdzīgu acu skatienu, un, kad viņš atkal ierunājās, viņa balss likās ledus salta.

“Lēdija Torntone, cik mīļi, ka esat atradusi laiku ierasties pie mums ciemos! Vai jums liktos pārāk uzmācīgi, ja es painteresētos, kur jūs bijāt pēdējo sešu nedēļu laikā?”

Šajā mirklī Elizabetei ienāca prātā: ja jau Iana advokāts tā izturējās pret viņu, tad, ieraugot pašu Ianu, viņai nāksies sastapties ar vēl lielāku naidu.

“Es... es lieliski saprotu, ko jūs domājat,” viņa samierniecis-ki iesāka.

Advokāts sarkastiski viņu pārtrauca:

“Nedomāju vis, ka jūs to spējat, kundze. Ja jūs to zinātu, tad šobrīd jūs pārņemtu šausmas.”

“Es varu visu paskaidrot!” Elizabete iesaucās.

“Tiešām?” Delems iznīcinoši novilka. “Žēl gan, ka jūs to nemēģinājāt izdarīt pirms sešām nedēļām!”

“Esmu ieradusies, lai to tagad izdarītu,” Elizabete atbildēja, tikai ar pūlēm savaldījusies.

“Varat nesteigties,” advokāts sarkastiski noteica. “Tiesas zālē jūsu stāstu gaida tikai trīssimt cilvēku.”

Panika un izmisums lika Elizabetes balsij ietrīcēties, un viņa zaudēja savaldību.

“Klausieties, ser, es neesmu braukusi šurp dienu un nakti, lai stāvētu te, kamēr jūs mani apvainojat! Es steidzos šurp, tiklīdz biju izlasījusi laikrakstu un sapratusi, ka manam vīram draud briesmas. Esmu ieradusies, lai pierādītu, ka esmu dzīva, ka man nekas nekaiš, ka mans brālis arī ir sveiks un vesels!”

Taču advokāts nevis izskatījās apmierināts vai atvieglots, bet šķita kļūstam vēl nejaukāks.

“Ak, pastāstiet man to, kundze, es nespēju vien sagaidīt, kad būšu visu uzzinājis!”

r

“Kāpēc jūs tā izturaties?” Elizabete iesaucās. “Augstā debess, es taču esmu jūsu pusē!”

“Paldies dievam, ka jūs tāda esat vienīgā!”

Elizabete izlikās to nedzirdam un sāka aši, tomēr rūpīgi stāstīt visu, kas noticis kopš brīža, kad Roberts bija viņu uzmeklējis Heivenhērstā. Beigusi runāt, viņa piecēlās, gatava doties uz tiesas zāli, lai atkārtotu savu stāstu, taču Delems klusēdams turpināja caururbjoši lūkoties uz viņu pāri sakrustotajiem pirkstiem.

“Vai mums tiešām vajadzētu noticēt šai pasaciņai?” viņš beidzot pajautāja. “Jūsu brālis ir dzīvs, taču viņa te nav. Vai mums vajadzētu ticēt precētai sievietei, kura nekaunīgā kārtā ceļojusi kopā ar citu vīrieti, nosaukdamās par viņa sievu...”

“Ar savu brāli” Elizabete atcirta, atbalstīdamās ar plaukstām pret rakstāmgaldu, it kā viņas tuvums varētu piespiest advokātu visu saprast.

“To jau jūs gribat mums iestāstīt. Kāpēc, lēdija Torntone? Kāpēc jums pēkšņi tik ļoti sākusi rūpēt jūsu vīra labklājība?”

“Delem!” hercogiene sašutusi iesaucās. “Vai jūs esat traks? Ikvienam pat man taču ir skaidrs, ka viņa runā patiesību, un, kad viņa ieradās manā mājā, es nebiju noskaņota ticēt nevienam viņas vārdam! Jūs viņai uzklūpat bez jebkāda iemesla...”

Neatraudams skatienu no Elizabetes, Delema kungs strupi izmeta:

“Jūsu gaišība, mana izturēšanās ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar to, ko ar viņas stāstu izdarīs apsūdzības pārstāvji. Ja viņa nespēj noturēties pretī man, tad tiesas zālē viņai nebūs ne mazāko cerību!”

“Es neko nesaprotu!” Elizabete iesaucās panikā un dusmās. “Ar savu atrašanos šeit es varu pierādīt, ka mans vīrs nav mani noslepkavojis. Un man ir Hogena kundzes vēstule, kurā viņa sīki apraksta manu brāli un apliecina, ka mēs esam bijuši kopā. Vajadzības gadījumā viņa pati var atbraukt šurp, kaut arī viņa ir stāvoklī un tāpēc nevarēs tik ātri pārvietoties. Šīs tiesas prāvas nolūks ir pierādīt, vai mans vīrs ir vainīgs šo noziegumu izdarīšanā. Es zinu patiesību un varu pierādīt, ka viņš nav vainīgs.”

“Jūs kļūdāties, lēdija Torntone,” Delems rūgti atteica. “Sava sensacionālā rakstura un preses neprātīgo minējumu dēļ šī lieta vairs nav lordu palātas patiesības un taisnīguma meklējumi. Tagad šeit ir izveidojies amfiteātris, kura skatuves vidū stāv apsūdzība un tēlo galveno lomu tūkstošiem skatītāju priekšā, kuri vēlāk par to izlasīs laikrakstos. Viņi ir stingri apņēmušies padarīt savu uzstāšanos neatkārtojamu un tieši to arī dara. Nu labi,” viņš pēc mirkļa noteica. “Gan redzēsim, kā jums izdosies tikt ar viņiem galā.”

Elizabete jutās tik atvieglota, redzot, ka advokāts beidzot pieceļas, ka pat Delema pēdējie vārdi par apsūdzības motīviem nespēja atstāt uz viņu nekādu iespaidu.

“Es jums pastāstīju visu tieši tā, kā tas notika, un esmu paņēmusi līdzi arī Hogena kundzes vēstuli, lai apliecinātu savus vārdus par Robertu. Es jau teicu, ka vajadzības gadījumā viņa var ierasties arī pati. Viņa var aprakstīt Roberta ārieni un varbūt pat atpazīt viņu portretos, kas man vēl palikuši...”

“Varbūt. Varbūt arī ne. Tikpat labi jūs, iespējams, esat sīki jo sīki viņai aprakstījusi savu brāli un labi samaksājusi, lai viņa to izdarītu,” advokāts piezīmēja, atkal uzņemdamies apsūdzības lomu. “Starp citu, vai jūs esat viņai apsolījusies samaksāt par to, lai viņa atbrauktu šurp?”

“Jā, bet...”

“Skaidrs,” advokāts nikni viņu pārtrauca. “Tam nav nozīmes.”

“Tam nav nozīmes?” Elizabete neizpratnē atkārtoja. “Bet lords Kailtons taču teica, ka apsūdzības galvenais trumpis ir tieši mans brālis.”

“Es jau jums teicu,” viņš vēsi attrauca, “ka pašreizējā mirklī man lielākas raizes dara kas cits. Tagad es jūs aizvedīšu uz kādu vietu, kur varēsiet dzirdēt visu, ko turpmāk sacīšu, bet jūs neviens neredzēs. Vēlāk mans palīgs atnāks jums pakaļ un aizvedīs uz liecinieku solu.”

“Vai... vai jūs pateiksiet Ianam, ka esmu šeit?” Elizabete apslāpētā, klusā balsī vaicāja.

“Nekādā ziņā! Es gribu, lai viņš ierauga jūs reizē ar visiem pārējiem. Es gribu, lai ļaudis redz viņa pirmo reakciju un novērtē tās īstumu.” Advokāts aizveda abas sievietes pie kādām citām durvīm, tad pakāpās sāņus, un Elizabete saprata, ka viņas nonākušas slēgtā nišā, no kurienes var redzēt un dzirdēt pilnīgi visu, bet pašas palikt nemanāmas. Viņas sirds sāka strauji pukstēt un prāts mēģināja aptvert visu krāsu, kustību un skaņu kaleidoskopu. Garajā telpā ar augstajiem, velvētajiem griestiem skaļi dūca simtiem apslāpētu sarunu gan no augšējiem balkoniem, gan soliem, kur sēdēja karalistes lordi, nepacietīgi gaidot tiesas sēdes turpinājumu.

Netālu no nišas uz tradicionālā sarkanā spilvena sēdēja koši sarkanā apmetnī ģērbies augstākais tiesnesis ar parūku galvā.

Apkārt viņam atradās vēl vairāki citi drūma izskata vīri koši sarkanos apmetņos un pūderētās parūkās astoņi tiesneši un karalistes prokurori. Pie otra galda sēdēja cilvēki, kurus Elizabete noturēja par Iana advokātiem un to palīgiem, arī šie vīri izskatījās drūmi un bija ģērbušies koši sarkanos apmetņos un uzlikuši pūderētas parūkas. Elizabete ieraudzīja, ka pa eju aizsoļo Pī-tersons Delems, un izmisīgi centās sekot viņam ar acīm. Ians noteikti sēdēja pie tā paša galda, pie kura... viņas izmisušais skatiens strauji apstājās pie mīļotās sejas. Pār Elizabetes lūpām gandrīz izlauzās viņa vārds, un viņa iekoda mēlē, lai neiesauktos, ka atrodas tepat līdzās. Viņas sejā pavīdēja viegls, skumjš smaids, jo viss, ko viņa redzēja pat Iana nevērīgā poza -, šķita sāpīgi un skaisti pazīstams. Citi apsūdzētie noteikti bija sēdējuši taisni iz-slējušies un padevīgi, taču par Ianu to nevarēja teikt, viņa ar lepnumu un pēkšņu uztraukumu iedomājās. It kā vēlēdamies izrādīt savu galējo nicinājumu pret tiesas procesu un pret viņu izvirzītajai apsūdzībai, Ians sēdēja uz apsūdzēto sola, ar labo elkoni atbalstījies pret sola lakoto koka apmali un uzlicis zābakā apauto kāju uz viena ceļgala. Viņš izskatījās vienaldzīgs, salts un pilnīgi mierīgs.

“Izskatās, ka jūs esat gatavs atsākt darbu, Delema kungs,” augstākais tiesnesis īgni sacīja, un, atskanot viņa balsij, lielajā zālē tūdaļ iestājās klusums. Balkonos un solos sēdošie lordi izslējās un visi kā viens pagriezās pret runātāju. Visi, Elizabete atzīmēja, tikai ne Ians, kas turpināja nevērīgi sēdēt savā vietā, izskatīdamies nepacietīgs, it kā šī tiesa būtu tikai farss, kas traucē viņu nodarboties ar svarīgākām lietām.

“Vēlreiz lūdzu piedošanu par aizkavēšanos, mani lordi,” De-lems iesāka, uz brīdi aizkavējies, lai kaut ko pačukstētu jaunākajam no Iana aizstāvjiem, kas sēdēja pie galda līdzās pašam Dele-mam. Jaunais cilvēks pielēca kājās un devās apkārt telpai -Elizabete saprata, ka nāk pie viņas. Atkal pagriezies pret augstāko tiesnesi, Delems ārkārtīgi pieklājīgi turpināja: “Milord, ja jūs šoreiz atļautu man nedaudz atkāpties no ierastās procedūras gaitas, tad, manuprāt, mēs varētu atrisināt apspriežamo jautājumu bez turpmākām debatēm un liecinieku uzklausīšanas.”

“Lūdzu, paskaidrojiet, ko jūs ar to domājat, Delema kungs!” sekoja strupa pavēle.

“Es vēlos izsaukt pavisam negaidītu liecinieku un lūgt iespēju uzdot tikai vienu vienīgu jautājumu. Pēc tam apsūdzība varēs iztaujāt viņu pēc saviem ieskatiem un tik ilgi, cik vien vēlēsies.”

Augstākais tiesnesis pagriezās, lai apspriestos ar cilvēku koši sarkanā apmetnī un pūderētā parūkā; viņš droši vien bija ģenerālprokurors.

“Vai jums ir iebildumi, lord Saterlend?”

Lords Saterlends piecēlās. Tas bija liela auguma vīrs ar ērgļa degunu un plānām lūpām.

“Mums nav nekādu iebildumu, milord,” viņš gandrīz nicīgi attrauca. “Mēs šodien jau divas reizes esam gaidījuši Delema kungu. Kāda nozīme gan būtu vēl vienam Anglijas taisnīgās tiesas spriešanas pārtraukumam?”

“Izsauciet savu liecinieku, Delema kungs! Un pēc tam es nepieļaušu vairs nekādu atkāpšanos no tiesas noteiktās kārtības. Vai tas jums ir skaidrs?”

Elizabete salēcās, kad jaunais advokāts ienāca nišā un pieskārās viņas rokai. Nenolaizdama acis no Iana, viņa stīvi paspēra soli uz priekšu, sirdij skaļi dauzoties krūtīs, un tas notika jau pirms tam, kad Pītersons Delems paziņoja balsi, kas aizskanēja līdz pat tālākajiem telpas stūriem:

“Milordi, mēs aicinām uz liecinieku sola Kensingtonas marķīzi!”

Šķita, ka milzīgā telpa nodreb satricinājumā un spriedzē. Visi paliecās uz priekšu savos krēslos, taču Elizabete to nemanīja. Viņa joprojām skatījās uz Ianu; viņa redzēja, ka vīra augums sastingst, skatiens strauji pievēršas viņas sejai... un tad viņa vaibsti savilkās ledaina niknuma maskā, bet dzintarkrāsas acis kļuva saltas un metāliski zeltainas.

Trīcēdama šā iznīcinošā skatiena iespaidā, Elizabete nostājās pie liecinieku sola un atkārtoja viņai priekšā nolasīto zvērestu. Tad pie viņas pienāca Pītersons Delems.

“Vai jūs, lūdzu, nosauktu savu vārdu tā, lai to sadzird ikviens, kas atrodas šajā telpā?”

Elizabete norija siekalas, atrāva skatienu no Iana un tik skaļi, cik vien spēdama, atbildēja:

“Elizabete Marija Kemerone.”

Viņai apkārt izcēlās troksnis, un baltām parūkām apsegtās galvas paliecās cita citai tuvāk. Augstākais tiesnesis asi uzsauca lordiem, pieprasīdams ievērot klusumu.

“Vai tiesa atļaus man par to pārliecināties, pavaicājot apsūdzētajam, vai tā tiešām ir viņa sieva?” Delems jautāja, kad tiesas zālē atkal bija iestājusies kārtība.

Augstākā tiesneša samiegto acu skatiens no Elizabetes sejas aizslīdēja pie Iana.

“Protams.”

“Lord Tornton,” Delems mierīgi iesāka, vērodams Iana reakciju, “vai šī sieviete, kas stāv mūsu priekšā, ir tā pati, par kuras nozušanu par kuras noslepkavošanu jūs tiekat apsūdzēts?”

Ians sakoda zobus un strupi pamāja.

“Ar to klātesošajiem tiek apstiprināts, ka lords Torntons šajā lieciniecē ir pazinis savu sievu. Man vairāk nav jautājumu.”

Elizabete ieķērās liecinieku sola koka apmalē, ar plati ieplestām acīm uzlūkodama Pītersonu Delemu un nespēdama noticēt, ka viņš negrasās to izvaicāt par Robertu.

“Toties man gan ir vairāki jautājumi, milordi,” paziņoja ģenerālprokurors lords Saterlends.

Elizabete bailīgi vēroja lordu Saterlendu panākamies uz priekšu, taču, kad viņš ierunājās, meiteni pārsteidza viņa laipnā balss. Pat savās izbailēs un izmisumā Elizabete spēja sajust nicinājumu un vīriešu niknumu, kas strāvoja no visiem, kuri atradās palātā, no visiem, tikai ne no šā cilvēka.

“Lēdija Torntone,” lords Saterlends iesāka, izskatīdamies apmulsis un gandrīz atvieglots, ka viņa beidzot parādījusies šeit, lai palīdzētu visu noskaidrot. “Lūdzu, nevajag tik ļoti baidīties. Es jums uzdošu tikai dažus jautājumus. Vai jūs būtu tik laipna un pateiktu mums, kāpēc esat ar tādu novēlošanos un acīm redzami lielā satraukumā ieradusies pie mums?”

“Es... es devos šurp, jo uzzināju, ka mans vīrs apsūdzēts manā un mana brāļa noslepkavošanā,” Elizabete atbildēja, cenzdamās runāt pietiekami skaļi, lai viņu sadzirdētu visā telpā.

“Kur jūs atradāties līdz šim?”

“Es biju Helmshedā kopā ar savu brāli Rob...”

“Vai viņa teica brāli?” vaicāja viens no advokātiem. Lords Saterlends izjuta to pašu satricinājumu, kas pāršalca visu zāli, izraisot kārtējo kņadu un liekot augstākajam tiesnesim pieprasīt, lai ievēro klusumu. Tomēr prokurora satricinājums nebija ilgs. Gandrīz tūlīt pat atguvies, viņš turpināja.

“Jūs ieradāties, lai paziņotu mums, ka ne vien esat sveika un vesela,” viņš domīgi sacīja, “bet arī bijāt kopā ar savu brāli, kurš jau divus gadus uzskatīts par pazudušu, ar brāli, kura pēdas nav izdevies atrast nevienam, ne jūsu nolīgtajam detektīvam Vērds-verta kungam, ne valdības detektīviem un pat ne jūsu vīra noalgotajiem pēddziņiem?”

Elizabetes iztrūcinātais skatiens aizslīdēja pie Iana sejas un izbīlī atrāvās, ieraugot tajā saltu naidu.

“Jā,tieši tā.”

“Un kur tad ir šis brālis?” Lai uzsvērtu savus vārdus, prokurors plašā žestā pārlaida roku zālei un paskatījās visapkārt, it kā meklēdams Robertu. “Vai jūs esat atvedusi viņu sev līdzi, lai mēs varētu pārliecināties, ka arī viņš, tāpat kā jūs, ir sveiks un vesels?” “Nē,” Elizabete apjuka, “neesmu, bet...”

“Lūdzu, vienkārši atbildiet uz maniem jautājumiem,” lords Saterlends pamācīja. Brīdi izskatījies apmulsis, viņš turpināja: “Lēdija Torntone, man liekas, ka mēs visi labprāt vēlētos dzirdēt, kāpēc jūs pirms sešām nedēļām pametāt savas drošās un ērtās mājas, pilnīgā slepenībā aizbēgāt no sava vīra un tagad pašā pēdējā brīdī esat atgriezusies, lai apgalvotu, ka mūsu visu uzskati par jūsu un jūsu brāļa apdraudēto dzīvību ir bijuši aplami. Lūdzu, sāciet no paša sākuma!”

Elizabete jutās atvieglota par iespēju atklāt savu stāstu un vārdu pa vārdam atkārtoja visu, ko neskaitāmas reizes bija pārdomājusi karietē, uzmanīgi izvairīdamās no vietām, kuru dēļ Roberts varētu izskatīties pēc jukuša cilvēka vai meļa, kas apņēmies panākt, lai Ianu pakar par noziegumiem, kurus viņš nav izdarījis. Ar uzmanīgi izvēlētiem vārdiem viņa aši aprakstīja Robertu tādu, kāds brālis patiesībā bija viņas acīs, jauns cilvēks, kuram sāpes un zaudējums bija izraisījuši vēlēšanos nepelnīti atriebties viņas vīram; jauneklis, kuru viņas vīrs bija izglābis no parādnieku cietuma vai mūža ieslodzījuma, labdarīgi uzvedot uz viena no saviem kuģiem un nogādājot ārzemēs; jauneklis, kurš savas negribētās rīcības dēļ bija pārcietis dažādus pārbaudījumus un pat nežēlīgus pērienus, nepelnīti uzskatīdams Ianu Torntonu par to iemeslu.

Elizabete jutās izmisusi un pārbiedēta, turklāt viņa bija domās atkārtojusi savu runu tik daudzas reizes, ka tagad nodeva liecību savu tekstu labi apguvuša runātāja nesatricināmajā mierā. Pārsteidzoši ātri viss bija galā. Vienīgā reize, kad Elizabete samin-stinājās, bija brīdis, kad viņai nācās atzīties savā pārliecībā par to, ka vīrs tiešām licis nopērt viņas brāli. Šā briesmīgā mirkļa laikā viņas vainīgais skatiens aizslīdēja pie Iana, un jaunā izteiksme viņa sejā likās daudz briesmīgāka, jo izskatījās, ka viņš garlaikots 08

jas, it kā viņa būtu ļoti slikta aktrise, kas tēlo lomu ārkārtīgi garlaicīgā lugā, kuru viņš ir spiests noskatīties.

Lords Saterlends īsi un žēlīgi iesmējās, pārtraukdams apdullinošo klusumu, kas bija iestājies zālē pēc Elizabetes liecības, un pēkšņi viņa skatiens kļuva ass, bet balss skaļa un dimdoša.

“Mana dārgā dāma, es gribu jums uzdot vienu jautājumu, un tas ir tieši tāds pats kā iepriekš, es gribu zināt, kāpēc.”

Neizskaidrojama iemesla pēc Elizabete juta, ka viņu pārņem saltas bailes, it kā viņas sirds būtu sapratusi, ka notiek kaut kas briesmīgs ka viņai nav noticēts un tagad prokurors mēģinās panākt, lai neviens un nekad viņai nenoticētu.

“K-kāpēc?” viņa stostīdamās atkārtoja.

“Kāpēc jūs esat ieradusies šeit, lai pavēstītu mums šo apbrīnojamo stāstu, cerot izglābt tā vīrieša dzīvību, no kura, kā pati atzīstat, pirms vairākām nedēļām esat aizbēgusi?”

Elizabete lūdzoši paskatījās uz Pītersonu Delemu, kas vienaldzīgā pretīgumā tikai paraustīja plecus. Kā pa miglu viņa atcerējās, ko advokāts bija sacījis priekšistabā, un nu viņa saprata šos vārdus. Mana izturēšanās ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar to, ko ar viņas stāstu izdarīs apsūdzības pārstāvji... Šī lieta vairs nav patiesības un taisnīguma meklējumi... Tagad šeit ir izveidojies amfiteātris, kura skatuves vidū stāv apsūdzība un tēlo galveno lomu...

“Lēdija Torntone!” prokurors noskaldīja un sāka uzdot viņai jautājumus tik strauji, ka Elizabete gandrīz nespēja tiem izsekot. “Sakiet man taisnību, lēdija Torntone! Vai šis cilvēks...” viņš ar pirkstu apsūdzoši norādīja uz Iana pusi, “pats jūs uzmeklēja un uzpirka, lai jūs atgrieztos mājās un pavēstītu mums šo absurdo stāstu? Vai arī viņš jūs atrada un piedraudēja nogalināt, ja jūs šodien neieradīsieties tiesā? Vai taisnība, ka jums nav ne jausmas, kur šobrīd atrodas jūsu brālis? Vai taisnība, ka saskaņā ar jūsu pašas atzīšanos pirms dažām minūtēm jūs nāves bailēs aizbēgāt no šā nežēlīgā cilvēka? Vai taisnība, ka jūs baidāties no viņa turpmākās nežēlības...”

“Nē!” Elizabete iesaucās. Viņas skatiens pārslīdēja neskaitā-mājām vīriešu sejām sev apkārt, un ikviena no tām izskatījās vai nu šaubu, vai nicinājuma pārņemta par viņas stāstīto patiesību. “Man vairs nav jautājumu.”

“Pagaidiet!” Šajā mirklī Elizabete saprata, ja viņai nav izdevies pārliecināt lordus par savu vārdu patiesīgumu, tad varbūt viņai laimētos tiem iegalvot, ka viņa ir pārāk stulba, lai sagudrotu šādus melus. “Jā, milord,” viņa skaļi sacīja. “Es to nevaru noliegt es domāju viņa nežēlību.”

Saterlends apcirtās, viņa acis iedegās, un lielo zāli atkal pāršalca satraukums.

“Jūs atzīstat, ka šis cilvēks ir nežēlīgs?”

“Jā, atzīstu,” Elizabete uzsvērti atbildēja.

“Mana dārgā nabaga dāma, vai jūs varat mums mums visiem nosaukt kādu viņa nežēlības piemēru?”

“Jā, un, kad es to būšu izdarījusi, jūs visi noteikti sapratīsiet, cik patiesi nežēlīgs spēj būt mans vīrs un kāpēc es aizbēgu kopā ar Robertu, tas ir, savu brāli.” Viņa izmisīgi pūlējās izdomāt kādu puspatiesību, kas nenozīmētu zvēresta pārkāpšanu, un atcerējās, ko Ians bija teicis tajā naktī, kad bija ieradies Heivenhērstā viņu uzmeklēt.

“Jā, turpiniet!” Balkonos sēdošie visi kā viens bija paliekušies uz priekšu, un Elizabetei radās sajūta, ka visa ēka grasās uzkrist viņai virsū. “Kad jūsu vīrs pēdējo reizi izrādīja nežēlību?” “Tieši pirms manas aizbēgšanas viņš piedraudēja samazināt manu kabatas naudu es biju to pārtērējusi, un man ļoti negribējās atzīties.”

“Vai jums bija bail, ka viņš jūs par to sitīs?”

“Nē, es baidījos, ka viņš līdz nākamajam ceturksnim man vairs neko nedos!”

Kāds iesmējās un tūdaļ aprāvās. Saterlends grasījās drūmi saraukt pieri, bet Elizabete steidzīgi turpināja:

“Mēs ar vīru tieši par to runājām par manu kabatas naudu divas dienas pirms manas aizbēgšanas kopā ar Bobiju.”

“Un vai viņš šīs sarunas laikā kļuva agresīvs? Vai runa ir par to nakti, kurā saskaņā ar jūsu kalpones liecību jūs raudājāt?”

“Jā, laikam gan!”

“Kāpēc jūs raudājāt, lēdija Torntone?”

Balkonā sēdošie atkal paliecās uz priekšu.

“Es biju nonākusi briesmīgā situācijā,” Elizabete godīgi atzinās. “Es gribēju aizbēgt kopā ar Bobiju. Lai to izdarītu, man nācās pārdot savus skaistos smaragdus, ko lords Torntons man bija dāvinājis.” Iedvesmas pārņemta, viņa sazvērnieciski paliecās uz augstākā tiesneša pusi. “Es zināju, ka vēlāk viņš man nopirks citus dārgakmeņus.” Telpā atskanēja smiekli, un tieši tāds iedrošinājums Elizabetei patlaban bija izmisīgi nepieciešams.

Tomēr lords Saterlends nesmējās. Viņš nojauta, ka meitene cenšas viņu piemuļķot, taču ar savam dzimumam piemītošo iedomību nespēja noticēt, ka viņa varētu būt tik gudra, lai tiešām mēģinātu to izdarīt, nemaz nerunājot par to, ka šāds nolūks varētu izdoties.

“Vai jūs gribat, lai es noticu, ka jūs pārdevāt savus smaragdus muļķīgas iedomas dēļ lai aizbēgtu kopā ar vīrieti, kurš, kā jūs apgalvojat, bija jūsu brālis?”

“Ak vai, es nezinu, kam jums vajadzētu ticēt. Es zinu tikai to, ka tiešām tā izdarīju.”

“Kundze!” viņš iesaucās. “Juvelieris, kam jūs pārdevāt savas dārglietas, liecināja, ka jūs esot ar pūlēm valdījusi asaras. Ja tā bija tikai muļķīga iedoma, tad kāpēc jums vajadzēja valdīt asaras?”

Elizabete neizpratnē paskatījās uz viņu.

“Bet man taču patika tie smaragdi.”

Visi klātesošie sāka skaļi smieties. Elizabete nogaidīja, kamēr iestāsies klusums, paliecās uz priekšu un lepnā, sazvērnieciskā balsī piebilda:

“Mans vīrs bieži apgalvo, ka smaragdi piestāvot manu acu krāsai. Vai tas nav mīļi?”

Elizabete pamanīja, ka Saterlends sāk griezt zobus. Baidīdamās skatīties uz Ianu, viņa aši pameta acis uz Pītersonu Delemu un ieraudzīja, ka advokāts uzmanīgi vēro viņu ar izteiksmi, kas ļoti līdzinās apbrīnai.

“Tā!” Saterlends draudīgi nodārdināja. “Vai tagad mums būtu jānotic, ka patiesībā jūs nemaz nebaidījāties no sava vīra?”

“Protams, baidījos. Vai tad es nupat neteicu, cik nežēlīgs viņš spēj būt?” Elizabete atkal vaicāja tēlotā neizpratnē. “Dabiski, kad Bobijs man parādīja savu muguru, es tūlīt sapratu, ka cilvēks, kas piedraud nedot savai sievai kabatas naudu, ir spējīgs izdarīt jebko...”

šoreiz skaļie smiekli ieilga, un pat pēc tam, kad tie jau bija apklusuši, Elizabete agrākā nosodījuma un neticības vietā redzēja tikai nicīgus smīnus.

“Un,” Saterlends nodārdināja, kad viņu atkal varēja sadzirdēt, “vai mums būtu jānotic arī tam, ka jūs aizbēgāt ar vīrieti, ko pati saucat par savu brāli, un visu šo laiku omulīgi pavadījāt kaut kur Anglijā...”

Elizabete pamāja un izpalīdzīgi paskaidroja:

“Helmshedā tas ir ārkārtīgi jauks ciematiņš piejūras. Es tur pavadīju ļoti pat... ļoti mierīgus brīžus, līdz izlasīju avīzi un sapratu, ka mans vīrs nodots tiesai. Bobijam gan nelikās, ka man vajadzētu atgriezties mājās, jo viņš joprojām nevarēja aizmirst, kā ticis nogādāts uz viena no mana vīra kuģiem. Bet es domāju, ka man tas jādara.”

“Un kāds tad,” Saterlends izgrūda caur sakostiem zobiem, “pēc jūsu apgalvojuma, ir šāda jūsu lēmuma iemesls?”

“Man likās, ka lordam Torntonam nepatiktu, ja viņu grasītos pakārt...”

Palātā no jauna sacēlās jautrība, un Elizabete bija spiesta nogaidīt veselu minūti, līdz atkal spēja turpināt.

“Tāpēc es atdevu Bobijam savu naudu, un viņš devās prom uzsākt jaunu, skaistu dzīvi, kā jau es pirmīt stāstīju.”

“Lēdija Torntone,” Saterlends sacīja briesmīgā, samtainā balsī, kas lika Elizabetei iekšēji nodrebēt, “vai jūs zināt, ko nozīmē nepatiesas liecības sniegšana?”

“Ja pareizi saprotu,” Elizabete atteica, “tas nozīmē melošanu tādā vietā kā šī.”

“Vai jūs zināt, kā valdība soda šādus pārkāpējus? Viņi nonāk cietumā un vada savu dzīvi tumšā, mitrā kamerā. Vai jūs gribētu, lai ar jums notiek tāpat?”

“Tas nudien neizklausās īpaši patīkami,” Elizabete noteica. “Vai es drīkstēšu uz turieni paņemt līdzi savas dārglietas un tēr-pus?

Smieklu šaltis satricināja kroņlukturus pie griestu velvēm.

“Nē, jūs to nedrīkstēsiet!”

“Tad es patiešām ļoti priecājos, ka neesmu samelojusi.”

Saterlends vairs nejutās pārliecināts, ka ticis apmuļķots, tomēr viņš apjauta, ka vairs nespēs lordu acīs padarīt Elizabeti par gudru un izveicīgu laulības pārkāpēju vai pārbijušos, iebiedētu sievu. Muļķīgais stāsts par viņas bēgšanu kopā ar brāli nu bija ieguvis zināmu absurdu ticamību, un viņš to apjauta, zaudēdams drosmi un kļūdams ārkārtīgi nikns.

“Kundze, vai jūs būtu gatava sniegt nepatiesu liecību, lai aizstāvētu šo cilvēku?”

Viņš ar plašu žestu norādīja uz Ianu, un Elizabetes skatiens bezpalīdzīgi sekoja viņa rokai. Meitenes sirds izbailēs sastinga, redzot, ka Ians izskatās vēl vairāk salti atsvešināts.

“Es jums vaicāju,” Saterlends atkal nodārdināja, “vai jūs būtu gatava sniegt nepatiesu liecību, lai izglābtu šo cilvēku no nākamajā mēnesī paredzamā ieslodzījuma cietumā?”

Elizabete bija gatava ziedot dzīvību, lai izglābtu Ianu. Atrāvusi acis no Iana, viņa savilka seju trulā smaidā.

“Nākamajā mēnesī? Cik nepatīkams ierosinājums! Bet nākamajā mēnesī taču ir paredzēta... paredzēta lēdijas Nortemas balle, un Kensingtons īpaši apsolīja, ka mēs dosimies turp...”

Griestu sijas satricināja pērkondimdoši smiekli, apslāpējot Elizabetes pēdējos vārdus:

“... un viņš man nopirks jaunu kažokādas apmetni!”

Elizabete nogaidīja, juzdama, ka ir uzvarējusi ne jau tāpēc, ka viņas uzstāšanās būtu bijusi pārliecinoša, bet gan tāpēc, ka daudziem lordiem pašiem bija sievas, kuras domāja tikai par gaidāmajām ballēm un kažokādām, tāpēc viņas vārdi bija izklausījušies īpaši ticami.

“Man vairs nav jautājumu!” Saterlends strupi noskaldīja, nomērodams Elizabeti ar nicīgu skatienu.

Pītersons Delems lēni piecēlās, un, kaut arī viņa seja izskatījās vienaldzīga un pat apmulsusi, Elizabete nojauta, ka klusībā advokāts viņai uzgavilē.

“Lēdija Torntone,” viņš oficiālā tonī iesāka, “vai jums ir vēl kas sakāms tiesai?”

Meitene saprata, ka advokāts grib, lai viņa pasaka vēl kaut ko, un, juzdamās atvieglota un sagurusi, Elizabete nespēja iedomāties, kas gan tas varētu būt. Viņa pateica vienīgo, kas viņai ienāca prātā, un, sākdama runāt, tūdaļ redzēja, ka advokāts jūtas apmierināts.

“Jā, milord. Es gribu atvainoties par visām tām raizēm, ko mēs ar Bobiju esam nodarījuši citiem. Es nerīkojos pareizi, noticēdama viņam un aizbēgdama, turklāt nebilstot nevienam ne vārda. Arī viņš nerīkojās pareizi, tik ilgi turēdams ļaunu prātu uz manu vīru par to, kas patiesībā bija tikai labsirdības apliecinājums.” Viņa nojauta, ka ir gājusi par tālu un runā pārāk saprātīgi, un steidzīgi piebilda: “Ja Kensingtons būtu licis iesēdināt Bobiju cietumā par to, ka mans brālis mēģinājis viņu nošaut, tad, manuprāt, Bobijam šī vieta būtu likusies tikpat nepatīkama kā man.” Viņa uzticīgi atzinās: “Viņš ir tik tīrīgs!”

“Lēdija Torntone!” augstākais tiesnesis ierunājās, kad smiekli bija mitējušies. “Jūs varat iet.” Dzirdot viņa aso balss toni, Elizabete uzdrošinājās paskatīties uz viņa pusi un gandrīz paklupa, ieraudzījusi augstākā tiesneša dusmīga nicinājuma pilno seju. Var jau būt, ka pārējie lordi bija Elizabeti noturējuši par bezcerīgu muļķi, taču augstākais tiesnesis izskatījās tā, it kā ar lielāko prieku būtu gatavs viņu nožņaugt.

Kājām trīcot, Elizabete ļāva Pītersona Delema palīgam izvest sevi no zāles, taču, kad viņi nonāca pie tālākās sienas un viņš grasījās atvērt durvis, kas veda uz gaiteni, Elizabete papurināja galvu un lūdzoši ieskatījās viņam acīs.

“Lūdzu,” viņa pačukstēja, pāri palīga plecam cenzdamās samanīt, kas notiks zālē, “ļaujiet man palikt nišā! Nelieciet man stāvēt aiz durvīm neziņā!” viņa lūdzās, redzēdama, ka pa garo eju no galvenajām durvīm steidzīgi aizsoļo kāds vīrs un dodas tieši pie Pītersona Delema.

“Nu labi,” palīgs pēc maza brītiņa piekrita, “bet esiet klusa kā pelīte. Drīz jau viss būs galā,” viņš piebilda.

“Vai jūs gribat teikt,” viņa čukstus vaicāja, nenolaizdama acis no vīrieša, kas bija piegājis pie Pītersona Delema, “ka es uzstājos pietiekami labi, lai mans vīrs tagad tiktu atbrīvots?”

“Nē, milēdij. Tagad uzvedieties klusu. Un neuztraucieties!”

Šajā mirklī Elizabete jutās vairāk apmulsusi nekā satraukta, jo pirmo reizi kopš abu šīsdienas tikšanās Ians Šķita ieinteresējamies par to, kas notiek. Viņš pameta skatienu uz vīrieti, kas sarunājās ar Pītersonu Delemu, un vienu sekundes simtdaļu Elizabetei likās, ka viņa pamana Iana vienaldzīgajā sejā pavīdam drūmu uzjautrinājumu. Kopā ar advokāta palīgu iegājusi nišā, viņa nostājās līdzās atraitnei, pat nemanīdama īgnas atzinības pilno skatienu, ko lēdija veltīja meitenei.

“Kas tagad notiks?” viņa pajautāja advokāta palīgam, redzēdama, ka tas negrasās atgriezties savā vietā.

“Viņš tūlīt panāks savu!” jauneklis pasmaidījis atbildēja.

“Godājamais augstākais tiesnesi,” Pītersons Delems ierunājās skaļāk, aši pamādams uz vīrieti, ar kuru pirmīt bija apspriedies, “ar tiesas atļauju pareizāk sakot, iecietību es gribētu izsaukt vēl vienu liecinieku, kurš, pēc mūsu uzskatiem, spēj sniegt neapstrīdamus pierādījumus, ka tajā laikā, ko Roberts Kemerons pavadījis uz kuģa “Arianna” klāja, viņam nav nodarīts ne tiešs, ne netiešs kaitējums. Ja tiesa uzskatīs šos pierādījumus par pieņemamiem, es uzdrošinos apgalvot, ka lietu drīz vien varēs izbeigt.”

“Man šādas pārliecības trūkst!” lords Saterlends atcirta.

Pat no savas vietas Elizabete varēja manīt, ka augstākā tiesneša vaibsti, viņam uzlūkojot prokuroru, kļūst skarbi.

“Cerēsim uz labāko,” augstākais tiesnesis paziņoja lordam Saterlendam. “Šī tiesas prāva jau tāpat ir pārsniegusi visas pieklājības un gaumes robežas, un par to lielā mērā-var pateikties jums, milord.” Paskatījies uz Pītersonu Delemu, viņš īgni izmeta: “Turpiniet!”

“Pateicos, augstākais tiesnesi! Mēs izsaucam liecinieku kapteini Džordžu Grentomu.”

Elizabetei aizrāvās elpa, nojaušot, kas tagad notiks. Telpas sānos atvērās kādas durvis, un ejā ienāca spēcīgs gara auguma vīrs. Aiz viņa bija sapulcējies vesels bariņš plecīgu, iedegušu un skarbu vīriešu, kas, šķiet, gaidīja savu kārtu. Jūrnieki. Helmshedā Elizabete bija redzējusi diezgan daudz zvejnieku, tā ka spēja nekļūdīgi pazīt viņus pēc izskata. Vīrs, vārdā kapteinis Grentoms, nostājās pie liecinieku sola, un, tikļīdz viņš sāka atbildēt uz Pī-tersona Delema jautājumiem, Elizabete saprata, ka jau pirms viņas pašas ienākšanas tiesas zālē Iana apsūdzība Roberta “nāvē” bijusi lemta noraidīšanai. Kapteinis Grentoms pastāstīja, kā pret Robertu izturējušies uz “Ariannas” klāja un kā viņš aizbēdzis, kad kuģis bijis spiests veikt neparedzētu apstāšanos remonta nepieciešamības dēļ. Turklāt kapteinis izveicīgi pieminēja, ka visa kuģa komanda arī esot gatava liecināt.

Elizabete saprata, ka visas viņas šurpceļā izjustās šausmas un bailes liecināšanas laikā bijušas veltas. Ja Iariam izdotos pierādīt, ka Robertam viņa gādībā nekas ļauns nav noticis, tad Elizabetes nozušana nevienam vairs neliktos aizdomīga.

Dusmīga un apjukusi viņa uzbruka smaidošajam advokāta palīgam, kas uzmanīgi klausījās kapteiņa liecībā.

“Kāpēc avīzēs netika pieminēts, kas īsti noticis ar manu brāli? Skaidrs, ka mans vīrs un Delema kungs to labi zināja. Un arī jūs noteikti zinājāt, ka varēsiet izsaukt kapteini un viņa komandu uz tiesu, lai to pierādītu.”

Palīgs negribīgi atrāva skatienu no liecinieku sola un klusi paskaidroja:

“Jūsu vīrs pats vēlējās nogaidīt gandrīz līdz tiesas prāvas beigām un tikai tad negaidot parūpēties par savu aizstāvību.”

“Bet kāpēc?”

“Tāpēc, ka mūsu cēlais prokurors un viņa palīgi nevēlējās atteikties no apsūdzības, lai arī ko mēs teiktu. Viņi uzskatīja, ka ar viņu pierādījumiem pietiks, lai panāktu notiesāšanu, un, ja mēs būtu viņiem pastāstījuši par “Ariannu”, viņi mēģinātu novilcināt laiku, lai sameklētu pierādījumus, kas padarītu kapteiņa Grento-ma paredzamo liecību mazāk ticamu. Vēl vairāk, “Arianna” kopā ar visu tās komandu atradās jūras braucienā, un mēs nebijām pilnīgi pārliecināti, ka spēsim viņus uzmeklēt un laikus nogādāt tiesā. Tagad mūsu sašutušajam prokuroram nav, ko likt pretī viņu liecībai, jo viņš ko tādu nebija gaidījis. Un arī tad, ja jūsu brālis izrādīsies pazudis uz visiem laikiem, prokurora pūlēm sameklēt vēl kādu aplinkus pierādījumu vairs nav nekādas nozīmes, jo pat tad, ja viņš tādu atrastu un tas nav iespējams -, jūsu vīru nevar divreiz tiesāt par vienu un to pašu noziegumu.”

Tagad Elizabete saprata, kāpēc Ians bija izskatījies tik vienaldzīgs, it kā viņu garlaikotu tas, kas notika tiesas zālē, kaut arī viņai joprojām nebija skaidrs, kāpēc viņš tā arī nebija atmaidzis, dzirdot sievas paskaidrojumu, ka viņa bijusi kopā ar Robertu, nevis kādu mīļāko, un piedāvājumu visu apstiprināt ar Hogena kundzes vēstuli un iespējamo liecību.

“Jūsu vīrs pats izdomāja un vadīja visu šo plānu,” advokāta palīgs piemetināja, atzinīgi noskatīdamies uz Ianu, kuru patlaban uzrunāja pats augstākais tiesnesis. “Viņš izdomāja pats savu aizstāvību. Jūsu vīrs ir ārkārtīgi gudrs cilvēks. Jā, starp citu, Delema kungs lūdza jums pateikt, ka jūs uzstājāties brīnišķīgi.”

Kopš tā brīža pārējā tiesas prāva šķita noritam tik ātri kā vajadzīgs, tomēr nenozīmīgs rituāls. Acīmredzot sapratis, ka viņam nav ne mazākās iespējas apstrīdēt “Ariannas” komandas liecības, lords Saterlends uzdeva kapteinim Grentomam tikai dažus nenozīmīgus jautājumus un ļāva viņam iet. Pēc tam atlika tikai noklausīties abu pušu noslēguma runas, un tad augstākais tiesnesis sarīkoja balsošanu.

Jaunā satraukumā Elizabete klausījās un vēroja, kā tiesas priekšsēdētājs izsauc katra lorda vārdu. Cits pēc cita viņi piecēlās, piespieda labo plaukstu sev pie sirds un paziņoja vai nu “nav vainīgs”, vai “ir vainīgs”. Balsojuma galīgais rezultāts bija 324 pret 14 par labu attaisnošanai. Pītersona Delema palīgs iečukstēja Elizabetei ausī, ka “pret” balsojuši vai nu tie cilvēki, kam pret Ianu ir personiska rakstura aizspriedumi, vai arī tie, kas apšauba viņas un kapteiņa Grentoma liecību ticamību.

Elizabete to gandrīz nedzirdēja. Viņai rūpēja vienīgi tas, ka vairākums atzinis viņas vīru par nevainīgu, un augstākais tiesnesis beidzot piecēlās, lai pasludinātu spriedumu.

“Lord Tornton,” augstākais tiesnesis uzrunāja Ianu, kas lēni piecēlās, “tiesa atzīst jūs par nevainīgu visās pret jums izvirzītajās apsūdzībās. Jūs varat atstāt tiesas zāli.” Viņš apklusa, it kā kaut ko pārlikdams prātā, un tad turpināja, kā Elizabetei šķita, ar neiederīgu jautrību: “Atjaujiet man izteikt neoficiālu padomu: ja jūs šo nakti esat nolēmis pavadīt zem viena jumta ar savu sievu, tad vēlreiz nopietni apsveriet savu nodomu. Jūsu vietā man ārkārtīgi gribētos izdarīt to, par ko jūs tikāt apsūdzēts. Turklāt,” viņš piebilda, kad zālē atskanēja smiekli, “esmu pārliecināts, ka šajā gadījumā tiesa jūs attaisnotu.”

Elizabete aizvēra acis no kauna, ko liecības laikā nebija ļāvusi sev izjust. Viņa mēģināja sev iegalvot, ka ir labāk ļaut, lai viņu notur par galīgu muļķi nekā par viltīgu laulības pārkāpēju, taču, atkal atvērusi acis un ieraudzījusi, ka Ians pa eju attālinās no viņas, viņa aizmirsa savas domas.

“Iesim, Elizabete!” Hercogiene saudzīgi uzlika plaukstu uz Elizabetes rokas. “Ārā mūs noteikti gaidīs preses pārstāvji. Jo ātrāk mēs dosimies prom, jo lielāka iespēja mums ir no tiem izvairīties.”

Tiklīdz viņas bija izgājušas saules gaismā, Elizabete saprata, ka šie vārdi izrādījušies lieki. Reportieri un skatītāju pūlis, kas bija ieradušies, lai no pirmavota uzzinātu jaunumus par šīsdienas tiesas sēdi, bija sapulcējušies Ianam ceļā. Ians nevis mēģināja izvairīties no šiem ļaudīm, bet ar plecu pa priekšu lauzās tiem cauri, cieši sakodis zobus. Moku pārņemtā Elizabete vēroja, kā cilvēki apvelta Ianu ar dažādiem apvainojumiem un lamām.

“Ak dievs,” viņa noteica, “ko es esmu ar viņu izdarījusi!”

Tiklīdz Iana kariete bija aizdimdinājusi prom, pūlis pagriezās, meklējot jaunu laupījumu, jo no ēkas sāka nākt ārā lordi.

“Tā ir viņa!” iekliedzās kāds “Gazette” pārstāvis, kas mēdza aprakstīt augstākās sabiedrības dzīves norises, un norādīja uz Elizabeti, kuru vienā mirklī apstāja draudīgs skaits preses pārstāvju un skatītāju.

“Ātri, lēdija Torntone!” Kāds nepazīstams jauneklis steidzīgi ievilka viņu atpakaļ ēkā. “Sekojiet man! Aiz stūra ir vēl viena izeja.”

Elizabete automātiski paklausīja, cieši saspiezdama hercogienes roku, un viņi izlauzās cauri lordu pūlim, kas plūda ārā pa durvīm.

“Kur ir jūsu kariete?” jauneklis noprasīja, skatīdamies te uz vienu, te uz otru dāmu.

Hercogiene aši aprakstīja savu karieti, un jauneklis pamāja.

“Palieciet tepat. Neejiet ārā! Es likšu jūsu kučierim apbraukt ēkai apkārt pēc jums.”

Pēc desmit minūtēm hercogienes kariete jau stāvēja pie pagalma puses durvīm un abas dāmas atradās drošībā tās iekšienē. Elizabete izliecās ārā.

“Paldies!” viņa sacīja jauneklim, gaidīdama, kad tas nosauks savu vārdu.

Jauneklis pacēla cepuri.

“Tomass Taisons, lēdija Torntone, no “Times”. Nē, nebaidieties!” viņš, iedrošinot Elizabeti, sacīja. “Es negrasos jums uzmākties. Es nemēdzu apgrūtināt karietēs sēdošas dāmas.” Kā uzsverot savus vārdus, viņš aizvēra karietes durvis.

“Tādā gadījumā,” Elizabete sacīja pa atvērto karietes logu, ar pūlēm pateicīgi pasmaidot, “baidos, ka jūs kā žurnālists negūsiet lielus panākumus.”

“Varbūt jūs piekristu ar mani parunāt kādu citu reizi divatā?”

“Varbūt,” Elizabete izvairīgi atteica, bet kučieris palaida zirgus lēnā riksī, lai apbrauktu pārējās karietes, kas jau bija aizšķērsojušas ielu.

Elizabete aizvēra acis un gurdi atbalstīja galvu pret mīksto sēdekli. Viņas izmocīto prātu joprojām vajāja domas par Ianu, kuru pavadīja pūļa saucieni: “Slepkava!” un: “Sievas nogalinātājs!” Sāpīgā čukstā viņa vaicāja hercogienei:

“Cik ilgi viņš jau ir spiests pārciest visus šos uzbrukumus un lāstus?”

“Vairāk nekā mēnesi.”

Elizabete saraustīti ieelpoja, un viņas acīs saskrēja asaras. “Vai jūs vispār spējat iedomāties, cik lepns ir Ians?” viņa aizlauztā balsī nočukstēja. “Viņš ir tik lepns... un es esmu padarījusi viņu par apsūdzētu slepkavu. Rīt visi par viņu smiesies.”

Brīdi svārstījusies, hercogiene strupi izmeta:

“Viņš ir spēcīgs cilvēks, kam nekad nav rūpējis citu viedoklis -ja nu vienīgi tas, ko domā tu, Džordans un vēl daži citi. Katrā ziņā esmu pārliecināta, ka rītdienas laikrakstos par muļķi būsi padarīta tu pati, nevis viņš.”

“Vai jūs aizvedīsiet mani uz mājām?”

“Uz Promenādstrītu?”

Elizabete uz mirkli izrāvās no sava izmisuma.

“Nē, protams, ne. Uz mūsu māju Aperbrūkstrītā.”

“Šaubos,” hercogiene bargi iebilda, “vai tā būtu prātīga doma. Tu taču dzirdēji, ko teica augstākais tiesnesis.”

Elizabete, tikai vieglas neticības pārņemta, atbildēja:

“Es labāk gribētu uzreiz tikties ar Ianu nekā visu nakti baidīties no mūsu sastapšanās.”

Hercogiene, acīmredzot apņēmusies ļaut Ianam kaut mazliet savaldīt dusmas, pēkšņi atcerējās kādu neatliekamu saslimušas draudzenes apmeklējumu un tad vēl vienu. Kad beidzot viņas ieradās Aperbrūkstrītā, jau bija gandrīz tumšs, un Elizabete satraukumā trīcēja un tad vēl pašas sulainis uzlūkoja viņu kā nicināmu radījumu. Acīmredzot Ians bija atgriezies un kalpotāju ausīs jau nonākušas ziņas par Elizabetes liecību lordu palātā. “Kur ir mans vīrs, Dolton?” viņa noprasīja.

“Savā kabinetā,” Doltons atbildēja un atkāpās no durvīm. Elizabetes skatiens palika gluži kā piekalts pie ceļasomām, kas atradās priekšnamā. Kalpotāji turpināja nest somas lejā no augšstāva. Sirdij neprātīgi pukstot, viņa pa gaiteni aši aizsteidzās uz

Iana kabinetu, paspēra pāris soļu pāri slieksnim un apstājās, lai sakopotu domas, pirms virs pagriezīsies un viņu ieraudzīs. Ians turēja rokās glāzi un skatījās kamīna liesmās. Viņš bija novilcis svārkus un uzlocījis krekla piedurknes, un Elizabete jaunā nožēlā ievēroja, ka viņš izskatās daudz vājāks nekā pirmīt lordu palātā. Viņa mēģināja izdomāt, ar ko lai sāk, un, būdama emociju un izskaidrojumu pārņemta, ķērās pie paša nenozīmīgākā, tomēr aktuālākā jautājuma priekšnamā saliktajām ceļasomām.

“Vai tu grasies aizceļot?”

Elizabete redzēja, ka īans sasprindzina plecus, dzirdot viņas balsi, un, kad virs pagriezās un uzlūkoja viņu, Elizabete gandrīz sajuta, ar kādām pūlēm Ians mēģina savaldīt niknumu.

“Nē, tu grasies aizceļot,” viņš noteica.

Elizabete, bezpalīdzīgi klusējot, papurināja galvu un lēni pagājās uz priekšu, neskaidri apzinādamās, ka jūtas briesmīgāk, daudz briesmīgāk, nekā stāvot lordu palātā vairāku simtu lordu priekšā.

“Es tavā vietā to nedarītu,” Ians klusi brīdināja.

“Ko tad?” Elizabete trīcošā balsī vaicāja.

“Netuvojies man!”

Viņa apstājās kā zemē iemieta, dzirdot neslēptos draudus Ia-na balsi. Nevēlēdamās tiem noticēt, viņa jautājoši ielūkojās vira akmens cietajos vaibstos.

“Ian,” viņa iesāka, pastiepdama roku mēma lūguma pilnā žestā un tad atkal to nolaizdama, kad par atbildi uz savu lūgumu saņēma tikai nicinošu skatienu. “Es apzinos,” viņa trīcošā balsī iesāka vēlreiz, cenzdamās izdomāt, kā lai mazina vira dusmas, “ka tu mani ienīsti par to, ko esmu izdarījusi.”

“Tieši tā.”

“Tomēr,” Elizabete drosmīgi turpināja, “esmu gatava darīt visu, jebko, lai izpirktu savu vainu. Lai arī ko tu tagad domātu, es ne mirkli neesmu pārstājusi tevi mīl...”

Iana balss nosprakstēja kā pātagas cirtiens.

“Apklusti!”

“Nē, tev mani jāuzklausa,” Elizabete ierunājās jau steidzīgāk, juzdama, kā viņu pārņem panika un briesmīga nojausma, ka nekas, ko viņa varētu sacīt vai darīt, nespēs Ianu atmaidzināt. “Es nepārtraucu tevi mīlēt pat tad, kad...”

“Es tevi brīdinu, Elizabete,” Ians viņu draudīgi pārtrauca. “Apklusti un ej prom! Pazudi no manas mājas un manas dzīves!” “Vai... vai tas ir Roberta dēļ? Vai tiešām tu nenoticēji, ka es biju kopā ar Robertu?”

“Man vienalga, ar ko tu biji kopā.”

Elizabeti pārņēma patiesas šausmas, jo Ians tiešām runāja nopietni viņa to skaidri redzēja.

“Tas nudien bija Roberts,” viņa nedroši iebilda. “Es tev to varu pierādīt, ja vien tu ļausi man to izdarīt.”

To dzirdot, Ians īsi apslāpētā balsī iesmējās, un šie smiekli šķita daudz draudīgāki nekā viņa dusmas.

“Elizabete, es tev neticētu arī tad, ja būtu redzējis jūs abus kopā. Vai esmu izteicies pietiekami skaidri? Tu esi nelabojama mele un lieliska aktrise.”

“Ja tu to saki manas muļķīgās liecības dēļ, tad tu noteikti zini, kāpēc es tā rīkojos.”

Ians pārlaida viņai nicīgu skatienu.

“Protams, es zinu, kāpēc tu tā rīkojies! Tas bija līdzeklis tava mērķa sasniegšanai tas pats iemesls, kāpēc tu esi darījusi arī visu pārējo. Tu būtu gatava pārgulēt ar čūsku, lai tikai panāktu savu.”

“Par ko tu runā?” Elizabete iesaucās.

“Tajā pašā dienā, kad tavs detektīvs tev paziņoja, ka esmu vainojams tava brāļa nozušanā, tu nostājies man blakus baznīcā un zvērēji mīlēt mani līdz nāvei! Tu biji gatava apprecēties ar cilvēku, kuru uzskatīji par slepkavu, tu biji gatava gulēt ar slepkavu!” “Tu taču pats netici tam, ko saki! Es noteikti varu pierādīt, ka tev nav taisnība, es zinu, ka to varu, ja vien tu dotu man iespēju...”

“Nē.”

“Ian...”

“Man nav vajadzīgi nekādi pierādījumi.”

“Es tevi mīlu,” viņa sacīja aizlauztā balsī.

“Man nav vajadzīga tava tā dēvētā mīlestība, un arī tu pati neesi man vajadzīga. Tagad...” Viņš pacēla acis, izdzirdējis Dol-tona klauvējienu.

“Ir atnācis Lerimora kungs, milord.”

“Pasakiet viņam, ka tūlīt iešu,” Ians atteica, un Elizabete ieplestām acīm uzlūkoja viņu.

“Tu... vai tu grasies Šajā brīdī sarīkot lietišķu tikšanos?”

“Ne gluži, mīļā. Šoreiz esmu sūtījis pēc Lerimora pavisam cita iemesla pēc.”

Dzirdot šos vārdus, Elizabetei pārskrēja saltas trīsas.

“Kāda iemesla pēc tad tev būtu vajadzīgs šādā brīdī izsaukt pie sevis advokātu?”

“Es gribu ierosināt šķiršanos, Elizabete.”

“Ko?” viņa izdvesa, juzdama, ka telpa sagriežas. “Kāpēc vai manas muļķības dēļ?”

“Tāpēc, ka tu mani pameti,” viņš atcirta.

Šajā mirklī Elizabete būtu bijusi gatava izdarīt vai pateikt jebko, lai tikai Ians viņu uzklausītu. Viņa nespēja noticēt, nespēja saprast, ka šis maigais, kaislīgais vīrietis, kas viņu bija mīlējis un ķircinājis, nu grasījās tā rīkoties pat neuzklausot viņu, pat neļaujot viņai neko paskaidrot. Ar mīlestības un baiļu asaru pilnām acīm Elizabete aizlauztā balsī mēģināja pajokot:

“Tiesā tu izskatīsies ārkārtīgi muļķīgi, mīļais, ja paziņosi, ka esmu tevi pametusi, jo es stāvēšu tev aiz muguras un apstiprināšu, ka esmu vairāk nekā gatava pildīt savu zvērestu.”

Ians atrāva skatienu no viņas mīlestības pilnajām acīm.

“Ja tu pēc trim minūtēm neaizvāksies no šīs mājas,” viņš salti brīdināja, “es paziņošu, ka ierosinu šķiršanos laulības pārkāpšanas dēļ.”

“Bet es taču neesmu pārkāpusi laulību.”

“Varbūt arī ne, tomēr tev būs ellišķīgi grūti pierādīt, ka tu neesi neko izdarījusi, šajā jomā man ir zināma pieredze. Tagad es tev pēdējo reizi saku pazūdi no manas dzīves! Viss ir beidzies.” Lai apstiprinātu savus vārdus, Ians piegāja pie rakstāmgalda, apsēdās un pavilka zvana auklu. “Ievediet Lerimoru!” viņš pavēlēja Doltonam, kas gandrīz vai tajā pašā mirklī nostājās uz sliekšņa.

Elizabete sastinga, izmisīgi pūlēdamās izdomāt, kā lai aizkustina Ianu, pirms viņš spēris šo neatsaucamo un izšķirīgo soli. Katra viņas miesas šūniņa bija pārliecināta, ka Ians viņu mīl. Ja cilvēks kādu mīlēja tik ļoti, lai tā sāpinātu... tad pēkšņi viņa saprata, ko Ians dara un kāpēc, un pagriezās pret vīru, kamēr viņas prātā spēji atausa vikāra stāsts par Iana rīcību pēc viņa vecāku nāves. Tomēr viņa nebija labradors, ko tik vienkārši varēja padzīt no Ia-na dzīves.

Pagriezusies viņa piegāja pie rakstāmgalda, atbalstījās pret to ar miklajām plaukstām un nogaidīja, kamēr Ians bija spiests uzlūkot viņu. Izskatīdamās pēc drosmīga, sāpināta eņģeļa, Elizabete skatījās uz savu pretinieku pāri rakstāmgaldam, un viņas balss mīlestībā iedrebējās.

“Klausies manī uzmanīgi, mīļais, jo es tevi nopietni brīdinu, ka neļaušu tev tā rīkoties. Tu dāvāji man savu mīlestību, un es neļaušu tev to atkal atņemt. Jo vairāk tu centīsies, jo vairāk es tev cīnīšos pretī. Es tev naktī rādīšos sapņos tieši tāpat, kā tu esi rādījies man visu šo laiku, ko esmu pavadījusi bez tevis. Tu naktīs gulēsi nomodā, alkdams pēc manis, un tu zināsi, ka es tāpat guļu nomodā, alkdama pēc tevis. Un, kad tu vairs ilgāk nespēsi izturēt,” viņa smeldzīgi apsolīja, “tu atgriezīsies pie manis, un es tevi sagaidīšu. Es raudāšu tavos apskāvienos un teikšu, cik ļoti nožēloju visu, ko esmu izdarījusi, un tad tu man palīdzēsi sev piedot...”

“Nolādēts!” Ians izgrūda, dusmās nobālis. “Kā lai es piespiežu tevi apklust!”

Elizabete sarāvās, dzirdot naidu mīļotajā balsī, un saraustīti nopūtās, klusībā lūgdamās, kaut spētu pateikt visu līdz galam, nesākdama raudāt.

“Esmu briesmīgi nodarījusi tev pāri, mīļotais, un turpmāko piecdesmit gadu laikā es to darīšu vēl un vēlreiz. Un arī tu mani sāpināsi, Ian, tomēr ceru, ka ne reizi tas nebūs tik mokoši kā šobrīd. Bet, ja tam tā jābūt, es visu pārcietīšu, jo vienīgā alternatīva ir dzīve bez tevis, un tā vairs nav nekāda dzīve. Vienīgā atšķirība starp mums ir tāda, ka es to jau zinu, bet tu vēl ne.”

“Vai tagad tu esi beigusi?”

“Ne gluži.” Elizabete izslējās, izdzirdējusi gaitenī atskanam soļus. “Ir vēl kas,” viņa paziņoja, pasliedama trīcošo zodu. “Es neesmu labradors! Tu nevari mani padzīt no savas dzīves, jo es aiziešu pati.”

Kad Elizabete bija izgājusi, Ians brīdi gluži kā akls skatījās tukšajā telpā, kas vēl tikai pirms mirkļa bija šķitusi tik dzīva no viņas klātbūtnes, prātodams, ko, ellē, viņa domājusi ar saviem pēdējiem vārdiem. Kad pa durvīm ienāca Lerimors, viņš pameta acis uz jurista pusi un strupi pamāja uz krēslu pie rakstāmgala, bez vārdiem aicinādams atnācēju apsēsties.

“Spriežot pēc jūsu vēstules,” Lerimors klusi ieminējās, atvērdams dokumentu portfeli, “jūs grasāties uzsākt šķiršanās proce-

o»

su?

Ians brīdi svārstījās. Viņa prātā uzvirmoja Elizabetes izmisīgie vārdi kopā ar meliem un visu noklusēto, kas bija sācies abu pirmās tikšanās reizē un turpinājies līdz pat pēdējai kopā pavadītajai naktij. Viņš atcerējās mokas, ko bija pārcietis pirmo nedēļu laikā pēc Elizabetes nozušanas, un salīdzināja tās ar salto, svētīto trulumu, kas nu bija aizstājis šīs mokas. Viņš paskatījās uz advokātu, kas gaidīja atbildi.

Un tad viņš pamāja.

36. nodaļa

*

Nākamajā dienā Elizabete Promenādstrītas mājas priekšnamā satraukta gaidīja, kad tiks atnesti abi laikraksti. “Times” bija attaisnojis Ianu, pāri visai titullapai ar lieliem burtiem iespiežot virsrakstu:

MARĶĪZS SLEPKAVA PATIESĪBĀ IR NOMOCĪTS VĪRS

“Gazette” jokojot piezīmēja, ka “Kensingtonas marķīzs ir pelnījis ne vien attaisnošanu, bet arī medaļu par savaldību ārkārtīga izaicinājuma apstākļos”.

Abos laikrakstos bija ievietoti gari un, pēc Elizabetes domām, drausmīgi apkaunojoši apcerējumi par viņas uzvedības smieklīgajiem pamatojumiem.

Dienu pirms tiesas sēdes Ians bija visu atstumts un turēts aizdomās; dienu pēc tās viņš kļuva par pilsētas iedzīvotāju lielākās daļas līdzjūtības un laba vēlējumu saņēmēju. Zināma daļa cilvēku uzskatīja, ka nav dūmu bez uguns un ka bagātnieki mēdz atpirkties no soda, par ko trūcīgie tiek pakārti. Elizabete zināja, ka šie ļaudis turpinās saistīt Iana vārdu ar visu ļauno.

Arī Elizabetes stāvoklis sabiedrībā bija būtiski mainījies. Viņa vairs netika uzskatīta par cietušo vai laulības pārkāpēju; tagad viņa bija kas līdzīgs slavenībai, kuru apbrīnoja sievietes, kas dzīvoja garlaicīgu dzīvi, un kuru izlikās neredzam tās dāmas, kam nebija nekādas dzīves, un bargi nosodīja tomēr viņai piedodot augstākās sabiedrības vīri, kuru sievas ļoti līdzinājās tai sievietei, kāda viņa bija šķitusi lordu palātā. Un tomēr, ja pēc Iana attaisnošanas Rodijs Kārstērzs nebūtu uzstājis, lai viņa parādās sabiedrībā tajā pašā nedēļā, kad laikrakstos tika izsludināts tiesas spriedums, viņa būtu aizbēgusi uz Promenādstrītas māju un paslēpusies aiz tās vārtiem, gaidot Ianu.

Šāda rīcība būtu ļaunākais, ko viņa varētu darīt, jo Elizabete drīz vien atskārta, ka, par spīti viņas pārliecībai par pretējo, Ia-nam acīmredzot bija viegli viņu aizmirst. No Aleksandras un Džordana Elizabete uzzināja, ka Ians atkal sācis strādāt, it kā nekas nebūtu noticis, un jau nedēļu pēc savas attaisnošanas bija redzēts klubā spēlējam kārtis ar draugiem, apmeklējam operu ar citiem draugiem un visā visumā vadām tāda aizņemta augstāko aprindu cilvēka dzīvi, kuram patīk gan smagi strādāt, gan aizrautīgi izklaidēties.

Elizabete īsti nespēja iztēloties savu vīru šādā bezgalīgi saviesīgā rosībā un centās mazināt sirdssāpes, sev iegalvojot, ka Iana pastāvīgās izklaides tikai liecina par viņa veltīgo cenšanos aizmirst sievu. Elizabete rakstīja viņam vēstules; pēc Iana norādījumiem kalpotāji atteicās tās pieņemt.

Beidzot viņa nolēma sekot Iana paraugam un pastāvīgi ar kaut ko nodarboties, jo tikai tā viņa spēja paciest gaidas; tomēr ar katru dienu viņai kļuva aizvien grūtāk noturēties un nepieiet pie Iana, lai no jauna mēģinātu viņu uzrunāt. Abi šad tad satikās kādā ballē vai operas izrādē, un ik reizi, kad tas notika, Elizabetes sirds sāka neprātīgi pukstēt, bet Iana sejā parādījās atsvešināta izteiksme. Iana tēvocis bija brīdinājis meiteni, ka nav jēgas vēlreiz lūgt Ianam piedošanu, bet viņa vectēvs bija papliķējis Elizabetei pa roku un naivi noteicis: “Gan viņš attapsies, mīļā.”

Aleksai izdevās iestāstīt Elizabetei, ka varbūt sāncenša uzra-šanās paātrinātu notikumu gaitu.

Tajā vakarā lorda un lēdijas Frenklinu ballē Elizabete ieraudzīja Ianu sarunājamies ar draugiem. Saņēmusi drosmi, viņa sāka atklāti flirtēt ar vikontu Šefildu, ar acs kaktiņu vērodama Ia-nu un nemitīgi smiedamās un dejodama ar izskatīgo vikontu. Ians to pamanīja viņš skatījās tieši uz Elizabeti un tieši viņai cauri. Tovakar viņš aizgāja no balles kopā ar lēdiju Džeinu Edi-soni. Tā bija pirmā reize viņu atšķirtības laikā, kad Ians bija veltījis īpašu uzmanību kādai konkrētai sievietei.

Viņa rīcība ļoti sadusmoja un apmulsināja Aleksu.

“Viņš cīnās ar taviem ieročiem!” viņa iesaucās, kad tovakar bija palikusi divatā ar Elizabeti. “Šī spēle ir spēlējama pavisam citādi! Viņam vajadzēja justies greizsirdīgam un sākt rīkoties. Varbūt,” viņa ieminējās, “viņš tiešām bija greizsirdīgs un gribēja, lai arī tu kļūtu greizsirdīga.”

Elizabete skumji pasmaidīja un papurināja galvu.

“Ians reiz man sacīja, ka allaž ir spējis izprast savu pretinieku domas. Viņš man parādīja, ka labi saprot, ko es daru ar Šefil-du, un lika man saprast, ka nav jēgas to turpināt. Saproti, viņš tiešām vēlas tikt no manis vaļā. Tas nav tikai mēģinājums mani sodīt vai likt man mazliet pamocīties, kamēr viņš mani atkal pieņems atpakaļ.”

“Vai tu tiešām domā, ka viņš grib no tevis tikt vaļā uz visiem laikiem?” Aleksandra bēdīgi vaicāja, apsēzdamās uz dīvāna līdzās Elizabetei un aplikdama roku viņai ap pleciem.

“Es to zinu,” Elizabete atbildēja.

“Ko tad tu tagad darīsi?”

“Visu, ko man vajadzēs darīt, visu, kas vien man ienāks prātā. Ja viņš zinās, ka sastaps mani visur, kurp vien dosies, viņš nevarēs mani pavisam izmest no prāta. Man joprojām ir iespēja uzvarēt.”

Šajā ziņā Elizabete kļūdījās. Mēnesi pēc Iana attaisnošanas Bentners pieklauvēja pie salona durvīm, kurā sēdēja Elizabete kopā ar Aleksandru.

“Ieradies kāds vīrs viņa vārds ir Lcrimors,” viņš sacīja, zinādams, ka tas ir Iana advokāts. “Viņš apgalvo, ka esot atnesis dokumentus, ko vēloties nodot jums personiski.”

Elizabete nobāla.

“Vai viņš paskaidroja, kas tie ir par dokumentiem?”

“Viņš nevēlējās to darīt, bet es pateicu, ka netaisos jūs traucēt, kamēr nebūšu spējīgs jums paskaidrot, kāpēc tas būtu jādara.”

“Kas tie par dokumentiem?” Elizabete atkārtoja, sirdī jau labi zinādama atbildi.

Bentners novērsās. Viņa seja bēdās bija kļuvusi skarba.

“Viņš teica, ka šie dokumenti ir saistīti ar laulības šķiršanu.”

Elizabete mēģināja piecelties un juta, ka visa pasaule sagriežas.

“Es tiešām varētu viņu nogalināt!” Aleksandra iesaucās, cieši apskaudama draudzeni, un viņas balss aizžņaudzās skumjās. “Pat Džordans sāk uz viņu dusmoties par šādu ieilgušu atšķirtību starp jums.”

Elizabete gandrīz nedzirdēja šo mierinājumu; sāpes bija tik lielas, ka tās viņu padarīja trulu. Atbrīvojusies no Aleksas apskāviena, viņa uzlūkoja Bentneru, apzinādamās, ka, tiklīdz viņa būs pieņēmusi šos dokumentus, zudīs visas cerības un iespēja novilcināt notikumu gaitu, taču tad vismaz beigsies mokošā neziņa.

Tad viņa varētu baudīt sengaidīto atvieglojumu pēc briesmīgās, nogurdinošās cīņas. Saņēmusi visu drosmi pēdējai varonīgai kaujai, Elizabete lēni ierunājās:

“Pasakiet Lerimora kungam, ka esmu izgājusi. Pasakiet viņam, ka izvaicājāt manu kalponi, kas sacīja, ka es gribēju šovakar doties izklaidēties kopā ar...” lūdzot atļauju, viņa uzlūkoja Aleksandru, un draudzene sparīgi pamāja, “ar Hotornas hercogieni. Izdomājiet jebko, ko es varētu darīt šovakar un rīt, un visos sīkumos izskaidrojiet viņam, kāpēc manis nav mājās.”

Kāds cits kalpotājs, kurš nebūtu tā aizrāvies ar detektīvromāniem, varbūt nespētu visu tik ātri aptvert, toties Bentners tūdaļ sāka māt ar galvu un smaidīt.

“Jūs gribat, lai viņš jūs sāktu meklēt kaut kur citur, lai jums atliktu laiks sakravāt mantas un doties prom, viņam pat nezinot, ka jūs grasāties to darīt.”

“Tieši tā!” Elizabete pateicīgi pasmaidīja. “Un pēc tam,” viņa piebilda, kad sulainis jau grasījās doties izpildīt pavēli, “nosūtiet vēstuli Tomasam Taisona kungam tam vīram no “Times”, kurš visu laiku lūdz interviju. Pasakiet, ka es varu veltīt viņam piecas minūtes, ja viņš ieradīsies šovakar pie manis.”

“Kurp tu dosies?” Aleksa gribēja zināt.

“Ja es tev to pateikšu, Aleksa, tev jāapzvēr, ka tu to nestāstīsi Ianam.”

“Protams, nestāstīšu.”

“Un arī savam vīram ne. Viņš ir Iana draugs. Nebūtu labi viņu iejaukt.”

Aleksa pamāja.

“Džordans sapratīs, ka esmu devusi godavārdu un nevaru pat viņam atklāt to, ko zinu.”

“Es braukšu,” Elizabete klusi sacīja, “uz vienīgo vietu, kur Ians neiedomāsies mani meklēt, uz to vietu, kur viņš dosies, tiklīdz patiešām sapratīs, ka vēlas mani uzmeklēt vai rast mieru, ja negribēs mani satikt. Es braukšu uz viņa māju Skotijā.”

“Cik briesmīgi, ka tev tas jādara!” uzticamā Aleksa iesaucās. “Ja viņš nebūtu tik nežēlīgs, tik netaisnīgs...”

“Pirms tu to visu saki,” Elizabete maigi viņu pārtrauca, “pajautā sev, kā tu justos, ja Džordans tevi visas pasaules acīs padarītu par slepkavu un tad pēkšņi vienā mirklī uzrastos lordu palātā pēc tam, kad tev būtu nācies pārciest pazemojumus un sirdssāpes, lai paziņotu, ka tas viss bijis tikai pamatīgs joks.” Aleks a neatbildēja, taču dusmas pamazām pagaisa no viņas sejas; Elizabete prātīgi turpināja: “Pavaicā sev, kā tu justos, ja uzzinātu, ka kopš jūsu laulības dienas viņš slepus ticējis varbūt tu tiešām esi slepkava, un kā tu justos, atcerējusies naktis, ko jūs esat pavadījuši kopā. Un, kad būsi to visu apsvērusi, tad neaizmirsti, ka visu šo laiku, kopš es pazīstu Ianu, viņš ir visiem spēkiem centies darīt mani laimīgu.”

“Es...” Aleksa iesāka un tad piekrita. “Ja tu to tā saki, tad viss tiešām izskatās gluži citādi. Nesaprotu, kā tu spēj būt tik godīga un objektīva; es to nespēju.”

“Ians,” Elizabete skumji atjokoja, “man iemācīja, ka visātrāk un visvieglāk sakaut pretinieku var tad, ja vispirms visu aplūko no viņa viedokļa.” Tad viņa atkal kļuva nopietna. “Vai tu zini, ko man vakar pavaicāja kāds izsūtāmais zēns, kad bija mani pazinis?” Aleksa noraidoši papurināja galvu, un Elizabete atzinās: “Viņš man jautāja, vai es joprojām baidos no sava vīra. Ļaudis vēl nav to aizmirsuši. Daudzi tā arī nekad nenoticēs, ka viņš nav vainīgs. Es esmu kļuvusi par briesmīga un ilgstoša pārpratuma iemeslu.”

Iekodusi lūpā, lai aizturētu asaras, Aleksa ievaicājās:

“Ja viņš nebūs devies pie tevis uz Skotiju līdz janvārim, kad pasaulē jānāk mūsu bērnam, vai tu atbrauksi pie mums uz Ho-tornu? Es nespēju paciest domu, ka tev vienatnē vajadzētu tur pavadīt visu ziemu.”

“Jā.”

Atgāzies krēslā, Ians klausījās aizkaitinātā Lerimora vēstījumā par divas dienas ilgušajiem cītīgajiem un neauglīgajiem meklējumiem, kuros viņš bija devies pēc lēdijas Torntones un viņas sulaiņa norādījumiem.

“Un pēc tā visa,” sašutušais Lerimors sacīja, “es atgriezos Promenādstrītas namā un pieprasīju, lai sulainis mani ielaiž, taču viņš...”

“Aizcirta durvis jums acu priekšā?” Ians vienaldzīgi viņu pārtrauca.

“Nē, milord, viņš aicināja mani iekšā,” Lerimors atcirta. "Viņš piedāvāja, lai es pārmeklējot visu māju, ja man esot tāda vēlēšanās. Viņa ir aizbraukusi no Londonas,” Lerimors noteica, izvairīdamies no sava darba devēja samiegto acu skatiena.

“Viņa būs devusies uz Heivenhērstu,” Ians apņēmīgi sacīja un pastāstīja Lerimoram, kā atrast mazo zemes īpašumu.

Kad Lerimors bija izgājis, Ians paņēma kādu līgumu, ko vajadzēja izlasīt un parakstīt. Pirms viņš bija paguvis izlasīt kaut divas rindiņas, kabinetā bez uzaicinājuma iebrāzās Džordans ar neparastu izteiksmi sejā, turēdams rokās kādu avīzi.

“Vai esi lasījis šodienas laikrakstus?”

Pat nepaskatījies uz avīzi, Ians nopētīja drauga nikno seju.

“Nē, kāpēc tu tā vaicā?”

“Tad izlasi!” Džordans uzplāja laikrakstu uz rakstāmgalda. “Elizabete ir ļāvusi sevi izvaicāt kādam “Times” reportierim. Izlasi šo te\” Viņš ar pirkstu iebakstīja dažās rindiņās pašās raksta beigās, ko bija parakstījis kāds Tomass Taisona kungs. “To atbildējusi tava sieva, kad Taisons viņai vaicājis, ko viņa domājusi, ieraugot tevi tiesas zālē sev līdzīgu dižciltīgo priekšā.”

Neizpratnē saraucis pieri par Džordana toni, Ians izlasīja Elizabetes atbildi:

Manu vīru netiesāja viņam līdzīgi dižciltīgie. Viņa tiesas prāvu bija sarīkojuši tikai Anglijas karalistes lordi. Ianam Torntonam nav līdzinieku.

Ians atrāva skatienu no raksta, aizliegdams sev reaģēt uz Elizabetes neticami mīļo atbildi, taču Džordans nelikās mierā.

“Visu cieņu, Ian,” viņš dusmīgi sacīja. “Tu nosūti savai sievai laulības šķiršanas dokumentus, bet viņa tev atbild ar publisku atvainošanos!” Viņš pagriezās un sparīgi izsoļoja no kabineta, pamezdams Ianu ar sakostiem zobiem skatāmies uz avīžrakstu.

Vēl mēnesi vēlāk Elizabeti tā arī nebija izdevies atrast. Ians joprojām pūlējās atvairīt domas par viņu un izraut viņu sev no sirds, taču tas kļuva aizvien grūtāk. Viņš apzinājās, ka zaudē šo cīņu un sācis to lēnām zaudēt jau kopš tā brīža, kad bija pacēlis galvu un ieraudzījis Elizabeti ienākam lordu palātā.

Divus mēnešus pēc Elizabetes nozušanas vienatnē sēdēdams viesistabā pie kamīna uguns, viņš skatījās liesmās, cenzdamies domāt par nākamajā dienā paredzēto lietišķo tikšanos ar Džordanu un dažiem citiem darījumu partneriem, taču viņa prāts kavējās nevis pie peļņas un izmaksu aprēķiniem, bet gan pie Elizabetes... Elizabete, kas uz ceļiem nometusies puķu dārzā; Elizabete, kas viņam līdzās šauj ar pistoli; Elizabete, kas noslīgst tēloti bijīgā reveransā, zaļajām acīm mirdzot jautrībā; Elizabete, kas valsējot paskatās uz viņu. Vai tu kādreiz esi kaut ko ļoti, ļoti gribējis kaut ko tādu, kas atrodas rokas stiepiena attālumā, un tomēr baidījies pēc tā sniegties?

Tovakar viņš bija atbildējis noliedzoši. Šovakar viņš būtu piekritis. Vairāk par visu Ianam gribējās zināt, kur viņa palikusi; pirms mēneša viņš bija sev sacījis, ka šādas vēlēšanās iemesls ir nepieciešamība nodot viņai šķiršanās dokumentus. Šovakar Ians jutās pārāk noguris no savas iekšējās cīņas, lai turpinātu sev melot. Viņš gribēja zināt, kur Elizabete ir, jo viņam vajadzēja to noskaidrot. Vectēvs apgalvoja, ka to nezinot; tēvocis un Aleksandra to zināja, tomēr atteicās Ianam kaut ko stāstīt, un viņš nebija uzstājis.

Ians gurdi atbalstīja galvu pret krēsla atzveltni un aizvēra acis, tomēr nespēja aizmigt, kaut arī pulkstenis jau rādīja trīs naktī. Viņš vairs nevarēja aiziet gulēt, ja vien nebija pavadījis visu dienu smagā fiziskā darbā vai izdzēris tik daudz brendija, lai zaudētu samaņu. Viņš gulēja nomodā, alkdams pēc Elizabetes un zinādams jo viņa to bija teikusi -, ka arī viņa atrodas kaut kur un guļ nomodā, alkdama pēc viņa.

Iana lūpās pavīdēja viegls smaids, atceroties, kā Elizabete bija stāvējusi tiesas zālē, izskatīdamās aizkustinoši jauna un skaista, vispirms cenzdamās loģiski izskaidrot visiem, kas īsti noticis, un, kad tas nebija izdevies, sākdama tēlot neglābjamas muļķītes lomu. Ians iesmējās, kā mēdza darīt ik reizi, kad iedomājās par šo dienu. Tikai Elizabete uzdrošinājās stāties pretī visai lordu palātai un, nespēdama satricināt viņus ar prātu un loģiku, bija mainījusi taktiku un sakāvusi lordus ar viņu pašu muļķību un iedomību. Ja viņš todien nebūtu juties tik saniknots un nodots, viņš būtu piecēlies un veltījis viņai pelnītus aplausus! Tieši tāpat viņa bija rīkojusies tovakar, kad viņš tika apsūdzēts par krāpšanos kāršu spēlē. Nespēdama pierunāt Everliju atteikties no divkaujas, jo Ians nebija vainīgs, viņa bija notēlojusi dumju meitenīti un pārdroši aizstāvējusi viņu.

Par spīti Iana toreiz izteiktajam apgalvojumam, ka Elizabetes rīcības nolūks lordu palātā bijis savtīgs, viņš tomēr labi zināja, ka tā nav taisnība. Viņa bija ieradusies Ianu glābt, domādama, ka viņu grib notiesāt.

Kad Iana dusmas un sāpes beidzot mazliet rimās, viņš bija no jauna apcerējis Vērdsverda ierašanos pie Elizabetes kāzu dienā un mēģinājis iedomāties sevi viņas vietā. Todien viņš bija meiteni mīlējis un iekārojis. Ja viņa paša detektīvs būtu paziņojis viņam par Elizabeti kādu minējumu pat ļoti neapstrīdamu minējumu -, viņš, savas mīlestības vadīts, tomēr būtu noraidījis to un apprecējis viņu.

Vienīgais iemesls, ja nepiemin mīlestību, kāpēc Elizabete būtu varējusi ar viņu apprecēties, bija vēlēšanās izglābt Heivenhēr-stu. Lai tam noticētu, Ianam vispirms vajadzēja sev iestāstīt, ka visi viņas skūpsti, pieskārieni un vārdi bijuši melīgi, un to nu viņš nespēja pieņemt. Viņš vairs neuzticējās savai sirdij, taču joprojām paļāvās uz savu prātu.

Un prāts brīdināja, ka no visām pasaules sievietēm Elizabete viņam visādā ziņā ir pati piemērotākā.

Tikai Elizabete būtu uzdrošinājusies stāties viņam pretī pēc attaisnošanas un pēc tam, kad Ians bija viņu sāpinājis un pazemojis, pateikt viņam, ka starp abiem izcēlusies raksturu cīņa, kurā viņš nespēs gūt uzvaru. Un, kad tu vairs ilgāk nespēsi izturēt, viņa bija solījusi savā maigajā, smeldzīgajā balsī, tu atgriezīsies pie rna-tiis... Es raudāšu tavos apskāvienos un teikšu, cik ļoti nožēloju visu, ko esmu izdarījusi, un tad tu man palīdzēsi sev piedot.

Ians smagi nopūtās un nodomāja, ka ir sasodīti grūti atzīt sakāvi šādā raksturu cīņā, ja nav iespējams atrast uzvarētāju, kuram padoties.

Pēc piecām stundām Ians pamodās uz tā paša krēsla, kurā bija iemidzis, un samirkšķināja acis blāvajā saules gaismā, kas ieplūda caur aizkariem. Paberzējis notirpušās rokas un plecus, viņš uzkāpa augšstāvā, nomazgājās, noskuvās un kāpa atkal lejā, lai nodotos darbam; tieši tā, kā viņš to bija darījis ik dienu kopš Elizabetes nozušanas.

Ap divpadsmitiem, kad viņš jau bija izskatījis pusi visas korespondences, sulainis pasniedza aploksni no Aleksandras Taun-zendas. Kad Ians to atplēsa, uz viņa rakstāmgalda nokrita bankas čeks, taču viņš to ignorēja un vispirms izlasīja īso vēstuli. Tas ir no Elizabetes, vēstulē bija sacīts, viņa ir pārdevusi Heivenhērstu. Juzdamies vainīgs un satriekts, Ians pielēca kājās un izlasīja pārējo vēstules daļu. Man Jums jāpaziņo, ka šis ir maksājums pilnā apmērā kopā ar procentiem par tiem smaragdiem, ko viņa pārdeva un kas, pēc viņas uzskatiem, likumīgi pieder Jums.

Dzirdami norijis siekalas, Ians paņēma no galda bankas čeku kopā ar mazu papīra lapiņu. Uz tās Elizabete bija aprēķinājusi procentus, kas viņam pienācās par precīzu dienu skaitu kopš brīža, kad viņa bija pārdevusi dārgakmeņus, līdz dienai, kad pirms nedēļas bija ticis izrakstīts bankas čeks.

Iana acis iesmeldzās aizturētās asarās, bet pleci sāka trīcēt klusos smieklos Elizabete bija viņam samaksājusi pusi procenta mazāk par parasto procentu likmi.

Pēc pusstundas Ians nosauca savu vārdu Džordana sulainim un paziņoja, ka vēlas redzēt Aleksandru. Viņa ienāca istabā, zilajām acīm mirdzot apsūdzībā un aizkaitinājumā, un nicīgi sacīja:

“Cik saprotu, jūs esat ieradies vēstules dēļ. Vai jums vispār ir kaut neliela nojausma, cik daudz Heivenhērsta viņai nozīmē... nozīmēja?”

“Viņa to dabūs atpakaļ,” Ians nopietni sacīja. “Kur viņa ir?”

Aleksandrai iepletās mute, pamanot maigumu viņa skatienā un balsi.

“Kur viņa ir?” Ians mierīgā apņēmībā atkārtoja.

“To es jums nedrīkstu teikt,” Aleksa ar vieglu nožēlu atbildēja. “Jūs taču saprotat, ka es to nevaru. Es devu godavārdu.”

“Vai tam būtu kāda nozīme,” Ians painteresējās, “ja es palūgtu Džordanam, lai viņš izmanto savu ietekmi uz jums un piespiež jūs atklāt šo noslēpumu?”

“Baidos, ka ne,” Aleksandra pārliecināta atteica. Viņa gaidīja, ka Ians iebildīs, taču viņa izskatīgajā sejā pavīdēja negribīgs smaids. Kad Ians atkal ierunājās, viņa balss skanēja maigi.

“Jūs esat ļoti līdzīga Elizabetei. Jūs man viņu atgādināt.” Joprojām īsti neticēdama šādai acīmredzamai uzskatu maiņai, Aleksa stīvi noteica:

“Es to uzskatu par lielu komplimentu, milord.”

Aleksai par lielu izbrīnu, Ians Torntons pastiepa roku un pakutināja viņu zem zoda.

“Tieši tā es to arī domāju,” viņš pasmīnējis sacīja.

Ians pagriezās, grasīdamies doties uz durvīm, un apstājās, ieraudzījis Džordanu, kas stāvēja, atbalstījies pret stenderi, ar jautru smaidu sejā.

“Ja tu nebūtu pazaudējis savu sievu, Ian, tev nevajadzētu meklēt viņas iezīmes manējā.”

Kad viņu negaidītais viesis bija aizgājis, Džordans pavaicāja Aleksai:

“Vai tu sūtīsi Elizabetei vēstuli, lai paziņotu, ka Ians bija ieradies viņu meklēt?”

Aleksa gribēja pamāt, taču tad saminstinājās.

“Es... diez vai. Es viņai paziņošu, ka Ians apvaicājās, kur viņa palikusi, jo patiesībā tā arī bija.”

“Viņš dosies turp, tiklīdz būs izdomājis, kur viņa ir.” “Iespējams.”

“Vai tiešām tu viņam joprojām neuzticies?” Džordans pārsteigts pasmaidīja.

“Pēc šā pēdējā apmeklējuma uzticos gan zināmā mērā -, tomēr es nevēlētos viņam uzticēt Elizabetes sirdi. Ians ir briesmīgi nodarījis viņai pāri, un es negribu dot Elizabetei veltas cerības, lai tādējādi palīdzētu Ianam vēlreiz viņu sāpināt.”

Džordans pastiepa roku, pakutināja sievas pazodi tāpat, kā to bija darījis viņa brālēns, un tad apskāva Aleksu.

“Zini, arī viņa ir darījusi Ianam pāri.”

“Var jau būt,” Aleksandra negribīgi piekrita.

Džordans pasmaidīja, iespiedis seju viņas matos.

“Tu man piedevi, kad es sabradāju tavu sirdi, mīļā,” viņš paķircinājās.

“Tāpēc ka es mīlēju tevi” viņa atteica, piespiezdama vaigu pie vīra krūtīm un aplikdama rokas viņam ap vidu.

“Un vai tu kaut mazliet mīlēsi manu brālēnu, ja viņš lūgs Elizabetei piedošanu?”

“Iespējams,” viņa atzinās, “ja viņš atdos Elizabetei Heiven-hērstu.”

“Ja viņš to mēģinās, tad tiks bezmaz izputināts.” Džordans iesmējās. “Vai zini, kas to nopirka?”

“Nē, bet tu?”

Viņš pamāja.

“Filips Demarks.”

Aleksa iesmējās.

“Vai tas pats briesmīgais vīrs, kurš reiz paziņoja princim, ka tam nāksies maksāt par braucienu viņa jaunajā jahtā augšup pa Temzu?”

“Tas pats.”

“Kā tev liekas, vai Demarka kungs Elizabeti ir piekrāpis?” “Elizabeti nevar piekrāpt!” Džordans iesmējās. “Tomēr es nevēlētos atrasties Iana vietā, ja Demarks sapratīs, ka šai mājai Iana acīs ir sentimentāla vērtība. Tās cena tūdaļ pacelsies vai līdz debesīm.”

Turpmāko divu nedēļu laikā Ianam izdevās atpirkt Elizabetes smaragdus un Heivenhērstu, tomēr viņš joprojām nespēja atrast sievas pēdas. Londonas pilsētas nams vairāk atgādināja cietumu nekā mājas, un tomēr viņš turpināja gaidīt, nez kāpēc nojauzdams, ka Elizabete liek viņam ciest šis mokas, lai dotu kādu pelnītu mācību.

Viņš atgriezās Montmeinā un vēl vairākas nedēļas klīda pa telpām, iemina taku dzīvojamās istabas paklājā un skatījās ar marmora apmalēm rotātajos kamīnos, it kā atbilde uz viņa jautājumiem slēptos liesmās. Beidzot viņš vairs nespēja ilgāk izturēt. Viņš nespēja koncentrēties darbam un, kad tomēr to darīja, tad pieļāva kļūdas. Vēl ļaunāk, Ianu sāka mocīt murgainas bailes, ka ar Elizabeti noticis kaut kas ļauns varbūt viņa bija iemīlējusies kādā sirsnīgākā vīrietī -, un šīs sāpīgās ilūzijas sekoja viņam no istabas uz istabu.

Kādā skaidrā, aukstā decembra sākuma dienā, atstājis norādījumus saviem kalpotājiem, sulaiņiem un pat pavāram, lai tie nekavējoties ziņotu kaut vai par ļoti nenozīmīgu jaunumu no Elizabetes, Ians devās uz savu Skotijas māju. Tā bija vienīgā vieta, kur viņš cerēja varbūt rast mieru no smeldzīgā tukšuma, kas neizturami pieauga ar katru nākamo dienu, jo viņš vairs neticēja, ka Elizabete varētu kādreiz viņu atkal uzmeklēt. Bija pagājis pārāk ilgs laiks. Ja šī skaistā, drosmīgā meitene, ko viņš bija apprecējis, būtu gribējusi salīgt ar viņu mieru, tad viņa jau būtu izdarījusi ko tādu, lai tas notiktu. Elizabetes dabā nebija ļauties pašplūsmai. Un tā nu Ians devās mājup, lai mēģinātu atrast mieru, tieši tāpat, kā bija darījis jau senāk, tikai šoreiz tā nebija dzīves izraisīta spriedze, kas tajā neparasti saltajā decembra naktī lika viņam uzkāpt augšā pa taciņu, kas veda uz māju; tas bija viņa dzīves bezdibenīgais tukšums.

Elizabete stāvēja pie loga, skatīdamās uz aizsnigušo taku, kā to bija darījusi jau trīs dienas, kopš vikārs bija viņai nogādājis mājas pārvaldniekam adresēto Iana vēstuli. Ians grasījās atgriezties mājās, taču viņam acīmredzot nebija ne jausmas, ka viņa atrodas te. Iana vēstulē bija likts apgādāt māju ar malku un ēdienu, kā arī visu uzkopt, jo viņš bija nolēmis te palikt divus mēnešus. Stāvēdama pie loga, Elizabete vēroja mēness gaismas apspīdēto taku, sacīdama sev, lai muļķīgi necer, ka Ians ieradīsies jau šovakar, un vēl muļķīgāk ir viņa atbraukšanai par godu uzvilkt savu mīļāko safīrkrāsas vilnas kleitu un izlaist matus pār pleciem tā, kā Ianam patika vislabāk.

Takas līkumā parādījās liels, tumšs siluets, un Elizabete aizvilka ciet jaunos, smagos aizkarus, ko pati bija pašuvusi. Viņas sirds sāka strauji pukstēt cerībā un bailēs, atceroties, ka pēdējā reizē, kad viņa Ianu bija redzējusi, viņš kopā ar Džeinu Edisoni bija aizgājis no balles. Pēkšņi iedoma par atrašanos šeit, kur Ians viņu nemaz necerēja ieraudzīt un droši vien nemaz negribēja redzēt —, vairs nemaz nelikās prātīga.

Ievedis zirgu stallī, Ians noberzēja dzīvnieku un tad pārliecinājās, ka tam pietiek barības. No mājas logiem spīdēja blāva gaisma. Viņš sāka brist pa sniegu, sajuzdams no skursteņa plūstam dūmus. Pārvaldnieks acīmredzot bija mājās un gaidīja kunga ierašanos. Nodauzījis sniegu no zābakiem, Ians pasniedzās pēc durvju roktura.

Elizabete sastingusi stāvēja istabas vidū, nervozi žņaudzīdama rokas un skatīdamās, kā lēni pagriežas durvju rokturis. Aiz satraukuma viņa nespēja pat paelpot. Durvis atsprāga vaļā, pa tām ieplūda salta gaisa mākonis, un uz sliekšņa nostājās plecīgs gara auguma vīrs, kurš kamīna gaismā pavirši uzmeta acis Elizabetei un iesāka:

“Henrij, tev taču nevajadz...”

Ians aprāvās, tā arī neaizvēris durvis, un palika stāvam un skatāmies uz to, ko sākotnēji noturēja par halucināciju, kamīnā dejojošo liesmu radītu vīziju. Un tad viņš saprata, ka šī vīzija ir īstenība: Elizabete stāvēja pilnīgi nekustīgi, lūkodamās uz viņu. Un pie viņas kājām gulēja jauns labradors.

Cenzdamies iegūt laiku, Ians apgriezās un rūpīgi aizvēra durvis, it kā to precīza aiztaisīšana būtu vissvarīgākā nodarbe viņa mūžā, vienlaikus pūlēdamies saprast, vai Elizabete, ieraugot viņu, ir nopriecājusies vai ne. Garajās, vientuļajās, bez viņas pavadītajās naktīs Ians bija izdomājis neskaitāmus variantus, kā ar viņu runās sākot no asas rāšanās un beidzot ar maigiem vārdiem.

Tagad, kad Elizabete tiešām stāvēja viņa priekšā, Ians nespēja atcerēties nevienu sasodīto vārdu.

Viņam neatlika nekas cits kā izvēlēties vienīgo neitrālo iespēju. Pagriezies atpakaļ, Ians paskatījās uz labradoru.

“Kas tas tāds?” viņš noprasīja, paiedamies uz priekšu un pie-tupdamies, lai noglāstītu suni, jo viņam nebija ne jausmas, ko sacīt savai sievai.

Elizabete norija vilšanos par to, ka vīrs viņu ignorē, un noglāstīja labradora spīdīgi melno galvu.

“Es... es saucu viņu par Ēnu.”

Elizabetes balss skanēja tik maigi, ka Ians gandrīz apskāva viņu. Taču tad viņš tikai uzlūkoja Elizabeti, nodomādams, ka tas vieš zināmas cerības, ja viņa nosaukusi savu suni tāpat kā viņš savulaik savējo.

“Jauks vārds.”

Elizabete iekoda lūpā, lai apvaldītu savu pēkšņo jautrību.

“Turklāt agrāk nedzirdēts.”

Šis smaids trāpīja Ianam kā trieciens pa galvu, izsitot no pavisam nepiemērotās un neīstajā brīdī uzsāktās suņa glāstīšanas. Viņš izslējās, soli atkāpās un atspiedās ar gurnu pret galdu, balstīdams svaru uz otras kājas.

Elizabete tūdaļ pamanīja, ka viņa seja pārvērtusies, un nervozi skatījās, kā Ians sakrusto rokas uz krūtīm, ar neizprotamu izteiksmi uzlūkodams viņu.

“Tu... tu izskaties labi,” viņa sacīja, nodomādama, ka vīrs izskatās neciešami skaists.

“Man klājas lieliski,” viņš mierīgi atteica. “Cik nu lieliski var klāties cilvēkam, kurš vairāk nekā trīs mēnešus nav redzējis sauli spīdam un spējis aizmigt tikai pēc brendija pudeles iztukšošanas.”

Viņš to pateica tik atklāti, ka Elizabete pat uzreiz nesaprata, ko viņš saka. Kad viņa to beidzot aptvēra, viņas acīs iemirdzējās prieka un atvieglojuma asaras. Ians turpināja:

“Es ļoti daudz strādāju. Diemžēl man nav izdevies paveikt gandrīz neko, un, ja tas tomēr notiek, tad izrādās, ka nekas nav

pareizi. Tādējādi varētu sacīt, ka man klājas tiešām lieliski cik nu lieliski var klāties cilvēkam, kurš trīs mēnešus no vietas bijis tikai daļēji dzīvs.”

Ians ieraudzīja, ka Elizabetes skaistajās acīs iemirdzas asaras un viena no tām noslīd pār viņas glāsmaino vaigu.

Neslēpti sāpīgā balsī viņš atkal ierunājās:

“Ja tu paspertu vienu soli uz priekšu, mīļā, tu varētu raudāt manos apskāvienos. Un, kamēr tu to darīsi, es tev pastāstīšu, cik ļoti nožēloju visu, ko esmu izdarījis...” Nespēdams ilgāk gaidīt, Ians apskāva Elizabeti un cieši piespieda sev klāt. “Un, kad es būšu beidzis,” viņš piesmakušā balsī nočukstēja, kad sieva apskāva viņu un sāka šņukstēt, “tu palīdzēsi man sev piedot.”

Elizabetes asaru mocīts, Ians piekļāva viņu sev ciešāk klāt un paberzēja lūpas pret viņas deniņiem. Viņa balss skanēja kā sāpīgs čuksts.

“Lūdzu, piedod!” viņš sacīja. Saņēmis Elizabetes seju plaukstās, Ians pavērsa to augšup un ieskatījās viņai acīs, ar īkšķiem glāstīdams viņas slapjos vaigus. “Lūdzu, piedod!” Viņš lēni nolieca galvu un noskūpstīja viņu. “Es esmu tik sasodīti vainīgs tavā priekšā.”

Elizabete atbildēja uz skūpstu, kaislīgi piekļāvusies Ianam klāt. Viņas slaidais augums raustījās elsās, bet no acīm plūda asaras. Nespēdams izturēt viņas sāpes, Ians atrāvās no viņas lūpām, noskūpstīja viņas miklos vaigus un sāka glāstīt drebošos plecus un muguru, cenzdamies viņu mierināt.

“Lūdzu, mīļā, neraudi vairs!” viņš lūdzās. “Lūdzu, nevajag!”

Elizabete raudādama piespiedās viņam vēl ciešāk, piekļāva vaigu viņa krūtīm, un viņas asaras samērcēja Iana biezo vilnas kreklu un saplosīja viņa sirdi.

“Nevajag,” Ians čukstus lūdza, ar pūlēm valdīdams asaras. “Es vairs nespēju to izturēt.” Mirkli vēlāk viņš saprata, ka Elizabete apņēmusies neraudāt, lai nesāpinātu viņu, un sajuta, ka viņa notrīc, veltīgi pūlēdamās pārstāt. Ians ievija pirkstus viņas matos un piespieda viņas galvu sev pie krūtīm, iztēlodamies daudzas

\

naktis, kuras Elizabete pavadījusi, tā raudot viņa dēļ, ienīzdams pats sevi ar gandrīz neizturamu spēku.

Viņa dēļ Elizabete bija devusies šurp, lai paslēptos no viņa atriebības ierosinātās laulības šķiršanas, un tomēr viņa bija Ia-nu šeit gaidījusi. Visas šīs bezgalīgās nedēļas kopš brīža, kad viņa bija stājusies Ianam pretī viņa kabinetā un brīdinājusi, ka neļaus sevi izdzīt no viņa dzīves, Ianam pat prātā nebija ienācis, ka viņa tik ļoti cietīs. Elizabetei bija divdesmit gadu, un viņa bija Ianu mīlējusi. Par atbildi viņš bija mēģinājis šķirties no viņas, publiski nicinājis viņu, pazemojis un tad piespiedis doties uz šejieni, lai vientulībā raudātu un gaidītu viņu. Ianu pārņēma kauns un riebums pret sevi, un viņš tikai ar pūlēm noturējās kājās. Čukstus viņš pazemīgi vaicāja:

“Vai tu kāpsi augšstāvā kopā ar mani?”

Elizabete pamāja, un Ians pacēla viņu uz rokām, maigi piespieda sev klāt un viegli noskūpstīja uz pieres. Viņš uznesa Elizabeti augšstāvā, apņēmies sniegt viņai tik daudz prieka, lai vismaz šonakt viņa spētu piedot visu, ko viņš nodarījis.

Tiklīdz Ians noguldīja Elizabeti gultā un sāka saudzīgi izģērbt, viņa saprata, ka šoreiz kaut kas ir citādi. Viņu pārņēma viegla neizpratne, kad Ians gultā viņu apskāva, sasprindzis iekārē, prasmīgi skūpstīdams un glāstīdams viņu, taču, tiklīdz Elizabete grasījās atbildēt uz viņa glāstu, Ians iespieda viņu atpakaļ spilvenos, izvairīdamies no viņas pieskārieniem un saudzīgi satverdams viņu aiz delmiem. Gandrīz zaudējusi samaņu no skūpstiem un glāstiem, Elizabete pasniedzās pēc Iana, tiklīdz viņš bija atslābinājis tvērienu, taču viņš atrāvās.

“Nevajag,” viņš nočukstēja. Elizabete dzirdēja vīra balsī ieskanamies alkas un paklausīja.

Neļaudams Elizabetei darīt neko, kas varētu vairot paša baudu, Ians ar rokām un lūpām noveda viņu gandrīz līdz piepildījumam, tad uzgūlās viņai, ar spēcīgu grūdienu iekļūdams viņā. Drebot alkās, Elizabete saspringa, iecirzdama nagus viņa mugurā. Iana kustības pamazām kļuva ātrākas. Vīra tuvības apziņa kopā ar nevaldāmo spēku, ar kādu viņš vēl un vēlreiz dziļi iegāja viņā, lika Elizabetei instinktīvi izliekties drudžainā vēlmē dalīties savās izjūtās ar lanu. Viņa rokas aptvēra meitenes gurnus, un viņš sāka kustēties vēl straujāk, līdz beidzot Elizabeti pāršalca baudas trīsas, liekot viņai klusi iekliegties un cieši apķerties ap viņa platajiem pleciem.

Elizabete pamazām atguvās no vētrainās mīlēšanās, ar alku apreibināto prātu apzinādamās, ka tikai viņai ir izdevies nonākt pie satricinoša piepildījuma. Viņa atvēra acis un kamīna uguns gaismā ieraudzīja, cik milzīgas pūles Ianam bija vajadzīgas, lai savaldītos un attālinātu pašam savu baudu; viņš bija atbalstījis plaukstas abās pusēs viņas pleciem un atrāvies; viņa acis bija cieši aizmiegtas, bet vaigā krampjaini raustījās muskulis. Savas laulības mēnešu laikā viņi bija kļuvuši tik saskaņoti, ka Elizabete instinktīvi apjauta, ko viņš dara, un šī apziņa pildīja viņu ar smeldzīgu maigumu: Ians gribēja lūgt viņai piedošanu vienīgajā pašreiz iespējamā veidā nesavtīgi paildzinot viņu mīlēšanos. Un, lai to izdarītu, viņš apzināti liedza sev piepildījumu, pēc kā tik izmisīgi alka. Elizabete maigi nodomāja, ka šāda rīcība ir mīlestības apliecinājums kaut arī pilnīgi nevajadzīgs, jo viņa vēlējās kaut ko pavisam citu, un Ians bija viņai iemācījis, kā izrādīt savas vēlmes. Viņš bija ļāvis Elizabetei apjaust arī savu varu pār viņa augumu un parādījis, kā to likt lietā. Allaž būdama lieliska skolniece, Elizabete izmantoja savas zināšanas, gūstot ļoti iespaidīgu rezultātu.

Tā kā Iana svars neļāva viņai pavedinoši kustēties, Elizabete savaldzināja viņu ar balsi un rokām. Balsij trīcot mīlestībā un iekārē, viņa pārlaida plaukstas pār Iana muguru, noglāstot viņa plecu mezglainos muskuļus un mugurkaula iedobi.

“Es mīlu tevi,” viņa nočukstēja. Ians atvēra acis, Elizabete uztvēra viņa kvēlo skatienu un smeldzīgi turpināja: “Es tik ilgi esmu par to sapņojusi... sapņojusi par to, kā tu mani turi apskautu pēc mīlēšanās un cik skaisti ir gulēt tev līdzās, zinot, ka daļa no tevis joprojām atrodas manī un ka tu varbūt esi dāvājis man bērnu.” Pacēlusi rokas, Elizabete saņēma Iana seju plaukstās un glāstoŠi pārlaida trīcošos pirkstus viņa vaigiem, lēni tuvinādama lūpas viņa mutei. “Bet visvairāk,” viņa turpināja čukstēt, “es sapņoju par to, cik burvīgi ir sajust tevi manī...”

Šis maigais uzbrukums salauza Iana savaldību. No viņa krūtīm izlauzās vaids, un abu lūpas saskārās kaislīgā skūpstā; Ians cieši jo cieši apskāva Elizabeti un ieslīdēja dziļi viņā, alkdams vel-dzējuma... un gūdams to mirklī, kad Elizabete piekļāvās viņam. Iana augums konvulsīvi noraustījās un mežonīgi notrīcēja. Sirdij skaļi dauzoties krūtīs, elpai plūstot dziļās, saraustītās elsās, Ians turpināja kustēties, cenzdamies panākt, lai Elizabetes augums no jauna atsauktos viņa miesas nevaldāmajām alkām, apņēmies vēlreiz sagādāt viņai baudu. Elizabete izkliedza viņa vārdu, izliecās un viscaur nodrebēja.

Mazliet atguvies, Ians apskāva savu sievu un kopā ar viņu noslīga uz sāniem. Viņš nodomāja, ka šis ir skaistākais brīdis viņa mūžā. Glāstīdams Elizabetes matus, viņš norija siekalas un ierunājās aizlauztā balsī.

“Es mīlu tevi,” viņš sacīja, pateikdams sievai to pašu, ko viņa bija sacījusi tajā briesmīgajā dienā viņa kabinetā. “Es nekad neesmu mitējies tevi mīlēt.”

Elizabete ielūkojās vīram sejā, un viņas atbilde lika Iana sirdij iesmelgties.

“Zinu.”

“Kā tu to zini, sirdsmīļā?” viņš vaicāja, mēģinādams pasmaidīt.

“Tāpēc,” viņa atteica, “ka es no sirds gribēju, lai tā būtu, un tu vienmēr esi man dāvājis visu, ko esmu vēlējusies. Es nespēju noticēt, ka šoreiz tu varētu rīkoties citādi. Kaut vai tikai vienu vienīgu reizi.”

Viņa mazliet sakustējās, un Ians viņu aizkavēja, apskaudams mazliet ciešāk.

“Paliec, kur esi, mīļā,” viņš maigi pačukstēja un, redzēdams Elizabetes apmulsumu, paskaidroja: “Šajā mirklī tiek ieņemts mūsu bērns.”

Elizabete jautājoši ieskatījās viņam acīs.

“Kāpēc tu tā domā?”

“Tāpēc,” Ians atbildēja, lēni atglauzdams matus no Elizabetes vaiga, “ka es to tik ļoti vēlos, un tu vienmēr esi dāvājusi man visu, ko esmu vēlējies.”

Iana krūtīs savilkās kamols, jūtot, ka Elizabete piekļaujas viņam vēl tuvāk klāt un paliek nekustīgi guļam. Tātad arī viņa vēlējās, lai tā notiktu; Ians to zināja tikpat droši kā to, ka vēlamais tiešām ir noticis.

Logos jau atmirdzēja spoža saules gaisma, kad Ians beidzot pamodās no dziļa miega. Viņu bija pārņēmusi jau trīs mēnešus aizmirsta labsajūta, un savādā kārtā šī apziņa viņu bija pamodinājusi. Nospriedis, ka to būs izraisījis kāds sapnis, viņš apvēlās uz vēdera, turēdams acis aizvērtas un pūlēdamies uzkavēties sapnī, lai neatmostos tukšumā, kas parasti valdīja pār viņa nomoda stundām.

Taču apziņa pamazām atgriezās. Gulta šķita mazāka un cietāka nekā parasti; nodomājis, ka atrodas Montmeinā, Ians izklaidīgi nosprieda, ka ir aizmidzis uz guļamistabas dīvāna. Viņš jau desmitiem reižu bija tur nodzēries līdz nemaņai, lai paliktu guļam turpat, nevis milzīgajā, tukšajā gultā, ko reiz bija dalījis ar Elizabeti. Ians sajuta, ka viņu atkal pārņem nožēlas un raižu trulās sāpes, un, sapratis, ka vairs nespēs aizmigt, apgriezās uz muguras un atvēra acis. Viņa acu zīlītes savilkās spožajā saules gaismā un apžilbušās acis negaidot ieraudzīja pazīstamu telpu. Un tad viņš visu atcerējās: kur viņš atradās un ar ko bija pavadījis šo nakti baudā un neierobežotā tuvības apziņā. Ianu pārņēma prieks un atvieglojums, un viņš aizvēra acis, ļaudamies tam.

Drīz vien viņa deguns lika manīt arī kaut ko citu cepta speķa smaržu. Iana lūpās pavīdēja viegls smaids, kas pārvērtās nesteidzīgā smīnā, atceroties pēdējo reizi, kad Elizabete bija viņam cepusi speķi. Tas bija noticis šajā pašā mājā, un toreiz viņa to bija piededzinājusi. Šorīt, viņš laimīgs apņēmās, viņš ēdīs kaut vai pārogļojušos papīru ja vien, to darot, varēs veldzēt acis pie Elizabetes sejas.

Uzvilkusi mīkstu zaļas vilnas tērpu un apsējusi ap vidu koši dzeltenu priekšautu, Elizabete stāvēja pie plīts, liedama sev krūzē tēju. Nenojauzdama, ka Ians nupat apsēdies uz dīvāna, viņa pameta acis uz Ēnu, kas cerīgi lūkojās uz cepto speķi.

“Ko tu domā par savu saimnieku?” Elizabete pavaicāja lab-radoram un pielēja sev pie tējas pienu. “Vai es tev neteicu, ka viņš ir skaists? Kaut arī,” viņa smaidīdama piebilda un noliecās, lai noglāstītu suņa gludo galvu, “atzīšos, ka biju aizmirsusi, cik skaists viņš patiesībā ir.”

“Paldies!” Ians ar maigu smaidu atsaucās.

Elizabete pārsteigumā apcirtās tik strauji, ka viņas mati noslīga pār pleciem kā zeltains ūdenskritums. Viņa izslējās, apvaldīdama jautrību par absolūtā vīrišķā apmierinājuma ainu, kas pavērās viņai acu priekšā: ģērbies zamšādas zemnieku kreklā un kafijkrāsas biksēs, Ians sēdēja uz dīvāna, saņēmis pirkstus aiz pakauša, sakrustojis kājas pie potītēm un uzslējis tās uz zemā galdiņa sev priekšā.

“Tu izskaties pēc skotu sultāna!” Elizabete iesmējās.

“Es tieši tā arī jūtos."

Kad Elizabete pasniedza viņam kafijas tasi, Iana smaids kļuva nopietns.

“Vai brokastis nevar mazliet pagaidīt?” viņš vaicāja.

Elizabete pamāja.

“Apmēram pirms stundas man šķita, ka dzirdu tevi staigājam, un tad es uzliku cepties speķi. Gribēju uzcept vēl, kad būsi nokāpis lejā. Kāpēc tu tā vaicā?” viņa painteresējās, iedomājusies, ka varbūt Ianam bail ēst viņas pagatavoto maltīti.

“Tāpēc, ka mums ir šis tas jāpārrunā.”

Elizabeti negaidot pārņēma bailes. Vakar, guļot Ianam blakus, viņa bija pastāstījusi visu, kas noticis kopš brīža, kad Hei-venhērstā bija uzradies Roberts, līdz dienai, kad viņa bija iegājusi lordu palātā. Stāsta beigās viņu bija pārņēmis tāds nogurums no runāšanas un mīlēšanās ar Ianu, ka viņa bija aizmigusi, pat nepagūstot noklausīties Iana atbildi. Tagad viņš acīmredzot gribēja par to runāt, un Elizabete nejutās īsti pārliecināta, vai vēlas

sabojāt abu salīgtā miera skaistumu, atkal sākdami runāt par to pašu tematu.

“Mēs esam nodarījuši viens otram pāri,” Ians klusi sacīja, redzēdams viņas atturīgo sejas izteiksmi. “Ja mēs centīsimies izlikties, ka nekas nav noticis, šīs šaubas allaž atradīsies starp mums. Tās atgriezīsies, lai pavisam negaidītos brīžos mūs atkal mocītu, un, kad tas notiks, tās nostāsies starp mums. Kāds mans vārds vai rīcība atkal uzplēsīs tavas brūces, un es nesapratīšu, kāpēc tu esi dusmīga, sāpināta vai netici man. Un arī tu to nesapratīsi. Vakar tu man visu izstāstīji, un vairs nav jēgas par to atkal runāt. Manuprāt, tev ir tiesības uzklausīt arī manus paskaidrojumus.”

“Kā tu pēkšņi esi kļuvis tik prātīgs?” Elizabete viegli pasmaidīja.

“Ja es būtu prātīgs,” Ians sausi atteica, “tad mūsu atšķirtība būtu beigusies jau pirms vairākiem mēnešiem. Esmu pārcietis vairākas mokošas nedēļas, cenšoties izdomāt, kā mums vajadzētu turpmāk dzīvot ar nosacījumu, ka tu ļausi man sevi uzmeklēt, un man likās, ka vienīgā pareizā rīcība ir atklāta un pamatīga izrunāšanās.”

Elizabete joprojām svārstījās, atcerējusies drausmīgo niknumu, ar kādu Ians viņai bija uzkliedzis attaisnošanas dienā. Ja runas par to visu atkal padarītu Ianu niknu, diez vai tas bija to vērts.

Pasniedzies pēc sievas rokas, Ians novilka viņu uz dīvāna. Elizabete sakārtoja svārkus, paknibinājās ap katru ieloci un tad bailīgi palūkojās uz apsnigušo palodzi. Viņš iztrūcies saprata, ka viņa nervozē.

“Dod man roku, mīļā! Tu vari man vaicāt visu, ko vien vēlies, nebaidoties no manām dusmām.”

Viņa dobjā balss kopā ar spēcīgo, silto pirkstu pieskārienu palīdzēja Elizabetei saņemt drosmi. Ieskatīdamās Ianam sejā, Elizabete pajautāja:

“Kāpēc tu man neteici, ka Roberts mēģinājis tevi nogalināt un tu viņu esi nogādājis uz sava kuģa? Kāpēc tu ļāvi man ticēt, ka viņš ir vienkārši nozudis?”

Ians uz mirkli atbalstīja galvu pret dīvāna atzveltni, aizvēra acis, un Elizabete ieraudzīja viņa nožēlu un izdzirdēja to viņa balsī, kad Ians atkal paskatījās uz viņu un atbildēja:

“Līdz pat tai dienai, kad tu pagājušajā pavasarī aizbrauci no šejienes un Dankans man uzskaitīja visus manus noziegumus pret tevi, es domāju, ka tavs brālis pēc bēgšanas no “Ariannas” ir atkal atgriezies Anglijā. Man nebija ne jausmas ne par to, ka kopš viņa aizbraukšanas tu Heivenhērstā esi dzīvojusi viena, ne arī par to, ka sabiedrība tevi atstūmusi manas rīcības dēļ, ne arī par to, ka tev nav ne vecāku, kas tevi aizstāvētu, ne naudas. Tev man jānotic.”

“Es tev ticu,” viņa godīgi atzinās. “Lūsinda uzklupa Danka-nam un viņam visu pastāstīja, bet tu atbrauci uz Londonu, lai mani uzmeklētu. Mēs to visu jau pārrunājām pirms kāzām, tikai ne jautājumu par Robertu. Kāpēc tu man par viņu neko nepastāsti-

J,?

“Kad?” Ians atvaicāja, un viņa balsī asi ieskanējās pret sevi vērsts nosodījums un bezcerība. “Kad es to būtu varējis tev pastāstīt? Atceries, ko tu domāji par mani, kad es atsteidzos uz Londonu, lai lūgtu tavu roku. Tu jau biji daļēji pārliecināta, ka mana priekšlikuma iemesls ir žēlums un nožēla. Ja es tev būtu pastāstījis par savu lomu Roberta nozušanā, tava pārliecība kļūtu nesatricināma. Turklāt es jau tāpat tev ne visai patiku, un tu man arī īpaši neuzticējies,” Ians atgādināja. “Tu būtu mani atraidījusi, ja es atzītos, ka esmu nolaupījis tavu brāli, lai cik pamatots arī būtu manas rīcības attaisnojums. Ir vēl kāds iemesls, kāpēc es tev neko neesmu teicis,” Ians ar strupu atklātību piemetināja. “Es gribēju tevi apprecēt un biju gatavs izdarīt gandrīz jebko, lai to panāktu.”

Elizabete veltīja viņam atbruņojošu, mazliet greizu smaidu, kas allaž lika Iana sirdij atmaigt, un tad atkal kļuva nopietna.

“Kāpēc tu man to nepateici vēlāk, kad jau zināji, ka es tevi mīlu?”

“Ak, pareizi, vēlāk,” Ians drūmi atteica. “Tad, kad man beidzot bija izdevies panākt tavu mīlestību? Pirmkārt, man nebija īpašas vēlēšanās dot tev iemeslu pārdomāt. Otrkārt, mēs kopā jutāmies tik sasodīti laimīgi, ka es negribēju visu sabojāt, ja vien man neatliktu cita iespēja. Un, beidzot, es īsti nesapratu, par ko īsti mani vajadzētu vainot. Mani detektīvi nespēja atrast ne pēdu... jā,” viņš piebilda, ieraudzījis Elizabetes iztrūcināto skatienu, “es nolīgu detektīvus vienā laikā ar tevi. Es domāju, ka tavs brālis slēpjas no kreditoriem, un tev bija radušās tieši tādas pašas aizdomas. No otras puses, pastāvēja iespēja, ka viņš, mēģinādams atgriezties mājās, gājis bojā, un tādā gadījumā man nāktos tev atzīties šajā noziegumā.”

“Ja tu nebūtu uzzinājis par viņu neko, vai tad tu man kādreiz vispār būtu atklājis, kāpēc viņš atstāja Angliju?”

Ians, kas visu laiku bija skatījies uz Elizabetes plaukstu, lēni vilkdams pār to ar īkšķi, pacēla galvu.

“Jā.” Brīdi klusējis, viņš piebilda: “Pavisam īsu brīdi pirms tavas nozušanas es jau biju nolēmis dot detektīviem vēl sešus mēnešus laika. Ja arī tad netiktu atrastas nekādas Roberta pēdas, es biju nolēmis pastāstīt tev visu, kas man bija zināms.”

“Jauki,” viņa klusi noteica. “Man negribētos domāt, ka tu būtu spējīgs klusēt visu mūžu.”

“Tas nebija gluži dēvējams par cēlu lēmumu,” Ians atzina. “Pie visa bija vainojamas bailes. Es dzīvoju pastāvīgās šausmās, ka pie mums kādu dienu ieradīsies Vērdsverts, lai iesniegtu tev pierādījumus, ka esmu nodarījis tavam brālim nelabojamu ļaunumu vai vēl ko sliktāku. Reizēm,” viņš piemetināja, “mani pārņēma patiesa vēlēšanās, kaut kāds no detektīviem atrastu ko tādu, kas vai nu mani attaisnotu, vai padarītu par vainīgu, lai manas šaubas reiz beigtos. Saproti, man nebija ne jausmas, ko tu grasies darīt.”

Ians skatījās uz Elizabeti, gaidīdams viņas atbildi, un, kad viņa klusēja, piebilda:

“Man pašam un mūsu kopīgajai nākotnei nozīmētu ļoti daudz, ja tu spētu noticēt tam, ko esmu tev tagad atklājis. Zvēru, ka tā ir patiesība.”

Elizabete pacēla acis.

“Es tev tiešām ticu.”

“Paldies!” Ians pazemīgi noteica.

“Nevajag man pateikties,” viņa mēģināja jokot. “Īstenībā esmu apprecējusies ar brīnišķīgu cilvēku, kurš man iemācīja allaž iztēloties sevi pretinieka vietā un mēģināt uztvert situāciju no viņa viedokļa. Es tā arī darīju un jau pirms krietna laika sapratu iemeslus, kāpēc tu man nevēlējies stāstīt par Roberta nozušanu.” Atkal kļuvusi nopietna, viņa turpināja: “Iedomājoties sevi tavā vietā, es pat spēju uzminēt, kā tu izturēsies, kad es atgriezīšos. Jau pirms tam, kad ieraudzīju, ar kādu seju tu uz mani skatījies lordu palātā, es zināju, ka tev būs ārkārtīgi grūti piedot man, ka esmu tevi sāpinājusi un apkaunojusi. Tomēr man pat prātā nebija ienācis, uz ko tu būsi spējīgs, lai censtos man atdarīt.”

Ians ieraudzīja sāpes Elizabetes acīs, un, par spīti savai pārliecībai, ka to visu tomēr bija vajadzējis pateikt, viņš tikai ar fizisku piepūli savaldījās, lai nemēģinātu veldzēt viņas sāpes ar saviem glāstiem un apklusināt viņu ar savām lūpām.

“Redzi,” viņa lēni skaidroja, “es nojautu, ka tu mani padzīsi, kamēr nebūsi ticis pāri savām dusmām, vai arī dzīvosi kopā ar mani un atriebsies slepus tā, kā to parasti dara vīrieši. Tomēr nespēju pat iedomāties, ka tu mēģināsi uz visiem laikiem izbeigt mūsu laulību. Un aizmirst mani. Man vajadzēja to sagaidīt, ņemot vērā, ko Dankans man agrāk bija stāstījis par tevi, taču pirms manas aizbēgšanas tu biji sacījis, ka mīli mani, un es pārāk paļāvos uz to...” “Tu sasodīti labi zini, ka es tevi mīlēju. Un mīlu vēl tagad. Dieva dēļ, ja tu netici nekam citam, ko esmu tev sacījis, tad vismaz notici šiem vārdiem!”

Ians gaidīja, ka Elizabete iebildīs, taču tas nenotika, un Ians saprata, ka viņa, kaut arī jauna un nepieredzējusi, tomēr ir arī ļoti gudra.

“Es zinu, ka tu mani mīlēji,” viņa klusi atteica. “Ja tu nebūtu mani tik ļoti mīlējis, es nemūžam nespētu nodarīt tev tādas sāpes un tev nebūtu vajadzējis izvairīties no iespējas, ka es to varētu vēl kādreiz atkārtot. Es to sapratu, kad stāvēju tavā kabinetā un tu man teici, ka gribi šķirties. Ja es nebūtu sapratusi tavas rīcības iemeslus un tevi pašu, tad nebūtu visu šo laiku cīnījusies par tevi.” “Es netaisos apstrīdēt tavu slēdzienu, taču zvēru, ka vairs nekad tā neizrīkošos ar tevi.”

“Paldies! Šaubos, vai es spētu vēlreiz to pārciest.”

“Vai tu man nevarētu pastāstīt, kas bija tas, ko tev pateica Dankans un kas tev lika nonākt pie šāda secinājuma?”

Elizabetes smaids bija maiguma un izpratnes pilns.

“Viņš man pastāstīja, ko tu izdarīji, kad biji atgriezies mājās un uzzinājis, ka tava ģimene gājusi bojā.”

“Ko tad es izdarīju?”

“Tu nošķīri sevi no vienīgā, ko mīlēji, no melnā labradora, kuru biji nosaucis par Ēnu. Tu to izdarīji, lai vairs nekas nespētu darīt tev sāpes vismaz ne kas tāds, pār ko tu spēj valdīt. Mēģinādams šķirt mūsu laulību, tu būtībā izdarīji to pašu, kaut arī mazliet skarbāk.”

“Tavā vietā,” Ians aizsmakušā balsī teica, piekļaudams plaukstu pie meitenes vaiga, “es mani ienīstu.”

Elizabete pagrieza galvu un noskūpstīja viņa plaukstu.

“Vai tu zini,” viņa ar asarainu smaidu sacīja, “kāda sajūta ir apzināties, ka esmu tik ļoti mīlēta?” Viņa papurināja galvu, it kā meklēdama labāku izskaidrojumu, un no mīlestības trīcošā balsī iesāka vēlreiz: “Vai tu zini, ko es ievēroju ik reizi, kad mēs atrodamies sabiedrībā?”

Nespēdams savaldīties, Ians apskāva Elizabeti un piespieda sev klāt.

“Nē,” viņš čukstus atbildēja. “Ko tu ievēro?”

“Es ievēroju, kā citi vīri izturas pret savām sievām, kā viņi uz tām skatās un kā sarunājas. Un vai zini ko?”

“Nu?”

“Es esmu vienīgā sieva,” viņa smeldzīgi nočukstēja, “un vēl Aleksa, kuras vīrs viņu dievina un nemaz neraizējas, vai citi to redz. Un es esmu pilnīgi pārliecināta,” viņa noteica ar maigu smaidu, “ka esmu vienīgā sieva, kuras vīrs ir mēģinājis viņu pavedināt slimnīcas uzcelšanai paredzēto līdzekļu vākšanai izveidotas komitejas priekšā.”

Ians novaidēdamies iesmējās un apskāva viņu vēl ciešāk, ar lieliem panākumiem mēģinādams pavedināt savu sievu turpat uz dīvāna.

Aiz loga krita sniega pārslas, un kamīnā sabruka pagale, liekot pa skursteni izskriet spožām dzirkstelēm. Apmierināta un laimīga, piekļāvusies Ianam zem segas, ko viņš bija abiem pārvilcis, Elizabete laiski atcerējās tā arī neapēstās brokastis un iedomājās sātīgo maltīti, kas Ianam, bez šaubām, būtu pasniegta Montmei-nā. Nopūtusies viņa atrāvās un sāka ģērbties.

Kad Elizabete apgrozīja uz pannas uzlikto speķi, Ians nostājās sievai aiz muguras, aplika rokas viņai ap vidukli un sāka lūkoties viņai pār plecu.

“Izskatās briesmīgi gardi,” viņš pajokoja. “Es jau domāju, ka dabūšu mūsu tradicionālās brokastis.”

Elizabete pasmaidīja un ļāva Ianam pavērst sevi pret viņu.

“Kad mums jāatgriežas mājās?” viņa vaicāja, iedomādamās, cik jauki jūtas šeit kopā ar Ianu.

“Ko tu teiktu par diviem mēnešiem?”

“Izklausās brīnišķīgi, bet vai tu esi pārliecināts, ka negarlaikosies, vai nesāksi raizēties par novārtā pamestajiem darījumiem?”

“Ja pēdējo triju mēnešu laikā tiem būtu varējusi kaitēt mana nevērība, mēs jau sen būtu izputējuši. Acīmredzot,” viņš smaidot piebilda, “esmu visu organizējis daudz labāk, nekā pats domāju. Turklāt Džordans man paziņos, ja gadīsies kāda konkrēta problēma, kam būs nepieciešama mana uzmanība.”

“Dankans sarūpēja man gandrīz simt grāmatu,” Elizabete sacīja, cenzdamās izdomāt, kā Ians varētu pavadīt laiku, ja viņi te uzkavētos, “bet tu jau tās droši vien esi izlasījis, un pat tad, ja neesi,” viņa pajokoja, “līdz trešdienai tev vajadzētu tikt ar tām galā. Baidos, ka tev būs garlaicīgi.”

“Jā, man nebūs viegli,” Ians sausi piekrita. “Es būšu ieputi-nāts šajā mājā kopā ar tevi. Nesaprotu, ko es te iesākšu, ja man nebūs ne grāmatu, ne darījumu, ar ko noņemties,” viņš piebilda un nekaunīgi pasmīnēja.

Elizabete burvīgi pietvīka un uzmanīgi ielūkojās vīram sejā. Viņas balss skanēja nopietni.

“Ja tev nebūtu klājies tik labi ja tu nebūtu sakrājis tik lielu bagātību tu šeit būtu juties laimīgs, vai ne?”

“Ar tevi?”

“Protams.”

Iana smaids izskatījās tikpat nopietns.

“Pilnīgi.”

“Kaut arī,” viņš piebilda, aizlikdams Elizabetes rokas viņai aiz muguras un pievilkdams sievu mazliet tuvāk sev klāt, “varbūt tu nemaz nevēlēsies palikt šeit, kad uzzināsi, ka tavi smaragdi ir atgriezušies savā vietā Montmeinā.”

Elizabete strauji pacēla galvu, un viņas acis iemirdzējās mīlestībā un atvieglojumā.

“Cik labi! Kad sapratu, ka Roberts visu izdomājis, mani pārņēma neticamas sāpes, iedomājoties, ka esmu šos smaragdus pārdevusi.”

“Tev sāpēs vēl vairāk,” Ians paķircinājās, “kad uzzināsi, ka tavs bankas čeks bija izrakstīts par mazliet mazāku summu, nekā man nācās samaksāt. Es biju spiests izdot četrdesmit piecus tūkstošus mārciņu, lai atpirktu to, kas jau bija ticis pārdots, un vēl piecus tūkstošus, lai atpirktu pārējo no juveliera, kam tu biji pārdevusi dārglietas.”

“Bet... tā ir nekaunīga zagšana!” Elizabete iesaucās. “Viņš par to visu man samaksāja tikai piecus tūkstošus!” Elizabete izmisumā pašūpoja galvu par Iana neprasmi tirgoties. “Viņš tevi ir pamatīgi apkrāpis!”

“Es par to īpaši neuztraucos,” Ians turpināja ķircināties, juzdamies ārkārtīgi apmierināts, “jo zināju, ka dabūšu atpakaļ šo naudu no tavas kabatas naudas. Ar procentiem, protams. Saskaņā ar maniem aprēķiniem,” viņš aprāvās, lai galvā veiktu matemātisku darbību, kuras izpildīšanai Elizabetei vajadzētu vairākas minūtes rēķināt uz papīra, “šodien tu man esi parādā apmēram simt piecdesmit vienu tūkstoti simt divdesmit sešas mārciņas.”

“Simt piecdesmit un... ko?” Elizabete iesaucās, daļēji uzjautrināta un daļēji sašutusi.

“Ir vēl tāds sīkums kā Heivenhērstas izmaksas. Es tās pieskaitīju pie izdevumiem par dārglietām.”

Viņas skaistās acis aizmiglojās prieka asarās.

“Tu to atpirki no atbaidošā Demarka kunga?”

“Jā. Un viņš tiešām ir atbaidošs. Viņam vajadzētu kļūt par tava tēvoča partneri. Viņiem abiem piemīt kamieļu tirgoņu instinkti. Es par to samaksāju simt tūkstošus mārciņu.”

Elizabetei iepletās mute, un viņas sejā atmirdzēja apbrīna. “Simt tūkstošus mārciņu! Ai, Ian...”

“Man ļoti patīk dzirdēt, kā tu izrunā manu vārdu.”

Elizabete pasmaidīja, tomēr nespēdama aizmirst Iana noslēgto lielisko darījumu.

“Pat man tas nebūtu izdevies labāk!” viņa augstsirdīgi atzinās. “Tieši tik daudz viņš par to samaksāja, un, kad dokumenti jau bija parakstīti, viņš pateica, ka būtu varējis dabūt simt piecdesmit tūkstošus, ja būtu vēl gadu nogaidījis.”

“Pilnīgi iespējams.”

“Bet ne jau no tevis!” Elizabete lepni paziņoja.

“Ne no manis,” Ians smaidīdams piekrita.

“Vai viņš to mēģināja?”

“Viņš mēģināja pieprasīt no manis divi simti tūkstošus, kad saprata, cik svarīgi man ir šo īpašumu atkal atpirkt.”

“Tu noteikti biji ļoti gudrs un viltīgs, ja jau piespiedi viņu samierināties ar daudz mazāku summu.”

Visiem spēkiem pūlēdamies apvaldīt smieklus, Ians piekļāvās pie Elizabetes un pamāja.

“Ļoti viltīgs,” viņš apslāpētā balsī piekrita.

“Un tomēr es gribētu zināt, kāpēc viņš kļuva tik labvēlīgs pret tevi.”

Apvaldījis jautrību, Ians paskaidroja:

“Es viņam liku saprast, ka manās rokās atrodas kas tāds, ko viņam vajag daudz vairāk par iespaidīgu peļņu.”

“Tiešām?” Elizabete bijīgi pārvaicāja. “Kas tad atradās tavās rokās?”

“Viņa dzīvība.”

Epilogs

Stāvēdams uz terases līdzās balustrādei, Ians lūkojās uz Montmeinas skaisto dārzu, kur starp ģerānijām, pētot to krāšņos ziedus, bija notupusies Elizabete un viņu trīs gadus vecā meita Kerolaina. Viņu galvas bija saliktas tik cieši kopā, ka šķita neiespējami izšķirt, kur beidzas Elizabetes mirdzoši zeltainie mati un sākas Kerolainas cirtas. Elizabete kaut ko pateica, un Kerolaina laimīga iesmējās. Ians pasmaidīja, dzirdot šo priekpilno skaņu.

Viņam aiz muguras pie galda sēdēja vectēvs un Dankans, aizrautīgi spēlēdami šahu. šovakar bija paredzēta balle septiņsimt viesiem, kuru Ians rīkoja par godu Elizabetes dzimšanas dienai. Pēkšņi klusējošo šaha spēlētāju domas pārtrauca sešus gadus veca puisēna un viņa mājskolotāja ierašanās. Zēns jau ļoti līdzinājās Ianam, bet skolotājs izskatījās pēc cilvēka, kurš nonācis uz izmisuma robežas, būdams spiests cīnīties ar mazā bērna saprātu, kas tāpat stipri līdzinājās Iana prātam.

“Lūdzu piedošanu!” Tvindela kungs ierunājās un atvainodamies paklanījās šaha spēlētājiem. “Jaunajam kungam Džonata-nam un man radās kāds strīds, un es nupat sapratu, ka jūs, vikār, varbūt varētu to izšķirt, ja būtu tik laipns.”

Atrāvis skatienu no šaha galdiņa un prātu no gandrīz sasniegtās uzvaras, Dankans līdzjūtīgi uzsmaidīja nomocītajam skolotājam.

“Kā es varu jums palīdzēt?” viņš apvaicājās, paskatīdamies uz skolotāju un tad uz sešus gadus veco puisēnu, kurš bija tūdaļ pievērsis uzmanību šaha galdiņam.

“Runa ir par debesīm, vikār,” Tvindela kungs paskaidroja. “Precīzāk izsakoties, par attiecīgās vietas aprakstu. Es visu rītu pūlos iegalvot jaunajam kungam Džonatanam, ka šī vieta nav pilna ar neiespējamām lietām.”

Šajā brīdī jaunais kungs Džonatans novērsās no šaha galdiņa, saņēma rokas aiz muguras un uzlūkoja savu vectēvoci un vecvectēvu, it kā grasīdamies pavēstīt viņiem ko tik absurdu, ka tam gluži vienkārši nav iespējams noticēt.

“Tvindela kungs,” viņš paskaidroja, pūlēdamies apslāpēt smaidu, “uzskata, ka debesīs ielas ir darinātas no zelta. Tas, protams, nevar būt.”

“Kāpēc tad ne?” hercogs pārsteigts pavaicāja.

“Tāpēc, ka vasarā šādas ielas pārāk sakarstu un pa tām nevarētu braukt ar zirgiem,” Džons atteica, izskatīdamies mazliet satriekts par šādu vecvectēva nesapratni. Cerīgi pagriezies pret savu vectēvoci, Džons jautāja viņam: “Ser, vai jums neliekas, ka metāla ielu esamība debesīs šķiet ārkārtīgi neticama?”

Dankans, kas bija atcerējies līdzīgas sarunas ar Ianu tādā pašā vecumā, atgāzās krēslā, un viņa sejā atplauka priecīgas gaidas.

“Džon,” viņš laimīgs atteica, “pavaicā to savam tēvam! Viņš stāv, lūk, tur, pie balustrādes.”

Puisēns piekrītoši pamāja, kaut ko iečukstēja hercogam ausī un pagriezās, lai dotos pie tēva.

“Kāpēc tu neatbildēji uz Džona jautājumu, Dankan?” hercogs ziņkāri pavaicāja. “Tev taču vajadzētu zināt, kādas izskatās debesis.”

Dankans savilka uzacis tēlotā nosodījumā.

“Kad Ianam bija seši gadi,” vikārs atturīgi noteica, “arī viņš mēdza man uzdot dažādus teoloģiskas un retoriskas dabas jautājumus tieši tāpat kā šis zēns. Es parasti nepratu viņam atbildēt. Tas bija ļoti nepatīkami.” Pievērsis acis mazajam puisēnam, kas gaidīja, kamēr tēvs viņu pamanīs, Dankans priecīgi piebilda: “Es šo dienu esmu gaidījis daudzus gadu desmitus. Starp citu,” viņš piemetināja, “ko tev Džons nupat pačukstēja?”

Hercogs pietvīka.

“Viņš... ē... teica, ka tu pēc četriem gājieniem nokaušot manu karalieni, ja es nepārvietošot bandinieku.”

Abu pie šaha galdiņa sēdošo vīriešu smiekli lika Ianam atskatīties pār plecu, un viņš ieraudzīja Džonatanu, kas stāvēja turpat līdzās. Ians pasmaidīja un pievērsās dēlam, kas bija ticis ieņemts tajā sniegainajā naktī, kad Ians bija atgriezies savā Skotijas mājā.

“Tu izskaties pēc cilvēka, kuram kaut kas ir padomā,” viņš pajokoja. Pamanījis mājskolotāja nomocīto seju, viņš atkal uzlūkoja dēlu un līdzjūtīgi piebilda: “Šķiet, ka starp tevi un Tvindela kungu atkal izcēlies kāds pieklājīgs strīds. Par ko tad jūs runājāt šoreiz?”

Džona sejā atplauka smaids, un puisēns atvieglots pamāja. Jebkurš cits būtu juties satriekts par viņa uzskatiem un viņa jautājumu apmulsināts, taču zēns zināja, ka tēvs ne vien visu sapratīs, bet arī sniegs pieņemamu atbildi.

“Tvindela kungs grib, lai es noticu, ka debesīs ielas ir bruģētas ar zeltu. Vai vari iedomāties?” Džons iesmējās. “Kādu temperatūru tad sasniegtu tīrs zelts, ja saule jūlijā to karsētu desmit stundas no vietas? Tad jau neviens nevarētu pastaigāt pa ielu!” “Ko tev teica Tvindela kungs, kad tu to paskaidroji?” Ians uzjautrināts nopietni vaicāja.

“Viņš teica, ka mums debesīs droši vien nebūs kāju.”

“Tas izklausās nepatīkami,” Ians piekrita. “Un kā tev pašam šķiet, kā izskatīsies debesis?”

“Man nav ne jausmas. Un tev?”

“Tas gan ir tikai mans viedoklis,” Ians sacīja savam apmulsušajam dēlam. Viņš pietupās, aplika roku ap puisēna pleciem un norādīja uz dārzu. It kā nojauzdamas, ka tiek vērotas, Elizabete un Kerolaina pacēla galvu, palūkojās uz terasi, uzsmaidīja, skatienos atmirdzam mīlestībai, un pamāja divas zaļacainas meitenes ar zeltainiem matiem. “Pēc manām domām,” Ians nopietni atzinās, “mēs patlaban atrodamies debesīs.”

“Bet te taču nav eņģeļu,” Džons aizrādīja.

“Es redzu veselus divus,” viņa tēvs klusi atbildēja, tad paskatījās uz dēlu un smaidīdams pārlaboja, “nē, trīs.”

Mazais zēns lēni pamāja, un viņa sejā parādījās saprotošs smaids. Pagriezies, lai uzlūkotu lielo vīrieti sev blakus, viņš pajautāja:

“Tu gribi teikt, ka debesis ir tur, kur cilvēks tās vēlas ieraudzīt?”

“Manuprāt, tas ir pilnīgi iespējams.”

“Man arī tā liekas,” Džons piekrita, mirkli pārdomājis. Zēns jau grasījās pagriezties, tad ieraudzīja skolotāju un radiniekus, kas gaidpilni raudzījās uz viņu, atkal pievērsās tēvam un, bezpalīdzīgi pasmaidījis, noteica: “Viņi man jautās, ko tu sacīji. Un, ja es pateikšu Tvindela kungam, ka, pēc tavām domām, debesīs izskatīsies tieši tāpat kā te, viņš jutīsies ļoti vīlies. Viņš cer, ka tur būs ar zeltu bruģētas ielas, eņģeļi un spārnoti zirgi.”

“Jā, es saprotu, ka viņam ar to būs grūti samierināties,” Ians piekrita un maigi noglāstīja dēla vaigu. “Paskaidro viņam, ka mūsu dārzā izskatās gandrīz tāpat kā debesīs.”

Džūdita Maknota

DEBESU SVĒTĪBA

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Jekaterina Iļjenkova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

“Apgāds “Kontinents””,

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 21026715.

Apgādā “KONTINENTS” internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāniatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

\

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Maknota Džūdita Debesu svētība

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa

20. nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

25. nodaļa

26. nodaļa

27. nodaļa

28. nodaļa

29. nodaļa

30. nodaļa

31. nodaļa

32. nodaļa

33. nodaļa

34. nodaļa

35. nodaļa

36. nodaļa