Šapiro Ričards un Estere

Dinastija

Ričards un Estere Šapiro

Dinastija

1. nodaļa

KERINGTONU krāšņais savrupnams, kurā pēdējos gados pavaldījis klusums un reti kāds iegriezies, bija viesu pārpildīts. Drtr/A pa zaļajiem, nevainojami koptajiem mauriņiem cienīgi pastaigājās kungi smokingos un elegantas dāmas, tērpušās Parīzes un Ņujorkas labāko modelētāju darinātos tērpos. Cits pēc cita pa vārtiem ieslīdēja automobiļi, pakalpīgi sulaiņi steidzās atvērt to durtiņas un jaunpienācējus aizvadīt uz viesistabu vai pie baseina, kur bija izvietoti klāti galdiņi ar dzērieniem un uzkodām tiorn, kuri dega nepacietībā nekavējoties sākt svinēt šo izcilo notikumu.

Viss darījumu pasaules zieds bija sapulcējies, lai piedalītos it (vērojamā naftas magnāta Bleika Keringtona laulību ceremonijā. Pēc šķiršanās no sievas Bleiks daudzus gadus bija baudījis brīvību, un nu pēkšņi viņš lielā steigā precējās ar savu sekretāri, •.kaistu, taču apbrīnojami vienkāršu un sirsnīgu, neparastas pievilcības apgarotu jaunu sievieti. Bet viņa ievērību taču bija centušās izpelnīties visspožākās sabiedrības zvaigznesl Nevienādās laulības izraisīja īstu emociju vētru - neizpratni, (izvainojumu, klanu neapmierinātību. Taču Bleikam Keringtonam i itu domas parasti bija dziļi vienaldzīgas. Kristela Dženingsa bija sieviete, kurai viņš beidzot bija spējis noticēt.

Ceremonija sākās — viesi steidzās uz viesistabu. Par tās sapošanu šim svinīgajam notikumam bija gādājis viens no modernākajiem un dārgākajiem Ņujorkas dizaineriem. Kamīns kā milzu vāze bija piepildīts ziediem. No tējasrožu un rododendru vītnēm mākslinieks bija izveidojis altāri, ar kuru ļoti iepojās. Gatavojoties šīm kāzām, bija iztukšoti visi Denveras puķu veikali, un tagad ziedu maigās smaržas virmoja visās četrdesmit astoņās plašā savrupnama istabās.

Kamēr mācītājs atšķīra Bībeli, bet viņa palīgi, stāvēdami tam aiz muguras, par kaut ko klusi sačukstējās, klātesošo skatieni alkatīgā ziņkārē pētīja līgavu un līgavaini. Bleiks un Kristela, kaut arī raksturā tik atšķirīgi, bija burvīgs pāris. No Bleika starot staroja spēks un vīrišķība Lai gan tā matos jau vērpās sudraboti pavedieni, viņš vēl aizvien bija stalts un izveicīgs kā divdesmitgadīgs jauneklis. Savs nopelns šajā ziņā bija pastāvīgajiem treniņiem kortā un biežajām izjādēm.

Kristela Dženingsa likās pats sievišķības un maiguma iemiesojums. Viņas skaidrās, mirdzošās acis paļāvīgi vērās mācītājā. Viss šis greznums un spožums pieticīgo sekretāri mulsināja. Septiņas modistes veselu stundu bija palīdzējušas viņai saposties laulību ceremonijai. Viņas bija apjūsmojušas līgavas tērpu un kaklarotu, kas maksāja vismaz septiņdesmit tūkstošus dolāru. Kristela skumji atcerējās, kā viņām ar māti, kad nomira tēvs, nebija pat divsimt dolāru, lai viņu pienācīgi apglabātu. Kristela Dženingsa nespēja sevi iztēloties Keringtonas kundzes - šīs pils valdnieces lomā.

“Tele, pretīga sugas tele,” naidīgi domāja Felona, Bleika meita, vērodama pamāti. Viņa bija atlidojusi uz kāzām no Atēnām, šī notikuma dēļ palaižot garām izdevību noskatīties futbola maču. Ziņa par tēva precībām Felonu bija ļoti satriekusi. Viņa dievināja Bieiku, kura dēļ bija neiedomājami greizsirdīga uz visu pasauli. Viņa pati piekopa visai vētrainu dzīvesveidu, bieži mainīja pielūdzējus un mēdza sadarīt ne mazums muļķību. Tā reti bija mājās un piedzīvojumu meklējumos bija apceļojusi vai visu pasauli. Bleiks gan meitu reizēm saudzīgi norāja, tomēr viņa bija un palika viņa mīlule.

Pavisam citādi bija ar Stīvenu. Bleiks dēlam pat nebija aizsūtījis ielūgumu uz kāzām, tā liekot saprast, ka viņa klātbūtne nav vēlama. Stīvs bija izslēgts no universitātes un nu jau gadu, neko nedarīdams, slaistījās pa Ņujorku. Nesen pakalpīgas mēles Bleikam bija pačukstējušas, ka viņa dēls īrē dzīvokli kopā ar savu sirdsdraugu Tedu Dinardu un ka abus acīmredzot vieno ne jau tikai labu draugu attiecības vien. Viņa dēls — homoseksuālists! Tādu apkaunojumu Bleiks nespēja paciest. No šī brīža viņš Stīvenu nicināja un nevēlējās viņu vairs redzēt. Felona tomēr bija pierunājusi brāli atgriezties mājās un piedalīties laulību ceremonijā. ♦

Jā, Bleiks Keringtons nebija apmierināts ar savu personisko dzīvi un saviem bērniem. Līdz šim visu viņa dzīvi bija aizņēmis darbs. Tas viņam aizstāja gan ģimeni, gan pieķeršanos tuviem cilvēkiem. Taču tagad viņam bija Kristela, un Bleikā bija modušās cerības uz laimi. Viņu pamatoti uzskatīja par cietas dabas cilvēku, raksturā nelokāmu un nežēlīgu. Kristela bija pratusi atkausēt viņa ledaino sirdi. Klātesošie vairs nepazina agrāko Keringtonu, šo finansu un darījumu pasaulē iegrimušo vīru, kurš piepeši bija pārvērties par maigu laulāto draugu. Dievināšanas pilnām acīm viņš noraudzījās Kristela, sargādams to no neveiklām situācijām.

Bleiks ļoti labi saprata, cik Kristela jūtas neomulīgi šajā viņai svešajā pasaulē, svešu |aužu vidū. Jokodams un jautri tērzēdams, viņš centās sievu izklaidēt. Pēc laulību ceremonijas viņi stāvēja dārzā pie baseina un pieņēma apsveikumus. Viņiem garām plūda nebeidzama viesu straume. Dāmas skūpstīja Bleiku un Kristelu, kungi spieda jaunajam vīram roku. Nemitīgi skanēja līksmi uzsaucieni un laimes vēlējumi. Taču pat šajos laimīgajos mirkļos Bleiks nespēja atturēties no dzēlīgām piezīmēm, kas bija veltītas dažam labam no viņa tuvajiem paziņām.

— Vai redzi, dārgā, to jautro resnīti? Tas ir Bredlijs Milbums. Pirms trim gadiem viņš nogalināja savu sievu - nožņaudza ar pašas zeķbiksēm. Nācās izlikt pusmiljonu, lai šo lietu noklusinātu, — viņš čukstēja sievai ausī.

Kristela Milburnam samocīti uzsmaidija, bet Bleiks, it kā nekas nebūtu noticis, laipni uzsauca:

— Bred, veco zēn, kāds prieks tevi redzēt!

Pēc tam Kristelai stādīja priekšā Keringtonu advokātu Endrjū Leirdu. Tieši viņš, starp citu, bija Bredliju Milburnu paglābis no cietuma. Un arī Bleiku viņš ne reizi vien bija izpestījis no šķietami bezcerīgām situācijām. Un ne vienmēr tas bija noticis likumīgā ceļā. Ne jau velti Leirds saņēma savus pasakainos honorārus. Tie bija atbilstoši viņa reputācijai - talantīgs un izmanīgs jurists.

— Bet tev taču ir arī īsti draugi? - Kristela Bleikam cerīgi apjautājās. - Piemēram, Sesils Kolbijs?

Keringtonam tas, kas bija iegūstams viegli un bez cīņas, nebija vajadzīgs. Viņu pievilka cīņas azarts, vilināja šķēršļu pārvarēšana.

—Vislabākais draugs ir beigts ienaidnieks. - Bleiks pavīpsnāja. - Sesils ir mans konkurents, dārgā.

Kristela viņu uzlūkoja ar neslēptām šausmām. Kā gan var dzīvot bez draugiem? Viņai gan bija labi draugi. Uz kāzām tie bija atbraukuši vecā poršā un tagad sērdienīgi stāvēja nomaļus ar šampanieša glāzēm rokās un izskatījās kā nabaga radinieki. Brīžiem Kristelu pārņēma drūmas priekšnojautas -*vai viņa spēs iedzīvoties šajā neizprotamajā sabiedrībā, kur jutās tik neiederīga?

Sabiedrība, kurā uzturējās Keringtoni, protams, ne mirkli nešaubījās, ka pelnrušķīte Kristela, iegūstot naftas magnātu, piedzīvojusi neizsakāmu laimi. Viņi neticētu, ja uzzinātu, ka Kristela ilgi šaubījusies un ka Bieikam nācies krietni nopūlēties, lai pierunātu šo sievieti kļūt par viņa sievu. Viņa draugs un ienaidnieks Sesils Kolbijs apgalvoja, ka Bleiks tikai tāpēc apprecējis Dženingsas jaunkundzi, ka viņas sirds piederējusi citam. Bieikam

Nevienam nebija noslēpums, ka Kristelai savulaik bija vētrains romāns ar Metjū Bleisdelu. Metjū ilgus gadus bija nostrādājis pie Keringtona, un viņus ar Bleiku vienoja sena draudzība. Metjū sievai bija nepieciešams ārstniecisks kurss psihiatriskajā dziednīcā, tāpēc viņa meita dzīvoja pie vecmāmiņas. Par šķiršanos nevarēja būt ne runas, un tas nozīmēja, ka Kristelas un Metjū attiecībām nebija nākotnes. Kristela jau arī šķiršanos nekad pat nepieminēja un bija samierinājusies ar draudzenes lomu.

Kad Bleiks iemīlējās savā sekretārē, viņš pirmām kārtām atbrīvojās no sava sāncenša, nosūtīdams Metjū uz naftas urbumu kādā no Tuvo Austrumu zemēm. Metjū nebija izvēles — ik mēnesi tam vajadzēja apmaksāt dziednīcas rēķinus. Viņš sprieda, ka varbūt tā arī ir labāk — pats liktenis to izšķīra ar Kristelu, dodot viņai iespēju nokārtot savu dzīvi. Pusotra gada laikā viņš ne reizi tai neatrakstīja, toties Kristela uzrakstīja simtiem vēstuļu, taču nevienu no tām tomēr nenosūtīja.

Pamazām Kristela aizvien vairāk un vairāk pieķērās Bieikam. Viņa bija tik vientuļa un nelaimīga, bet Keringtona kungs bija īsts spēka un paļāvības iemiesojums, un viņš bija tik uzmanīgs un ni.iigs un nemitīgi atkārtoja, cik ļoti viņa tam nepieciešama Draudzenes apgalvoja, ka tai pasakaini paveicies. Un Kristelajau gandrīz padevās, lai gan vēl aizvien nespēja aizmirst Metjū. Iflpēc Slaiks bija bezgala sapīcis, kad pēkšņi atkal uzradās Motjū, kurš bija atgriezies Denverā visnepiemērotākajā btīdī.

Tuvo Austrumu zemēs nemitīgi uzliesmoja revolūcijas, puči un apvērsumi. Keringtons bija pelnījis milzu naudu, ieguldot kapitālus Tuvo Austrumu naftas atradnēs. Tas bija nesalīdzināmi lētāk nekā izdarīt urbumus Savienotajās Valstīs. Taču politiskās kataklizmas aizvien biežāk sagādāja galvassāpes varenajai naftas sabiedrībai “Denvera— Keringtons”.

Mazajā valstiņā, kur naftas atradnēs bija strādājis Metjū Bleis-dels, uzliesmoja revolūcija. Jaunā valdiba konfiscēja visus naftas torņus un parādīja amerikāņiem durvis. MetjO nācās atgriezties, un jau pirmajā dienā pēc atgriešanās atradās ‘ labvēļi”, kuri pavēstīja viņam par Kristelas un Bleika gaidāmajām kāzām.

Jau pēc neilga laika dienesta apartamentos viņš aci pret aci saskrējās ar pašu Kristelu. Metjū ieraugot, Kristelas jūtas uzbrāzmoja ar jaunu sparu. Tātad viņa velti bija mēģinājusi sev iestāstīt, ka jau iemīlējusi Bleiku un spēs kļūt tam par labu sievu. Metjū tikmēr pārdzīvoja īstas greizsirdības mocības. Vēl nesen viņš bija no sirds vēlējies, lai Kristela to aizmirstu un kļūtu laimīga ar citu, bet nu dusmojās uz viņu, it kā tā būtu to nodevusi.

— Vai tu patiesi viņu mīli vai tās ir aprēķina laulības? — vāji slēptas dusmās un aizvainojumā viņš taujāja.

Kristela klusēja. Viņai likās, ka Metjū tās saderināšanās ir vienaldzīga.

— Pašlaik man ir svarīgi tikai tas — vai esmu tev vajadzīga vai ne? Ja tu teiksi "jā”, es ar Bleiku vairs nesatikšos, - viņa klusi

sacīja

īsu mirkli Metjū vilcinājās, bet jau nākamajā mirklī saņēmās. Novērsies, lai Kristeia neredzētu tā acis, viņš strupi caur sakostiem zobiem atteica:

— Tu neesi man vajadzīga, Kristel! Es tevi vairs nemīlu.

Kristela tumši pietvīka. Nekad neviens viņu vēl nebija tā

pazemojis. Nevienam viņa nebija uzbāzusies, un arī Metjū tā nesāks diedelēt mīlestību. Kristela strauji apcirtās un ātrā sorī, neko sev apkārt neredzēdama, metās projām. Dažas dienas vēlāk viņi ar Bleiku paziņoja kāzu datumu.

Keringtonu pāra medusmēnesis tomēr drīz tika pārtraukts. Viņi bija apceļojuši Havaju salas un Taiti un grasījās iegriezties vēl kādā eksotiskā kūrortā, kad pienāca telegramma no Leirda. Tuvajos Austrumos bija noticis vēl viens valsts apvērsums. Šoreiz Bleiks bija zaudējis nevis pāris urbumu, bet ļoti lielas naftas atradnes. Tās jau bija nopietnas briesmas, kas varēja beigties ar pilnīgu bankrotu.

Kristelai nu bija lemts iepazīt gluži citādu Bleiku — ne vairs dedzīgi iemīlējušos jaunlaulāto, bet gan naftas impērijas īpašnieku brīdī, kad tam draud sakāve. Dumpinieki bija aizturējuši ostā piecus tankkuģus. Kad Leirds to Bleikam paziņoja, viņa seja it kā pārakmeņojās un tā acīs uzplaiksnīs dzelžains spīdums.

"»"iklTdz viņi bija pārkāpuši mājas slieksni, tika sasaukta ārkārtēja apspriede un Bleiks ar savu advokātu un pārvaldnieku ieslēdzās bilbliotēkā.

Kristelu satrieca vīra vienaldzīgais, neko neredzošais skatiens. Pat ar saviem bērniem viņš sasveicinājās pavirši, pa roku galam un tūlīt pilnībā iegrima savās darba darīšanās. Kristela palika viena milzīgajā mājā un jutās kā uz vientuļas salas. Augām dienām vīrs par viņu nelikās ne zinis. Pat pie galda visi runāja tikai par naftu, par ostā nobloķētajiem tankkuģiem un par valdības vienaldzību.

— Nekas cits man neatliek kā sēdēt un gaidīt, kad šie fanātiķi cits citam apgriezīs sprandu. Un vēl nav zināms, vai mums izdosies atrast kopīgu valodu ar tiem, kuri tiks tronī, - Leirds prātoja

- Visticamāk, ka viņi nacionalizēs mūsu naftu, lai samaksātu ar to krieviem par viņu iznīcinātājiem, -• Bleiks nikni atcirta.

Kristela saprata tikai vienu - naftas sabiedrība pārdzīvo grūtas dienas. Diemžēl viņa vīram nekādi nevarēja palīdzēt. Un viņš jau arī nekad viņai nestāstīja par savām grūtībām. Bleiks Keringtons sieviešu prātaspējas diez cik augstu nevērtēja un biznesa jautājumos tām ierādīja visai pieticīgu vietu. Kristela centās atrast sev nodarbošanos, mēģināja pievērsties mājai, taču tūdaļ saskārās ar jauno radinieku un pat kalpotāju

pretestību.

Felona neslēpa savu nicīgo attieksmi pret pamāti, kura neprata ne ģērbties, ne uzņemt viesus. Tāda sieviete, kā viņa apgalvoja savu aprindu paziņām, vilks Bleiku Keringtonu lejup, graus viņa cieņu un labo slavu. Tā bija pilna apņēmības agri vai vēlu patriekt šo plebejieti no viņu ģimenes.

Kalpotāji zināja, cik liela ir Felonas loma šajā mājā, un, viņai iztapdami, pret jauno Keringtonas kundzi izturējās kā pret svešinieci, kas nejauši un uz neilgu laiku ielavījusies šajā ģimenē. Namzinis Džozefs pret viņu izturējās vēsi un atturīgi. Reiz kādā karstā dienā Kristela palūdza vakariņu galdu kiāt uz terases.

— Keringtona kungam nepatīk vakariņot zem klajas debess, -Džozefs atcirta un ignorēja viņas rīkojumu.

Istabenes aizmirsa Kristelas lūgumus, aiz muguras to aprunāja un smējās, ka tā klīstot pa māju kā Dieva nepieņemta. Felona triumfēja.

— Pat kalpotāji viņu nepieņem. Nekad viņa pie mums neiedzīvosies, — Felona teica brālim.

Vienīgi Stīvens sadraudzējās ar Kristelu, taču viņš pats bija kritis nežēlastībā un nespēja sagraut nelabvēlības mūri, ko tā māsa un Džozefs cēla apkārt pamātei.

Taču tad nogranda negaiss — un viss brīnišķīgā kārtā izmainījās. Kādu dienu Kristela dārzniekam Tonijam bikli palūdza ienest dažus ziedu pušķus viesistabā un guļamistabā, bet Tonijs nekaunīgi atcirta:

— Keringtona kungs necieš guļamistabā ziedus. Viņam no to smaržas sāp galva.

Kristela kā vienmēr pacietīgi pacieta dārznieka izlēcienu, taču šo sarunu nejauši bija noklausījies Bleiks. Viņš aizsvilās dusmās. Būdams pietiekami vērīgs, viņš tūdaļ atskārta necienīgo attieksmi, kāda bija izveidojusies šajā mājā pret Keringtonas kundzi. Lai cik aizņemts, Bleiks tomēr atlicināja veselu stundas ceturksni un īsi un aši šajā jautājumā ieviesa kārtību. Džozefam tika pavēlēts sasaukt visus kalpotājus ēdamistabā, kur tie bez kavēšanās arī ieradās.

— Esmu pieļāvis kļūdu, ka nestādīju jums priekšā Keringtonas kundzi — manu sievu un šīs mājas saimnieci. — Bleika balss skanēja asi, un Džozefs neviļus nodūra acis.

Kristela, tūdaļ sapratusi, ka Bleiks vēlas kalpotājus nostrostēt, lūdza to nedarīt. Viņai tas bija nepanesami. Taču Bleiks Keringtons nebija no tiem, kuriem patīk citus pazemot, tāpēc tikai bargi un bez aplinkiem norādīja tiem viņu vietu.

— Bet tagad, Kristel, iepazīsties ar saviem palīgiem, — viņš turpināja. — šis ir Maikls, šoferis, viņš ir godkārīgs, mīl noklausīties citu sarunas un jaukties citu darīšanās. Džeralds vilto bakalejas rēķinus. Dženete aizmirst to, ko viņai liek izdarīt. Han-nersonas kundzes radinieki pārtiek uz mana rēķina. Taču visi šie kalpotāji prot savu darbu, tā kompensējot savus mazos trūkumus.

Tad Bleiks saltām acīm paraudzījās uz dārznieku, un visi saprata, ka līdz šim teiktais ir tikai ievads, ka galvenais vēl tikai sekos.

— Keringtonas kundzei patīk ziedi istabās, man nepatīk, bet es pacentīšos pie tā pierast. Tomēr ir kaut kas, pie kā es nekad nepieradīšu, — un tā ir nekaunība, — Bleiks klusi, bet draudīgi sacīja. — Savāc savus čemodānus, Tonij, uri lai rīt no tevis te vairs nebūtu ne smakas!

Un Keringtona kungs, paņēmis zem rokas Keringtonas kundzi, devās projām, kamēr kalpotāji pārsteigti un nobijušies palika stāvam kā sasaluši.

Nākamajā dienā Kristela un Džozefs pierunāja Bleiku Tonijam piedot. Un Keringtona kungs dārzniekam augstsirdīgi piedeva. Kā teiktu biržā, Keringtonas kundzes akcijas bija strauji cēlušās. Bet Felona bija cietusi iznīcinošu sakāvi, izrādījās, ka pamāte ieņem ļoti stabilu vietu Bleika sirdī un mājā.

Pat Sesila Kolbija draugi mēdza apgalvot, ka viņam ir klaburčūskas sirds un klaidoņa dvēsele. Ne ģimenes, ne bērnu viņam nebija. Vienīgais cilvēks pasaulē, pret kum Sesils izjuta daudzmaz radniecīgas jūtas, bija viņa krustdēls Džefs. Puisis bija neprātīgi iemīlējies Felonā Keringtonā, bet tā par viņu nelikās ne zinis. Džefs viņai likās neciešami garlaicīgs.

Sesils visu apsvēra un pārdomāja. Viņš gribēja radiniekam palīdzēt. Turklāt iespējamās Felonas un Džefa laufibas viņš atzina par izdevīgām no visiem viedokļiem. “Koibiko” bija lielākā naftas sabiedrība. Tomēr nepavisam nenāktu par ļaunu arī sabiedrību "Denvera-Keringtons" pievienot saviem īpašumiem.

Bleika naftas sabiedrība Sesilam jau daudzus gadus bija kā dadzis acī, un viņš jau sen to iekāroja. Taču tagad Sesils sev iegalvoja, ka biznesa intereses nav galvenais, vienkārši ir jāpalīdz puisim nokārtot dzīvi. Bija ļoti izdevīgs brīdis — Bleikam draudēja pilnīgs bankrots. Sesils, protams, varēja viņam palīdzēt, izrakstot čeku par nozīmīgu summu. Taču Sesils Kolbijs nekad nevienam nepalīdzēja tāpat vien, negūstot no tā sev nekādu labumu.

Galvenais šķērslis šīm laulībām bija pati Felona. Un Sesils nolēma ar meiteni nekavējoties aprunāties. Viņi satikās ārpilsētā tuksnesīga ezera krastā. Sesils bija brīdinājis, ka tā būs lietišķa rakstura tikšanās, tomēr Felona te bija ieradusies, cerēdama ko vairāk. Taču Sesils viņu jau pirmajā brīdī pārsteidza ar tiešu un atklātu priekšlikumu:

— Es vēlos, lai tu apprecētos ar Džefu, mazulīt. Kā gan viņš var nepatikt? Spilgts, pievilcīgs, gādīgs. īsts Velsas prinča Den-veras variants!

— Es labāk precētu tevi, — Felona skumji atbildēja.

Nevarētu teikt, ka Sesilam tāda atzīšanās neglaimotu. Viņam

ļoti patika sievietes, un panākumi pie Ievas meitām tam bija ārkārtīgi svarīgi. Ka Felonai nav vienaldzīgs, Sesils jau sen bija pamanījis. Taču viņam patika nobriedušākas sievietes. Lai nu kā, bet Sesils nenocietās un meiteni apskāva. Un Felona kaislīgi piekļāva savas lūpas viņa mutei. Kādu mirkli viņš ļāvās skurbumam, bet tad atcerējās krustdēlu un saņēmās. Tā tiešām bija tikai lietišķa tikšanās.

Viņš izklāstīja Felonai savus argumentus, kas izklausījās visai pārliecinoši. Nu jā, viņa nemīl Džefu, taču kaislība drīs pagaist, bet vara paliek. Reti kurš jauneklis spēkos un iespējās varētu mēroties ar Džefu Kolbiju. Puisis tikai pareizi jāvada un jāvirza pa īsto kursu. Sesilam nav izdevies gūt pār viņu virsroku, bet Felona to spēs. Par abiem viņi varēs kalnus gāzt.

— Bet mana kāzu dāvana? - Felona viņu pārtrauca - Vai tu palīdzēsi tēvam izkļūt no nepatikšanām, vai dosi viņam naudu?

Sesils uzmeta viņai atzinīgu skatienu. Viņš vienmēr bija sajūsminājies par šīs meičas prātu un tvērienu. Jā gan, tas aplaimos Bieiku bez viņa piekrišanas, tā uzdodot tam ar knipi pa degunu. Bet Felona būs ar mieru kļūt par Džefa sievu, jo dievina savu tētiņu un viņa dēļ ir gatava uz jebkuru upuri.

Felona patiesi gari nedomāja. Jo sevišķi tāpēc, ka Džefs Kolbijs kā ēna staigāja viņas pēdās, nemitīgi stāstīdams par savu mīlestību. Felona nolēma pievērsties labdarībai un aplaimot šo nabadziņu. Turklāt bija tik patīkami upurēties tēva labā. Pēc divām nedēļām viņi ar Džefu aizbrauca uz Lasvegasu un tur klusi salaulājās — nebija ne greznu kāzu, ne viesu pūļa, ne laulības ceremonijas izmeklētā sabiedrībā.

Bleika sākotnējo pārsteigumu, ieraugot jaunlaulātos, drīz vien nomainīja neizpratne. Par tādu znotu viņš būtu varējis tikai sapņot. Prātīgais Džefs, uz kuru varēja paļauties, bija tieši tāds vīrs, kāds nepieciešams izlutinātajai Felonai. Taču brīnumi arto vēl nebeidzās. Sesils piepeši pārskaitīja viņa kontā lielu naudas summu, kas Bleikam palīdzēja izkļūt no grūtībām.

— Kas tur par brīnumu! - Felona nevērīgi piezīmēja - Viņš taču ir tavs draugs un darījumu partneris.

Volters Lankeršims, lai gan bija ne vien nodzīvojis īīdz sirmiem matiem, bet pat paspējis tos pilnīgi pazaudēt, tomēr nebija spējis piepildīt savu ilgoto sapni. Garus gadus viņš bija nostrādājis Kolbija un Keringtona labā, izdarījis naftas urbumus citiem, klusībā aizvien domādams par to, kad gan beidzot pats tiks pie sava uzņēmuma.

i

Naftinieku pasaulē vecais Volters bija izdaudzināts ar savu slaveno ožu. Viņš nicināja mācītos ģeofiziķus ar to magnetometriem un seismogrāfiem. Kamēr viņi velti urba sausu grunti simtiem kilometru attālumā no īstās vietas, Volters spēja atrast naftu pēc smaržas pat tad, ja tā atradās piecu tūkstošu pēdu dziļumā. Un dievs par viņu apžēlojās — viņš deva Volteram iespēju nomirt kā laimīgam īpašniekam. Kādu dienu Volters sameklēja Metjū, lai paziņotu viņam šo priecīgo vēsti.

- Vecīt, es dabūju licenci uz pieciem tūkstošiem akru zemes, kas jau pa gaba!u*ož pēc pirmšķirīgas jēlnaftas.

Metjū pavīpsnāja un ieteica draugam pagādāt kādu garāku naglu un āmuru - tad jau tā nafta pati šausies ārā kā šampanietis. Votters nopūtās: jā, problēmu netrūka, tāpēc jau arī viņš bija rēķinājies ar Metjū palīdzību un aicināja viņu kļūt par kompanjonu. Pirmā problēma bija iežu izvietojums — urbt nāksies ilgi un neatlaidīgi. Otrā problēma bijātā, ka dažam labam tā vien niezēja nagi nokampt viņa licenci. Kaut vai tam pašam Keringtonam! Gadiem ilgi viņš nebija gribējis ieguldīt naudu savā zemē. Sūknēt naftu Tuvajos Austrumos bija daudz lētāk. Bet tagad, kad revolūcijas un dumpji bija viņu izmēzuši no trim Austrumu valstīm reizē, viņš savu alkatīgo skatienu vērsa uz kaimiņu atradnēm. Pats par sevi saprotams, ka valdonīgais Bleiks Keringtons necietīs konkurentus un darīs visu, lai atņemtu viņam licenci.

Sākumā Metjū Voltera priekšlikumu gribēja noraidīt. Viņš nule kā bija pārvedis no dziednīcas sievu. Pēc ilgās šķiršanās viņi ar Klaudiju un meitiņu atkal mācps dzīvot kopā. Tas nebija tik vienkārši. Lindseja bija atradinājusies no mātes un vairījās notās. Klaudiju nomāca pat tuvu cilvēku sabiedrība. Bet Metjū vēl aizvien nespēja aizmirst Kristelu.

Taču Volters prata iekārdināt, viņa priekšlikums kā jebkurš brīnums bija vilinošs. Un galu galā Metjū pameta pastāvīgo darbu, lai kopā ar Volteru sāktu kaut ko pavisam jaunu, lai dotos pretī nezināmajam. Turklāt darbs pie Keringtona Metjū bija kļuvis nepanesams. Ar katru ādas poru viņš sajuta Bleika nepatiku -Keringtons nespēja viņam piedot romānu ar viņa sievu.

Abi — Volters un Metjū - paņēma bankā aizdevumu, ieguldija jaunajā urbšanas iekārtā savus pieticīgos ietaupījumus, salīga strādniekus un ķērās pie darba. Tomēr Keringtons mina viņiem uz papēžiem. Tie nemitīgi sajuta viņa elpu sev pakausī. Bleiks jau vairākkārt bija mēģinājis ar abiem censoņiem vienoties pa labam. Viņš ielūdza tos uz viesībām un piedāvāja kļūt par sabiedrības “Denvera - Keringtons” dalībniekiem. Taču Metjū un Volters lepni atteicās. Viņu pūliņu rezultātā taču bija dzimusi jauna sabiedrība “Lankerširns- Bleisdels”.

Metjū un Volters neticēja savām acīm, kad pie viņiem ieradās Stīvens Keringtons un lūdza pieņemt viņu darbā. Kāds no strādniekiem sāka klaigāt, ka Keringtons atsūtījis savu dēliņu viņus izspiegot, varbūt pat nodoties kaitniecībai un nu tikai jāgaida nelaime. Taču Metjū zināja par tēva un dēla sarežģītajām attiecībām. Visticamāk — Stīvens to darīja tāpēc, lai tēvam iespītētu.

Vai nebūs amizanti, ja Keringtonu atvase un mantinieks strādās sabiedrībā "Lankeršims-Bleisdels”? Bleiks niknumā sprāgs vai pušu! Protams, Stīvens nav nekāds spiegs. Metjū un Volters viņu pazina no bērna kājas, un tiem šis puisis patika. Stīvens bija cilvēks ar maigu, sievišķīgu un smalkjūtīgu dvēseli. Lai kam viņš līdzinājās, tikai ne tēvam!

Un viņi pieņēma Stīvenu Keringtonu darbā. Metjū nācās Stīvu aizstāvēt no citu strādnieku ņirgām, kuri viņu vajāja un apsaukāja par “zilo”. Metjū pats atzina tikai normālas attiecības starp vīrieti un sievieti - tādas, kādas bija lēmusi daba, tomēr viņš uzskatīja, ka ikviens ir tiesīgs dzīvot tā, kā tam tīk, un mīlēt, ko vēlas.

Pamazām viņi ar Stīvenu sadraudzējās. Reiz Metjū pat ielūdza viņu uz vakariņām. Klaudijai jaunais Keringtons iepatikās. Stīvens jau bija pieradis pie vientulības, bet nu pēkšņi tas bija ieguvisīstus draugus, tam bija ar ko satikties.

Pēdējā laikā dzīve mājās bija kļuvusi aizvien grūtāka, attiecības ar tēvu vērtās aizvien asākas. Turklāt finansiālo neveiksmju dēļ Bleiks bija kļuvis sevišķi neiecietīgs un rupjš.

Viņš dēlam paziņoja, ka tā dikā dzīve ir beigusies, laiks stāties pie darba kādā no rūpnīcām vai naftas sabiedrības administrācijā. Taču šoreiz Stīvens tēvam nepaklausīja un pat atļāvās aizrādīt:

- Mūsu sabiedrība aplaupa valsti, tīši uzskrūvējot benzīna cenas. Bet tu, tēvs, daudzus gadus esi balstījis Tuvo Austrumu režīmus, un nu šeihi ir apbruņojušies līdz zobiem un sākuši karot cits ar citu.

Tik nepatriotiskā naftas sabiedrībā Stīvens nevēlējās strādāt. Bleiks pārskaitās. Neskaitāmas reizes viņam jau bija teikts, ka tādi finansu dūži kā viņš novedīs pasauli pie trešā pasaules kara. Taču

Bleikam bija sāpīgi dzirdēt šādus vārdus no sava dēla — šī nožēlojamā dīkdieņa mutes. Felona, kura brāli ļoti mīlēja, centās strīdu noklusināt.

— Neklausies taču, ko viņš saka, tēt! Stīvens taču ir boļševiks! Viņam ir saasinātas sociālā taisnīguma jūtas. Ļautu tam vaļu, viņš Savienotās Valstis sadalītu kolhozos un vadītu tos ar politbiroja palīdzību.

— Es arī nedomāju klausīties! - Bleiks spējā niknumā atcirta. - Mani neinteresē, ko domā vīrietis, kurš guļ ar vīrieti.

Iestājās nomācošs klusums. Kristela pārmetoši uzlūkoja vīru, Felona izbijusies - brāli. Stīvens piecēlās no galda un, atstājis vakariņas neaiztiktas, izgāja no ēdamistabas. Tieši tovakar viņš izlēma, ka ies strādāt pie Metjū.

Ziņa, ka Stīvens iekārtojies sabiedrībā “Lankeršims—Bleis-dels", Bleiku aizskāra līdz sirds dziļumiem.

— Dari, ko vari! — viņš Leirdam pavēlēja. — Aizgriez viņiem visus ventiļus! Lai neviena banka nedod viņiem kredītu, viņiem ir jāpazūd no zemes virsas!

2. nodala

>

TODIEN Stīvens no urbuma atgriezās agrāk nekā parasti. Kristela ievēroja, ka viņš ir pilnīgi izsists no sliedēm, un ļoti uztraucās, nojauzdama nelaimi. Pie vakariņu galda Bleiks šad un tad pameta skatienu uz Stīvena pusi, un viņa acīs lēkāja zobgalīgas dzirkstis. Stīvens ilgi mēģināja sadūšoties, lai tēvu uzrunātu.

Viņš beidzot saņēmās. — Tēt, mums notika avārija. Mēs pārtraucām urbšanas darbus...

— Zinu. Sliktas ziņas ātri izplatās, — Bleiks viņu nevērīgi pārtrauca.

Stīvens satriekts viņu uzlūkoja: tēvs pat neslēpa, ka tās viņam drīzāk ir labas nekā sliktas vēstis. Nebija nekādu šaubu, ka naftas urbumā jau sen darbojās kāds uzpirkts ziņu pienesējs. Bet avārijā vainoja Stīvenu. Strādnieki bija uzklupuši viņam ar dūrēm, saukuši par spiegu un kaitnieku. Stīvens vēl nekad nebija piedzīvojis tādu pazemojumu un kaunu. Metjū viņu paglāba no piekaušanas, taču strupi pavēlēja vākties projām.

- Tēt, viņi taču deva man iespēju, noticēja man! Esmu atbildīgs par šo avāriju, kaut arī neesmu pie tās vainīgs. Palīdzi viņiem! — Stīvens satraukts lūdzās. — Lai salabotu urbšanas iekārtu, būs nepieciešami apmēram trīsdesmit tūkstoši, bet banka negaidīti atsakās izsniegt viņiem kredītu. Es darīšu visu, ko tu gribēsi, tēt! Es strādāšu tavā sabiedrībā!

Kristelu dziļi aizkustināja šāda nesavtība, tomēr Bleiks Keringtons nebija tik vienkārši iežēlināms. Tieši otrādi - viņš nespēja valdīt dusmas. Tātad Metjū Bleisdela dēļ tā dēls ir gatavs uz jebkādiem upuriem, toties viņš neko nedarītu pats sava tēva labā!

- Nē, man ne prātā nenāk viņiem pafidzēt! - Bleiks bargi atcirta. — Es pats vēlos iegūt šīs licences, jo esmu nonācis grūtībās. Bet tu būsi tāds, kādu man labpatiks tevi redzēt - bez jebkādiem noteikumiem!

Stīvens pietrūkās no krēsla un dusmīgs un aizvainots metās • uz durvīm. Kristela platām acīm noraudzījās uz vīru, it kā redzētu viņu pirmo reizi. Aizvien biežāk viņa Bleiku Keringtonu ieraudzīja jaunā gaismā. Vēl nesen tas bija tai apgalvojis, ka vēl veiksmi Volteram un Metjū. Un Kristela savā sirds skaidrībā bija viņam noticējusi. Tagad viņa vairs nešaubījās, ka avārija naftas urbumā nav nejaušība. Un arī tā nebija nejaušība, ka banka piepeši atteicās kreditēt jauno sabiedrību.

— Tu sūdzējies, ka dēls tev ir svešinieks... — Kristela centās runāt cik iespējams saudzīgāk, taču gribot negribot viņas vārdi skanēja kā pārmetums. — Tomēr Stīvens grūtā brīdī meklēja glābiņu pie tevis, viņš cerēja, kātu palīdzēsi. Bet tu viņu atkal atgrūdi.

— Cik tu esi gādīga pamāte, dārgā! Bet varbūt tev rūp nevis Stīvens, bet gan Metjū Bleisdels? — Bleiks negaidot dzēlīgi piezīmēja.

Nu bija pienākusi Kristelas kārta. Viņa nometa uz galda salocīto salveti un strauji piecēlās. Bleiks Keringtons prata savaldzināt un piesaistīt sev cilvēkus, taču prata arī aizvainot un pateikt nekrietnības. Vēl iedama pa plašā, pilij līdzīgā savrup-nama garo gaiteni, Kristela cieši apņēmās Metjū palīdzēt. Viņa jutās vainīga tā nelaimēs. Bizness, protams, ir netīra spēle, un Metjū ir Bieika konkurents. Un tomēr, ja nebūtu šīs aklās greizsirdības, kas bez iemesla mocīja vīru, viņš nekad nebūtu

centies Metjū un Voļteru tik nežēfigi nogremdēt, nebūtu rīkojis avārijas viņu naftas urbumā, necenstos noskaust viņiem kredītus. Bleiks nav slikts cilvēks, ari darījumu attiecībās viņš ir godavīrs, bet šī muļķīgā greizsirdība tam ir aptumšojusi prātu...

Kristela nekavējoties pacēla telefona klausuli un piezvanīja savai senajai draudzenei Margarētai. Margo pazina kādu juvelieri, kurš virtuozi izgatavoja precīzas dārglietu kopijas. Drošības pēc Kristela bija nolēmusi nokopēt savu smaragdu kaklarotu, oriģinālu uz pusgadu ieķīlāt, bet naudu atdot Metjū.

Divas nedēļas vēlāk Bleika dāvana pārceļoja pie juveliera, bet Kristela tās vietā saņēma banknošu paciņu. Tā rīkojoties, viņa aizmirsa piesardzību un uz darbnīcu un lombardu brauca ar Maiklu, lai gan labi zināja, ka šoferis ir viņas vīra brīvprātīgais spiegs. Kristela bija noraizējusies pavisam par ko citu - viņa gudroja, kā pierunāt Metjū naudu pieņemt.

— Pirms tu atsakies, atceries, ka tev ir sieva un meita un ir vēl daudz cilvēku, kuri cer uz šo naftu. Saremontē savu urbšanas iekārtu, bet naudu atdosi, kad varēsi, — viņa centās Metjū pierunāt.

Viņš vilcinājās, tomēr drīz vien piekrita. Viņi ar Voiteru patiesi bija nonākuši bezizejas situācijā. Metjū pateicīgi paspieda Kris-telai roku, uz īsu brīdi paturot viņas delnu savējā. Taču Kristela roku atrāva un steigšus atvadījās. Viņa bija stingri izlēmusi, ka būs Bleikam laba sieva, lai notiktu kas notikdams. Ar Metjū viss bija beidzies. Ja ari sirds dziļumos vēl aizvien gruzdēja kāda maza dzirkstīte, Kristela pacentīsies to noslāpēt...

Nākamajā dienā pēc avārijas Metjū nolēma vēlreiz pārbaudīt aizsargbloku. Viņu mocīja šaubas - vai tikai nav velti nodarījuši Stīvenam pāri? Ne viņš, ne Voiters neticēja, ka puisis varētu būt kaitnieks, visticamāk, ka avārija notikusi tā paviršības vai nemākulības dēļ. Tad Toms, viens no strādniekiem, netālu no aizsargbloka atrada uzgriezni. Kāds to bija tīši noskrūvējis. Metjū sāka nojaust, kurš to izdarījis.

Tomam un Voiteram jau bija aizdomas, ka urbumā darbojas kāds Bleika ieliktenis. Eds, šis lielībnieks un šņabdegunis, vienmēr par visu pārlieku interesējās, bieži grozījās kantorī, kur visu noklausījās un noskatījās. Viņi atcerējās, ka avārijas brīdī tieši

Eds bija atradies pie aizsargbloka, bet Stīvens tobrīd nemaz nebija tuvumā.

Metjū nebija lepns un pats piezvanīja Stīvenam, lai lūgtu viņam piedošanu un uzaicinātu ciemos. Viņa nožēla bija tik patiesa un sirsnīga, ka Stīvs drīz vien padevās un aizmirsa pārestību. Metjū nemulsināja ari tas, ka jaunais Keringtons viņu mājās ciemojas galvenokārt Klaudijas dēļ. Viņš pat priecājās, ka sievai uzradies draugs, ar ko patērzēt. Pats viņš augas dienas pavadīja urbumā, tādējādi Klaudija jutās ļoti vientuļa. Piedevām Metjū sirdsapziņa nebija gluži tīra - viņš nekādi nespēja aizmirst Kristelu un pat vakaros, kurus pavadīja kopā ar sievu, visiem spēkiem centās atgaiņāt atmiņas. Viņi ar Klaudiju ari divatā jutās vientulīgi.

Tagad sestdienās pie viņiem vakariņoja Stīvens. Tie bija mājīgi, sirsnības caurstrāvoti vakari. Vienā viesistabas stūri Metjū ar Lindseju risināja uzdevumus, bet otrā Stīvens ar Klaudiju viens otram lasīja dzeju un pārsprieda kaut ko viņiem abiem ļoti svarīgu. Veselu un pašpārliecinātu cilvēku sabiedrībā gan Stīvenu, gan Klaudiju uzskatīja par nenormāliem dīvaiņiem. Un tas viņus ļoti tuvināja.

-• Vēsturē zināmi daudzi izcili cilvēki, kuri uz kādu laiku bija zaudējuši normālo līdzsvaru. Ņizinskis, Pēteris Pirmais, Dostojevskis. Domāju, ka tu esi nonākusi ļoti labā sabiedrībā, — Stīvens apgalvoja, kad Klaudija viņam stāstīja par klīniku un savu vājprātu.

— Tu arī esi neparasts cilvēks, jo esi pārāk tiešs. — Klaudija viņam uzsmaidīja. — Tev ir savs īpašs skatījums uz visu. Vairums cilvēku tādi nav.

— Sastapušās radniecīgas dvēseles, — Metjū smaidīdams nodomāja, neviļus ieklausījies viņu sarunas fragmentos. Viņam patika arī atziņa, kas bija izlasāma grāmatā, ko Stīvens bija dāvinājis Klaudijai: “Bieži vien ārprātā ietverts dievišķīgs saprāts, bieži vien saprāts robežojas ar ārprātu.”

Metjū tomēr nepamanīja pašu galveno, jo bija pārāk aizņemts pats ar sevi, ar savu darbu un nesekmīgajiem pūliņiem aizmirst Kristelu. Viņš neredzēja, cik maigām un mīlestības pilnām acīm Stīvens uzlūko viņa sievu, nepamanīja, ka Klaudija ar nepacietību gaida viņu ierodamies. Metjū jau arī nevarēja zināt, ka reiz virtuvē

Klaudijai bija izslīdēji^ no rokām paplāte ar kūkām un Stīvens i nja noliecies viņai palīdzēt. Viņi paši nesaprata, kā tas atgadijās, het viņu lūpas sastapās.

Vēl pirms neilga laika Stīvens no kauna būtu vai zemē iegrimis -•>ava drauga mājā viņš aplido tā sievu! Taču - lai cik dīvaini -tagad tas vairs neizjuta nekādas sirdsapziņas ēdas, jo pirmo reizi mūžā bija iemīlējies pa īstam. Klaudija viņu saprata no pusvārda, viņi abi bija atstumtie šajā naidīgajā pasaulē.

Reiz Klaudija uz ielas saskrējās ar Edu, kādreizējo Metjū strādnieku. Tā nebija nejauša tikšanās. Eds viņu gaidīja. Klaudijai nekad nebija paticis šis nekaunīgais, rupjais un nenovīdīgais puisis. Viņa zināja, ka Metjū tur viņu aizdomās par kaitniecību un ir atlaidis no darba. Tagad Eds bija nolēmis bijušajam saimniekam atriebties.

- Par jūsu vīru rnarvir nospļauties, Bleisdelas kundze, bet man ir žēl jūs, — viņš smīkņādams Klaudiju uzrunāja. - Kā jūs spējat dzīvot ar šo meli? Viņš taču jūs jau sen vazā aiz deguna ar šo tibiņu Kristelu Keringtonu...

- Jums ir pārspīlēta taisnīguma izjūta, Kājūstursauc kungs! Vācieties projām! - Klaudija viņu pārtrauca.

Viņai pietika spēka, lai vienaldzīgi un mierīgi paietu garām šim nelietim, taču, aizcirtusi savas mājas durvis, izmisumā un greizsirdībā sāka nevaldāmi raudāt. Metjū sirds jau sen piederēja citai — viņa to bija nojautusi. Un nu bija izklīdinātas pēdējās šaubas.

Lai aizmirstos, Klaudija iedzēra tabletes. Taču tās maz palīdzēja. Bet tagad taču viņai bija jaunas zāles - bija draugs, tuvs cilvēks, kuram tā varēja izstāstīt par savu nelaimi! Vajadzēja tikai pacelt telefona klausuli un uzgriezt numuru.

- Stīven, man ir tik slikti, es gribu tevi redzēt... tūiit pat, - klusā, dziestošā balsī viņa sacīja klausulē. — Satiksimies pēc stundas parkā. Un vēl kas! Vai šodien tu brauksi uz ārpilsētas namiņu? Es aizsūtīju Lindseju pie vecmāmiņas un braukšu tev līdzi.

Mēdz būt arī nesavtīgi izspiegotāji un mēlneši. Viņi visu noklausās un noskatās tīrā prieka pēc un tad tīksmi apzelē svešus noslēpumus. Keringtonu šoferis Maikls bija tieši no šīs labprātīgo glūņu sugas. Jāteic, ka reizēm gan par noderīgu ziņu pienešanu viņam atlēca arī šādas tādas saimnieka žēlastības dāvaniņas un tika piedots slinkums un nolaidība... Bleiks nicināja šo sulaiņu paveidu, tomēr atzina, ka no tiem ir savs labums.

Šoreiz Maikls viņam pavēstīja divus jaunumus reizē. Pirmais bija patīkams. Nu jau vairākas nedēļas Stīvens satiekas ar sievieti. Svētdienas viņi kopā pavada Keringtonu ārpilsētas namiņā jūras krastā. Piektdienās tā apciemo Strvenu viņa mazajā dzīvoklītī. Sieviete ir precēta. Te nu Bleiks mazliet saviebās: šis puisis taču vienkārši nespēj dzīvot, neradījis sev grūtības un sarežģījumus. Taču, kad Maikls viņam pateica, kā sieva tā ir, Bleiks Keringtons vairs nesaprata, ko domāt. Vai tas ir labi vai slikti? No vienas puses — bija patīkami iztēloties Metjū kā ragnesi. Bet - no otras puses — agri vai vēlu viss nāks gaismā un Stīvenu gaida ļoti lielas nepatikšanas!

Toties otrs jaunums Bleiku nolika uz lāpstiņām. Izrādījās, ka Maikls ir vedis Kristelu pie juveliera novērtētāja. Šoferis, protams, šo dīvaino pasākumu bija pacenties izpētīt visos sīkumos. Bleiks nespēja noticēt, ka viņa sieva varēja izdarīt kaut ko tādu - ieķīlāt savu smaragdu kaklarotu, pirms tam liekot izgatavot tās kopiju. Bleiks tūdaļ uzminēja, kam bija domāta šī nauda. Un viņi ar Leirdu nekādi nebija spējuši saprast, kur Volters un Metjū ir ņēmuši naudu, jo bija taču aizlieguši bankām subsidēt jauno sabiedrību.

Tikko pār slieksni pārkāpis, viņš Džozefam pieprasīja krietnu porciju viskija. Uzticamais kalpotājs tūdaļ saprata, ka Bleikam šī bijusi sevišķi smaga diena.

Pievācis sev līdzi visu pudeli, Bleiks nozuda bibliotēkā. Kaut arī pudele bija gandrīz iztukšota, viskijs iedarbojās uz kājām, nevis uz galvu. Viņš joprojām nespēja atbrīvoties no drūmajām domām, tās turpināja to vajāt, un viņš sēdēja kā sastindzis, truli noraugoties daudzkrāsaino sējumu rindās.

Bleiks bija pieradis pie nodevības, viltus un neuzticības, taču Kristela bija no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kuriem viņš ticēja. Ar viņu Bleikam bija tik labi, viegli un vienkārši. Viņš ilgojās no Kristeias bērnu un tai to lūgšus izlūdzās. Kristela bija solījusi, ka bērns viņiem būs. Vai tiešām šī skaidrā dvēsele bija spējīga uz viltu? Vai tiešām arī viņš, tāpat kā nabaga Metjū. ir ragnesis? Šī

(loma viņu nomocīja ļjdz izmisumam. Zobus sakodis, viņš sāpēs

vaidēja.

Kristela bikli pieklauvēja pie durvīm un aicināja viņu vakariņās.

— Vai mani kādreiz liks mierā? - Bleiks uzkliedza - Man ir ļāpadomā, man jābūt vienam!

Kristela izbijusies nozuda. Pēdējā laikā vīrs daudz dzēra un vienmēr bija nervozs un viegli aizkaitināms. Kristela pacietīgi panesa viņa rupjību, atcerēdamās finansu katastrofu, kas bija piemeklējusi sabiedrību “Denvera- Keringtons”.

Pusnaktī Džozefs nogādāja guļamistabā saimnieka nejutīgo ķermeni, pašrocīgi viņu izģērba un rūpīgi sasedza.

Nākamajā dienā Bleiks iegriezās pie juveliera un, nedaudz pārmaksājis, izpirka kaklarotu. Vecais vīrs Kristelai bija apsolījis saglabāt viņas smaragdus, taču nespēja noturēties pretī kārdinājumam, kaut gan runa bija tikai par dažiem tūkstošiem dolāru.

Pēc kāda laika Bleiks nevērīgi sacīja sievai:

— Rīt mēs dosimies uz balli pie Sesila. Apliec, lūdzu, savus smaragdus! Gribu pēdējo reizi par tiem papriecāties, jo kaklarotu mums nāksies pārdot, tu taču zini, kādā stāvoklī esmu nonācis.

Redzēdams Kristelas apjukumu, viņš nespēja apslēpt ļaunu tīksmi. Bleikam patika izlikt cilpas un veikli iedzīt tajās zvēru. Tiesa, šoreiz gan tas bija tikai ļoti bezpalīdzīgs un vientulīgs trusītis, tā ka šoreiz viņam kļuva pat mazliet neērti. Noraugoties uz Kristelu, Bleiks aizvien vairāk pārliecinājās, ka viņa tam ir uzticīga un starp viņu un Metjū nekā nav. Tomēr viņa bija uzdrīkstējusies nostāties pret viņu - un par to Kristelu gaidīja bargs sods.

Kristela bija no sirds laimīga, kad piezvanīja Metjū un teica, ka ir gatavs atdot parādu. Nu viņi ar Volteru atkal bija uz kājām. Daudz netrūka, ka Kristela klausulē būtu kliegusi: kaut tu zinātu, cik tas labi! Abi satikās kādā klusā kafejnīcā, un viņa, saņēmusi naudu, tūlīt steidzās pie juveliera izpirkt kaklarotu.

Taču juvelieris, viņu ieraudzījis, nez kāpēc apjuka. Viņš ilgi stomījās, murminādams, ka neesot spējis palaist garām tādu izdevību... ka uzradies izdevīgs pircējs... ka viņa jau varējusi arī neatnākt pēc savas kaklarotas...

— Jūs gribat teikt, ka esat to pārdevis? — Kristela nespēja noticēt.

Juvelieris bezpalīdzīgi un vainīgi noplātīja rokas. “Viss pagalam!” Kristela sev sacīja, un piepeši viņu pārņēma dziļa vienaldzība. Jau šodien tā visu pateiks Bleikam, kurš pārskaitīsies un padzīs viņu no mājām.

Pagāja viena diena, tad otra. Kristela lādēja sevi par mazdūšību un klusēja.

Kādu rītu viņas vīrs, būdams neparasti jautrā un možā omā, lika tai paņemt kaklarotu. Viņi došoties pie Čeninga. Ilgus gadus Čenings bija tāds kā Keringtonu galma juvelieris, viņš naftas magnātam gādāja dārglietas, novērtēja un ieteica dārgakmeņus. Kristela automātiski paņēma no guļamistabas samta futrāli, saģērbās un kopā ar vīru iekāpa mašīnā. Viņa jau sen bija sagatavojusies ļaunākajam - bija gatava piedzīvot kaunu un atmaskošanu. Bleiks viņu uzmanīgi vēroja, kad tie devās uz juveliera kabinetu, kur slavenais dārglietu speciālists tos priecīgi sagaidīja. Kristela bija kā pārakmeņojusies.

— Cik jūs par to samaksājāt? — Čenings apvaicājās, rūpīgi pētīdams kaklarotas akmeņus lupā.

— Sešdesmit tūkstošus, — Bleiks atbildēja.

— Tā maksā visus septiņdesmit, - teica Čenings, nolika lupu uz galda un tīksminājās par akmeņu mirdzumu. - Brīnišķīgi akmeņi, meistarīgs slīpējums!

Kristela nespēja apslāpēt pārsteiguma saucienu, bet Bleiks jau atklāti līksmoja par šo skatu. Viņam neapšaubāmi piemita izcils režisora talants — ar kādu azartu tas bija sagatavojis šo izrādi un tagad pats tajā darbojās, kaut arī galvenā loma bija ierādīta Kristelai!

Tad Bleiks Keringtons pateicās Čeningam par vērtējumu un teicās vēl padomāt, jo viņam tik ļoti negriboties šķirties no kaklarotas un arī sievai tā ļoti piestāvot. Kristela klusēja, neizpratnē noraudzīdamās uz vīru un pūlēdamās saprast, ko tas nozīmē. Tiklīdz viņi palika divatā, viņas uztraukums izlauzās vārdu plūdos.

— Kāpēc tu to darīji, Bleik? Izpirki kaklarotu, sarīkoji šo komēdiju ar vērtēšanu un pārdošanu? Tu gribēji mani sodīt? Būtu tu labāk pajautājis, kāpēc es to darīju. Es tev būtu visu izstāstījusi.

Bleiks šādus vārdus bija gaidījis un tos alkaini uzklausīja. Viņš zināja, ka Kristela neprot melot. Nu, protams, šī vientiesīte Metjū Bleisdelam bija kļuvusi par tādu kā Sarkano Krustu vaj bāreņu patversmi. J a starp viņiem būtu mīlestības sakars, Kristela jau sen būtu visā atzinusies un aizgājusi no mājām.

— Viss jau ir garām, Kristel. Es tev ticu. Es tikai gribēju, lai tu no šī gadījuma kaut ko mācītos, un es ceru, ka tas ir noticis, -Bleiks sievu augstsirdīgi mierināja.

Taču viņš kļūdījās. Tā pašapzinīgi iecietīgais tonis tikai pielēja eļļu ugunij. Kristela bija sašutusi.

— Nē, Bleik, nekas vēl nav beidzies! Es tev izsniegšu apzīmogotu izziņu, ka neguļu ar Metjū Bleisdelu.

Kad Kristela aizgāja un ieslēdzās guļamistabā, Bleiks nāca pie atziņas, ka viņa dārgā sieviņa ir daudz sarežģītāka būtne, nekā tas bija iedomājies. Viņa vis nekrita tam ap kaklu, liedama pateicības asaras, bet vēl piktojās un pārmeta viņam cietsirdību.

Vakarā viņš atkal iedzēra vairāk, nekā vajadzētu. Kā pa miglu pavīdēja sievas seja. Kristela apsēdās viņam līdzās uz gultas malas, noglāstīja tā matus un sacīja:

— Un es tevi jau sāku iemīlēt, Bleik! Taču es vairs nevaru palikt pie tevis. Ardievu! Es aizeju.

Viņa sakravāja nelielu čemodānu, pa telefonu izsauca taksometru un klusi izgāja no mājas. No rīta pamodies, Bleiks vairs neatrada Keringtonas kundzi. Viņš neganti noskaitās un rāja Džozefu, ka tas Kristelai ļāvis aiziet. Dzīve bez viņas Bleikam šķita bezjēdzīga un tukša.

“Acīmredzot šajā notikumā ar kaklarotu man nebija taisnība," viņš sev atzinās. “Bet gan jau viņa atgriezīsies. Es jūtu, ka viņa noteikti atgriezīsies.”

Teds Dinards nebeidza vajāt Stīvenu. Viņš bieži ieradās no Ņujorkas ar ieganstu, ka tam kārtojamas lietišķas darīšanas. Un allaž viņš uzmeklēja Stīvenu vai nu darbā, vai arī zvanīja uz viņa mazo dzīvoklīti, kurStīvens vakaros gaidīja Klaudiju. Klaudija viņu apciemoja retāk, nekā Stīvens to būtu vēlējies, tikai tad, kad bija aizvedusi meitu pie vecmāmiņas. Bet Teds bija gaužām neatlaidīgs un uzmācīgs, un Stīvenam ne vienmēr pietika gribasspēka, lai viņu atvairītu.

Reiz viņš piekāpās — un Teds palika pie viņa pārnakšņot. Kopš tās dienas Stīvens nespēja sev piedot šo vājuma brīdi. Viņu māca nepanesams kauns un riebums pašam pret sevi. Viņš taču Klaudiju mīlēja, ilgojās atgriezties normālu cilvēku sabiedrībā un dzīvot tāpat kā visi citi. Izsmiekls un nicinājums, kas viņam bija jāpārdzīvo, bija neizturams, tas viņu sāpīgi ievainoja. Bet Teds neatlaidīgi vilka viņu atpakaļ pagātnē.

— Tu gribi līdzināties savam papucim, šim naftas karalim, gribi dancot pēc viņa stabules, — Teds ņirgājās. — Un arī ar savu precēto kundzīti tu esi sapinies tikai tādēļ, lai visiem pierādītu, cik tu esi normāls.

Bijušais draugs centās Stīvenu pierunāt, lai tas kopā ar viņu atkal atgriežas Ņujorkā, kur viņiem abiem bija klājies tik labi. Viņš nevēlējās saprast, ka Stīvenam tas ir nepieņemami. Galu galā Stīvens nolēma no viņa aizbēgt, atstāja atvadu zīmīti un atgriezās atpakaļ tēva mājā. Taču Teds viņu sameklēja arī tur.

Kādu vakaru tas pieklauvēja pie Stīvena istabas durvīm. Stīvens bija ļoti neapmierināts par šo vizīti, taču šoreiz Teds bija ļoti maigs un piekāpīgs. Viņš iegriezies tikai atvadīties pirms aizbraukšanas uz Ņujorku. Teds bija sapratis, ka, rīkodams skandālus, Stīvenu var pazaudēt pavisam. Viņš bija nolēmis pacietīgi nogaidīt un, būdams Denverā nākamreiz, draugu atkal apciemot.

Stīvens neslēpa, ka ir ļoti iepriecināts, kaTeds beidzot liks viņu mierā. Nu viņi kā agrākos laikos varēja pat draudzīgi patērzēt. Abi atcerējās, kā bija dzīvojuši mēbelētās istabās, pieminēja kopīgus paziņas un teātra apmeklējumus. Tad Stīvens izdzirda, ka piebrauc mašīna, un sāka neivozēt. Viņš nekādā ziņā negribēja, lai tēvs šeit sastaptu Tedu.

Bleiks kā vienmēr pārradās drūmā noskaņojumā un tūdaļ Džozefam apvaicājās, vai Keringtonas kundze atgriezusies. Kris-tela bija projām jau otro dienu, tomēr Bleiks nebija zaudējis cerības to atrast. Viņa uzticamais namzinis gan bija citādās domās. Džozefa sejā atspoguļojās patiesa nožēla, un Bleiks sadrūma vēl vairāk. *

— Kur bērni? - viņš sapīcis apjautājās.

— Felona ar Džefu ir dārzā, bet Stīvens savā istabā. Pie viņa ieradies kāds viņa paziņa, tāds Teds Dinards, - Džozefs ziņoja.

— Ko? Kā viņš uzdrošinās rādīties manā mājā? Es viņu nogalināšu! — Bleiks sašutumā ierēcās un metās augšā pa kāpnēm.

Istabene un Džozefs izbijušies steidzās viņam nopakaļ. Bleiks iedrāzās istabā tieši tobrīd, kad Stīvens un Teds uz atvadām apskāvās. Tas bija tikai draudzīgs žests, taču Bleiks savā dusmu lēkmē saskatīja gluži ko citu.

— Aizvāc rokas no mana dēla, riebekli! — viņš aizsmacis uzkliedza un klupa nelūgtajam viesim virsū.

— Tēt, viņš iegriezās tikai uz brītiņu, lai atvadītos. Teds jau pēc stundas aizlido uz Ņujorku, — Stīvens centās paskaidrot.

Taču Bleiks viņu pagrūda sānis kā kaķēnu un no visa spēka zvēla Tedam. Viņi abi sāka cīnīties. Teds tikai vārgi pretojās un valdīja dūres. Stīvens mēģināja nepieļaut šādu piekaušanu, taču atkal tika atsviests pie sienas. Un tad notika nelabojamais. Kad Bleiks atkal metās Tedam virsū, tas atkāpās, nemanīdams kasti ar Stivena mantām, kas atradās uz grīdas tā aizmugurē Viņš paklupa un krita, ar galvu atsizdamies pret kamīna marmora apmali.

Likās, ka Teds ir zaudējis samaņu. Stīvens mēģināja palīdzēt viņam piecelties, taču ļenganais ķermenis bija nejutīgs.

— Viņš neelpo... — Stīvens piepeši nočukstēja un izbijies uzlūkoja Bleiku. — Tu esi viņu nogalinājis! Ted! Tedi

Pēc desmit minūtēm, sirēnām kaucot, pie Keringtonu nama piebrauca medicīniskās palīdzības mašīna un divi policijas automobiļi.

3. nodala

»

KRISTELA par notikušo uzzināja no rīta laikrakstiem. Viņa jau bija atvadijusies no draugiem un gatavojās doties projām no Denveras kaut kur tālu, lai aizmirstu gan Bleiku, gan Metjū un sāktu jaunu dzīvi. Bet tagad, kad tās vīram draudēja tiesa un varbūt pat cietums, viņa nespēja to pamest. Viņa bija aizgājusi, atstājot Bleiku briesmīgā stāvoklī, tāpēc Kristela tagad sevi uzskatīja par šīs nelaimes vaininieci.

Viņa nekavējoties atgriezās — par lielu sarūgtinājumu Felonai, kura bija cerējusi, ka nu beidzot šī viltvārde ir pagaisusi no viņu dzīves. Mājā saimniekoja policisti — viņi pratināja kalpotājus, izdarīja mērījumus un fotografēja Stīvena istabā. Teda Dinarda liķis vēl naktī bija aizvests uz morgu.

Endrjū Leirds ļoti nopriecājās par Kristelas atgriešanos. Un tas bija gluži savtīga iemesla dēļ. Bija sagaidāma smaga tiesas prāva, nebija viegli izdomāt, kā izlocīties, bet Bleiks ik pēc pusstundas apvaicājās par sievu. Daudz vairāk par cietumu viņš baidījās, ka Kristela varētu būt viņu pametusi uz visiem laikiem. “Tagad vismaz šī problēma ir atrisināta,” Leirds nodomāja un steidzās ar policijas komisāru vienoties par drošības naudas summu.

Bieiks Keringtons, drūms un novecojis par vairākiem gadiem, neticēja savām acīm, kad istabā ienāca viņa pazudusī sieva. Tagad to satrauca tikai viens — vai Kristela tic, ka viņš nav vainīgs?

- Dārgā, tas bija nelaimes gadījums. Es viņu nenogalināju! -Bleiks taisnojās, spiezdams viņas plaukstu savās rokās. — Mēs strīdējāmies, bija ķilda. Es pagrūdu viņu - un tas nokrita..

— Es ticu, ticu tev, Bleik, tāpēc arī atgriezos, — Kristela viņu mierināja — Es būšu tev līdzās tiesā, es tevi neatstāšu, un viss beigsies labi.

Un varenais Bieiks Keringtons pēkšņi atkal atguva pašpārliecību, jo nu viņam līdzās bija šī trauslā un maigā sieviete, kas tik ļoti bija pārvērtusi viņa dzīvi, ieraugot Teda Dinarda nedzīvo ķermeni, Bleiks bija apjucis un zaudējis visu cīņas špatu. Tiesas prāva, cietums, publisks apkaunojums — to iedomājoties vien, viņu pārņēma šausmas. Leirds gan centās to pārliecināt, ka nav Iemesla krist izmisumā, kaut ari cīņa nebūs viegla

leirds jau apsvēra aizstāvības taktiku un stratēģiju. Viņš bija nolēmis tiesnesim un zvērinātajiem pierādīt, ka Stīvans Keringtons nav homoseksuālists, ka viņam ir bijuši mBas sakari ar sievietēm. Mājās atgriezies, Stīvens gribējis sākt jaunu dzīvi, bfjīTeds Dinards viņu nelicis mierā, neatstājies no viņa, vajājis.

Bleiku Leirds gribēja parādīt kā mīlošu tēvu, kurš ļoti raizējies par dēla likteni. Aizsargādams savu zēnu no izvirtuļa tīkojumiem, Leirda aizstāvamais dusmu lēkmē pagrūdis Dinarda kungu. Viņa nāve ir liktenīga nejaušība!

Leirds ļoti baidījās no apsūdzētāja Džeika Danhema. Danhems bija gudrs un azartisks advokāts, kurš katru savu tiesas prāvu uztvēra kā medības ar dzinējsuņiem, kur notiek pakaļdzīšanās, tiek izliktas lamatas un raktas slepenas vilku bedres. Keringtons viņa acīs nebija nekāds zaķis vai stirna, bet gan rūdīts plēsoņa. Tādu nebija viegli dabūt rokās. Toties - kas par trofeju! Un Danhems ar visu savu spēlmaņa kaisli metās iekšā šajā skandalozajā prāvā. Arī viņš bija izstrādājis savu versiju un nu rūpīgi izvēlējās lieciniekus.

Danhems gribēja zvērinātos pārliecināt, ka tā ir slepkavība ar iepriekšēju nodomu, un vareno Bleiku Keringtonu iebāzt cietumā uz diviem gadiem. Danhems neieredzēja šāda tipa cilvēkus — šos naudas dūžus, kuri ir pārliecināti, ka pasaulē viss ir pērkams, pat likums. Tikai šoreiz gan viņam nekas nesanāks, jo Džeiks Danhems ir neuzpērkams. Tas bija visiem zināms!

Bleiks ar Endrjū Leirdu rūpīgi izvērtēja visus šos apstākļus. Danhems bija bīstams pretinieks. Turklāt viņš bija arī Metjū draugs, savulaik viņi kopā bija mācījušies koledžā Tomēr ne jau tikai tādēļ Bleiks kategoriski pieprasīja, lai Klaudija Bleisdela tiktu svītrota no liecinieku saraksta.

— Bet viņa taču ir vissvarīgākā lieciniece! — Leirds iebilda.

— Dari visu, ko gribi, tikai viņa gan nedrīkst rādīties tiesā! — Bleiks palika pie sava. — šī sieviete jau tā ir pietiekami daudz cietusi.

Leirds gan izsvītroja Klaudiju no saraksta, tomēr klusībā nolēma rīkoties pēc sava prāta. Uzvarēt šajā prāvā un pieveikt Danhemu viņam bija profesionāls goda jautājums.

Pirmā tiesas diena aizrisēja klusi un bez īpašām emocijām. Visi saprata, ka Danhems un Leirds galvenos lieciniekus gluži kā trumpjus kāršu spēlē pagaidām pietaupa un īstā cīņa vēl ir priekšā. Šobrīd pārsvars bija Danhema pusē. Keringtonu istabene liecināja, ka saimnieks, uzzinājis, ka mājā atrodas Dinarda kungs, iekliedzies: “Es viņu nogalināšu!" - un meties uz dēla istabu. Zvērinātos šī liecība noskaņoja ļoti nelabvēlīgi.

Aizstāvības liecinieki atstāja visai nožēlojamu iespaidu. Felona nekaunīgi meloja, ka Dinards esot pirmais uzbrucis tēvam un uzsācis kautiņu. Džozefs apgalvoja, ka Keringtona kungs vis neteicis "Es viņu nogalināšu!”, bet gan “Es viņam parādīšu!”. Un tad Endrjū Leirds saprata, ka pienācis laiks izspēlēt galveno trumpi.

Nākamajā rītā pie Bleisdelu mājas piebrauca policijas mašīna Seržants pārsteigtajai Klaudijai paskaidroja, ka tai jāierodas tiesā, lai sniegtu liecību, ka tas ir viņas pilsoniskais pienākums. Pārsteigt liecinieci nesagatavotu, neļaut viņai attapties - tāds bija Leirda aprēķins, un viņš nebija kļūdījies. Klaudija apjuka un ļāvās seržantam iesēdināt sevi mašīnā un aizvest uz tiesu. Viņa saprata, ka šī liecība var izpostīt tās dzīvi, taču viņai nebija spēka pretoties.

Ieraudzījis Klaudiju tiesas zālē, Džeiks Danhems visu saprata. Šādu Leirda gājienu viņš jau bija gaidījis. Džeiks tūdaļ piezvanīja Metjū.

— Nekavējoties brauc šurp! Viņi kā liecinieci grib nopratināt tavu sievu. Domāju, ka tai neklāsies viegli.

Džeiks nopūtās — viņam bija žēl gan drauga, gan Klaudijas. Jo sevišķi tāpēc, ka Metjū neko nenojauta Viņš zināja, ka viņa sievu un Stīvenu saista draudzība, bet nevarēja ne iedomāties, kāda rakstura liecību Klaudijai var pieprasīt. Danhems lieku reizi varēja pārliecināties, cik nekaunīgi Keringtons spēj ielauzties citu cilvēku dzīvēs un, ja vajadzīgs, iet pāri līķiem. Danhems nešaubījās, ka Bleiks ir vainīgs, un nozvērējās pārmācīt šo briesmoni.

Kad satrauktais Metjū atsteidzās uz tiesu, Leirds jau iztaujāja Klaudiju. Viņš to darīja ļoti viltīgi un veikli, uzvezdamies kā maitu lija, kas riņķo pār savu upuri.

- Atcerieties, Bleisdelas kundze, ka esat zvērējusi, - viņš it kā neviļus atgādināja un, neļaudams tai attapties, bez aplinkiem noprasīja: — Vai jums bija romāns ar Stīvenu Keringtonu?

Klaudija pacēla acis un zāles durvīs ieraudzīja savu vīru. Viņu skatieni sastapās.

— Jā, — viņa klusi izdvesa, un asaras sāka fit viņai pār vaigiem.

— Ko jūs darāt! Tūlīt pat izbeidziet! - Stīvens pielēca kājās, šai mirklī viņš ienīda gan savu tēvu, gan viņa advokātu.

Bleiks tumši piesarka un nodūra acis. Bet Leirds, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja izvaicāt liecinieci.

— Sakiet, Bleisdelas kundze, - vai Stīvens Keringtons ir normāls dzimumpartneris, neraugoties uz viņa homoseksuālo pagātni?

— Jāl — Klaudija pamāja.

Viņa izskatījās nelaimīga un satriekta.

Vairāk neko Leirds nejautāja. Viņš pateicās un pat pavadīja Klaudiju līdz tās vietai liecinieku solā.

Metjū starp krēslu rindām apņēmīgi spraucās pie Bleika Keringtona. Pa ceļam viņš ar nicīgu skatienu nomēroja Stīvenu, taču visa viņa dusmu versme gāzās nevis pār dēla, bet gan tēva galvu.

Viss norisinājās tik ātri un negaidīti, ka neviens nepaguva viņu aizkavēt. Metjū iecirta Bleikam pļauku, tad vēl vienu...

— Cik dzīvju tu vēl izpostīsi, nelieti! Estevinogalināšul - Metjū kliedza, apveltīdams apjukušo apsūdzēto ar sitienu krusu.

Zāle satraukti dūca kā bišustrops. Tiesnesis pavēlēja apcietināt miera traucētāju, bet policisti tikai ar grūtībām atrāva Metjū no tā upura un uzlika tam rokudzelžus. Kamēr Metjū veda ārā no tiesas zāles, viņš vēl paspēja uzsaukt Danhemam:

— Džeik, parūpējies par Klaudiju! Viņa ir spējīga uz visu, neatstāj viņu vienu!

Danhems metās panākt Klaudiju, bet viņa strauji izsteidzās no tiesas zāles. Tik vētraini beidzās otrā tiesas diena. Bleiks Keringtons dusmīgi strostēja Leirdu:

— Tu man apsolīji to nedarīt, Endrjū!

— Mans pienākums ir paglābt tevi no cietuma. Ja neesi apmierināts, salīgsti citu advokātu! - Leirds atcirta.

Viņš jutās gandarīts. Viņa versija apauga ar pārliecinošiem pierādījumiem. Zvērinātie juta līdzi šim piemīlīgajam, jūtīgajam, taču vāja rakstura jauneklim - Stīvenam Keringtonam.

Klaudija atkal bija zaudējusi saikni ar reālo pasauli. Pusotru gadu psihiatri bija centušies panākt, lai viņa pārvarētu slimīgo stāvokli, kas parasti beidzās ar histēriju vai agresīvu plosīšanos. Pusstundu ilgā iztaujāšana un pārdzīvojumi tiesas zālē bija iznīcinājuši visus ārstu pūliņus. Pie mašīnas stūres Klaudija lielā ātrumā joņoja pa tukšo piepilsētas ielu. Viņai likās, ka visi -tiesnesis, Leirds un Metjū — to vajā, grib atņemt viņai meitu. Ātrāk, ātrāk uz skolu! Jāizņem meita no skolas un jāaizved kaut kur projām — jo tālāk, jo labāk!

Lindseja kā parasti viņu jau gaidīja un sākumā neko neparastu nepamanīja. Māte bija par kaut ko norūpējusies, taču Lindseja, tāpat kā visi mūsdienu bērni, jau bija pieradusi pie ģimenes problēmām.

Tomēr drīz vien meitene ievēroja, ka viņas brauc nevis uz mājām, bet gluži pretējā virzienā. Denveras nomales ieliņas jau bija aiz muguras un ceļmalās jau pletās tīrumi un fermas.

- Kas noticis? Kurp mēs braucam, māmiņ? - Lindseja izbijās, beidzot pamanījusi neprātīgo spīdumu Klaudijas acīs.

- Mums jābēg, meitiņ. Tici man, tā vajag! — Klaudija murmināja.

Lindseja atcerējās to briesmīgo dienu pirms diviem gadiem, kad viņas māti sanitāri aizveda uz dziednīcu. Šoreiz līdzās nebija tēva, kurš bija tik mīļš, stiprs un visu saprotošs. Meitenīte izmisīgi lūdzās, lai māte brauc lēnāk, taču likās, ka Klaudija viņu nemaz nedzird.

Pēkšņi viņām pretī ceļa līkumā iznira otra mašīna. Lindseja pat paspēja saskatīt pretimbraucēja apjukušo seju. Tad viņu mašīna spēji pasviedās sānis, uzdrāzās lielai šķembu kaudzei ceļmalā un apgāzās.

Leirdam bija saasināta briesmu nojauta, viņš noprata, ka Dan-hems pēdējai tiesas dienai ir pataupījis kādu pārsteigumu. Tā arī notika. Kad tiesas zālē ienāca pēdējā apsūdzības lieciniece, Bleiks un Endrjū Leirds pārsteigumā sastinga.

- Ak Dievs, tā taču ir mūsu māte! - Felona klusi sacīja Stīvenam.

Alekša Keringtonajepni devās pie katedras, nodeva zvērestu un sāka liecināt. Viņa sāka ar to, ka iepazīstināja zvērinātos ar savas šķiršanās apstākļiem. Pirmos ģimenes dzīves gadus ar Bleiku Keringtonu viņa atzina par laimīgiem. Taču Sleiks aizvien vairāk laika veltījis darbam un reizēm nedēļām, pat mēnešiem ilgi nebijis mājās. Un tad Aleksai uzradies kāds draugs, kurš viņai palīdzējis kliedēt vientulību. Reiz vīrs negaidīti atgriezies no kārtējā brauciena un pārsteidzis viņus kopā. Dusmās viņš pakampis smagu svečturi un sācis tās draugu sist, mērķējot gan pa galvu, gan krūtīm. Viņš šo nelaimīgo gandrīz nositis.

-- Vai jūs, Keringtonas kundze, uzskatāt, ka jūsu bijušajam vīram piemīt nosliece uz vardarbību? - Danhems apvaicājās. - Turklāt viņš ir pietiekami ietekmīga persona, lai iedomātos, ka likumi uz viņu neattiecas.

— Es piekrītu jūsu vērtējumam, Danhema kungs, — Alekša apstiprināja.

Tad viņa apsūdzētā portretu papildināja ar vēl dažiem sulīgiem triepieniem. Viņš neesot saņēmis pelnīto sodu par cilvēka piekaušanu, jo pamanījies visus uzpirkt, pat savu advokātu. To teikdama, Alekša uzmeta zīmīgu skatienu Leirdam. Uz Džozefu viņa pat nepaskatījās, lai gan arī viņš bija viņas sastādītajā pērkamo ierēdņu un kaipotāju sarakstā. Bleiks Keringtons esot atpircies pat no sava upura — cietušais neiesniedzis prasību tiesā. Bet sievu Bleiks vienkārši izdzinis no mājas un aizliedzis viņai satikties ar bērniem.

Zālē jau skanēja sašutuma saucieni. Bijusī Keringtonas kundze uz zvērinātajiem un publiku bija atstājusi lieiu iespaidu. Viņa nenoliedzami bija spoža sieviete, ļoti eleganta un skaista. Tās aicinošās lūpas, spulgās acis un graciozais augums aizēnotu jebkuru sāncensi. Viņa bija īsta liktenīgā sieviete, kura apzinājās savu spēku. Un pat tādai sievietei Bleiks Keringtons bija pratis uzlikt laužņus. Bijušās laulātās draudzenes liecība visus pārliecināja, ka šis cilvēks ir īsts briesmonis.

Zvērinātie aizgāja apspriesties, bet zāle pamira saspringtās gaidās. Vienīgo izklaidēšanos publikai sagādāja Kristelas ģībonis. Tagadējo Keringtonas kundzi nācās nogādāt mājās, jo viņa* bija kļuvis slikti. Klātesošie nosprieda, ka šo starpgadījumu

izraisījusi padzītās Keringtonas kundzes negaidītā parādīšanās

un viņas iznīcinošā liecība.

*

Beidzot tiesnesis pieprasīja, lai zālē iestātos klusums, un šerifa palīgs nolasīja spriedumu.

— Mēs, zvērinātie, atzīstam Bleiku Keringtonu par vainīgu slepkavībā ar iepriekšēju nodomu. Tiesa piespriež viņam divus gadus cietumsoda nosacīti.

Bleiks pielēca kājās. Spriedumu viņš uzskatīja par netaisnu, kaut gan Leirds bija apmierināts, - viņi nebija prāvu vinnējuši, bet nebija to arī zaudējuši, vismaz cietums Bleikam gāja secen. Džeiks Danherns bija sašutis, jo apsūdzēto uzskatīja par slepkavu un nekaunīgu darboni, kuram nekas nav svēts. Taču pamazām kaislības norima, un visi atstāja tiesas zāli.

Felona izmantoja visu savu veiklību un viltību, lai iesēdinātu brāli Bleika mašīnā. Viņai tik ļoti gribējās, lai Stīvens izlīgst ar tēvu un mēģina sākt jaunu dzīvi. Nu vairs tam nebija nekādu šķēršļu. Klusībā Bleiks vēlējās to pašu, kaut gan dusmas uz dēlu vēl nebija rimušās. Viņš tomēr sirsnīgi apskāva Stīvenu un pat saņēmās, lai lūgtu viņam piedošanu.

— Dēliņ, es biju sarūgtināts, nevaldīju pār sevi, es tev iesitu. Piedod man! Un nu vēl šis spriedums — esmu pasludināts par vainīgu, lai gan tas taču bija vienkārši nelaimes gadījums!

Stīvens pārsteigts un sašutis uzlūkoja tēvu.

— Tēt, mūs visus gaida atmaksa tur, debesīs. Kā tu vari teikt, ka neesi vainīgs, ja Teds tagad guļ Dakotas kapsētā! Biju domājis, ka ieraudzīšu tevi nožēlas pārņemtu, bet tu vēl aizvien esi tikpat cietsirdīgs.

Stīvens paiūdza, lai šoferis aptur mašīnu, un izkāpa. Bleiks nokliedza viņam pakaļ.

— Neaizej, es taču esmu tavs tēvs!

— Labāk es būtu bārenis! — Stīvens atcirta.

Felona, redzēdama, ka tēvs dusmās piesarkst, bija izmisusi. Izlīgšana nebija notikusi, tieši otrādi — naids bija uzliesmojis ar jaunu sparu. Bleiks paziņoja, ka nevēlas vairs Stīvenu redzēt savā mājā. Nākamajā dienā viņš ataicināja Leirdu un pavēlēja dēlu izslēgt no testamenta.

Stīvens Keringtons nu bija izraidīts no mājām. Toties Keringtonu īpašumos ftekaunīgi, nevienam atļauju neprasīdama, iekārtojās Alekša. Pirms daudziem gadiem, tūfit pēc Stīvena piedzimšanas, laimīgais tēvs bija licis uzcelt viņai parkā darbnīcu, kur Alekša nodarbojās ar glezniecību. Tagad izdzīt Alekšu no turienes nebija tik vienkārši — viņa bija saglabājusi Fīgumu, kurā bija norādīts, ka tai pieder ne vien šī ēka, bet arī neliels zemes gabals ap to.

Alekša neslēpa, ka darbnīcā ir iekārtojusies uz ilgu palikšanu, viņa pat iegādājās jaunus traukus, atjaunoja mēbeles. Kristelai nu bija pienākuši grūti laiki. Kur vien viņa mājā vai parkā pagriezās, visur sastapās ar iepriekšējo Keringtonas kundzi, dzirdēja viņas aso balsi un bija spiesta atņemt viņas liekuļotos, ar indīgu smaidu vainagotos sveicienus. Šīs fūrijas klātbūtne bija pavisam nelaikā. Kristela nejutās vesela - viņai reiba galva un to nemitīgi mocīja nelabums. Drīz vien viņas aizdomas apstiprinājās — Kristela gaidīja bērnu.

Šis jaunums ārkārtīgi iepriecināja Bleiku. Viņi kopā pavadīja ļoti laimīgu dienu, sapņodami paristu ģimeni, par kuras garantiju bija jākļūst šim ilgi gaidītajam mazulim. Viņu līdzšinējā kopdzīve, kas ilga jau gandrīz gadu, tagad likās tikai sagatavošanās posms īstai ģimenes laimei.

Taču jau nākamajā rītā Kristelas labais noskaņojums tika sabojāts. Virtuvē viņa sastapa Alekšu, kas pļāpāja ar virēju un istabeni. Kristela nelūgtajai viešņai vēsi palūdza atstāt māju un nekad vairs nerādīties. Alekša smīnēdama saskatījās ar kalpotājām un aizgāja... Ne jau projām, bet uz dārzu. Stundu vēlāk tur atklājās viņas izrīcības pēdas: visskaistākās rozes, ko Kristela bija tik ļoti lolojusi, bija pazudušas. Alekša tās bija nogriezusi un paņēmusi sev. Viņai taču tik ļoti patika gleznot klusās dabas ar svaigi plūktiem ziediem!

Vakarā Bleiks sievu sastapa skumju un sarūgtinātu. Viņš satraucās. Vai tad nepietika jau ar to, ka pamātei dzīvi gandēja Felona? Nu bija parādījies vēl viens uztraukumu avots.

- Dari, ko gribi, bet šai klaburčūskai ir jāpazūd no manām acīm! — viņš Leirdam pavēlēja. - Samaksā viņai tik, cik viņa prasa. Kristelu nedrīkst uztraukt.

Tomēr visuspēcīgais Leirds šoreiz tikai bēdīgi pasmaidīja un noplātīja rokas. Viņš pārāk labi pazina Bieika kādreizējo laulāto draudzeni, kurai nebija vajadzīga nauda. Alekša te bija ieradusies, lai tracinātu laimīgo Keringtonu pāri, darīdama to ar sadistisku baudu.

Jaunā Koringtonas kundze Alekšu, protams, kaitināja, taču pēdējai bija arī citi mērķi. Sieiks bija sastrīdējies ar Stīvenu un atņēmis tam mantojuma tiesības, bet tas Alekšu jau satrauca nopietni. Viņa nolēma likt lietā jebkurus līdzekļus, lai piespiestu Bleiku testamentu mainīt. Alekša dievināja savu zēnu, kaut arī rakstura ziņā viņš nepavisam nebija atsities mātē.

— Māt. kam gan man visa tā nauda un naftas sabiedrība, es taču ar to nekad nenodarbošos! Lai viss paliek Felonai, - Stīvens vienaldzīgi sacīja.

— Tev ir jāmanto naftas sabiedrība, jo tieši tu esi Bieika Keringtona vienīgais bērns! — Alekša pārsteigtajam dēlam negaidīti pavēstīja.

— Tu esi par to pārliecināta? — Stīvens neticēja.

— Kā nu es to varētu nezināt! — Alekša viltīgi pavīpsnāja. - Felonas tēvs ir Sesils Kolbijs.

"Nabaga Felona,” Stīvens nodomāja. “Kā viņai būs ap sirdi, to uzzinot?" Agri vai vēlu viss apslēptais nāk gaismā. Viņa taču sevi uzskatīja par sava tēva īsto meitu. Stīvens labi sapratās ar māsu un zināja, ka Felona jau sen ir slepeni iemīlējusies Sesilā, bet tas pret viņu izturas kā pret mazu skuķēnu.

Aleksas plānos Sesilam bija ierādīta svarīga loma. Viņa gribēja izvirzīt Bioikam ultimātu - vai nu viņš mainīs testamentu, vai arī *ā visai Denverai un pat visam Kolorado štatam pavēstīs, kurš ir viņas meitas īstais tēvs.

Klaudija Bleisdela attapās slimnīcā un ilgi nespēja atcerēties, kas ar viņu noticis. Tad viņai atmiņā atplaiksnīja tiesas zāle, Metjū acis un plīstošu stiklu šķindoņa. Avārija!

Viņa šausmās samiedza acis.

— Kur ir mana meita? Lindseja! Kur viņa ir?

Ārsts steidzās viņu nomierināt - ar Lindseju viss kārtībā, viņa tikai nedaudz sasitusies un no slimnīcas jau izrakstīta. Taču

Klaudijai likās, ka no viņas kaut ko slēpj, ārsts un māsas vairps raudzīties viņai acīst šķita, ka tie cenšas viņu pasargāt no sliktām

ziņām.

Slimnīcā viņu vairākkārt apmeklēja gan pats Bleiks Keringtons, gan Kristela un Stīvens. Sākumā Klaudija negribēja viņus redzēt, taču tie bija tik gādīgi, tik sirsnīgi pret viņu, ka pamazām Klaudija atmaiga.

Bleiks apņēmās samaksāt visus rēķinus par Klaudijas un Lindsejas ārstēšanos un nosolījās rūpēties par Klaudiju arī turpmāk. Bleiks jutās vainīgs viņas traģēdijā, un tas atkausēja Klaudijas sirdi. Viņa ļoti labi prata atšķirt patiesu sirsnību no liekuļotas. Keringtona kungs neizlikās. Klaudija tikai nesaprata, kāpēc Kristela viņā noraugās ar tādu žēlumu.

Pēc dažām dienām dakteris tomēr saņēmās un izstāstīja viņai patiesību. Ar Bleika Keringtona gādību Metjū tajā pašā dienā bija no cietuma izlaists. Viņš izņēmis no slimnīcas meitu un aizbraucis, nevienam nepateicis, uz kurieni. Metjū nespēja Klaudijai piedot neuzticību un apkaunojumu, ko viņa tam bija nodarījusi, tādēļ aizbēdzis no sievas, paņemot līdzi bērnu. Tagad viņa bija palikusi gluži viena. Šī doma Klaudiju dzina izmisumā.

Viņa šaudījās pa palātu, mēģinādama tikt projām no klīnikas, lai nekavējoties dotos meklēt meitu. Kad māsas tai neļāva aiziet, viņa iedzēra veselu paciņu miega zāļu. Pēc kuņģa skalošanas ārsts bija spiests to piesiet pie gultas.

Šajās briesmīgajās dienās Klaudija saprata, ka viņa tomēr nav gluži viena un pamesta likteņa varā. Bleiks un Kristela nolēma, ka slimnīcā tā jūtas pārāk smagi, un piedāvāja pārcelties uz viņu māju.

Bleikam ieteica labu ārstu — psihiatru un ķirurgu Niķu Toskani, kurš uzņēmās gādību par slimnieci. Niks tagad ieradās Keringtonu namā, lai vairākas stundas dienā pavadītu kopā ar Klaudiju. Viņš bija gadus trīsdesmit piecus vecs slaida auguma vīrietis, ļoti pievilcīgs un patīkams cilvēks, kurš uz visiem prata atstāt vislabāko iespaidu. Drīz vien viņu Keringtonu namā uzskatīja par savu cilvēku. Niks drīz iemantoja Bleika uzticību, kas izdevās tikai retajam, jo viņš pēc dabas bija ļoti aizdomīgs un piesardzīgs.

Kopā ar Klaudiju klaiņodams pa milzīgo parku, Niks viņai daudz stāstīja par savu bērnību, šīs sarunas slimnieci novirzīja no drūmajām domām. Niks stāstīja, ka esot dzimis lielā itāliešu ģimenē, kas apdzīvojusi šauru dzīvoklīti Ņujorkas nomalē. Tas, ka viņam bija izdevies pabeigt medicīnas koledžu, bija īsts brīnums. Viņš nevairījies no vissmagākā darba, lai varētu samaksāt mācību maksu.

Pēc tam Niks Toskani karojis Vjetnamā un ticis ievainots rokā. Šī iemesla dēļ viņš pametis ķirurga darbu un pārkvalificējies par psihiatru. Dāmas ar sabeigtiem nerviem dievināja savu dakteri: lai nu par ko, bet par pacientu trūkumu viņam sūdzēties nevajadzēja. Un tomēr Klaudija tā acīs saskatīja dīvainu skumju atblāzmu un nosprieda, ka viņa dzīvē ir kāds noslēpums.

Kādu vakaru Niks Toskani tikko bija beidzis savu ārstniecisko seansu ar Klaudiju un gatavojās doties mājās. Bija jau satumsis, un parkā iedegās laternas. Niks atvēra savas mašīnas durtiņas un piepeši saklausīja pie baseina negantas suņa rejas. Viņi ar Klaudiju steidzās paraudzīties, kas tur noticis.

Baseina dibenā viņi ieraudzīja guļam kādu cilvēku ar uzvalku mugurā. Niks negaidīja, kamēr atsteigsies sargs, bet metās ūdenī un izvilka cietušo, kurš neizrādīja ne mazākās dzīvības pazīmes.

— Ak Dievs! Tas taču ir Stīvens! — Klaudija apslāpēti iesaucās.

Niks, ne mirkli nevilcinādamies, uzsāka mākslīgo elpināšanu. Reizēm viņi parkā bija redzējuši Stīvenu, kurš apciemoja māti. Parasti viņš vairījās tuvoties mājai un pa parku nestaigāja, taču todien bija stipri iereibis. Niksvarēja tikai minēt, kas ar viņu noticis. Tumsā tas varēja paslīdēt uz baseina apmales, atsisties ar galvu pret tā betona klājumu un zaudēt samaņu.

Mirkli vēlāk Niķa mašīna jau traucās uz slimnīcu. Viņam tā arī nebija izdevies panākt, ka Stīvens atgūst samaņu. Trieciens acīmredzot bijis pārāk spēcīgs — Stīvens guvis nopietnu galvaskausa traumu. Viņu steigšus nogādāja reanimācijā. Ārsti bija nobažījušies par tā dzīvību.

4. nodala * t

VAIRĀKAS dienas Stīvena dzīvība bija briesmās. Ārsti neslēpa, ka pat tādā gadījumā, ja puisis izķepurosies, neviens nevarēs galvot par viņa saprātu.

Alekša un Bleiks neatgāja no dēla gultas. Nevienu citu palātā neielaida. Kristelai bija jāsamierinās ar pamātes lomu un jāgaida gaitenī. Kad Bleiks uz brītiņu iznāca pie sievas, Alekša steidzās viņam nopaka| un raudulīgā balsī pārmeta:

— Dārgais, mums jābūt pie mūsu zēna, mēs viņam esam vajadzīgi.

Viņa apskāva Bieiku un vedināja to atpakaļ palātā. Bleiks viņai paklausīgi sekoja, tiesa gan, pamezdams vainīgu skatienu uz Kristelu. Beidzot Stīvens sāka atgūties un lēnām atvēra acis. Taču viņš nevienu nepazina un neatcerējās, kas ar viņu noticis. Ārsti piederīgos mierināja - atmiņa atgriezīsies pakāpeniski, iespējams, ka paies vairākas, varbūt pat daudzas dienas.

Bleiks jutās vainīgs un no visas sirds dēlam piedeva viņa apgrēcību. Stīvens atkal tika iekļauts testamentā, un drīzumā viņam vajadzēja atgriezties tēva mājās. Alekša savu bija panākusi, tomēr tai ar to vien bija par maz. Viņa bija nolēmusi pati atgriezties šajā namā - un nevis kā bijusī, bet gan pilntiesīga Keringtonas kundze. Kādreiz viņa bija ļoti mīlējusi savu vīru, un nu tai likās, ka senās jūtas atgriezušās.

Bet varbūt šī spožā sabiedrības dāma tikai izlikās? Varbūt viņai bija apnikusi tās līdzšinējā dzīve bez īstas mājvietas un skandalozā slava, kas gluži kā vakartērpa šlepe vilkās tai pakaļ? Viņa ilgojās miera un stabilitātes, gribēja izcīnīt noturīgu vietu sabiedrībā. Un Alekša nolēma, ka nav nekā neiespējama. Viņa vēl var iekarot Bleika sirdi un patriekt šo vientiesei sekretāriti. Tiesa, pirmajā brīdī Alekša nebija pienācīgi novērtējusi Kristelu un viņas ietekmi uz Bieiku.

Taču šobrīd situācija bija pavērsusies viņas labā. No slimnīcas Stīvenu pārveda uz dzimtajām mājām, un Alekša viņam sekoja, lai dedzīgi nodotos dēla kopšanai. Kā saimniece viņa izrīkoja kalpotājus un deva norādījumus virtuvē, neliekoties ne zinis par Kristelu. Alekša stundām ilgi apspriedās ar Bieiku par dēla veselību un viņa nākotni, centās pēc iespējas biežāk uzturēties tā sabiedrībā. Viņa neuzkrītoši vēroja, kā Kristela mokās greizsirdībā, un jutās gandarīta. Tā kļuva pat tik pārdroša, ka reiz mājas saimniecei atļāvās aizrādīt:

— Palūgšu jūs, Kristel, neiet Stīvena istabā, jūs viņu ļoti traucējat, viņš jūs nepazīst.

Alekša cerēja, ka viņai izdosies atklāt šīs sievietes pagātnē vai nu kompromitējošus mīlas sakarus, vai kādus citus faktus, kas Bleikam varētu nepatikt. Viņa piezvanīja pazīstamam detektīvam un piedāvāja tam darbu.

— Jums jāizpēta viss par kādas dāmas pagātni, Hesa kungs. Viņu sauc par Kristelu Keringtonu, pirmslaulību uzvārds — Grānta. Paldies, gaidīšu jūsu zvanu!

Aleksas nodomi tik strauji vis neīstenojās, kā viņai gribējās. Tai tā arī neizdevās tuvināties Bleikam. Viņš izturējās pret to laipni, bet ļoti atturīgi. Alekšu tas kaitināja, tomēr viņa, kaut negribīgi, apbruņojās ar pacietību. Vēl aizvien tai nebija izdevies iekarot pat pašas meitu. Felona dievināja tēvu un nespēja Aleksai piedot izturēšanos tiesā. Reiz viņa ar izsmieklu mātei sacīja:

— Esmu atšifrējusi tavus nodomus, dārgo māmulīt. Tikai diez vai tev izdosies padzīt Kristelu! Tēvs viņas dēļ ir pilnīgi zaudējis galvu. Un piedevām viņa gaida bērnu.

Alekša bija nepatīkami pārsteigta. Bērns jau bija ļoti nopietns šķērslis. Lai kā viņa šobrīd spīdzināja Kristelu, Stīvens drīz atveseļosies un Aleksai laipni tiks parādītas durvis.

— Kā tu vari par to tik mierīgi runāt, Felon! — viņa uzklupa meitai. — Šis bērns apdraud tavu stāvokli un arī tava brāļa stāvokli naftas sabiedrībā!

Felona tikai paraustīja piecus: ko gan viņa tur varēja darīt! Māti, protams, satrauc mantojums, turpretī Felonu nauda neinteresēja Vēsts par pamātes grūtniecību bija vienīgi no jauna uzjundijusi viņas nedaudz pieklusušo greizsirdību. Šī sieviete aizvien vairāk paņēma tēvu savā varā. Tāpēc Felona jaifc&ija pieņēmusi lēmumu: viņa cīnīsies par Bleika sirdi, dāvādama viņam mazbērnu, pirmo mazbērnu, kuru viņš mīlēs ne mazāk kā Kristelas bērnu.

Savulaik Kristelas vecākā māsa bija aizbēgusi no mājām ar pazīstamo sacīkšu braucēju Frenku Dīnu. Vecāki par meitu neko vairs negribēja dzirdēt, vienīgi Kristela bieži apciemoja Airisu un viņas mazulīti, savu^krustmeitu. Viņa palīdzēja tām cik spēdama, jo Frenks tā arī nekļuva par labu vīru un, braukādams apkārt pa pasauli, par ģimeni maz bēdāja. Pēc Airisas nāves viņš pazuda pavisam, paņēmis līdzi meitu, un nu jau vairākus gadus Kristela par viņiem neko nezināja.

Un tad pēkšņi Frenks savu radinieci ieraudzīja pa televizoru labāko aprindu dzīves hronikā.

— Tā taču Kristela! - Viņš pat iesvilpās. - Nu man ir skaidrs, kur es aizgādāšu Semiju Džo. Krustmāmiņa droši vien būs noilgojusies pēc krustmeitas.

Frenkam bija uzradusies draudzene, un pēdējā laikā meita viņam bija kļuvusi par traucēkli. Semija Džo jau bija krietni paaugusies, viņa prasīja uzmanību un gādību, kas bija saistīts ar lieliem izdevumiem. Tāpēc bagātā krustmāte bija īsts atradums. Kristela bija ar mieru uz kādu laiku Semijai Džo dot pajumti. Frenks nosolījās, ka, tiklīdz viņam būšot beigušās autosacīkstes Šveicē, viņš meitu atkal ņemšot pie sevis.

Septiņpadsmitgadīgā Semija Džo bija ļoti glīta, vieglprātīga un bezrūpīga meitene. Viņa šausmināja Džozefu un citus kalpotājus ar savām briesmīgajām manierēm un kliedzošajiem tērpiem. Nekad viņa kārtīgi nekāpa lejā pa kāpnēm, bet šļūca pa margām, staigāja, ģērbusies debeszilās apspīlētās biksēs un rozā blūželē. Viņa visus bez izņēmuma uzrunāja uz “tu” un izturējās ārkārtīgi familiāri. Feiona un Alekša smējās par vulgāro meiču, bet Kristela ar skubu stājās pie krustmeitas audzināšanas.

Semija Džo nebija no viegli audzināmajām. Viņa bija gaužām neizglītota meitene, izaugusi stadionos un trekos, tomērtajā pašā laikā ari ļoti pašpārliecināta būtne, kas cieši ticēja savai laimes zvaigznei. Kāpēc gan viņai mācīties un izkopt labas manieres, ja viņa arī tāpat satiks savu princi — skaistu, gudru un katrā ziņā ļoti bagātu? Stīvens Keringtons, starp citu, ļoti līdzinājās viņas sapņu varonim. Drīz vien viņi abi kļuva labi draugi. Semijai Džo nebija grūti ar viņu iedraudzēties. Stīvens nebija uzpūtīgs kā Feiona un nepavisam neatgādināja bagātnieku dēliņu.

Reiz naktī sāka plosīties stiprs negaiss. Stīvens savā istabā pamodās no pērkona grāvieniem un zibens plaiksnīšanās un pēkšņi ieraudzīja sev fīdzās kamolā sarāvušos Semiju Džo.

— Nedomā neko ļaunu, Stīv! Man vienkārši bail palikt vienai pērkona iaikā, tāpēc es atskrēju pie tevis, - viņa vainīgi atzinās.

Viņi nopļāpāja līdz ritam. SemijaDžo stāstīja, kā viņa stadionos pārdevusi saldējumu un apguvusi tirdzniecības mākslas noslēpumus. Padomā vien — ja katrā no krāsainajām lodītēm pietrūkst kaut tikai pāris gramu... Semija Džo to pat neuzskatīja par krāpšanu. Toties dienas beigās uz šo grašu rēķina viņa nopelnījusi vairākus dolārus. Stīvens smējās — Semija Džo bija apmierināta.

No rīta Alekša pamanīja, kā viņa, šī jaunā nekauņa, uz pirkstgaliem izlavās no dēla istabas, un sacēla trauksmi. Krustmeitiņa, izrādās, bija slīpēta, acīmredzot krustmātē atsitusies, tāda pati haizivs, kas lenc bagātus vīriešus un ir gatava mesties iekšā katrā gultā. Stīvens meiteni apņēmīgi aizstāvēja

— Māt, starp mums nekā tāda nebija Viņa vienkārši baidījās no negaisa, un mēs manā istabā jauki papļāpājām.

Alekša draudzībai diez ko neticēja. Skuķis nepārprotami meta acis uz viņas dēlu. Kad Stīvenam atļāva nokāpt lejā pastaigāties parkā, Semija Džo, it kā to vien būtu gaidijusi, tūdaļ bija viņam blakus. Stīvens pastāvīgi bija skumjš un nomākts, un tikai Semija Džo ar savu pļāpāšanu spēja viņu sasmīdināt.

Stīvens domāja par Klaudiju, centās viņu satikt, taču Klaudija no viņa vairījās. Reiz viņš iegāja viņas istabā, lai atklāti izrunātos.

— Klaudij, es tevi mīlu, neatstum mani, vismaz tagad ne! — viņš lūdzās. — Vēlos, lai tu kļūtu par manu sievu.

— Nē, Stīven, nekad! — Klaudija viņa piedāvājumu mierīgi atraidīja. — Tevjāprecjaunaunveselasieviete.BetesmUuMetjū!

Pēc šīs sarunas Stīvens vairs nemeklēja tikšanos ar Klaudiju. Viņš bija aizvainots un saprata, ka viņa nekad nemainīs savu lēmumu. Toties aizvien biežāk viņš bija kopā ar Semiju Džo, abi brauca uz sacīkstēm un diskotēkām. Alekša nespēja viņus šķirt. Stīvens meitenei neslēpa, ka viņa tam nepieciešama kā mierinātāja, kuras klātbūtne palīdzēja aizmirsties.

Reiz viņi nolēma pavadīt vakaru ārpilsētas namiņā pie ezera. Palikusi ar Stīvenu divatā, Semija Džo ņēma inicitīvu savās rokās. Viņa pirmā apskāva savu princi un apveltīja ar dedzīgu skūpstu. Un Stīvens tās skūpstam atbildēja.

— Ko gan es varu līdzēt, ja partneri neuzticas cilvēkam, kurš atzīts par vainīgu slepkavībā? — Sesils Kolbijs skaidroja savam krustdēlam. - Es iestājos par Bleiku, taču direktoru padome atteicās iesaistīt viņu Kalifornijas darījumā.

Džefs neticīgi viņu uzlūkoja. Viņš bija ilgi pūlējies saprast, kāpēc viņa krusttēvs tā ienīst Bleiku. Sesils Kolbijs bija ievērojama naftas karaļa dēls un milzīgas naftas sabiedrības mantinieks, kad iepazinās ar šo jauno iznireli Keringtonu. Iespējams, ka viņš tieši tāpēc necieta Bleiku, ka tas, sākdams no nulles, pats saviem spēkiem bija mācējis nostāties uz kājām un iedzīvoties bagātībā. Bija vēl kāds naida iemesls, un tā bija Alekša. Savulaik Bleiks bija Sesilam nekaunīgi atvīlis līgavu.

Nu beidzot Kolbijam bija radusies izdevība atriebties. Keringtons stāvēja bezdibeņa malā, vajadzēja tikai viņi i mazliet pagrūst. Un Sesils pieprasīja, lai Bleiks vai nu nekavējoties atmaksā viņam deviņus miljonus dolāru lielo parādu, vai ari atdod savu futbola komandu. Bleika komanda Amerikā bija izdaudzināta par vienu no labākajām. Ilgus gadus viņš aizrautīgi bija to veidojis, mainījis spēlētājus, pārpircis tos. Abi ar Felonu viņi bija kaislīgi futbola līdzjutēji.

— Man gan šķiet, ka tas izskatās pēc nodevības, krusttēv! — Džefs bezbailīgi ieskalijās Sesilam acīs. — Tu Bleikam izjauci izdevīgu darījumu, un nu tu gribi atņemt viņam arī futboia komandu. Ja tu to izdarīsi, es aiziešu no tevis un sākšu strādāt sabiedrībā “Denvera—Keringtons".

— Tā no tavas puses būs liela muļķība, — Sesils brīdināja. — Mēs esam rada, tu man esi kā paša dēls, bet Bleikam tu būsi svešs cilvēks un piedevām vēl Kolbijs.

Džefs tomēr izpildīja savus draudus. Jau tajā pašā dienā viņš atstāja savu kabinetu “Kolbiko”, lai nebūtu jāpiedalās šajā netīrajā sievastēva vajāšanā. Prasība atdot parādu vai šķirties no futbola komandas Bleikam bija liels trieciens. Pēc smagām pārdomām viņš pieņēma lēmumu.

Jau sen kāds Lasvegasas gangsteris Ļogans Reinvuds centās viņu pierunāt par milzu naudu pārdot kaut vai daļu komandas.

— Nu nē! Sesilam neredzēt manu komandu! Labāk es to pārdošu šim bandītam, — Bleiks sacīja meitai, un Felona piekrita, ka citas izejas viņiem nav.

Turklāt Ļogans Reinvuds bija ar mieru samaksāt deviņus miljonus dolāru tikai par četrdesmit pieciem procentiem no komandas. Bleikam vēl palika vairāk nekā puse. Sava lolojuma pilnīgu zaudēšanu viņam būtu bijis grūti pārdzīvot. Bleiku tikai mulsināja šī Reinvuda personība, jo par viņu neviens neko skaidri nezināja. Visi bija par to dzirdējuši, bet pašu neviens nekad nebija redzējis.

Lai kā Bleiks uzstāja, ka vēlas personīgi tikties ar noslēpumaino gangsteri, ar naudu pie viņa iznāca Reinvuda pilnvarotais — kāds Bonings, kurš atstāja īsta rīkļurāvēja iespaidu. Taču Keringtona kungam nebija izvēles. Viņš paņēma aploksni ar čeku un steidzās atvadīties no šī aizdomīgā tipa, taču Bonings viņu aizturēja.

— Reinvuda kungs vēlas atpirkt jūsu komandu pilnībā. Varbūt ar laiku jūs viņam pārdosiet arī atlikušos piecdesmit piecus procentus?

— Par to nevar būt ne runas, - Bleiks dusmīgi atteica. - Tiklīdz mana situācija uzlabosies, es gribēšu atgūt arī to daļu, no kuras šobrīd biju spiests šķirties.

Bonings iecietīgi pavīpsnāja, noskatīdamies, kā Bleiks aiziet.

No rīta Niks, Klaudija un Kristela devās uz staļļiem, lai dotos izjādē. Alekša, paņēmusi bisi, uzaicināja Stīvenu pavingrināties šaušanā. Dārznieks Tonijs pēc komandas meta gaisā šķīvīti, bet Stīvens tajā pašā mirklī piesvieda pie pleca šauteni — un šķīvītis sašķīda daudzās lauskās. Alekša vairāk nopūdelēja nekā trāpīja. Taču šaušana bija tikai iegansts, īstenībā viņa gribēja pārrunāt ar dēlu viņa nākotnes nodomus.

— Tev ir milzums talantu. Tu labi spēlē tenisu, šauj, jāj, — Alekša neslēpti tīksminājās par Stīvenu. - Pats galvenais tev tagad ir pareizi nokārtot savu dzīvi, apprecēt kādu jauku savu aprindu meiteni.

— Lūdzu, māt, izbeidz šo sarunu!

Ar sevišķu niknumu Stīvens notēmēja uz šķīvīti, it kā tas būtu vainojams viņa nelaimēs. Viņš aizvien vairāk laika pavadīja kopā ar Semiju Džo, un māte ar to nespēja samierināties. Stīvenam ■avukārt bija apnicis uzklausīt mātes pamācības. Izšāvis pēdējo reizi, viņš atvadījās un devās projām. Alekša, domās iegrimusi, palika viena. Cīņu ar šo mazo palaistuvi tā acīmredzot bija zaudējusi — Stīvens jau pilnībā bija viņas varā. Visi tās pūliņi, kā Alekša dēvēja savas intrigas, bija palikuši neauglīgi. Arī Bleiks palika pilnīgi vienaldzīgs pret viņas mēģinājumiem to savaldzināt un dievināja savu Kristelu. Acīmredzot atgūt vīru un saimnieces lomu šajā namā viņai neizdosies.

Un tad Alekša ieraudzīja jauno Keringtonas kundzi, kuru neieredzēja jo dienas jo vairāk. Kristela sēdēja seglos jaunam tīrasiņu zirgam un, pavadas atlaidusi, priecājās par jauko rītu, par plašajām zaļajām norām, ko ieskāva kupla meža ieloks. Pat iztālēm Alekša saskatīja, cik laimīga viņa izskatās. Tieši šī laimes un miera izteiksme Kristelas sejā Alekšu satrieca visvairāk. īsu mirkli viņa, lūpas sakniebusi, vēl vilcinājās. Tad piesvieda bises laidni pie pleca un izšāva gaisā — vienreiz, otrreiz, trešoreiz...

Zirgs saslējās pakaļkājās, gandrīz nomezdams jātnieci, tad sāka aulekšot. Kristela izmisīgi centās noturēties seglos, bet zirgs viņu tomēr drīz nometa un aizauļoja tālāk. Alekša savādā mierā vēroja šo ainu. Tad, pārliecinājusies, ka Kristela nekustīgi guļ zemē, ātri iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Kas to zina, cik ilgi Kristela būtu nogulējusi zālē, ja Niks Toskani un Klaudija nebūtu pamanījuši viņas zirgu bez jātnieces...

Kamēr viņu veda uz klīniku, Kristela tā arī nenāca pie samaņas. Viņu nekavējoties nogādāja operāciju zālē.

Bleiks nepacietīgi gaidīja, kad beigsies operācija un pie viņa iznāks dakteris Millers. Pēc ārsta sejas izteiksmes viņš tūdaļ saprata, ka sagaidāma visai nepatīkama ziņa.

- Viņai pašai briesmas vairs nedraud, bet bērnu viņa ir zaudējusi, — Millers skumji pavēstīja.

Bleiks sakoda zobus — šī ziņa viņu neizsakāmi sāpināja. Kristelai taču šis bērns nozīmēja vēl vairāk nekā viņam...

— Ko lai dara... — Bleiks saņēmās. - Keringtonas kundze ir drosmīga sieviete. Nākamreiz viņa būs piesardzīgāka.

Dakteris Millers mirkli klusēja, tad nolēma, ka Bleikam tomēr jāzina patiesība.

— Man ir ļoti nepatīkami to sacīt, bet nākamās reizes nebūs. — Viņš nopūtās. — Mums nācās izdarīt ķeizargriezienu, un operācijā atklājās dzemdes defekts.

Bleiks bija satriekts. Un nespēja tam noticēt. Paies laiks - viņi griezīsies pie labākajiem ārstiem. Bezcerīgu gadījumu vispār nav. Pagaidām viņš tikai lūdza, lai ārsts Kristelai neko nesaka, jo šīziņa varētu viņu nogalināt.

Felona bija ievērojusi, ka pēdējā laikā visas tās domas piesaista tikai viens cilvēks. Viņa ne tikai domāja par šo vīrieti, bet ari centās to sastapt, kas bija diezgan viegli izdarāms. Viņš taču ik dienas ieradās viņu mājā, pastaigājās ar Klaudiju dārzā, kopā ar viņu devās izjādēs un palika uz pusdienām.

Pret Felonu viņš izturējās kā pret izlutinātu, kaprīzu tēva luteklīti, kuru nenomāc ne rūpes, ne pienākumi. Iespējams, ka tieši šī attieksme Felonu bija aizskārusi un tikai tādēļ viņa Nikam Toskani vispār bija pievērsusi uzmanību. Vispirms bija aizvainota patmīlība, taču tā drīz vien pārauga kaislībā. Tā kļuva aizvien stiprāka, un nu jau Felona bija zaudējusi kontroli pār šīm jūtām.

Viņai vienmēr bija patikuši šāda tipa vīrieši - daudz vecāki par to, spēcīgi, pašpārliecināti, noslēpumaini. Ne velti tā tik daudzus gadus bija slepeni iemīlējusies Sesilā Kolbijā. Viņas vīrs drīzāk atgādināja pāraugušu skautu, tādu pareizu un kārtīgu paipuisīti. Džefs Felonā izraisīja apnikumu un garlaicību. Viņa bija stingri apņēmusies no Džefa šķirties, jo Niks bija no tiem vīriešiem, kurš ar precētām sievietēm neielaižas.

Kad pamāte sāka gaidīt bērnu, Felona no greizsirdības bija kā prātu zaudējusi, tāpēc nolēma Bleikam steigšus dāvāt mazbērnu. Viņa cīnījās par tēva mīlestību. Bet tagad Kristelai vairs nebūs bērna! Sacensības bija beigušās. Un tieši tad pārpratuma dēļ Felona palika stāvoklī! Viņa jutās piekrāpta. Ja tas būtu Niķa bērns, viņa to gribētu. Taču Džefa bērnu tā nevēlējās laist pasaulē.

Tobrīd, kad piezvanīja no kiīnikas, Felona bija dušā. Klausuli pacēla Džefs. Un rrftiļķa medmāsa viņam pavēstīja:

— Kolbija kungs, pasakiet, lūdzu, savai sievai, ka uz abortu viņai jāierodas otrdien pulksten divpadsmitos.

Kad Felona, dvielī ietinusies, ienāca istabā, viņa ieraudzīja Džefu bālu un uztrauktu. Viņš nekavējoties pieprasīja paskaidrojumus.

— Nolādēts! Zini, es jūtos kā tēvs, kura dēlam atlikušas skaitītas dienas, - viņš teica.

Felonai sažņaudzās sirds, redzot viņu tik nelaimīgu un apjukušu. Tomēr lēmumu tā bija pieņēmusi un nevēlējās to mainīt.

— Es tevi nemīlu, Džef, un nekad neesmu mīlējusi. Mūsu laulības bija tikai viens no darījuma noteikumiem, — viņa atzinās. — Es pārdevu sevi tavam krusttēvam, lai mans tēvs dabūtu aizņēmumu. Piedod, ka tev meloju.

Galu galā viņai taču ir tiesības ar savu dzīvi izrīkoties pēc saviem ieskatiem... Jo sevišķi tagad, kad tai iepaticies cits vīrietis un tā savu likteni vēlas saistīt ar viņu. Tā domāja Felona, bet Džefs bija citādās domās - viņš Felonai atgādināja par savām tiesībām.

— Tu nēsā dzīvību, no kuras puse pieder man. Es būšu ar mieru šķirties tikai tad, kad bērns būs piedzimis. Es tev neļaušu nogalināt manu bērnu!

Niks Toskani pa telefonu runāja ar savu māsu.

— Paklau, Terij, nestrostē mani kā mazu puišeli! Es ierados Denverā, lai šim cilvēkam atriebtos, un es to izdarīšu, gan es atradīšu veidu, kā to panākt. Viņš ir vainīgs Džonija nāvē.

Niks dusmīgi nosvieda klausuli un pievēra acis. Nu jau vairākus gadus viņu vajāja vienas un tās pašas atmiņu ainas -cietuma kamera un viņa brālis Džonijs cilpā pie griestiem. Zēns cietumā bija Izdarījis pašnāvību, un neviens viņam nebija palīdzējis. Kaut arī bija kāds naudas maiss, kas varēja to izdarīt...

Niks nopūtās. Un piepeši saklausīja aiz sava loga dīvainu čaboņu. Pirmā stāva logi bija diezgan augstu. Kam gan varēja ienākt prātā ierasties pie viņa tik dīvainā veidā? Viņš pārsteigts noskatījās, kā logā parādās Felonas daiļā galviņa.

— Uff! Augstu gan! — viņa aizelsusies sūdzējās. — Es tomēr esmu īsta sportiste, vai ne?

— Nudien nezinu - vai man jābrīnās vai jāpriecājas par tādu vizīti? — Niks diezgan vēsi apvaicājās.

Bet Felona nepavisam nejutās apjukusi. Viņa apstaigāja istabu un ar interesi visu aplūkoja, nemanīdama saimnieka ironisko attieksmi.

“Sava tēva cienīga meita,” Niks nodomāja. “Nekā viņai netrūkst, bet vēl nepietiek. Šai izlutinātajai dāmiņai vajag dabūt savā īpašumā arī mājas dziednieku." To, ka Felona met uz to acis, viņš jau sen bija pamanījis.

Niks pavīpsnāja: viņš būtu devis priekšroku pamātei, nevis pameitai. Niķu aizvien vairāk interesēja Kristela. Taču viņa bija nepieejama. Toties Felona viņu lenca aizvien neatlaidīgāk, kaut arī viņš pret to izturējās strupi un noraidoši. Nu viņa pienāca pie tā, uzlika rokas tam uz pleciem un lēnām tuvināja savas lūpas viņējām. Pirmajā mirklī Niks gribēja viņu atgrūst, bet tad pārdomāja un pievilka Felonu sev klāt.

Viņš gribēja atriebties un beidzot bija izdomājis, kā to izdarīt. Tētiņa luteklīte Felona kļūs par atriebības ieroci.

5. nodaļa

KAD Felona nepiekāpās un ne pierunāšana, ne lūgšanās nelīdzēja, Džefs lūdza padomu savam draugam juristam — vai viņam varētu būt kāda likumīga iespēja aizliegt sievai taisīt abortu! Jurists tikai noplātīja rokas - likums ir bezspēcīgs, sieviete pati izlemj, vai viņai bērnu saglabāt vai no tā atbrīvoties. Džefs krita izmisumā. Bija pienākušas viņa mūža melnākās dienas.

Felona, lai izvairītos no viņa, mājās tikpat kā neuzturējās, pat naktīs tā nebija atrodama savā istabā. Džefs saprata, ka viņas dzīvē ienācis kāds cits vīrietis un ka šis “cits” nebija nejauša aizraušanās kā agrāk. Tieši viņa dēļ Felona gribēja atbrīvoties no pagātnes — no vīra un bērna - un sākt jaunu dzīvi. Džefs šo vīrieti nepazina. Un pat tad, ja viņš to būtu atradis un piekāvis, nekas nemainītos.*

Pienāca pirmdiena. Un otrdien - tātad nākamās dienas pusdienlaikā — Felona dosies uz klīniku, lai izdarītu šo baiso operāciju, par kuru nabaga Džefs bez riebuma un šausmām nespēja pat iedomāties. Vēl bija atlikusi pēdējā cerība, kaut arī ļoti vārga. Vēl viņš varēja cerēt uz sievastēvu. Lai gan Bleiks vienmēr iztapa savas izlaistās meitiņas untumiem, varbūt šoreiz viņš būs bargs un nepiekāpīgs, jo runa taču bija par viņa mazbērnu.

Taču tieši šajās dienās Bleiks bija aizlidojis uz Lasvegasu, lai tur satiktos ar gangsteri Reinvudu un pārdotu viņam daļu no savas futbola komandas.

Visi apstākļi bija pret Džefu un viņa nedzimušo dēlu. Otrdienas rītā birojā parādījās Bleiks, kurš bija ieradies tiešā ceļā no lidostas. Jau nākamajā mirklī viņa kabinetā iedrāzās gaidīšanas un negulētās nakts novārdzinātais znots. Izbijies Bleiks pat pakāpās soli atpakaļ.

Džefs juceklīgi un satraukti viņam visu izstāstīja — gan par šķiršanos, gan klīniku, kur šodien pusdienlaikā Bleika cietsirdīgā meita nogalinās viņa bērnu. Bleiks aizmirsa visas savas darīšanas. Pat gaidāmo tikšanos ar Sesilu, kuram viņš ar dzēlīgu smaidu gribēja pasniegt čeku par deviņiem miljoniem dolāru.

Bleiks izsauca mašīnu un brauca uz klīniku, kur viņš nonāca sieviešu valstībā. Dežurējošā māsa un dažas nomāktas un izbiedētas pacientes — vairāk neviena šajos spodrajos un klusajos gaiteņos. Šis klusums bija neparasts — tam piemita savāda saspringtība, kā kapsētā. Bleikam kļuva pavisam neomulīgi.

— Te atrodas mana meita — Kolbijas kundze. Man viņa nekavējoties jāsatiek...

Viņa balss noskanēja kā pērkona dārdi. Atskrēja vēl viena medmāsa, jau krietni gados, un pārmetoši aizrādīja:

— Mums ir savi noteikumi, cienītais. Vīriešus šeit neielaiž. Pagaidiet pieņemšanas telpā.

Taču Bleiks jau straujiem soļiem gāja pa gaiteni. Tam vajadzēja atrast savu meitu, viņa bija jāglābj, jāved projām no šīs briesmīgās vietas. Viņš lasīja plāksnītes uz durvīm un skaļi sauca:

— Felona! Felona, kur tu esi?

Divas medmāsas ieķērās viņam piedurknēs, lūgdamas apstāties.

— Jūsu meitu, Keringtona kungs, pirms desmit minūtēm aizveda uz operāciju zāli. Pēc tam paies vēl zināms laiks, kamēr viņa atgūsies. Tas būs ilgi — stundas trīs, - dežurējošā māsa, ieskatījusies reģistrācijas žurnālā, viņam skaidroja.

Bleiks, galvu rokās satvēris, noslīga uz dīvāna. Tātad viņš bija nokavējis! Sievietes viņu līdzjūtīgi uzlūkoja. Tad pēkšņi kāda kabineta durvis atvērās un ārsts ar māsiņu, zem padusēm pieturēdami, izveda Felonu - bālu un bezpalīdzīgu, ieģērbtu zilā slimnīcas uzsvārcī. Bleiks metās viņai pretī.

— Meitiņ, ko tu esi izdarījusi, dārgā!

Viņi apskāvās, un Felona klusi sacīja:

— Es nespēju to izdarīt, tēt! Tev būs mazdēls.

Kopš nelaimes gadījuma ar Kristelu jau bija pagājuši vairāki mēneši. Fiziski viņa jau bija atspirgusi, taču draugi vairs nepazina agrāko Kristelu. Viņu nekad neredzēja smaidām, nomākta un sagurusi tā augām dienām neiznāca no guļamistabas un nevienu negribēja redzēt. Bleiks, noraizējies par viņu, lūdza Nikam Tos-kani:

— Nespēju noskatīties, kā mirst viņas dvēsele. Palīdziet viņai, Nik! Dariet kaut ko, lai viņa atgūtu dzīvesprieku, jūs to varat!

Jā, Niks bija iemantojis diža mierinātāja slavu. Darba viņam netrūka. Viņa pacientes, kuras galvenokārt bija bagātas kundzītes, stundām ilgi tam žēlojās par savu nepanesamo dzīvi. Un maksāja par to milzu naudu. Nikam tas viss bija krietni apnicis, viņš sevi uzskatīja par labu ārstu un gribēja pacientiem patiesi palīdzēt, nevis izklaidēt dīkdienīgas dāmiņas.

Kristelai tagad bija nepieciešams labs psihiatrs. Tomēr bija vēl kāds iemesls, kura dēļ Niks tagad Keringtonu namā iegriezās ik dienas un pat nozīmēja Kristelai papildseansus savā klīnikā. Kopš tā brīža, kad viņi ar Kristelu bija nejauši saskrējušies pie Keringtonu nama durvīm, viņš nemitīgi par viņu domāja. Pēc sievas nāves Niks tā arī nebija spējis nopietni pieķerties nevienai sievietei. Sirds viņarti bija tukša un salta.

Un nu viņš atkal kādu mīlēja, par to vairs nebija nekādu šaubu. Vai gan citādi tam būtu bijis tik sāpīgi redzēt šo sievieti tik nelaimīgu un bēdu sagrauztu? Viņa ne tikai apraudāja savu bērniņu, bet uzskatīja arī, ka ir noziegusies pret Bleiku, pievīlusi viņa tēva cerības. Nikam šo iekšējo sasprindzinājumu jau pāris seansos izdevās izkliedēt. Kris-tela sāka tam uzticēties, kļuva pret viņu atklāta, smaids atkal parādījās uz tās lūpām, un viņa vairs neatteicās no pastaigām parkā.

Taču miers un klusums Keringtonu namā tagad bija reti viesi. Kopš te bija uzradusies Alekša, ik mirkli varēja sagaidīt jaunu katastrofu. Un tā arī notika. Kad Kristela jau daudzmaz sāka atgūt sirdsmieru, atgadījās jauna nelaime.

Kādu dienu Kristela ieradās pie Niķa neparastā laikā. Niks saprata, ka kaut kas ir atgadījies, tiklīdz atvēra viņai durvis. Ne vārda neteikusi, tā sniedza Nikam avīzi. Tā bija nekaunīga bulvārlapele, kura publicēja dažādus skandalozus jaunumus un baumas par augstāko aprindu dzīvi. Niks tūlīt ieraudzīja fotogrāfiju, kurā bija redzams Bleiks ar Alekšu. Viņa bija uzlikusi rokas tam uz pleca, un Bleiks smaidīja. Rotaļīgais paraksts vēstīja: "Bleiks Keringtons ar bijušo laulāto draudzeni”. Niks ar riebumu nosvieda avīzi uz dīvāna. Viņam šis attēls nelikās ievērības cienīgs, toties Kristela bija satriekta. Viņas greizsirdīgās aizdomas bija apstiprinājušās.

— Ko par to saka jūsu vīrs? - Niks apvaicājās.

—Apgalvo, ka starp viņiem nekā neesot. To esot noorganizējusi Alekša, kura nolīgusi fotogrāfu un izmantojusi izdevīgu brīdi, lai pozētu kopā ar Bleiku, - Kristela teica, taču bija redzams, ka viņa tam netic.

Bleiks nesen bija braucis uz Romu, lai tur tiktos ar kādu Austrumu šahu. Viņš bija atgriezies ļoti apmierināts. Rašids Ah-meds tam bija palīdzējis — ne jau par velti, protams, - atgūt piecus sagūstītos naftas tankkuģus. An Leirds jutās kā uzvarētājs — naftas sabiedrība “Denvera - Keringtons” atkal bija atdzīvojusies, tās kontos atkal bija parādījusies nauda. Taču Kristelai nebija palicis apslēpts, ka arī Alekša šajā laikā bija nozudusi. Izrādās, ka arī viņa bija braukusi uz Romu, lai Bleikam organizētu šo tikšanos ar šahu, kurš viņai bija sens draugs. Pazīstot Alekšu, nebija grūti iedomāties, kāda rakstura ir šī draudzība.

Niķa pirmā vēlēšanās bija Kristelu nomierināt. Teikt viņai, ka Bleiks jau nav tāds muļķis, lai zeltu mainītu pret varu. Iespējams, ka tieši to tā arī bija gaidījusi. Taču Niks saprata, ka ir situsi viņa stunda, un sacīja Kristelai gluži ko citu:

— Bet vai jūs esat padomājusi, Kristel, ka jums patiesi būtu labāk šķirties, lai atgūtu sirdsmieru? Jūsu laulības dzīve nav izdevusies, toties Bleiks ar Alekšu ideāli sader kopā. Divas plēsīgas haizivis..

Izbijies, ka neviļus pateicis par daudz, Niks apklusa. Taču Kristela neļaunojās, viņa tikai skumji pamāja ar galvu.

— Alekša man vakar teica to pašu. Es šajā mājā vienmēr esmu bijusi svešiniece.

Niks nu vairs neslēpa savu attieksmi. Viņš esot ļoti pārsteigts, ka Alekša dzīvojot darbnīcā, ka viņa drīkstot mājā visus izrīkot un kaitināt tagadējo Keringtonas kundzi, kamēr visuvarenais Bleiks, kurš spējot vienoties pat ar šahiem, nevarot parādīt viņai durvis. Tātad viņš to negribot. Un Kristela viņam piekrita.

— Šis bezsirdīgais darbonis nav jūsu cienīgs, Kristel! Jums līdzās ir cilvēks, kurš jūsu dēļ gatavs ziedot dzīvību! — maigi viņā noraudzīdamies, Niks atzinās.

Nebija nekādu šaubu — šis pašaizliedzīgais cilvēks bija viņš pats. Niks piepeši Kristelu kaislīgi apskāva un apbēra skūpstiem viņas seju, kaklu, piecus. Kādu mirkli viņam likās, ka Kristela svārstās un ir gatava padoties. Viņš juta Kristelā uzplaiksnāmies atbildes dzirksti. Bet tad tā izrāvās no viņa skaujām un sāka raudāt.

— Jā, pēdējā laikā esmu jums ļoti pieķērusies, Nik. Man tiešām pret jums ir ļoti siltas jūtas, — viņa sacīja Viņas sirsnīgā atklātība Niķu aizkustināja. — Taču esmu Bleika sieva un nekad viņu nepievilšu. Tas ir nekrietni. Vispirms man tas jāpasaka viņam, jāaiziet no mājām, jāpadomā, vai mēs ar jums viens otram esam vajadzīgi..

Kristela paņēma uz krēsla nomesto kažoku un steigšus aizgāja. Varbūt viņa baidījās, ka pārdomās, ka viņai pietrūks spēka Niķu atraidīt?

Niks pavadīja to līdz mašīnai un ilgi noraudzījās tai pakaļ.

Viņa taču gandrīž jau bija teikusi "jā"...

Rejs Bonings ari Denverā nelika Bleiku mierā. Tas jau divas reizes bija ieradies viņa birojā ar vienu un to pašu priekšlikumu.

— Reinvuda kungs ļoti cer, ka jūs viņam pārdosiet arī futbola komandas otru daļu, - Bonings jau nez kuro reizi ar vāji slēptiem draudiem uzstāja.

Bleiks zaudēja pašsavaldīšanos, kaut labi saprata, ka ir bezspēcīgs šā noslēpumainā Reinvuda priekšā, kurš viņu bija sapinis savos tīklos kā zirneklis upuri. Treneris Bleikam sūdzējās, ka Bonings bieži ierodoties stadionā, jaucoties komandas dzīvē, lamājot futbolistus, kuri, pēc viņa domām, nespēlējot pietiekami labi. Bleiks sakoda zobus un apbruņojās ar pacietību.

— Es jau jums teicu, Boninga kungs, ka nekad nepārdošu visu komandu. — Bleiks tikai ar pūlēm valdījās. — Man izdevās atgūt savus naftas kuģus, sabiedrības “Denvera-Keringtons” stāvoklis ir nostabilizējies, un es vēlos atpirkt jūsu daļu.

— Reinvuda kungs būs ļoti, pat ļoti neapmierināts, — Bonings brīdināja, raudzīdamies kaut kur Bleikam garām, ārā pa logu.

— Jūs man draudat? — Bleiks ironiski noprasīja. - Man nospļauties par jūsu šefu! Lasieties projām, citādi es likšu jūs no šejienes izmest!

Iedams uz durvīm, Bonings paklusu, bet tā, lai uzpūtīgais Keringtons dzirdētu, izmeta:

— Labi, labi, ar jums mums neizdevās vienoties, bet varbūt citi būs piekāpīgāki, piemēram, jūsu atraitne.

Bleiks šos draudus neņēma pārāk nopietni. Toties piesardzīgais Leirds kļuva nemierīgs - ar šādiem bandītiem jārunā atturīgāk, viņi ir spējīgi uz visu. Un viņa nojauta izrādījās pareiza.

Pēc dažām dienām Bleiks kopā ar Džefu iznāca no sava biroja. Viņš centās pierunāt znotu nešķirties no Felonas Fīdz bērna piedzimšanai un neaiziet no viņu mājas. Džefs svārstījās. Viņam bija grūti dzīvot ar sievu zem viena jumta un noskatīties, kā viņa steidzas uz tikšanos ar citu.

Viņi piegāja pie Bleika limuzīna. Šoferis atvēra durvis, Bleiks atvadījās no znota, mirkli vēl uzkavēdamies, lai ielūgtu viņu vakariņās. Ar acs kaktiņu Džefs pamanīja, ka viņiem lielā ātrumā tuvojas kāda mašīna. Pēkšņi iekaucās bremzes, mašīna spēji apstājās, no loga pašāvās kāda roka ar nelielu sainīti. Nākamajā mirklī sainītis palidoja zem Bleika limuzīna riteņiem, bet svešā mašīna aiztraucās.

Tas viss norisinājās vienā mirklī. Taču Džefs bija labi trenēts un apveltīts ar zibenīgu reakcijas spēju. Pirms nogranda sprādziens, viņš paspēja noraut Bleiku zemē un nokrist pats, aizsedzot viņu ar savu augumu.

Kad Džefs pacēla galvu, limuzīns liesmoja. Viņš aizvilka sievastēvu tālāk no bīstamās vietas.

— Vai ar tevi viss kārtībā, Bleik?

Pirmajā mirklī Džefam likās, ka viņi tikuši cauri ar vieglām izbailēm - nebija ne asiņu, ne nobrāzumu, pat zilumu ne. Bet tad Bleiks atvēra acis.

— Džef, tas esi tu? Es neko nesaprotu. Ak Dievs! Es neko neredzu! Es pilnīgi neko neredzu! — viņš izmisis iesaucās.

Nākamajā dienā pēc šī notikuma Stīvens un Semija Džo atgriezās mājās. Viņi kopā bija aizvadījuši nedēļu medību namiņā pie ezera Un tur mazā lauku baznīciņā vietējais mācītājs bija viņus salaulājis. Stīvens bija lepns, ka izšķīries par tik drosmīgu soli par spīti tēvam un visai ģimenei. Viņam bija apnikusi tēva aizgādnība, bet ar Semiju Džo bija tik viegli un vienkārši, visas problēmas atkāpās kaut kur tālu projām.

Bet Semija Džo vēl aizvien nespēja no laimes attapties un noticēt, ka nu viņa ir miljonāra sieva. Tagad viņai būs tāda pati mašīna kā krustmāmiņai Kristelai un tādi paši kažoki un dārglietas kā Felonai.

Plašajā savrupnama hallē viņus sagaidīja saniknotā Alekša. Uzzinājusi, ka dēls apprecējies, viņa šausmās sastinga. Mazliet atguvusies, tā sāka dēlu strostēt, ka viņš dara nepiedodamas muļķības, kamēr viņa tēvu piemeklējusi tik liela nelaime. Par Semiju Džo viņa uzsvērti nelikās ne zinis. Jaunā Keringtonas kundze godbijīgā attālumā turējās vīram un vīramātei aizmugurē.

Alekša Stīvenam izstāstīja, ka Bleiks ir dziļā depresijā, ka viņš pēc sprādziena zaudējis redzi. Ārsti gan apgalvojot, ka redzes nervs neesot skarts un aklumu acīmredzot izraisījis šoks, tomēr neviens nevarot pateikt, kad Bleiks atkal atgūs redzi. Šovakar sanākšot slavenāko oftalmologu konsilijs. Šobrīd Bleiks bibliotēkā runājot ar policijas kapteini, kas vada izmeklēšanu. Tikai jāšaubās gan, vai policija atradīs šī atentāta organizētājus un izpildītājus.

Nonākuši otrā stāva kāpņu laukumiņā pie bibliotēkas durvīm, Stīvens un Alekša apstājās un sāka strīdēties. Stīvens gribēja tēvam nekavējoties paziņot pāršāvām precībām, bet Alekša viņu pie Bleika nelaida. Semija Džo, kāpdama augšup pa kāpnēm, neviļus noklausījās interesantu sarunu.

— Vai tiešām tu uzdrīkstēsies šādā brīdī Bleiku sarūgtināt? Šis jaunums taču viņu nogalinās, — Alekša dusmīgi pārmeta.

—Tu nu gan, māt, arī pati neesi viņam aiztaupījusi sarūgtinājumus, - Stīvens atteica. - Atceries vien - kad viņš bija uz bankrota robežas, tu steidzies tam pavēstīt, ka Felona nav vis viņa, bet gan Sesila Kolbija meita!

— Neesi rupjš! — Alekša aizsvilās.

Bet Semija Džo, dzirdētā pārsteigta, tā arī palika stāvam uz kāpnēm. Tas tik bija jaunums! Felona nebija Bleika meita, viņa vispār nebija no Keringtonu dzimtas! Semija Džo viltīgi pasmaidīja, iztēlodamās, cik spēcīgu ieroci pret šo augstprātīgo un uzpūtīgo meiču viņa tagad ieguvusi. Gan kādreiz Semija Džo Felonai ar baudu iemetīs acīs, kas viņa ir patiesībā.

Felona vēl aizvien vairījās no mātes un uzrunāja viņu tikai vārdā. Bet tagad tai ap sirdi bija neizturami smagi un nebija neviena, ar ko dalīties savos pārdzīvojumos. Pat Stīvenam to nevarēja teikt.

Niks viņu nekad nebija patiesi mīlējis, tad jau drīzāk tikai iecietīgi ļāvis Felonai sevi mīlēt. Bet pēdējā laikā tas atklāti no viņas izvairījās. Felona nojauta, ka iemesls, kāpēc viņš tā atsalis, ir cita sieviete. Viņas aizdomas bija apstiprinājušās.

Alekša tūdaļ ievēroja, ka Felonu kaut kas satrauc, un viņa to norūpējusies sāka iztaujāt.

Felona saprata, ka māte ir vienīgais cilvēks, kurš viņu uzklausīs, sapratīs un palīdzēs ar padomu

Iepriekšējā vakarā viņa bija ieradusies pie Niķa mājās, cerot to satikt. Jā, Felona jau bija nonākusi tiktāl, ka vienkārši vajāja Niķu un centās izdiedelēt tā uzmanību. Viņa jau grasījās kāpt ārā no mašīnas, kad Niks negaidīti iznāca no mājas kopā ar kādu sievieti.

— Tā bija viņa, māt! — Felona nespēja savaldīt aizvainojuma un dusmu asaras. - Sākumā es nodomāju, ka esmu kļūdījusies, ka puskrēslā esmu pārskatījusies. Viņš viņu apskāva, tad iesēdināja mašīnā. Kas tā bija? Kura gan cita, ja ne mana dārgā pamāte!

Aleksai ļauni iegailējās acis. Kāda veiksme! Un viņa jau gandrīz bija atmetusi cerības izdzīt Kristelu no Bleika sirds un mājas! Nodevību Bleiks viņai nekad nepiedos. Alekša mierināja meitu, bet klusībā jau prātoja, kā paziņot Bleikam par tā sievas savādo draudzību ar psihiatru. Un drīz vien viņa izdomāja, kā to izdarīt.

Aleksai, protams, bija žēl savas nabaga meitiņas. Viņa tai gribēja palīdzēt. Acīmredzot tā gaužām nopietni bija aizrāvusies ar šo dakteri. Ja viņu varētu nopirkt, Alekša naudu nežēlotu un sagādātu Felonai šo dzīvo spēļlietiņu. Bet Alekša arī pazina meitas svaidīgo dabu un bija pārliecināta, ka šis untums tai drīz vien pāries.

Tikko Felona bija aizgājusi, Alekša nekavējoties ķērās pie darba. Viņa sameklēja vecu avīzi, apbruņojās ar šķērēm un trallinādama sāka gatavot Bleikam Keringtonam anonīmu vēstuli no nezināma labvēļa.

Bleiks Keringtons, iegrimis drūmās pārdomās, sēdēja savā mīļākajā istabā — bibliotēkā. Nekad viņš vēl nebija juties tik vientuļš un bezpalīdzīgs. Džozefs bija kļuvis par tā uzticamo pavadoni, viņš to ģērba un baroja, un lasīja priekšā avīzes. Vēl vairāk par aklumu Bleiku šobrīd kremta kāda cita doma. Viņš zināja, kas bija licis viņu nogalināt, taču policija nekādas Rein-vuda pēdas tā arī nebija atradusi. Inspektors Bleikam bija pat nekaunīgi paziņojis, ka droši vien tāda cilvēka vispār nav, bet aiz šī vārda slēpjas kāds mafijas grupējums.

Bleiks tomēr bija pārliecināts, ka tāds cilvēks ir, un viņš bija nozvērējies šo nelieti iznīcināt. Katru dienu viņam tika ziņots, ka nezināma persona uzpērk tā naftas sabiedrības akcijas. Bet pagaidām pat Leirdš nespēja noskaidrot šī uzpircēja vārdu. Ja policija bija bezspēcīga, Bleiks prasību pret Reinvudu nolēma iesniegt Senāta noziegumu izmeklēšanas komisijā. Vakar šīs komisijas locekļi viņam bija paziņojuši, ka tam nav tiesību apsūdzēt kādu noslēpumainu personu par atentāta mēģinājumu, jo viņš pats ir atzīts par vainīgu slepkavībā.

Izdzirdis kaut ko tādu, Bleiks, protams, neganti pārskaitās.

Un tad viņam pēkšņi sāka likties, ka saskata vāju gaismas atblāzmu. Tā arī bija - viņš saskatīja augsto logu un neskaidrus cilvēku siluetus aiz galda.

Jā, ārsti bija teikuši, ka aklumu izraisījis šoks un ka jauns spēcīgs nervu satricinājums varētu viņam atkal atgriezt acu gaismu. Šie likuma kalpi bija to nokaitinājuši un tādējādi, izrādās, izdarījuši viņam lielu pakalpojumu.

Pagaidām viņš tomēr redzēja ļoti vāji un tāpēc nolēma nevienam neko neteikt. Ne mazāk smagi kā slimību Bleiks pārdzīvoja savas nesaskaņas ar Kristelu. Pēc muļķīgā atgadījuma ar fotogrāfiju Kristela dzīvoja atsevišķā istabā. Viņi bija pavisam atsvešinājušies. Ar viņa sievu norisinājās kaut kas tāds, ko Bleiks nespēja saprast.

Džozefs atnesa viņam pastu un sāka atplēst aploksnes. Bleiks jau saskatīja tā žaketes krāsu, vienīgi sejas vietā baloja gaišs plankums. Džozefs brīdināja, ka viena no vēstulēm ir anonīma. Bleiks tomēr pavēlēja, lai viņš vēstuli nolasa.

— “Kāpēc gan tik daudz vīlušos sievu nonāk savu psihoterapeitu gultās? Pajautā to savai sievai!” - Džozefs izlasīja. Istaba Bleika acu priekšā sāka virpuļot, deniņos it kā iedunējās sīki āmuriņi, šī pretīgā vēstule bija pēdējais piliens. Nevajadzēja lasīt šo paskvilu, vajadzēja to tūlīt saplēst un iemest papīrgrozā! Viņš lika Džozefam atstāt to vienu. Vai tiešām Kristela bija noticējusi, ka viņš to krāpj, un tagad nolēmusi atriebties?

Tajā pašā laikā viņš skaidri sajuta, ka Niks Toskani viņu neieredz. Kāpēc? Nekad agrāk viņi nebija tikušies. Jau pagājušajā nedēļā Bleiks bija Džefam palūdzis, lai tas pārbauda šī doktora dosjē, un nu viņš lika steidzīgi ataicināt znotu.

- Es ļoti uzmanīgi izpētīju viņa personāllietu. Nekā interesanta, — Džefs, apsēdies Bieikam pretī, ziņoja, — Uzaudzis nabadzīgā emigrantu ģimenē. Viņam ir divas māsas un divi brāļi. Viņa māte ir precējusies divreiz, tāpēc jaunākajam brālim ir cits uzvārds - viņu sauc par Maleneju, Džoniju Maleneju...

- Paga, paga! Dzirdēts uzvārds! - Bleiks viņu pārtrauca un sasprindzināja atmiņu. - Reiz kāds Malenejs strādāja vienā no mūsu Tuvo Austrumu filiālēm. Viņu arestēja par narkotiku izplatīšanu, un cietumā tas pakārās.

Džefu allaž pārsteidza Bleika atmiņa - viņš atcerējās visu savu līdzstrādnieku vārdus un pats personiski mēdza izskatīt visus ar personāla problēmām saistītos jautājumus. Kādu brīdi viņi sēdēja klusēdami un pārdomāja situāciju.

- Asinsatriebība? - minēja Džefs. - Varbūt Niks domā, ka tu esi vainīgs viņa brāļa nāvē? Itāliešiem ir tāds goda likums — viņi atriebjas par saviem tuviniekiem.

- Es nekad nepametu savus darbiniekus nelaimē! — Bleiks dedzīgi iebilda - Kad viņu ielika cietumā, es biju tālu projām, Indonēzijā. Līdzko atgriezos, darīju visu, lai to atbrīvotu. Man nav ne jausmas, kāpēc viņš nolēma pakārties!

- Tas nozīmē, ka mums jāmēģina Niķu pārliecināt, kātu neesi vainīgs, — Džefs domīgi sacīja.

Kad viņi piecēlās un atvadījās, Bleiks pamanīja baltu diega galu Džefam uz piedurknes. Pēc tam viņš pavērsa acis pret galdiņu un tur skaidri saskatīja savas brilles un ūdens glāzi.

Ārstiem bija taisnība — redze bija atjaunojusies. Taču viņš gandrīz vai labāk būtu gribējis palikt akls, lai tikai nebūtu bijusi šī nelaimīgā vēstule, kas tam ne uz mirkli neizgāja no prāta.

Bleiks nolēma cīnīties par savu sievu. Šodien viņš nopietni izrunāsies ar Kristelu, brīdinās to no briesmām. Iespējams, ka Niks Toskani viņu vienkārši izmanto par atriebības ieroci. Viņš ir labs psihologs, kam nebūtu grūti sagrozīt viņai galvu, padarīt viņu par padevīgu sabiedroto. Kristela tomēr ir ļoti stipra, ar nelokāmu gribasspēku apveltīta sieviete, viltu un izlikšanos viņa jūt jau pa gabalu. Gan viņa visu sapratīs.

6. nodaļa

♦

MĪĻOTĀ brāļa labā Felona bija gatava uz visu. Ja šī pieklidene Semija Džo bija pratusi Stīvenu darīt laimīgu, bija spējusi viņu atgriezt normālu cilvēku sabiedrībā, Felona pacentīsies ar viņu iedraudzēties, ievedīs viņu ģimenē. Un Felonai radās doma sarīkot svinības par godu Stīvena precībām, lai ģimenes draugus un paziņas iepazīstinātu ar Stīvena sievu.

Kristelai un Semijai Džo par to tika paziņots tikai tad, kad gatavošanās svinībām jau ritēja pilnā sparā.

Kristela bija sašutusi: vai gan Semiju Džo var rādīt Keringtonu smalkajiem draugiem? Tas varētu izraisīt tikai izsmieklu un pazemojumus. Viņai ar krustmeitu jau bija sākušās nesaskaņas. Dzīve bagātnieku namā nepavisam neveidojās tāda, kādu Semija Džo bija iztēlojusies. Vispirms tā vīram palūdza nopirkt tai mašīnu. Kādā ziņā gan viņa sliktāka par krustmāti un Felonu? Stīvens tai paskaidroja, ka bagātība pieder tēvam, bet viņam pašam pie dvēseles nav ne graša.

Tas Semijai Džo bija nepatīkams atklājums.

Viņa tomēr turpināja apbraukāt veikalus un pirkt tērpus, izrakstot čekus uz Stīvena Keringtona vārda “Kas gan tur sevišķs, lai taču papucītis samaksā!” viņa prātoja. Taču reiz Džozefs paziņoja, ka izsūtāmais zēns atnesis kažoku no dārga un izslavēta kažokādu veikala Kristela bija pārsteigta, ieraudzījusi dārgo ūdeļādas kažoku, ko bija iegādājusies Semija Džo. Viņas abas nopietni sastrīdējās. Kažoks tika nosūtīts atpakaļ uz veikalu. Kopš tās dienas Semija Džo sāka nīst gan savu krustmāti, gan visus Keringtonus. Paši viņi dzīvoja, kā gribēja, bet viņu tie nevēlējās ielaist savā pasaulē. Bet viņai tik ļoti gribējās būt bagātai! Tīk ļoti!

Kristela un Felona nopirka viņai tērpu viesībām. Ļoti vienkāršu, jauku un piemērotu kleitu. Taču Semija Džo šo tērpu ienīda. Tas tikai trūka, lai viņa vilktu mugurā ko tādu! Lejā viesistabā jau bija dzirdama viesu balsu murdoņa, kad Semija Džo vēl tikai ģērbās. Viņa uzvilka kleitu, ko pati bija nopirkusi, - ļoti spilgtu tērpu ar šķēlumu līdz gurnam. Tad Semija Džo iegāja Felonas istabā un no rotaslietu šķirstiņa, kas stāvēja uz kamīna, paņēma rubīnu kaklarotu. Nu gan tā bija neatvairāma! Lai vīramāte, svaine un krustmāte vai plīst no skaudības!

Lai justos drošāk, Semija Džo vēl izdzēra divas glāzes šampanieša. Viņa tomēr izjuta zināmu biklumu pret šo augstāko sabiedrību. Kaut tā būtu izputējusi! Nu, nebija viņai labo manieru! Kur gan viņa tās būtu varējusi iemācīties? Stadionā no sacīkšu braucējiem un viņu meičām? Pēc šampanieša bailes izzuda, un Semija Džo droši, pat nedaudz izaicinoši devās lejup pa kāpnēm uz viesistabu.

Sākumā Felona svainei un tās izaicinošajam tērpam nepievērsa uzmanību. Viņa gaidija Niķu un uzmanīja pamāti. Niks nez kāpēc nenāca un nenāca, bet Kristela par to, kā likās, nemaz neskuma.

Saviesīgais vakars ritēja pilnā sparā. Spēlēja orķestris, un plašajā zālē virpuļoja pāri. Viesmīļi maisīja kokteiļus, bet meitenes mežģīņu priekšautiņos iznēsāja dzērienus. Beidzot parādījās Niks Toskani. Viņš izskatļās ļoti laimīgs un priecīgi satraukts, jo tikko bija izdarījis sarežģītu operāciju un pārliecinājies, ka roka klausa nevainojami. Nikam bija apnicis noņemties ar bagātajām, garlaicības māktajām kundzītēm. Viņš bija stingri apņēmies atgriezties slimnīcas ķirurģijas nodaļā.

Felona metās viņam pretī. Viņa paņēma Niķu zem rokas un vedināja projām no šī pūļa uz kādu klusāku vietiņu. Niks augstsirdīgi viņai sekoja Ar skatienu viņš, protams, jau bija sameklējis Kristelu, taču nepiegāja pie viņas. Nesen viņi bija sastrīdējušies. Niks bija pieprasījis, lai Kristela nekavējoties pamet Bleiku. Bet Kristela bija atteikusies to darīt. Kamēr vīrs ir akls un bezpalīdzīgs, viņa to nepametīs. Kad viņam kļūs labāk, Kristela ar Bleiku vaļsirdīgi izrunāsies un šķirsies no viņa Niks noskaitās. Viņam likās, ka tās ir tikai tukšas atrunas, ka Kristela nekad nešķirsies. Un viņš nolēma viņu pārmācīt, modināt viņā greizsirdību. Turklāt viņam tik ļoti gribējās ar kādu dafities savā priekā! Tāpēc viņš par veiksmīgo operāciju izstāstīja Felonai. Tā pieglaudās viņam un kā mīlīgs kaķēns ar vaigu patrinās pret viņa plecu.

— Mans dārgais dakter! Bet es domāju, ka tu noņemies ar kādu resnu lēdiju!

Beidzot viņi bija atraduši tukšu, puskrēslā grimstošu istabu, un Felona nekavējoties'apvija rokas viņam ap kaklu.

— Kundze, jūs esat tik skaista! — Niks pajokojās, nopētīdams Felonas piebriedušo stāvu.

Viņa bija jau septītajā grūtniecības mēnesī. Padevies tās dedzīgajām skaujām, Niks pielieca galvu un viņu noskūpstīja. Šo skatu pa atvērtajām durvīm redzēja Kristela. Jā, viņa bija tiem sekojusi, bet tikai tāpēc, lai tiktu skaidrībā par Niķu. Vai tiešām Bleikam bija taisnība un viņš Kristelu tikai izmantoja, lai atriebtos?

Niķu tomēr neatturami pievilka Kristela. Saudzīgi atvairījis Felonu un aizbildinājies, ka tam jāsatiek kāds no viesiem, viņš devās projām. Viņš gribēja sastapt Kristelu. Tā stāvēja pašā baseina malā, saspringti vērdamās ūdenī. Niks nodomāja, ka viņa jūtas aizskarta par to, ka viņš pievērsies Felonai.

— Un es, muļķis tāds, iedomājos, ka spēšu uz tevi ilgi dusmoties. Tu esi visskaistākā sieviete pasaulē! — Niks klusi čukstēja, mēģinādams satvert viņas roku.

Kristela roku spēji atrāva, un viņas acīs pazibēja dusmas. Niks bija satriekts. Nē, tā nebija greizsirdība, tas bija nicinājums, pat naids.

— To pašu tu droši vien tikko teici Felonai. Cik tu gan esi divkosīgs, Toskani kungs! — Kristela ļaunā ironijā sacīja. - Kāda laime, ka es nepieļāvu, lai tu man pieskartos. Daudz netrūka — un tu būtu mūs ar Bleiku izšķīris. Nez kādas iedomātas atriebības dēļ tu gandrīz izpostīji manu dzīvi.

Niks jutās kā ar aukstu ūdeni apliets. Viņš mēģināja taisnoties — jā, viņu pazīšanās sākumā tas tiešām domājis par atriebību, bet vēlāk to pārņēmušas īstas jūtas. Taču Kristela viņu vairs nevēlējās redzēt un neticēja nevienam tā vārdam.

Bleiks sēdēja aiz akāciju dzīvžoga un visu dzirdēja Augu vakaru viņš kā ēna bija sekojis Kristelai, tā arī nenoņēmis savas tumšās brilles. Neviens, izņemot Džozefu, nezināja, ka redze viņam pamazām sāk atgriezties. Bleiks nu bija pārliecinājies, ka sieva ne pie kā nav vainīga. Viņš jutās gandrīz laimīgs - par spīti visām nepatikšanām, kas pēdējā laikā to vajāja.

Izšķīrusies ar Niķu, Felona nolēma pievērsties saviem namamātes pienākumiem. Uzsmaidīdama viesiem, viņa apstaigāja milzīgo zāli, viesistabu un ēdamistabu. Piepeši viņa pamanīja neparastu drūzmēšanos. Pulciņš jaunu cilvēku ar izsmieklu un ziņkāri noskatījās, kāSemija Džo, jaunā Keringtonas kundze, krietni ieskurbusi, savā izaicinošajā tērpā ar seksīgo dekoltē izpilda tādu kā vēderdeju.

Felona pārsteigumā un dusmās palika stāvam kā sastingusi. Lai mērs būtu pilns, viņa ieraudzīja, ka dejotājai ap kaklu ir tās dārgā rubīnu kaklarota. Atvainojusies viesiem, Felona satvēra Semiju Džo aiz rokas un ieveda to kādā no tukšajām istabām, lai pateiktu, cik sašutusi ir par šādu rīcību.

— Tātad tu esi arī zagle, manu mazo, dārgo svainīt! - Felona pamāja uz rotu. — Vai tiešām tu nesaproti, ka ar šo savu lēto ākstīšanos esi gan manu brāli, gan mūs visus padarījusi par apsmieklu? Tev tika dota vienreizēja iespēja ienākt pieklājīgu cilvēku sabiedrībā, kļūt par Keringtonu ģimenes locekli, bet tu to neizmantoji!

Semija Džo tikai nicīgi pavīpsnāja. Un tad piepeši viņa ļauni teica:

— Es Keringtonu ģimenē esmu ienākusi apprecoties. Bet tevi jau kopš dzimšanas ar Keringtoniem nekas nesaista. Ej pajautā savai mammītei - Bleiks Keringtons nepavisam nav tavs tēvs!

— Mele! Ļaunā, dumjā mele! — pārsteigtā Felona satriekti iesaucās.

Bet Semija Džo, ļoti apmierināta, ka viņai izdevies tā atriebties, jau bija projām. Felona bez spēka atkrita krēslā. Cik gan būtu labi, ja šiem drausmīgajiem meliem varētu neticēt! Taču Felona pazina savu māti un zināja, ka no viņas var sagaidīt visu. Nekavējoties bija jāprasa tai paskaidrojumi, nekavējoties! Viņa metās meklēt Alekšu.

— Māt, man ar tevi nekavējoties jārunā! — vairīdamās paskatīties viņai acīs, Felona dusmīgi uzstāja.

Alekša, tūdaļ sapratusi, ka meita ir ļoti satraukta, nekavējoties pameta savu pavadoni Sesilu Kolbiju un gāja meitai līdzi. Viņas iekāpa mašīnā, izbrauca pa savrupnama vārtiem un lielā ātrumā sāka joņot pa tukšo, naksnīgo ielu.

Es saprotu, dārgā, ka tev sakārojies pavizināties, bet kāpēc gan tu gribi mūs ab£s nogalināt? Samazini ātrumu! - Alekša mēģināja jokot.

— Māt, tev man jāpasaka patiesība. Kas ir mans tēvs? -Felonas balsī ieskanējās draudīgi toņi.

Alekša apjuka. Viņa bija domājusi, ka meitas sliktā noskaņojuma vaininieks ir šis eskulaps - Niks Toskani. Felona gaidija atbildi, turpinādama triekt mašīnu mežonīgā ātrumā.

— Es nezinu, - Alekša vilcinādamās sarija. - Tavs tēvs varētu būt vai nu Bleiks, vai Sesils Kolbijs.

Felonai aizrāvās elpa, viņu slāpēja asaras. Alekša izbijusies pamanīja, kā sāk drebēt meitas rokas, kas bija krampjaini ieķērušās stūrē. Neko neredzošām acīm Felona raudzījās uz ceļu, Alekša velti pūlējās viņu nomierināt.

Mašīnas starmeši izgaismoja milzīgu vairogu ar uzrakstu: "Uzmanīgi! Ceļa remonts!". Ceļš bija aizšķērsots ar barjeru, kas atgādināja malkas zāģējamo krāģi. Kad Felona to pamanīja, bija jau pārvēlu. Mašīna lielā ātrumā aizmēza šo šķērsli un ietriecās kanalizācijas cauruļu grēdā, kas bija sakrauta ceļmalā.

Pirmā atguvās Alekša. Pārliecinājusies, ka ārēji ir sveikas un veselas, viņa visādi nopūlējās panākt, lai meita atgūtu samaņu, tomēr tas neizdevās.

— Felon, meitiņ, mosties! - Alekša raudādama iūdzās. - Palīdziet taču kāds!

Pusstundu vēlāk vietējais fermeris viņas nogādāja slimnīcā, kur Felonai sākās priekšlaicīgas dzemdības. Visu nakti ārsti cīnījās par viņas neiznēsātā bērniņa dzīvību. Un arī mazulītis, kurš bija piedzimis septītajā mēnesī, izrādija varenu dzīvotgribu un nevēlējās mirt. Lai kā mazdēls viņš bija - Bleika Keringtona vai Sesila Kolbija —, tam bija no kā mantot spēku, izturību un cīnītāja garu.

Bleiks turpināja palīdzēt Klaudijai arī tad, kad tā jau bija atveseļojusies. Taču viņa vēlējās pati veidot savu dzīvi, tāpēc Bleiks pieņēma to darbā savas naftas sabiedrības statistikas un informācijas nodaļā. Darbs Klaudijai ļoti patika, tas palīdzēja viņai aizmirsties. Viņa ļoti sadraudzējās ar savu šefu Džefu Kolbiju. Viņš Klaudijai sūdzējās par savu nelaimīgo ģimenes dzīvi un lūdza padomu. Bet ko gan Klaudija tam varēja ieteikt? Arī viņas ģimene bija izirusi.

Reiz Klaudija biroja gaitenī sastapa Sesilu Kolbiju. Viņš vienmēr bija izturējies pret viņu vēsi un augstprātīgi, bet nu pēkšņi apstājās un ieinteresēts sāka iztaujāt, kur tā tagad dzīvo, kā tai veicas ar meitas meklēšanu un vai tā ir apmierināta ar darbu. Klaudija bija pārsteigta, redzot, cik jauks var būt Sesils Kolbijs. Viņš pat ielūdza viņu vakariņās, un Klaudija bija ar mieru. Šāds ielūgums viņai nelikās nekas neparasts. Visi pret to tagad izturējās saudzīgi kā pret slimu bērnu.

Vakariņojot Sesils viņai piedāvāja savu palīdzību Lindsejas meklēšanā.

— Peru un Ekvadorā ir lielas “Kolbiko” filiāles, — viņš sacīja — Es sacelšu kājās visus savus ļaudis. Gan redzēsiet, ka viņi drīz vien sadzīs pēdas jūsu vīram, ko Bleiks vēl aizvien nav spējis izdarīt.

Klaudija jutās tik laimīga! Kā gan lai viņa Kolbija kungam atmaksā par viņa iejūtību? Sesiis brīdi klusēja. Beidzot viņš piekrita, ka tiešām ir rēķinājies ar Klaudijas palīdzību. Viņai jāizdarot tam kāds neliels pakalpojums. Par to viņš solījās tai noīrēt dzīvokli Denveras centrā un pārskaitīt tās rēķinā ievērojamu summu. Beidzot Klaudija sāka nojaust kaut ko nelāgu.

— Mani interesē naftas iegūšanas tehnoloģija no slānekļa, ko izstrādājusi sabiedrība “Denvera-Keringtons”, - Sesils beidzot runāja atklātu valodu.

Klaudija, izdzirdusi šādu priekšlikumu, pielēca kājās. Piedāvāt viņai kļūt par izspiegotāju — kāda nekaunība! Taču viltīgais Sesils tai atgādināja par meitu un ieteica padomāt. Galu galā Bleiks taču bija kļuvis par viņas labdari tikai pēc tam, kad bija izpostījis tās dzīvi, sagraudams ģimeni.

Pēc dažām dienām Klaudija sāka svārstīties.

Vairāk par visu pasaulē viņa ilgojās atrast meitu. Bet Kolbijs bija apsolījis sameklēt Lindseju. Un Klaudija izšķīrās. Viņai jau tikai vajadzēja nofotografēt šos dokumentus. Varbūt Bleiks par to nekad neuzzinās.

Nedēļu vēlāk Klaudija, sevi nicinādama, apsolījās izpildīt Sesila priekšlikumu. Viņš tai iedeva mazu fotokameru. Klaudija tikai

šaubījās, vai viņai izdosies atvērt seifu, kura atslēgas glabājās pie Džefa. •

-- Un jūs, tik skaista sieviete, nezināt, kā to izdarīt! Padomājiet taču, kā iegūt atslēgas! — Sesils ciniski pavīpsnāja. — Džefs ir tik nelaimīgs, jo šķiras no sievas. Pie reizes varēsiet sniegt viņam mierinājumu.

Drīz vien radās piemērots bridis — Keringtoni rīkoja viesības. Klaudija pat iegādājās jaunu tērpu, lai pienācīgi sapostos. Viņa uzmanīgi vēroja Džefu, izsekoja to kā kaķis peli, tāpēc redzēja, cik satriekts viņš jutās, kad tā sieva gandrīz visu acu priekšā apkrita ap kaklu Nikam Toskani. Džefs sekoja šim pārītim, kas nozuda kādā nomaļā stūrītī. Nabaga Džefs! Arī Klaudija pazina greizsirdību un ciešanas.

Drīz vien viņa to atrada tukšajā terasē. Džefs noraudzps tumšajā parkā un klusi svilpoja.

— Kā gribētos aizbēgt no šejienes, vai nav tiesa? - viņš Klaudijai sacīja.

— Kāda sagadīšanās! — viņa atbildēja. — Arī man ir tāda vēlēšanās.

Vispirms viņi devās uz klubu. Alkohols Džefam vairs nelīdzēja, tas nespēja aizskalot sāpes. Toties Klaudijas līdzjūtība un draudzīgais atbalsts bija kā dziedējošs balzams. Beidzot Džefs bija sastapis tādu pašu vientuļu un radniecīgu dvēseli — viņi viens otru saprata.

Džefs nejuta nekādus sirdsapziņas pārmetumus, kad sekoja Klaudijai viņas mazajā dzīvoklītī. Pirmās skaujas un pirmais skūpsts kļuva par dabisku un pašsaprotamu šī vakara noslēgumu. Rīta pusē Džefs aizmiga viņai līdzās, beidzot viņš veldzējās dziļā miegā, kaut uz brīdi aizbēdzis no visām neveiksmēm un pārestībām.

Klaudija klusi piecēlās, sameklēja viņa bikšu kabatā atslēgu saišķi un izgatavoja to nospiedumus. Jau šodien viņai būs seifa un kabineta atslēgu kopijas. Un viņa varēs ielūkoties seifā ikreiz, kad Džefs uz īsu brīdi izies vai arī aizbrauks uz naftas urbumu.

Tad Klaudija atkal palīda zem segas. Viņu kratīja drebuļi — taču ne no aukstuma, bet sasprindzinājuma. Vakarvakarā Džefs bija teicis, ka viņa ir vienīgā sieviete, ko tas patiešām ciena. Viņa nebija gribējusi dzīvot no Bleika žēlastības dāvanām, bet bija atradusi spēku sākt jaunu dzīvi, strādāt un meklēt meitu. Klaudijai bija ļoti mokoši atcerēties šos vārdus. Viņa jutās kā pēdējā neliete.

- Cik tu cietsirdīga! Nekas, izņemot pašu, tevi neinteresē! -Stīvens, pie spoguļa steidzīgi pogādams kreklu, pārmeta sievai.

Viņš steidzās uz slimnīcu pie māsas, bet Semija Džo izlikās, ka ir aizmigusi, un negribēja braukt viņam līdzi. Patiesībā, uzzinājusi par avāriju un priekšlaicīgajām dzemdībām, Semija Džo bija ļoti nobijusies. Drīz visi uzzinās, ka visu šo nelaimju cēlonis bijusi viņa. Stīvens, Bleiks un Kristeia viņai droši vien nepiedos šo sarunu ar Felonu. Taču visvairāk Semija Džo baidījās no šīs fūrijas Aleksas.

“Jālaižas lapās!” viņa domāja, vēl aizvien nespēdama piecelties un truli blenzdama griestos. Un tad pie durvīm pieklauvēja Džozefs un saltā balsī paziņoja, ka Alekša Keringtonas kundze viņu nekavējoties vēlas redzēt. Sākas! Ja viņa neies, vīramāte pati ielauzīsies tās istabā un sacels traci. Semija Džo steigšus apģērbās un negribīgi gāja uz darbnīcu.

Skatiens, ar kādu Alekša viņu nomēroja, būtu satriecis pīšļos ikvienu, tikai ne Semiju Džo. Negaidīdama namamātes uzaicinājumu, viņa ērti ierīkojās krēslā un izlikās, ka ir gatava to uzmanīgi uzklausīt. Alekša sniedza viņai papīra lapu.

— Ja tu parakstīsi šo paziņojumu, tad dabūsi čeku par divdesmit tūkstošiem dolāru un nekavējoties pazudīsi no šīs ģimenes, ne no viena pat neatvadījusies. Vai skaidrs?

Semija Džo, lūpas kustinādama, izlasīja pasniegto papīru. Pēc tā, kas tur bija uzskricelēts, sanāca, ka viņi ar Stīvenu nekad nav bijuši precējušies, tas ir, nekad nav gulējuši kopā. Bet tā taču nebija patiesība! Viņa pārsteigta uzlūkoja Alekšu. Vīramāte paskaidroja, ka tad, jātā parakstīs šo paziņojumu, viņu laulību bez grūtībām varēs šķirt.

— Bet ja nu es parādīšu šo papīru Strvenam? - Semija Džo piepeši viltīgi samiedza acis. — Lai viņš zina, ka viņa dārgā māmiņa ir sacerējusi paziņojumu, pēc kura viņš iznāk visīstākais pediņš!

- Tu to nedarīsi, draņķe tāda! - Alekša iesaucās.

Kādu brīdi viņas v£! tirgojās, tad vienojās, ka Semija Džo, čeku saņēmusi, nekavējoties aizbrauks, tikai parakstīt gan viņa neko neparakstīs. Sirds dziļumos tā tomēr mīlēja Stīvenu un negribēja viņu nodot. Bet nauda viņai noderēs. Semija Džo gribēja sākt jaunu dzīvi kaut kur Losandželosā. Kļūt parfotomodeli, manekeni, bet, ja paveiksies, varbūt pat par kinoaktrisi.

Ar bagāto vīru tai nebija veicies. Tagad viņa gan slavu, gan bagātību mēģinās iegūt pašas spēkiem. Labs augums, piemīlīga sejiņa un kareivīgs raksturs - arī tā bija prece, ko varēja labi pārdot. Bet Aleksai viņa apsonja, ka šķirsies no Stīvena, tiklīdz pagadīsies bagāts pielūdzējs.

Stundu vēlāk viņa ar čemodānu pie rokas nokāpa lejā un iesēdās taksometrā. Pārsteigtā Kristela kas tikko bija atgriezusies no slimnīcas, kļuva viņas aizbraukšanas vienīgā lieciniece.

- Paliec sveika, krustmāmiņ! - Semija Džo viņai rūgti uzsauca. — Es aizbraucu. Un turpmāk turēšos pa gabalu no šīs mājas un visiem Keringtoniem.

Kristela devās uz virtuvi, lai dotu norādījumus virējai par vakariņām. Virtuvē kā vienmēr valdīja mājīga un draudzīga gaisotne, pavisam citāda nekā kungu apartamentos augšstāvā. Hannersonas kundze kopā ar istabeni un Džozefu dzēra kafiju un tērzēja. Dārznieks Tonijs tīrīja bisi, vienlaikus pamanīdamies gan ieturēties, gan piedalīties sarunā.

- Atvainojiet, Keringtonas kundze, ka ienesu bisi virtuvē, — Tonijs vainīgi paskaidroja, — bet es ļoti steidzos. Mani gaida otra Keringtonas kundze. Viņai patīk parkā pašaudīt.

Kristela, nodevusi kalpotājiem rīkojumus, jau grasījās aiziet, bet tad nez kāpēc atcerējās to briesmīgo dienu, kad bija zaudējusi savu bērniņu. Pēkšņi viņa visos sīkumos atcerējās, kā jāja ar zirgu, kā apstājās papriecāties par skaisto skatu. Tad viņa bija izdzirdusi dīvainu skaņu, kas izklausījās kā blīkšķis, ko rada automašīnas izplūdes gāzes, it kā šāviens, čemps no šī trokšņa bija satrūcies un saslējies pakaļkājās.

- Tonij, vai atceries to dienu, kad es nokritu no zirga? - tikai ar pūlēm valdīdama satraukumu, Kristela jautāja - Vai todien arī Alekša šāva?

— Jā, es labi atceros, viņa šāva gan, - Tonijs apstiprināja. — Es aizbraucu agrāk, man bija uzdots nopirkt produktus, bet Aleksas kundze vēl palika.

Ne vārda neteikusi, Kristela paņēma bisi un izgāja dārzā. Pārsteigtais Tonijs nesaprata, ko iesākt. Sašutumā kvēlodama, Kristela atrāva darbnīcas durvis. Alekša izbrīnījusies pacēla acis. Ar otu rokā viņa stāvēja pie molberta, Bleika portrets jau bija gandrīz pabeigts. Ieraudzījusi dīvaino viešņu, viņa savilka seju smaidā.

— Šī mazā mākslinieces roka ar šo te bisi nogalināja manu vēl nedzimušo bērniņu, — Kristela klusi sacīja un nosvieda bisi uz dīvāna. — Tonijs man visu izstāstīja. Nu man ir skaidrs, ka tas bija šāviens, nevis automobiļa izplūdes gāzes.

Alekša viegli nodrebēja un strauji novērsās, lai Kristela nepamanītu, cik ļauni iemirdzas viņas acis.

— Vai tev prāts! — Viņa mēģināja tēlot sašutumu. - Es saprotu — tā vienkārši ir greizsirdība. Felona taču dāvājusi Bleikam mazdēlu.

Kristela lēnām viņai tuvojās. Tās acīs un sejā atspoguļojās tik nepārprotama draudu izteiksme, ka Alekša neviļus satrūkās un atkāpās. Senāk viņa ne vienreiz vien bija metusies ar sāncensēm kautiņā. Pirms desmit gadiem visas bulvārlapeles aprakstīja, kā viņa izmetusi pa logu kādu slavenu aktrisi. Kopš tiem laikiem Alekša bija krietni zaudējusi formu. To viņa saprata tūlīt, kolīdz Kristela ieķērās tās matos. Aieksa sāpēs iekliedzās. Viņai jau likās, ka zaudējusi vismaz pusi no savām kuplajām cirtām. Tas bija negants un ļauns divu saniknotu sieviešu kautiņš. Pa gaisu lidoja spalvas no pārplēstiem spilveniem, tinkšķot plīsa vāzes un trauki, brīkšķēja mēbeles. Alekša bija vecāka par sāncensi, tāpēc drīz vien bija spiesta padoties. Tiesa gan, viņa paguva jaunajai Keringtonas kundzei saskrāpēt seju, tomēr drīz vien sabruka un nespēja piecelties, lai vēlreiz mestos cīņā.

Kristela, smagi elsodama, aplūkoja sagrauto ienaidnieka midzeni. Vienīgais, kas bija palicis neskarts, bija Bleika portrets uz molberta. Jau nākamajā mirkfī audekls bija skrandās. Alekša bezpalīdzīgi noraudzījās uz šo barbarismu. Un tomēr tas viss vēl bija nieks, salīdziņot ar to, kas notiks, kad Bleiks uzzinās patiesību.

— Ja vēlies revanšu, tu tikai uzsvilp... Ja vēl spēj, — Kristela aiziedama noteica.

Alekša, vēl aizvien nespēdama atgūties, ar pūlēm aizvilkās līdz vannasistabai un iemeta kaktā to, kas bija atlicis no viņas tērpa. Jau nākamajā mirklī darbnīcā gluži satracināts ielauzās Bleiks. Tonijs viņam tikko bija apstiprinājis, ka tajā liktenīgajā dienā otrā Keringtonas kundze bija šāvusi ar bisi norā pie strauta.

— Mana pacietība ir galā, Alekša. Vai nu tu nekavējoties aizvāksies no šejienes, vai es tavu darbnīcu nolīdzināšu ar buldozeru vai arī sadedzināšu kopā ar tevi! - Bleiks draudēja, un viņš savus vārdus nemēdza kaisīt vējā.

— Tici man, tas bija tikai nelaimes gadījums... Es izmetu bisi no rokām — un tā izšāva, - Alekša taisnojās, bet tad sāka lūgties: — Nedzen mani projām, Bleik! Es taču mīlu tevi un nekad neesmu pārstājusi mīlēt!

Taču Bleika seja riebumā novaikstījās.

— Bet es tevi ienīstu! — viņš ar nicinājumu sacīja. — Tu nogalināji manu bērnu, Tu esi briesmone, nevis sieviete!

Alekša sāka raudāt. Šī sieviete ar dzelzs raksturu reti raudāja, bet tagad tās asaras bija neviltotas. Beidzot viņa bija sapratusi, ka zaudējusi Bleiku uz visiem laikiem.

Nu viņai bija atlikusi tikai atriebība. Un Alekša jau zināja, ko darīs.

7. nodala

BIJA jau pagājušas vairākas dienas, bet Feiona vēi aizvien nebija redzējusi savu puisīti. Viņa arī negribēja to redzēt un izturējās tik dīvaini, ka pat Bleiks, kurš tai mēdza piedot visus untumus, šoreiz jutās dziļi aizskarts. Kad laimīgais vectētiņš iegāja viņas palātā, Feiona demonstratīvi aizgriezās pret sienu un ne vārda neatbildēja.

Tikai Alekša zināja šīs dīvainās pārvērtības iemeslu, jo Feiona bija metusi viņai acīs visu savu sašutumu un izmisumu un tikai tad izdzinusi to no palātas.

- Tu esi man atņēmusi vienīgo cilvēku, kuru es mīlēju, — manu tēvu. Tagad es pat nezinu, kas es esmu un kā asinis rit manā dēlā. Tāpēc vācies projām, dārgo māmiņ, tu man esi pretīga!

Alekša, asarām ritot, izgāja no palātas. Neviens, pat Bleiks viņai nebija sagādājis tik daudz ciešanu kā pašas bērni. Stīvens, satriekts par Semijas Džo aizbraukšanu, bija apveltījis viņu ar visasākajiem pārmetumiem. Dusmās viņš pat bija pateicis, ka visur, kur Alekša parādās, izraisās visādas nelaimes. Pēc tam viņš bija aizdrāzies uz Losandžeiosu meklēt savu vieglprātīgo sieviņu. Un nu viņu ienīda meita...

t

Tikai pēc vairākām dienām Nīks Bieikam pateica, kāpēc viņa meita ir tik nomākta un nelaimīga. Niks ar Felonu atkal bija salabuši. Tikai ar viņu Feloria bija atklāta Tikai Niks, izmantojot ārsta tiesības, jebkurā laikā varēja iegriezties tās palātā. Bleiku tas ļoti kaitināja. Viņš vairs neticēja Nikam Toskani. šis atriebīgais itālietis vienkārši bija nolēmis izmantot Felonu, kad Kristela kategoriski tam bija parādījusi durvis.

Gan Džefs, gan Bleiks centās Niķu pārliecināt, ka viņi nav vainīgi tā brāļa nāvē. “Denvera-Keringtons” vienmēr palīdzēja saviem darbiniekiem, ja tie nonāca nelaimē. Ziņa par Maleneja arestu bija pienākusi par vēlu, tikai tad, kad viņš vairs nebija starp dzīvajiem. Niks viņiem neticēja Bleiks instinktīvi juta, ka šis cilvēks ir ienaidnieks un no viņa jāpiesargās. Tomēr savus ārsta pienākumus Niks pildija nevainojami un bija ļoti palīdzējis gan Kristelai, gan Feionai.

Par Felonas ciešanām Niks acīmredzot Bleiku informēja, vislabāko nodomu mudināts. Atklājums, ka viņas dzīslās nerit Keringtonu asinis un Bieiks nav viņas tēvs, Feionai bija izvērties par īstu traģēdiju. Toties Bieikam tas nebija nekāds jaunums. Viņu vētrainās šķiršanās laikā Alekša to daudzkārt bija tam metusi acīs. Bleiks neticēja šādiem muļķīgiem izdomājumiem, ar kuriem padzītā sieva centās to pēc iespējas sāpīgāk aizskart. Bleiks nemēdza šķetināt mezglus, viņš vienkārši tos pārcirta.

— Šī nejēdzība iriāizbeidz! - viņš Nikam stingri pieteica — Jau rīt es nodošu analīzei asinis un piespiedīšu ari Sesilu to izdarīt. Bet, lai kādi būtu analīzes rezultāti, Felona ir un paliks mana meita

Niks neviļus sajuta cieņu pret šo cilvēku, kaut ari tas bija ienaidnieks, nevis draugs. Viņš piezvanīja Sesiiam Kolbijam un uzaicināja to uz laboratoriju. Ari Kolbijs dega nepacietībā uzzināt patiesību. Viņš dievināja Alekšu, bet diez ko viņai neticēja. Vesela diennakts aizritēja nepacietīgās gaidās. Tieši pēc divdesmit četrām stundām viņi uzzināja, kā meita ir Felona.

Nākamajā dienā Bleiks tieši no laboratorijas steidzās uz slimnīcu pie Felonas. Viņa kā parasti aizvēra acis un izlikās aizmigusi.

— Dārgā, paskaties uz šo papīrīti, - Bleiks maigi, kā bērnībā noglāstīja tai galvu. — Tie ir analīzes rezultāti. Tavs īstais tēvs esmu es.

Felona nepacietīgi paņēma dokumentu un, pārliecinājusies, ka tā ir patiesība, metās Bleikam ap kaklu.

— Ak, tēt, cik es esmu laimīgai Tu nevari iedomāties, ko es šajās dienās esmu pārcietusi!

— Meitiņ, es nekad neesmu šaubījies, ka esmu tavs tēvs. Vai zini - kāpēc? Tu esi tik līdzīga manai mātei, kuru es dievināju, — Bleiks atzinās un smaidīdams noraudzījās meitā.

Džefs, negaidīti atgriezies kabinetā, pārsteidza Klaudiju nozieguma vietā - seifs bija vaļā un dokumentu mapes - uz galda.

— Ko tas nozīmē? - viņš asi noprasīja.

— Tu taču redzi! Ko lai es vēl saku? - Klaudija padevīgi un bezpalīdzīgi atbildēja, noslīga krēslā un aizsedza seju rokām.

Džefs pie nodevības bija pieradis, taču tik rūgtu vilšanos viņš sen nebija piedzīvojis. Klaudiju viņš bija cienījis, bet pēdējās nedēļās, kopš viņi bija kļuvuši tuvi, Džefs sāka tai pieķerties aizvien vairāk. Viņi bija sastapušies tieši tad, kad viens otram bija visvairāk vajadzīgi.

Beidzot Klaudija pacēla acis, un Džefs tajās ieraudzīja neizsakāmas sāpes un ciešanas.

— Džef, esmu izdarījusi drausmīgu nelietību. Tikai, lūdzu, nedomā, ka tas ir naudas dēļ. Nē, nē! Sesils man apsolīja atrast Lindseju, ja es viņam pagādāšu jūsu izstrādāto naftas ražošanas tehnoloģiju no slānekļa.

“Tātad atkal mīļais krusttētiņš, tātad tas ir viņa roku darbs!” Džefs nodomāja. “Kādu gan nelietību no viņa vēl var sagaidīt?” Lai gan Sesils ļoti mīlēja savu krustdēlu, Džefs grasps pieņemt Bleika priekšlikumu. Un tas bija dīvains priekšlikums — naftas sabiedrības “Denvera—Keringtons” īpašnieks gribēja adoptēt znotu, jo uz Stīvenu viņam bija vājas cerības. Diezin vai dēls kādreiz — pēc Bleika nāves — spēs vadit naftas sabiedrību? Sesils, to uzzinājis, protams, būs saniknots. Taču Džefa tiešais un atklātais raksturs necieta intrigas un melus. Viņš nojauta, ka tieši viņa krusttēvs ir vainojams atentātā pret Bleiku Keringtonu. Bet tagad viņš Bleiku izspiegoja. Džefs bija ievērojis, ka pēdējā laikā krusttēvam bija nodibinājusies neparasti cieša draudzība ar Alekšu. Tas nu bija tik bīstams savienojums, ka varēja uzspert gaisā visu Denveru!

Ne vairs ar sašutumu, bet drīzāk ar žēlumu Džefs noraudzījās Klaudijā. Nabaga sieviete vienkārši bija sapinusies viltīga zirnekļa — viņa krusttētiņa tīklos.

— Es tev piedodu, Klaudij! Aizmirsti šo starpgadījumu! — Džefs skumji pasmaidīja. — Jo vairāk tāpēc, ka Sesils tevi ir piemānījis.

Viņš nopūtās, apzinādamies, cik nepateicīgs pienākums viņam tagad jāuzņemas — jāpasaka Klaudijai briesmīgā patiesība... Jau pirms kāda mēneša no Peru bija atsūtīts fakss par Klaudijas vīra un meitas nāvi. Viņu džips bija atrasts apgāzies uz vientuļa meža ceļa. Bet vēlāk bija atrastas arī pasažieru apdegušās mirstīgās atliekas. Sesiis to zināja, bet bija ieteicis nevienam neizpaust. Klaudija vēl neesot pietiekami atspirgusi, lai pārciestu šo ziņu. Tā viņš krustdēlam bija paskaidrojis. Tikai tagad Džefs saprata, ka ne jau par šo nabaga sievieti viņš bija rūpējies.

— Nē, es neticu! Tas nevar būt! - Klaudija kliedza.

Viņa strauji izskrēja no biroja un steidzās uz mājām. Džefs saprata, ka tādā stāvoklī viņu nedrīkst atstāt vienu. Bija nepieciešams kāds, kas būtu Klaudijai blakus un to mierinātu. Nevienu no viņas draudzenēm Džefs nepazina. Un, iespējams, viņai to arī nebija. Tad viņš piezvanīja Kristelai un tai visu izstāstīja.

— Domāju, ka Klaudija ir pilnīgi zaudējusi galvu. Aizbrauc, lūdzu, pie viņas, Kristel! Baidos, ka viņa neizdara kaut ko nelabojamu

Kamēr Kristela vēl bija ceļā, steidzinādama šoferi braukt ātrāk, Klaudija pārradās savā mazajā dzīvoklītī un no galda atvilktnes izņēma revolveri. Savulaik tas bija piederējis Metjū. Viņa ilgi sēdēja, revolveri uz ceļgaliem nolikusi. Dzīve bija kļuvusi par nepanesamu nastu. Taču, pirms no tās aiziet, viņa gribēja atriebties. Sesils bija zinājis par viņas tuvinieku nāvi. bet turpinājis viņu ciniski un cietsirdīgi izmantot.

— Tu mirsi kopā ar mani! — Klaudija skaļi sacīja un uzgrieza sabiedrības "Kolbiko” sekretāres numuru.

— Vai es pēc pusstundas varētu tikties ar Kolbija kungur vai viņš ir savā kabinetā?

Saņēmusi apstiprinošu atbildi, Klaudija steidzīgi uzvilka putekļmēteli un paņēma no galda revolveri, lai ieliktu to somiņā. Tieši šajā brīdī, pieklauvējusi, bet atbildi nesagaidījusi, uz sliekšņa parādījās Kristela.

— Lūdzu, Klaudij, nedari to! — ieraudzījusi revolveri, Kristela izbijusies iesaucās. Viņai likās, ka Klaudija grib izdarīt pašnāvību. Kristela pieskrēja pie viņas, satvēra tās roku un mēģināja atņemt revolveri.

— Vācies projām! — Klaudija piepeši ļauni iekliedzās. - Tu atņēmi man vīru, nekrietnele! Tu vēl joprojām ar viņu satiecies!

Kristela saprata, ka nelaimīgā sieviete atkal zaudējusi saprātu un nonākusi savā iedomu pasaulē. Klaudija murmināja kaut ko par Metjū neuzticību, par Lindsejas skolas gaitām, taču ietiepīgi negribēja šķirties no revolvera. Viņas izmisīgi cīnījās jau vairākas minūtes. Piepeši norībēja šāviens. Klaudija bija nejauši nospiedusi ieroča mēlīti. No griestiem sāka birt apmetums, bija saklausāmas kaimiņu satrauktās balsis.

Kristela lūdza Dievu — kaut jel kāds nāktu viņai palīgā! Tikmēr atskanēja otrs šāviens, tikpat nejaušs kā pirmais, un Kristela ar šausmām redzēja, ka Klaudijas seja noplūst asinīm, bet viņa pati, ieroci izmetusi, lēnām saļimst uz grīdas.

Un atkal Klaudija Bleisdela bija slimnīcas palātā. Ievainojums nebija nāvējošs, taču ārsti šaubps, vai viņa spēs runāt.

Sesilam Kolbijam laiks bija sācis ritēt atpakaļ, atkal bija atgriezušās laimīgās jaunības dienas, kad viņi ar Alekšu bija līgavainis un līgava. Toreiz bija uzradies šis jaunais iznirelis Keringtons un nozadzis viņa cerības uz ģimenes laimi. Sesils tā arī bija palicis vecpuisī.

Tagad, pēc daudziem gadiem, Alekša atkal bija ienākusi viņa dzīvē. Vēl aizvien viņa bija tikpat skaista un gudra. Sesils dievināja gudras sievietes - varbūt tāpēc, ka nekad nebija spējis aizmirst savu Alekšu. Vairākus mēnešus viņš bija vērojis tās nesekmīgos mēģinājumus atgūt Bleiku. Kad pēdējās cerības to panākt bija zudušas, Alekša visžēlīgi pievērsās Bleikam, savam senajam draugam un mīļākajam.

Drīz vien viņi visur bija redzami kopā. Viņus tuvināja ne tikai pagātnes atmiņas, bet arī nākotnes nodomi. Sesils un Alekša savus plānus viens otram neslēpa. Alekša ilgojās atriebties par pārestībām un pazemojumu, bet Sesils jau sen bija nozvērējies noslaucīt Keringtonu no zemes virsas, izputināt viņu un pievākt tā naftas sabiedrību.

Viņi satikās katru dienu un par to vien runāja, kā ieriebt Bleikam un viņa jaunajai sievai.

- Padomā tikai, dārgais, šodien es saņēmu labāko ziņu pēdējo mēnešu laikā! — Alekša starodama stāstīja. - Privātdetektīvs tomēr šo to izošņājis par Keringtonas kundzi. Izrādās, ka viņas šķiršanās ar Dženingsu nav pilnībā noformēta. Tātad viņi ar Bleiku nemaz nav precējušies! Kā tev tas patīk?

- Brīnišķīgi! — Sesils iesmējās. — Ari es vecajam zēnam esmu sagādājis kādu pārsteigumu. Esmu pārpircis četrdesmit procentus viņa sabiedrības akciju.

Tad Sesils atkal bikli piedāvāja Aleksai savu roku un sirdi, un šoreiz Alekša to augstsirdīgi pieņēma Viņi sāka kait plānus, cik krāšņu māju iekārtos, — tā būs greznākā visā Denverā! Un kādus rautus viņi tur rīkos! Kristela un Bleiks no skaudības vienkārši pārplīsts!

Parasti sapņojumiem par saviem saldajiem atriebības plāniem un brīnišķīgajām nākotnes izredzēm viņi nodevās gultā pēc vētrainiem mīlas priekiem. Aleksas kaisle joprojām bija tikpat neremdināma kā jaunībā. Ne velti par viņas mīlas dēkām kfida leģendas, un Sesils pārdzīvoja greizsirdības mokas. Lai gan viņam jau bija pāri piecdesmit, tas vēl aizvien Alekšu kaislīgi mīlēja. Taču pēdējā laikā viņam kaut kas nebija kārtībā ar sirdi. Sesils sāpēs kodīja lūpas, nogaidīdams, kamēr lēkme pāries, taču ar katru reizi tās kļuva aizvien mokošākas. Alekša bija pārāk egoistiska, tikai ar savām domām un kaislībām pārņemta, lai pamanītu otra cilvēka kaites un ciešanas, kaut arī tas būtu tās nākamais vīrs.

Reiz naktī, kad viņa visā dedzībā turēja viņu savās skaujās, Sesilam uznāca sevišķi spēcīga lēkme. Alekša sajuta, kā viņa augums tās rokās saļimst. Viņš savādi iegārdzās!

- Dārgā, es mirstu! Ārstu! Ātrāk!

Naktslampiņas gaismā viņa seja likās gluži zila, lūpas bija kļuvušas nedabiski bālas. Alekša saviebās - tas bija tik pretīgi... Piepeši nomirt gultā... kopā ar viņu! Rīt to izbazūnēs visas avīzes! Viņa atkal kļūs par pliekanu anekdošu un baumu varoni...

- Sesil, tu nedrīksti nomirt! Tu to nedrīksti! Tikai ne tagad, kad mums ir tik daudz kopīgu nodomu! - viņa reizē žēlabaini un dusmīgi uzstāja.

Pēc stundas ceturkšņa ārsts bija klāt. Būdams ne vien Sesila personiskais ārsts, bet arī sens draugs, viņš jau bija atļāvies Sesilam aizrādīt, ka tam nevajadzētu nodoties tādām pārmērībām. Viņa gados tas bija bīstami. Un te nu bija sekas — plašs infarkts... Iecerētās kāzu ceremonijas vietā, kurai greznībā vajadzēja sacensties ar karaļpāra laulibām, Sesils Kolbijs uz ilgu laiku bija piekalts pie slimnīcas gultas.

Felona ar dēlu jau sen bija mājās. Mazajam Bleikam jau bija trīs mēneši, un viņš strauji pieņēmās svarā. Tagad, kad visas vētras un pārbaudījumi bija aiz muguras, Felona atkal bija kļuvusi par to pašu kaprīzo tēva luteklīti, kuru māca neizturama garlaicība. Mātes rūpes viņu nesaistīja, tāpēc Felona vienkārši nezināja, ko iesākt.

Romantiskās jūtas, kas slimnīcā vēlreiz bija uzliesmojušas pret Niķu, tagad bija pavisam noplakušas. Viņi bija nopietni sastrīdējušies. Niks atkal bija aizņemts ar Klaudiju un kategoriski atteicās braukt Felonai līdzi uz Havaju salām, kā bija apsolījis. Felona noskaitās. Bet Niks viņai bez aplinkiem pateica, ka tā ir bagāta dīkdiene, kurai prātā tikai izpriecas, kamēr citi cilvēki strādā, slimo, viņus piemeklē nelaimes, kā tas, piemēram, noticis ar Klaudiju. Pirmo reizi viņu pazīšanās laikā Felona nopietni apvainojās un apņēmās, ka nepiedos viņam šo pazemojumu.

Niķa pārmetumi to bija smagi aizskāruši. Viņa nebija nekāda dīkdiene. Vienkārši tēvs tai nekad nebija uzticējis nopietnu darbu, jo nebija diez cik augstās domās par sieviešu lietišķajām īpašībām. Bija pienācis laiks Bleikam pierādīt, ka viņš kļūdās. Felona pieprasīja, lai tēvs pilnībā nodod tās rīcībā veco, krietni noplukušo viesnīcu “Mirāža”. Viņa gribēja to pārveidot par modernu un respektablu hoteli. Bleiks jau sen bija gribējis tikt no viesnīcas vaļā, jo tā viņam nesa tikai zaudējumus.

Viņš nopūtās un piekrita. Lai jau šī “Mirāža” kļūst par tā mīļās meitiņas kārtējo spēļlietiņu! Lai jau viņa parotaļājas, kamēr apniks! Bet Felona sparīgi ķērās pie viesnīcas pārbūves. Nu beidzot atklājās viņas uzņēmējas talants. Felona salīga labākos dizainerus un māksliniekus. Mēnesi vēlāk “Mirāža” no vecmodīgas, noplukušas viesnīciņas sāka pārtapt par ultramodernu hoteli. Bleikam tas, protams, izmaksāja krietnu summiņu, taču viņš nekurnēja.

Felona tagad reti bija mājās. Viņa ieskrēja tikai uz kādu stundiņu paēst pusdienas un apraudzīt mazo Bleiku. Džefam bija atsevišķa istaba apakšstāvā. Sievu viņš tikpat kā nesastapa, tomēr šķiršanos nesteidzināja. Džefs vēl aizvien Felonu mīlēja un cerēja, ka ar laiku viņa norimsies un atgriezīsies pie viņa.

Nekas neliecināja, ka gaidāma nelaime. Bija visparastākā darbadiena un visi projām kur kurais. Mājās atradās tikai Klaudija, kura nesen bija pārvesta no slimnīcas. Uz savu parasto seansu pie slimnieces ieradās Niks Toskani. Mazā Bleika aukle bija nokāpusi lejā iedzert kafiju. Kad viņa atgriezās bērnistabā, puisēns no savas gultiņas bija pazudis. Tika pārmeklēta visa māja, sardze pārbaudīja dārzu un parku, taču bērnu tā arī neatrada. Jo sevišķi neizprotams notikušais bija tāpēc, ka neviens svešs cilvēks Keringtonu nama teritorijā nebija manīts.

Ļaundaris nebūtu varējis pārkāpt pāri sētai un neievērots piezagties pie mājas — suņi būtu sākuši riet.

Felona bija izmisusi. Dēia nozušana viņā bija pamodinājusi mātes jūtas. Kā jebkurai mātei viņai likās, ka bērnam draud kaut kas briesmīgs, ka viņš cieš un raud. Neziņa bija neizturama. Felona paļāvās tikai uz tēvu, uz viņa veselo saprātu un attapību. Par notikušo nekavējoties paziņoja Bleikam.

Un tieši viņam pirmajam modās konkrētas aizdomas.

— Esmu gandrīz pārliecināts, ka to izdarījis Niks Toskani. Viņš kāroja atriebties - un nu viņš ir atriebies, - Bleiks sprieda. — Kurš gan cits būtu varējis izvest bērnu pa vārtiem, nemodinot sardzes aizdomas?

Policisti metās uz klīniku un doktora Toskani māju, bet viņš bija pazudis bez pēdām. Jau no paša rīta tas sekretārei bija pateicis, ka aizbrauc, paņēmis savu arhīvu un atvadījies.

Pagāja trīs dienas. Niķu tā arī neatrada. Neviens arī nepiezvanīja pa telefonu, lai pieprasītu izpirkšanas maksu. Bleiks vairs nespēja noskatīties, kā cieš viņa meita, un pieņēma lēmumu. Viņš piezvanīja uz televīziju — un jau pēc stundas bērnistabā bija uzstādīta televīzijas kamera.

Visuvarenais Bleiks bija nolēmis publiski lūgt palīdzību.

Viņš parādīja sava mazdēla fotogrāfiju un apsolīja milzīgu atlīdzību tam, kurš bērnu atradīs vai palīdzes to atrast. Bleiks tikai ar pūlēm spēja valdīt izmisumu, viņa uzstāšanās bija ļoti aizkustinoša un pārliecinoša.

Piepeši kameras priekšā iznira Alekša. Dzelzs sieviete Alekša Keringtona bija ļoti satraukta, viņa vienkārši nevaldīja pār sevi.

— Piedodiet, bet man tas ir jāpasaka. Tas ir ļoti sāpīgi... — viņa ar drebošu balsi iesāka. — Šī nav pirmā reize, kad mēs ar Bleiku pārdzīvojam šādu traģēdiju. Pirms divdesmit gadiem mums tikpat cietsirdīgi nozaga mūsu vecāko dēlu Ādamu.

— Alekša, es tevi lūdzu... — Bleiks nesekmīgi mēģināja Alekšu pārtraukt.

Felona un Kristela pārsteigtas noraudzījās Aleksā. Viņas nekad neko nebija dzirdējušas par Ādamu Keringtonu un tūlīt arī saprata, kāpēc Bleiks nekad nebija ieminējies par pazudušo bērnu, — tas bija pārāk sāpīgi.

— Šeit, Denveras parkā, kāds no ratiņiem nolaupīja mūsu puisīti. Kopš tās dienas mēs viņu vairs nekad neesam redzējuši, — Alekša, asarām ritot, stāstīja.

Tikmēr Bilingsā, Montānas štatā, kāda veca sieviete savā rančo, gultā gulēdama, pa televizoru skatījās ziņas. Viņas mazdēls Maikls bija par viņu nobažījies. Visi šie stāsti par nolaupītiem zīdaiņiem vecmāmuļu pārlieku satrauca. Bet uztraukumi viņai bija kaitīgi.

KeitaTorensa mazdēlu bija uzaudzinājusi viena. Pirms divdesmit pieciem gadiem viņa vecāki bija gājuši bojā autokatastrofā, bet viņš brīnumainā kārtā palicis dzīvs - tā vecā Keita Maiklam bija stāstījusi. Maikla labā vecmāmuļa neko nežēloja. Viņa pat bija ieķīlājusi savu rančo, lai tas varētu pabeigt universitāti un iegūt advokāta diplomu. Viņa saprata, ka ilgi vairs nedzīvos, un gribēja atvieglot sirdsapziņu.

— Maikl, padod man... kumodes apakšējā atvilktnē... Tur jābūt... — viņa lēnām sacīja.

Maikls piegāja pie kumodes un apakšējās atvilktnes dibenā atrada mazbērna grabutrti-amuletu ar iniciāļiem Ā.A.K.

— Drīz es nomiršu, manu puisīt, tāpēc gribu tev atzīties savā briesmīgajā grēkā, — KeitaTorensa, asaras slaucīdama, sacīja. - Tu nemaz neesi Maikls, bet gan Ādams Keringtons. Pirms divdesmit pieciem gadiem, kad mans dēls Dēviss ar sievu un viņu bērniņu gāja bojā, es tevi izzagu no kādiem ratiņiem. Šis amulets bija tavos ratiņos. Tā ir tava atslēga jaunai dzīvei. Es tevi lūdzu -brauc pie saviem vecākiem...

Sākumā Maikls nodomāja, ka vecmāmuļa vienkārši murgo, un steidzīgi izsauca ārstu - viņu ģimenes draugu doktoru Ed-vardsu.

— Keitai atlicis ko dzīvot, augstākais, dažas dienas, tomēr apziņa viņai ir skaidra. Maikl, viņa nemurgo, - doktors Edvardss, vecmāmuļu izmeklējis, sacīja. — Daudzi apstākļi toreiz, pirms daudziem gadiem, kad tevi atveda uz rančo, patiesi bija diezgan noslēpumaini.

Doktors jau toreiz bija nobrīnījies, kā gan zīdainītis pēc tik briesmīgas katastrofas bija palicis dzīvs, turklāt — bez nevienas skrambiņas. Un Maikls nebija līdzīgs nevienam noTorensiem. Ne velti Keita viņu mēdza saukt par mazo princi.

— Domāju, manu zēn, tava vecmāmiņa saka patiesību - tu neesi Maikls, bet gan Ādams Keringtons, - doktors Edvardss ar pārliecību teica

Maikls Torenss izskatījās tā, it kā būtu ieraudzījis veseiu baru marsiešu, kas ar lidojošiem šķīvīšiem nolaidušies viņa rančo.

Nedēļas laikā policija pierādija, ka ne jau velti iedzīvotāji viņu uzturēšanai maksā nodokļus. Niķu Toskani viņi gan neatrada, toties sacēla kājās visus tā kaimiņus, paziņas un kolēģus. Kaimiņi stāstīja, ka dažas dienas pirms bērna nolaupīšanas Niķu apmeklējis kāds vecāks vīrs ar dīvainu mašīnu. Tas bijis neliels furgons ar neparasti “bēdīgu emblēmu” uz durtiņām. Mašīna izskatījusies visai uzkrītoša līdzas Niķa pacientu greznajiem automobiļiem. Kaimiņi satraukušies, vai kāds nav nomiris, jo “bēdīgā emblēma" bijusi kapu dienesta atšķirības zīme.

Tā policijai izdevās atrast kapsētas uzraugu Alfrēdu Graimsu. Vecenītes, kuras mēdza uzturēties kapsētas tuvumā, bija pat redzējušas Niķu Toskani iebraucam pa kapsētas vārtiem un runājam ar šo večuku. Tik skaistu vīrieti kā Niks jau nemaz nevarēja nepamanīt...

Policija ielenca sarga namiņu brīdī, kad Graimss mierīgā omulībā virtuvē dzēra tēju. Policijas kapteinis ļoti lepojās ar šo operāciju, viņš tfeal nožēloja, ka nenotika arī apšaude un nebija cietušo. Policistm teraudzīp3, Graimss pielēca kājās un metās uz guļamistabu, kur gultā svoiks un vesels gulēja mazais Bleiks Keringtons Kolbijs. Večuka pakampa mazulīti un gribēja izskriet pa otrām durvīm, bet arī tur viņu jau gaidija policisti.

- Es neesmu vainīgs! — vecais uzraugs nelaimīgs iesaucās. — Viņš mani piespieda to darīt. Un samaksāja lielu naudu.

Alfrēds Graimss vaļsirdīgi visā atzinās, taču izdarīto nenožēloja Viņš ienīda Keringtonus, it sevišķi šo bagātnieku klana galvu Bieiku Keringtonu. Vecajam vīram bija pamats viņus ienīst. Alfrēds Graimss bija kādreizējā Keringtonu muižas pārvaldnieka Rodžera Graimsa tēvs. Savulaik tieši Rodžeru

Bleiks bija pārsteidzis savas sievas gultā. Viņš to bija gandrīz nositis, bet vēlāk samaksājis tam par klusēšanu.

Pēc šī notikuma Rodžers Graimss tā arī nav spējis atgūties, tā dzīve sākusi strauji slīdēt uz leju. Viņš vairs nestrādājis, pilnīgi nolaidies, bieži slimojis un dažus gadus vēlāk nomiris. Viņa tēvs nolādējis Bleiku Keringtonu, bet par atriebību nedomājis, kamēr neuzradies Niks Toskani. Viņš večukam iestāstījis, ka naftas magnātam par savām ļaundarībām jāsaņem atmaksa.

Niks izdomājis darbības piānu: izvedis mazo no Keringtonu nama teritorijas un tad to nodevis Alfrēdam Graimsam. Večuks savukārt cerējis, ka Toskani kungs drīz vien bērnu paņems un aizvedīs kaut kur citur. Taču bija pagājusi jau nedēļa, bet itāliešu dakteris tā arī nerādījās, par ko vecais ļoti brīnījās.

Kādu likteni Niks Toskani bērnam bija gatavojis, neviens tā arī neuzzināja. Mazais Bleiks atgriezās mājās, un pirmajās dienās pēc dēla atrašanās mājnieki vienkārši vairs nepazina Felonu. Viņa ne soli neatgāja no bērna, pati viņu baroja un pastaigājās ar to parkā. Taču cerības, ka šī nelaime Felonu būs pārvērtusi par pašaizliedzīgu māti, neattaisnojās.

Drīz vien mātes rūpes Felonai apnika — un viņa atgriezās viesnīcā “Mirāža". Dzīve ritēja tālāk.

8. nodala

>

SESILS Kolbijs slimnīcā bija aizvadījis jau vairākas dienas, un tas viņam nozīmēja gandrīz veselu mūžību. Tā veselības stāvoklis vēl aizvien bija ļoti smags. Katru dienu viņš strīdējās ar savu draugu doktoru Ļaudonu, kurš centās to pierunāt aizmirst visus darbus un dzīvot mierīgu dzīvi. Taču Sesilam mierīga dzīve likās ļaunāka par nāvi. Pat no klīnikas viņš centās vadīt savu naftas impēriju un uzmanīt konkurentus.

— Tādā gadījumā es tev nevaru garantēt pat gadu. Tu būsi pagalam! — doktors viņu atklāti brīdināja.

— Kaut tu izčibētu, sasodītais kaktu dakter! - Sesils dusmojās, taču saprata, ka Laudonam ir taisnība.

Pēc sevišķi smagas lēkmes viņš nolēma pasteigties ar kāzām.

— Mēs apprecēsimies jau rīt, Alekša! Tepat — palātā. Ceru, ka tu paspēsi nopirkt sev kāzu kleitu, — viņš skumji pajokoja.

Sākumā tādas laulības Aleksai likās neiespējamas, tomēr citu variantu viņa neredzēja. Sesils bija smagi slims, bet viņai tik ļoti gribējās apprecēties un no šķirtenes ar šaubīgu reputāciju kļūt par cienījamu precētu dāmu.

Nākamajā dienā Alekša ieradās klīnikā kopā ar mācītāju. Viņas tērps bija pasakaini krāšņs, tikai diez vai šajās sienās kāds prata to novērtēt. Doktors Laudons neslēpa savu sašutumu par šādu izrādi. Tās patiesi bija ļoti dīvainas kāzas. Nebija ieradies neviens no radiniekiem. Pat Felona ar Džefu savu klātbūtni bija atzinuši par nevēlamu. Alekšu tas aizskāra, bet viņa norija arī šo rūgto kumosu.

Tā kā līgavainis jutās ļoti vārgs, mācītājs laulību ceremoniju saīsināja līdz minimumam un jau pēc pāris frāzēm Sesilu Boldvinu Kolbiju un Alekšu Morelu Keringtonu pasludināja par vīru un sievu. Viņus apsveica tikai medmāsas un Sesila advokāts, ar kuru viņš visu rīta cēlienu bija par kaut ko apspriedies. Alekša, protams, nojauta, ka viņas līgavainis ir mainījis testamentu, un tagad dega ziņkārībā uzzināt, kādu Sesila īpašuma daļu saņems viņa, ja tiešām liktenis būs lēmis viņam nomirt.

Pēc ceremonijas jaunlaulātos uz brīdi smalkjūtīgi atstāja vienus. Taču Sesils ar savu laulāto draudzeni nemija skūpstus un neteica viens otram mīļus vārdus. Viņu saruna bija ļoti lietišķa. Sesils ļoti steidzās nodot Aleksai instrukcijas un rīkojumus.

- Dārgā, es daudz ko esmu paguvis izdarīt. Tev mans darbs jāturpina un jānoved līdz galam. Tev man jāapzvēr...

— Bet Sesil! — Alekša iesaucās. — Es nekā nesaprotu no naftas biznesa un visa tā, ar ko jūs ar Bleiku nodarbojaties. Diez vai tas man būs pa spēkam.

Taču Sesils viņu skarbi un valdonīgi pārtrauca:

- Tu tiksi ar to galā, Alekša! Mani juristi tev palīdzēs. Es jau tev teicu, ka man pieder gandrīz puse no sabiedrības “Denvera— Keringtons” akcijām. Vai zini, kas tās pārpirka? Kāda noslēpumaina persona, vārdā Reinvuds, kas patiesībā nav neviens cits kā tavs likumīgais vīrs!

Alekšu bija grūti ar kaut ko pārsteigt, taču šis jaunums viņai lika ieplest acis. Slavenais gangsteris Reinvuds izrādījās Sesils Kolbijs! Viņai, Aleksai, bija svarīgi iemesli, lai neieredzētu Bleiku Keringtonu, bet kāpēc gan varenais Kolbijs tā cenšas iznīcināt savu vājāko konkurentu? Viņa maigi glāstīja Sesila roku un lūdza, lai vismaz šodien tas nedomā par darbu un atriebību. Un tomēr pat tagad — uz nāves sliekšņa - Sesilam Kolbijam bija prātā tikai viena doma. Alekšu biedēja ļaunās uguntiņas viņa acīs un drūmi ironiskā vīpsna.

— Tagad es varēšu mierīgi nomirt, Kolbijas kundze. Es tur no augšas smiedamies noraudzīšos, kā jūs ar Bleiku pārkodīsiet viens otram rīkli...

Piepeši viņš, jaunas briesmīgas sāpju lēkmes pieveikts, apklusa pusvārdā. Redzēdama, ka viņš slāpst, ar muti tver gaisu un tā acis pārgriežas, - Alekša izbailēs iekliedzās.

— Doktor, doktor! Kas tev notika, mans mīļais?

Ieskrēja doktors Laudons un medmāsa un metās pie slimnieka, lai izdarītu viņam sirds masāžu un iešļircinātu adrenalīnu. Alekša kā noburta raudzījās uz encefalogrammu. Sesila pulss kļuva aizvien vājāks un vājāks, un beidzot uz ekrāna parādījās tikai taisna līnija.

Divas stundas pēc kāzām Alekša bija palikusi atraitne, pat balto kāzu kleitu viņa nebija paspējusi novilkt. Testamentā tai bija novēlēta puse no milzīgā Kolbiju īpašuma Otras puses mantinieks bija Džefs. Alekša nu bija ļoti spēcīga Bleika konkurente. Taču šo kāzu dāvanu viņa nebija saņēmusi par velti. Sesils tai bija licis apzvērēt, ka tā pieveiks Bleiku. Un Alekša apņēmās doto vārdu turēt.

Drīz pēc vecmāmuļas nāves Maikls Torenss devās uz Den-veru. Tas dega nepacietībā uzzināt, kas īsti viņš ir, un ieraudzīt savus vecākus. Maikls nebija sentimentāls. Tā dzenulis bija ziņkāre un godkārība. Vecmāmuļa bija lepojusies ar viņa dotībām. Maikls ar izcilību bija beidzis universitāti un drīz pēc tam uzsācis jurista praksi savā dzimtajā Montānā. Viņam paredzēja spožu nākotni. Bet vai gan provinces advokāta karjera ir salīdzināma ar naftas magnāta mantinieka iespējām?

Godkārīgie sapali Maiklu bija pavisam apskurbinājuši.

Pēc doktora Edvardsa ieteikuma viņš apmetās hotelī “Mirāža” un drudžaini sāka gatavoties iecerētajai vizītei pie varbūtējā tēva. Taču viņu gaidīja rūgta vilšanās. Bleikam Keringtonam ne prātā nenāca apskaut viņu kā dēlu. Viņš pasmējās Maiklam tieši acīs, nemaz nenoklausījies stāstu par vecmāmuļu - bērnu laupītāju. Acīmredzot pretendentu uz mantinieka vietu jau bija pieteicies pārpārēm.

Bleiks Keringtons ieteica Maiklam netērēt tā dārgo laiku un vākties projām. Sākumā Maikls Torenss apstulba, bet jau nākamajā mirklī viņu pārņēma tāds naids pret šo bezsirdīgo cilvēku, ka tam pārgāja jelkāda vēlēšanās kļūt par Ādamu Keringtonu. Vai tiešām šis briesmonis, kas viņu bija tā pazemojis, ir viņa tēvs? Un tomēr Maikls par to vairs gandrīz nešaubījās. Viņš jutās dziļi pazemots un jau nākamajā dienā nolēma atgriezties mājās, lai aizmirstu šo notikumu kā murgainu sapni.

Vienīgais mierinājums viņam todien bija kādas bezgala apburošas meitenes smaids. Viņi jau vairākkārt bija sastapušies gan liftā, gan restorānā. Acīmredzot meitene hotelī strādāja par sekretāri vai kaut ko tamlīdzīgu.

Maikls bija jau samaksājis rēķinu un kravāja čemodānu, kad nejauši ieraudzīja rakstu avīzē, kas vēstīja, ka Alekša Keringtona apprecējusies ar Kolbiju un tūlīt arī kļuvusi atraitne.

Tātad māte bija Denverā! Bet Maikls bija domājis, ka viņa dzīvo kaut kur Meksikā.

Viņš nespēja pretoties kārdinājumam to satikt un sagatavojās piedzīvot jaunu vilšanos. Un tiešām - arī Alekša viņu sagaidīja diezgan vēsi, tomēr atšķirībā no Keringtona kunga bija ar mieru to uzklausīt. Kad Maikls sniedza viņai grabuli, tā nobāla un atkāpās, it kā būtu ieraudzījusi spoku. Šo grabulīti pirms divdesmit pieciem gadiem viņa pati bija pasūtījusi pie juveliera Jensena un pati likusi iegravēt Ādama iniciāļus - Ā.A.K.

— Ja pieļaujat, ka es varētu būt jūsu dēls, piezvaniet man uz hoteli “Mirāža”. Ja nepiezvanīsiet, tad, nu, ko lai dara, es jūs sapratīšu, atgriezīšos mājās un palikšu Maikls Torenss tāpat kā līdz šim, — Maikls smaidīdams sacīja un atvadījās.

Kad viņš bija aizgājis, Alekša bezspēkā atkrita krēslā un, sažņaugusi plaukstā sudraba grabufrti, čukstēja:

— Ādam! Vai tiešām tas esi tu?

Jensens apstiprināja, ka grabulītis tiešām pirms divdesmit pieciem gadiem izgatavots viņa darbnīcā. Viltojums tas nevarēja būt, jo uz kātiņa bija saglabājies zīmogs un sērijas numurs. Alekša citu atbildi arī nebija gaidījusi. Šī Maikla — Ādama sejas vaibstos tā bija saskatījusi kaut ko dārgu un tuvu. Viņš bija ļoti līdzīgs tās mātei, savai vecmāmiņai. Alekša nebija no lētticīgajām un labi pazina cilvēkus, tādēļ nemaz nešaubījās, ka Maikls Torenss ir pašas dēls Ādams.

Viņa gribēja to nekavējoties satikt vēlreiz. Un Alekša devās uz “Mirāžu”. Savu jaunatgūto dēlu tā sastapa bārā. Viņš sēdēja pie bāra letes, sūca kokteili un jautri tērzēja ar Felonu. Alekša iztālēm ar patiku to pavēroja — nebija ne mazāko šaubu — abi bija ļoti līdzīgi. Tad viņa devās pie tiem un maigi apskāva Ādama plecus:

— Kā es priecājos, ka esat jau iepazinušies! Felona, vai Ādams tevjauteica, kas viņš ir? Viņš irtavs brālis, meitiņ.. Tas pats,kuru nolaupīja no ratiņiem.

Felona kā dzelta pielēca kājās. Pirms pusstundas šis jaunais cilvēks, ar kuru viņi jau divas dienas bija apmainījušies skatieniem vestibilā un liftā, beidzot bija saņēmies un nosaucis savu vārdu, sacīdams, ka ir Maikls Torenss. Felonai šis Maikls ļoti patika. Vai tik māte nav zaudējusi prātu?

— Ak šis ir vēl viens viltvārdis, kas pretendē uz mana brāļa lomu? — viņa sašutusi iesaucās un demonstratīvi devās projām.

Tagad viņai šis viltvārdis, kurš vēl vakar bija licies tik simpātisks, šķita ļoti nepatīkams, pat pretīgs. Taču Alekša Felonu pazina - tā bija tikai greizsirdība. Gan viņa ar laiku samierināsies un pieradis pie sava jaunatgūtā brāļa. Turklāt Alekša ir nedomāja atdot viņu tēvam. Ādams būs tikai viņas — savas mīļās māmiņas dēls. Viņa iecels to piemērotā postenī sabiedrībā "Kolbiko", tā iegūstot sev uzticamu palīgu.

Tomēr Alekša nespēja nociesties, nepavēstījusi Bleikam šo priecīgo jaunumu. Kopš viņas izdzīšanas no darbnīcas tie ne reizi nebija ne tikušies, ne runājuši.

Alekša pārsteigtajam Bleikam pastāstīja par grabufiti. Taču svarīgākas par lietiskajiem pierādījumiem viņa uzskatīja mātes jūtas, kas tai tūdaļ esot pateikušas priekšā, ka šis jaunais svešinieks ir pašas dēls. Bleiks zināja, ka tā bijušo laulāto draudzeni nav viegli piemānīt, ka tā ir vēl viltīgāka, aizdomīgāka un piesardzīgāka nekā viņš pats. Bleiks sāka svārstīties. Doma, ka viņš varbūt padzinis pats savu miesīgo dēlu, kuru ilgus gadus bija meklējuši daudzi detektīvi, viņu šausmināja.

Drošības dēļ Bleiks tomēr ievāca ziņas. Viņš griezās slimnīcā, kur Ādams bija piedzimis, taču atklājās, ka tās arhīvs gājis bojā ugunsgrēkā. Pirkstu nospiedumi - pats svarīgākais pierādījums -nebija saglabājušies. Bija jāmeklē citi tikpat neapstrīdami pierādījumi. Vispirms Bleiks devās uz Denveras kapsētu un ar kāda uzrauga palīdzību atrada Mērijas un DēvisaTorensu kapu. Drīz vien viņš ieraudzīja arī to, ko bija meklējis, — mazu kapa pieminekli ar pusizdzisušiem burtiem: Maikls Torenss. Bērns bija miris tajā pašā gadā, kad piedzimis.

Arī tas bija svarīgs pierādījums.

Tajā pašā vakarā Bleiks ar Kristelu savā lidmašīnā izlidoja uz Bil ingsu Montānas štatā. Viņš pats gribēja aprunāties arTorensu ģimenes kaimiņiem un draugiem. Doktors Edvardsstam sniedza vērtīgas ziņas. Doktors, piemēram, pastāstīja, ka Keita Torensa zīdainīti uz rančo atvedusi 29. septembrī un tajā pašā dienā svinējusi arī viņa dzimšanas dienu, lai gan puisēnam jau bijuši kādi seši septiņi mēneši, šajā dienā bērnam sākusies jauna dzīve — tā Keita kaimiņiem izskaidrojusi dīvaino datumu maiņu.

Bleiks no Montānas pārbrauca ar gandrīz drošu, pārliecību, ka Maikls tiešām ir viņa dēls. Vienīgi sirds dziļumos vēl izjuta zināmu neuzticību un nepatiku pret šo iedomīgo jauno cilvēku. Visi fakti tomēr iiecināja, ka viņš ir Ādams.

Vienīgi Felona ietiepīgi apgalvoja, ka Maikls Torenss ir blēdis. Viņa skuma pēc Stīvena, kurš tagad strādāja naftas urbumā Indonēzijā. Felona centās tēvu pierunāt, lai viņš aicina Stīvenu mājās. Bleiks tomēr uzskatīja, ka Stīvens ir pieaudzis cilvēks un var dzīvot un strādāt, kur viņam tīk.

Alekša vienatnē reizēm risināja garas sarunas ar Sesifu, pareizāk sakot, ar viņa garu.

- Pie velna, Sesil, tu nu gan man esi uzvēlis plecos smagu nastu! — atraitne nelaiķim pārmeta. Nospiest Bleiku uz ceļiem! Bet kā lai to izdara? Ko es zinu par naftas biznesu?

Daudz interesantāk un aizraujošāk bija postīt Bleika personisko dzīvi, šķirt to no Kristelas.

Sīkas intrigas un ļaunprātības kopš sākta gala bija Aleksas stiprā puse. Kad detektīvs Hess Ņujorkā bija atradis Kristelas pirmo vīru, Alekša nolēma pati viņu uzmeklēt, lai paziņotu, ka tā šķiršanās ar Kristelu ir tikai blefs, un pierunātu atgriezties Denverā. Varbūt viņos atkal uzliesmos kādreizējās mīlestības jūtas? Viss taču bija iespējams!

Nu jau trīs gadus Marks Dženingss strādāja par treneri kādā klubā un bija gandrīz apmierināts ar savu dzīvi. Vienīgais, ko viņš patiešām pārvaldīja nevainojami, bija tenisa spēle. Kādreiz jaunībā pat bija sapņojis par augstas raudzes sportista karjeru, par bagātību un slavu. Par čempionu Marks tomēr nebija kļuvis. Un tad no bēdām un dusmām par likteņa netaisnību tas sāka stipri dzert. Kristelai nebija klājies viegli, taču viņa bija pacietīgi panesusi visas tā izdarības, žūpošanu un neuzticību. Galu Marks bija izšķiedis visus viņu ietaupījumus un pat ieķ-iājis Kristelas iemīļoto medaljonu, tās vecmāmiņas dāvanu.

Marks ar kaunu atcerējās tos laikus. Vairāk par visu paSffUid viņam gribējās atgūt Kristelu. Taču tas bija neiespējami. Viņš zināja, ka tā ir veiksmīgi apprecējusies un kļuvusi par bagātu un laimīgu sievieti. Un tad kādu dienu klubā pie viņa ieradās kaut kāda Aieksa Kolbija un uzvandīja vispirms rūgtas atmiņas, bet pēc tam rožainas cerības.

— Pašlaik jūs Kristelai esat ļoti nepieciešams, — Alekša viņam centās iestāstīt. Un tas tai labi izdevās. — Laulības dzīvē Kristelai nav paveicies. Bleiks ir rupjš, cietsirdīgs un neiejūtīgs cilvēks. Viņa ir nelaimīga, Mark, un droši vien ļoti priecāsies par jūsu ierašanos.

Tomēr visvairāk Marku pārsteidza ziņa, ka viņu šķiršanās neesot spēkā. Šķiršanās apliecību viņš bija nopircis kādā Akapulko bārā no plenča, kurš uzdevās par juristu. Tas viņam

bija iedevis papīry ar zīmogu un parakstu apmaiņā pret simtdolāru banknoti. Un tagad, pēc pieciem gadiem, atklājās, ka nevienā tiesā viņu šķiršanās nav reģistrēta.

— Jūs nu gan esat krietni papūlējusies, lai to visu noskaidrotu, — Marks, viltīgi samiedzis acis, piezīmēja. - Varu saderēt, ka jums te ir savas intereses — un tās nav nekādas mazās.

Aieksa bija ar viņu “atklāta". Jā, Bleiks Keringtons ir briesmonis, taču viņa ir tā sieva, viņiem ir bērni. Un tāpēc vēlas atgriezties savās mājās un atkal kļūt par Keringtonas kundzi.

Marks gari nedomāja. Viņam nebija ne mājas, ne ģimenes. Bet Kolbijas kundze solīja tam labu darbu hotelī “Mirāža”. Viņš pieņēma Aleksas priekšlikumu, jo ļoti vēlējās sastapt Kristelu, lai varbūt vēlreiz sāktu visu no gala

Kolbijas kundze rīkojās ātri, tāpēc Marks ar savu bijušo sievu sastapās jau tajā pašā dienā, kad bija ieradies Denverā. Kristelai pa telefonu piezvanīja kāda sieviete un pateica, ka zvanot no Bleika biroja. Keringtona kungs to vakarā gaidīšot viesnīcā “Mirāža”. Nedaudz izbrīnījusies, viņa tur ieradās un vestibilā saskrējās aci pret aci ar Marku.

Dženingss bija glīts vīrietis, kurš patika sievietēm un pats to apzinājās. Viņš tūlīt pamanīja, ka tā bijusī laulātā draudzene nepavisam nav iepriecināta par šo tikšanos. Marku tas aizskāra. Vai tik viņš nebija izdarījis muļķību, noticot tai enerģiskajai dāmiņai - Kolbijas kundzei? Marks nolēma bez aplinkiem ķerties vērsim pie ragiem.

— Kristel, esmu atbraucis tādēļ, ka nejauši uzzināju - mūsu šķiršanās nav spēkā. Tu vēl aizvien esi mana sieva. Un tas mums abiem ir ļoti svarīgi.

— Tu melo! Mans vīrs ir Bleiks Keringtons! Un es viņu mīlu, — Kristela satraukti, bet nelokāmi atcirta. — Es negribu tevi ne redzēt, ne uzklausīt. Pazūdi no manas dzīves, tas ir viss, ko es vēlos!

Viņa apcirtās un gandrīz skriešus metās projām, bet Marks apjucis palika stāvam. Viņš bija rēķinājies ar visu, tikai ne ar šādu sašutumu. Ar kādu naidu viņa bija to uzlūkojusi! Markam kļuva pavisam neomulīgi. Taču - kas darīts, padarīts! Viņš bija pametis darbu Ņujorkā un atdzinies šurp. Turklāt jaunais darbs hotelī viņam patika un ari maksāja šeit daudz vairāk.

Kristela pēc sastapšanās ar Marku bija zaudējusi sirdsmieru. Viņai bija jāpasaka Bieikam, ka to laufība nav likumīga, jo Marka vainas dēļ viņa nemaz nebija šķirta. Bijušais vīrs tai bija neizsakāmi pretīgs, jo sevišķi pēc tam, kad bija sācis runāt par savām atdzimušajām jūtām. Kristela nešaubījās, ka to visu noorganizējusi vai nu Alekša, vai Feiona.

Bleiku Keringtonu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Viņš centās noregulēt attiecības ar Ādamu un nopirka tam jaunu ļoti dārgu automašīnu. Dāvana tika lepni atraidīta. Ādams pret Bleiku izturējās salti un noraidoši. Viņš strādāja “Kolbiko”, un jaunais darbs to aizrāva aizvien vairāk.

Alekša redzēja, ka vara, kas Ādamam tagad bija dota, tam ļoti sagrozījusi galvu, bet nelikās par to ne zinis. Jebkuru jaunu cilvēku būtu apskurbinājusi apziņa, ka tā rokās ir tik milzīga un varena impērija kā “Kolbiko”. Pirmais trauksmi sacēla advokāts Vilsons, kurš trīsdesmit gadus bija darbojies kā Sesila Kolbija tuvākais līdzgaitnieks.

Izmantodams Aleksas prombūtni, kad tā bija aizbraukusi darīšanās uz Ņujorku, Ādams gandrīz noslēdza līgumu par naftas piegādi ar kādu arābu šeihu. Piedāvātie noteikumi viņam bija likušies ārkārtīgi vilinoši, viņaprāt, tie solija milzīgu peļņu. Patiesībā šis darijums "Kolbiko” būtu sagādājis tikai zaudējumus. Vilsons piezvanīja Džefam, kuram piederēja piecdesmit procenti "Kolbiko” akciju, un viņi par abiem novērsa šo neapdomīgo pasākumu.

Ādams briesmīgi pārskaitās. Viņš pateica Džefam daudz nekrietnību un piedraudēja Vilsonu atlaist. Viņš bija pārliecināts, ka tie tikai nenovīdības dēļ stājušies ceļā viņa veiksmei, gribēdami likt saprast, ka tas te ir tikai kalpotājs, nevis saimnieks.

Atgriezusies no Ņujorkas, Aieksa nekavējoties ieviesa kārtību. Viņa bargi sarāja Ādamu un uzslavēja Vilsonu un Džefu par modrību. Ādamam turpmāk tika aizliegts vienpersonīgi pieņemt svarīgus lēmumus.

— Tu esi pārmantojis vienu no sava tēva sliktākajām īpašībām -tu esi tikpat nesavaldīgs kā viņš! — Alekša iecietīgi pārmeta. - Kā gan tik neapdomīgi var atlaist Vilsonu? Par savu uzplaukumu “Kolbiko” var pateikties tieši viņam...

Alekša labi redzēļa, ka nesavaldība nav vienīgais tās vecākā dēla trūkums. Viņš bija viltīgs un ļauns, prata nīst un atriebties. Ādams tai neslēpa, cik ļoti ienīst Bleiku Keringtonu tāpēc, ka tas to bija tik ļoti pazemojis, viņiem pirmoreiz tiekoties. Arī viņa attiecības ar Džefu nebija nekādas labās. Abu savstarpējā nepatika aizvien pieauga.

Džefs Kolbijs nolēma atgriezties krusttēva naftas sabiedrībā, jo ar tādu pārvaldnieku kā Ādams "Kolbiko” draudēja drīza izputēšana. Arī šķiršanās ar Felonu vairs nebija aiz kalniem, un Džefs vēlējās tikt projām no Keringtonu nama. Alekšu šis jaunums iepriecināja. Viņa mīlēja Džefu un zināja, ka tas ir ļoti lietpratīgs speciālists. Tātad sabiedrība būs drošās rokās un viņai vairs nebūs par to tik daudz jārūpējas.

Toties Ādamu šī ziņa nepatīkami pārsteidza. Viņš mātei nespēja noslēpt savu vilšanos. Viņa sapņiem par neierobežotu varu naftas sabiedrībā nebija lemts piepildīties. Šis nožēlojamais ragnesis, viņa māsasvīrs, tagad komandēs “Kolbiko". Ādams jau bija nobaudījis varas saldmi, tādēļ viņam bija grūti samierināties ar pieticīgāku lomu un viņš bija gatavs uz visu, lai tikai saglabātu savu līdzšinējo stāvokli. Plāns, kuru Ādams bija izdomājis, viņam pašam likās vienkāršs, drošs un tāds, par kura izdošanos nebija ne mazāko šaubu.

Rīta pusē viņš iegriezās kādā mazā saimniecības preču bodītē Denveras nomalē, kur to neviens nepazina.

- Man jāpārkrāso savas laivas apakša, - viņš veikaliņa īpašniekam sacīja. - Vai jums nav kāda sevišķa laka, kas aizsargā pret koroziju un ko es varētu piejaukt krāsai?

Veikalnieks pamāja un no veikala dibentelpas iznesa alumīnija kārbu.

— Tikai rīkojieties ļoti piesardzīgi! Tā ir ļoti bīstama, pat nāvējoša viela, — viņš pircēju brīdināja

Ādams pateicās un atvadījās. Tajā pašā dienā kādreizējā Sesila kabinetā sākās remontdarbi. Ādams lika pārkrāsot sienas dzīvespriecīgākās krāsās, lai kabineta jaunajam saimniekam sagādātu patīkamu pārsteigumu. Alekša taču bija noteikusi, ka turpmāk šajā kabinetā strādās Džefs Kolbijs.

Kādu rītu Keringtonu namzinis Džozefs atvēra durvis un ieraudzīja uz sliekšņa stāvam Kirbiju, savu meitu. Meitas atgriezšanās Džozefam nozīmēja visu cerību sabrukumu. Daudzus gadus viņš izdeva iielu naudu, lai Kirbija Parīzē varētu studēt franču valodu un literatūru. Reiz viņa atrakstīja, ka tai uzradies līgavainis Žans Pols, labi audzināts un patstāvīgs jauns cilvēks. Džozefs bija cerējis, ka nu viņas dzīve būs nokārtota, un te nu bija...

Kirbija atteicās sniegt jebkādus tuvākus paskaidrojumus. Vismaz pagaidām ne. Viņa bija skumja un nomākta un pavadīja vairākas dienas vientulībā savā istabā. Kirbiju apciemoja vienīgi Felona. Viņas bija kopā uzaugušas un joti sadraudzējušās. Felonai ienāca prātā laba doma. Jau vairākas dienas mazajam Bleikam nebija aukles. Aukles viņu mājā bieži mainījās, jo nespēja ilgstoši paciest Kolbijas kundzes spīvo un nesavaldīgo dabu. Pēdējā no viņām Kolbijai gan bija patikusi, taču bija atklājies, ka šai vecīgajai sievietei piemīt vājība uz stipriem dzērieniem. Tāpēc nācās aizraidīt arī viņu.

Reiz, kad viņas abas pļāpāja par Parīzi, Felona Kirbijai negaidīti piedāvāja kaut pāris dienu pieskatīt savu zēnu, kamēr izdosies sameklēt aukli. Un Kirbija ar prieku piekrita. Kaut kas taču bija jādara, dīkā dzīve viņu nomāca. Turklāt viņa dievināja mazus bērnus. Tā Kirbija, lai arī par lielu nepatikšanu Džozefam, kļuva par aukli. Džozefs arvien piktojās Vai gan bija vērts kārtot bakalaura eksāmenus un iegūt Sorbonnas diplomu, lai mainītu pamperus Keringtona kunga mazdēlam?

Kirbija bija ļoti glīta miniatūra auguma brunete ar milzīgām, tumšām acīm. Vīrieši neatlaidīgi centās izpelnīties viņas labvēlību. Džozefu tas allaž bija ļoti uztraucis. Visvairāk viņš baidījās, ka meita varētu izdarīt nepareizu izvēli un sabojāt sev dzīvi. Tā vien likās, ka tā arī notiks. Vispirms šis noslēpumainais Žans Pols, kuru Kirbija tagad vairs pat nepieminēja, un nu atkal...

Jau bērnībā Kirbija klusībā bija iemīlējusies Džefā Kolbijā. Visi ievēroja, cik maigi viņa to uzlūkoja, un zobojās par to. Jo sevišķi ķircinājās viņas draugi - Felona ar Stīvenu. Bet Džefs viņu sauca tikai par “mīļo bēbīti” un skrēja pakaļ Felonai.

Drīz vien Džozefspārliecinājās, ka Kirbija vēl aizvien nav aizmirsusi šīs muļķības. Viņa centās Džefu satikt — it kā neviļus saskrējās ar to gaitenī vai uzmeklēja bibliotēkā. Kad viņš iegriezās bērnistabā, Kirbija saspringa. Džozefs aizvien biežāk redzēja viņus kopā. Viņi pastaigājās ar mazo Bleiku parkā un, kad puisēns gulēja, draudzīgi tērzēja bērnistabā. Džefa attieksmē pret Kirbiju gan dominēja draudzības jūtas, tomēr modrais Džozefs bija nobažījies. Ko gan tas līdzēja, ka Kolbija kungs gatavojās šķirties? Viņš taču nebija pāris viņa meitai. Viņi ir vienkāršu ļaužu, kuriem jāturas tālāk no bagātniekiem. Bet Kirbija nevēlējās to saprast.

Drīz vien viņa iepazinās ar Ādamu Keringtonu. Tas notika svinībās, kas bija sarīkotas par godu hoteļa “Mirāža” atklāšanai. Beidzot viesnīcas pārbūve bija pilnībā pabeigta. Nākamajā rītā avīzes visos sīkumos jūsmīgi aprakstīja šo notikumu. Mazā strūklaka vestibilā bija līdz malām piepildīta ar īstu džinu, un visi, kas vēlējās, savus kausus varēja piepildīt ne tikai pie bāra letes, bet tieši no strūklakas.

Ādams ievēroja kādu daiļu tumšmati, kura atgādināja ēģiptiešu skulptūriņu, un viņam saldi pamira sirds. Sievietes viņš mēdza iekarot ar enerģisku rīcību, pat nekaunību. Brunete dejoja ar Džefu. Ādams mātei apvaicājās, kas viņa ir, tad nogaidīja izdevīgu brīdi, kad Kirbija palika viena. Viņš tai piezagās savā vieglajā, klusajā gaitā kā plēsoņa upurim, satvēra meiteni aiz rokas un apbēra komplimentiem.

Kirbija gandrīz neklausījās, tās skatiens slīdēja pāri viesiem. Beidzot viņa ieraudzīja meklēto. Par kaut ko ļoti sadusmots pie viņiem pienāca Džefs, vēsi pamāja Ādamam un pat neatvainojies aizveda meiteni sev līdzi. Ādams tikai ar pūlēm spēja valdīt dusmas. Atkal šis laimes luteklītis bija nostājies tam ceļā! Viņš arī pamanīja, ar kādu dievināšanu Kirbija raudzījās uz Džefu.

Džefs bija neganti noskaities, jo tikko bija redzējis nožēlojamu skatu. Viņa ieskurbusī sieviņa bija paslīdējusi un iekritusi ar džinu piepildītajā strūklakas baseinā. Jaunais tenisa treneris, šis supervīrietis Marks Dženingss, bija viņu no turienes izvilcis un visu acu priekšā abi bija skūpstījušies. Kirbija visu saprata un kā mācēdama viņu mierināja. Viņi kopīgi atgriezās mājās.

Ādams vēl aizvien domāja par Kirbiju. Viņa bija atstājusi uz to neaizmirstamu iespaidu. Katru dienu viņš meitenei zvanīja. Bet Džozefs, aicinādams meitu pie telefona, ikreiz nepatikā saviebās. Šis pielūdzējs bija vēl bīstamāks par Džefu, jo pilnībā bija atsities savā m^tē. Tiesa gan, Kirbija kategoriski atvairīja viņa uzmanības apliecinājumus, jo bija pārāk aizrāvusies ar Džefu, lai vēl kādam pievērstu uzmanību.

Lai varētu satikt Kirbiju, Ādams pat pieņēma tēva uzaicinājumu un kļuva par biežu viesi Keringtonu namā, jo bija nolēmis mainīt taktiku un salabt ar tēvu. Viņš taču bija Keringtonu vecākais dēls un mantinieks. Klusībā Ādams loloja grandiozu ieceri — ar laiku apvienot "Kolbiko” un “Denvera-Keringtons” un kļūt par jaunās naftas impērijas vadītāju.

9. nodala

$

PĒDĒJĀS dienās Felonu mocīja nelāgas priekšnojautas. Sapnī viņa bija redzējusi Stīvenu. Felona pārlasīja tā vēstuli un secināja, ka nav to redzējusi jau veselu pusgadu. Brālis bija vienīgais tuvais cilvēks, kuram tā bija varējusi izkratīt sirdi. Viņš Felonu vienmēr uzklausīja un saprata. Bet saprast nozīmē — piedot.

Nakts vidū Bleiku uzrāva kājās telefona zvans no Honkongas. Viņš nodomāja, ka policija uzzinājusi precīzu Stīvena adresi un tagad steidzas to paziņot. Taču tā izrādījās nelaimes vēsts. Naftas urbumā, kas atradās atklātā jūrā netālu no Javas salas, bija noticis sprādziens. Piecus cilvēkus uzskatīja par bojāgājušiem. Un viens no viņiem bija Sfivens.

Stundu vēlāk Bleiks savā lidmašīnā izlidoja uz Džakartu. Turp steidzās arī Alekša Kolbija, arī viņa vēlējās piedalīties dēla meklēšanā. Vairākas dienas glābšanas kuģi riņķoja ap Javas salu. Lidmašīnas aplidoja visas mazās, neapdzīvotās saliņas. Tika atrastas triju cilvēku mirstīgās atliekas — tie visi bija urbšanas torņa strādnieki. Taču Stīvens un viņa pārinieks vēl aizvien nebija atrasti, pagaidām viņi bija reģistrēti kā bezvēsts pazudušie.

Glābšanas dienesļa priekšnieks Stīvena Keringtona vecākiem neslēpa, ka cerību vairs nav Acīmredzot pazudušie bija gājuši bojā sprādziena brīdī un viņu līķi nogrimuši. Taču Bleiks Keringtons uzstāja, ka meklējumi jāturpina.

— Tos nedrīkst pārtraukt! Es segšu visus izdevumus! - Bleiks neatlaidās. — Pirms nebūšu redzējis sava dēla līķi, es neticēšu

viņa nāvei I

>

Un meklējumi turpinājās. Pēc divām dienām Bleiks beidzot saņēma šķietami neapstrīdamus pierādījumus, ka viņu dēls ir gājis bojā. Tika atrasta neilona darba jaka, kādās strādāja visi naftas torņa darbinieki. Uz birkas bija izlasāms jakas īpašnieka vārds — Stīvens Keringtons.

— Nē, tas nevar būt! — Alekša, piekļāvusi jaku sejai, apraudājās.

Bet Bleiks viņai dusmīgi uzsauca:

— Nekādu asaru! Mūsu dēls ir dzīvs, viņš ir izglābies! Es to jūtu!

Alekša izbijusies viņu uzlūkoja. Glābšanas dienesta priekšnieks

un policisti jutās neērti. Arī viņiem bija bērni, tādējādi tie saprata, kā jūtas Keringtona kungs. Acīmredzot bēdās tas bija zaudējis skaidru saprātu un nespēja noticēt, ka dēls ir miris.

Arī atgriezies mājās, Bleiks turpināja uzvesties tikpat dīvaini. Tuviniekus tas biedēja, viņi bija nopietni nobažījušies par tā veselības stāvokli.

Alekša vēlējās, lai Svētās Margarētas baznīcā tiktu noturēts piemiņas dievkalpojums. Viņa bija ļoti dievbijīga un uzskatīja, ka neviens no Keringtonu dzimtas nevarēs turpināt normāiu dzīvi, pirms Stīvena dvēsele nebūs radusi mieru. Visi Keringtoni un Kolbiji devās uz baznīcu. Visi, izņemot Bleiku.

— Tas ir amorāli — noturēt mirušo aizlūgumu par cilvēku, kurš ir dzīvs! — viņš spītīgi palika pie sava.

Kristela un Felona bija par viņu ļoti noraizējušās. Pēkšņi Bleiks nolēma Stīvena meklēšanā iesaistīt ekstrasensu. Viņš bija dzirdējis par kādu Dēneru, kurš spējot veikt brīnumus. Pirms pāris gadiem kādā ģimenē pazudis puisītis. Policija tā arī nespējusi viņu atrast. Bet Dēners, dažas stundas nosēdējis bērna istabā, pateicis, ka tas atrodas kaut kur dziļi zemē, kādā šahtā. Nākamajā dienā puisēns patiesi atrasts akmeņlauztuvēs — un vēl bijis dzīvs.

Bleiks sameklēja Dēneru un pierunāja atbraukt uz Keringtonu sayrupnamu. Vairākas dienas ekstrasenss aizvadīja Stīvena istabā starp viņa lietām un grāmatām.

- Beidzot es sajūtu jūsu dēlu, - Dēners Bleikam sacīja. Viņš turēja rokās Stīvena jaku, ko glābšanas dienesta darbinieki bija atraduši jūrā. — Tā ir tagadnes sajūta, nevis pagātnes viļņi. Es saklausu elpu. Diemžēl es nevaru saskatīt, kur tas atrodas. Viņu cieši nosedz audums, iespējams, ka tās ir marles saites. Un vēl -viņš nevar runāt.

- Saites? Varbūt viņš ir ievainots? — Bleiks satraukts taujāja. — Nevar runāt? Ak Dievs! Ko gan tas viss nozīmē?

Bleiks sēdēja bibliotēkā, prātodams par Dēnera miglainajiem redzējumiem, kad Džozefs viņam paziņoja, ka ieradusies Semija Džo. Pēdējās dienās Bleiks nevienu nevēlējās redzēt, pat Kristelu un Felonu ne, taču Stīvena sievai viņš nespēja atteikt.

- Keringtoria kungs, es uzzināju par nelaimi un atbraucu, lai būtu kopā ar jums. Gribu iūgt jums piedošanu par sarūgtinājumiem, ko jums un 3‘Jvenam esmu sagādājusi, - Semija Džo kiusi sacīja, vēl aizvien stāvēdama pie bibliotēkas durvīm.

Bleiks piecēlās, piegāja pie viņas un vedeklu apskāva.

- Esmu ļoti pateicīgs, ka tu atbrauci, Semija Džo!

Viņš ievēroja, ka vedekla vilcinās, it kā vēlētos tam vēl kaut ko teikt, bet šaubās, vai ir piemērots brīdis. Beidzot viņa pavēra durvis un pasauca Džozefu. Tas ienāca, saudzīgi nesdams rokās gaišzilā sedziņā ietītu bērniņu. Bleiks nesaprata...

- Tas ir Stīvens Denijs Keringtons jaunākais, - Semija Džo svinīgi paziņoja, izņemdama mazulīti Džozefam no rokām.

Bleiks tūdaļ atcerējās ekstrasensa vārdus: “Viņš nevar runāt.” Un saprata, kāpēc nebija spējis noticēt dēla bojāejai, kaut arī bija saņēmis neapstrīdamus pierādījumus. Tas bija tāpēc, ka Stīvens turpināja dzīvot šajā burvīgajā bērniņā. Tas bija reizē laimīgs un nelaimīgs bridis viņa mūžā. Bleiks priecājās par mazdēlu, bet nu beidzot ari noticēja, ka Stīvena vairs nav.

Pēc dažām dienām Semija Džo savai krustmātei mazliet ironiski, bet reizē ari skumji atgādināja:

— Nemaz ne tik sen man šajā mājā parādīja durvis, bet tagad, kopš esmu atgriezusies ar Deniju, viņš jūs visus izdancina, kā vien tam tik.

Un patiesi - Kristela un Bleiks ap mazulīti vien grozījās. Vīratēvs Semijai Džo piedāvāja simttūkstoš dolāru, lai tikai tā būtu ar mieru palikt viņu mājā un audzināt Deniju kopā ar viņiem. Alekša piedāvāja ne mazāk, bet tikai ar noteikumu, ka Semija Džo atstās bērnu, bet pati nekavējoties aizvāksies.

Semija Džo saprata, ka tās stāvoklis šajā ģimenē ir krasi mainījies. Viņa bija nonākusi tādā kā troņmantnieka mātes un princeses atraitnes lomā. Taču tā joprojām ienīda Alekšu un ne acu galā necieta Keringtonus, kuri bija atteikušies viņu pieņemt savā dižciltīgajā ģimenē. Pat krustmātei viņa nespēja piedot tās mūžīgās pamācības. Nu viņi visi bija viņas varā. Vispirms Semija Džo pieprasīja, lai turpmāk viņu sauc par Samantu un uz visiem laikiem aizmirst agrāko vārdu Semija Džo. Pēc tam viņa sāka draudēt, ka paņems Deniju un dosies uz Ņujorku. Kristela, to izdzirdusi, gandrīz paģība.

Taču, izbaudījusi atriebības saldmi, Semija Džo ieslīga nopietnās pārdomās par savu dzīvi un dēla vietu tajā. Viņa nespēs k|ūt tam par labu māti. Mātes jūtas tā arī nebija pamodušās, tomēr viņa vēlējās, lai mazais būtu laimīgs. Un kā gan lai viņa spētu dzīvot šajā mājā?! Kā magnēts to pievilka trokšņainās lielpilsētas, kur varbūt būtu iespējams taisīt fotomodeles karjeru, iegūt slavu un bagātību. Kādu dienu tā vīratēvam un vīramātei paziņoja savu lēmuma

— Gribu, lai jūs Deniju adoptējat, es tam esmu slikta māte.

Viņa redzēja, ka Kristela priekā piesarkst. Semija Džo jutās ļoti

apmierināta un priecājās par sevi. Pirmkārt, viņa bija aplaimojusi savu bezbērnu krustmāmiņu, otrkārt, nebija pieprasījusi, lai miljonārs vīratēvs par bērnu samaksā. Un viņa taču būtu to varējusi! Bleiks pats tai piedāvāja nelielu ikmēneša uztumaudu. Pēc dažām dienām Semija Džo aizbrauca uz Ņujorku.

Kristela ar Bleiku sāka kārtot adoptācijas jautājumu. Izrādījās, ka tas nemaz nav tik vienkārši, jo Kristela, kā noskaidrojās, nebija šķirta no pirmā vīra un tādējādi ar Bleiku nemaz neskaitījās precēta Bleiks steidzās nokārtot arī Kristelas šķiršanos, un pieredzējis advokāts viņam apsolīja, ka pēc trim mēnešiem tas būs izdarīts. Pēc tam paies vēl kāds pusgads, lai adoptētu Deniju. Toties tad viņiem būs īsta ģimene un bērns, kurā rit Keringtonu un Grāntu asinis.

Kādā no hoteļa "Mirāža” dienesta numuriem Marks kravāja čemodānus. Viņu iztraucēja negaidīta apmeklētāja. Lai nu ko, bet Kolbijas kundzi viņš nebija cerējis ieraudzīt. Viņa bija tērpusies sēru drānās un izskatījās ļoti noskumusi.

— Felona teica, ka jūs, Mark, dodaties projām, — viņa klusi sacīja. — Uz kurieni?

— Uz turieni, kur pūtīs viens no četriem vējiem, - Marks dusmīgi atteica, vairīdamies to uzlūkot.

Beidzot viņš tomēr nenocietās un pateica šai dēmoniskajai dāmiņai visu, ko par to domāja. Savu untumu dēļ viņa bija izpostījusi tā dzīvi, aizvilinādama no ierastās vietas, kur tam bija tik labi klājies, un atvilinādama šurp, samelojot, ka Kristela ir nelaimīga un viņš tai ir nepieciešams. Patiesībā bijusī sieva viņu ienīda un bija patriekusi pie visiem velniem.

— Piedodiet man, Mark! Es nepavisam negribēju jūs sāpināt. Varbūt es tomēr neesmu tāds pekies izdzimums, kā jūs iedomājaties, citādi es tā neciestu, kā tagad ciešu, — Alekša, viņu pazemīgi uzklausījusi, piepeši sāka raudāt.

Marks nespēja noskatīties sieviešu asarās. Viss niknums noplaka. Viņš apsēdināja Alekšu krēslā, atnesa viņai glāzi ūdens un mierinādams pat nemākulīgi paspieda roku. Jā, šīs sievietes pārbaudījumu nasta bija pārāk smaga! Būtībā viņa taču bija tikpat vientuļa kā viņš, lai gan tai bija tik daudz tuvinieku. Viņu bija piemeklējusi nelaime, bet nebija neviena, kas to mierinātu, un tāpēc tā bija atnākusi pie viņa. Marks apsēdās Aleksai līdzās un to domīgi uzlūkoja.

— Mēs šeit esam svešinieki, Alekša! Es jūs saprotu. Ikviens, ko nomāc bēdas, meklē atbalstu un mierinājumu.

Marks maigi viņu apskāva, un Alekša uzticīgi tam piekļāvās. Drīz vien šis draudzīgais žests pārtapa par gluži ko citu. Alekša, izslāpusi pēc glāstiem, viņu noskūpstīja pirmā. Tas bija kaislīgs, aicinošs un paģērošs skūpsts...

Nu jau vairākas dienas Džefs nesaprata, kas arto notiek. Viņš . illaž bija juties tik možs un ar to ļoti lepojies, bet nu aizvien biežāk i.im uznāca savādi reiboņi. Gaišā dienas laikā acu priekšā viss satumsa, likās, ka pamats izslīd zem kājām. Sēdēdams pie sava rakstāmgalda, viņš brīžiem šūpojās kā viļņos. Krusttēva Sesila kabinetā Džefs jutās gaužām nelāgi. Zilpelēkās sienas uz viņu atstāja nomācošu iespaidu. Reiz viņš, bailīgi raudzīdamies apkārt, Aleksai atzinās:

— Man brīžiem šķiet, ka redzu šeit spokus. Krusttētiņu — kā dzīvu... Rādās tādas kā halucinācijas.

— Tev ir halucinācijas, Džef? — Alekša iztrūkās. — Tu pārāk daudz strādā, mīļais! Tev nekavējoties vismaz kādu nedēļu jāatpūšas.

Viņa jau sen nomanīja, ka kaut kas nav kārtībā. Džefs izskatījās tik noguris, drūms, bija tik viegli aizkaitināms. Alekša to bija izskaidrojusi ar nelaimīgajām laulībām, strīdiem ar Felonu, greizsirdību un šķiršanās gaidām. Viņa ar Ādamu nule tikai sāka iejusties naftas sabiedrības vadītājas lomā, tāpēc pagaidām viss “Kolbiko” darba smagums gūlās uz Džozefa un Vilsona pleciem.

Taču drīz vien gan Alekša, gan Bieiks ar Kristelu sāka nojaust, ka Džefs ir slims, ka viņa slimība jo dienas jo progresē. Džefs, kurš parasti bija tik možs un sparīgs, vienmēr nevainojami ģērbies, tagad staigāja saņurcītā žaketē un apvalkātā kreklā. Šis vienmēr laipnais un nosvērtais cilvēks tagad mūždien bija sliktā omā, viņš bija kļuvis rupjš un nesavaldīgs. Reiz Kristeia tam ieteica apmeklēt ārstu, bet viņš ne no šā, ne no tā tai ļauni uzbrēca:

— Esmu pilnīgi vesels! Beidziet izturēties pret mani kā pret invalīdu!

Kristeia izbiedēta atkāpās un vairs necentās uzmākties tam ar padomiem. Viņi ar Bleiku visā vainoja Felonu — tās vieglprātību un nežēlīgo attieksmi pret vīru. Kristeia saprata, ka ilgi tā nevar turpināties, ka drīz vien Džefa slimība izraisīs daudz nelaimju un sarežģījumu.

šāds melnais brīdis arī pienāca. No rīta Džefs kā parasti savā kabinetā parakstīja dokumentus. Savā klusajā, zaglīgajā gaitā pie viņa rakstāmgalda ar prāvu dokumentu mapi rokās pienāca Ādams. Viņš jau sen bija gaidījis šo brīdi un tagad, nolicis dokumentus Džefam uz galda, bažīgi vēroja, kas notiks. Pēdējās dienās Džefs nevienu dokumentu vairs nelasīja, tikai automātiski parakstīja un ar riebumu atgrūda nost. Tā notika arī šoreiz. Ādams atviegloti nopūtās un steigšus aizgāja Viņi ar Džefu viens otru jau gluži atklāti ienīda.

Džefs vēl aizvien sēdēja pie galda un truli blenza sienā. Viņš nespēja domāt par darbu. Viņu nomāca greizsirdīgas domas par Felonu. Džefs atkal un atkal redzēja vienu un to pašu skatu -viņa sieva pielūdzēju bara vidū "Mirāžā". Marks Dženingss rokās iznes Felonu no džina strūklakas — un visu acu priekšā viņi skūpstās.

Džefs nolamājās un pielēca kājās. Viņš to vairs nespēja izturēt. Lai kā tas centās savaldīties, viņam tas neizdevās. Viņu māca nepārvarama vēlme steigties uz hoteli, lai redzētu Felonu. Mājās viņa tikpat kā nebija sastopama. “Galu galā man taču kaut kur ir arī jāpaēd," Džefs sev sacīja un devās uz “Mirāžu”.

Tomēr viņš tur vis neieturēja pusdienas, bet sāka drudžaini meklēt sievu. Felona ar Marku savā kabinetā apsprieda hoteļa kortos iecerētā labdarības tenisa turnīra norisi. Kopīgais darbs bija viņus tuvinājis. Viņi dzēra kafiju un par kaut ko jautri smējās, kad kabinetā iemetās satracinātais Džefs. Marks smalkjūtīgi aizgāja, jo nevēlējās kļūt par neglīta ģimenes skandāla liecinieku. Viņš tomēr vēl pakavējās priekšistabā.

— Ak tad te tu esi, padauza, un, protams, ne jau viena! Vispirms šoferis, tad dakteris un nu šis nožēlojamais treneris! Un vismaz puse no papucīšafutbolkomandas! - Džefs nikni kliedza

Felona, savilkusi seju augstprātīgā grimasē, gribēja paiet tam garām, lai tiktu ārā, bet viņš piepeši cieši sagrāba to aiz rokas un nogāza uz dīvāna. Juzdama, kā dzelžaini pirksti sažņaudz tās kaklu, Felona izmisīgi pretojās. Taču viņas pretošanās Džefu satracināja vēl vairāk. Felonai jau sāka aizmigloties apziņa, kad, izdzirdis viņas gārdzienus, kabinetā iesteidzās Marks. Viņš metās pie Džefa, apdullināja to ar spēcīgu sitienu un pacēla uz rokām Felonu, kas jau bija nesamaņā. Kopā ar sekretāri tam nācās krietni nopūlēties, līdz viņa atguvās.

Feiona raudāja, atcerēdamās pārdzīvotās šausmas. Uz kakla viņai pletās zilgansarkani plankumi.

— Paldies, Mark, izglābi man dzīvību! - viņa caur asarām sacīja. — Jau rīt es izlidošu uz Haiti un pāris dienās nokārtošu šķiršanos. Tēvs nemēģinās mani atrunāt, kad parādīšu šos

zilumus.

Džefs tikmēr ar grūtībām bija aizstreipuļojis līdz mašīnai. Viņa prātā bija iestājies īslaicīgs apskaidrības brīdis, un tas šausminājās par to, ko bija pastrādājis.

Kirbija laipni atvairīja Ādama Keringtona neatlaidīgos uzaicinājumus paēst ar viņu kopā vakariņas vai kaut kur aiziet. Reiz Ādams meiteni tomēr pierunāja. Viņa vienaldzīgi pamāja, ātri saposās un iesēdās tā mašīnā. Kirbijai vienkārši gribējās tikt ārā no mājas, un viņai bija vienalga, kurp un ar ko viņa brauc.

Dienā bērnistabā negaidīti bija ienācis Džefs, kurš nez kāpēc bija neparasti agri pārradies no darba. Viņš ilgi bija noraudzījies uz savu dēlu, kurš aizmidzis gulēja gultiņā, un tad bija uzlūkojis Kirbiju. Viņa apsārtušajās un iekaisušajās acīs viņa bija saskatījusi tikai skumjas un neizpratni. Kirbijai bija gandrīz licies, ka viņš to nepazīst.

— Saki — vai tu mani mīli? Kaut mazlietiņ? - viņš piepeši bija

ievaicājies.

Kirbija bija apjukusi, bet tad viņas sirdī bija pamodusies vāra cerība.

— Tu taču to zini. Es mīlu tevi kopš bērnības, bet tu par mani nekad neesi licies ne zinis, — viņa bija kautri atzinusies.

Piepeši Džefs to bija priecīgi apskāvis un noskūpstījis. Kirbija pat nespēja ticēt tādai laimei.

— Nu kāpēc, kāpēc tu man agrāk to neteici? — Džefs bija čukstējis. — Es nespēju bez tevis dzīvot! Felon, dārgā!

Izbijusies Kirbija bija no viņa atrāvusies. Viņš taču neredzēja viņu, bet Felonu! Un skūpstīja nevis Kirbiju, bet savu sievu! Visi saka, ka Džefs ir slims. Acīmredzot nelaimīgās mīlestības dēļ pret Felonu tas ir zaudējis prātu. Kirbija bija aizbēgusi un ilgi raudājusi savā istabā. Bet vakarā viņa pieņēma Ādama uzaicinājumu.

Sākumā viņa pat nepamanīja, ka viņš to ved nevis uz restorānu, bet uz savām mājām — kādreizējo Sesila Kolbija dzīvokli. Aleksas nebija, un viņi divatā sveču gaismā vakariņoja pustumšajā ēdamistabā. Kirbija noskumusi klusēja, bet Ādams visu vakaru tai stāstīja, cik tā skaista un maiga un kā viņš to iekāro. Viņš ieslēdza mūziku un vedināja Kirbiju dejot. Viņa paklausīgi ļāva sevi apskaut.

— Tevis dēļ es esmu kā bez prāta... Es tik ļoti tevi vēlos, Kirbij! — viņš čukstēja tai ausī.

Ādams vairs netēloja maigu mīlētāju. Tas ļāva vaļu savai kaislei, bet viņa mežonīgie, gandrīz dzīvnieciskie skūpsti Kirbiju izbiedēja. Viņa atgrūda viņu un sāka saukt pēc palīdzības. Tā izmisīgi cīnījās, taču spēku samērs nebija viņas pusē. Ādams bez grūtībām pārvarēja tās pretestību, norāva tai drēbes un kādā no milzīgā dzīvokļa tumšajām istabām ar varu viņu ieguva.

Stundu vēlāk Ādams, liedams sev vīnu, it kā nekas nebūtu noticis, tēvišķi mierināja raudošo Kirbiju:

— Piedod, dārgā, es vienkārši zaudēju pašsavaldīšanos! Es tevi mīlu, tici man, un mēs vienmēr būsim kopā! Bet tāpēc jau obligāti nevajag precēties.

Kirbija jutās kā samīdīta un pazemota. Šodien viņa bija pieļāvusi divas kļūdas: vispirms bija noticējusi Džefa jūtām, bet pēc tam ļāvusi, lai šis nelietis to atved šurp. Viņa pati bija pie visa vainīga.

- Man nav vajadzīga ne tava mīlestība, ne tava nožēla. Es vienkārši pati sev riebjos, — Kirbija sacīja un sāka ģērbties.

Viņa pati izsauca pa telefonu taksometru un aizbrauca mājās, lai gan Ādams uzstāja, ka to aizvedīs savā mašīnā.

Stīvens nāca pie samaņas katoļu klosterī Singapūrā. Pamazām viņš atcerējās pārdzīvoto. Likās, ka ūdenī tas ir jau veselu mūžību. Ķerdamies pie sagruvušās platformas atlūzām, asinīm noplūdis, viņš bija cīnījies par savu dzīvību, kā īstam Keringtonam piedienas.

Stivenu bija atradis kāds tirdzniecības kuģis, un doktors Čens bija rūpīgi “salāpījis” tā apdegušo seju. Pamodies Stīvens juta, ka no galvas līdz kājām ir cieši nosaitēts marles saitēm...

Kad Stīvenam tika jautāts, kas viņš ir, no kurienes ieradies un kas ir tā piederīgie, viņš atbildēja:

- Mans vārds ir Bens Reinoldss.

— Bet kāpēc uz jūsu siksnas ir burti S.K.? - doktors Čens taujāja.

Stīvens atteica, ka tā ir viņa darba biedra siksna.

— Vai jums nevajag paziņot jūsu piederīgajiem, ka esat šeit? — mūķenes taujāja.

— Man nav piederīgo, esmu viens, - Stīvens atbildēja.

Viņš jau sen bija nolēmis, ka mājās vairs neatgriezīsies un pārtrauks

visas attiecības ar savu ģimeni. Avārija to veicināja izdarīt tieši tagad. Varbūt tas bija cietsirdīgi, bet lai ģimene labāk domā, ka viņš ir miris.

Doktors Čens savam noslēpumainajam pacientam lāgā neticēja Viņš par Benu Reinoldsu paziņoja policijai un glābšanas dienestam. Baumas par naftas torņa avāriju netālu no Javas salas bija sasniegušas ari šo slimnīcu. Ja šis jaunais cilvēks ir no turienes, kāpēc slēpj savu īsto vārdu un nevēlas redzēt savus piederīgos? Viņam acīmredzot ir iemesls tā rīkoties. Un ziņkārīgajam doktoram gribējās atklāt Bena Reinoldsa noslēpumu.

Ādams svinīgi pasniedza Aleksai dokumentu mapi.

— Te nu tas ir, par ko tu vienmēr esi sapņojusi, māt! Tavs znots tikko parakstīja dokumentu, kas apliecina, ka visas sabiedrības “Denvera—Keringtons” akcijas, kuras pieder tā dēlam, viņš nodod sabiedrībai “Kolbiko” Tādējādi tu esi ieguvusi šīs sabiedrības kontrolpaketi.

Tomēr Alekša nemaz nebija tik priecīga, kā bija sagaidāms. Tad jau vairāk izbrīnījusies. Viņi abi ļoti labi saprata, ka, būdams pie pilnas saprašanas, Džefs nemūžam tā nebūtu rīkojies.

— Kā tev izdevās to panākt? — Alekša aizdomīgi apvaicājās. Untad Ādams viņaivisu izstāstīja — gan par kabineta remontu,

gan par zilpelēko krāsu, kas palīdzēja turēt pavadā šo pārgudro un iedomīgo Džefu Kolbiju.

— Kā tu uzdrīkstējies tā rīkoties, tu briesmoni! — Alekša sašuta. — Es tev neiaušu Džefu noindēt! Es viņu mīlu. Viņš ir

i t »

vienīgais godīgais cilvēks, ar ko man darīšana, viņš ir tikpat godīgs un laosirdīgs kā nabaga Stīvens.

Ādams tikai ar grūtībām apslāpēja greizsirdības izvirdumu, dzirdot, cik dedzīgi Alekša aizstāv šo niekkalbi Džefu. Viņš pacietīgi sāka Alekšu pārliecināt:

— Bet, māt, kurš tad saka, ka tas ir nāvējoši? Tici man, nekādas briesmas tam nedraud! Viņam tikai īslaicīgi aptumšojusies apziņa. Jau rit mēs to aizsūtīsim atpūsties uz kādu no Šveices kūrortiem. Pēc pāris nedēļām viņš atgriezīsies pilnīgi atlabis.

Un Ādams mātei viskošākajās krāsās notēloja Bleika Keringlona drīzo sakāvi. Pirms došanās uz Šveici Džefs viņai uz laiku nodos savas baisstiesības direktoru padomā. Tā kā viņiem tagad sabiedrībā “Denvora-Keringtons" pieder akciju kontrolpakete, tie padomē var paziņot, ka sabiedrība tiek pievienota “Kolbiko”.

Alekša bija neziņā. Tas bija ļoti vilinošs un viegli īstenojams priekšlikums. Protams, tikai ar noteikumu, ka Džefam nekas nedraud un viņš drīz atveseļosies. Ādams apzvērēja, ka par to nav ne mazāko šaubu.

Pirmo reizi Alekša pārlaida bažīgu skatienu sava vecākā dēla slaikajam stāvam. No kā gan viņš bija mantojis šo velnišķo viltību, cietsirdību un cinismu?

10. nodaļa

NOTIKA tieši tas, no kā Alekša bija baidījusies. Pirms viņi ar Ādamu paspēja aizgādāt Džefu uz Šveici, tas visu Keringtonu nama iemītnieku acu priekšā zaudēja samaņu. Bleiks personīgi kopā ar Kristeiu viņu aizveda uz slimnīcu. Nu jau vairākas stundas ārsti pūlējās noskaidrot, kas Koibija kungam kaiš.

Alekša, to uzzinājusi, krita histērijā.

— Vai tu vispār apjēdz, ar ko tas mums var beigties? Ar cietumu! — viņa kliedza - Analīzes parādīs, ka Džefs ir saindēts. Tad policija atklās šo nolādēto krāsu viņa kabinetā!

— Neatradīs! - Ādams viņu mierināja - Jau šodien as likšu šos paneļus novākt un kabinetu pārkrāsot.

Ne mirkli nevilcinādamies, viņš steidzās šo nodomu īstenot.

Advokāts Vilsons neticēja savām acīm - jau trešo reizi gada laikā šī telpa tika remontēta. Turklāt strādnieki plēsa nost jaunos ozolkoka paneļus, kuri bija tik dārgi izmaksājuši, un tos vienkārši sadedzināja. Ādams viņam ieteica nebāzt degunu citu darīšanās. Šis turpmāk būšot Kolbijas kundzes kabinets. Džefs viņai ir nodevis savas balsstiesības direktoru padomē. Bet Kolbijas kundze necieš zili/ krāsu un vēlas, lai sienas tiktu pārkrāsotas. Džeralds Vilsons paraustīja plecus un aizgāja. Jauno īpašnieku izdarības viņam šķita visai dīvainas, taču tas apdomīgi cieta

klusu.

Ādams tikmēr steidzās iznīcināt lietiskos pierādījumus — indīgo krāsu. Alekša metās uz slimnīcu, un drīz vien klusos gaiteņus pieskandēja tās skaļā un valdonīgā balss. Viņa satvēra Kristelu un purināja to, pieprasīdama, lai tā pasaka, kādā stāvoklī ir Džefs un vai jau saņemti analīžu rezultāti. Kristelu pārsteidza viņas agresivitāte — Kolbijas kundze tai šķita ne vien satraukta, bet arī izbiedēta.

No laboratorijas atgriezās Bleiks. Viņš bija apjucis un ar izbrīnu pastāstīja, ka slimnieka asinīs atrasta ļoti spēcīga inde. Kur gan Džefs būtu varējis saindēties?

— Kas tur ko brīnīties? Viņš taču nesen brauca uz urbumu. Tur arī būs saindējies! - Alekša tūdaļ atrada izskaidrojumu.

Taču arī Bleiks bija braucis kopā ar Džefu, bet viņam nekas nekaitēja. Diez vai šī versija bija īstā.

Bleiks gribēja nosūtīt Džefa asins paraugus uz privātlaboratoriju, kuiā bija iespējams precīzāk noteikt šīs indes izcelsmi. Alekša uzmanīgi tvēra katru vārdu un satraucās aizvien vairāk. Kristelai tas nepalika apslēpts. Mājās viņa vīram atklāja savas aizdomas.

— Man ir tāda nojauta, ka Aleksai par Džefu zināms kaut kas tāds, ko mēs nezinām. Viņa bija ļoti uztraukusies un nobažījusies par analīžu rezultātiem.

Bleiks kļuva domīgs. Varbūt kāds ir izmantojis Džefa slimību, lai izmānītu parakstu uz dokumenta, ar kuru tā dēla akcijas tiek nodotas “Kolbiko"? Bleiks apņēmās visu noskaidrot.

Ādams starodams mātei ziņoja, ko paveicis. Viņš bija nosūtījis uzaicinājumus visiem astoņiem sabiedrības “Denvera— Keringtons" direktoru padomes locekļiem. Tas nozīmēja, ka jau parīt padomes sēdē Kolbijas kundze viņiem varēs paziņot par sabiedrības “Denvera-Keringtons” pievienošanu “Kolbiko”.

— Jā, jā, tas jāizdara pēc iespējas ātrāk, kamēr Džefs vēl slimnīcā, — Alekša drudžaini prātoja. — Baidos, ka viņš pārdomās un pieprasīs atpakaļ sava dēla daļu.

Advokāts Vilsons tikmēr jau bija paziņojis Keringtona kungam, ka “Kolbiko” galvenajai īpašniecei tagad ir viņa sabiedrības kontrolpakete. Bleiks to bija uztvēris ļoti mierīgi, tikai pavīpsnājis. Vilsons labi pazina šo sarkastisko smīniņu. Keringtons ar Leirdu vienmēr atrada izeju no šķietami bezcerīgām situācijām. Un arī tagad Vilsons nešaubījās, ka viņi darīs visu, lai kaut kā izlocītos.

— Es viņam jau šodien piezvanīšu un pateikšu, ka tagad tas strādā pie manis. Bleiks Keringtons - mans kalpotājs! — Alekša līksmoja. — Es savienošu abas sabiedrības vienā un kļūšu par šīs gigantiskās naftas impērijas vadītāju.

Vilsons skeptiski paskatījās uz savu jauno patronesi brunčos. Bez Džefa un citiem palīgiem viņa nespētu vadīt "Kolbiko". Sirds dziļumos Džeralds Vilsons tomēr ticēja, ka Kolbijas kundzei izdosies iznīcināt Bleiku Keringtonu. Taču viņa skepse izrādijās pamatota.

Nākamajā dienā Vilsons ienāca Aleksas kabinetā ar nepatīkamu ziņu. Seši sabiedrības "Denvera-Keringtons” direktoru padomes locekļi nebija saņēmuši telegrammas, uz nezināmu laiku viņi esot izbraukuši no pilsētas. Tātad padomes sēde nevarēja notikt.

— Mums nav kvoruma, nolādēts! - Alekša sodījās. — Nu, protams, ka tā nav nejaušība! Par viņu prombūtni ir parūpējies Bleiks ar Leirdu.

Saniknota tā izsvaidīja uz galda novietotos dokumentus. Vilsons ar pūlēm apspieda smaidu. Visi seši direktoru padomes locekļi bija Bleikam tuvi draugi. Viņš varēja iedomāties, kā Leirds visu nakti bija nopūlējies, lai viņus atrastu un pierunātu nekavējoties izbraukt no pilsētas. Jā, laiku viņi bija vinnējuši.

— Nekas — nekādas intrigas neglābs viltīgo Keringtona kungu! Lai jau rīt visi šie cilvēki būtu atrasti! — Alekša pavēlēja. — Pat tad, ja viņi noslēpušies kaut kur uz neapdzīvotas salas vai aizbraukuši uz pasaules malu.

Bleiks gatavojās ilgstošam karam ar savu bijušo laulāto draudzeni. Taču telefonogramma no Singapūras lika viņam aizmirst

visas darīšanas un nepatikšanas ar naftas sabiedrību. Glābšanas dienesta priekšnieks viņam ziņoja, ka vienā no Singapūras slimnīcām atrodas apdedzis cilvēks, kuru pirms mēneša netālu no Javas salas bija izglābis kāds tirdzniecības kuģis. Šis cilvēks sevi sauc par Benu Reinoldsu, bet uz tā siksnas ir iniciāļi S.K. Turklāt Reinoldsa līķis pirms nedēļas ticis atrasts jūrā.

Glābšanas dienesta priekšnieks bija pārliecināts, ka slimnīcas pacients ir Stīvens Keringtons. Kaut kāda iemesla dēļ viņš negrib nosaukt savu īsto vārdu un nevēlas tikties ar tuviniekiem. Bet tās jau ir ģimenes problēmas. Artām pašiem jātiek galā. Ārsts rīkojies pareizi, par dīvaino pacientu paziņodams policijai. Bet policija savukārt par to ziņojusi glābšanas dienestam.

Saņēmis šo ziņu, Bleiks nekavējoties bija gatavs izlidot uz Singapūru. Tas prasīs vairākas dienas. Taču šobrīd viņam bija vienalga, vai Alekša tam atņems naftas sabiedrību vai ne. Visu mūžu viņš šai sabiedrībai bija veltījis vairāk uzmanības nekā ģimenei. Tik maz laika bija atlicinājis saviem bērniem! Un rezultātā bija zaudējis dēlu. Stīvens ienīst savu māju un nevēlas tajā atgriezties. “Turpmāk viss būs citādi!" Bleiks sev nozvērēja. Par tā dzīves jēgu kļūs ģimene. Viņš lūgsies, lai dēls tam piedod. Kaut tikai šis ievainotais tiešām būtu Stīvens! Bleiks tomēr ticēja, ka šo tālo ceļojumu nav uzņēmies velti.

Tieši todien Stīvenam noņēma apsaitējumu no sejas, un viņš ilgi stāvēja pie spoguļa, pārdomādams savu nākotni. Dakteris Čens bija brīdinājis, ka pēc plastiskās operācijas tā izskats būs nedaudz mainījies. Jauna seja, jauns vārds un jauna dzīve! Stīvens jutās tā, it kā būtu piedzimis no jauna. Viņš dega nepacietībā ātrāk atstāt slimnīcu. Turklāt doktors Čens ar savu ziņkārību viņu bija gluži nomocījis.

Piepeši pie durvīm pieklauvēja un kopā ar māsiņu palātā ienāca viņa tēvs. Stīvens pārsteigumā sastinga.

— Paldies Dievam, tas esi tu! - Bleiks iesaucās, viņu aplūkodams. — Seja mazliet citāda, tomēr tevi var pazīt. Es nekad neesmu ticējis tavai nāvei, Stīven!

Bleiks viņu sirsnīgi apskāva, taču Stīvens palika vēss un atturīgs.

tu

- Tēt, es negribu atkal kļūt par Keringtonu. Es sarāvu saites ar ģimeni, izgāju cauri ellei un no jauna atdzimu citā veidolā. Mājās es vairs neatgriezīšos, — Stīvens apņēmīgi paziņoja.

Viņam nebija viegli teikt tēvam šādus vārdus. Daudz vienkāršāk būtu bijis, ja tas būtu paspējis pazust, pirms policija bija izošņājusi viņa patieso vārdu.

Bleiks visiem spēkiem pūlējās noslēpt, cik sāpīgi tam uzklausīt šādus dēla vārdus. Viņš sakoda zobus un klusēja. Un neatgādināja Stīvenam, kā viņa atgriešanos gaida Felona un Kristela. Neteica, kā viņi visi skuma, uzzinājuši par viņa bojāeju. Viņš to visu noklusēja, jo nebija vēl pateicis pašu galveno jaunumu, kas Stīvenam noteikti liks mainīt lēmumu.

— Labi! Tu vari pamest mūs visus un neatgriezties. Bet vai tu spēj pamest savu dēlu? Jā, Stīven, tev ir dēls, kuru tu vēi neesi pat redzējis!

Stīvens bija satriekts. Visa viņa stingrā apņemšanās pagaisa kā nebijusi, kad tēvs tam pastāstīja, ka viņu mājās ieradies mazais Denijs.

Kristela un Felona jau kopš paša rīta veica priekšdarbus, lai godam sagaidītu Stīvenu un Džefu atkal mājās. Bija jāsagatavo divas istabas, jāparūpējas par svētku pusdienām. Virēja Hanner-sonas kundze gatavoja Stīvena iemīļotos ēdienus — krevetes zviedru gaumē un ērkšķogu mērci.

Lai kā Alekša lūdza, Džefs, līdzko tam kļuva labāk, atteicās apmesties viņas mājā. Viņš ilgojās pēc dēla un bija nolēmis atgriezties pie Keringtoniem, lai būtu tam tuvāk. Felona bija no /iņa šķīrusies, taču tas vēl nenozīmēja, ka viņi nedrīkstētu sastapties. Vēlāk Džefs gatavojās pats noīrēt dzīvokli, bet pagaidām Bleiks viņu pierunāja padzīvot pie viņiem.

Džefa atgriešanās bija klusa un nemanāma. Viņš negribēja traucēt gatavošanos ģimenes svinībām. Džefs iegāja savā istabā un apgūlās. Viņa prāts bija noskaidrojies, taču fiziskais nespēks vēl nebija izzudis. Ārsti bija tam aizlieguši strādāt un piekopt aktīvu dzīvesveidu. Vēl joprojām speciālisti nebija noskaidrojuši, ar kādu indi viņš bija saindējies un kur tas bija noticis.

Kristela un pat Felona bija viņu sagaidījušas ļoti sirsnīgi. Džefs šķirtajai sievai atvainojās par neglīto skandālu, ko bija sarīkojis

viņas kabinetā. Felona savukārt atzinās, ka arī pati jūtas vainīga. Viņš taču bijis srtiagi slims, bet tā nebija ne sapratusi, ne palīdzējusi viņam tajās grūtajās dienās. Viņi vienojās palikt draugi un kopīgi audzināt dēlu.

Džefs savā istabā saklausīja priecīgu kņadu - bija pārradies Bleiks ar Stīvenu. Dēlu sagaidīt bija ieradusies pat augstprātīgā Alekša ar Ādamu. Stīvenam nu vajadzēja iepazīties ar diviem jauniem ģimenes locekļiem — savu mazo dēliņu un brāli Ādamu. Džefs uzskatīja, ka viņa klātbūtne ir lieka, jo nu jau tas vairs nebija Keringtonu ģimenes loceklis.

Tomēr tas nebija vienīgais iemesls, kāpēc Džefs neieradās ģimenes svinīgajās pusdienās. Kad viņš slimnīcā beidzot bija atguvies, Vilsons tam bija pateicis, ka Aleksai tagad pieder sabiedrības “Denvera-Keringtons” akciju kontrolpakete un ka viņa iecerējusi abas sabiedrības apvienot. Un to izdarīt tai bija palīdzējis viņš — Džefs Kolbijs. Džefs nespēja atcerēties, kad viņš parakstījis dokumentu par sava dēla akciju nodošanu sabiedrībai “Kolbiko". Viņš gandrīz neko nespēja atcerēties - gandrīz neko no tā, ko bija darījis, kad tā apziņa bija aptumšojusies.

Tikšanās ar bijušo sievastēvu Džefu biedēja. Viņš nespēs paskatīties Bleikam acīs. Kamēr Džefs prātoja, kā izlabot liktenīgo kļūdu ar akcijām, Bleiks Keringtons ienāca apjautāties par viņa veselību un apsveikt ar atgriešanos mājās. Džefs steidzās tam apliecināt:

— Bleik, esmu ļoti vainīgs attiecībā pret tevi, bet es savu kļūdu izlabošu. Es iesūdzēšu Alekšu tiesā. Man ir iemesls to darīt, jo tad, kad nodevu viņai akcijas, biju slims.

Bleiku neviltotā nožēla aizkustināja, taču viņš aizliedza Džefam tā rīkoties. Viņš gribēja cīnīties ar Alekšu, neiesaistot Džefu tiesas prāvā, kas varēja turpināties gadiem. Viņš negribēja, lai Džefa vārdu sāktu vazāt pa avīzēm, izdaudzinātu to par jukušu un aptraipītu tā reputāciju. Bleiks mīlēja Džefu Kolbiju kā dēlu un gribēja viņu no tā visa pasargāt.

Keringtonu namā pret Džefu izturējās tik aizkustinoši gādīgi un ar tādu mīlestību, ka viņš vilcinājās ar dzīvokļa meklēšanu un nespēja saņemties, lai dotos projām. Pie viņa kopā ar savu mazo

dēliņu bieži iegriezās Stīvens. Viņš bija kļuvis par ļoti rūpīgu tēvu, pats Deniju ēdināja un mainīja autiņus.

— Šis mazulītis ir pārvērtis visu manu dzīvi. Viņa dēļ es atgriezos mājās, — Stīvens stāstīja, tīksminādamies par dēlu.

Stīvens nožēloja, ka Džefa un Felonas ģimenes dzīve bija izputējusi. Pats viņš gatavojās braukt uz Ņujorku, lai uzmeklētu Semiju Džo un lūgtu to atkal atgriezties pie viņa. Denijam bija nepieciešami abi vecāki - gan māte, gan tēvs.

Kamēr Džefs bija precējies, Kirbija ļoti uzmanījās, lai ar kādu neuzmanīgu skatienu vai nepiesardzīgu vārdu neatklātu savas jūtas. Bet tagad, kad viņš ar Felonu bija šķīries, Kirbija nolēma Džefam visu pateikt. Pat tad, ja tas Kirbijas mīlestību noraidītu, skaidilba tomēr bija labāka.

Felona tāpat kā senāk - bērnu dienās - neslēpa tai savas sirdslietas. Nu jau vairākas nedēļas viņai bija jauna aizraušanās - tenisa treneris Marks Dženingss. Kad Felona bija devusies uz Haiti kārtot šķiršanos, arī Marks bija devies turp, lai grūtā brīdī viņu atbalstītu.

— Kirbij, kaut ko tādu es piedzīvoju pirmo reizi. Starp mums tur, viesnīcā, nekā tāda nebija... — Felona noslēpumaini čukstēja. -- Mēs vienkārši pastaigājāmies pa pludmali un runājāmies. Tā ir draudzība, kas robežojas ar mīlestību. Jo dienas jo viņš man kļūst nepieciešamāks.

Arī Džefam šī mīlestība, kas robežojās ar draudzību, nepalika apslēpta. Marks bieži savā automašīnā atveda Felonu līdz sav-rupnama vārtiem. Un šķiroties tie skūpstījās, neliekoties ne zinis, vai viņus kāds redz vai ne. Džefs cieta, jo vēl aizvien mīlēja savu bijušo sievu, un Kirbija kļuva par viņa mierinātāju. Viņa bieži iegriezās tā istabā un, piemetusies uz gultas maliņas, centās jautri pļāpāt visādus niekus. Kirbija vedināja viņu uz pastaigām parkā, taču Džefam labāk patika vientulība.

Reiz viņš atkal viņu sastapa bērnistabā ar mazo Bleiku klēpī.

— Kirbij, pašlaik tu tik ļoti atgādini madonnu ar bērnu, - viņš sacīja, skumji un domīgi viņu uzlūkodams. — Kādu dienu tu apprecēsi kādu laimīgo un kļūsi par brīnišķīgu sievu un māti.

Džefa vārdi Kirbiju satrauca un aizvainoja. Vīrieši viņu vai nu neievēroja, kā to darīja Džefs, vai arī uzskatīja par viegli iegūstamu. Žans Pols tikai pēc pusgada bija atzinies, ka ir precējies, un viņam ne prātā nenāca vest Kirbiju pie altāra. Ādams turpināja viņu vajāt ar savu pretīgo uzmācību.

Vakarā Kirbija kā parasti ienesa Džefa istabā glāzi karsta piena. Viņš gulēja un, domās iegrimis, raudzījās griestos. Kirbija pēkšņi saņēmās un pateica, ko vēlējās.

— Šodien tu pareģoji manu likteni, Džef! Brīnišķīga sieva, rūpīga māte... Tikai es negribu būt laba sieva jebkuram, Džef... Vienīgi tev! Es mīlu tevi un vienmēr esmu mīlējusi, kopš vien sevi atceros.

Džefs aizvēra acis un klusēja, it kā nemaz nebūtu dzirdējis viņas vārdus. Kirbijai pār vaigiem sāka ritēt asaras. Viņa pagriežas, gribēdama aiziet. Un tad izdzirda Džefa balsi. Viņš klusi izteica vārdus, ko tā tik ilgi bija gaidījusi.

— Neaizej! Paliec!

Kirbija Džefa istabā palika līdz rītam. Pie brokastgalda, vērodams viņas apsarkušās acis, Džozefs norūpējies taujāja:

— Vai tu labi izgulējies, meitiņ? Kāpēc tu izskaties tik nogurusi un neizgulējusies?

— Es brīnišķīgi gulēju, tēt! — Kirbija laimīgi atbildēja.

Pēc dažām dienām Kirbija ar Džefu aizlidoja uz Rēno un tur apprecējās. Kirbija saprata, ka Džefs pret viņu nejūt neprātīgu kaisli, ka tā sirds pieder citai. Vīrieši pēc šķiršanās bieži metas citas sievietes apskāvienos, lai kliedētu savas skumjas un vientunbu. Kirbija neatlaidīgi centās atvairīt šādas domas, jo ļoti mīlēja Džefu un ļoti vēlējās beidzot nokārtot savu dzīvi.

Pēc atgriešanās no Rēno Bleiks, Kristela un Felona viņus sirsnīgi apsveica. Vienīgi Džozefs bija ļoti sašutis par meitas rīcību. Kad viņi palika divatā, tas pateica tai visu, ko domāja par šo laulību:

— Apprecēdamās ar Kolbiju, tu esi pazudinājusi savu dzīvi!

Semija Džo un Stīvens sēdēja mājīgā restorānā un skaidroja attiecības. Izrādījās, ka viņu uzskati par ģimenes dzīvi un dzīvi vispār ir katastrofāli atšķirīgi. Tieši pirms stundas negaidīti bija uzradies Semijas Džo vīrs ar jaunu seju un karstu vēlēšanos vīt ģimenes ligzdiņu. Stīvens aicināja to atgriezties Denverā, lai kopā ar viņu un Deniju apmestos savā mājiņā kaut kur pilsētas nomalē. Semija Džo tur varēs saimniekot, bet viņš strādās un pelnīs visiem iztiku. Tikai ar pūlēm Semija Džo apvaldīja zobgarigus smieklus.

Iespējams, ka viņa vēl padomātu, ja Stīvens piedāvātu apmesties kādā no Ņujorkas greznākajiem rajoniem dzīvoklī ar skatu uz īstriveru. Vasarās viņi varētu iekārtoties Hemptonā vai, teiksim, Konektikutā. Par papucīša Bleika naudu to mierīgi varētu atļauties. Taču Stīvens pats gribēja vaiga sviedros pelnīt līdzekļus pieticīgai dzīvei.

Semijai Džo visi pārmeta, ka tā ir ciniska un alkatīga, ka tai nav sirds. Un tikai retais pamanīja, ka viņa nepavisam nav muļķe un prot novērtēt cilvēkus. Ar Stīvenu kopā tā bija nodzīvojusi tikai īsu laiku, bet daudz ko bija paspējusi saprast un saskatīt. Viņam ļoti gribējās kļūt par normālu cilvēku, lai dzīvotu kā visi. Tikai tas nebija iespējams, lai kā viņš pūlētos. Stīvens viņai zvērēja, ka tam jau sen vairs neesot nekādu sakaru ar vīriešiem. Taču Semija Džo zināja, ka viņš nekad nav pārstājis par to domāt, un saprata, ka ir veltīgi cīnīties pret savu dabu, ka Stīvens ir gļēvs un agri vai vēlu atsāks vecos netikumus.

— Nē, es neuzņemšos ģimenes jūgu, - Semija Džo viņam uz atvadām teica. — Dēlu es dzemdēju tikai tāpēc, ka man bija bail taisīt abortu. Jā, es atdevu Deniju Bleikam un Kristelai, jo es zinu, ka viņi spēs to godam uzaudzināt. Un, ja tev tiešām rūp Denija liktenis, liec viņu mierā, netēlo tēvu un ļauj viņam uzaugt labā ģimenē.

Viņi vēsi, pat naidīgi atvadījās. Stīvens bija pārāk ietiepīgs, lai uzklausītu citu padomus. Viņš nolēma atņemt dēlu tēvam un Kristelai un audzināt to pats. Viņiem būs pašiem sava ģimene -tikai tēvs un dēls, Stīvens un Denijs Keringtoni.

11. nodala

»

ATKLĀJOT sabiedrības "Denvera-Keringtons" direktoru padomes sēdi, Bieiks Keringtons uzsvēra, ka tā sasaukta pēc Kolbijas kundzes iniciatīvas. Viņa pašreiz ir sabiedrības akciju kontrolpaketes turētāja

Pateicis šos ievadvārdus, Bleiks pārlaida skatienu direktoru padomes locekļiem. Visi izskatījās ļoti noraizējušies. Deksters klusi, tā, ka to saklausīja tikai Bleiks, nomurmināja: “Ja reiz sieviete pielaista pie stūres..." - un bezcerīgi atmeta ar roku. Helovejs cītīgi pētīja savas koptās rokas. Pārējo skatieni bija pievērsti Aieksai. Bija pienācis viņas triumfa brīdis.

Alekša paskaidroja, ka vēlas īsi raksturot situāciju, un tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem, paziņojot, ka divi naftas milži - "Kol-biko” un “Denvera-Keringtons” — nolēmuši apvienoties, kas divām tik varenām sabiedrībām ir gluži dabiski. — Ir zināms, — Aleksas balsī ieskanējās dzelžaini toņi, - ka tas jau izraisījis lielu interesi Volstrttā un, bez šaubām, arī Londonas, Parīzes, Bonnas un Tokijas finansu aprindās... “Kolbiko" direktoru padome jau apstiprinājusi apvienošanās projektu. Un tāpēc, - Alekša pārlaida skatienu pieklusušajam Deksteram un Helovejam, kurš vairs neknibinājās ap savām rokām, - man nepieciešams saņemt tādu pašu piekrišanu arī no jums... - Direktoru padomes locekļi kā pēc komandas paskatījās uz Bleiku, kura sejā nenodrebēja neviens vaibsts. Alekša izlikās, ka nav pamanījusi šo saskatīšanos, un turpināja:

— Jūs zināt, ka manā rīcībā ir lielākā daļa jūsu sabiedrības akciju. Ja jūs apvienošanās projektu neatbalstīsiet, es jūs visus atlaidīšu un izveidošu paklausīgāku padomi... Lūdzu pacelt rokas tos, kuri ir “par”.

Bleiks noraudzījās, kā cita pēc citas paceļas rokas... to cilvēku rokas, uz kuriem viņš bija paļāvies... Nu, nekas - pēdējais vārds vēl nav sacīts. Un arī viņš pacēla roku. Alekša viegli pavīpsnāja, jo saprata, kāpēc viņš to dara. Bleiks bija pārliecināts, ka tā draugs Vašingtonā Nils Makveins tam palīdzēs un panāks, lai viss paliek pa vecam. Jā, Bleikam bija savs trumpis, bet arī Aieksai piedurknē bija paslēpts savs trumpja dūzis, par kuru šis vientiesis pat nenojauta. Lai cik pretīgi ir šādi līdzekļi, tie tomēr atmaksājas... Veselu mēnesi detektīvs Hess, kurš nesmādēja nekādu darbu, bija Makveinu rūpīgi izsekojis. Tagad Aleksas rīcībā bija gara virkne pikantu sīkumu no kongresmeņa Makveina dzīves. Nu, kaut vai tikai piedzīvojumi ar nepilngadīgo guber-

natora meitiņu, šo Lolitas tipa jaunkundzīti.,. Un viņa izspēlēs šo kārti, ja Bleiks meklēs Makveina palīdzību.

Ilgi Aleksai gaidīt nevajadzēja. Ādams bija izdibinājis, ka Vašingtonā pieņemts lēmums veikt rūpīgu abu naftas sabiedrību nodaļu un filiāļu pārbaudi. Tas nozīmēja, ka jautājums par to apvienošanu pagaidām tiek atlikts... Alekša pacēla klausuli un palūdza, lai to savieno ar Klēru Meinardi no laikraksta “Denveras Ziņas”.

— Slepenais ierocis? — Ādams jau noprata gājienu.

— Veseli divi, — Alekša greizi pavīpsnāja, — divi mani dēli... Tu un Stīvens, kurš ir pieņēmis manu piedāvājumu un turpmāk strādās pie manis... Ādam, man ļoti gribētos, lai jūs iedraudzētos... Viņš ir tavs brālis un ļoti vērtīgs darbinieks. Stīvens jau ir spoži paveicis svarīgu darbu — izanalizējis Tālo Austrumu naftas atradņu potenciālās iespējas. Ja gribam tās pirkt, šāda anafize mums ir nepieciešama...

Makveins, kā izrādījās, nebija Bleika vienīgais trumpis. Klēra Meinarde vēl nebija paguvusi sacerēt savu graujošo ķengurakstu, kad Bleiks Aleksai pavēstīja, ka no Rosa Kenisona nopircis visas tiesības uz tā izgudrojumu — naftas iegūšanas tehnoloģiju no slānekļa. Viņš tagad ļoti šauboties, vai esot vērts iznomāt šo izgudrojumu apvienotajām naftas sabiedrībām, pirms nav precīzi noteikta un akceptēta sabiedrības "Denvera— Keringtons” vērtība, kuru Alekša esot tīši pazeminājusi.

Raksts “Denveras Ziņās” ar virsrakstu "Kongresmenis un viņa Lolita" varēja pielikt punktu Makveina karjerai. Viņš to saprata, tiklīdz bija pārlaidis skatienu virsrakstam. Makveins šo ķengurakstu vēl nebija izlasījis līdz galam, kad tam piezvanīja Bleiks Keringtons. Viņš tūdaļ esot sapratis, no kuras puses vējš pūš. Tas bija skaidrāks par skaidru. Ja Makveins kaut nedaudz papūlēsies piedomāt, tad atradis pierādījumus, ka tas ir Aleksas roku darbs.

Pierādījumu meklēšana Nilam Makveinam prasīja ne vairāk, ne mazāk kā vienu nakti. Viņa vīri atrada Hesu, pārmeklēja tā biroju un atklāja, ka viena no tā klientēm ir Alekša Kolbija. Makveins Bleikam par savu atklājumu pateica jau ceļā pie Aleksas, piezvanot no savas automašīnas. Viņa balsī jautās tāds niknums, ka

Bleiks, ne mirkli nevilcinādamies, ielēca mašīnā un steidzās tam nopakaļ.

Bleiks ieradās tieši laikā — Makveins dusmu lēkmē tā bijušo sievu droši vien būtu nožņaudzis... Bleiks iemetās Aleksas kabinetā tieši tajā brīdī, kad attiecību noskaidrošana jau bija izvērtusies par slepkavības mēģinājumu. Bleiks ar pūlēm atrāva Makveinu no Aleksas, kura gulēja uz paklāja un cīnījās pēc elpas. Izstūmis pa durvīm Nilu, kurš joprojām draudīgi klaigāja, Bleiks palīdzēja Aleksai piecelties.

- Vai viss kārtībā?

- Paldies tev, Bleik! -- Alekša, ieķērusies viņam rokā, vēl aizvien bailēs drebēja. — Tu mani izglābi...

Bleiks nomēroja viņu ar saltu skatienu un atbrīvoja roku.

- Ņem vērā, ka citreiz glābēji var arī neatsteigties, — viņš sacīja. — Ja tu arī turpmāk mēģināsi iemīdīt dubļos citu cilvēku dzīves, es par tavu ādu negalvoju...

Atgriezies no neveiksmīgā ceļojuma uz Ņujorku, Stīvens mēģināja nokārtot savu dzīvi. Pamazām viņa problēmas atrisinājās.

Vispirms bija nokārtojies darba jautājums. Tagad viņš strādāja pie Aleksas, kura bija gādājusi, lai dēls saņemtu pieklājīgu atalgojumu.

Felona no savas puses brālim, Gordona kundzei un mazajam Denijam bija ierādījusi greznus apartamentus savā hotelī, jo tālāku mitināšanos tēva pajumtē Stīvens atzina par neiespējamu.

Stīvens bija arī sameklējis advokātu, kurš uzņēmās nokārtot viņa šķiršanās jautājumu. Advokātu sauca par Krišu Diganu — viņš ar Stīvenu kādreiz bija mācījies vienā koledžā. Drīz vien viņi abi atrada kopīgu valodu. Izrādījās, ka arī Digans bija pārdzīvojis visas tās pašas šķiršanās grūtibas, kādas tagad gaidīja Stīvenu. Kriss atzinās, ka arī viņš esot bijis “zilais”. Digans enerģiski ķērās pie darba un jau pēc dažām dienām savam klientam varēja ziņot, ka tā bijusī sieva vairs nestāsies ceļā un drīz vien Denijs tiks nodots pilnīgā un likumīgā tēva aizgādnībā.

Bija vēl kāds nenokārtots pienākums. Stīvens sanatorijā apmeklēja Klaudiju. Viņš jutās vainīgs viņas liktenī un tajā pašā laikā arī izjuta viņu abu likteņu kopību. Gan viņam, gan Klaudijai

dzīve bija sašķīdusi lauskās, un nu tās atkal pa gabaliņam vajadzēja likt kopā...

Un tomēr bija kāda problēma, kuru Stīvens nevarēja, bet varbūt arī negr ibēja nokārtot, - tās bija attiecības ar tēvu.

Lai kā Felona centās viņu pārliecināt, ka jāmeklē izlīgums ar Bleiku, Stīvens par to negribēja ne dzirdēt. Arī Kristela no savas puses darīja visu, lai tēvu un dēlu samierinātu. Viņai pat izdevās Bieiku pierunāt trijatā paēst vakariņas. Taču Stīvens norunātajā laikā neieradās - Alekša viņu un Ādamu bija aizsūtījusi neparedzētā darījumu braucienā, no kura viņš nepaguva laikus atgriezties. Bleiks to uztvēra kā kārtējo apvainojumu...

Alekša ieradās savas meitas kabinetā, lai runātu par kādu ļoti nepatīkamu jautājumu. Viņa uzskatīja par savu mātes pienākumu Felonu brīdināt un atklāt viņai Marka Dženingsa patieso seju. Kopš šķiršanās ar Kristelu šis cilvēks konsekventi dzīvoja uz bagātu sieviešu rēķina.

Kā jau bija gaidāms, Felona mātes brīdinājumos neklausps. Viņa atteica, ka Marks tai patīk un to neinteresējot, ko par viņu domā Alekša.

Tad Alekša ataicināja Marku. Ja bija nepieciešams, viņa prata būt diplomātiska, taču šajā gadījumā uzskatīja, ka nepieciešama atklātība... un nauda, ko viņa Markam arī piedāvāja, izvirzot vienu vienīgu noteikumu — nekavējoties aizbraukt no Denveras. Dženingss ar sašutumu, ko Alekša no viņa nepavisam nebija gaidījusi, tās priekšlikumu noraidīja. Viņš paziņoja, ka mīl Felonu, mīl viņu dziļi un patiesi. Alekša ironiski pasmīnēja un ar karalisku žestu lika Markam saprast, ka audience beigusies. Viņš vēl lāgā nebija paspējis aizvērt durvis, kad Alekša jau pievilka tuvāk rakstāmmašīnu un sāka rakstīt zīmīti: "Felona, man ļoti nepieciešams tevi satikt. Piecos manā istabā! Marks.”

Bez ceturkšņa piecos Aieksa ieradās pie Marka, kurš neko nenojauta, un sāka viņam atvainoties par to, ka piedāvājusi naudu. Tai vienkārši bijis sāpīgi noskatīties, ka Marks dod priekšroku viņas meitai. Bet tagad nolēmusi ar to samierināties. Tā runādama, Alekša laiku pa laikam bažīgi ielūkojās pulkstenī.

Marks viņas cerības nepievīla. Izvadījis Alekšu pa durvīm, viņš iegāja vannasistaba, lai noskalotos pēc treniņa kortā.

Alekša aiz durvīm mirkli nogaidīja, tad, izdzirdusi ūdens šalkoņu, uz pirkstgaliem iezagās istabā, ielēja sev šampanieša glāzi un tāpat neizģērbusies palīda gultā zem segas, ļaudama notikumiem ritēt savu gaitu...

Iznācis no vannasistabas un ieraudzījis gultā Aieksu, Marks apstulba. Viņš nepaspēja neko pateikt, jo istabā ienāca Felona. Viņa savukārt paguva pateikt tikai to, ka saņēmusi zīmīti... Ieraudzījusi māti Marka gultā un Marku pašu tikai ar dvieli ap gurniem, Felona iesaucās: "Ak Dievs!" - un metās projām.

Kamēr Marks trakā steigā ģērbās, lai viņu panāktu un visu izskaidrotu, Alekša vienā mierā izdzēra šampanieti, sakārtoja frizūru un nemanīta izslīdēja no hoteļa. Diezin vai šim jaunizceptajam pārītim vairs izdosies salabt...

Ādams jutās neizsakāmi vientuļš. Visi pret viņu bija naidīgi noskaņoti. Kirbija, to sastopot, riebumā novērsās, turpretī viņš dega iekāres ugunīs, sapņodams par tās mīlestību un kaislību... Džefs, kurš zināja vienīgi to, ka Ādams reiz atļāvies viņa sievai uzplīties, to neslēpti ienīda. Šis naids izpaudās arī viņu darba attiecībās, Džefs nemitīgi pārmeta Ādamam nekompetenci. Tādus pašus pārmetumus, tikai cita iemesla dēļ viņam nācās uzklausīt arī no Stīvena, lai gan Alekša neatlaidīgi uzstāja, lai Ādams ar jaunāko brāli pacenšas nodibināt labas attiecības. Viņš arī centās, taču pūliņi bija nesekmīgi. Kad Ādams ar vecākā brāļa tiesībām tam kaut ko ieteica vai aizrādīja darba jautājumos, Stīvens tūdaļ briesmīgi noskaitās.

— Vai tu kādreiz esi bijis naftas tornī? Vai tu esi strādājis naftas pārstrādes rūpnīcā? Visa tava buršanās ap likumkrājumiem nav plika graša vērtai

Ādams darīja, ko varēja, lai vismaz Felona kļūtu par viņa sabiedroto. Viņš ieradās hotelī, lai paēstu ar to kopā pusdienas, un atzinās, ka vēlētos, lai abi kļūtu draugi. Bet Felona tikai dzēlīgi pasmējās.

- Draugus es izvēlos ļoti rūpīgi, Ādam!

Ādams viņai noturēja kaislīgu runu. Radnieciskām saitēm tomēr esot milzīga nozīme. Viņš tā cenšoties nodibināt labas attiecības ar Stīvenu! Un ļoti raizējoties par viņa attiecībām ar sievu, tāpēc arī atļaujoties jaunākajam brālim reizēm šo to pārmest. Felona jau gribēja iebilst, ka Ādamam nav nekādu tiesību Stīvenam kaut ko pārmest, ka tas jāpieņem tāds, kāds viņš ir, bet tad pienāca kāds no hoteļa darbiniekiem, lai Felonai atgādinātu, ka ierodas medicīnas konferences dalībnieki.,. Nejauši ieskatījies šīs konferences dalībnieku sarakstā, ko Felona turēja rokā, Ādams nodrebēja. Pirmais šajā sarakstā bija Džonass Edvardss no Bilingsas Montānas štatā.

Neraugoties uz visu savu drosmi, Alekša ar zināmām bažām vēra Keringtonu bibliotēkas durvis, kur tobrīd pie saviem dokumentiem strādāja Felona. Alekša meitai atzinās, ka tai grūti atrast vārdus, lai attaisnotu savu rīcību. Un viņa jau arī neesot nākusi taisnoties, lai gan saprotot, ka Felonai bijis nepatīkami viņu ieraudzīt Marka gultā. Taču šim starpgadījumam nevajadzētu pievērst pārāk lielu nozīmi. Felonai jāsaprot - Alekša ir tās māte, kas raizējas par savu meitu.

Felona, ne aci nepamirkšķinājusi, noklausījās mātes dedzīgo runu, tad vēsi atbildēja:

— Zini, Alekša, es tevi nicinu par to, ka piedalījos tavās netīrajās intrigās pret Bleiku un Kristelu, mēģinot viņus sanaidot. Es nožēloju, ka laikus nesapratu, ka Kristela atšķirībā no tevis ir krietna sieviete...

Alekša Kristelu sastapa pie baseina.

— Jā, tu esi panākusi savu! Tu esi darījusi visu, lai mana meita kļūtu par manu ienaidnieci! — Alekša dusmās bija gatava klupt Kristelai pie rīkles.

Taču arī Kristela bija līdzīgu izjūtu varā.

— Es? Tā esi tu, kas visu izposta, kur vien pagriezies! Tu sanaidoji Stīvenu un Bleiku! Pazūdi no šejienes!

— Jūs šajā mājā neesat nekāda noteicēja, Dženingsas kundze! — Alekša ļauni atcirta. — Nu man ir skaidrs, kāpēc tu tā plosies! Savu bērnu tev nav, tāpēc tu jauc galvu svešiem!...

Abu sāncenšu pacietības mērs bija pilns. Un viņas ļāva dusmām vaļu.

Ieķērušās viena otrai matos, viņas cīkstēdamās nokrita zemē un pat nemanīja, ka ieveļas baseinā. Taču arī ūdenī kautiņš turpinājās ar tādu pašu sparu. Kas zina, kā tas būtu beidzies, ja nebūtu piebraukusi Bleika Keringtona mašīna. Izlēcis no mašīnas, Bleiks izvilka no ūdens Kristelu un, nelikdamies par Alekšu ne zinis, sāka sievu strostēt. Viņam esot kauns par viņas rīcību. Sarīkot kautiņu! Kā viņa to varējusi! To nu viņš necietīšot!

Taču arī Kristela vairs nevēlējās paciest pazemojumus. Norāt viņu — un vēl bijušās sievas klātbūtnē! Šīs sievietes klātbūtnē, kuras dēļ tā bija zaudējusi bērnu!...

Tajā pašā dienā Kristela sakravāja čemodānus un atstāja Keringtonu namu.

Kirbija jau sen jutās nelāgi, viņu mocīja nelabums, sevišķi no rītiem. Lai pārbaudītu savas aizdomas, viņa devās uz slimnīcu. Doktors Vinfīlds bija aizņemts, un Kirbija, negribēdama gaidīt, lūdza, lai medmāsa iztaisa analīzes...

Atbilde bija apstiprinoša - viņa gaida bērnu!

Kirbija bija laimīga. Bērns neapšaubāmi vē! ciešāk saistīs viņu ar Džefu, nostiprinās abu attiecības, kurās, neraugoties uz visiem tās pūliņiem, vēl aizvien vīdēja Feionas ēna.

Kad Kirbija šo jaunumu pateica vīram, Džefs, ļoti iepriecināts, viņu apskāva. Vai patiešām tā ir un viņiem būs bērns? Kirbija atbildēja, ka tai par to vairs nav ne mazāko šaubu. Viņa tikai jūtas ļoti slikti — reibst galva, bieži ir nelaba dūša.

— Savādi, — Džefs brīnījās. — Felonai tā bija tikai trešajā mēnesī...

Viņa vārdi Kirbiju satrieca. Tūdaļ iešāvās prātā briesmīga doma — ja nu arī tai jau ir trešais grūtniecības mēnesis un tā gaida bērnu... no Ādama?

Kirbija atkal devās uz slimnīcu, un šoreiz viņu izmeklēja doktors Vinfīlds. Jā, viņa tiešām esot stāvoklī — pēc sešiem mēnešiem piedzimšot bērniņš... Pēc sešiem! Kirbiju pārņēma šausmas. Tātad tā arī bija — viņa nēsāja zem sirds Ādama, nevis Džefa bērnu!

Ādams to uzzināja, nejauši noklausoties Kirbijas sarunu ar Kristeiu, kura bija atnākusi viņu apraudzīt, jo Kirbijai bija nepieciešams kāds, kam varētu izkratīt sirdi. Kad Kristela aizgāja, Ādams metās pie Kirbijas un sāka to dedzīgi pierunāt, lai viņa pasaka vīram patiesību, lai šķiras no viņa un apprecas ar Ādamu.

Kirbiju māca riebums pašai pret sevi.

Ak kungs, kā lai viņa atbrivojas no šī bērna? Tas nedrīkst nākt pasaulē! Un tad Kirbija atcerējās, ka Kristela bija zaudējusi bērnu, nokrītot no strauja zirga.

Viņa lika staļļa puisim apseglot to pašu zirgu...

Kad Džefam tika paziņots, kas noticis, viņš pameta visu un steidzās uz mājām.

Doktors Kirbiju jau bija izmeklējis. Zirgs gan bija viņu nometis, taču viss bija beidzies laimīgi, tikai ar zilumiem un nobrāzumiem. Aizgriezusies pret sienu, Kirbija gulēja gultā. Viņa nevienu negribēja redzēt, izņemot savu tēvu, un Džefs, brīdi pasēdējis uz sievas gultas un tā arī nekādus paskaidrojumus nesaņēmis, ataicināja Džozefu.

Džozeīs ienāca un uz pirkstgaliem tuvojās meitas gultai. Viņš bija ļoti satraukts. Pirms stundas ar viņu bija runājusi Alekša, un tā bija |oti smaga saruna. Alekša tam nepāprotami bija piedraudējusi, ka pateiks Kirbijai patiesību par viņas māti... Džozefs meitu saudzīgi apskāva un iečukstēja tai ausī:

- Esmu gatavs uz visu, lai tu būtu laimīga...

Kirbija savu pārdzīvojumu pārņemta, nepievērsa uzmanību viņa noslēpumainajiem vārdiem...

Bleiks Keringtons bija ataicinājis savu advokātu Endrjū Leirdu, lai darītu viņam zināmu, ka Stīvena dzimšanas dienā dēls saņems dāvanu - Bleiks vēlas Stīvenu iecelt par Denija aizbildni un novēlēt Stīvena dēlam sabiedrības "Denvera-Keringtons" īpašuma daļu.

Leirds piesardzīgi ieminējās:

— Bet vai tu esi drošs par Stīvenu?

— Ko tu ar to gribi teikt? - Bleiks saausps.

- Esmu dzirdējis, ka tavs dēls esot uzaicinājis Krišu Diganu apmesties dzīvoklī, ko viņš norējis Denijam un Gordona kundzei, —

ne

Endrjū paskaidroja, - bet man ir zināms, ka šis Digans ir homoseksuālists. *

— Tu gribi teikt, ka Stīvens un šis Digans... - Bleika balss nodrebēja, un viņš apklusa.

— Es neko negribu teikt. Bet, ja tu man netici, aizbrauksim pie StTvena, un tur tevi sagaidīs Kriss Digans...

Pēc atgriešanās no Stīvena jaunās mājvietas, kur patiesi tie Stīvenu nebija sastapuši, bet kur uz dzīvokļa sliekšņa tos bija sagaidījis Kriss Digans ar mazo Deniju klēpī, apgalvodams, ka pie Stīvena apmeties tikai kā draugs, kam Bleiks, protams, neticēja, viņš bija tā pārskaities, ka bez vilcināšanās ar steigu Leirdam paziņoja:

— Endrjū, esmu izlēmis, ka savu mazdēlu adoptēšu. Un to es panākšu, lai tas maksātu ko maksādams.

Kā jau Ādams bija domājis, doktors Edvardss konferencē bija ieradies ne tikai zinātnisku mērķu mudināts. Viņam gribējās uzzināt, kā klājas tā bijušajam pacientam un vai to nemoka vecās problēmas. Ādams viņam dedzīgi apgalvoja, ka pagātne vairs neatkārtosies... Doktors Edvardss neticīgi pašūpoja galvu un sacīja:

— Lai nu būtu kā būdams, es rēķinos ar to, ka tu to negribi atklāt saviem vecākiem..

Šajā brīdī pie viņiem pienāca Felona.

Viņa bija pārsteigta, ka Ādams ar doktoru sarunājas kā ar senu paziņu, jo bija domājusi, ka Ādams nevienu no šiem medicīnas spīdekļiem nepazīst, vismaz viņš pats tā bija apgalvojis.

— Nē, nē, mēs esam sen pazīstami, — doktors, nemanīdams Ādama mājienus, atbildēja. — Pazīstu Ādamu no tiem laikiem, kad viņš vēl atdusējās autiņos.

— Ceru, ka jūs mani atvainosiet, - Ādams sacīja. - Mani gaida pienākumi...

— Cik Ādams atkal dusmīgs, — Felona, nolūkodamās, kā brālis aiziet, sacīja — Viņš ļoti nesavaldīgi reaģē uz visu, ko tam saka.

Doktors Edvardss viņai piekrita. Nelaime tā, ka Ādamam visu mūžu nācies cīnīties ar nelabvēlīgiem apstākļiem... Kaut vai savas pirmās advokāta prakses laikā... Viņš bijis kāda strādnieka aizstāvis tiesā — šis strādnieks uzbrucis savam darbu vadītājam un to gandrīz nožņaudzis. Vēlāk noskaidrojies, ka šis puisis bijis saindējies ar kādu indīgu vielu un neapjēdzis, ko dara...

— Ak tā? — Felona piepeši kļuva uzmanīga

Viņai bija ienācis prātā, ka šis notikums ļoti atgādina nelaimi ar Džefu. Saindēšanās ar ķīmisku vielu... Cilvēks sajūk prātā, nenojauzdams, ka ir saindējies.

Pie pirmās izdevības Felona bez aplinkiem brālim noprasīja:

— Tātad pirmā prāva, kur tu uzstājies kā aizstāvis, bija par saindēšanos ar ķimikālijām? — Un Felona cieši vēroja, kā viņš reaģēs.

— Nekas tamlīdzīgs! Tā bija prāva par minerāliem, — Ādams atteica.

— Bet doktors Edvardss teica, ka...

— Doktors Edvardss būs kļūdījies... Kāpēc tu uz mani tā skaties? Tu domā, ka es būtu spējīgs nogalināt Džefu? — Ādams bija sašutis.

Felona lēnām papurināja galvu un novērsās... Lai ko Ādams teiktu, tas vairs nespētu kliedēt viņas aizdomas. Un viņš to saprata.

Kad Kristela ieradās Stīvena ārpilsētas namiņā, kur viņu bija atvilinājusi Alekša, iegalvojot, ka tās jaunākajam dēiam Stīvenam ļoti nepieciešams ar viņām abām izrunāties par savām tēva tiesībām uz mazo Deniju, un ieraudzīja tur Alekšu, kura bija ērti iekārtojusies atpūtas krēslā, viņa tūdaļ saprata, ka iekritusi lamatās. Kristela vēl nezināja, kas Aleksai padomā, taču saprata, ka Strvenu ir velti gaidīt.

Alekša kā parasti tūdaļ ķērās vērsim pie ragiem. Atklātībā, kas šokētu jebkuru normālu cilvēku, viņa piedāvāja Kristelai čeku par miljons dolāriem, lai tā uz visiem laikiem pazustu no Bleika dzīves.

— Viņš tevi nemīl, — nelikdamās ne zinis par Kristelas noraidošo žestu, ar kuru tā pauda arī neslēptu riebumu pret šādu priekšlikumu, Alekša turpināja. — To viņš pierādīja, manā kiātbūtnē pazemodams tevi pie baseina. Esmu izpētījusi jūsu

laulības rīguma noteikumus un piedāvāju tev desmit reizes vairāk.. *

Kristela, ne vārda neteikusi, pagriezās un pagrūda durvis, lai dotos projām. Taču durvis neatvērās, likās, ka tās ir aizslēgtas no ārpuses.

— Ko tu vēl esi sagudrojusi? — Kristela sašutusi iesaucās un pēkšņi atlēca no durvīm, pa kuru apakšu sāka velties dūmu mutuļi.

Paskatījusies uz Alekšu, kura bija strauji pielēkusi kājās, Kristela saprata, ka šoreiz tas ari viņai ir pārsteigums... Abas sāka kliegt un metās meklēt ūdeni. Dūmos slāpdamas, viņas sauca palīgā... Kristela juta, ka zaudē samaņu. Šajā brīdī nošķindēja loga stikls. Marka balss sauca:

— Ātrāk, Alekša! Lec ārā pa logu!

Tad Marka rokas satvēra Kristelu, un tas bija pēdējais, ko viņa sajuta...

Kad Alekša slimnīcā bija daudzmaz atguvusies, viņa ilgi domāja, kurš pašreiz visvairāk varētu būt ieinteresēts viņas nāvē. Tai nebija ne mazāko šaubu, ka uzbrukums tika vērsts pret viņu, nevis Kristelu.

Blakuspalātā izmeklētājs Merils iztaujāja Kristelu. Alekša saklausīja viņu apslāpētās balsis... Bleiks Keringtons, protams, neskumtu, uzzinājis par viņas nāvi. Taču Bleiks nebija spējīgs uz slepkavību. Ādams? īsi pirms šī notikuma viņai ar Ādamu bija nopietna saruna, kuras noslēgumā Alekša vecākajam dēlam bija piedraudējusi, ka mainīs testamentu jaunākā dēla labā, ja Ādams nebeigs aizskart Stīvenu... Marks? Bet Marks taču bija viņai palīdzējis izkļūt no liesmu pārņemtā nama, bija izglābis dzīvību Kristelai... Makveins? Makveinam tādām izdaribām pietrūktu apķērības... Varbūt tomēr Marks? Kā gan viņš tur bija gadijies? Acīmredzot tas bija noklausījies viņas telefona sarunu ar Kristelu un nospriedis, ka bijušajai sievai draud briesmas un viņai sekojis... Bet kāpēc gan tam būtu jāaizdedzina māja un upuris jāizvelk no liesmām? Bet varbūt viņš cerēja uz Aleksas pateicību, iemiesotu pamatīgā naudas žūksnī?

Izmeklētājs Merils apstiprināja viņas aizdomas. Viņš bija rūpīgi pārmeklējis mājas apkaimi un nekādas citas pēdas, izņemot

Aleksas, Kristelas un Dženingsa automašīnas riepu nospiedumus, tam nebija izdevies atrast. Viņš Aleksai darīja zināmu, ka nolēmis Marku apcietināt, izvirzot tam apsūdzību dedzināšanā un slepkavības mēģinājumā.

Nākamajā rītā pēc Marka Dženingsa aresta Bleiku uzmodināja telefona zvans. Kaut samiegojies, viņš tomēr pazina Džozefa balsi. Kirbijas tēvs runāja tik dīvainā tonī un viņa vārdi bija tik savādi, ka Bleikam tūdaļ pārgāja viss miegs.

- Man bija jāpaiīdz savai meitai... tas man bija jādara... Es gribēju pasargāt savu bērnu... Un nu man nav citas izejas... — Tad klausulē ieskanējās aprauti signāli.

Bleiks pamodināja Džefu un izstāstīja dīvano telefona sarunu. Bleiks nebija sapratis, no kurienes Kirbijas tēvs zvana, skaidrs bijis tikai tas, ka viņš atrodas kaut kur ārpus mājas.

- Varbūt viņš ir savā vecajā mājā? - Džefs iedomājās.

Tuvojoties Džozefa vecajai mājai, viņi izdzirda šāvienu. Džefs

izlēca no mašīnas, pieskrēja pie mājas un atrāva durvis... Mirkli vēlāk tas atkal parādījās durvīs, izskatīdamies dziļi satriekts. Viņš sniedza Bleikam zīmīti, kurš to skaļi nolasīja.

- “Kerinytona kungs! Agri vai vēlu policija uzzinās, ka māju aizdedzināju es. Es negribēju pieļaut, ka šī briesmīgā sieviete izposta vēl vienu dzīvi, taču tas man neizdevās. Lūdzu Dievu, lai mana nāve spētu remdēt viņas atriebības kāri. Džozefs.”

- Viņš ir nošāvies! - uztvēris Bleika jautājošo skatienu, Džefs atbildēja.

- Viņš laikam baidījies, ka Alekša Kirbijai pateiks patiesību par viņas māti, - Bleiks sacīja.

12. nodaļa

STĪVENA Keringtona tiesas prāvai par tēva tiesību atņemšanu bija jānotiek jau pēc dažām dienām. Neviens — lai cik dīvaini, arī prasītājs Bleiks Keringtons un viņa advokāts — par to nepriecājās.

Visi centās Bleiku atrunāt, arī Endrjū un Kristela, kura bija pat ar mieru atgriezties pie viņa, ja vien tas ņemtu atpakaļ savu iesniegumu. Visi centās pārliecināt ne vien Bleiku, bet pierunāt arī

Stīvenu, lai viņš mēģina atrast veidu, kā salabt ar tēvu un nepieļaut tiesāšanos. Sevišķi neatlaidīgs bija Kriss Digans, kurš, lai gan bija gatavs aizstāvēt Stīvena intereses tiesā, lūdza, lai tas vēlreiz mēģina tēvam izskaidrot, ka viņi nav mīlētāji, bet gan vienkārši draugi. Taču Stīvens uzskatīja, ka nav vērts ielaisties nekādās sarunās ar cilvēku, kurš atklāti bija paziņojis, ka viņam netic.

Klaudija, atgriezusies no sanatorijas, tūlīt bija sākusi strādāt “Mirāžā” pie Felonas par pieņemšanu organizētāju. Arī viņa centās Stīvenu pierunāt. Starp viņiem atkal bija atjaunojušās tuvas attiecības, taču pat maigums un mīlestība, ko Stīvens izjuta pret Klaudiju, nespēja mainīt tā attieksmi pret tēvu. Šajā ziņā Stīvens nebija ietekmējams. Viņš nevēlējās piekāpties ne par sprīdi, viņam bija pretīga jebkura taisnošanās, un pat tad, kad radās izdevība pavērst notikumus sev par labu, Stīvens neielaidās nekādos kompromisos. Sociālajai darbiniecei Pomerojas kundzei, kuru tiesa bija pilnvarojusi noskaidrot, kā bērns jūtas tēva mājās, Stīvens paziņoja, ka nevarot ciest cilvēkus, kuri iejaucas tā personiskajā dzīvē. Viņš bija visai nelaipns pret šo godājamo kundzi un nedomāja papūlēties, lai izpelnītos viņas labvēlību.

Bleiks Keringtons bija pārliecināts, ka prāvu vinnēs, taču šī pārliecība viņu neiepriecināja...

Tiesa sākās ar Pomerojas kundzes liecību. Viņa paziņoja, ka divreiz apmeklējusi Stīvenu Keringtonu mājās. Par savu otro vizīti atbildētāju neesot iepriekš brīdinājusi, lai pārsteigtu to nesagatavotu.

— Kā jūs sagaidīja Stīvens Keringtons? — Leirds viņai jautāja.

— Es teiktu, ka viņš izturējās diezgan dīvaini, — Pomerojas kundze atbildēja. - Savās emocijās kļuva naidīgs un neapvaldīts...

Kā nākamais liecinieks tika izsaukts Bleiks. Digans tam jautāja, vai viņš šo tiesas prāvu neuzskata par sava veida “vendetu” pret dēlu?

Bleiks to enerģiski noliedza.

— Vai tiesa, ka jūs jau bijāt uzsācis juridiskās adoptācijas kārtošanu, kad uzzinājāt, ka jūsu dēls ir dzīvs? — Kriss Digans turpināja viņu izvaicāt.

— Es tūlīt izlidoju uz Singapūru, lai pārvestu Stlvenu mājās un mēs atkal varētu dzīvot kā viena ģimene. Taču mans dēls diemžēl, — Bleiks sarūgtināts turpināja, — tūfit pasteidzās Deniju izraut no mīlestības pilnās gaisotnes, lai audzinātu pēc saviem ieskatiem. Viņš vēl lāgā nebija paspējis iekārtoties jaunajā dzīvoklī, kad es jau uzzināju, ka tas tur iemitinājis kādu vīrieti. Nevainīgam bērnam būtu liels trieciens, ja naktī, iegājis tēva guļamistabā, viņš tam līdzās gultā ieraudzītu svešu vīrieti...

Kriss Digans tūdaļ atjautīgi piezīmēja, ka arī tad, ja bērns ieraudzītu tēvu gultā ar sievieti, trauma nebūtu mazāka...

Pēc tam liecināja Kristela, kura Strvenu raksturoja kā labsirdīgu, saprotošu un ļoti labdabīgu cilvēku. Viņa apgalvoja, ka Denijs augs Strvena mīlēts un sirsnīgi aprūpēts. To pašu tiesai sacīja arī nākamā lieciniece Alekša, piebilstot, ka Bleiks Keringtons nepavisam nav piemērots aizbildņa lomai. Bleiks ir īsts vergu tirgotājs, kurš ar saviem ģimenes locekļiem izrīkojas kā ar savu īpašumu. Alekša jau bija atguvusies no ugunsgrēka izraisītajiem pārdzīvojumiem un, lai parūpētos par savu drošību priekšdienās, nolīgusi sev par miesassargu Marku Dženingsu, kurš nekavējoties tika izlaists no cietuma, tiklīdz bija atradies īstais vaininieks.

Arī Felona visiem spēkiem centās tiesu noskaņot Stīvenam labvēlīgi, viņa aprakstīja aizkustinošu ainu, stāstīdama, ka redzējusi Stīvenu naktī noliecamies pār dēla gultiņu... Viņa pozā bijis tik daudz mīlestības un sirsnības...

Tikko Felona bija apsēdusies savā vietā, pie viņas pienāca tiesas darbinieks un pateica, ka to izsauc pie telefona. Zvanot no Bilingsas Monfānas štatā...

Alekša, to izdzirdusi, neviļus satrūkās. Viņa nolēma, ka steigšus jābrīdina Ādams, acīmredzot māsa par viņu ir kaut ko izdibinājusi — šis zvans no pilsētas, kur bija uzaudzis vecākais dēls, nevarēja būt nejaušs.

izdzirdusi, ka tiesas sēde tiek pārcelta uz nākamo dienu, Alekša pielēca kājās un steidzās pie Ādama, lai bildinātu par dīvaino zvanu no Bilingsas. Ādams centās vienaldzīgi pavīpsnāt.

— Viss skaidrs. Felonai kaut ko samelsis šis večuks — doktors Edvardss...^arto, ka man esot kaut kāds sakars arto prāvu. Par indēšanu...

Aleksas acīs pazibēja trauksme.

— Par indēšanu... — viņa atkārtoja - Ādam, vai runa ir par Džefu?

Ādams iesmējās, taču Alekša viņa smieklos saklausīja kaut ko

neīstu un samākslotu.

— Nē, māt. Džefs ir sveiks un vesels. Un paldies Dievam!

Alekša pamāja.

— Jā, paldies Dievam! Es gribu tevi brīdināt, Ādam, — otrreiz uz mātes mīlestību nepaļaujies!

Atbildes vietā Ādams tikai pārspīlētā godbijībā paklanījās.

Advokāts Endrjū Leirds saprata, ka pirmajā tiesas dienā viņa klientam nav panākts labvēlīgs rezultāts, tāpēc par liecinieci uzaicināja Stīvena bijušo sievu Semiju Džo.

Bleiks viņam piekodināja pārāk neaizrauties ar Samantas tincināšanu. Nebija grūti iedomāties, ar kādiem dubļiem viņa Stīvenu varētu nomētāt. Kad tiesa bija atsākusi savu darbu un Semija Džo bija ieņēmusi liecinieces vietu, Bleiks saprata, ka viņa ļaunākie paredzējumi ir piepildījušies.

Vispirms Samanta tiesai paziņoja, ka jūtas ļoti nelaimīga. Viņi ar bijušo vīru norunājuši, ka Stīvens Deniju audzinās viens, bez mīļākajiem. Stīvena perversās novirzes tai vienmēr sagādājušas daudz ciešanu. Viņš mēģinājis uzmākties tās fotogrāfam Dantem Mesini, kuram Semija Džo pozējusi, bet pēc atgriešanās no Indonēzijas arī Samantu ievilinājis homoseksuālistu restorānā, kur agrāk mēdzis tikties ar savu bijušo mīļāko Tedu Dinardu.

Izdzirdis šādus apvainojumus, Stīvens saniknots pielēca kājās.

— Tu melo! Viss, ko tu saki, ir meli!

Tiesnesis Kendals bija spiests saukt viņu pie kārtības.

Endrjū lūpas savilkās apmierinātā smaidā. Viņš sacīja:

— Jūsu godība, vairāk jautājumu man šai lieciniecei nav.

Tad piecēlās Kriss Digans un lūdza, lai tiesa tam atļauj uzdot

dažus jautājumus Stīvenam Keringtonam. Saņēmis šādu atļauju, Kriss vērsās pie Stīvena.

— Vai jūs tiesai nepaskaidrotu, kāpēc jūsu sieva jūs pameta?

Bija redzams, ka Stīvenam šis jautājums ir nepatīkams un tam

krietni jāsaņemas, lai vaļsirdīgi atbildētu.

— Es Semijai Džo teicu, ka tādā gadījumā, ja viņa ir ar mieru dzīvot kopā ar mani, mums jāatgriežas Denverā un jāiztiek tikai no tā, ko es pats nopelnīšu, ka mēs nevaram dzīvot uz mana bagātā tēva rēķina.

Leirds manīja, ka steigšus jāiejaucas.

— Visi šeit runāja par atbildētāja labsirdību un pašaizliedzību... Tomēr nez kāpēc piemirsa pieminēt kādu būtisku apstākli, par kuru es Stīvenam Keringtonam tagad gribētu pajautāt... — Leirds pievērsās Stīvenam, kurš, sapratis, par ko būs runa, uzlūkoja viņu ar strupceļā iedzīta cilvēka izmisušo skatienu. - Sakiet - vai Digana kungs pašreiz ir jūsu

mīļākais?

»

Kriss Digans nobažījies uzlūkoja Stīvenu. Viņš nojauta, ka to māc dziļš riebums, un baidījās, ka iedzimtā smalkjūtība tam neļaus taisnoties par grēkiem, kuros viņš nebija vainojams.

— Jums nav tiesību man uzdot šādus jautājumus! šajā zemē katram cilvēkam ir tiesības dzīvot tā, kā viņš to vēlas! - Stīvens protestēja.

Tiesnesis Kendals aizrādija:

-- Mēs tikai cenšamies saprast, kā mums jārīkojas, lai aizstāvētu jūsu dēla intereses. Tāpēc lūdzu jūs atbildēt uz Leirda kunga jautājumu..

Tomēr pasaulē nebija tāda spēka, kas varētu satricināt Stīvena pārliecību, ka taisnība ir viņam.

— Vairāk man nav ko piebilst, - viņš drūmi atbildēja.

Tiesnesis paziņoja, ka tiesas sēde tiek pārcelta uz nākamo

dienu un sāksies pulksten desmitos no rīta.

Mājās Kriss Stīvenam pārmeta:

— Tici man, es saprotu tavas jūtas... Bet vai gan tev tik grūti bija pateikt patiesību — to, ka mēs neesam mīlētāji, bet tikai draugi. Savu principu dēļ tu vari pazaudēt dēlu.

— Kas gan es Denijam būšu par tēvu, ja man nebūs nekādu principu, ko viņš varētu no manis mācīties? - Stīvens asi atbildēja.

Klaudija, nolikusi Deniju gulēt, atgriezās dzīvojamā istabā, kur Kriss ar Stīvenu tupināja strīdēties, un, mīklaini pasmaidījusi, teica:

- Ziniet, man šķiet, ka esmu izdomājusi labu paņēmienu, kā panākt, lai Stīvens šo prāvu vinnētu.

Kad Felona uzaicināja Džefu doties viņai līdzi uz Bilingsu, lai piepilsētas rančo uzmeklētu kādu Džūdu Berousu, kurš varētu šo to pastāstīt par tiesas prāvu sakarā ar kāda strādnieka saindēšanos ar dzīvsudraba oksīdu, tai nebija nekādu blakus-nodomu. Tāpat kā Džefs viņa bija ieinteresēta veikt šādu izmeklēšanu. Bija jānoskaidro, vai šī strādnieka advokāts tiešām ir bijis Ādams. Viņš pats to kategoriski noliedza, un var jau būt, ka doktors Edvardss bija kaut ko sajaucis. Ja izrādīsies, ka Ādams ir samelojis, būs skaidrs, ka Džefa saindēšanās nav notikusi bez Ādama palīdzības.

Berouss labi atcerējās šo notikumu.

Strādnieks, kura uzvārds bijis Elisons, neizskaidrojamā dusmu lēkmē viņu gandrīz nožņaudzis. Vēlāk ārsti noskaidrojuši, ka Elisons bijis saindējies ar dzīvsudraba oksīdu, ko ražoja viņu rūpnīcā. Pēc izārstēšanās viņš nekavējoties iesūdzējis rūpnīcu tiesā un nolīdzis kādu jaunu un veiklu advokātu, kurš panācis, ka strādnieks prāvu vinnējis. Berouss atcerējās pat šī advokāta vārdu — tas bijis Maikls Torenss.

— Vai saproti, Džef? - Felona iečukstēja ausī savam pavadonim. — Tā agrāk sauca Ādamu. Viņš bija Torenss, pirms kļuva par Keringtonu.

Bija jau vēia nakts, kad abi nokļuva viesnīcā, un tad notika tas, par ko viņi vismazāk bija domājuši, pareizāk sakot, centušies nedomāt. Sākumā Džefs ar Felonu runāja par Kirbiju un viņas nelaimēm, taču, tiklīdz viesnīcas istabā bija palikuši divatā, ilgi aizturētā kaisle kā viesuiis aizslaucīja projām visas atmiņas par Džefa sievu.

Uzzinājis, ka Džefs ar Felonu aizlidojuši uz Bilingsu, Ādams saprata, ka nu viņam par katru cenu jšparūpējas par savu drošību. Viņu neatturēja nekas, pat apziņa, ka vainu nāksies uzvelt gluži nevainīgam cilvēkam... No sava biroja viņš piezvanīja

Aleksai un paziņoja, ka tikko no savas uzticības personas uzzinājis, ka sarunas par ošfora zonas nomu Ķīnas jūrā, kuras Ādams vadīja “Kolbiko” interesēs, norisinās sekmīgi. Dzelzs jākaļot, kamēr karsta, tāpēc viņš vēloties, lai Alekša steidzami paraksta kādu dokumentu.

Pusstundu vēlāk viņš jau bija pie Alsksas. Viņa pārlasīja dokumentu. Likās, ka tas sastādīts pareizi, tomēr Alekša nesteidzās to parakstīt. Viņai patika visu darīt no rītiem, ar skaidru galvu. Un vispār — Alekša nesaprata, kāpēc gan to jāmodina nakts vidū, ja runa ir tikai par gluži parastu darījumu dokumentu. Kāpēc Ādamam tas tik svarīgi? Taču Ādams uzstāja, un Alekša negribīgi parakstīja dokumentu trijos eksemplāros. Pēc grūtas dienas viņa jutās pārāk nogurusi, lai pārbaudītu arī kopijas...

Tovakar Bleikam ap sirdi bija ļoti smagi, kaut ari viss liecināja, ka rītdiena sola uzvaru. Viņš nepacietīgi staigāja uz priekšu un atpakaļ gar kamīnu viesnīcā “Mirāža”, gaidīdams Kristelu. Kad viņa beidzot nonāca pa kāpnēm, Bleiks to sagaidīja neparasti noskumis.

— Es negribēju, lai Samanta izgāž tik daudz netīrumu pār Stīvenu, — viņš atzinās, — cerēju, ka viņa neaizies tik tālu...

Kristela atturīgi pamāja. Viņa jau bija sastapusies ar savu krustmeitu un pateikusi visu, ko par to domāja.

— Var uzskatīt, ka tu esi vinnējis šo prāvu... Rīt tiesnesis pasludinās spriedumu tavā labā.

— Jā, — Bleiks pamāja. Viņš izskatījās ļoti nomākts. - Ari Endrjū domā tāpat. Taču tā nebūs nekāda uzvara.

Kristela piekrītoši nolieca galvu, tad grasījās doties projām. Bleiks to aizturēja, jo gribot piedāvāt viņai darbu. Bils Rokvels, kurš līdz šim bija vadījis sabiedrisko sakaru un informācijas dienestu, gribēja savu posteni atstāt, lai uzsāktu pats savu biznesu. Bleiks lūdza, fai Kristela stājas viņa vietā.

— Bet tas taču nozīmē, ka man būs jāstrādā pie Aleksas? — Kristela atgādināja.

— Es uzraudzīšu, lai tev ar viņu nebūtu nekādu darīšanu, — Bleiks apsolīja.

Nākamajā dienā tiesas zāle bija stāvgrūdām pilna. Lielā skaitā bija ieradušies laikrakstu reportieri.

Visi bija pārliecināti, ka jautājums tiks izlemts par labu Bleikam Keringtonam. Tikai Endrjū Leirds, vērodams Kriša Digana mierīgo un pašpārliecināto sejas izteiksmi, nemierīgi trinās savā vietā. Viņam bija nelāga priekšnojauta, ka diplomātkoferītī, ko Kriss turēja sev uz ceļiem, sagatavots kāds “slepenais ierocis”, kas notikumu gaitu pavērsīs Stīvena labā. Un Leirda pareģojums piepildījās.

Kriss Digans tiesai uzrādīja Stīvena Keringtona un Klaudijas Bleisdelas laulības apliecību un lūdza tiesu izbeigt lietu sakarā arto, ka iemesls, kura dēļ tā ierosināta, juridiski izrādījies pilnīgi nepamatots.

Tiesnesis Kendals, iepazinies ar uzrādīto dokumentu, pajautāja Stīveriam, vai tas ar Klaudiju dzīvos kā vīrs ar sievu un kopā ar to audzinās dēlu. Kad Stīvens bija atbildējis apstiprinoši, tiesnesis Kendals piecēlās:

— Tādā gadījumā es pasludinu spriedumu par labu Digana kunga aizstāvamajam un noraidu Bleika Keringtona prasību.

Tieši no lidostas Džefs Kolbijs devās uz Bieika biroju, lai pastāstītu, ko viņi ar Felonu noskaidrojuši.

— Kaut kas neiedomājams! — Bleiks pārsteigts iesaucās. - Bet kur gan tu būtu varējis uzturēties tik ilgi, lai tādā mērā saelpotos šo draņķi? Kur šī inde bijusi noslēpta?

Džefs atteica, ka tā droši vien bijusi krāsa. Kad viņš atgriezies “Kolbiko”, lai ieņemtu sava krusttēva vietu, kabineta iekārtošana bijusi Ādama ziņā.

Bleiks smagi nopūtās.

— Nespēju tam noticēt, pirms neesmu runājis ar Ādamu... Nepamatotu apsūdzību dēļ esmu zaudējis Stīvenu. Un es nevēlos zaudēt arī otru dēlu! — viņš stingri izlēma.

Ādams manīja, ka mākoņi pār viņa galvu sabiezē, taču laimīgā kārtā tā rīcībā jau bija pārmiju svira, ar kuru viņš pilnā sparā traucošo vilcienu varēja novirzīt uz citām sliedēm.

Ādams iegriezās veikalā, kur bija pasūtījis dzīvsudraba oksīda savienojumu, lai to piejauktu krāsai. Darbinieks, kurš toreiz bija pieņēmis viņa pasūtījumu, bija aizgājis pensijā, un tā bija milzīga veiksme. Ādains palūdza, lai pārdevējs, kurš tagad strādāja veikalā un to redzēja pirmo reizi, parāda tam iesniegtos pasūtījumus. Kad šis darbinieks, nesaskatīdams lūgumā neko nosodāmu, pieprasītos dokumentus atnesa, Ādams tos veikli apmainīja pret kopijām, ko vakarnakt bija parakstījusi Alekša...

Taču Alekša nebija tik viegli piemānāma Viņa gribēja redzēt tā dokumenta kopijas, kuru Ādams bija viņu pierunājis parakstīt. Birojā to nebija. Alekša piezvanīja Ādamam un apjautājās, kur šīs kopijas palikušas. Viņš atbildēja, ka visi trīs eksemplāri aizsūtīti uz Honkongu kopuzņēmuma "Sino” darbiniekam Loidam Morisejam. Alekša piezvanīja uz “Sino” un noskaidroja, ka tāda darbinieka, kura vārds būtu Loids Morisejs, uzņēmumā nav un nekad nav bijis.

Ādams bija rūpīgi sagatavojies sarunai ar tēvu. Sevi aizstāvēdams, viņš apsūdzēja māti, teikdams, ka Alekša pati izraudzījusies krāsu. Ja nepieciešams, varot taču pārbaudīt visus veikalus, kuros pieņem dzīvsudraba oksīda pasūtījumus... Iztēlē Ādams jau berzēja rokas, ka tik veikli izlocījies. Viņš nešaubījās, ka jau tuvākajās dienās tēvs atradīs dokumentus, kurus māte tonakt parakstīja.

— Kāpēc tu man to nepateici agrāk? - Bleiks pārmeta.

Ādams ieturēja pauzi un tikai tad dramatiski paziņoja:

— Alekša taču ir mana māte, es gribēju viņu pasargāti

Bila Rokvela sekretāre un palīdze Treisija Kendala bija nepatīkami pārsteigta, uzzinājusi, ka uz tās bijušā šefa vietu pretendē Kristela. Tas viņai bija liels trieciens, taču tā bija radusi savas domas un pārdzīvojumus paturēt pie sevis.

— Tātad lifts man atkal aizgājis gar degunu, — Treisija šo jaunumu komentēja ar gandrīz bezrūpīgu smaidu. — Kā vienmēr man jāsamierinās ar padotās lomu. Āmen!

Biks Rokveis noplātīja rokas.

— Piedod, mazu rit! Tagad tu būsi Kristelas palīdze.

— Vari neatvainoties, - Treisija dziļdomīgi novilka. — Gan jau es to pārdzīvošu...

Atpircis no pārdevēja abus dzīvsudraba oksīda “pasūtījumus”, Bleiks ieradās Aleksas birojā un nolika šos dokumentus viņai uz galda

— Dzīvsudraba oksīds, kas sajaukts ar krāsu, - viņš, dusmas valdīdams, sacīja. - Tu mēģināji nogalināt Džefu, Sesila Kolbija impērijas līdzīpašnieku. Te ir pasūtījumu kopijas, ko tu esi parakstījusi... Bet tagad es vēlos, lai tu Džefam atdod viņa balsstiesības “Kolbiko”. Tu oficiāli atteiksies no abu sabiedrību apvienošanas, Alekša, ja ne, - es griezīšos pie žurnālistiem...

Likās, ka Alekša nemaz nedzird Bleika vārdus. Dēla dotais trieciens bija par stipru pat viņai. Tad redz zem kādiem dokumentiem Ādams bija izvilinājis viņas parakstu!

— Vai tu visu saproti, Alekša? - Kā no tālienes viņa dzirdēja Bleika balsi.

— Pilnīgi visu, — viņa neskanīgi atbildēja.

13. nodala

SEMA Dekstera dēls Fārnsvoss Deksters, kurš sevi mēdza saukt vienkārši par Deksu, spēja savaldzināt jebkuru. Viņš bija gudrs, veikls un tajā pašā laikā arī ļoti tiešs un pašpārliecināts, brīžiem viņa pašpaļāvība jau robežojās ar nekaunību, bet tas tikai vairoja tā pievilcību.

Dekss ieradās pie Bleika Keringtona un uzrādīja sava tēva izsniegtu pilnvaru turpmāk kārtot visus tā darījumus. Viņš gatavojās piedalīties arī sabiedrības “Denvera-Keringtons" vaidēs sēdē, jo Deksters seniors, kā Dekss paskaidroja, jūtoties mazliet nevesels... Bleiks bija pārliecināts, ka jaunā Dekstera personā ieguvis vēl vienu sabiedroto, taču jau pirmie Deksa vārdi šīs cerības izgaisināja. Dekss esot uzzinājis, ka abu sabiedrību iecerētā apvienošana esot atlikta. Viņš domājot, ka tādā gadījumā, ja tā tiks atsaukta, abām sabiedrībām tas nākšot tikai par ļaunu. Bleiks aizvainots asi atbildēja, ka viņš pats zinot, kas viņa sabiedrībai nāks par labu un kas par ļaunu. Deksa lūpas savilkās greizā vīpsnā, kas nesolīja neko labu. Viņš Bleikam bez aplinkiem pateica, ka tā tēvu un savu kompanjonu Semu

Deksteru Bleiks varbūt varējis locīt pēc sava prāta, bet ar viņu šis numurs neiešot cauri.

Alekša Kolbija vairākkārt mēģināja ar savu dēlu izrunāties par viņa nodevību. Taču Ādams izturējās tik nesatricināmi un mātes apsūdzības atspēkoja tik vienaldzīgi, it kā par tādu jēdzienu kā sirdsapziņa viņš vispār nebūtu dzirdējis. Savas atrunas tas motivēja ar to, ka viņa taču pati centusies tam iepotēt cinisku attieksmi pret dzīvi un viņš tikai labi iegaumējis viņas mācību. Un tomēr, par spīti Ādama pašpārliecinātajam un nekaunīgajam tonim, Alekša sajuta, ka īstenībā viņai ir darīšana ar mazu, līdz nāvei pārbiedētu puišeli, kura pagātnē ir kāds noslēpums un kurš paniski baidās, ka varētu tikt atmaskots. Kas gan tas varēja būt par noslēpumu? Uz šo jautājumu varētu atbildēt vienīgi doktors Edvardss, un Alekša izlidoja uz Bilingsu.

Alekša vecajam doktoram vaļsirdīgi izstāstīja, kas noticis. Viņas dēls mēģinājis izdarīt slepkavību, bet, kad tā laimīgā kārtā nav izdevusies, novēlis visu vainu uz viņu, savu māti. Nuviņa vairs nezina, kā pret Ādamu izturēties. Viņa bez pūlēm varētu visu salikt pa plauktiņiem un pierādīt savam bijušajam vīram Ādama viltību un divkosību, bet viņš taču ir pašas dēls...

Doktors Edvardss saprata, ka mātei jāzina patiesība.

— Visa vaina ir narkotikās. Kādreiz viņš tika tās lietojis. Tās sagrauj psihi un reizēm var būt arī nāvējošas. Vēl joprojām Ādams brīžiem zaudē īstenības izjūtu un visu saskata izkropļotā gaismā. Normālā stāvoklī viņš, protams, neko tādu nebūtu darījis.

— Normālā stāvoklī... — Alekša klusi noteica. — Ak Dievs, redz, ko viņš no mums visiem ir slēpis...

Doktors Edvardss uzmeta viņai pētošu skatienu. Par šo sievieti tas bija dzirdējis daudz ļauna, bet tagad redzēja, ka tās bēdas un apjukums ir patiesi. Viņš saudzīgi noglauda Aleksas roku.

— Kolbijas kundze, ja Ādams būtu invalīds fiziski, jūs taču viņu neatstumtu? Kropla ir viņa psihe, tāpēc nepazudiniet viņu, es jūs lūdzu...

Pamazām Alekša atguva pašsavaldīšanos.

— Jūs velti man to atgādināt, doktor Edvards. Māte nekad nedarīs pāri savam bērnam, — viņa sacīja.

Direktoru padorrjes sēdē Alekša ieradās precīzi uz minūti. Lai gan viņa bija aizvadījusi bezmiega nakti, tā izskatījās neparasti moža un daiļa, it kā būtu izcīnījusi grūtu, bet izšķirošu uzvaru un tagad gribētu izbaudīt šīs uzvaras saldmi.

Alekša paziņoja, ka ir rūpīgi izpētījusi visus dokumentus un nākusi pie atziņas, ka būs pareizāk, ja tā atteiksies no abu naftas gigantu apvienošanas. Viņa nevarot atļauties uzvelt "Kolbiko" tādu nastu kā sabiedrība “Denvera-Keringtons”, kuras vadibai neesot ne mazākā radošas izaugsmes potenciāla. Iedūrusi Bleikam šo dzeloni, Alekša ar lepni paceltu galvu atstāja apspriežu telpu. Jaunais Deksters sajūsmināts noskatījās, kā viņa aiziet... Bet Bleiks jau pieņēma apsveikumus...

Džefs Alekšu panāca pie lifta.

— Gribu tev pateikt, kaspēlebeigusies, - viņš strupi paziņoja. — No šī brīža man ar tevi vairs nebūs nekā kopīga!

Alekša saprotoši pasmaidīja.

— Un ko tu vēlies?

— Tev ir četrdesmit septiņi procenti sabiedrības “Denvera-Keringtons” akciju, ko savulaik pārpirka mans krusttēvs Sesils, gribēdams iznīcināt Bleiku... Es mainu tavas akcijas sabiedrībā “Denvera-Keringtons” pret savām akcijām “Kolbiko”, — Džefs atbildēja. — Izlem, kamēr vēl laiks!

— Tātad tu ar visu savu mantību gribi atgriezties pie Bleika? — Alekša pārjautāja. — Lai notiek! Es neiebilstu...

Vakarā Alekša piezvanīja Ādamam un mierīgi, neko nepārmezdama, sacīja:

— Šodien es tevis dēļ zaudēju lielu izdevību, Ādam. Citkārt es tev būtu likusi par to dārgi samaksāt.

— Un kāpēc tu to nedarīji? - brīdi klusējis, Ādams pavaicāja.

— Tu esi mans dēls, — Alekša atbildēja. — Tu vēl nezini, ka mīlestībai var būt daudz veidu un ka viens no tiem ir -pašuzupurēšanās.

Pēc tēva nāves Kirbija bija ļoti pārvērtusies. Viņa tikpat kā necēlās no gultas un nevienu nevēlējās redzēt.

Džefs saprata, ka sievai nepieciešams mierinājums un mīlestība, ko tas nespēja viņai sniegt. Jo sevišķi pēc tās nakts, ko viņi ar Felonu bija aizvadījuši Bilingsā. Viņu mocīja vainas sajūta. Nezinādams, ko iesākt, lai paglābtu Kirbiju no bēdu bezdibeņa, kurā viņa slīdēja aizvien dziļāk, viņš devās pie doktora Vinfīlda, lai apjautātos, vai tā sieva drīkst doties ceļojumā, kas, iespējams, palīdzētu nedaudz kliedēt viņas drūmās domas...

Doktors neiebilda. Viņš sacīja, ka grūtniecība noris nevainojami, ka Kirbija ir jau piektajā mēnesī un ar viņu viss ir labākajā kārtībā.

- Jūs kaut ko jaucat, doktor! — Džefs iebilda. — Kirbija ir

stāvoklī tikai trīs mēnešus...

— Es neko nejaucu, — Vinfīlds palika pie sava. — Kirbijas kundze bija jau trešajā grūtniecības mēnesī, kad ieradās vizītē pirmoreiz.

Džefs pieprasīja sievai paskaidrojumus, un Kirbijai neatlika nekas cits kā atzīties, ka Ādams viņu izvarojis. Viņa nezinājusi, ka ir stāvoklī, tāpēc apprecējusies ar Džefu, jo tik ļoti viņu mīlējusi. Taču Felona vienmēr bijusi viņai ceļā... Viņa, protams, pieļaujot, ka pat tagad, visu uzzinājis, Džefs savā cēlsirdībā viņu nepametīšot... Tomēr viņa nevēloties, lai tas paliktu ar viņu kopā tikai pienākuma pēc. Kirbija neredzot citu izeju — viņiem jāšķiras.

- Bet bērnam nepieciešams tēva uzvārds, - Džefs vilcinādamies atbildēja.

- Arī manējais būs labs diezgan, — Kirbija rūgti atbildēja

Aleksas uzstāšanās direktoru padomes sēdē uz Deksu bija atstājusi tik dziļu iespaidu, ka viņš ieradās pie tās ar priekšlikumu izveidot jaunu impēriju un gribēja to darīt divatā - kopā ar viņu.

Deksam bija konkrēts piedāvājums - bitumu saturošas smiltis Kanādā. Četras atradnes netālu no Atabaskas. Tur esot vairāk naftas nekā zem Šauda Arābijas smiltīm...

Dekss pamanīja, ka Aleksai iemirdzas acis, taču viņa vienaldzīgi novilka:

— Šāds naftas ieguves process var izrādīties ļoti dārgs.

— Bet tev taču tas interesē? — Dekss neatlaidās.

— Nu... varbūt par kādiem astoņdesmit procentiem, - Alekša rotaļīgi noteica darījuma griestus.

— Esmu ar mieru dot tev četrdesmit procentus, - Dekss

atteica.

— Tu sevi pārvērtē! — Alekša nebija ar mieru.

Dekss papurināja galvu.

— Nu labi, domāju, ka spēku samērs mums ir vienāds, tāpēc piedāvāju piecdesmit.

— Ja vien tas mani ieinteresēs... - Alekša vēsi novilka.

— Un pagaidām tas tevi neinteresē, - Dekss saprotoši pasmīnēja

— Nē, — Alekša vienaldzīgi atbildēja.

Pēc dažām dienām Alekša jau bija Kanādā. Viņa bija norunājusi tikšanos ar kādu Engusu Stjuartu, lai noslēgtu ar viņu līgumu par darījumu, ar kuru to bija iepazīstinājis Dekss. Bet tikai bez Deksa!... Alekša nespēja noslēpt izbrīnu par viņa izveicību un tālredzību, kad ieraudzīja to Kalgari lidostā.

— Enguss Stjuarts pirms stundas aizgāja pensijā, - Dekss viņai pavēstīja. - Šo atradņu īpašnieks tagad esmu es. Mans pēdējais piedāvājums - sešdesmit pret četrdesmit! Sešdesmit procenti, protams, man!

— Es nekad nepieņemšu mazāko daļu! — apburoši pasmaidījusi, Alekša atbildēja. — Bet tagad, lūdzu, esi tik labs un aizved mani uz viesnīcu...

Naktī viesnīcā, atdusēdamās Deksa apkampienos viņa ziediem rotātajā istabā, Alekša maigi iečukstēja savam mīļākajam ausī:

— Piecdesmit pret piecdesmit, Deks...

Ne ziedu liegās smaržas, ne Deksa glāsti nespēja viņu novirzīt no galvenā. Un viņi šo vienošanos apzīmogoja ar kvēlu skūpstu.

Ar Pīteru de Vilbisu Felona iepazinās zirgu skriešanās sacīkstēs.

Viņa bija brīnišķīgā noskaņojumā. Marks Dženingss jau bija aizmirsts, un Felona atkal jutās jauna un brīva kā vējš. Arī Bleiks tikko bija pavēstījis iepriecinošu jaunumu - Kristela beidzot bija saņēmusi dokumentālus pierādījumus, ka tā ir šķīrusies no Marka Dženingsa. Pēc nelaimīgās tiesas prāvas aizbildniecības jautājumā, kas bija beigusies ar Stīvena uzvaru, Kristela un Bteiks bija salabuši un atkal gatavojās kāzām. Felona tēvam bija pateikusi, ka no visas sirds dod savu meitas svētību šīm laulībām...

Felona tobrīd gatavojās likt simt dolārus uz septīto numuru, kad jaunais vīrietis, kurš sēdēja tai fīdzās pie bāra letes, satvēra viņas roku ar pastiepto banknoti.

— Piedodiet... Nevaru mierīgi noskatīties, kā skaista sieviete izmet naudu vējā. Lieciet uz pirmo numuru - Alegro ir ļoti slavens zirgs no Brazīlijas.

Felona ar augstprātīgu smaidu noraidīja glītā svešinieka priekšlikumu. Kad tika paziņots, ka par uzvarētāju kļuvis Alegro, krietni apsteigdams septīto numuru, pat Bleiks norūca:

— Jā, tas ir daudzsološs zirgs...

Felona, atcerējusies svešinieku, pasmaidīja un devās uz viesnīcu.

Viņas istaba slīga vienos ziedos. Pirmajā brīdī Felona nodomāja, ka ziedus atsūtījis tēvs, bet tad ieraudzīja, ka galdiņš izsmalcināti klāts divām personām, un sāka nojaust, kam par to jāpateicas... un jāprasa paskaidrojumi.

Svešinieks nelika sevi ilgi gaidīt. Viņš ieradās un paziņoja, ka, apbēdināts par to, ka Felona nav paklausījusi viņa padomam, pats licis uz Alegro tās vietā. Un vinnējis tūkstoš dolāru. Te nu tas esot - viņas laimests. Ak jā, viņš taču aizmirsis stādīties priekšā -Pīters de Vilbiss, šīs viesnīcas īpašnieks...

— Esmu par jums dzirdējusi, — Felona bija vaļsirdīga, — jūs mēdz dēvēt par pleiboju ar apkaunojošu reputāciju... Vai tā ir?

Pīters tikai paraustīja plecus. Kā nu tā varot runāt par cilvēku, kuram esot plaši darījumi četrpadsmit valstīs, kā varot tā izteikties par pasaulē skaistākā zirga īpašnieku, kuru viņš šurp atgādājis savā personiskajā lidmašīnā, par cilvēku, kura māte ir austriešu baronese...

— Un tēvs - spāņu grāfs? - Felonu viņa neatlaidība beidzot bija sasmīdinājusi.

— Portugāļu, - Pīters nevērīgi atteica un viņu apskāva - Man gribētos kopā ar tevi nosvinēt šo laimestu...

No rīta Felona tpvam un Kristelai teica, ka vēl negribot atgriezties mājās.

Bleiks tai skaidri un gaiši noprasīja:

— Tev ir kāds romāns?

— Pagaidām par to vēl pāragri spriest, bet domāju, ka - jā, -Felona atzinās.

Bet Pīteram šajā laikā bija daudz nepatīkamāka saruna. Viņa advokāts Everets Mauri tikko bija paziņojis, ka saņēmis telegrammu no Itālijas.

— Tavs draugs pieprasa sešus miljonus dolāru, ko tu viņam esi parādā, un vēlas tos saņemt nekavējoties, — uzsvērdams pēdējo vārdu, Everets drūmi sacīja.

— Saki, lai viņš pagaida, — Pīters sacīja un izsmejoši piebilda. — Esmu iepazinies ar burvīgu jaunkundzīti, kuras tēvam pieder miljoni. Man vajag pāris dienu, lai izpurinātu no viņa šo naudu.

Naktī Felonu pamodināja Pītera balss. Viņš skaļi un uzbudināti ar kādu runāja pa telefonu. Felona ieklausījās. Viņa dzirdēja tikai Pītera atbildes, taču arī pēc tām varēja noprast, par ko ir runa. Kāds Frtera paziņa atteicās maksāt miljons dolāru — pusi no Alegro vērtības, kā bija apsolījis.

— Tu palaid garām fantastisku iespēju, — Pīters noteica, nolika klausuli un pievērsās Felonai. — Piedod, es negribēju tevi uzmodināt...

Viņš izskatījās tik vīlies un sarūgtināts!

Kā jau Pīters bija gaidījis, Felona uzķērās uz šīs makšķeres. Viņa ieminējās, ka tās tēvs interesējoties par zirgiem. Jau šodien viņa tos iepazīstināšot. Un esot pārliecināta, ka tēvam Pītera priekšlikums patikšot...

...Bleiku patiesi Pītera priekšlikums ieinteresēja. Viņš tikai vēlējās zināt, kāpēc Pīters pārdod pusi no īpašuma tiesībām uz tik izcilu zirgu kā šis ērzelis. Pīters vaļsirdīgi paskaidroja, ka viņš daudz ceļojot, tāpēc zirgam nepieciešams līdzīpašnieks, kurš par lopiņu rūpētos... Bleiks izlikās, ka tāda atbilde to pilnīgi apmierina, un apsolījās padomāt...

Jau nākamajā dienā Endrjū Leirds savam patronam ziņoja, ka neko nosodāmu par Pīteru nav izdibinājis. Acīmredzot viņa daudzie īpašumi ienesot labu peļņu. De Vilbiss nākot no cienījamas dzimtas. Sākumā viņš nodarbojies ar ģimenes biznesu, bet tad to pametis un pievērsies vērienīgiem darījumiem Brazīlijā.

— Tev šis cilvēks šķiet aizdomīgs? — redzēdams Bleika minstināšanos, Endrjū apvaicājās.

— Nezinu... Viņš pārāk aktīvi ķēries pie Felonas... Viņš tai piedāvājis savu arhitektu, kaut kādu Emesto Pikero, kurš jau gatavojot uzmetumus “Mirāžas” paplašināšanai.

— Tev jau arī patīk kalt dzelzi, kamēr tā karsta, — Leirds Bleikam smaidīdams atgādināja.

— Tev taisnība... Esmu izlēmis. Ja nu par šo puisi nekas slikts nav atklājies, es atpirkšu pusi no īpašumtiesībām un uzdāvināšu šo zirgu Kristelai. Kā tev šķiet — vai tā būs pietiekami laba kāzu dāvana?

Balle, ko rīkoja Keringtonu namā, bija šī mēneša svarīgākais notikums un greznības ziņā droši vien aizēnoja visas svinības, kas jelkad bija notikušas Denverā.

Cita pēc citas pie Keringtonu nama piebrauca lepnas automašīnas. Debesīs uzplauka uguņošanas raķetes, plaiksnījās zibspuldzes, bija skatāmas visu pilsētas ievērojamāko cilvēku sejas, kas tik bieži vīdēja laikrakstu pirmajās lappusēs. Briljantu mirga uz izdaudzinātu skaistuļu un aristokrātisku dāmu puskailajām krūtīm varēja sacensties ar kristāla lustru mirdzumu. Gar sienām aizlocījās nebeidzamas ziedu vijas. Bleiks un Kristela, tērpusies vienkāršā vakarkleitā — dāmas ar izsmalcinātu gaumi gan zināja, cik Bleikam bija izmaksājusi šī “vienkāršība” -, sagaidīja lūgtos viesus.

Aleksai ieiūgumu bija aizsūtījis Stīvens. Viņam ļoti gribējās, lai māte sadraudzētos ar tā sievu, tomēr Klaudija nojauta, ka šī Stīvena naivā iecere lemta neveiksmei.

Alekša tūdaļ nevērīgi piezīmēja, ka Klaudijai kopā ar viņu jāaizejot pie tās modelētāja, jo tādu tērpu, kādu izvēlējusies vedekla, viņa esot jau redzējusi vismaz divām trijām citām dāmām. Alekša jau grasījās apveltīt Klaudiju vēl ar dažām dzēlībām, bet tad pamanīja dusmās sašķiebto Makveina seju un atzina par nepieciešamu iepazīstināt viņu ar savu miesassargu Marku Dženingsu.

— Dženingss... *- Makveins atkārtoja. - Jā, jā, es atceros tevi pēc fotogrāfijām laikrakstos. Tevi turēja aizdomās, ka tu esot gribējis nogalināt šo raganu. Varbūt mums ir vērts apvienot savus

spēkus?...

Bleiks tikmēr izskaidrojās ar Deksu. Viņš esot uzzinājis, ka Dekss kļuvis par Aieksas partneri darījumā ar bitumu saturošām smiltīm. Bleikam tas liekoties savādi. Deksam taču vajadzētu būt ieinteresētam sabiedrības “Denvera-Keringtons” darījumos. Dekss, kuru uzjautrināja Bleika bargā sejas izteiksme, atbildēja, ka pusi no savas bagātības viņš ieguvis kopuzņēmumos.

— Ja tu vēlreiz izrīkosies man aiz muguras, — Bleiks piedraudēja, — es tevi patriekšu pie visiem velniem un izmetīšu no valdes...

Kad visi bija sagājuši zālē un izvietojušies pie galdiņiem, Bleiks paņēma mikrofonu.

— Gribu jums visiem paziņot kādu jaunumu. Kristela Grānta ir piekritusi vēlreiz kļūt par Kristelu Grāntu Keringtonu, un es gribu nolīgt lidmašīnu, lai tā šo priecīgo ziņu ieraksta visas pasaules debesīs...

Pēdējā laikā Kirbiju mocīja neizprotamas sāpes labajos sānos virs aknām. Viņa tikai ar grūtībām izturēja šo balli, cenzdamās ar savu sāpēs pārvērsto seju nesabojāt Bleikam un Kristelai priecīgo dienu, bet, tiklīdz viesi sāka atvadīties, Kirbija izsteidzās no zāles un paslēpās savā guļamistabā. Ādams, kurš visu vakaru nebija no viņas nolaidis savas kaislē kvēlojošās acis, tai sekoja.

Viņu ieraudzījusi, Kirbija centās uzslieties gultā sēdus

— Liec mani mierā!

Ādams tikai papurināja galvu.

— Es to nespēju, Kirbij... Es zinu, ka esmu tev vajadzīgs... Lūdzu, kļūsti mana sieva!

— Nu protams! - Kirbija ar izsmieklu atcirta. - Biju pavisam piemirsusi, ka pienākums tev ir augstāks par visu! Man taču jārēķinās ar tavām tēva jūtām!

Viņas balsī bija saklausāmas nevis dusmas, bet dziļš rūgtums, un Ādams to uztvēra kā pamudinājumu.

— Es mīlu tevi vairāk par visu pasaulē. Tu zini, ka man ilgi bija liegtas manas tiesības. Vai tiešām tu vēlies, lai tāpat notiktu arī ar mūsu bērnu? Viņš tevi ienīdīs, ja tu atņemsi to, kas tam pienākas...

Kirbija, ar roku satvērusi sāpošos sānus, jau gandrīz vaidēja.

- Un kā tev labāk tīk? Lai viņš izaug par Keringtonu un ienīst tevi?

- Es vēlos tevi precēt! - Ādams neatlaidās. - Nemēģini man atņemt bērnu! Es cīnīšos par to. Viņam jāzina, ka tā vārds ir Keringtons un tikai Keringtons! To tu iegaumē!

Ādams apcirtās un devās projām.

Palikusi viena, Kirbija aizspieda ar rokām ausis un sāka raudāt. Un tomēr ausīs skanēja pērkondimdoši vārdi: “Viņam jāzina, ka tā vārds ir Keringtons!”

Pirms izlidošanas uz Riodežaneiro, kur jaunlaulātie bija nodomājuši pavadīt medusmēnesi, Kristela iegriezās birojā, lai dotu dažus norādījumus savai palīdzei Treisijai. Pirmām kārtām viņiem nepieciešama brošūra par Nervu slimību centru. Pēc tam rūpīgi jāiepazīstas ar apkārtējās vides piesārņojuma kontroles laboratorijas pētījumiem.

- Tiks izdarīts! - Treisija atbildēja. - Jā, Kristel, Bils Rokvels aizbraucot man vienmēr atstāja kreditkarti neparedzētiem izdevumiem.

Kristela tai pasniedza vairākas kredītkartes.

- Un kas vēl? — viņa apjautājās.

Treisija mirkli svārstījās, bet Kristela bija pārāk laimīga, lai to pamanītu.

- Vēl man var rasties vajadzība piekļūt slepenajai informācijai, — ar acs kaktiņu vērodama Kristelu, Treisija bezrūpīgi sacīja.

- Es nu gan nezinu, - Kristela šaubījās. — Tā nepieciešama tikai ļoti retos gadījumos... Nu labi, ņem arī, ja nu atgadās kas neparedzēts... — Un viņa iedeva Treisijai seifa atslēgu.

Treisija sažņaudza to saujā.

- Paldies par uzticību! - viņa sacīja. - Pie manis tā būs drošībā...

14. nodaļa

PĒC pusotras stundas ilgās pastaigas parkā Klaudija jau gribēja vest Deniju mājās, kad piepeši pie zēna pienāca kāds nepazīstams vīrietis. Viņš smaidīdams sasveicinājās ar Klaudiju un zēnu, kuru nosauca vārdā. Klaudija šim starpgadījumam nebūtu pievērsusi uzmanību, ja Gordonas kundze, pogādama Denija jaciņu, nebūtu ieminējusies, ka šī nav pirmā reize, kad šis vīrietis uzrunā Deniju. Kā gan viņš varēja zināt bērna vārdu? Un kāpēc viņš atradās parkā tieši tad, kad Gordonas kundze veda pastaigāties Deniju? Arī Klaudijai tas diezin ko nepatika, bet viņa nosprieda, ka vīrietis parkā klaiņo garlaicības dēļ, bet Deniia vārdu zina tāpēc, ka ir dzirdējis, ka zēnu tā uzrunā Gordonas kundze.

Nākamajā dienā Gordonas kundze piezvanīja Klaudijai uz "Mirāžu” un izstāstīja, ka šis vīrietis viņus izsekojis līdz pašām mājām, bet pēc tam ilgi stāvējis zem logiem un skatījies augšup. Šoreiz Klaudija uztraucās ne pa jokam un drošības pēc nolēma vest Deniju uz Bleika mājām. Bleiks tādu lēmumu dedzīgi atbalstīja un tūlīt uzaicināja Klaudiju un Stīvenu pagaidām pārcelties uz Keringtonu savrupnamu. Alekša, to uzzinājusi, ļoti noskaitās. Viņa saprata, ka Bleiks tai neļaus Deniju apciemot. Pie velna, kā Klaudija uzdrīkstējās pieņemt šādu lēmumu! Bērna tēvs taču ir Stīvens — un tikai viņš drīkst kaut ko izlemt!

Alekša jutās ļoti pārsteigta un vīlusies, uzzinājusi, ka Stīvens sievas lēmumu visnotaļ atbalsta. Alekša dēlam pārmeta, ka tas atrodas zem Klaudijas tupeles, pie tam viņa vēl nav pilnībā atveseļojusies no savas psihiskās slimības, tāpēc tai arī visur rēgojas nez kādi izsekotāji.

— Viņa ir pilnīgi vesela! — Stīvens atcirta. — Uz savrupnamu mēs pagaidām pārvāksimies tāpēc, ka tur Denijs būs drošībā. Tēvs noskaidros, kas tas par cilvēku un kāpēc tā interesējas par Deniju.

Vakarā, kad Klaudija un Stīvens kravāja čemodānus, pie durvīm zvanīja. Abi saskatījās. Kas gan tur varēja būt? Viņi nevienu negaidīja. Stīvens strauji atrāva durvis. Neviena nebija, bet pie sliekšņa bija nolikta ar lenti apsieta kārba.

Spriežot pēc iesaiņojuma, tā bija atnesta no puķuveikala. Aiz lentes bija aizsprausta zīmīte - "Klaudijai Bleisdelai".

— Kas tas tev par slepenu pielūdzēju, kurš nezina tavu jauno uzvārdu? — Stīvens smaidīdams apjautājās.

Klaudija neizpratnē atvēra kārbu. Ieraudzījusi vijolīšu pušķīti, viņa pārsteigumā iepleta acis. Zem ziediem bija zīmīte. Klaudija to paņēma un skaļi izlasīja ar mašīnu rakstītos vārdus:

— “Vai atceries? Lanšelots.”

Klaudijai sāka trīcēt rokas, un viņa šausmās nometa ziedu pušķīti.

— Šādus ziedus man vienmēr sūtīja Metjū, - viņa Stīvenam paskaidroja. — Kad Dijām tikko apprecējušies, es viņu mēdzu saukt par Lanselotu.

Stīvens Klaudiju saudzīgi apskāva un, pieglaudis viņas vaigu savējam, sacīja:

— Tas ir ļauns joks. Metjū ir miris, un tu to zini.

— Jā! - Klaudija pamāja. - Bet kas gan atsūtīja šos ziedus? Un kāpēc?...

Stīvenu mazliet uztrauca tas, ka viņš tikpat kā neko nezina par korporāciju “Leks-Deks”, ko kopā ar Deksteru bija nodibinājusi māte. Ikreiz, kad viņš šo jautājumu gribēja pārrunāt, Alekša veikli izvairījās no atbildes. Viņa neielaidās nekādās sarunās par Deksu, tikai atteica, ka pati tikšot ar to galā.

Viņa tiešām apzinājās, ka tiks ar to galā, viņa juta. ka ir ieguvusi pār šo stipro un neatkarīgo cilvēku milzīgu varu.

Dekss bija iemīlējies Aleksā. Viņš to dievināja. Neviena sieviete viņā vēl nebija modinājusi tik dziļas jūtas kā šī gudrā, rafinētā un skaistā Alekša, kura darījumu pasaulē bija tikpat nepārspējama kā gultā.

Taču Stīvens nebija vienīgais, kuru interesēja korporācija "Leks-Deks”. Bija vēl kāds — un tas bija Bleiks Keringtons. Viņa interesēs savus talantus lika lietā Treisija. Pa saviem “vecajiem kanāliem”, kā viņa tos nosauca, tai bija izdevies noskaidrot, ka Alekša un Deksters nopirkuši ne tikai bituma smilšu karjerus, bet arī ļoti izdevīgus naftas urbumus štata ziemeļrietumos no kāda Oskara Stouna un pēc tam nodibinājuši korporāciju “Leks-

Deks”; Tikko Bleik§ Keringtons bija atgriezies no sava kāzu ceļojuma, Treisija cēla viņam priekšā šo informāciju.

Bleiks nekavējoties pieprasīja Deksteram paskaidrojumus, bet tas viņam vienā mierā atbildēja:

— Tu nevari man aizliegt slēgt netiešus darījumus!

- Toties es varu tevi izmest no savas sabiedrības direktoru padomes! — Bleiks piedraudēja

Laikam gan Felona bija vienīgā, kam Pīters de Vilbiss likās simpātisks. “Mirāžas” paplašināšanas projekts, ko bija sagatavojis viņa ieteiktais arhitekts Ernesto Pikero, neizpelnījās ne Džefa, ne Ādama atzinību. Viņi abi uzskatīja, ka tas Felonai pārāk dārgi izmaksās un šie izdevumi neatmaksāsies. Arī Bleiks šo projektu atzina par pārmērīgi dārgu un ekstravagantu.

Alekša arī no savas puses ievāca ziņas par šo Vilbisu, un tās nebija nekādas iepriecinošās - šis cilvēks esot avantūrists, kurš iejaukts daudzos neglītos skandālos ar sievietēm, kuras viņš mēdzot ciniski izmantot, bet pēc tam pamest... Klaudija, kura pret Felonu bija noskaņota ļoti draudzīgi, viņu brīdināja, ka Pīters tai vairākkārt uzmācies. Tomēr Felona vēl aizvien viņam uzticējās. Visu pārējo Keringtonu uzticību Pīters pilnīgi zaudēja pēc atgadījuma ar zirga nolaupīšanu.

Alegro piepeši pazuda no staļļa. Nezināmie nolaupītāji pa telefonu pieprasīja divus miljonus dolāru un piedraudēja, ka tikai tad, ja tos samaksāšot, zirgu atdošot sveiku un veselu,' bet, ja Keringtoni griezīšoties policijā, zirgs tikšot nogalināts. Vienu miljonu savāca Bleiks, otru apsolījās samaksāt Pīters. Bet tad laupītāji nez kāpēc piezvanīja nevis Bleikam, bet Prteram un norādīja vietu, kur tam jānogādā un jānoliek izpirkuma nauda. Felona, kura dzirdēja šo telefona sarunu, gribēja braukt līdzi, taču Pīters to atrunāja — viņš nevēloties pakļaut briesmām mīļoto sievieti...

Vēlāk Pīters Bleikam stāstīja, ka viņš braucis pa laupītāju norādīto lauku ceļu un arī tālāk rīkojies pēc viņu norādījumiem. Audekla maisā ielikto naudu viņš nolicis pie gaišzilā krāsā nokrāsota akmens, bet pusstundu vēlāk atradis zirgu ganāmies pļaviņā lejpus ceļa. Tas tiešām bijis sveiks un vesels.

Bleiks noklausījās šo stāstu un neko neiebilda. De Vilbiss ļoti pārliecinoši aprakstīja visus sīkumus, tomēr Bleiks tam neticēja. Viņš intuitīvi nojauta, ka kaut kas nav kārtībā...

To, ka Kirbija gaida bērnu no Ādama, Bleiks uzzināja gluži nejauši, neviļus noklausījies Džefa un Kirbijas strīdu.

- Vai tu esi prātu zaudējusi! - Džefs kliedza. - Precēt Ādamu -cilvēku, kurš tevi izvaroja!

- Jā! — Kirbija atteica. — Un tas uz tevi vairs neattiecas. Es tikko biju pie Leirda un parakstīju dokumentu, ka vēlos no tevis šķirties. Un es tev ieteiktu darīt to pašu.

Bleiks beidzot visu saprata. Džefs, Kirbija un Ādams bija centušies neko neizpaust, lai viņiem ar Kristelu nesabojātu medusmēnesi.

Bleiks uzklupa Ādamam.

- Senos laikos tevi par tādām izdarībām nostācfitu laukumā un nopērtu ar pātagu. Kā tu varēji rīkoties tik cietsirdīgi un lopiski!

Ādams necentās taisnoties. Jā, viņš to izdarījis. Viņi ar Kirbiju bijuši tik vientuļi... Un viņš jau sen viņas dēļ esot kā bez prāta Viņi ar Kirbiju atstās šo namu un brauks uz Bilingsu. Viņš spēs apgādāt Kirbiju un bērnu.

- Nē! - Bleiks sacīja. - Nekur tu nebrauksi! Tu esi mans dēls un paliksi tepat. Bet es tevi izmācīšu! Tev jākļūst par cilvēku, velns parāvis! Tev jāiemācās uzvesties, kā cilvēkam un Keringtonam pieklājas!

Vakarā Kirbijai piepeši kļuva pavisam slikti, un Ādams ar Bleiku viņu aizveda uz slimnīcu. Doktors Vinfīlds Kirbiju izmeklēja un paziņoja, ka tai ir eklampsija sākumstadijā, kas ir bīstama tāpēc, ka var izraisīt aknu un liesas bojājumus... Kirbiju aizveda uz operāciju zāli.

Ādams bija izmisis. Viņš saprata tikai to, ka mīļotās sievietes dzīvība ir apdraudēta. Ādams bija ļoti māņticīgs. Šajos traģiskajos mirkļos viņam likās, ka vienīgi atzīšanās visā, ko viņš nogrēkojies pret Džefu un Alekšu, var glābt Kirbiju.

Un viņš Bleikam visu izstāstīja. Gan to, ka viņš gribējis Džefu noindēt, gan to, ka viņam izdevies piemānīt māti, izvilināt tās parakstu un ievietot viltotos dokumentus veikala dokumentu mapē, gan to, ka ^eksa zina, ka to visu ir izdarījis viņš, bet mīlestībā pret dēlu uzņēmusies klusēt. Bleiks bija satriekts. Viņš neticēja savām ausīm.

— Jā, tā ir patiesība, tēvs... Es tikai lūdzu Dievu, lai Kirbijai nekas nenotiktu... Varbūt Dievs man piedos un viņu saudzēs! -Ādams čukstēja. — Viņu un mūsu bērniņu.

Var jau būt, ka Ādama dedzīgā grēku nožēla Kirbijai patiešām palīdzēja. Viņa palika dzīva. Bet Ādama un Kirbijas mazo meitiņu ārsti nespēja glābt...

Stāsts par Pelnrušķīti, šo nabaga lauku meiču, kura pamanījās apprecēt princi, Treisijai Kendalai nebija tikai skaista pasaka. Kaut ko tādu viņa bija redzējusi arī dzīvē - nabaga stenogrāfiste Kristela Keringtona, agrāk Dženingsa, vēl agrāk Grānta, bija apprecējusi miljonāru. Treisija atzina, ka pati par šo Kristelu ir daudzkārt pārāka - viņa bija skaista, seksapila, jauna un ļoti gudra. Jau divas reizes tai bija izdevies izpelnīties Bleika Keringtona ievērību — pirmoreiz, kad viņa bija tam atklājusi, ka eksistē korporācija “Leks-Deks”, otrreiz, kad ar veiklas intrigas palīdzību viņai bija izdevies aizstāt Kristelu ļoti svarīgā sanāksmē.

Kristelai pat prātā neienāca, ka Treisijai ir tik tālejoši plāni, — viņa bija nolēmusi ieņemt Kristelas vietu ne vien birojā, bet arī Bleika Keringtona dzīvē. Kristelai nebija ne jausmas, ka avīzē ievietotais netīrais raksts “Vai bagātniekiem likumi nav jāievēro?”, kuru bija parakstījis kāds Jeremijs Tečers un kurā bija aprakstīta slavenā zirga Alegro nolaupīšana un atdošana “kāda magnāta samaitātajai sievai”, kā arī izteikti aizvainojoši minējumi, kāpēc par šo notikumu nav ziņots policijai, patiesībā ir tapis ar Treisijas ziņu, kura bija Tečera mīļākā.

Treisija bija pārliecināta, ka gultā ir nepārspējama, tāpēc bija nolēmusi taisīt karjeru, liekot lietā savus erotiskos talantus, kurus vīrieši nespēja vien noslavēt. Un Treisijas cienītāju vidū patiesi bija arī visai ietekmīgi vīri — kaut vai Ēriks Greisons. Greisons Keringtonam kā cilvēkam, kuram ir vara un ietekme un kurš izpelnījies cieņu visā štatā, bija piedāvājis kļūt par viņu partijas priekšsēdētāju.

Treisija šo jaunumu no Ērika izvilināja gultā. Maigi glāstīdama savu tīksmi pagurušo gultasbiedru, viņa tam pačukstēja, ka ļoti vēlas Bleika birojā vadīt sabiedrisko sakaru dienestu. Ēriks iebilda, ka šajā amatā jau darbiniece iecelta. Tad Treisija viņu noskūpstīja vēl maigāk un ieminējās, ka Ērika sievai nu gan būšot ļoti nepatīkami uzzināt, ka viņam ir mīļākā...

Ēriks mājienu saprata un, nākamreiz tiekoties ar Bleiku, pavērsa šo jautājumu tā, ka Keringtons pats atcerējās Treisiju kā nepārspējamu darbinieci un, viņu izsaucis, pats piedāvāja viņai posteni, pēc kura tā tik ļoti tīkoja.

Treisija, protams, izlikās, ka šis piedāvājums viņai ir pilnīgi negaidīts.

— Vai es to spēšu? — viņa minstinājās un tik meistarīgi notēloja šaubas un apjukumu, ka Ēriks, kurš bija šī skata liecinieks, gandrīz sāka aplaudēt.

— Protams, spēsiet! — Bleiks, noticējis, kaTreisijas spēlīte ir patiesa, viņu drošināja. — Taisnību sakot, ja Kristela nebūtu mana sieva, šo darbu es būtu piedāvājis viņai. Bet tagad es to piedāvāju jums... Vai norunāts? Vai esat ar mieru to uzņemties?

Treisija kautri nodūra acis.

— Nespēju jums atteikt, Keringtona kungs.

Ādams ne soli neatgāja no Kirbijas gultas. Viņš palīdzēja tai atgūties un aprast ar briesmīgo domu, ka tā ir zaudējusi bērniņu. Ādams bija bezgala pacietīgs un sirsnīgs, viņš mierināja viņu kā spēdams, tomēr nespēja ielūkoties tās dvēseles dzīlēs. Kirbija bija ar mieru kļūt par viņa sievu, taču brīdināja, ka nekad nespēs to iemīlēt. Ādams turpretī bija pārliecināts par pretējo un nespēja noticēt, ka viņa mīlestība beidzot neatkausēs Kirbijas sirdi...

Tikko Ādams Kirbiju bija pārvedis mājās no slimnīcas, viņam tika paziņots, ka tēvs to gaidot bibliotēkā. Noskūpstījis Kirbiju, Ādams steidzās pie tēva. Viņš saprata, ka, lai gan tas jau tēvam bija atzinies savos grēkos un tos nožēlojis, Bleiks tomēr gribēs tikt par visu skaidrībā un runa, protams, būs par indēšanu. Un patiesi — Bleiks pieprasīja paskaidrojumus. Ādamam acīs sariesās asaras. Piespiedis roku pie sirds, viņš tēvam apzvērēja, ka nekad nav gribējis Džefu nogalināt; viņš tikai gribējis uz laiku iemidzināt viņa mpdribu... Viņš gribējis palīdzēt mātei... Gribējis izpelnīties viņas mīlestību... Viņš esot gatavs visā atzīties Džefam.

- Diezin vai Džefs tev to piedos... - Bleiks nogrozīja galvu.

Bleikam bez tam vēl gribējās noskaidrot, kāpēc Alekša

noklusējusi patiesību un dēlu nav nodevusi, tāpēc sēdās automašīnā un brauca uz "Kolbiko”.

Alekša nepavisam nebija noskaņota bijušajam vīram kaut ko paskaidrot. Bleiks tomēr neatlaidās. Viņš tagad saprotot, ka Alekša uzupurējusies mīlestībā pret dēlu. Taču viņš gribēja, lai Alekša palīdz tam saprast, kāpēc Ādams tā rīkojies... Redzēdama, ka tik viegli no Bleika vaļā netiks, Alekša viņam izstāstīja visu — par doktoru Edvardsu, par narkotikām, ko Ādams agrā jaunībā lietojis, par to, ka viņa apziņa vēl šobaltdien mēdz aptumšoties un viņš balansē uz nervu sabrukuma robežas.

- Arī tagad viņam ir ļoti smagi Kirbijas dēļ, - Bleiks domīgi sacīja.

- Ja Kirbija bērnu zaudējusi, Ādamam pret viņu vairs nav nekādu pienākumu, — Alekša strupi noteica.

- Un tomēr viņš vēl aizvien ļoti vēlas ar viņu apprecēties!

Šī ziņa Aleksai bija tik nepatīkama, ka pēc Bleika aiziešanas tā ilgi nespēja nomierināties un izgāza savu niknumu pār Marku Dženingsu, kurš nebija diez cik apmierināts ar miesassarga lomu vien un vēlējās atjaunot mīlestības attiecības...

Nākamajā dienā Alekša mēģināja vest Ādamu pie prāta.

- Saproti taču! Tu vairs nedzīvo Montānas mežos! Tu esi bagāts cilvēks! Tavs vārds ir Keringtons! Un tev jāprecas ar meiteni, kas ir tevis cienīga!

Ādama acis samiedzās. Ar draudīgu pieskaņu balsī viņš sacīja:

- Nemēģini iejaukties manā dzīvē! — Tad viņš aizgāja, ar troksni aizcirzdams durvis.

Alekša nopūtās un uzgrieza Morgana Hesa telefona numuru.

- Dodies uz “Denveras Ziņām” un sameklē tur arhīvā vecos iesējumus! Mani interesē viss, kas pirms divdesmit trim gadiem tika rakstīts par Alisiju Andersu. Viņai bija vīrs Džozefs un meita Kirbija... Sagatavo man visu to rakstu kopijas, kuros aprakstīts šīs Alisijas noziegums...

Bleiks Keringtons un Džefs Kolbijs aizvien vairāk pārliecinājās, ka Alegro nolaupīšanu ir organizējis Pīters de Vilbiss pats. Ne velti viņš bija tā uzstājis, lai šīs lietas izmeklēšanā neiesaista policiju. Ne velti viņš Bleikam nebija paziņojis par savu sarunu ar laupītājiem, kuri it kā norādījuši viņam, kur nolikt naudu un kur meklēt zirgu. Ne velti staļļa puisis apgalvoja, ka tonakt, kad tika nolaupīts Alegro, viņš iedzēris glāzi vīna un no tā nieka novēlies kā nopļauts, — vīnam acīmredzot bijis kaut kas piejaukts, bet šo pudeli tam uzdāvinājis neviens cits kā Pīters de Vilbiss...

Felona nespēja tam noticēt. Viņi taču ar Pīteru tagad bija līgava un līgavainis. Felona bija pieņēmusi tā bildinājumu, un tas jau bija izsludināts laikrakstos. Kāpēc gan nākamajam vīram vajadzētu tā muļķot ligavu? Un tomēr tēvam un Džetam bija izdevies mazināt arī viņas paļāvību. Felona devās pie Pītera.

Viesnīcā viņa nebija. Tur to sagaidīja tikai Pītera advokāts Mauri, kurš nekaunīgā izsmieklā tai pavēstīja, ka de Vilbiss aizceļojis un licis viņai pateikt, ka tam nav ne mazākās vēlēšanās vēl kādreiz viņu redzēt... Felona palika stāvam kā ar ūdeni aplieta. Kā ugunīgiem burtiem viņas apziņā plaiksnījās tikai viena doma: “Pievilta!” Ausīs dūca mātes, tēva, Klaudijas un Džefa pārmetošās balsis — viņi taču Felonu bija brīdinājuši, lūguši attapties...

Iesaukusies “Ak Dievs!", Felona izskrēja no viesnīcas un asaru aizmiglotām acīm metās pie savas automašīnas. Viņa neredzēja, ka pie viesnīcas piebrauca mašīna un no tās izlēca tēvs un Džefs, neredzēja, ka smagā mašīna, kas bija ceļā viņas automobilim, spēji pagriezās, lai izbrauktu no stāvvietas... Pēdējais, ko tā apzinājās, bija šis briesmīgais vārds “Pievilta!”, kas gluži kā pērkona dārdi atbalsojās smadzenēs. Tad asi iekaucās bremzes...

Kad Bleiks un Džefs Felonu nogādāja slimnīcā, tā arvien vēl bija bez samaņas. Pusstundu vēlāk neiropatologs viņiem ziņoja, ka rūpīgi izmeklējis pacienti un izpētījis rentgenuzņēmumus. Krūšukurvis un mugurkauls neesot bojāti, esot tikai neliels pakauša kaula ieplaisājums, tomēr smadzenes neesot skartas. Un nav zināms, cik ilgi paciente būs bezsamaņas stāvoklī.

Bleiks to visu cjrūmi noklausps, tad sēdās mašīnā un devās uz viesnīcu. Kā jau viņš bija nojautis, no Pītera de Vilbisa tur vairs nebija ne miņas. Toties viņa istabā Bleiks sastapa Mauri, kuru bez garām runām sagrāba aiz svārku atlokiem.

— Tu man tūdaļ pateiksi, kur viņš ir!

- Pateikšu, pateikšu, - pārbiedētais Mauri kliedza, - tikai laidiet mani vaļā! Pīters ir lidostā, viņš izlido uz Ņujorku. Bet no turienes — uz Maroku. Ar šo valsti mums nav vienošanās par noziedznieku izdošanu...

Tālāk Bleiks jau darbojās gluži automātiski. Bailes par Felonu nespēja apslāpēt viņa dusmas. Viņš piezvanīja lidostas drošības dienestam un pieprasīja, lai tiktu aizturēti visi Ņujorkas reisi... Ak, viņam vienalga, cik tas maksās! Bleiks bija pārliecināts, ka Prteram de Vilbisam neizdosies paglābties no viņa dusmām...

Klaudijai joprojām turpināja pienākt “vēstījumi no viņpasaules”, un tas viņu pilnīgi izsita no līdzsvara. Reizēm tās bija vijolītes ar Lanselota vēstulīti. Reiz Klaudija saņēma aploksni pie vārtiem, un to bija atvedis izsūtāmais. Viņa atrada tajā savu fotogrāfiju, ko Metjū bija uzņēmis viņu mīlestības ziedu laikos.

— Metjū ir miris, - Stīvens centās sievu nomierināt, — saproti taču, kāds vienkārši dzen ļaunus jokus...

Jā, bet kas? Lai kā Klaudija lauzīja galvu, viņa varēja iedomāties tikai divus cilvēkus, kas to neieredzēja, - viena bija Alekša, otra — tās bijusī vīramāte, Metjū māte. Taču, kad Stīvens Aleksai izpauda savas aizdomas, tā bija tik neviltoti sašutusi, ka viņš mātei nekavējoties atvainojās — savā un Klaudijas vārdā. Tad Klaudija piezvanīja Metjū mātei. Arī viņa neatstāja šantāžistes iespaidu. Un kāpēc gan vecai, vientuļai sievietei būtu tā jārīkojas? Viņas naids pret Klaudiju jau bija tālā pagātnē. Un Metjū taču vairs nav starp dzīvajiem... “Nav starp dzīvajiem..." Klaudija centās sevi pārliecināt.

Reiz vakarā iezvanījās telefons. Hallē neviena cita, izņemot Klaudiju, nebija, un viņa pacēla klausuli.

- Klaudij!

Klausule tās rokā sāka drebēt. Viņa pazina Metjū balsi.

- Klaudij... - Metjü atkārtoja. - Tu mums esi vajadzīga Lindsejai un man.

15. nodaļa

FELONA pamazām atveseļojās, bet pārciestā trauma nez kāpēc bija atstājusi iespaidu uz kājām. Doktors Valkots apgalvoja, ka kāju paralīze ir pārejoša, tā nemaz nav saistīta ar traumu, bet gan ar citiem, domājams, psiholoģiska rakstura iemesliem. Doktors gribēja ataicināt psihiatru, taču Feiona kategoriski atteicās ar viņu tikties.

Kad Feiona bija iemācījusies apieties ar invalīdu ratiņiem, Bleiks Keringtons pārveda to mājās, jo cerēja, ka ierastajā vidē viņa atlabs ātrāk.

Visu šo laiku Feiona ne reizi nebija pieminējusi Pīteru de Vilbisu. Bleiks pirmais skāra šo sāpīgo jautājumu.

- Gan viņa stunda sitīs! Un viņš par visu samaksās.

Feiona palūkojās Bleikā vēsi un atsvešināti.

- Šis cilvēks mani vairs neinteresē, tēt, — viņa kā skaldīt noskaldīja. — Esmu kļūdījusies. Nerunāsim vairs par to!

Džefs centās ne uz brīdi neatstāt Felonu vienu. Viņš saprata, ka tai nav vajadzīga žēlošana, taču jūtas, ko tas pret viņu izjuta, nebija žēlums, bet gan mīlestība. Nelaime, kas bija piemeklējusi Felonu, viņus atkal bija tuvinājusi. Kopā ar mazo Bleiku viņi trijatā stundām ilgi spēlējās bērnistabā uz paklāja, kopā gāja uz sporta zāli vai sēdēja parkā,

Feiona jutās tā, it kā tā būtu atbrīvojusies no kādas ļaunas burvestības. Viss, kas ar viņu bija noticis, tagad tai šķita kā slikts sapnis. Iedomājoties Pīteru, viņu pārņēma riebums pašai pret sevi. Tas viss atgādināja dīvainu apsēstību, bet īstā Feiona bija šeit — kopā ar dēlu un Džefu.

Reiz, sēdēdama baseina malā, viņa vēroja, kā mazais Bleiks spēlējas ar savu rotaļu mašīnīti. Džefs bija tikko aizsaukts pie telefona. Feiona paņēma rotaļlietu, uzvilka to un palaida ripot pa baseina malu. Dēls metās mašīnīti gūstīt. Pēkšņi Feiona apslāpēti iekliedzās un izstiepa rokas, jo redzēja - vēl mirklis - un zēns iekritīs baseinā.

- Džef! - viņa izmisīgi sauca, bet tūdaļ ari aptvēra, ka Džefs nepaspēs atskriet līdz baseinam, kad bērns jau būs noslīcis.

Felona pati nemanīja, ka ir pielēkusi no ratiņiem un satvērusi bērnu, kurš jau grīļojās uz baseina malas. Mašīriīte iekrita ūdenī, bet Felona, kļaudama dēlu pie krūtīm, vēl aizvien nespēja atgūties no pārdzīvotā. Pieskrēja Džefs. Ar vienu roku viņš izņēma no tās trīcošajām rokām bērnu, ar otru to cieši apskāva.

- Tu viņu izglābi! — viņš sacīja. — Un nu tu atkal staigāsi!...

Kad Alekša bija pārliecinājusies, ka ar Felonu nu viss kārtībā, tā enerģiski ķērās pie Ādama problēmām.

Alekša piezvanīja Kirbijai un sacīja, ka vēlas viņu satikt. Kirbija nevarēja iedomāties, kādas tai varētu būt darīšanas ar Alekšu, taču noraidīt viņas uzaicinājumu būtu augstākā mērā nepieklājīgi, tāpēc Kirbija devās uz "Kolbiko”.

Alekša ir nedomāja gari laipot. Savā parastajā tiešumā, kas daudzus samulsināja, tā izklāstīja Kirbijai savus nodomus attiecībā uz viņu. Alekša nevēloties, lai Kirbija kļūtu par Keringtonas kundzi. Tāpēc viņa tai piedāvājot darbu “Kolbiko” pārstāvniecībā Parīzē. Kirbija tur varēšot izmantot Aieksas elegantos apartamentus, tai būšot mašīna ar šoferi un atbilstošs atalgojums.

— Jūs gribat mani uzpirkt? — Kirbija tikpat tieši noprasīja. — Es neesmu nopērkama, Alekša!

- Tu neesi piederīga mūsu pasaulei, Kirbij! - Alekša turpināja. — Un tavi raduraksti nav tādi, lai tevi tajā varētu pieņemt!

— Mans tēvs ne ar ko nebija sliktāks pārjums! — Kirbija atcirta.

Alekša nopūtās. Tas. kas viņai bija jāsaka, to neiepriecināja,

taču citas izejas nebija. Ja šī muļķīte neprot novērtēt to, cik izdevīgs ir Aieksas priekšlikums, lai tad arī uzzina patiesību...

— Runa nav par tavu tēvu, bet māti... Tavs tēvs tev noslēpa patiesību. Tava māte ir dzīva, viņa ir cietumā, kur tiek turēti psihiski nenormāli noziedznieki. Izlasi šo te! - Un Alekša sniedza Kirbijai laikraksta izgriezuma kopiju. - Tava māte izdarīja noziegumu - nogalināja savu mīļāko. Ja tu man netici, aizbrauc uz Ziemeļdakotu...

Kirbija tā arī izdarīja. Un Ādams viņu šajā grūtajā ceļā pavadīja. Viņš gan domāja, ka Kirbijai būs liels trieciens redzēt savu prātā sajukušo māti, taču viņu atrunāt nebija iespējams.

Tomēr Kirbijai nebija lemts savu māti sastapt. Dažas nedēļas pirms viņas ierašanās māte bija no cietuma izlaista, un tālākie meklējumi Kirbiju noveda pie mātes kapa - nelaimīgā sieviete bija izdarījusi pašnāvību.

Ādams savukārt bija sašutis par savas mātes nodevību. Kā viņa bija uzdrīkstējusies atklāt Kirbijai patiesību! Un vēl tagad — pēc visa, ko tā bija pārcietusi, kad tā tikko pati bija stāvējusi kapa malā! Ādams sarīkoja vētrainu izskaidrošanās scēnu un noslēgumā paziņoja, ka aiziet no “Kolbiko” un turpmāk strādās pie tēva

Lēmumu par “gadsimta darījumu” Bleiks pieņēma tikai pēc tam, kad bija rūpīgi izpētījis visus dokumentus par naftas rezervēm Dienvidķīnas jūrā. Ādams jau gadu strādāja pie šī projekta un bija uzdevis Stīvenam veikt attiecīgus pētījumus. Pievācis brāļa iegūto informāciju, viņš to parādīja tēvam, kurš, iepazinies ar dokumentiem, nolēma izlidot uz Honkongu. Par palīdzi šajā darījumā Bleiks gribēja uzaicināt Kristetu, taču tad atklājās, ka viņa ir stāvoklī. Šis jaunums Bleiku neizsakāmi iepriecināja. Protams, tādā gadījumā Kristela braukt līdzi nevarēja. Tāpēc noslēgt līgumu Bleiks brauca kopā arTreisiju.

Honkongā viņus sagaidīja divi nepatīkami pārsteigumi. Pirmkārt, lidostā tie nevarēja atrast savus čemodānus un, otrkārt, noskaidrojās, ka valdību pārstāvēs Rašids Ahmeds — tas pats darbonis, kurš pirms pāris gadiem, slēdzot darījumu, bija piesavinājies sabiedrības “Denvera—Keringtons” iemaksāto naudu. Bleiks pārbaudīja viņa pilnvaras un pārliecinājās, ka sarunas par naftu patiesi uzticēts vest Ahmedam.

— Maksāšu simt miljonus dolāru lielu nomas maksu, - Bleiks, apspiedis nepatiku, piedāvāja.

— Ceru — varat iemaksāt drošības naudu? — Ahmeds apjautājās.

— Te būs čeks par pieciem miljoniem dolāru, - Bleiks vēsi atbildēja. — Par to es vēlētos saņemt opciju uz sešdesmit dienām, lai varētu pārskaitīt pārējo naudu.

- Dodu divas nsdēļas - vai arīdarījums nenotiks, - Ahmeds nepiekāpās.

- Trīsdesmit dienas! - teica Bleiks.

- Divdesmit!

' - Labi, darījums nenotiks! - Bleiks grasījās izbeigt sarunu.

- Labi, trīsdesmit! - Ahmeds padevās. - Vai jums vajadzīgas rakstiskas garantijas?

- Treisij, — Bleiks griezās pie savas asistentes, — palīdziet, lūdzu, šim kungam sagatavot dokumentus... Bet pēc tam es gribēšu sniegt paziņojumu presei.

Atgriezies savā viesnīcas istabā, Bleiks ieraudzīja no lidostas atvestos čemodānus. Uz abiem bija Ķīnas aviosabiedrības uzlīmes, un tie abi bija pilnīgi vienādi... Atvēris pirmo čemodānu, Bleiks tūlīt saprata, ka ir kļūdījies... Bet tad virs sieviešu apģērbu kaudzītes ieraudzīja Treisijas fotogrāfiju. Attēlā viņa smaidīja un bija apskāvusies ar Ēriku Greisonu... Bleiks aizcirta čemodānu. Tad redz, kāl Ēriks viņam par palīdzi iekārtojis savu mīļāko! Interesanti — ko teiks Treisija, kad viņš par to apjautāsies? Bleiks lika Treisijas čemodānu aiznest uz viņas istabu.

Vakariņas ēdot, Bleiks Treisijai apvaicājās, kādās domās viņa ir par Ēriku Greisonu.

- Par Greisona kungu? — Treisija izbrīnījusies sarauca uz augšu uzacis. — Es viņu tikpat kā nepazīstu... — Tad Treisija pārliecās pāri galdam un maigi pieskārās Bleika rokai. - Ir kāds, kurš mani interesē daudz vairāk... Kāds, kurš man ļoti patīk...

Kādu brīdi Bleiks cieši raudzījās viņai acīs.

- Mums ir vienādi čemodāni, Treisij. Pārpratuma dēļ es atvēru jūsējo un ieraudzīju fotogrāfiju...

Treisijas pirksti viegli nodrebēja, taču viņa savu roku neatrāva.

- Nu labi... — viņa teica. - Es tiešām ar Ēriku satikos. Viņš ir skaists vīrietis, un skaisti vīrieši man patīk... Jūs arī esat skaists vīrietis...

Bleiks atsvabināja savu roku un izņēma čeku grāmatiņu.

- Man nepatīk, ka man melo, Kendalas jaunkundz... Jūs saņemsiet visu, kas jums pienākas. Bet tagad jūs esat atlaista...

Alekša par “gadsimta darījumu” uzzināja, skatoties televīzijas ziņas.

Dienu pirms izlidošanas uz Honkongu Bleiks viņai bija sagādājis vēl vienu visai jūtamu materiālu triecienu. Viņš bija lauzis iepriekš noslēgto vienošanos ar Oskaru Stounu par naftas pārstrādi, šādu rīcību motivēdams ar to, ka nevēloties ielaisties nekādos darījumos ar korporāciju “Leks-Deks”.

Jau ar to pietika, lai Alekša sāktu apsvērt atbildes gājienu, bet tagad, ieraudzījusi Bleika apmierinājumā starojošo seju un izdzir-dusi, kā viņš visai pasaulei pavēsta, ka sabiedrība "Denvera-Keringtons" parakstījusi vienošanos par ļoti perspektīvu naftas atradņu nomu Dienvidķīnas jūrā, viņa saprata, ka tās stunda ir situsi. Viņa dos Bleikam tādu triecienu, ka tam nekad vairs neizdosies tikt uz kājām. Šo “gadsimta darījumu” tā pārvērtīs par “gadsimta čiku” — gan jau Rašids Ahmeds par kādiem pieciem miljoniem neliegs viņai savu palīdzību.

Alekša nekavējoties paziņoja Markam, ka viņi izlido uz Honkongu, un piezvanīja Rašidam Ahmedam.

Ari Marks bija skatījies televīzijas ziņas un tūlīt saprata, kādu akciju Alekša gatavo. Viņi ar Makveinu bija vienojušies, ka Marks tam ziņos par visiem Aleksas darījumiem, jo gan Markam, gan Makveinam ar Alekšu bija kārtojami savi rēķini. Tomēr to, ka viņi izlido, uz Honkongu, Marks Makveinam nepateica. Atriebība, protams, bija salda, taču Marks saprata, ka tādā gadījumā, ja tā nojautas par Aleksas brauciena mērķi attaisnosies, viņš no bijušās mīļākās varēs izspiest tādu summu, lai visu savu atlikušo mūžu varētu aizvadīt bez rūpēm un raizēm.

Bleiks Keringtons līksmoja par uzvaru, turpretim Kristela nepavisam nebija noskaņota tik optimistiski.

Viņai nepatika, ka Bleiks ielaidies darījumā ar cilvēku, kurš viņu jau vienreiz piekrāpis, taču Bleiks apgalvoja, ka neviens cents neies caur Rašida Ahmeda rokām, ka naudu saņems valdība, kuru viņš pārstāvēja. Kristelu satrauca arī intervija, ko Bleiks pēc atgriešanās Denverā bija sniedzis korespondentam Gordonam Velsam. Velsu interesēja tikai šī darījuma politiskās aizkulises — šajā reģionā taču pastāvēja divi politiskie režīmi, pie tam katrs no tiem sevi uzskatīja par likumīgo. Keringtons nepārprotami bija nostājies vienas naidīgās nometnes pusē...

Lai kā Bleiks bijatcent:es korespondentu pārliecināt, ka šim darījumam nav nekāda sakara ar politiku un ka viņš darbojas vienīgi savas valsts interesēs, kurai nepieciešami enerģijas avoti, Velsam bija tiesības komentēt viņa vārdus pēc saviem ieskatiem. Velsu, piemēram, uztraucot fakts, ka Bleiks atlaidis no darba savā birojā Treisiju Kendalu, kura esot atbildīga par sabiedriskajiem sakariem viņa partijā.

Varbūt Treisīja viņam aizrādījusi, kādas varētu būt šī darījuma sabiedriskās sekas, un tādēļ Bleiks nolēmis no viņas atbrīvoties? Bleiks atbildēja, ka ir atteicies no partijas priekšsēdētāja pienākumiem, taču noklusēja Treisijas atlaišanas iemeslu, jo nevēlējās kompromitēt Ēriku Greisonu...

Kristelu tas viss ļoti uztrauca, viņa intuitīvi nojauta, ka šis darījums ir bīstams un var slikti beigties.

Kristela bija noraizējusies arī par Klaudiju.

Noslēpumainie telefona zvani turpinājās, tie biedēja Klaudiju, un Kristela pirmā saprata, ka zvanītājs, protams, nav Metjū. Tai ienāca prātā, ka Klaudija, visticamāk, dzird viņa balsi, kas ierakstīta magnetofona lentē.

Tāds ieraksts pastāvēja. Klaudija atcerējās, ka Metjū viņai reiz bija atsūtījis audiovēstuli. Klaudija ar Kristelu devās pie Metjū mātes, lai noskaidrotu, vai šī vēstule vēl ir saglabājusies. Bijusī vīramāte atbildēja, ka pirms gada viņa ierakstu pārdevusi kādam vīrietim. Tā kā Kristela bija pārliecināta, ka šis svešinieks ir rīkojies pēc Aleksas pasūtījuma, Bleiks devās pie Hesa un tiešām atrada lenti. Un nekur citur kā... viņa magnetofonā. Hess atteicās sniegt jelkādus paskaidrojumus, bet iesaistīt šajā lietā policiju Klaudija Bieikam neļāva. Lai kas bija šis cilvēks, kurš Hesam bija uzdevis to šādi šantažēt un biedēt, Klaudija negribēja nodot nelaimīgo un vientuļo veco sievieti — Metjū māti. Viņa bija pārliecināta, ka šoreiz tam ar Alekšu nav nekāda sakara.

Dekss jau sen apzinājās, ka Alekša viņa dzīvē nav nejaušība, taču to, ka viņš šo sievieti mīl, turklāt dziļi un patiesi, saprata tikai tad, kad ieraudzīja viņu cita vīrieša apkampienos. Un šis cits bija Rašids Ahmeds. Deksam pat prātā nebija ienācis, ka Alekša varētu kļūt viņam neuzticīga. Uzzinājis, ka tā aizlidojusi uz

Honkongu, arī viņš steidzās turp, lai sagādātu tai pārsteigumu, pat nenojauzdams, ka pārsteigums gaida viņu pašu...

Izmetis Rašidu no Aleksas istabas, viņš iecirta viņai pļauku. Alekša nekavējoties cirta pretī. Drīz vien viņi abi jau plūcās kā īsti ienaidnieki.

— Ak tu pašpārliecinātais kovboj! — Alekša kliedza un meta Deksam ar porcelāna šķīvi. - Tu iedomājies, ka esi pār mani noteicējs? Iegaumē uz visiem laikiem — neviens pār mani nebūs noteicējs!

Dekss trakās dusmās aizcirta viņas istabas durvis un tajā pašā vakarā jau veldzējās Treisijas apkampienos - ar saskrāpētu seju un vēl dziļākām rētām sirdī.

Treisija tūliņ aptvēra, ka viņai pavīdējusi izdevība atkal tikt zirgā, un Dekss patiesi nepievīla tās cerības. Viņš teica, ka vēloties, lai Treisija strādātu pie Aleksas. Gan viņa Treisiju pieņemšot. Pirmkārt, viņš Aleksai par Treisiju aizlikšot labu vārdu, jo galu galā viņi taču joprojām esot un paliekot darījumu partneri, un, otrkārt, Alekša pati esot ieinteresēta saņemt informāciju par sabiedrību "Denvera- Keringtons”, kas ir Treisijas rīcībā.

— Un kā ar mūsu attiecībām? - Treisija ļoti ieinteresēti apvaicājās. — Vai mēs tās turpināsim?

— Ja tevi tas interesē... - Dekss drūmi atbildēja.

Kad viņi bija atgriezušies Denverā, Marks Dženingss Aleksai paziņoja:

— Nu mums ar tevi ir kāds kopīgs noslēpums.

— Ak tā? — Alekša kļuva uzmanīga.

— Redzi, - vaļīgi atzvēlies sēdeklī, Marks turpināja, - es biju blakusistabā, kad tu Ahmedam piedāvāji piecus miljonus dolāru, ja viņš nolaidīs dibenā Bleiku. Baidos, - viņš smīkņādams turpināja, — ka gadījumā, ja Bleiks uzzinās par tavu lomu viņa krahā, tas tevi vienkārši saplosīs gabalos...

Aleksas acīs pavīdēja bailes.

— Cik tu gribi? — viņa noprasīja.

Nils Makveins velti pūlējās no Marka izdibināt kaut ko sīkāk par Aleksas Kolbijas braucienu uz Honkongu. Atriebība Marku vairs neinteresēja. Viņš bija atvēris rēķinu Denveras bankā, un tagad tam kabatā bija gluži jauna čeku grāmatiņa. Simttūkstoš dolāru bija pietiekami liela summa, tāpēc Makveins velti pūlējās izvilināt kaut pušplēstu vārdiņu un velti lūdzās dot viņam izdevību atgūt to, ko šī sieviete bija tam atņēmusi. Gan atriebības idejas, gan bijušā politiķa Nila Makveina personiskās problēmas Markam tagad bija dziļi vienaldzīgas.

“Bumba” ar laika degli, kuru Alekša bija parakusi zem sabiedrības “Denvera-Keringtons” pamatiem, eksplodēja pēc dažām dienām, kad Bleiks atgriezās no kārtējā brauciena uz Honkongu.

Viss sākās ar preses konferenci, ko Rašids Ahmeds bija sasaucis Honkongā. Viņš paziņoja, ka simts miljoni dolāru, ko Keringtons pārskaitījis naftas atradņu nom2i, tiks izmantoti bruņojuma iegādei, lai vērstos pret pretinieka nometni, kurai ir teritoriālas pretenzijas šajā rajonā. Šāds paziņojums tūlīt izraisīja asu pretējās puses reakciju. Nekavējoties šajā Dienvidķlnas rajonā tika koncentrētas lielas jūras karaflotes vienības, lai patrulētu teritoriju. Tādējādi nebija nekādu cerību, ka tuvākajā nākotnē te varētu uzsākt naftas ieguves darbus.

Prese vienbalsīgi apsūdzēja Bleiku Keringtonu ieroču tirdzniecībā.

Ādams un Džefs devās izskaidroties ar žurnālistiem, kuri kā sirseņi bija apsēduši ieeju birojā, bet Bleiks sūdzējās Kristelai:

— Es zināju, ka situācija Dienvidķlnas jūrā ir nestabila... Taču, lai šī “bumba” uzsprāgtu, kādam pie degļa bija jāpieliek sērkociņš... Ahmedam es samaksāju milzīgu komisijas naudu. Kāpēc gan viņam bija vajadzīga šāda dubultspēle?

Kristela saprotoši noglauda Bleika plecu. Neko citu viņa šobrīd nevarēja izdarīt — vienīgi izrādīt savu līdzjūtību.

— Arī Alekša bija izlidojusi uz Honkongu. Viņa ir uzpirkusi Ahmedu... Saki - kas tagad notiks ar sabiedrību “Denvera-Keringtons"?

— Katrs dolārs no šiem simts miljoniem bija izsniegts uz stingriem noteikumiem, — Bleiks drūmi sacīja. — Visbriesmīgākais ir šajos noteikumos paredzētais termiņš. Man noteiktā laikā jāuzsāk naftas ieguves priekšdarbi. Ja es tos nepaspēšu uzsākt, kreditori pieprasīs naudu atpakaļ. Ir tikai divas iespējas - vai nu man jāatrod simt miljonu dolāru, vai arī es zaudēju sabiedrību “Denvera-Keringtons". Bet laiks skrien ātri...

16. nodala

*

ATGRIEZUSIES no Ziemeļdakotas, Kirbija, pat čemodānus neizkravājusi, devās uz Denveras policijas pārvaldi. Nu viņa zināja visu par mātes drausmīgo likteni, taču viņa gribēja saprast, kas tās tēvu novedis līdz pašnāvībai.

Policijas pārvaldē viņai tika parādīta Džozefa pirmsnāves vēstule.

Kirbija vairākkārt pārlasīja vārdus: 'Es mēģināju savaldīt šo drausmīgo sievieti, lai viņa nepazudinātu vēl vienu dzīvi,' - un tikai tad aptvēra, ka runa ir par Alekšu, no kuras tēvs bija centies aizsargāt viņu, Kirbiju.

Kirbijai likās, ka tās dzīvē viss nu ir zaudēts - mīlestība pret Džefu, tēvs, viņas gaišie sapņi un cerības, arī bērns.

Bija palikusi tikai atriebība. Un Kirbija devās pie Aleksas Kol-bijas.

Aleksas sejā nepavīdēja ne mazākā baiļu ēna, kad Kirbija no somiņas izvilka pistoli. Tieši otrādi — viņas lūpas savilkās nicīgā vīpsnā:

— Tava māte izdarīja slepkavību un visu mūžu aizvadīja dziednīcā... Tu gribi atkārtot viņas likteni? Labi, nospied gaili, Kirbij, un paskaties, kā es nomirstu...

Kirbijas acis pielija asarām. Viņa lēnām nolaida roku ar pistoli. Alekša piegāja viņai klāt un atņēma ieroci.

— Zini, - viņa aukstasinīgi teica, - es necelšu trauksmi un neizsaukšu policiju, ja tu atteiksies no Ādama un dosies uz Parīzi. Vai tu mani saprati?

— Jā. — Kirbija pēc visa, kas tikko bija noticis, jutās kā salauzta. — Es darīšu, kā jūs vēlaties. Došos projām jau šodien.

— Un pareizi darīsi,- Alekša atviegloti uzelpoja.

Marks Dženingss ar Nilu Makveinu saskrējās "Kolbiko" dienesta liftā.

-Mēs taču norunājām, vai aizmirsi? - sagrābis Marku aiz žaketes atlokiem, Makveins viņam nikni atgādināja. — Tu apsolīji,ka visu man pastāstīsi...

Marks ar asu žestu atbrīvojās no viņa tvēriena

- Esmu tikai Aleksas miesassargs. Viņa neaicina mani piedalīties, kad rīko personiska rakstura tikšanos.

Lifts apstājās pie Aleksas apartamentiem, un Marks izkāpa.

- Tu vē! to nožēlosi! - viņam aiz muguras atskanēja dusmīgs sauciens.

Marks paraustīja plecus un iegāja Aleksas apartamentos.

- Ko tev vajag?- viņa vēsi noprasīja. - Es steidzos.

Alekša pagriezās, lai dotos projām, taču Marks viņu satvēra

aiz rokas.

- Tev par manu klusēšanu vajadzēs samaksāt ne tikai ar naudu vien. — Un viņš mēģināja viņu noskūpstīt.

Alekša izlocījās. Viņas acīs pazibēja Markam labi pazīstamā dusmu izteiksme.

- Par tavu klusēšanu es tev esmu pietiekami samaksājusi. Bet tagad sakravā savus čemodānus! Ja tad, kad es atgriezīšos, tu vēl būsi tepat, man nāksies tevi izsviest ar sviešanu!

Marks nekaunīgi pasmējās, sameklēja cigareti un izgāja uz balkona.

Kāpdama mašīnā, Alekša izdzirda policijas mašīnas sirēnu, taču viņa steidzās uz tikšanos ar Bleiku un nepievērsa tam nekādu uzmanību.

Bleiks drudžaini meklēja izeju no situācijas, kādā bija nonācis. Viņam bija nepieciešams starta kapitāls, lai sāktu visu no jauna, tāpēc viņš griezās pie Denveras ievērojamākā baņķiera Averela Dousona ar lūgumu pagarināt aizdevuma atmaksas termiņu. Dousonam piederēja puse no simt miljonus dolāru lielā aizdevuma. Ja viņš Bleika priekšlikumu atbalstītu, arī citi baņķieri sekotu tā paraugam. "Denvera- Keringtons" taču nevienai no tām nebija sagādājis ne mazākos zaudējumus, tieši otrādi, investējot Bleika naftas sabiedrību, vienmēr bija gūta peļņa.

Tomēr Dousons viņam atteica Viņš atgādināja ka bankas, izsniedzot aizdevumu šim "gadsimta darījumam", bija izvirzījušas zināmus noteikumus, kuros bija paredzēts, ka Bieikam trīsdesmit dienu laikā jāuzsāk izpētes darbi, ko tagad viņš nevar izdarīt, jo virs viņa atradnēm defilē vesela kara flote...

Tad Kristela, neprasīdama Bieikam atļauju, pārdeva visu, kas tai piederēja, — dārglietas, kažokus, Alegro, visus savus vērtspapīrus, tā iegūstot četrarpus miljonus dolāru. Banka "Lokora-Denvera" Bieikam piedāvāja trīspadsmit miljonus dolāru lieiu aizdevumu, ja tiktu ieķīlāta Keringtonu savrupmāja. Šo naudu bankai apmaiņā pret ķīlas zīmi bija noskaitījusi Alekša... Tieši par to viņa tagad gribēja runāt ar Bleiku.

— Kāpēc tu to darīji?— Bleiks viņai apvaicājās.

— Ja tu pēc trim mēnešiem aizdevumu nevarēsi atmaksāt, savrupnams būs mans,- Alekša paskaidroja. — Tu, starp citu, kādreiz šo namu pirki man... Un kad jūs ar Kristelu no šejienes izvāksieties, es stāvēšu durvīs un ilgi māšu jums ar roku... Taču esmu ieradusies, lai izteiktu tev vēl vienu piedāvājumu — tu vari dabūt simt miljonus dolāru lielu aizdevumu. Bez procentiem. Uz pusgadu. Bet, ja tu šajos sešos mēnešos nespēsi norēķināties, "Denvera-Keringtons" būs mans.

Atbildes vietā Bleiks atvēra durvis, lai ar plašu žestu Alekšu aizraidītu, un uz sliekšņa ieraudzīja policistu.

— Seržants Kūpers,- viņš stādījās piekšā.- Man teica, ka te es varu atrast Kolbijas kundzi.

— Kolbijas kundze ir pilnīgā jūsu rīcībā, - Bleiks atteica, norādīdams uz Alekšu. - Mēs savu sarunu jau esam beiguši.

Alekša nesaprašanā uzlūkoja policistu.

— Ko jums vajag?— viņa noprasīja.

— Baidos, ka tās nebūs labas ziņas, Kolbijas kundze, - seržants Kūpers sacīja. - Miris jūsu miesassargs Marks Dženingss. Viņš ir nokritis no jūsu apartamentu balkona. Vēl ir pāragri spriest, vai viņš to izdarījis pats vai viņam kāds palīdzējis...

Lai gan viņai apkārt gruva vesela impērija, ko bija radījis viņas tēvs, Felona jutās laimīga. Viņas attiecības ar Džefu bija nonākušas jaunā saturīgas un neaptumšotas mīlestības fāzē, un

to nespēja ietekmēt rjekas no tā, kas norisinājās ārpus viņiem. Abi bija nākuši pie atziņas, ka viņu šķiršanās ir bijusi kļūda, par kuru tie abi bija dārgi samaksājuši — Džefs, neveiksmīgi stādamies laulībā ar Kirbiju, Felona, ielaizdamās savos muļķīgajos romānos Turpmāk viņi tādas aplamības vairs nepieļaus, apprecēsies vēlreiz, un dzīvos ilgi un laimīgi.

•Mirāžā' pagaidām viss palika pa vecam, kaut gan Felonai bija skaidrs, ka tad, ja tēvam neizdosies savākt starta kapitālu, viņas lolojumam būs lemts pāriet citās rokās.

Hotelī ieradās jauni viesi.. Kāda no atbraucējām piesaistīja Felonas uzmanību. Tā bija ļoti skaista, gadus četrdesmit piecus veca sieviete, kuras dzislās nepārprotami ritēja austrumnieces asinis. Viss liecināja, ka viņa Denverā ieradusies uz iigu laiku. Felona parunāja ar viņu tikai īsu mirkli, taču pietika arī ar to, lai kļūtu skaidrs, ka atbraucēja ļoti interesējas par viņas ģimeni, jo sevišķi par māti un tēvu. Kad Felona šo sievieti parādīja Aleksai, tā atcerējās, ka ir viņu jau kaut kur redzējusi...

Dominika Devero, kā sauca šo sievieti, bija populāra dziedātāja un Eiropas naktsklubu tīkla īpašniece. Pašreiz kaut kādos neizprotamos nolūkos viņa meta cilpas ap Bleiku, par kuru, kā vēlāk noskaidrojās, zināja visu līdz pēdējam sīkumam. Vēlāk pie viņas ieradās tās vīrs Breidijs, kuram, pēc visa spriežot, nebija ne jausmas par sievas nodomiem un kurš nezināja, kāpēc viņa ieradusies Denverā...

Tuvojās Džefa un Felonas kāzu diena, bet Felonas laimes sajūtu aizvien biežāk sāka aptumšot bažas. Laiku pa laikam viņa sajuta neciešamas sāpes pakausī. Tās noveda pie dzirdes halucinācijām — viņa piepeši saklausīja skaļu mūziku vai arī kaut kādus dīvainus trokšņus... Doktors Valkots viņu izmeklēja vēlreiz, bet nekādas slimīgas novirzes neatrada. Taču Felonu sāka mākt bailes... Viņa jau bija Džefam sagādājusi tik daudz ciešanu! Ja nu šīs halucinācijas ir pirmās ārprāta pazīmes ?

Felona nevienam neatklāja savas bailes, kas viņu mocīja jo dienas jo vairāk... Pašā kāzu priekšvakarā, uzlaikojot grezno balto kleitu, Felonai uznāca tādas sāpes, ka likās - pakausis tūlīt sašķelsies... Nesaprazdama, ko dara, Felona saķēra galvu un tāda pati, kā stāvēja, ar balto kāzu kleitu mugurā, metās lejā pa kāpnēm, ielēca savā automašīnā — un nozuda...

Ziņa par Marka nāvi bija Aleksai laupījusi tās parasto pašsavaldīšanos.

Viņa kliedza uz kalpotājiem, padzina no darba Treisiju, kura, tiesa gan, arī pati, būdama uz Alekšu greizsirdīga Deksa dēļ, bija gribējusi aiziet. Alekša nespēja runāt pat ar Deksu, kurš saprata, ka mīļotā sieviete nonākusi grūtā situācijā... Seržants Kūpers nedeva viņai miera, viņš nemitīgi ieradās pie Aleksas, lai uzdotu viņai visādus muļķīgus jautājumus.

- Kad izgājāt uz ielas, jūs dzirdējāt policijas sirēnu, vai ne? Vai tas nozīmē, ka tad, kad Dženingss izgāja uz balkona, jūs bijāt savā apartamentā?

- Jā, biju, — Alekša atbildēja,— taču es neko nezināju... es nedzirdēju...

- Varbūt jums ir kādi pieņēmumi, kāpēc viņš izdarīja pašnāvību? — Kūpers turpināja viņu mocīt.

- Marks bija mans miesassargs. Es viņam maksāju par to, lai viņš mani sargātu, nevis otrādi... — Alekša asi atcirta.

Viņu māca kaut kādas savādas, pašai nesaprotamas bailes. Visur tai rēgojās Marks, asinīm noplūdis un draudīgs... Kad Kūpers kārtējo reizi atkal ieradās, Alekša jau bija uz histērijas robežas. Viņa nojauta, ka šis tips ir kaut ko izošņājis. Tā arī izrādijās. Seržants Kūpers paziņoja, ka tam kaut ko izdevies noskaidrot bankā... Alekša, to izdzirdusi, nobālēja, un Kūperam tas nepalika nepamanīts. Viņš mierīgā garā turpināja:

- Mēs noskaidrojām, ka īsi pirms savas bojāejas Dženingss bankā iesniedzis čeku par lielu summu un šo čeku esat parakstījusi jūs... Iespējams, ka viņš šo naudu no jums ieguvis šantāžas ceļā. Varbūt tas viņam likās par maz, varbūt viņš prasīja vēl... Starp jums notika sadursme, un jūs nogrūdāt viņu no balkona... Kolbijas kundze, esmu spiests jūs apcietināt, jūs tiekat turēta aizdomās par Marka Dženingsa noslepkavošanu...

Aleksai bija pienākuši grūti laiki. Paniskajām bailēm par Felonas nozušanu tagad bija pievienojušās bažas par pašas likteni. Laimīgā kārtā Dekss iemaksāja divus miljonus dolāru lielu drošības

naudu, tā paglābjot Alekšu no sēdēšanas cietumā vismaz līdz tiesas prāvai. Alekša nolīga labāko krimināllietu advokātu visā valstī - Vorenu Ballardu, taču viņai gribējās, lai ar slaveno advokātu sadarbotos arī Ādams, palīdzot tai sagatavot aizstāvības versiju. Slepkavība bija notikusi bez lieciniekiem, nekādu tiešu pierādījumu pret Alekšu nebija, tieši tāpēc jau arī tiesnesis bija piekritis viņu atbrīvot pret drošības naudu... Taču Ādams nebija pārliecināts, ka māte nav vainīga, kaut arī bija gatavs viņai palīdzēt Par Ādamu Aleksai nebija jāraizējas, taču izrādijās, ka tās galvenais klupšanas akmens pašreiz ir viņas jaunākais dēls Stīvens.

Stīvens visu dienu bija nosēdējis, pētīdams "Kolbiko“ grāmatvedības dokumentus, un atklājis kādu dīvainību, ko sākumā bija noturējis vienkārši par kļūdu.

Taču, jo ilgāk viņš to pētīja, jo vairāk pārliecinājās, ka tā tomēr nav kļūda Māte bija veikli izkombinējusi, kā iegūt piecus miljonus dolāru skaidrā naudā, un tas bija noticis todien, kad viņa izlidoja uz Honkongu.

— Saki, - viņš Aleksai bez aplinkiem noprasīja, - vai tu par šo naudu uzpirki Rašidu Ahmedu, lai viņš izjauktu Bleika darījumu?

— Es kategoriski noraidu šādas aizdomas! - Alekša dusmīgi protestēja.

— Bet man ir aizdomas, ka tu patiesi nogalināji Marku, kurš to visu zināja! — Stīvens atbildēja.

Alekša bija spiesta mainīt toni.

— Zvēru, ka man nav nekāda sakara ar Marka nāvi... Bet, ja runājam par Rašidu Ahmedu, man tev jāatgādina, ka tieši "Kol-biko" uzsāka naftas krājumu izpēti šajā reģionā. Bet tavs tēvs, to labi zinādams, panāca, lai mēs nevarētu piedalīties pārrunās. Es tikai izdarīju to, ko viņš pats būtu darījis, ja būtu manā vietā...

— Tātad tā ir taisnība! — Stīvens, apveltījis māti ar nicinošu skatienu, iesaucās. — Labi, es par to ziņošu Bieikam...

Sapratusi, ka cerības kļūt par ievērojamu fotomodeii ir cietušas sakāvi, Semija Džo atgriezās Denverā. Ļoti izdevīgais līgums, ar kuru viņa bija rēķinājusies, nebija parakstīts.

Taču Semija Džo nezaudēja dūšu. Viņa tūdaj atcerējās savu dēlu, ar kura palīdzību varēja izspiest pieklājīgu summiņu no tā bagātā vectētiņa.

Keringtonu uzticamie kalpotāji mēģināja nelūgtajai viešņai parādīt durvis, taču Semija Džo, droši pastūmusi viņus malā, uzkāpa bērnistabā un pamodināja Deniju, kurš vēl saldi dusēja savā gultiņā.

Kristela un Stīvens, kurus Gordonas kundze bija brīdinājusi par Semijas Džo ierašanos, steidzās uz bērnistabu, lai uzzinātu, kāpēc viņa atbraukusi. Samanta atbildēja, ka apmetīsies viesnīcā un kādu laiku padzīvos Denverā, lai pēc iespējas biežāk tiktos ar dēlu, pēc kura ir neizsakāmi noilgojusies.

Stīvens bija šokēts. Viņš, protams, vienmēr bija zinājis, ka saskaņā ar likumu tā bijušajai sievai ir tiesības tikties ar dēlu tur, kur viņa to vēlas. Klaudija, kuru arī bija satraukusi Semijas Džo ierašanās, ieteica vīram norīkot Denijam apsardzi, lai Samanta bērnu nevarētu aizvest uz viesnīcu. Arī Bleiks Keringtons bija tādās pašās domās.

Visā Keringtonu namā bija tikai viens cilvēks, kurš pret Semiju Džo bija noskaņots labvēlīgi. Pēc Kirbijas aizbraukšanas Ādams jutās vientuļš, bet te nu bija uzradusies šī undīne ar dzidri pelēkajām acīm, kas pret viņu bija tik vaļsirdīga. Viņa teica, ka dievinot savu mazo dēlu, un ja būtu pārliecināta, ka spēs Deniju uzturēt, neparko to neatdotu Ādama "zilajam* brālītim Stīvenam, kurš viņai sagādājis tik daudz ciešanu. Jā, Ādams gan - viņš ir sts vīrietis, un tas nojaušams jau pa gabalu.

- Bet kāpēc gan mēs šīs nojausmas nevarētu pārbaudīt jarbos?— Ādams apvaicājās, un jau tajā pašā vakarā viņi nodevās mīlestībai.

Nākamajā rītā Semija Džo jau agri bija kājās. Viņai bija kaut kas kārtojams, bet par to nedrīkstēja zināt neviens - ne Ādams, ne Stīvens. Pēdējais jau nu nekādā ziņā. Semija Džo sastapās ar savu mīļāko Morganu Hesu, kurš viņas uzdevumā sūtīja Klaudijai "sveicienus no viņpasaules* — piegādāja vijolīšu pušķīšus un zvanīja pa telefonu, atskaņojot Metjū balss ierakstus. Semija Džo cerēja, ka Klaudiju tas varētu novest pie jaunas ārprāta lēkmes un lai atkal vajadzētu atgriezties sanatorijā. Hess viņai pastāstīja, ka Bleiks tur aizdomās Alekšu. Laimīgā kārtā Klaudija nebija piekritusi, lai Bleiks šīs lietas izmeklēšanā iesaistītu policiju, tāpēc Hess šoreiz bija izgājis sveikā.

Semijai Džo tās nebija nekādas iepriecinošās ziņas. Klaudijai, kā par nelaimi, bija izrādījušies stiprāki nervi, nekā viņa bija domājusi. Žēl gan! Ja Denija pamāti būtu izdevies iedabūt sanatorijā, Samanta varētu SfJvenam piedraudēt, ka dēla dēļ ar viņu tiesāsies. Bailēs no tiesas, kas tādā gadījumā, ja Klaudija atkal būtu sajukusi prātā, varētu jautājumu izlemt arī Semijas Džo labā, Stīvens naudu netaupītu.

Un tad Semija Džo nolēma Deniju nolaupīt. Viņa visiem paziņoja, ka nolēmusi atgriezties Ņujorkā, un lūdza, lai Ādams ar Deniju to pavada uz lidostu.

— Līdz pēdējam mirklim gribu būt kopā ar dēlu,— viņa šņukstēja. - PierunāGordonaskundzi, lai viņato atļauj...Tutaču saproti, ko es pašlaik izjūtu...

Ādams jutās aizkustināts un bija ar mieru.

Lidostā Semija Džo pēkšņi atcerējās, ka atstājusi automašīnā šalli.

- Ādam, es tūlit atgriezīšos. Lūdzu, piereģistrē mani...

Tikko Ādams bija iegājis lidostas ēkā, Semija Džo paķēra

Deniju un iemetās taksometrā...

17. nodala

FELONAS meklēšana palika bez panākumiem.

Simtiem cilvēku, izlasījuši laikrakstos par viņas nozušanu, zvanīja Keringtoniem no visām malu malām un stāstīja, ka dažādās vietās redzējuši Felonai līdzīgu meiteni līgavas tērpā. Bleiks un Džefs sacēla kājās policiju. Noskaidrojās, ka Felona devusies uz Portlendu, kur viņu bija aizvedis kāds kravas mašīnas šoferis. Pēc visa spriežot, tā gribējusi tur kādu satikt un ļoti steigusies, taču, kas tas bijis par cilvēku un vai viņa to satikusi, šoferis nezināja

Toties Deniju neviens nemeklēja. Stīvens bija cieši pārliecināts, ka Semija Džo uzradīsies pati, lai izvirzītu savus noteikumus, pēc kuriem būs ar mieru bērnu atdot tēvam. Tā arī notika. Pēc nedēļas Semija Džo piezvanīja, un viņi ar Stīvenu norunāja tikšanos kādā no Losandželosas viesnīcām.

Ādams, kurš jutās dziļi vainīgs Stīvena priekšā, pierunāja jaunāko brāli ņemt viņu līdzi uz šo satikšanos. Semija Džo par to, protams, nedrīkstēja zināt. Viņi izstrādāja plānu: Stīvens dosies uz viesnīcu, kuru bija norādījusi Samanta, un pēc sarunas ar viņu aizbrauks, bet Ādams gaidīs citā mašīnā, lai šo šantāžisti izsekotu.

Semija Džo par dēla atdošanu pieprasīja trīsdesmit tūkstošus dolāru mēnesī. Kad viņi būs parakstījuši šādu dokumentu un apstiprinājuši to pie notāra, viņa atdos Deniju tēvam. Stīvens piecēlās, novēlēja Samantai visu to labāko un, viņai redzot, iesēdās mašīnā un aizbrauca. Pārliecinājusies, ka Stīvens ir aizbraucis, arī Samanta iesēdās mašīnā un devās uz moteli, kur bija apmetusies kopā ar Deniju. Viņai pat prātā neienāca, ka viņu varētu izsekot...

Naktī Ādams iegāja Semijas Džo istabā, paņēma Deniju klēpī un, nelikdamies ne zinis parSamantas kliedzieniem un draudiem, iesēdināja brāļadēlu savā mašīnā un devās uz lidostu.

Tomēr priecīgās noskaņas, ko Keringtonu namā bija izraisījusi Denija pārvešana, neturpinājās ilgi.

Bleikam piezvanīja no Sietlas un paziņoja, ka tur avarējusi kāda neliela lidmašīna, kuru pilotējis nesen no cietuma izlaistais Pīters de Vilbiss. Ar viņu kopā bijusi kāda pasažiere, kuru identificēt nav iespējams, bet kura pēc lidostas darbinieku liecībām bijusi ļoti fīdzīga Felonai. Bleiks un Džefs nekavējoties izlidoja uz Siet-lu.

— Tas ir vienīgais, ko mēs atradām,- kāds no lidostas darbiniekiem Džefam sacīja un pasniedza saderināšanās gredzenu -to pašu, kuru viņš Felonai bija uzdāvinājis kāzu priekšvakarā...

Felonas nāve bija smags trieciens visai Keringtonu ģimenei.

Kristela kā spēdama mierināja Bleiku. Bērniņš, kuru viņa nēsāja, jau dūšīgi spārdījās. Zaudētās meitas vietā drīz pasaulē nāks jauna dzīvība. Bet Džefam nebija neviena, kas viņu mierinātu. Viņš dzēra, lādēja sevi, ka nebija Felonu pietiekami uzmanījis. Acīmredzot viņa vēl nebija atspirgusi pēc autoavārijas un bija rīkojusies kā ārprātīgā, pati nesaprotot, ko dara. . Viņš nolādēja Pīteru de Vilbisu un, vērsdamies pie Felonas tā, it kā viņa vēl būtu dzīva, rūgli pārmeta:

- Tātad tu tomēr izvēlējies viņu? Ak Dievs, Felon! Ko lai es tagad iesāku?

Tiesas zāle bija pārpildīta.

Un kā nu ne! Uz apsūdzēto sola taču bija viena no ietekmīgākajām un varenākajām sievietēm Amerikā. Klātesošo ziņkāri vairoja arī tas, ka Alekša Kolbija tikko bija zaudējusi savu karsti mīlēto meitu, bet tas, protams, nespēja mīkstināt tiesnešu un zvērināto sirdis. '

Tiesa sākās ar patologanatoma Noelsa Simsa liecību, kurš paziņoja, ka nāves brīdī Marks Dženingss bijis stipri iereibis un tālab sievietei, pat tādai, kas sver divreiz mazāk par viņu, ir bijusi nieka lieta nogrūst viņu no balkona.

Pēc tam vārds tika dots seržantam Kūperam. Viņš tiesai pavēstīja, ka Kolbijas kundzi sācis turēt aizdomās par slepkavību tad, kad atklājis, ka uz Dženingsa vārda izrakstīts čeks par simt tūkstošiem dolāru.

Alekša uzstāja, lai viņas aizstāvja lomu uzņemtos tikai Ādams un neviens cits. Viņai likās, ka uz tiesnešiem tas varētu atstāt labu iespaidu: dēls, kurš aizstāv savu māti. Turklāt viņa nešaubps, ka Ādams to spēs izdarīt vislabāk. Taču pagaidām viss vērsās pret viņu.

Liecību sniedza kāda Hārtlijas jaunkundze. Viņa dzīvojot mājā. kas atrodoties tieši pretī slepkavības vietai. Tās logi esot pretī Kolbijas kundzes logiem. Tajā liktenīgajā vakarā Dina Hārtliia rīkojusi nelielas viesības. Tās ritējušas pilnā sparā, kad viņa nejauši paskatījusies pa logu un uz balkona ieraudzījusi Marku Dženmgsu ar glāzi rokā. Viņam līdzās bijis vēl kāds. Iespējams, ka tā bijusi sieviete... Vairāk neko Dina Hārtlija nevarēja pateikt.

Nākamais liecinieku vietu ieņēma Bleiks Keringtons, kurš sacīja, ka deviņus gadus ir bijis precējies ar Alekšu, bet pēc tam viņi izšķīrušies. Apsūdzētājs Maikls Kaningems, piegājis pie zvērinātajiem, nolika viņiem priekšā avīžu iesējumu ar rakstiem par Keringtonu skandalozo ģimenes dzīvi, un, lai gan Ādams protestēja, norādot, ka šiem avTžrakstiem nav nekāda sakara ar lietu, kas tiek izskatīta, viņa protests tika noraidīts.

Bleika nopratināšana turpinājās. Šoreiz jautājumus uzdeva Ādams.

- Apsūdzētājs apgalvo, ka Marks Dženingss Alekšu Kolbiju šantažējis, tāpēc viņa izrakstījusi šo čeku, lai viņš ciestu klusu par kukuli, ko it kā saņēmis kāds Rašids Ahmeds... Un tieši tāpēc viņa Dženingsu vēlāk nogalinājusi. Ser, no kā gan Kolbija kundze gribēja noslēpt šo informāciju ?

-- No manis, — Bleiks atbildēja. — Esmu vienīgais, no kura bija vērts to slēpt. Mans dēls Stīvens man vēiāk izstāstīja par šo kukuli.

- Bet ko jūs būtu darījis,- Ādams turpināja,- ja būtu to uzzinājis tūlīt ? Būtu nogalinājis savu bijušo sievu?

- Nu saprotams, nē,- Bleiks atteica.

- Būtu iesūdzējis viņu tiesā?

- Nē.

- Tātad Markam Dženingsam nebija nekādas reālas iespējas šantažēt Kolbijas kundzi, - Ādams secināja, - bet viņai nebija nekādas vajadzības tādā veidā tikt no viņa vaļā...

Likās, ka svaru kauss sāk nosvērties par labu Aleksai, bet tad Kaningems, pasmīnējis par Ādama priekšlaicīgo triumfu, uzaicināja par liecinieku Stīvenu Keringtonu...

Stīvens izskatījās dziļi nelaimīgs. Viņa sejā ciešanas mijās ar izmisīgu apņēmību. Viņš liecināja, ka slepkavības brīdī atradies netālu no notikuma vietas... Viņš atvedis mātei parakstīt dažus dokumentus. Taču nepaspējis Aleksai šos dokumentus iedot, jo ieraudzījis, ka no mātes apartamenta balkona nokrīt kāds vīrietis. Viņš nekavējoties piezvanījis un izsaucis reanimāciju, bet pēc tam aizbraucis.

- Vai jūs redzējāt, kas nogrūda Marku Dženingsu no balkona?

Visu klātesošo skatieni pievērsās Stīvenam. Tiesas zālē

piepeši bija iestājies nāves klusums. Aleksas sejā atspoguļojās pārsteigums.

- Jā,- Stīvens nešaubīgi apstiprināja. - Tā bija mana māte.

- Nav tiesa!— Alekša iesaucās. — Stīven, kāpēc tu melo?

Arī Ādamu brāļa vārdi bija pilnīgi apstulbinājuši.

— Liecinot pret manu aizstāvamo, jūs, Keringtona kungs, domājams, apzihāties, ka gadījumā, ja viņa tiktu atzīta par vainīgu, jūs kļūtu par "Kolbiko" vienīgo īpašnieku?

Zālē sākās tāds troksnis un juceklis, ka tiesnesis bija spiests pašķindināt zvaniņu.

Keningems turpināja izvaicāt liecinieku.

- Uz kāda pamata jūs apgalvojat, ka tur uz balkona līdzās Dženingsam bija jūsu māte?

- Es pazinu viņās melno tērpu ar apmetni, - Stīvens nopūtās.

— Nē — Alekša negaidīti iesaucās. - Tovakar es neapliku apmetni. Pēdējā brīdī es atklāju, ka tas nemaz nav atvests... Apmetņa vietā es apliku kažokādas...

Kaningems piegāja pie tiesas sekretāra galdiņa, atvēra tur nolikto kasti un izņēma no tās elegantu, melnu, ar sudrabu izšūtu apmetni.

— Jūsu godība! - viņš vērsās pie tiesneša. — Lūdzu reģistrēt šo apmetni kā lietisko pierādījumu. Policija to atrada atkritumu tvertnē pie viesnīcas...

Zvērinātie aizgāja apspriesties. Pagāja pusstunda. Alekša visu šo laiku centās sevi pārliecināt, ka spriedums būs viņai labvēlīgs. Bet tad no zvērināto istabas iznāca šerifa palīgs un pasniedza tiesas sekretāram sprieduma tekstu. Klusumā, kas bija iestājies zālē, viņš skanīgā balsī nolasīja, ka zvērinātie apsūdzēto Alekšu Kolbiju atzinuši par vainīgu slepkavībā ar iepriekšēju nodomu...

Ja pirms tiesas Dekss ar Ādamu bija pieļāvuši, ka Alekša tomēr varētu būt vainīga, prāvas gaitā viņu šaubas bija pilnīgi izzudušas. Viņi abi pietiekami labi bija iepazinuši Alekšu un zināja, kad viņa izliekas un kad ir patiesa.

Kopš Alekša bija saņēmusi ziņu par meitas nāvi un nu vēl piedzīvojusi arī Stīvena nodevību, kuru viņa nekādi nespēja izskaidrot, tā jutās kā salauzta. Taču Dekss un Ādams nolēma nepadoties. Viņi apmeklēja mājās Dinu Hārtliju, sievieti, kura tiesā pirmā bija liecinājusi pret Alekšu Kolbiju. Viņi lūdza, lai tā pēc iespējas sīkāk pastāsta par toreizējo ballīti.

- Mēs svinējām manas krustmeitas dzimšanas dienu,-Hārtlijas kundze atcerējās. - Viss bija kā parasti. Kokteiļi, vieglas uzkodas, dejas. Pēc tam mēs izspēlējām bridža partiju, pēc tam fotografējām cits citu...

Ādams un Deksters saskatps. Abiem ienāca prātā viena un tā pati doma.

— Vai jūs nevarētu mums parādīt šos uzņēmumus? Un ari negatīvus...

Dina Hārtlija atnesa lielu aploksni. Pāršķirstījuši attēlu kaudzīti, viņi palūdza atļauju paņemt tos līdz un metās uz fotolaboratoriju. Drīz vien tehniķis izņēma no ķivetes vēl slapju fotogrāfiju, ko Dekss bija palūdzis palielināt.

Attēlā bija redzami Alekša un Marks, bet aiz viņiem neskaidri vīdēja vēl kāds stāvs. Tehniķis pasniedza vēl vienu fotogrāfiju, un tajā šis cilvēks bija skaidri saskatāms. Tas bija Nils Makveins.

Dekss un Ādams nakts vidū ieradās pie Makveina, izrāva viņu no gultas un pabāza tam zem deguna fotogrāfiju.

Makveins, samierinājies ar likteni, apstiprinoši pamāja un visā atzinās. Alekša pilnīgi izpostījusi viņa dzīvi. Viņš vēlējies tikai vienu -viņai atriebties, tāpēc lūdzis, lai Marks Dženingss palīdz to izdarīt. Taču Alekša Marku piekukuļojusi - un tas atteicies to darīt. Tovakar viņš Aleksas viesistabā ielavījies pa dienesta ieeju. Dženingss stāvējis uz balkona. Makveins uzsviedis sev uz pieciem Aleksas apmetni un uzlicis parūku, ko sagādājis jau iepriekš... Un nogrūdis Marku lejā.

No rīta Ādams un Dekss varēja Aleksai pavēstīt priecīgu ziņu: noziegumā tiek apsūdzēts Makveins un pēc formalitāšu nokārtošanas viņa tiks atbrīvota.

Noslēpumainā sieviete Dominika Devero bija saintriģējusi visu Denveru. Viņa bija jau iepazinusies ar daudziem ietekmīgiem cilvēkiem un pieņemšanās ieradās greznos un ekstravagantos tērpos, it kā tīšuprāt gribētu sev pievērst vēl lielāku uzmanību.

Vairākas reizes viņa kā dziedātāja uzstājās ‘Mirāžā*. Viņai bija burvīga balss, un viņa bija paspējusi parakstīt līgumu par vairākiem koncertiem ar viesnīcas līdzšinējo īpašnieci Felonu, kura bija tik mīklaini pazudusi un kuru tagad aizstāja Klaudija.

Visi, arī Bieiks, bija pamanījuši, ka Dominika Devero cenšas tuvināties Keringtoniem. Bleikam viņa lika saprast, ka sīki un

malki zina viņa dzļves stāstu un ir informēta par tā biznesu. l>, idzot Bleikam tas apnika, un, kārtējo reizi sastapis viņu ■Mirāžā", viņš pieprasīja paskaidrojumus. Kāpēc gan viņš Izpelnījies tik daiļas būtnes ievērību, kas viņam, Bleikam Keringtonam, protams, esot ļoti glaimojoši?

— Tāpēc, Keringtona kungs, ka esmu jūsu māsa, — skanēja atbilde. — Toms Keringtons bija arī mans tēvs!

Bleiks sāka smieties. Tumšādaino skaistuli patiesi bija grūti noturēt par viņa māsu.

— Varbūt jūs varat uzrādit arī dzimšanas apliecību? — viņš apjautājās.

— Nē, to es nevaru,- Dominika papurināja galvu. — Šajā papīrītī ir norādīts, ka tēvs nav zināms... Taču man ir atklātnītes, ko Toms Keringtons tika sūtījis manai mātei. - Un viņa patiesi izņēma no somiņas atklātņu paciņu.

Bleiks pazina sava tēva rokrakstu.

— Bet kāpēc jūs tikai tagad ieradāties Denverā un kāpēc tikai tagad to man atklājat?

Dominika saudzīgi noglabāja atklātnītes somiņā un apveltīja Bleiku ar apburošu smaidu, atklājot virkni baltmirdzošu zobu.

— Labprāt paskaidrošu. Es uzzināju, ka sakarā ar simt miljonus dolāru lielo aizņēmumu jūs zaudējāt kopējo kapitālu gandrīz miljards dolāru apmērā...

— Jūs esat labi informēta, Devero kundze,- Bleiks vēsi atzīmēja.

— Sauciet mani vienkārši par Dominiku! - dziļdomīgi pasmaidījusi, sacīja šī noslēpumainā sieviete. — Jūs esat griezies neskaitāmās vietās, lai dabūtu naudu un varētu sākt visu no sākuma, bet gandrīz visur jums ir atteikts. Pagaidām jums ir tikai nedaudz fīdzekļu, ko ieguvāt, ieķīlājot savrupnamu, kas tagad var nonākt jūsu bijušās sievas īpašumā...

— Vai jums vēl ir kas sakāms? — Bleiks grasījās izbeigt sarunu.

— Te būs čeks par piecdesmit miljoniem dolāru.- Devero kundze sniedza pārsteigtajam Bleikam čeku. Es jums dodu šo summu, bet jūs man - piecdesmit vienu procentu sabiedrības "Denvera-Keringtons" akciju... Tas taču atrisina jūsu problēmu?

- Nē!— Bleiks, mirkli svārstījies, apņēmīgi sacīja. — "Den-vera - Keringtons* vienmēr ir bijusi ģimenes firma.

Dominika apburoši pasmaidīja.

- Piekrītu. Bet arī es esmu jūsu ģimenes locekle, jūs par to pārliecinājāties... Bleik, tas jums ir ļoti izdevīgs priekšlikums...

Viņa redzēja, ka Bleiks ir neziņā, un sarosījās, it kā gatavotos iet projām.

- Labi!- Bleiks padevās. - Četrdesmit procenti par septiņdesmit miljoniem.

Viņi paspieda viens otram roku.

- Es tomēr gribētu zināt,- Bleiks sacīja, - kāpēc jūs to darāt?

Dominika nevērīgi paraustīja sabuļādām piesegtos plecus.

- Kāpēc? Tas vienkārši ir darījums. Es gribu iesaistīties perspektīvā naftas biznesa pasākumā. Un neaizmirstiet taču, -viņa piepildīja divas šampanieša glāzes un vienu no tām sniedza Bleikam,— ka es arī esmu Keringtone...

Un viņi saskandināja glāzes.

Vakarā Breidijs, Dominikas vīrs, sarīkoja viņai īstu skandālu.

- Bez manas ziņas tu esi pārdevusi divus naktsklubus un kazino! Kāpēc tev bija vajadzīga tāda nauda?!

- Es to atdevu Bleikam Keringtonam, savam brālim, - viņa mierīgi atbildēja,— lai viņš varētu atgūt savu karaļkroni. Bet, kad viņš to būs izdarījis, es, Dominika Devero Loida, kādreizējā Milija Koksa, noraušu to viņam no galvas un pievākšu visu - naftas sabiedrību, savrupnamu un muižu!...

Breidijs neticīgi pašūpoja galvu.

- Vai tu esi pārliecināta, ka spēsi to izdarīt?

Dominika nicīgi paraustīja plecus.

- Vai tu kādreiz esi pieredzējis, ka es nedabūtu to, ko vēlos? Redzi nu!

Jau tajā pašā dienā Bleiks saaicināja žurnālistus un publiski paziņoja, ka ar Dominikas Devero kundzes palīdzību viņam izdevies atgriezties lielajā biznesā.

Kad Alekša Kolbija, nosvinējusi atbrīvošanu no cietuma, atgriezās savos apartamentos, viņa bija ļoti pārsteigta, ieraudzījusi tur svešu meiteni, kuras vaibstos tomēr bija ••■»manāma zināma līdzība ar Felonu. Pārvarējusi pirmo

11. tr steigumu, Alekša iesaucās:

— Amanda!

— Jā, māt, tā esmu es! Visu mūžu man tika slēpts, kas ir mana īstā māte, bet tad es beidzot to uzzināju, izlasījusi dzimšanas apliecības kopiju...

— Dārgā! — Alekša viņu maigi apskāva. - Man likās, ka tā būs labāk... Tolaik, kad tu piedzimi, man nebija tādas iespējas, lai pati varētu tevi audzināt, un tāpēc es tevi atdevu savai māsīcai Rozalindai...

— Bet tu vienmēr gādāji par mani, tu mani uzturēji, vai ne? Es domāju, māt, ka tev ir pēdējais laiks sākt pildīt savus tiešos mātes pienākumus! - Meitenes balsī jautās īsta Keringtonu uzstājība. - Vispirms es vēlos zināt par savu tēvu... Kas viņš tāds ir?

— Vienkārši kāds vīrietis. Slēpošanas treneris,- Alekša sameloja.

— Māt, agri vai vēlu tev tik un tā būs jāpasaka man patiesība! -Amanda nebija piemānāma. - Turklāt esmu parūpējusies, lai tu mani neaizsūtītu atpakaļ uz Šveici. — Un viņa pasniedza Aleksai avīzi, kas bija atlocīta ievērojamu aprindu hronikas lappusē. *Den-veras sabiedrība būs ļoti pārsteigta,' Alekša izlasīja, 'uzzinot, ka Amanda Bedforde, kas nesen ieradusies rnūsu pilsētā, ir plaši pazīstamās Aleksas Kolbijas ārlaulības meita..."

— Nu labi, dārgā! - Alekša nometa avīzi. — Sirds dziļumos es vienmēr esmu vēlējusies, lai tu uzzinātu, kas ir tavi vecāki. Paliec pie manis. Es par tevi rūpēšos.

— Es zinu, māt, ka tad, kad piedzimu, tu jau biji šķīrusies ar Bleiku Keringtonu, — Amanda gribēja izrunāt visu. — Taču tev vēl bija viņa uzvārds, un tagad arī es gribu saukties par Keringtoni...

— Tad jau redzēs!- Alekša izvairīgi atbildēja.

Keringtonu ģimene Amandu uzņēma atsaucīgi. Sevišķi

pretimnākošs bija Ādams. Viņu aizkustināja viņu abu likteņu kopība. Arī Stīvenam māsa patika, bet Džefs, ikreiz, kad viņu ieraudzīja, smagi nopūtās - Amanda viņam likās neticami līdzīga Felonai. Dekss pret Aleksas jaunatgūto meitu izturējās stipri atturīgi. Viņš Amandai bez aplinkiem pateica, ka tam nepatīk meitiņas, kas dzīvo uz savu bagāto vecāku rēķina.

Toties Bleiks Keringtons jau kopš pirmā tikšanās brīža izjuta pret šo meiteni neizskaidrojamas simpātijas, un, kad Amanda viņam pateica, ka aprīlī tai paliks divdesmit viens gads, viņš sāka apjaust, ka nekāda slēpošanas trenera Aleksai nekad nav bijis un Amanda ir paša meita, tikai Alekša vai nu lepnuma, vai atriebības dēļ visus šos gadus to viņam ir noklusējusi...

t8. nodala

t

LAI atgūtu savu labo slavu iielā biznesa aprindās, Bleikam bija nepieciešama Rašida Ahmeda publiska atzīšanās, ka viņš. negodīgi izturējies pret Bleiku Keringtonu.

To varēja panākt vienīgi ar uzpirkšanas vai kādas viltīgas intrigas palīdzību.

Bleiks saprata, ka no viņa paša Ahmeds bēgs kā velns no krusta, tāpēc pierunāja Dominiku Devero uzņemties šo misiju un aizlidot uz Stambulu, kur Rašids Ahmeds tagad dzīvoja savā villā. Dominika viņu labi pazina. Gadījumā, ja kukulis, ko viņa Bleika vārdā tam piedāvās, nelīdzēs, Keringtons dos signālu īstenot viņu ieceres otro daļu, kurā Devero kundzei bija ierādīta ne mazāk svarīga loma. Šī pasākuma uzraudzību Bleiks uzticēja Ādamam.

Rašids Ahmeds kategoriski atteicās pieņemt Dominikas piedāvāto naudu.

Bleiks, to uzzinājis, lika Ādamam sazināties ar pulkvedi Sabaku.

Turku varas iestādes jau sen meklēja izdevību, lai sauktu pie atbildības šo aizdomīgo darboni, un tagad Bleiks bija nolēmis šo izdevību sagādāt. Dominika Devero Ahmedu apciemoja vēlreiz un piedāvāja vēl lielāku summu, bet, kad arī šoreiz bija saņēmusi atteikumu, mierīgā garā no šī tiepšas atvadījās un atstāja villu.

No visām pusēm Rašida Ahmeda villu bija ielenkuši pulkveža Sabaka vīri. Neviens nestājās Ādamam ceļā, kad viņš iegāja Rašida Ahmeda apartamentos. Rašids tūdaļ visu saprata. Viņa personiskā apsardze novākta... Ieradušies Turcijas varas ļ pārstāvji.

— Devero, protams, ir papūlējusies,— viņš aukstasinīgi secināja.

- Viņa tev nolika paciņu ar diviem kilogramiem heroīna, -Ādams viņam zobgalīgi uzsmaidīja.- Bet tu taču zini, kāda

Turcijas varas iestādēm ir attieksme pret narkotikām. Taču tev ir iespēja paglābties n« nepatikšanām. Jātu parakstīsi šo vēstuli... — Un Ādams izvilka no kabatas papīra lapu. - To sagatavojis mans tēvs... Policija jau ir klāt. Bet, ja tu parakstīsi vēstuli, viņi nepārkāps tavas villas slieksni.

Ahmeds greizi pasmīnēja. Ādams pakalpīgi pasniedza viņam pildspalvu, un Rašids vēstuli parakstīja. Taču, pirms Ādams paspēja izraut viņam no rokām šo svarīgo dokumentu, Ahmeds ar papīra lapu vienā rokā un pistoli otrā metās iekšējā pagalma virzienā. Tur viņu gaidīja helikopters.

Sabaks deva komandu — un kareivji no visām pusēm piesardzīgi tuvojās Ahmedam. Viņš bija jau gandrīz pie lidaparāta, kad lode viņu nogāza no kājām...

Piesteidzies pie mirušā, Ādams paņēma papīra lapu, ko Ahmeds vēl aizvien turēja rokā.

Kristela par šo notikumu uzzināja, skatoties televīzijas ziņas, un tūlīt visu saprata. Pa ausu galam viņa bija dzirdējusi, ka tās vīrs ved kaut kādas sarunas ar Stambulu, kurās tiek pieminēts Ahmeda vārds. Uzzinājusi, ka Bleiks ir spējīgs aiziet tik tālu, lai kādu iznīcinātu fiziski, viņa bija neiedomājami satriekta. Drīz vien tā jutās pavisam slikti, viņu aizveda uz slimnīcu, kur tai sākās priekšlaicīgas dzemdības.

Vēlāk noskaidrojās, ka kareivis, kurš nošāva Rašidu Ahmedu, to bija darījis asinsatriebības dēļ. Lai nu kā, bet Bleika rīcībā tagad bija Ahmeda "atzīšanās' vēstule: "Es, Rašids Ahmeds, paziņoju, ka nepamatoti apsūdzēju Bleiku Keringtonu, apgalvojot, ka naftas atradņu noma ir tikai aizsegs ieroču piegādei. Par šādu apmelojumu man Alekša Kolbija samaksāja piecus miljonus dolāru. *

To, ka Nikola Simpsone, viņa pievilcīgā partnere tenisa kortā, ir Pītera de Vilbisa bijusī sieva, Džefs uzzināja tikai vēlāk. Nikola bija nolēmusi Džefu vispirms ieintriģēt, savaldzināt un ievilināt gultā, lai pēc tam viņš tai palīdzētu sasniegt iecerēto mērķi... Nikola nodevās dārgumu meklēšanai — turklāt nevis vispār, bet gluži konkrēti. Viņa meklēja statueti, par kuru Pīters savā laikā tai bija jūsmīgi stāstījis. Viņš pat bija iedevis Nikolai pusi kartes no

kāda Bolīvijas nostūra, kur varētu būt meklējams šis seno inku nenovērtējamais dārgums. Nikola bija pārliecināta, ka otru kartes pusi Pīters iedevis Felonai.

Nikolai izdevās izmānīt Klaudijai bloknotu, kurā bija pierakstīta Felonas vērtspapīru seifa šifra zīmju kombinācija. Tagad tikai vajadzēja nogaidīt piemērotu brīdi, uzgriezt kodu — un karte, pareizāk sakot, tās viena puse, Nikolai būtu rokā.

Un tad viņa Džefam pastāstīja gan par Pīteru de Vilbisu, gan par karti. Pīteram vienmēr bijušas padomā visādas neprātīgas idejas. Viņai neesot ne jausmas, kā viņš uzzinājis par statueti un kā ticis pie kartes. Taču zem šīs statuetes, kas jau pati par sevi esot nenovērtējama relikvija, bijuši noslēpti dārgakmeņi. Pīters gribējis sarīkot ekspedīciju uz Bolīviju.

— Nu labi, mēs atradīsim šo statueti. Un tad tu nozudīsi tāpat kā Pīters?- Džefs, vienaldzīgi noklausījies šo stāstu, apvaicājās.

— Es neesmu Pīters... Saproti, Pīteram vienmēr bija kāds nepieciešams līdzās. Ja ne es, tad Felona. Ja ne Felona, tad Brigita...

— Un kas tā par Brigitu?

— Brigita Helstrēma - zviedru modeļu demonstrētāja, kuru viņš bija nomakšķerējis Losandželosā...

Džefs nodrebēja.

— Tu gribi teikt, ka pirms izlidošanas uz Sietlu viņš bija Losandželosā? Bet tad taču iespējams, ka avarējušā lidmašīnā kopā ar viņu bija Brigita, nevis Felona?

Tad Džefs iedomājās, ka pirms liktenīgā lidojuma Pīters un sieviete, kura bija gājusi bojā kopā ar viņu, droši vien ir dzīvojuši viesnīcā... Viņš izlidoja uz Sietlu un sameklēja viesnīcu, kuras reģistrācijas žurnālā bija ieraksts: ‘Pīters de Vilbiss ar kundzi'. Džefs ar drebošu sirdi parācfija portjē Felonas fotogrāfiju.

— Sakiet — vai šī ir tā sieviete, kas bija kopā ar Pīteru de Vilbisu?

— Nē, - portjē atbildēja. - Es viņu labi atceros. Tā bija skaista gaišmate, domāju, ka zviedriete...

Kad Stīvens ieraudzīja Lūku Filleru, jauniecelto sabiedrisko sakaru nodaļas direktora palīgu, viņam ietrīsējās sirds. Stīvens •;< n nebija izjutis tādu saviļņojumu, redzot citu vīrieti. "Labi gan," : -tīvens nodomāja, "Wa man vairs te nebūs jāstrādā." Viņš saprata, ka Alekša nekad nepiedos tā liecību tiesā. Taču Alekša uz dēlu neturēja ļaunu prātu. Kas bijis, izbijis. Tā bija pagātne, bet tagad Ieskatās uz priekšu, nevis atpakaļ. Lai Stīvens pacenšoties to visu ātrāk aizmirst, kā to jau darījusi viņa.

Aizvien biežāk Stīvena mājās tika pieminēts Lūka vārds. Lūks bieži zvanīja pa telefonu, lai kārtotu kādas neatliekamas darīšanas, un Klaudija ievēroja, ka Stīvens, ar Lūku sarunājoties, ikreiz saspringst un jūtas neveikli. Kad Stīvens viņu iepazīstināja ar šo Lūku, Klaudija tūlīt saprata, kāda rakstura briesmas apdraud viņas laulību. Arī Lūks bija "zilais". Nevarēja nepamanīt, kā iemirdzas viņa acis, noraugoties uz Stīvenu, un kā Stīvens novēršas, vairīdamies no tā neatlaidīgā skatiena... Tātad viņas vīrs vēl nebija pilnīgi izārstējies no vecās ligas... Darbā Stīvens un Lūks vienmēr bija kopā. Viņi bieži kopā devās darījumu braucienos...

Klaudijas pārdzīvojumi sasniedza apogeju, kad tā reiz piezvanīja uz Santabarbaru, kurp Stīvenu bija aizsūtījusi Alekša, un klausuli vīra istabā pacēla Lūks. Pēc šī šķietami nenozīmīgā gadījuma sākās viņas pazīšanās ar gleznu galerijas īpašnieku Diku Keldveiu, visai patīkamu jaunu cilvēku, un drīz vien viņu attiecības pārauga mīlestības romānā.

Pirmajā laikā Kristelas jaundzimušo meitiņu turēja barokamerā, tik vāra viņa bija. Taču pamazām ārstu pūliņi vainagojās panākumiem — meitenīte sāka pieņemties svarā. Vēl pēc kāda laika viņu jau varēja ievietot atsevišķā palātā. Pie gultiņas pastāvīgi dežurēja medmāsa. Sākumā arī Kristela un Bleiks bija sastopami tikai slimnīcā. Kad briesmas bija garām, viņi mazulītei deva vārdu. Meitenīti nosauca par Kristīni. Tā sauca Kristelas draudzeni, kura savulaik tai bija ļoti palīdzējusi. Keringtonu savrupnamā visas valodas vedās tikai ap mazo mantinieci. Denijs un mazais Bleiks ar nepacietību gaidīja, kad meitenīti pārvedīs mājās.

Tomēr Bleika domas kavējās ne tikai pie jaundzimušās meitiņas vien. Viņš bieži domāja arī par Amandu un bija pārliecināts, ka šī skaistā, pašpārliecinātā un pārgalvīgā meitene ir viņa meita, kaut gan Alekša to kategoriski noliedza. Bleikam ar Amandu bija izveidojušās joti sirsnīgas attiecības, un Alekša sāka uztraukties — viņai likās, ka Bleiks tai grib atņemt arī šo bērnu.

Uzzinājusi, ka Bleiks nodomājis lūgt Amandu nodot analīzei asinis,lai noskaidrotu, vai ir vai nav tās tēvs,Alekša tik tiešām nobijās. Viņa uzaicināja Amandu un Deksu doties kopā ar to kādā izklaidēšanās ceļojumā - nu, kaut vai paslēpot. Priekšlikums tika pieņemts, taču pēdējā brīdī Alekša bija spiesta aizkavēties. Dekss un Amanda aizlidoja divi vien. Alekša Amandai apgalvoja, ka izlidos ar nākamo, vēlākais, aiznākamo reisu, taču pret vakaru atklājās, ka puteņa dēļ lidosta līdz rītam ir slēgta.

Alekša ieradās tikai no rīta un jau pirmajā acu uzmetienā saprata, ka starp Deksu un Amandu kaut kas ir noticis. Taču viņa nesāka izskaidrošanos, bet tūlīt sarīkoja svinības - lika uzklāt galdu trim personām, iededzināt sveces un atkorķēt šampanieti. Kad šie priekšdarbi bija paveikti, viņa Deksam nevērīgi paziņoja, ka zina kādu burvīgu baznīcu, kur nolēmusi ar to salaulāties.

- Vai patiesi? — Dekss neticēja. — Es tev neskaitāmas reizes esmu piedāvājis sirdi un roku! Bet tu vienmēr esi noraidījusi manu bildinājumu!...

— Dārgais, — Alekša maigi atbildēja, - sievietes taču tik bieži maina savus lēmumus!... Pacelsim glāzes par mūsu ģimeni!

Amanda pacēla uz māti sāpju pilnas acis un, pielikusi pokālu tikai pie lūpām, aizbildinājusies ar galvassāpēm, atstāja Deksu un Alekšu divatā.

Vislielākais upuris, kuru Kristela bija uzņēmusies, lai palīdzētu vīram savākt starta kapitālu,bez šaubām, bija Alegro, kuru pārdeva izsolē kopā ar tās dārglietām un kažokādām. Tāpēc Bleiks, ticis atkal uz kājām un uzzinājis, ka Alegro jaunais īpašnieks, kāds Deniels Rīss, grib pārdot, nolēma atlīdzināt šo zaudējumu un kopā ar Kristelu devās uz fermu "Delte Ro", kur vajadzēja notikt izsolei.

Ieraudzījis Kristelu mašīnā, Deniels viņu tūdaļ pazina, lai gan kopš viņu pēdējās tikšanās bija pagājis daudz gadu. Kad Bleiks, izkāpis no mašīnas, piegāja pie Alegro jaunā īpašnieka aprunāties, tas paziņoja, ka nolēmis Alegro izsolē nepārdot un ir gatavs atdot to Bleikam par daudz zemāku cenu. Bleiks par šādu pretimnākšanu bija ļoti pārsteigts un tikai vakarā uzzināja tās iemeslu.

Deniels uz Keringtonu savrupnamu Kristelai atsūtīja ārkārtīgi dārgā ietvarā ierāmētu fotogrāfiju, kurā Rīss un Kristela bija redzami kopā. Bleiks sievai pieprasīja paskaidrojumus.

— Viņš bija manas māsas draugs, - Kristela sacīja. — Tas ir uzņēmums no kāda piknika. Nesaprotu tikai, kāpēc viņš man tagad to atsūtījis...

— Runa nav par uzņēmumu, bet gan par ietvaru,- Bleiks norūpējies sacīja. — Tas nav vienkārši iestiklots metāla taisnstūris — rāmis maksā vairākus tūkstošus dolāru.

Kristela gribēja ietvaru Rīsam atdot, tāpēc jau nākamajā rītā atkal devās uz "Delte Ro". Tiesa gan, viņai gribējās ar Denielu parunāt ne tikai par ietvaru, bet arī par savu māsu,taču viņu sarunu pārtrauca Rīsa muižas pārvaldnieks Čārlzs, kurš iesteidzās kabinetā ar ziņu, ka vienai no viņa labākajām ķēvēm — Kabzijai — ir sarežģījumi ar atnešanos. Kristela dievināja zirgus, tāpēc pieteicās Rīsam palīgā. Ķēve, kas mocījās sāpēs, tomēr pielaida Kristelu sev klāt. Viņi ar Rīsu redzēja, ka kumeliņš ir pārāk liels, lai izķepurotos pats saviem spēkiem, tāpēc uzrotīja piedurknes un mēģināja ķēvei palīdzēt.

Kad kumeliņš bija piedzimis, abi sajuta, ka šis notikums viņus ir ļoti tuvinājis. Nomazgājuši rokas, tie atkal atgriezās kabinetā. Deniels teica, ka viņiem jāizrunājas.

— Mana māsa tevi ļoti mīlēja, bet tu viņu pameti, — Kristela pārmeta.

Deniels skumji papurināja galvu.

— Es centos viņu iemīlēt, - viņš atbildēja, - taču viņa zināja, ka mani saista nevis viņa, bet... kāda cita sieviete. Un tur es neko nevarēju padarīt. Tāpēc man nācās aiziet. Un viņa mani saprata

Kristela viņu cieši uzlūkoja.

— Un viņa tev... vai viņa tev tiešām neko neteica?

— Par ko tu runā?- Rīss nesaprata.

— Vai tu... vai tiešām tu neko nezināji?... Tātad esmu kļūdījusies...

Deniels sāka tincināt, par kādu kļūdīšanos viņa runā, taču Kristela nolēma par Semiju Džo pagaidām neko neteikt. Tagad viņa bija pārliecināta, ka Deniels tiešām neko nav zinājis ne par Airisas grūtniecību, ne par Semijas Džo piedzimšanu.

— Tu proti apieties ar zirgiem, - redzēdams, ka Kristela grib mainīt sarunas tematu, Rīss sacīja. — Es teiktu, ka tev ir pat talants. Kāpēc gan tev nelikt to lietā?

— Man nule kā piedzimis bērniņš. Esmu viņu gaidījusi visu mūžu, - Kristela paskaidroja.

Rīss iesmējās.

— Mana māte mani uzaudzināja starp zirgiem... Es tev varētu ierādīt iejādīšanas noslēpumus, iepazīstināt ar zirgu pirkšanu un pārdošanu... Tavam vīram ir sava nodarbošanās. Kāpēc arī tev nevarētu būt savējā?

Kristela atbildēja, ka nopietni pārdomās viņa priekšlikumu un aprunāsies ar Bleiku.

Taču Bleiku šobrīd nodarbināja tikai viens jautājums — kā panākt, lai ķīnieši aizvāktu savu karafloti, atbrīvojot pieeju naftas atradnēm. Tāpēc viņi ar Kristelu tā arī neko neizrunāja...

Alekša un Deksters nolēma apprecēties Londonā. Amanda vairākkārt mēģināja noskaidrot attiecības ar Deksu. Vai tiešām tas, kas bija noticis starp viņiem, neko nenozīmē? Vai tiešām viņa tam ir pilnīgi vienaldzīga?

Dekss izvairīgi atbildēja, ka viņš pret Amandu ir noskaņots visnotaļ draudzīgi, taču mīlēt mīl tikai Alekšu.

Tūlīt pēc Aleksas kāzām Amanda devās pie sievietes, kuru iigus gadus bija uzskatījusi par savu māti. Rozalinda ilgāk nedrīkstot slēpt viņai patiesību. Amandai jau tāpat netrūkstot ciešanu... Kas ir viņas tēvs?... Rozalindai ļoti negribējās lauzt Aleksai doto vārdu. Tā viņai bija stingri piekodinājusi ciest klusu, Amanda tomēr piespieda Rozalindu nosaukt šā cilvēka vārdu.

Savu panākusi, Amanda devās uz Denveru. Bleiks, uzzinājis, ka Amanda tiešām ir viņa meita, bija laimīgs.

— Es zināju, es to nojautu kopš tā brīža, kad tevi ieraudzīju, -viņš saviļņots atzinās. — Nāc un apskauj mani!

Amanda, Bleiku apskāvusi, apraudājās uz tā pleca. Viņa bija zaudējusi savu pirmo mīlestību, toties bija ieguvusi tēvu...

Stīvens redzēja, ka Klaudijas attieksme pret viņu ir izmainījusies. Kopš viņš bija atgriezies no Kalifornijas.viņa izturējās pavisam neizprotami - neielaidās tuvās attiecībās, centās izvairīties no sarunām, nodūra acis, kad viņš uz to paskatījās.

Stīvens pieprasīja paskaidrojumus. Viņš atgādināja, ka Klaudija taču pati bija vēlējusies, lai ģimenē valdītu godīgas un atklātas attiecības. Galu galā Klaudija atzinās, ka viņa prombūtnes laikā tai bijušas tuvas attiecības ar Diku Keldvelu. Viņa jutusies tik vientuļa! Lai viņš mēģina viņu saprast un viņai piedot!

— Vai tiešām es kā vīrietis nespēju tevi apmierināt?— Stīvens ļauni noprasīja

Vakarā viņš apciemoja Lūku. Viņi bija atklāti viens pret otru, un Stīvens saprata, kāpēc šis puisis viņu tā mulsināja... Lūks atzinās, ka arī viņš ir "zilais’, un teica, ka Stīvens tam ļoti patīkot, taču viņi varot palikt arī tikai draugi... Tomēr Stīvens juta, ka Lūks viņu saista daudz dziļāk. Viņa dvēselē mīlestība pret Klaudiju, kura to bija nodevusi, cīnījās ar spēcīgu kaisli pret šo skaisto, sirsnīgo un atklāto puisi...

Kad Bleiks Keringtons uzzināja, ka viņa tēvs ir uz nāves gultas, viņš nekavējoties izlidoja uz Sumatru, kur pēdējos gados dzīvoja Toms Keringtons.

Taisnību sakot, viņi ar tēvu nekad nebija lāgā sapratušies, kaut arī tēvs bija mīlējis savus mazbērnus, sevišķi Felonu. Tēvs bija slikti izturējies pret Bleika māti — viņš bija žūpojis, stāstījis viņai par savām dēkām ar citām sievietēm, smējies par viņas pārdzīvojumiem... Bleiks uzskatīja, ka par tēva veselības stāvokli ir jāpaziņo arī brālim Benam, tikai viņš nezināja, kurto meklēt. Toties uz Sumatru tam līdzi bija atbraukusi Dominika Devero, kuru Bleiks vēl aizvien neatzina par savu māsu. Mazliet vēlāk tur ieradās arī Toma mīļākā vedekla Alekša...

SākumāToms ietiepīgi izlikās, ka nepazīst nekādu Loru Koksu, Milijas Koksas, tagadējās Dominikas Devero māti, taču,

pārlapojis vēstules, kuras pats bija rakstījis viņas mātei, tas Dominiku atzina par savu meitu.

Katrā ziņā tieši Dominiku viņš iecēla par piecsimt miljonus dolāru lielā mantojuma izrīkotāju, sadalot šo summu trīs vienlīdzīgās daļās starp savu dēlu Bleiku, meitu Dominiku un bijušo vedeklu Alekšu Kolbiju...

19. nodala

*

PĒDĒJĀ laikā Kristela bija bieža viešņa 'Delte Ro”. Deniels Rīss mācīja viņai apieties ar zirgiem. Galvenokārt viņš audzēja arābu rikšotājus. Drīz vien pat viņa labākie sacīkšu zirgi bija pieraduši pie Kristelas. Tie bija daudz straujāki nekā tie, ar kuriem Kristela līdz šim bija saskārusies. Taču pacietība un mīlestība pret dzīvniekiem Kristelai bija asinīs.

Reiz Deniels Kristelai atkal ieminējās par šo nodarbošanos profesionālā līmenī. Viņi kopīgiem spēkiem varētu izveidot zirgaudzētavu. Priekšlikums bija vilinošs, taču Kristelai nebija naudas šāda kopuzņēmuma izveidošanai, bet Bleikam lūgt viņa negribēja. Naudu varētu aizņemties bankā, taču tādā gadījumā bija vajadzīgas garantijas. Vienīgā bagātība, kas tagad Kristelai piederēja pilnībā, bija Alegro. Viņa varētu sameklēt kādu, kurš kļūtu par viņas partneri, iegūstot pusi no īpašumtiesībām uz Alegro.

— Pareizi!— Rīss viņu atbalstīja. — Tad mēs varētu nodibināt sindikātu iemaksu vākšanai zirgaudzētavas izveidošanai.

Viņš pat ieteica personu, kas varētu uzņemties sindikāta lietu kārtošanu - kādu Henriju Hārlonu no Lesingtonas. Hārlons bija ar mieru un pārskaitīja Kristelas rēķinā divarpus miljonus dolāru. Pēc tam Deniels sarīkoja izsoli, kurā Kristelai bija ierādīta galvenā loma.

Bleiks Keringtons nebija diez cik sajūsmināts par sievas nodomu uzsākt pašai savu biznesu. Viņš uzskatīja, ka sievietei nekas nedrīkst aizēnot ģimeni.

— Bleik, ļauj man tev visu izskaidrot! - Kristela lūdzās. — Visu mūžu esmu gaidijusi mūsu bērniņu... Un man nav nekā svarīgāka kā būt kopā ar tevi. Es ne mirkli neaizmirstu par Kristīni. Taču es vēlos, lai tad, kad tā būs jau liela, viņa varētu ar mani lepoties. Es

vienmēr esmu centusies atbalstīt savus tuviniekus, risināt viņu problēmas... Taču Visu šo laiku es biju izslēgta no dzīves, kurā katrs ar kaut ko nodarbojas... Un tagad es negribu palaist garām savu iespēju!

Kristelai likās, ka viņa pret vīru ir pilnīgi atklāta, un tomēr tā noklusēja, ka viņas attiecības ar Rīsu dienu no dienas kļūst aizvien tuvākas un maigākas. Kristela nestāstīja Bleikam par viņu nejaušo skūpstu. Reiz tai bija noreibusi galva un tā bija gandrīz nokritusi no zirga. Lai Kristelu noturētu, Rīss bija viņu apskāvis,un, viņai pašai to īsti neaptverot, viņu lūpas bija sakļāvušās skūpstā... Taču kopš tās reizes Kristela neko tādu nebija pieļāvusi, un Deniels saprata, ka ar neapdomīgu rīcību varētu to tikai atbaidīt, tāpēc viņš centās apvaldīt savas jūtas. Un tomēr reiz viņš nenocietās un aizkustinošā vaļsirdībā atzinās:

— Es zinu, Kristel, tu domā par Bleiku... Bet es gribu, lai tu zinātu- es tevi mīlu jau sen. Es domāju, ka arī tava māsa to zināja...

— De'niel, arī tu man neesi vienaldzīgs,- Kristela godīgi atzinās, - tu esi viens no jaukākajiem cilvēkiem, ko es savā mūžā esmu sastapusi. Un es tevi nekad neaizmirsīšu. Taču es mīlu Bleiku un mīlēšu viņu vienmēr...

Nikolas un Džefa ekspedīcija uz Bolīviju ne vienam, ne otram nedeva cerētos rezultātus. Džefs bija cerējis te atrast Felonas pēdas, bet Nikola — atrast statueti. Arheoioģe Luīze Dērka, kura šī dārguma meklējumos mina viņiem uz papēžiem, Džefam pastāstīja, ka viņu uz šejieni atvedusi Felonas vēstule, adresēta tās draugam profesoram Montēram, taču tas arī ir viss, kas tai par Felonu zināms. Luīze Dērka pēc vēstules izlasīšanas nolēmusi, ka nekādā gadījumā nepieļaus, lai arī šo dārgumu izved no valsts, kā tas jau izdarīts ar daudzām citām relikvijām.

— Pie velna jūsu statueti!- Džefs vienaldzīgi atbildēja. — Varat to atdot savai valdībai vai iebāzt muzejā...

— Džefl— Nikola uztraucās. — šī statuete pieder mums! Tu nedrīksti tā pret mani izturēties!

— Statuete mums nepieder! - Džefs atcirta.

Pret vakaru viņš briesmīgi piedzērās, cenzdamies pieklusināt smago vilšanās sajūtu, tā ka vēlāk neatcerējās vairs neko, kas ar to bija noticis pēc tam. Toties, kad Džefs viesnīcas istabā atkal atvēra acis, Nikola tam pavēstīja, ka viņi esot apprecējušies, un kā pierādījumu pavicināja tam gar degunu kādu papīra lapu, kurā bija ierakstīti viņu vārdi...

Ne Stīvens, ne Klaudija negribēja, lai viņu ģimene izirtu, taču viss liecināja, ka agri vai vēlu tas notiks.

Viņi nemitīgi skaidroja attiecības un centās saprast, vai vēl ir iespējams visu vērst par labu. Klaudija stāstīja, ka kļuvusi Stīvenam neuzticīga tikai tāpēc, ka bijusi pārliecināta - Stīvens viņu pieviļ ar Lūku. Stīvens savukārt centās Klaudijai ieskaidrot, ka Lūka apkampienos nonācis tikai Klaudijas neuzticības dēļ. Iespējams, ka viņi tomēr būtu izlīguši, ja nebūtu iejaucies Ādams, kuram viņu attiecību iziršanā bija liktenīga loma.

Viņš vajāja brāli ar savām dzēlībām un pavisam atklāti pārmeta, ka savas seksuālās orientācijas dēļ tam nav bijis tiesību nodibināt ģimeni un apprecēt sievieti, kurai neko nespēj dot.

Pie katras izdevības viņš risināja iejūtīgas sarunas ar Klaudiju, iegalvojot viņai, ka Stīvens nekad nemainīsies, ka to vienmēr pievilks vīrieši un viņa velti nostāda sevi tik neveiklā un pazemojošā stāvoklī.

Ādama un Klaudijas tuvināšanos veicināja arī tas, ka viņi abi jutās kā atstumtie. Klaudija bija pārliecināta, ka Stīvens viņu krāpj, bet Ādamam likās, ka pēc Rašida Ahmeda nāves Bieiks viņam vairs neuzticas. Turklāt Bieiks bija pilnvarojis Ādamu vest sarunas ar ķīniešu delegāciju Parīzē un uzskatīja, ka dēls tās ar nodomu izgāzis, lai gan Ādams nebija vainīgs- delegācija vienkārši vēlējās runāt ar 'galveno* Keringtonu, nevis ar tā atvasi. Ādams bija pārliecināts, ka tēvs vairāk uzticas Džefam, it kā Džefs un nevis Ādams būtu viņa īstais dēls.

— Kāpēc gan tu nevarētu ar Bleiku atklāti izrunāties? — Klaudija viņu mudināja.

— Esmu mēģinājis!- Ādams bezcerīgi atmeta ar roku. — Tikpat labi es būtu varējis runāt ar ledus kalnu. Bet es nevēlos, lai mani atkal izmet aiz borta. Divdesmit piecus gadus man tas viss bija liegts, nu man pietiek. Esmu viņa dēls, vecākais dēls, mantinieks, tāpēc vēlos saņemt to, kas man likumīgi pienākas.

Klaudija rūgti pavīpsnāja.

— Mēs ar tevi esam saderīgs pārītis, Ādam. Pilni žēluma pret sevi un kūsājoša naida pret tiem, kas mums nodarījuši pāri...

Ādams satvēra viņu aiz rokas un pievilka sev klāt.

— Tu tā domā? Kāda sakritība!

Amanda mīlēja savu māti un nebeidza vien viņu apjūsmot, taču nekādi nespēja saprast tās nevērīgo attieksmi pret cilvēkiem — viņa ar tiem rotaļājās kā ar kartona figūrām. Amanda juta, ka tāda attieksme Aleksai ir pat pret Deksu.

Reiz Deksa birojā uz viņa rakstāmgalda Amanda ieraudzīja laikraksta izgriezumu, kas nezin kāpēc piesaistīja viņas uzmanību. To izlasījusi, Amanda uzzināja, ka Dekss kaujas grupas sastāvā, ko vadījis Deniels Rīss, ir piedalījies amerikāņu karagūstekņu atbrīvošanas operācijā Kambodžā.

Amanda parādīja šo izgriezumu mātei un bija pārliecināta, ka Deksa varonība šīs operācijas laikā arī viņā izraisīs apbrīnu. Taču Alekša no izlasītā iegaumēja tikai vienu - pēc viņas īpašuma — un par tādu tā uzskatīja arī savu vīru Deksteru - tīko viņa agrākie draugi un cīņu biedri un jebkuru brīdi tie var to uzaicināt kārtējo reizi nodemonstrēt savu varonību.

Alekša sacēla trauksmi. Viņas īpašums bija neaizskarams. Kas viņai bēdas par Deksa iekšējo pasauli! Viņš tagad ir viņas vīrs un likumīgais īpašums. Un Alekša devās uz "Delte Ro\ Tur tā paziņoja Rīsam, ka ir informēta par viņa varoņdarbiem.

— Pie velna!— Arī Rīss nebija pārāk delikāts. — Dekss nevarēja tev neko izstāstīt... Ko tu zini?

— Daudz ko!— uzjautrinādamās par viņa sašutumu, Alekša atbildēja. Viņa bija likusi kādam no saviem darbiniekiem sameklēt vecos laikrakstu iesējumus un atzīmēt visus rakstus, kur pieminēts Deniela Rīsa un Dekstera vārds. — Kambodža... Austrumberlīne, disidentu nogādāšana brīvībā caur tuneli... Beiruta, līdzdalība nolaupīto diplomātu glābšanā un citas riskantas operācijas...

— Un ko tu gribi?- Deniels bez aplinkiem noprasīja.

— Es gribu, lai tu turies tālāk no mana vīra. Es nevēlos kļūt par atraitni pašos labākajos gados,- Alekša ar uzsvaru teica.

Kad durvis aiz Aleksas bija aizcirtušās, no blakusistabas iznāca Čārlzs.

— Ko viņa no tevis gribēja?

— Ak, nieki vien!— Rīss atmeta ar roku. — Dekss tik un tā neatteiksies doties mums līdzi. Viņš ir no tiem, kam patīk riskēt. Bet šī operācija Paragvajā būs ļoti riskanta.. Komandā, kas piedalīsies profesora atbrīvošanā - starp citu, pagaidām viņš vēl ir mājas arestā savā villā —, būs Leiners, Gētes, Suarezs, mēs abi un,protams, arī Deksters...

Ešlija Mičela, viena no Eiropas bagātākajām sievietēm, pēc sava vīra Sesila Kolbija kādreizējā drauga nāves dzīvoja Parīzē. Viņa bija enerģiska, gudra un izglītota sieviete un aizrāvās arī ar fotografēšanu. Viņai bija sakari turpat vai ar visiem šīs pasaules varenajiem.

Savulaik Alekša ar Ešliju bija labas paziņas, un tagad, uzzinājusi, ka Bleiks Keringtons ar lēdijas Mičelas palīdzību grib atjaunot sarunas ar ķīniešiem, Alekša viņai piezvanīja un senās draudzības vārdā palūdza, lai Ešlija nostājas viņas pusē, jo “Kol-biko" ķīniešu delegācijai varētu interesēt ne mazāk kā 'Denvera— Keringtons*.

Taču viņa nebija ņēmusi vērā kādu apstākli- "sena draudzība* lēdijai Ešlijai patiesi nebija tukša skaņa, taču attiecībā uz Bleiku, nevis uz Alekšu. Ešlija simpatizēja Bleikam un bija viņam jau apsolījusi,ka mēģinās ķīniešus ietekmēt un panākt, lai jūras karaflote atstātu Dienvidķīnas jūras akvatoriju.

Bleiks gribēja izlidot uz Akapulko, kur bija jāsākas sarunu nākamajam raundam. Viņš cerēja septiņdesmit piecus procentus nomas paturēt sev, bet atlikušos divdesmit piecus laist izsolē, jo tagad tam bija nepieciešami partneri.

Viņš nebija pārāk pārsteigts, sastopot Akapulko Alekšu,kura bija paķērusi līdzi arī Deksu un Amandu. Nebija šaubu, ka arī viņi ieradīsies pieņemšanā, ko lēdija Ešlija rīkoja par godu ķīniešu delegācijas vadītājam Hen li Sunam.

Šajā pieņemšanā E^leiks lika lietā visas savas diplomātiskās spējas, lai delegācijas vadītāju pārvilinātu savā pusē. To pašu darīja ari Alekša. Taču vislielākos panākumus Aleksas labā guva Dekss, turklāt — ne pirkstu nepakustinādams lietas labā. Izrādījās, ka savā laikā viņš bija izglābis Hen Lī Suņa dēlu, un pateicīgais ķīnietis to nebija aizmirsis. Pieņemšanas noslēgumā viņš lika Bleikam saprast, ka Koibijas kundzes sabiedrība vairāk atbilst tā pārstāvētās valdības prasībām. Šī dziļdomīgā frāze Bleiku ļoti sarūgtināja, un vakarā, kad Alekša ieradās tā viesnīcas istabā,viņš to sagaidīja augstākajā mērā naidigi.

Taču Alekša šoreiz nebija nākusi naidoties. Viņai bija lietišķs priekšlikums, lai Bleiks tai nodod to nomas daļu, kuru bija paredzējis laist izsolē. Ja viņš piekristu, tā atteiktos no ķīniešu piedāvājuma.

— Nu, ko teiksi — vai tas nav labs darījums?- Alekša, viltīgi smaidīdama, apjautājās.

— Jā,- Bleiks piekrita. — Gan vilki paēduši, gan kazas dzīvas... Es,protams, piekrītu. Bet tu taču būtu varējusi dabūt šīs nomas tiesības pilnībā... Kāpēc tu samierinies ar mazāko daļu?

Alekša apburoši pasmaidīja.

— Esmu pagurusi nemitīgi būt ar tevi kara stāvoklī. Mums ir četri bērni. Būtu tik jauki, ja mēs beidzot kļūtu draugi...

Aleksas augstsirdībai pret Bleiku Keringtonu bija iemesls, un šis iemesls bija Moldāvijas princis Mihals, kurš kā zelta jaunatnes pārstāvis arī uzturējās Akapulko.

Kādreiz Aleksai bija vētrains un neaizmirstams romāns ar viņa tēvu, kurš bija spiests to pārtraukt tikai tāpēc, ka Aleksas dzīslās diemžēl neritēja karaliskas asinis. Aleksas rūdītais skatiens tūdaļ pamanīja, cik milzīgu iespaidu uz viņa augstību bija atstājusi tās meita Amanda.

Laiki bija mainījušies — un pusizirušās karalistes mantinieks tagad gluži labi varētu apprecēt tās impērijas mantinieci, ko bija radījis Bleiks un, protams, viņa - Alekša.

Amanda par princi nekādā sevišķā sajūsmā nebija,un kā sieviete Alekša viņu saprata. Princis nebija radis, ka daiļā dzimuma pārstāves tam izrāda kādu pretestību, tāpēc Amanda,

kas viņā saskatīja tikai vērā ņemamu tenisa spēles partneri, to ieintriģēja. Princis Mihals sāka viņu atklāti aplidot,taču Amanda pret to bija pilnīgi vienaldzīga. Saviesīgos vakaros viņa ar to dejoja.tikai piekāpdamās tā neatlaidīgiem lūgumiem. Viņa apjautājās, ko prinči Moldāvijā dara. Un Mihals apburošā atklātībā atbildēja, ka viņi nedara neko citu, kā vien dauza dārgas mašīnas,vizinās ar slēpēm Alpos un cenšas izvairīties no politiskas pašnāvības un neaptraipīt savu karalisko godu.

— Jā, tad nu gan! - Amanda ironiski sacīja. - Acīmredzot nav viegli būt princim.

Dekss viņai bija teicis, ka princis Akapulko uzturas ne tikai tāpēc, lai bezrūpīgi pavadītu laiku, viņš esot ieinteresēts arī naftas atradņu nomā. Taču tā izredzes neesot nekādas lielās. Tomēr, vārtīdamies gultā ar Bleika Keringtona meitu," Deks bija dzēlīgi piebildis, "viņš var tās uzlabot..." Amanda bija atcirtusi,ka princis ir tāds pats vīrietis kā visi citi un to, kad un ar ko likties gultā, viņa izlems pati. Taču Amandas acīs bija skaidri izlasāms, ka vislabprātāk viņa tur liktos ar Deksu... Taču viņš bija izrādījies apnicīgi uzticīgs vīrs, tāpēc Amandai aizvien biežāk sāka likties, ka jābūt laipnākai pret viņa augstību princi Mihalu.

20. nodala

PĒC atgriešanās no Akapulko Bleika Keringtona attiecības ar sievu strauji pasliktinājās, un vainīgas bija fotogrāfijas, ko nezināms "labvēlis" piesūtīja te Bleikam, te Kristelai.

Fotoattēlos bija redzama vai nu Kristela Deniela Rīsa apkampienos vai tā sabiedrībā fermā "Delte Ro", vai arī Bleiks — piekjāvis sev lēdiju Ešliju vai nodevies ar viņu dedzīgam skūpstam.

Kristela pieprasīja Bleikam paskaidrojumus, Bleiku savukārt neapmierināja Kristelas atzīšanās, ka reiz tā tiešām nonākusi Rīsa apkampienos, bet tikai tāpēc, ka tai stipri noreibusi galva un Rīss to uztvēris, lai viņa nenokristu.

Arī Bleiks apgalvoja,ka viņam ar Ešliju ir tikai lietišķa rakstura attiecības.

Laulātie draugi viens otram vairs neuzticējās.tomēr viņu aizdomas nebija tik dzijas, lai nepieļautu arī tādu domu, ka šīs

fotogrāfijas kāds piesūta ar nodomu un ka lielākā daļa no tām ir vienkārši kolāža. Bet kurš gan bija ieinteresēts viņus sanaidot?

Kad Kristela šādās izdarībās vainoja Alekšu, tā tikai pasmējās.

— Man nav nekādas vajadzības sūtīt tev šādas bildītes, Kristel. Meklē cilvēku ar fotoaparātu...

Aleksas mājiens lika atcerēties lēdiju Ešliju, kurai ļoti patika fotografēt. Taču Bleiks bija cieši pārliecināts, ka Ešlija to nemūžam nedarītu. Turklāt viņa taču neslēpj savu aizraušanos un ne mirkli nešķiras no fotoaparāta. Ja šis 'labvēlis" būtu Ešlija,viņa taču neizbazunētu visai pasaulei par savu aizraušanos un neņemtu visur līdzi fotoaparātu. Nē, tas bija kāds cits! Privātdetektīvs, kuru Bleiks nolīga, tā arī nespēja neko noskaidrot. Toties Kristela un Bleiks šo meklējumu rezultātā mazliet nomierinājās, sapratuši, ka ne vienam, ne otram nekādas blakusaizraušanās nav un kādam tikai patīk modināt viņos greizsirdību...

Tikmēr šis "kāds" sēdēja Ņujorkas bārā un apsprieda savus tālākos plānus.

— Zvanīja mūsu fotogrāfs no Denveras... Teica, ka Bleiks un Ešlija pašlaik sveču gaismā vakariņojot restorānā. Ļoti intīmā noskaņojumā. Vārdu sakot, ja tev vēl vajadzīgi uzņēmumi, es viņam piezvanīšu,— sacīja Morgans Hess.

Semija Džo vīlusies atslīga pret krēsla atzveltni. - Tas neko nedos. Mēs salīgām fotogrāfus pa visu pasauli, bet mūsu balodīši dūdo kā dūdojuši...

Piepeši viņa sastinga un palika sēžam ar vaļēju muti, noraudzīdamās uz kādu sievieti, kura piecēlās no sava galdiņa un devās uz izeju.

Hess paplikšķināja Samantai pa roku.

— Ei! Attopies! Kas tev notika?

— Ak Dievs! - Semija Džo vēl aizvien nespēja parunāt. - Šī sieviete... Skaties! Viņa ir tik satriecoši līdzīga Kristelai! Kā divas ūdenslāses!

Hess atskatījās un vienaldzīgi novilka:

— Nu un tad?

— Pagaidām es vēl nezinu 'kas', bet tur kaut kas ir... — domīgi sacīja Semija Džo.

Alekšu Kolbiju satrauca pavisam citas problēmas.

Pirmkārt,bija pazudis viņas vīrs Deksters. Aleksai bija aizdomas,

ka kopā ar Denielu Rīsu viņš ir devies kādā bīstamā ekspedīcijā,

un sirds dziļumos to māca bažas.

*

Otrkārt, bija noticis tas, kas citos apstākļos viņu būtu iepriecinājis, bet tagad apbēdināja Viņas jaunākais dēls Stīvens šķīrās ar Klaudiju, bet, galvenais, Klaudija bija satuvinājusies ar Ādamu. Brāļiem jau tā bija saspringtas attiecības,bet tagad radās visi priekšnoteikumi, lai viņi kļūtu par ienaidniekiem. Grūti bija paredzēt , kā tas atsauksies uz Deniju, kurš turklāt vēl bija izrādījies Deniela Rīsa mazdēls, bet ar šo tipu Alekša nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās.

Un arī tas vēl nebija viss. Pēdējo rūpju pilienu viņai bija sagādājis Džefs.

Viņš vienmēr Aleksai bija paticis. Bet kā gan Džefs bija varējis apprecēties ar Pītera de Vilbisa atraitni? Ar tā cilvēka atraitni, kuru varēja uzskatīt par Felonas slepkavu! Turklāt Alekša redzēja, ka arī Džefs pats nav sajūsmā par savām laulībām. Acīmredzot enerģiskā Nikola Simpsone bija izmantojusi kādu viltību, lai viņu apprecētu.

Drīz vien šis noslēpums nāca gaismā.

Alekša piezvanīja uz Bolīvijas sūtniecību un lūdza noskaidrot, vai šādas laulības tiešām notikušas. Atbilde pārsteidza pat Alekšu, kura sen ne par ko vairs nebrīnps. Izrādījās,ka Nikola bija nolīgusi kādu krodzinieku, kurš, izmantodams to, ka Džefs bija piedzēries līdz nemaņai, pasludināja viņus par vīru un sievu. Laulības apliecība bija viltota. Tā nekur nebija reģistrēta.

Džefs, to uzzinājis, izjuta kaut ko līdzīgu atvieglojumam. Mierīgi un bez naida viņš pieprasīja Nikolai paskaidrojumus, un viņa apgalvoja, ka tā rīkojusies tāpēc, ka to mīlējusi, lai gan abus esot šķīrusi un joprojām šķirot Felona.

— čimeni nav iespējams izveidot uz meliem, Nikij! — Džefs skumji pašūpoja galvu. — Mēs tikai izmantojām viens otru.

- Tas biji tu, kas mani izmantoja!- Nikola aizsvilās. - Man bija karte, kas maksāja milzu bagātību! Bet tu atteicies no statuetes!

— Un tad tu nospriedi, ka Kolbijs maksā vairāk par seno inku relikviju, - Džefs turpināja. - Neraizējies! Es tev samaksāšu tās vērtību...

Dekss atgriezās no Paragvajas pavisam izmocīts un slims.

Viņu pasākums bija izdevies tikai daļēji. Profesoru viņi bija izglābuši, taču uz robežas tika aizturēts Deniels Rīss, un tagad bija jādomā, kā izpestīt viņu.

Taču Dekss vispār nespēja domāt. Paragvajā viņš bija sasirdzis ar malāriju un tāpēc, ar pēdējiem spēkiem pārkļuvis mājās, tūfit nonāca slimnīcā.

Alekša, ļoti nobažījusies, katru dienu gāja viņu apmeklēt un slimnīcas gaiteņos bieži sastapās ar Bleiku, kurš savukārt apmeklēja Dominiku, kurai nesen bija iztaisīta smaga sirds operācija.

Bleiks un Alekša bija tā noraizējušies par viņiem tuvo cilvēku likteņiem, ka ne viens, ne otrs nebija noskaņots saviem parastajiem savstarpējiem uzbrukumiem. Viņi tikai klusēdami apmainījās ceremoniāliem sveicieniem. Toties Kristela vairāk nekā par Dominikas veselību bija noraizējusies par Deniela Rīsa pazušanu. Viņa bieži apmeklēja Deksu, cerēdama no tā uzzināt kaut ko tuvāk, taču Dekss veselu nedēļu nogulēja bezsamaņā.

Viņš murgoja un nemaņā sauca te savu sievu, te Amandu, un tas ļoti satrauca Alekšu. Tātad starp viņas meitu un Deksu bija norisinājies kaut kas tāds, kas tagad nedeva tam mieru.

Kad Dekss daudzmaz atlaba, viņš sievai paziņoja, ka drīz atkal dosies projām.

— No kā tu gribi aizbēgt?- acis samiegusi, Alekša viņam noprasīja.

— Ne no viena,- Dekss mierīgi atbildēja. - Arī man var būt savi mazi noslēpumi.

— Vai tam ir kāds sakars ar Denielu Risu?- Alekša turpināja viņu pratināt un, kad Dekss klusēdams aizgriezās pret sienu, domīgi novilka:— Viss skaidrs.

Taču viņai nekas nebija skaidrs. "Mazi noslēpumi" - viņš bija teicis. Tie nu gan ir "mazi", ja murgos tas nemitīgi bija atkārtojis Amandas vārdu. Nu, šo problēmu varēja atrisināt. Un Alekša ar drošu roku uzgrieza Moldāvijas karaļa Galēna telefona numuru.

Braukdama uz karaļa medību rezidenci tā greznajā limuzīnā, ko tas bija atsūtījis viņai pretī uz lidostu, Alekša pārāk nepaļāvās uz viņa majestātes sentimentālajām atmiņām. Kaisle un iztēle karaļa raksturā labi sadzīvoja ar saltu aprēķinu un diplomātisku piesardzību. Un viņa jau arī nebija ieradusies, lai gremdētos senās atmiņās. Arī Galēnam droši vien bija skaidrs tās ierašanās iemesls - princis Mihais viņam noteikti jau bija pastāstījis par Amandu.

Un patiesi, nedaudz pakavējušies senajās atmiņās, Alekša un Galēns sāka runāt par bērniem.

Alekša sacīja,ka esot dzirdējusi par prinča Mihala saderināšanos ar Branskas hercogieni. Jā, pasaulē palicis tik maz personu, kūru dzīslās rit karaliskas asinis. Un apstākļos, kad viss tiek pirkts un pārdots ,šīs karaliskās asinis netiekot pienācīgi novērtētas. Par tām tagad varot runāt kā par jebkuru preci, kas tiek mērīta barelos, teiksim, par naftu, kas šobrīd ir "viscietākā* valūta...

— Jo sevišķi, ja runa ir par atradnēm Dienvidķīnas jūrā, — karalis Galēns iestarpināja.

— Tu gribi teikt,— Alekša viltīgi ieminējās, - ka esi gatavs mainīt sava dēla precību nodomus par procentu no manas daļas šajās atradnēs?

— Pārdesmit procentiem,- karalis Galēns atbildēja

— Vārdu sakot, pūra nauda no līgavas puses,- Alekša pavīpsnāja. — Taču pagaidām par šīm atradnēm noteicēji ir ķīnieši... Mēs varētu aprunāties par ko citu. Tavos īpašumos ir bagāti dabas resursi. 'Kolbiko* varētu noslēgt ar Moldāviju vienošanos par investīcijām tautsaimniecības attīstībai. Tavā rīcībā būs desmitiem miljonu dolāru...

šāds priekšlikums karalim Galēnam bija ļoti pa prātam. Viņš pašķindināja zvaniņu un lika sameklēt savu dēlu, lai Alekša varētu ar viņu aprunāties par iecerēto laulību otru pusi — par sirdslietām.

Princis Mihais neslēpa savas jūtas. Jā, Amanda viņam patīkot, ļoti patīkot. Viņa esot labsirdīga un atsaucīga, kaut arī spuraina Un, ja tēvs šo laulību uzskatot par pieļaujamu, būtu laimīgs

Amandu apprecēt. Viņš esot arī gatavs nekavējoties kopā ar Aloksu izlidot uz Ame/iku, lai bildinātu viņas meitu...

Amanda savu iecerēto vīru sagaidīja visai vēsi. Viņa visādi centās notā izvairīties. Amanda saprata, ka Mihals atlidojis ne jau tikai kaislīgas mīlestības dēļ, — starp Alekšu un viņa augstību karali Galēnu norisinājās kaut kādas sarežģītas pārrunas. Princis Amandai patika, bet ne tādā mērā, lai to precētu. Viņa mīlēja citu vīrieti. Un pirms izšķirīgā lēmuma tai vajadzēja ar viņu izrunāties.

Dekss viņai nedeva nekādas cerības.

— Esmu precējies artavu māti,— viņš palika nelokāms,— un es viņu ļoti mīlu.

Amanda mēģināja ielūkoties viņam acīs.

— Tā taču nav taisnība,Deks?...

Deksters saņēma viņas roku.

— Precies ar princi, AmandalTā būs labāk mums visiem. Lai kādas būtu manas jūtas pret tevi, es nekad nepametīšu Alekšu...

Amanda spēji atrāva roku.

— Ak Dievs! Kā es tevi ienīstulTu man to pieminēsi,Deks! Tu man to pieminēsi!...

Tajā pašā vakarā viņa princim Mihalam paziņoja, ka pieņem viņa bildinājumu...

Iznācis-no slimnīcas un nedaudz atkopies, Dekss tūdaļ sāka izstrādāt Deniela Rīsa glābšanas plānu. Viņiem ar Čārlzu Paragvajā bija savi cilvēki, kuriem izdevās noskaidrot, kurā cietumā Rīss patlaban atrodas. Tas tika sevišķi rūpīgi apsargāts. Tomēr nedrikstēja zaudēt ne mirkli, jo gadījumā, ja Denielu pārvestu uz galvaspilsētas cietumu — un tieši to Paragvajas varas iestādes gatavojās darīt-, viņu atbrīvot būtu gandrīz neiespējami.

Savus nodomus viņiem nācās uzticēt Kristelai.kuru ļoti satrauca Rīsa nozušana. Kristela svēti nosolījās, ka nevienam neko neizpaudīs, tomēr pieprasīja, lai viņi paskaidro, ko tieši nolēmuši darīt.

Dekss izklāja viņai priekšā karti.

— Šeit, — viņš iebakstīja tajā ar pirkstu, — atrodas cietums, kur ieslodzīts Deniels. Es izlidošu uz Paragvaju un, kad būšu noskaidrojis, kurā dienā viņu gatavojas pārvest uz galvaspilsētu, izsaukšu pārējos mūsu grupas kaujiniekus. Denielu smagajā mašīnā vedis pa šo ceļu... Te mēs ierīkosim slēpni...

Pēc nedēļas Kristela no Paragvajas saņēma šifrētu paziņojumu, ka nodoms izdevies.un nepacietīgi sāka skaitīt dienas un stundas. Robežas šķērsošana nebija nieka lieta. Taču Kristela intuitīvi nojauta, ka viss beigsies labi.

Viņi satikās "Mirāžā*. Visu aizmirsusi, Kristela metās Denielam * *

ap kaklu. Deniels to pārprata un atkal apliecināja viņai savu mīlestību.

— Liktenim ir labpaticis atstāt mani dzīvu, un liktenis mūs atkal savedis kopā. Es mīlu tevi, Kristel!

Kristela atkāpās.

— Bet es mīlu Bleiku. Mums ir problēmas, bet tās ir pārejošas. Man ir ģimene, Deniel!

— Bet es redzēju tavas acis un dzirdēju tavu balsi, Kristel! Kas tas bija? — Deniels neatlaidās.

— Prieks par to, ka tu esi dzīvs!— Kristela atbildēja, viņu līdzjūtīgi uzlūkodama.

— Es tev neticu... — Deniels iebilda — Tu gribi aizslēpties aiz savas ģimenes... Tu velti pretojies, Kristel! Mēs mīlam viens otru...

Uzzinājis, ka tā sieva satikusies ar Denielu Rīsu, Bleiks bija saniknots. Taču viņš nevarēja tai neko pārmest. Vienīgais, ko viņš varēja iesākt, bija uzaicināt Rīsu uz tikšanos, lai palūgtu likt mierā tā sievu.

Rīss telefonsarunā atteicās ar Bleiku tikties. Viņš paziņoja, ka dodas uz lidostu un tam nav laika. Viņš aizlidojot uz Portlendu... Un patiesi — Bleiks Keringtons panāca Rīsu ceļā uz lidmašīnu.

— Tu gribi izpostīt manu ģimeni!— Bleiks bija tā sašutis, ka sekoja Rīsam lidmašīnā. - Iegaumē un neaizmirsti — es to nepieļaušu!

Deniels paskatījās pulkstenī.

— Mēs tūlīt izlidojam. Būs prātīgāk, ja tu izkāpsi.

— Es vēl neesmu visu pateicis, — Bleiks bija nepielūdzams.

Lidotājs, kurš tikmēr bija noklausījies dispečera ziņojumu,

atskatps un sacīja:

— Tikko ziņoja, kagnainoties laika apstākļi. Mums vai nu jāizlido tūlīt, vai uz dažām stundām jāaizkavējas...

— Lidojam tūlīt! - Rīss izrīkoja.

Gaisā strīds atjaunojās.

— Viņa nekad mani neatstās! - Bleiks ar pārliecību apgalvoja.

Rīss viņu ironiski uzlūkoja.

— Kāpēc tad tā?

— Tāpēc, ka es Kristelu pazīstu!

— Tu viņu nepazīsti un negribi pazīt! Tu vienkārši viņu izmanto, jo tev tā ir ērti, bet par viņas dvēseli, par viņas jūtām tu pat neiedomājies! — Deniels viņam saniknots uzkliedza.

Viņi metās viens uz otru kā ienaidnieki. Sākās kautiņš. Dusmās neko neapjēgdami, viņi ietriecās lidotāja kabīnē un tik spēcīgi pagrūda lidotāju, ka tas ar galvu atsitās pret aizsargstiklu un zaudēja samaņu.

Lidmašīna, zaudējusi vadību, nosvērās sāniski un sāka krist lejup. Deniels, izrāvies no Bleika negantā tvēriena,mēģināja lidmašīnu iztaisnot. Zem viņiem vīdēja sniegiem klātas robainas kalnu galotnes...

— Atvelc lidotāju no aparatūras!- Rīss kliedza.

— Viņam roka iestrēgusi stūres mehānismā! Mēģini pārņemt vadību! - Bleiks tikpat izmisīgi atsaucās.

Lidmašīna strauji zaudēja augstumu...

21. nodala

*

BLEIKS piecēlās un paspēra dažus soļus. Bez dažiem nenozīmīgiem zilumiem un nobrāzumiem nekas ļauns viņam nebija noticis. Bleiks noliecās pie Rīsa — viņš elpoja, taču bija bez samaņas. Arī Rīsam bija paveicies. Un paveicies bija arī Makkennam, kaut gan paiet viņš nevarēja - kaut kas nebija kārtībā ar kāju. Lai nu kā,bet viņi bija laimīgi tikuši cauri. Bleiks paskatījās uz lidmašīnu — benzīntvertne bija pušu un no tās jau iztecējusi liela peļķe. Teju, teju varēja notikt sprādziens - un tad lidmašīna atkal uzlidotu gaisā. Un viņi kopā ar to. Kuru katru mirkli veiksme varēja pārvērsties neveiksmē.

f

— Rīs, Rīs,pamosties!- Bleiks purināja Denielu. Viens viņš divus no bīstamās vietas aizvilkt nevarēja, bet projām bija jātiek nekavējoties. — Turies, Makkein, mums tūlīt jātiek projām, pirms lidmašīna nav sprāgusi. — Un Bleiks bez žēlastības sapurināja Rīsu.

Rīss atvēra acis. Lai nu kurš, bet viņš neskaitāmas reizes bija iekūlies visādās ķezās. "Šī jau nu nebūs pēdējā,” tā nolēmis, viņš saņēmās un mēģināja pieslieties sēdus.

— Vai varēsi piecelties?— Bleiks jautāja. - Un paiet?

— Varēšu! - Deniels atbildēja un, sakopojis visu gribasspēku, patiesi piecēlās.

— Atbalsties pret mani, - Bleiks sacīja, - un mēs pa abiem lēnītēm izvilksim arī Makkennu. Mums jātiek projām pēc iespējas ātrāk.

Rīss pamāja. Viņš ne sliktāk par Bleiku saprata,kas tiem tuvākajos mirkļos draud. Ar milzīgām pūlēm viņiem tomēr izdevās tikt drošā attālumā, un visi trīs viņi varēja noskatīties iespaidīgo skatu, kad lidmašīna patiesi uzsprāga.

Briesmīgākais bija pārvarēts, un Deniels,kurš līdz šim bija turējies tikai ar milzīgu gribasspēka sasprindzinājumu, atkal zaudēja samaņu.

Šoreiz Bleiks viņu lika mierā. Atstājis Rīsu Makkenna uzraudzībā, viņš devās meklēt kādu patvērumu. Naktis Klinšu kalnos ir aukstas,un kas varēja zināt, kad viņus sameklēs glābšanas grupa. Bleiks bija pārliecināts, ka meklēšana jau ir uzsākta, taču nevarēja zināt,cik laika tā prasīs.

Bleikam arī šoreiz laimējās - turpat netālu viņš atrada nelielu namiņu, kurā, pēc visa spriežot, bija dzīvojuši meža cirtēji. Ēdiena tajā nebija, toties bija guļvietas, galds, soli un pavards — pārnakšņot un paglābties no sala tur varēja. Bleiks vienu pēc otra pārvilka uz namiņu Makkennu un Denielu, kurš samaņu gan bija atguvis, taču jutās ļoti vārgs. Bleiks bija nolēmis nedaudz atpūsties un tad sakurt ugunskurus — trīs ugunskuri ir briesmu signāls. Bet tad kā necaurredzams mūris sāka snigt sniegs - arī tas Klinšu kalnos nebija nekāds retums.

Pulkvedis Meisons avāriju cietušo meklēšanu atlika līdz ritam. Tādos laika apstākļos viņš nevarēja riskēt ar cilvēku dzīvībām, jo vairāk tāpēc, ka risķs būtu veltīgs - sniga slapjš sniegs, visur klājās migla un praktiski nekas nebija redzams. Cietušo radio klusēja, acīmredzot bija salūzusi antena.

Uzzinājis par pulkveža lēmumu, Stīvens metās pie Džefa. Džefs viņa uztraukumu saprata. Viņš pats bija noraizējies ne mazāk, tomēr saprata arī to, ka no pulkveža glābšanas grupas neko vairāk prasīt viņiem nav tiesību.

— Es izlidošu ar savu helikopteru, - Džefs sacīja.

— Es lidošu kopā ar tevi, - Stīvens uzstāja.

Džefs velti netērēja laiku, lai ar viņu strīdētos, bet pēdējā mirklī, kad viss jau bija sagatavots izlidošanai, Stīvenu vienkārši ’atslēdza’, bez garām runām spēcīgi iebelžot tam pa žokli. Tik sarežģītos laika apstākļos Džefam bija nepieciešams otrs pilots un nevis Stīvens.

— Piedod,draudziņ! - Džefs sacīja, un helikopters uzlidoja.

Klinšu kalnos vēl aizvien bez apstājas sniga. Tomēr Bleiks

lauza krēslus un neļāva apdzist trim signālugunskuriem. Var jau būt, ka tas bija bezjēdzīgi, bet varbūt tomēr ne...

Džefs pamanīja trīs liesmiņas tikai tad, kad degviela jau bija gandrīz izbeigusies un viņi ar Henku gribēja griezties atpakaļ.

Helikopters tūlīt laidās lejup, un jau pēc īsa brīža cietušie bija atrasti. Vīrieši nešķieda laiku sentimentālām prieka izpausmēm. Pirmos viņi helikopterā iecēla Makkennu un Rīsu, un tikai tad uz lidaparātu devās arī Bieiks.

Visu šo laiku Kristelai bija prātā tikai viena doma - nē, viņa nespēj bez Bleika dzīvot! Viņai nebija jāizvēlas, to viņa bija izdarījusi jau sen. Ar Rīsu viņu saistīja vienīgi ilggadēja draudzība Un viņi ja: t patiesībā arī visu bija noskaidrojuši, tai bija jāpasaka Rīsam tikai pats svarīgākais... Ja viņi paliks dzīvi, Kristela to noteikti pateiks. Starp viņiem nedrīkstēja palikt nekādi noslēpumi.

Džefs pa rāciju paziņoja, ka ir atraduši un ved mājās cietušos. Rīsu un Makkennu no lidlauka aizveda tiešā ceļā uz slimnīcu,bet Bleiks atgriezās mājās.

Kad viņam pretī iznāca tā mīļotā Kristela, Bleiks pirmo reizi visā šajā laikā jutās no tiesas laimīgs.

— Bet kur mana mazā Kristīne? - viņš, sievu apskāvis, apvaicājās. - Vai varbūt tu joprojām dzīvo ’Mirāžā"?

— Jā, ’Mirāžā",— Kristela atbildēja. - Bet nu vairs pavisam neilgu laiku. Ej atpūties! Arī es drīz būšu klāt...

Pateicīgi viņai uzsmaidījis, Bleiks devās augšā uz guļamistabu. Tam patiesi bija nepieciešams atpūsties.

Kristela apciemoja arī Denielu. Ārsti viņam bija konstatējuši smadzeņu satricinājumu, taču ne pārāk stipru, un arī Deniels bija atlaists mājās.

— Bleiks man izglāba dzīvību, gribu, lai tu to zinātu. Un vēl es velnišķīgi priecājos tevi redzēt,- viņš smaidīdams teica. — Es taču domāju, ka mūsu pēdējā saruna patiesi būs pēdējā.

— Deniel,- Kristela ļoti nopietni iesāka, - pēdējā laikā tu divas reizes esi bijis par mata tiesu no nāves, un tāpēc es nolēmu lauzt zvērestu, ko tiku devusi savai māsai Airisai. Kad tu aizbrauci no Daitonas, Airisa gaidīja bērnu no tevis. Tev ir meita, Deniel. Viņu sauc par Samantu Džozefīni vai vienkārši par Semiju Džo. Viņas mūžs nav bijis no vieglajiem, taču es ceru, ka kopā ar tevi viņai klāsies daudz vieglāk.

— Zini, Kristel, tavs paziņojums man vēlreiz satricināja smadzenes, - Deniels apjucis sacīja. - L.ai nu kā, bet priecāšos ar viņu iepazīties.

Kristela iedeva Denielam Semijas Džo adresi un devās uz "Mirāžu* pēc savām mantām. Viņa atgriezās mājās pie sava vīra -vienīgā vīrieša pasaulē, kuru tā mīlēja.

— Bet ko nozīmē mīlēt pa īstam?- Amanda jautāja Aleksai.

Lai gan saderināšanos Amanda bija atsaukusi pati, tas tomēr

bija sāpīgs trieciens tās patmīlībai. Viņa bija apjukusi un pati vairs nesaprata, ko īsti vēias un kas viņai ir mīļš. Savas dzīves skaistākos brīžus tā bija aizvadījusi ar Deksu, taču labi saprata, ka uz viņu tai nav nekādu tiesību. Bet Mihals? Var jau būt, ka viņa pamazām būtu tam pieķērusies, taču starp viņiem nemitīgi radās visādi pārpratumi un nesaprašanās. Un nu viņš bija atsaucis saderināšanos...

— Mīlēt nozīmē cienīt, apbrīnot, justies laimīgai, ilgoties, lai mīļotais vienmēr — ik mirkli būtu līdzās. Un nekad nejusties pazemotai. Ja modušās pazemojuma jūtas, tātad ir pieļauta kāda kļūda...

— Bet vai tad saderināšanās atsaukšana nav pazemojums? -Amanda apvaicājās

Godkārīgā Alekša pārāk augstu vērtēja savu plānu, lai notā atteiktos savas vēl tik jaunās un dzīvē tik maz pieredzējušās meitas iedomu dēļ. Tāpēc viņa šo jautājumu veikli pavērsa gluži pretējā virzienā.

— Esmu pārliecināta, ka tev pietiks prāta, mīlestības un smalkjūtības, lai savu rīgavaini atbrīvotu no šādām nepatīkamām izjūtām, ja tās viņam radušās. - Alekša stingri noteica. — Saplēstas vāzes var salīmēt, un tās izskatās kā jaunas. Jums priekšā visa dzīve, un es redzu savu dārgo meitiņu īstas karalienes lomā.

Amanda nopūtās. Mātes nostāja viņai tagad bija pilnīgi skaidra — Alekša darīs visu, lai Amanda apprecētu Mihalu, bet viņas pašas jūtas un vēlmes tāpēc skaidrākas nekļuva.

Un Amanda nolēma aprunāties ar Deksu. Uz Deksu varēja paļauties. Viņas acīs viņš bijaīsts varonis. Un kā nu ne! Viņš taču tik daudzus bija izglābis no drošas nāves. Ja viņš dos tai kaut mazāko cerību, viņa zinās, kas jādara, - viņa gaidīs!

Taču Dekss bija nepiekāpīgs. Viņš mīlēja Alekšu, mīlēja dziļi un patiesi un pret Amandu izjuta tikai vainas apziņu.

— Ko tu izjūti, būdama kopā ar Mihalu?— Dekss jautāja.

— Ja mēs nestrīdamies, mums kopā ir jautri un viegli, - Amanda godīgi atbildēja.

— Tad precies ar viņu, - Dekss ieteica, - gan tu redzēsi, viss būs labi.

Amanda ticēja Deksam.un šī saruna tai palīdzēja izšķirties. Viņa sameklēja Mihalu "Mirāžā' un bija tik jauka, tik maiga un tik aizkustinoša, kad viņam vaļsirdīgi paziņoja:

— Pēdējās dienās esmu izdarījusi kādu atklājumu, esmu sapratusi, ka tevi mīlu...

Mihals nespēja pretoties. Turklāt viņam ausīs vēl aizvien skanēja saruna ar Alekšu.

— Es ar jusu tēvu esmu noslēgusi darījumu, - Alekša no rīta viņam bija teikusi. — "Kolbiko" ir ar mieru izdot miljoniem dolāru, lai sekmētu jūsu zemes augšupeju...

Mihals zināja, ka tēvs ir ieinteresēts šajās laulībās. Personiskās un valsts intereses šoreiz sakrita. Viņš apskāva Amandu, tā likdams saprast, ka saderināšanās atkal ir spēkā.

Bet Amanda jutās atvieglota, ka izšķirošais solis ir sperts, -varbūt tas neveda uz viņas laimi, bet uz mātes laimi noteikti. Viņa jutās vainīga un tagad bija izpirkusi savu vainu.

Alekša par šo jaunumu bija sajūsmā, turklāt bija pārliecināta, ka viss, ko tā dara, ir darīts meitas laimes vārdā.

— Tu pārdevi mūsu meitu?- Bleiks, kurš bija noskaņots pret šīm laulībām, viņai noprasīja.

— Nopirku viņai laimīgu biļeti! - Alekša lepni atbildēja.

Lai nu kurš, bet Bleiks zināja, ko nozīmē laimīga ģimenes dzīve. Viņš ar Kristelu bija laimīgs. Un tagad, kad mājā atkal valdīja miers un kārtība, tas bija darbīgs un enerģisks kā reti kad. Tādu pašu ģimenes laimi viņš no sirds novēlēja arī saviem bērniem, taču ar skumjām redzēja,ka pagaidām nevienam no viņiem šajā ziņā nebija laimējies. Taču Bleiks ticēja nākotnei - gan dzīve visu noliks savās vietās. Augstāk par paša bērniem Bleiks šobrīd vērtēja Džefu. Viņš patiesi bija to pelnījis - brīnišķīgs jauns cilvēks, uzticams, gudrs, apveltīts ar neparasti skaidru prātu. Ne velti Bleiks viņu bija izvēlējies par savu tuvāko līdzgaitnieku - viņi bija tik radniecīgi gan enerģijas, gan saprātīgas sadzīviskas neatlaidības ziņā. Bet pēc sevis izglābšanas Bleiks gribēja dot

viņam vēl vairāk.

«

— Es vēlos, lai tieši tu mantotu sabiedrību 'Denvera-Keringtons". Kaut arī tu esi Kolbijs un par tādu gribi palikt.es tev to novēlēšu,- Bleiks Džefam nosolījās, kaut pēdējais nepavisam netīkoja pēc atalgojuma par savu pašaizliedzību Viņš bija izdarījis tikai to, ko atzina par nepieciešamu, neko vairāk.

Ādams, kurš tieši tobrīd, kad norisinājās šī saruna, gāja garām Bleika kabineta vaļējām durvīm, gluži neviļus apstājās un ieklausījās viņu sarunā.

Izdzirdis jaunumu, kas iedzēla asi kā nāvējošs duncis, viņš sakoda zobus.

“Esmu tavs vecākais dēls un to nepieļaušu, tēvs! Nezinu, kā, bet es tev to neļaušu!” viņš klusībā nosolījās.

Pagaidām Ādams darīja visu, lai iekarotu Klaudiju. Šajā sievietē viņš saskatīja radniecīgu dvēseli- ari viņai taču gribot

negribot bija jāsamierinās ar otršķirīgu lomu bagātajā Keringtonu impērijā,kaut gan patiesībā viņa bija pelnījusi pašu augstāko stāvokli. Viņiem abiem bija pietiekami daudz enerģijas un ambīciju, lai apvienotiem spēkiem apgrieztu šo impēriju kājām

gaisā.

Ādams nevarēja ciest Stīvenu, kurš gāja savu ceļu un, pēc Ādama domām, tikai tēloja neatkarīgo, lai gan patiesībā ne soli nevarēja paspert bez Bleika ziņas. Toties Ādams nevienam nedomāja pakļauties. Viņš zināja, ka reiz kļūs par visas šīs impērijas valdnieku. Vismaz viņš to gribēja, pēc tā ilgojās. Un šī mērķa labad bija gatavs uz visu. Pat uz šķietamu paklausību un padevību.

Stīvens, kuru paša dubultdzīve bija neizsakāmi nomocījusi, beidzot pieņēma lēmumu. Tas nebija viegli. Denijs bija pieķēries Klaudijai, un Stīvenam likās, ka viņš cenšas saudzēt sievu un dēlu, kaut gan īstenībā viņš neatrisinātu problēmu kalnam ļāva augt augumā,izsitot pamatu no kājām gan sev, gan Lūkam, gan Denijam un Klaudijai. Beidzot viņi ar Klaudiju izšķīrās. Nu bija jāsper vēl viens apņēmīgs solis — kopā ar Deniju jāpārceļas pie Lūka. Stīvens saprata, ka spēj arī to, un atviegloti uzelpoja. Pārkāpis slieksni, kuru tik ilgi nebija spējis pārvarēt, atklāti atzinis, ka, jā, mīl vīrieti, nevis sievieti, ka tā ir viņa dzīve un tāpēc ir tiesības prasīt, lai to cienītu, viņš pēkšņi izbaudīja sen aizmirstu brīvības izjūtu. Viņš bija bezgala pateicīgs Lūkam, kurš sen bija centies viņu par to pārliecināt. Stīvens beidzot bija atguvis pats sevi. Viņš nepazemoja sevi ar meliem, nemeklēja aizstājējus, nemeloja ne sev, ne citiem. Un tā bija īsta laime.

Deniels Rīss iegriezās pēc Kristelas- ar savu lidmašīnu viņš gatavojās lidot uz Ņujorku iepazīties ar meitu. Kamēr Kristela atvadījās no Kristīnes, Bleiks aicināja Rīsu iedzert pa lāsītei džina ar toniku.

— Esmu pateicīgs, ka tu man uztici Kristelu, - Deniels sacīja.

— Es uzticos Kristelai, — Bleiks atbildēja.

— Un pareizi dari! - Rīss piekrita. — Kaut arī man to nav viegli atzīt - jūs esat saderīgs pāris.

Tad viņi pacēla glāzes, apliecinot savstarpēju cieņu - īsti vīri vienmēr prot atrast kopēju valodu.

Semiju Džo dzīve nebija lutinājusi. Šī ārēji trauslā meitene mācēja sevi aizstāvēt un pieņemt skarbus lēmumus. Viņas ģimenes dzīve ar Stīvenu bija izirusi - un ne jau tikai viņas vainas dēļ vien. Keringtonus tā necieta. Visus bez izņēmuma. Arī savu krustmāmiņu Kristelu ne. Semija Džo viņu uzskatīja par divkosi un liekuli. Viņa neticēja tās labsirdībai, neticēja, ka Kristela vēl viņai labu, un centās turēties no tās tālāk. Tāpēc radinieces ierašanās Ņujorkā, lai viņu satiktu, Semiju Džo nepavisam neiepriecināja.

Par krustmātes Kristelas vizīti viņai pateica Rita, jauna aktrise, kuru Semija Džo nesen bija uzaicinājusi apmesties pie viņas. Šo meiču Semija Džo bija sastapusi kafejnīcā, kur bieži mēdza iegriezties. Rita bija zaudējusi darbu un fīdz ar to arī mitekli. Viņa tur bija sēdējusi tik vientuļa, nelaimīga un apjukusi... Semijai Džo bija sameties viņas žēl. Arī viņai dzīvē bija gājis visādi, tāpēc tā juta līdzi šīs meičas nelaimēm. Turklāt — un, to iedomājoties, Semijas Džo lūpās pavīdēja sarkastisks smīns - Rita bija neparasti līdzīga tās krustmātei Kristelai. Semija Džo izjuta neizskaidrojamu prieku, iedomājoties, ka viņa palīdz šai granddāmai! Klusībā viņa Ritu pat sauca par Kristelu. Bet nu krustmāmiņa bija pagodinājusi viņu ar savu vizīti un pat ielūgusi vakariņās ar Ritas starpniecību, protams, jo Semiju Džo tā nebija sastapusi mājās.

Viņas satikās nelielā mājīgā restorāniņā netālu no Semijas Džo dzīvokļa. Krustmāmiņa nebija ieradusies viena, kopā ar to bija kāds visnotaļ impozants viņas vecuma vīrietis. Taču Semija Džo šī svešinieka dēļ ir nedomāja smalki izturēties pret Kristelu.

— Vai tu man Denverā nelasīji pamācības un neaizrādīji, ka par ierašanos vajag brīdināt, nevis nokrist kā no gaisa ne sauktai, ne lūgtai? — sveiciena vietā Semija Džo tūdaļ pārgāja uzbrukumā.

— Es gribu tevi iepazīstināt ar kādu cilvēku, - Kristela iesāka, nelikdamās ne zinis par krustmeitas kareivīgo toni. - Un, lūdzu, atvaino, ka nebrīdināju...

— Man tava atvainošanās pie vienas vietas... — Semija Džo atcirta tikpat rupji.

— Rāmāk, meitenīt! - sarunā iejaucās svešinieks. - Tev pret savu krustmāti jāizturas ar lielāku cieņu.

— Un kas tu tāds būtu? Tētiņš, vai? - Semija Džo ņirgādamās noprasīja.

— Tieši tā! - Rīss viņai ļoti nopietni atbildēja.

Semija Džo ar izsmieklu viņu nopētīja, tad palūkojās uz Kris-telu, taču viņi abi bija pavisam nopietni un noraudzījās viņā ar savādu, pretimnākošu neatlaidību...

Un Semija Džo piepeši apjuka. Kur gan bija pagaisusi viņas slavenā pašpārliecība? Viņa jutās kā maza meitene,kas nosēdināta divu pieaugušo priekšā, kuriem nez kāpēc ir tiesības izlemt viņas likteni...

Kristela tai uzmundrinoši uzsmaidīja un drīz vien aizgāja, negribēdama traucēt tēva un meitas sarunu. Viņa bija priecīga, ka galveno ir paveikusi — savedusi viņus kopā. Tālākais jau bija atkarīgs no Rīsa.

Kad Kristela atgriezās mājās, viņu gaidīja daudz jaunumu. Vispirms jau tas, ka vistuvākajā nākotnē viņiem visiem vajadzēja doties uz Moldāviju, lai piedarītos Amandas un prinča Mihala kāzu svinībās. Bleiks uzskatīja, ka šajās kāzās jāpiedalās visai viņa ģimenei, un pat nedaudz sastrīdējās ar Alekšu, kura negribēja ielūgt Dominiku Devero — Bleika mīļoto māsu. Šobrīd Alekša nebija ieinteresēta strīdos un, kad Bleiks uzstāja, arī Dominiku ierakstīja lūgto viesu sarakstā.

Lūku ielūdza Stīvens pats uz savu atbildību. Viņu kopīgā parādīšanās šajā ārkārtīgi svinīgajā ceremonijā būtu ne mazāk nozīmīga kā karaliskās kāzas. Lūks to ļoti labi apzinājās un mēģināja atteikties. Taču Stīvens viņu pārliecināja.

— Vai tu pats man nemācīji,ka jābūt godīgiem? Tad būsim godīgi!

Un Lūks ielūgumu pieņēma.

Otrs jaunums bija daudz nepatīkamāks. Kristelas prombūtnē kāds bija mēģinājis nolaupīt Amandu. Uzbrukums bija izdarīts mašīnai, kurā vajadzēja iekāpt arī Mihalam, bet viņš to nepaspēja. Tāpēc nebija skaidrs, kuru no viņiem bandīti gribēja nolaupīt —

Mihalu vai viņu? Bija iejaukusies policija un viss beidzies laimīgi, kaut gan uzbrucēji tā ari bija palikuši nenotverti. Tagad Bleiks bija ļoti nobažījies par savas ģimenes drošību un izstrādājis veselu aizsardzības pasākumu plānu, kas būtu jāievēro ceļojumā uz Moldāviju.

Mihala miesassargs Jurijs dedzīgi lūdza piedošanu - viņš bija ļoti apbēdināts par notikušo un apgalvoja, ka viņa praksē kaut kas tāds atgadījies pirmo reizi, taču Mihals viņu mierināja:

— Neviens tev neko nepārmet, Jurij! Tu mums kalpo jau ilgus gadus. Un tu mani pazīsti no bērna kājas. Neviens nešaubās par tavu centību un godīgumu.

Mihals centās Bleiku pārliecināt, ka viņš un tā ģimene var paļauties uz Moldāvijas policiju un armiju, tomēr Bleiks deva priekšroku pats saviem drošības pasākumiem.

Pēc dažām dienām Kristela uzzināja jaunumus no Ņujorkas -viņai piezvanīja Deniels.

— Paldies par Semiju Džol- Viņa dzirdēja tā balsi klausulē. - Mums abiem ir ļoti interesanti. Taču man tev kāds lūgums. Drīzumā man jādodas kādā nelielā ceļojumā, un es, protams, esmu nolēmis atgriezties sveiks un vesels,bet, kā tu pati saproti, -daudz kas var notikt. Tāpēc es lūdzu tevi - nepamet manu meitu. Viņa, protams, nav nekāds zelta gabaliņš, taču, kāda nu ir, tāda jāņem par labu. Vai tu apsoli?

Kristelai nebija viegli pieņemt lēmumu. Deniels to juta un gaidīja.

— Runa jau nav par mani, - Kristela centās izskaidrot savu vilcināšanos. - Sernija Džo mani necieš. Viņa neatzīst manu ietekmi, kaut esam no vienas ģimenes...

— Tu pateici galveno — jūs esat no vienas ģimenes,— Rīss neatlaidīgi uzsvēra. — Apsoli man, Kristel!

— Nu labi, es apsolu! — Kristela nopūtās. - Un lai Dievs mūs visus sargā!

Pirmskāzu kņadā, kurā gribot negribot bija iesaistītas gan Kolbiju - Deksteru, gan Keringtonu dzimtas, nepiedalījās tikai Džefs Kolbijs. Viņu ļoti nopietni bija aizrāvusi, savaldzinājusi un apbūrusi pievilcīgā lēdija Ešlija, kura bija ieradusies Denverā,lai uzņemtu impērija^ galvas - Bleika fotouzņēmumu sēriju. Ešlijai bija arī kāds slepens mērķis - viņa gribēja savaldzināt pašu ■imperatoru', jo tik pievilcīgi un gudri vīrieši tās ceļā bieži negadījās, bet par savām sievišķīgajām spējām daiļā lēdija nešaubījās. Laimīgā kārtā neuzvaramā Ešlija bija arī gudra-ieraudzījusi Kristelu un Bleiku līdzās,viņa tos pienācīgi novērtēja. Šīs laulības nebija no tām, kuras vērts pakļaut kārdinājumiem — viņi abi bija kā radīti viens otram. Tomēr Bleika fotouzņēmumu sērija izdevās neparasti veiksmīga. Viņš augstu novērtēja šo meistardarbu un pašu meistari un ielūdza nepārspējamo lēdiju Ešliju pievienoties Moidāvijas braucējiem, lai fotografētu karaliskās kāzas.

šis priekšlikums lēdijai Ešlijai likās vilinošs. Viņai patika eksotika un... Džefs. Viņš bija tāda paša tipa vīrietis kā Bleiks,tikai daudz jaunāks,nesaistīts un iemīlējies. Iemīlējies, nesaistīts un tomēr... Viņa attieksmē pret to slēpās kāda mīkla. Viņa to neatturami pievilka — to Ešlija juta, taču kaut kas šo vīrieti no viņas it kā atturēja, bija kaut kas tāds, kas stāvēja tam ceļā. Lai nu kā, bet lēdija Ešlija bija apņēmusies šo mīklu tuvākajā laikā atminēt. Un viņa pieņēma Bleika uzaicinājumu.

22. nodala

9

ALEKŠA, Amanda un Mihals uz Moldāviju izlidoja pirmie. Amanda bija jāstāda priekšā galmā, un tā bija īpaša ceremonija. Viņai bija nepieciešams iepazīt arī citas galma ceremonijas un pierast pie tām.

Nevarēja teikt, ka Mihals nebūtu Amandā iemīlējies, taču viņš bija audzināts kā īsts princis un valsts intereses vienmēr stādīja augstāk par personiskajām. Viņš bija pieradis sevi uztvert kā valsts dzīves sastāvdaļu, tāpēc visu darīja pēc noteiktiem priekšrakstiem. Amandai tas savukārt ļoti krita uz nerviem. Viņa bija audzināta personības brīvības garā un katru personiskās gribas izpausmi uzskatīja par likumu. Mihala disciplinētību tā uztvēra kā vienaldzību pret sevi, tai šķita, ka viņš to nemīl, tāpēc centās viņu atraisīt, panākt, lai viņš aizmirst savus pienākumus. Tas savukārt šokēja līgavaini. Viņš mēģināja savaldīt stihisko

Amandu, bet Amanda — izlobīt no nosacītību mundiera īsto Mihalu.

Ceļojums norisēja veiksmīgi, bez nepatīkamiem starpgadījumiem. Līgavai un viņas mātei pilī tika ierādīti krāšņi apartamenti, kuros vēl jautās kaut kas no apburošās vecmodīgās greznības, tik raksturīgas pārturkotajiem grieķiem, kuri tik ilgi bija valdījuši šajā pilī.

Amandai un Aleksai viss šeit bija jauns - nesteidzīgais dzīves ritms, kalpu dienvidnieciskais laiskums; likās, ka viņas nonākušas pagājušajā gadsimtā. Galma dzīve Amandai atgādināja provinces teātra izrādi, tikai šajā izrādē aktieri nēsāja īstus briljantus. Viņai te daudz kas likās smieklīgs, arhaisks un muļķīgs. Muļķīgi viņai likās arī tas, cik nopietni Mihals ievēroja visas šīs blēņas. Nē, Amanda nespēja novērtēt Moldāvijas karalistes varenību. Viņai nepiemita izlikšanās spējas. Un trūka arī godkārības, kas piemita tās mātei.

Karalis Galēns ārkārtīgi labvēlīgi pieņēma savu nākamo vedeklu un karaliskā augstsirdībā viņai sacīja:

— Mans dēls jau man teica, ka jūs esot skaista, taču nepateica, ka tik ļoti skaista. Esmu pārliecināts, ka jūsu gudrība neatpaliek no jūsu skaistuma, un tas nozīmē, ka būšu laimīgākais vīratēvs pasaulē.

— Pateicos, jūsu augstība! - Amanda ar etiķetē paredzēto reveransu atbildēja, un Alekša jutās gandarīta, ka viņas pūliņi nav bijuši velti.

Karalis, iegrimis sarunā ar Alekšu, atgāja sānis, un Amandai tika stādīta priekšā... Branskas hercogiene. Tas viņai bija liels pārsteigums, turklāt visai nepatīkams. Amandai pat prātā nebija ienācis, ka Mihala bijusī fīgava piedalīsies viņu kāzās. Kas gan tai te bija meklējams! Taču, kad viņa savu sašutumu izteica Mihalam, tas to vienkārši nesaprata.

— Ceru, kātu nekad vairs publiski neatklāsi savas jūtas, - tas ir nepieklājīgi, — viņš tēvišķīgi pamācīja savu pārāk impulsīvo līgavu. — Ļoti iespējams, ka Helēna būs tava galma dāma, un, lai ko jūs viena par otru domātu, jūs abas izpildīsiet savus galma pienākumus.

— Bet viņa tačju ir tevī iemīlējusies!- Amanda neslēpa sašutumu.

- Jā, viņa mani mīl, bet atteicās no savas laimes valsts interešu labā, - Mihals tikpat pamācīgi turpināja. - Par to viņa ir pelnījusi cieņu.

- Varbūt tu ar mani arī precies tikai valsts interešu labā?-Amanda saniknota noprasīja.

- Nē, Amanda, es tevi mīlu, — Mihals maigi iebilda. — Tevi nevar neiemīlēt. Taču es ļoti priecājos, ka mana mīlestība kalpos manas valsts interesēm.

— Un ja nu nekalpotu?- Amanda neatlaidās.

— Kālab par to prātot, ja mēs varam būt laimīgi? - Mihals viņu pārtrauca ar kvēlu skūpstu.

Un Amandai pagaidām nācās samierināties ar šādu atbildi.

Galēris pieņēma personiskajā audiencē Kolbija Dekstera kundzi. Viņi sēdēja viens otram pretī un atcerējās pagātni. Kad Galēns vēl bija tikai troņmantnieks, viņš bija neprātīgi iemīlējies kādā jaunā un burvīgā anglietē. Viņi bija ilgojušies pavadīt kopā visu mūžu. Taču toreiz jaunā angliete vēl nebija naftas karaliene, tā ka valsts intereses nesakrita ar personiskajām. Karalis tēvs nebija atzinis šādas laulības par līdztiesīgām un aizliedzis dēlam precēties. Toties Galēns ne tikai bija atļāvis precēties dēlam, bet arī pats taisījās atgūt zaudēto. Kas viņu uz to mudināja? Jaunības mīlestība? Vēlme ciešāk piesaistīt sev "Kolbiko' miljonus? Galēns nekad neatklāja savas patiesās jūtas. Tas būtu nepieklājīgi, taču izturējās kā kaislīgs un nepacietīgs mīlētājs.

Tomēr Alekša nesteidzās krist karaliskajos apkampienos, kaut arī karali strikti neatraidīja. Par spīti savai nevaldāmajai godkārībai, viņa tomēr bija ļoti pieķērusies vīram un savas laulības uzskatīja par veiksmīgām, kaut arī viņi ar Deksu bieži strīdējās. Viņa vēl nebija gatava tik izšķirošam solim un to no sava senā drauga Galēna neslēpa.

Senajam draugam Aleksas pieķeršanās vīram diez ko nepatika, jo sevišķi tāpēc, ka vēl nesen Alekša tam bija dedzīgi klāstījusi par savām ģimenes nesaskaņām un viņš bija cerējis uz vieglu uzvaru. Būdams sieviešu luteklis, viņš par gala iznākumu nešaubījās, bet pagaidām bija ar mieru turpināt galantu mīlas rotaļu, kas bija pa prātam abiem.

Helēnas lūpas bija savilktas ierastā smaidā. bet sirdī viņai kūsāja naids. Daudz labāk tai būtu paticis, ja Mihala jaunā līgava būtu neglīta un ne tik pašapzinīga. Toties tagad jo saldāka būs Helēnas uzvara! Gan viņa drīz salauzīs šīs svešzemnieces iedomību un tā pilnīgi nonāks viņas varā. Kas gan bija šī niecība līdzās visvarenajai Helēnai? Ne viņa ko saprata, ne zināja valodu, drīz vien tā jutīsies nožēlojama un vientuļa. Galu galā viņa vēl būs spiesta izlūgties visu godātās Branskas hercogienes draudzību.

Helēnai ne prātā nenāca atteikties no Mihala. Agri vai vēlu viņš atgriezīsies pie viņas. Viņi kopā bija aizvadījuši bērnību un jaunību, viņi saprata viens otru no pusvārda.

Taču vispirms Helēna bija nolēmusi pārmācīt šo pašpārliecināto svešzemnieci un tūlīt arī stājās pie šī nodoma īstenošanas. Kādā nc galma pieņemšanām viņa uzņēmās patīkamo pienākumu parādīt Amandai dārzu, un, rāmi pastaigādamās pa burvīgajām alejām, smaidīdama pilināja greizsirdības indi savas nākamās pavēlnieces sirdi.

- Domāju, jums nav noslēpums, ka jūsu laulības galvenokārt tiek noslēgtas valsts interesēs, - viņa tēlotā padevībā runāja. - Mihals joprojām mīl mani. Mūsu mīlestība ir izturējusi laika pārbaudi, to nav iznīcinājusi jūsu saderināšanās un neiznīcinās arī laulības. T āda ir galma dzīve. Es nojums neko neslēpju. Galma dzīve ir pilna intrigu, bet es neesmu intrigante...

Jau tajā pašā vakarā Amandai bija izdevība pārliecināties, ka Helēna viņai teikusi taisnību. Iegājusi sava līgavaiņa apartamentos, Amanda tur ieraudzīja Helēnu skūpstāmies ar Mihalu. Amanda apcirtās un skriešus metās projām.

— Kāzas nenotiks!— viņa aizelsusies paziņoja mātei. - Mēs braucam projām — un tūlīt.

Taču nākamajā dienā galmā rīkoja pieņemšanu par godu līgavas amerikāņu radiem, kurus gaidīja ierodamies no rīta. Lidmašīna jau bija ceļā. Tikšanos atsaukt bija par vēlu.

— Es visiem pateikšu, ka tu esi saaukstējusies un nevari piedalīties pieņemšanā, - Alekša piesardzīgi ieminējās. — Tikmēr viss noskaidrosies. Bet tagad mēģini nomierināties un atceries, ka laime vienmēr ir kompromiss.

Bleiks un Kristela pirms aizbraukšanas vēl steidzās šo to neatliekamu nokārtot, kad gluži negaidīti pie viņiem ieradās Dekss.

— Nāku ar sliktām ziņām, — viņš sacīja, — taču esmu spiests jums tās pateikt. Rīss ir gājis bojā.

Kristelai tas bija smags trieciens, un arī Bleiks notikušo ļoti pārdzīvoja. Izrādījās, ka Rīss lidojis glābt kādu amerikāņu žurnālistu, kurš Lībijā bijis aizturēts kā ķīlnieks. Operācija bijusi sīki izplānota un sākums bijis paredzēts tieši pulksten divpadsmitos. Rīss ar savu pārinieku jau bijuši cietumā, kad viņi pamanīti, un cietumsargi atklājuši uguni. Rīss ticis nogalināts. Pārinieks izvedis žurnālistu, bet Rīsu atstājis viņa vietā. Deniels būtu rīkojies tieši tāpat.

— Jā, - Kristela piekrita. - Tieši tāpat! Bet tā taču ir briesmīga nelaime Semijai Džo! Viņa tikko bija atguvusi tēvu, viņi tikko sāka viens otru iepazīt. Un nu viņa atkal ir bārene!

To, ka ir pazudis grāmatizdevējs un zirgaudzētājs multimiljonārs Deniels Rīss, Semija Džo uzzināja no laikrakstiem. Šī ziņa viņā izraisīja divējādas jūtas. Tai bija viņa no sirds žēl. Pēc tās ieskatiem viņš bija lāga vīrs, ar kuru tā būtu varējusi atrast kopēju valodu. Tomēr viņa pārāk maz bija viņu pazinusi, lai zaudējums to dziļi sāpinātu. Tad jau drīzāk viņa izjuta pateicības jūtas, jo tagad bija kļuvusi par milzu bagātības īpašnieci, bija ieguvusi to visu, kas tik ilgus gadus tai bija liegts. Semija Džo nolēma nekavējoties izmantot savu materiālo varenību. Viņa gribēja pamēroties spēkiem ar Keringtonu ģimeni un nolikt viņus visus pie vietas. Sevišķi gribēja parādīt garu degunu savai krustmāmiņai Kristelai, kura par sevi bija pārāk augstās domās.

Vispirms Semija Džo devās uz Deniela fermu ‘Delte Ro", kur viņš aizrautīgi bija nodevies zirgkopībai. Viņa visiem lika saprast, ka tagad ir pilnīga noteicēja pār visu. Tēvs bija teicis, ka pārrakstīs testamentu un iecels viņu par vienīgo mantinieci.

Čārlzam, ilggadējam Rīsa līdzgaitniekam visos viņa bīstamajos pasākumos un reizē arī viņa fermas pārvaldniekam, valdonīgās un pašpārliecinātās Samantas ierašanās bija liels pārsteigums. Viņš tomēr nesāka ar to strīdēties, jo pārāk stipri bija mīlējis Denielu un tagad bija tik ļoti bēdu nomākts, ka tam nebija ne mazākās vēlēšanās skaidrot attiecības ar viņa meitu.

Testamenta atvēršana bija paredzēta nākamajā dienā. Advokāts bija uzaicinājis arī Kristelu, taču viņa nevarēja ierasties, jo kopā ar vīru bija aizlidojusi uz Moldāviju. Semija Džo par viņas prombūtni arī neskuma. Toties viņu dziļi sarūgtināja kāds visai būtisks testamenta punkts, ar kuru tā nepavisam nebija rēķinājusies; lai gan testamentā bija norādīts, ka viņa ir vienīgā Deniela Rīsa īpašumu, to skaitā arī zirgaudzētavas "Delte Ro*, mantiniece, visas finansu operācijas, kas saistītas ar šo īpašumu, drīkstēja veikt tikai pilnvarotā persona, par kuru Rīss bija iecēlis Kristelu Grāntu Keringtonas kundzi.

— Novilka bēgu, uz lāci kritu, — Semija Džo novērtēja situāciju, kādā bija nonākusi. Viņa atkal bija atkarīgās pozīcijā, kuru tā ienīda un no kuras tik ļoti vēlējās atbrīvoties. Samierināties un pieņemt notikušo nebija tās garā. Viņa bija pilna apņēmības kaut vai tiesas ceļā tikt vaļā no Kristelas aizbildnības.

Lidojuma galamērķi Keringtonu ģimene sasniedza laimīgi. Par to, ka starp kāzu viesiem būs arī Lūks un Klaudija, Bleiks uzzināja tikai pašā pēdējā brīdī un iepriecināts, protams, nejutās, taču savu nepatiku neizrādīja. Viņš taču pats bija Stīvenam teicis, ka pieņems viņa izvēli, lai kāda tā būtu. Un dēls bija izvēlējies. Tēvam vajadzēja ar to rēķināties. Bleikam bija ļoti grūti pārvarēt psiholoģisko barjeru, lai pieņemtu to, kas viņam bija nepieņemams, bet tagad viņš, šķiet, bija ticis ar to galā. Ja šo barjeru bija pārvarējis dēls, tā bija jāpārvar arī tēvam.

Stīvens bija izvēlējies Lūku. Bet Klaudija? Arī viņas klātbūtne Bleikam izraisīja zināmu diskomforta sajūtu. Tiesa gan, Bleiks augsti vērtēja viņas lietišķās īpašības, ne velti viņš tai bija uzticējis viesnīcas pārvaldīšanu. Un viņa nevainojami tika ar to galā. Kopumā Bleikam pret viņu bija iabvēlīga, pat draudzīga attieksme, taču tam nepatika viņas tuvināšanās ar Ādamu. Viņš paredzēja, ka tas visai ģimenei varētu radīt nopietnus sarežģījumus, jo pazina sava vecākā dēla nelīdzsvaroto un pretenciozo raksturu. Viņš bija Ādamu brīdinājis, taču Ādams viņa aizrādījumus demonstratīvi ignorēja. Arī Klaudija pie katras izdevības uzsvēra , ka ir neatkarīga. Vārdu sakot, Bleikam bija krietni jāpalauza galva, kā izturēties pret patmīlīgajiem un godkārīgajiem jaunajiem cilvēkiem, kas tik cieši bija saistīti ar tā impēriju.

Grandiozajā pieņemšanā, kur svinīgi tika stādīti priekšā abu ģimeņu locekļi, nepiedalījās līgava. Viesiem tika paziņots, ka viņa jūtoties nevesela. Bleiks tūlīt nojauta kaut ko nelāgu. Pēc pieņemšanas viņš nekavējoties devās pie meitas, lai noskaidrotu, ko tas viss nozīmē. Amanda tēvam apgalvoja, ka Mihals ir viņu smagi aizvainojis un kāzas nenotiks.

— Pašlaik tu esi apjukusi un aizvainota, bet dusmas ir slikts padomdevējs, - Bleiks meitai sacīja. - Tev rūpīgi jāapsver visi ■par* un *pret’ un kā pieaugušam cilvēkam jāpieņem lēmums. Lai kāds tas būtu, es būšu tavā pusē.

Pēc tam viņš nolēma aprunāties ar Mihalu.

— Es nešaubos, ka jūs mīlat manu meitu, - ar šādiem vārdiem finansu magnāts iesāka sarunu ar troņmantnieku, - taču dzīve man ir iemācījusi, ka daudzi mīlestību nesaista ar uzticības zvērestu. Es jūs uzskatu par godīgu cilvēku...

— Par manu godīgumu varat nešaubīties, — Mihals dedzīgi atbildēja. - Jebkuros citos apstākļos es turētu zem sava goda izlūgties jūsu uzticēšanos, taču tagad es jūs lūdzu man ticēt: es nedarīju neko tādu, kas varētu aizskart vai apvainot manu līgavu!

Un Bleiks viņam noticēja.

Kad par Helēnas intrigām uzzināja Galēnš, viņš ļoti noskaitās. Nevarēja pieļaut, lai šī mazā intrigante aizšķērsotu ceļu miljoniem, kuriem teju, teju vajadzēja sākt plūst uz viņa panīkušo valsti. Galēns izsauca Helēnu un viņas tēva vārdā piedraudēja tai ar bargu sodu. Tieši Branskas hercogs pirmām kārtām bija ieinteresēts saņemt atbalstu no naftas sabiedrības "Kolbiko', kuru pārstāvēja Hgavas māte. Bet Helēnas tēvs, kā visi labi zināja, bija neparasti nežēlīgs vīrs.

Helēna karalim izlūdzās piedošanu un atvainojās arī Amandai, atzīdama, ka vēlamo uzdevusi par īstenību.

Bleiks pierunāja Amandu pieņemt viņas atvainošanos. Nu vairs kāzām šķēršļu nebija. Kāzu ceremonijas priekšvakarā Branskas hercogiene aizbrauca, un tas Amandu ļoti iepriecināja — tās aizbraukšanu jaunā amerikāniete atzina par labu zīmi savām laulībām.

Beidzot pienāca dižo svinību diena. Galvaspilsētas galvenā katedrāle, kur bija jānotiek troņmantnieka laulibām, bija krāšņi izrotāta ziediem, sniegbalto liliju saldā smarža saplūda ar vīraka sveķaino dvesmu. Arhibīskaps sāka ceremoniju. Nu viņš jau līgavainim jautāja, vai tas ir ar mieru ņemt par sievu jaunavu Amandu Keringtonu. Mihals atbildēja:

— Jā, esmu.

Tad viņš to pašu jautājumu uzdeva līgavai un saņēma tādu pašu atbildi.

Bīskaps tos pasludināja par vīru un sievu. Klātesošie neviļus noslaucīja pa asarai — tik jauks bija šis jaunais pāris un tik daudz cerību ar šīm laulībām saistījās!...

Taču, izejot no katedrāles, visas cerības pagaisa kā dūmi. Katedrāle bija ielenkta, un visi, kas no tās iznāca, tika apcietināti. Kāzu viesus sagrāba, iegrūda mašīnās un aizveda. Karaļa apsardze mēģināja pieveikt dumpiniekus, sākās apšaude. Kliedzieni, ievainotie, nogalinātie...

Ešlija to visu drudžaini filmēja. Bet tad pēkšņi kinokamera izkrita tai no rokām, bet viņa pati lēnām sāka slīdēt lejup - tai bija trāpījusi slepkavas lode.

Karalis un jaunlaulātie jau bija aizvesti. Karalis bija ievainots, iespējams, pat nogalināts.

Valsts apvērsums bija noticis. Karaļa despotija Moldāvijā bija beigusi pastāvēt. Visa vara bija pārgājusi tautas rokās. Tā vismaz tika paziņots.

Veiksmīgi organizēto sazvērestību bija vadījusi vesela valsts darbinieku koalīcija ar kara ministru un Branskas hercogu, Helēnas tēvu, priekšgalā. Jaunā valdība ne mazāk par karali Galēnu bija ieinteresēta amerikāņu kapitālu iesaistīšanā valsts ekonomikā, tāpēc amerikāņu viesiem izrēķināšanās nedraudēja. Tomēr viņus gribēja krietni pabiedēt, lai tie neuzdrošinātos atteikties no sadarbības priekšdienās. Turklāt apvērsums nebija noticis bez upuriem, kuri bija arī amerikāņu vidū.

Apšaudes laikā nāvīgi ievainoja Lūku, un viņš izmisušā Stīvena rokās nomira. Redzēdams sava pieaugušā dēla asaras, Bleiks piesteidzās pie viņa, lai mēģinātu mierināt un uzmundrināt.

- Es saprotu tavas sāpes, dēls, - Bleiks sacīja. - Bet tev ir jāzina, ka sāpes, kaut arī tikai pamazām, tomēr pāriet, bet skaistie mirkļi, ko esam aizvadījuši kopā artiem, ko mīiam, paliek vienmēr. Es maldījos. Man likās, ka tu būtu laimīgāks, ja dzīvotu tā, kā esmu pieradis dzīvot es. Tagad es pārliecinājos, ka tavi principi nav sliktāki par manējiem. Es mīlu tevi, Stīven. Man ir sāpīgi redzēt, kā tu ciet, un es nežēlotu savu dzīvi, ja varētu tev palīdzēt...

- Paldies, tēvs! — Stīvens aizkustināts Bleikam pateicās, taču tēva līdzjūtība nespēja mazināt viņa sāpes, tās nezaudēja savu skaudrumu.

Arī Bleikam ap sirdi nebija daudz vieglāk, viņš nezināja, kas noticis ar Kristelu, un baidījās, ka varētu būt noticis ļaunākais. Zinādami, cik ļoti Bleiks viņai pieķēries, dumpinieki centās Kristelu izmantot, lai iespaidotu viņas vīru. Kara ministrs lika Kristelai parakstīt vēstuli, kurā viņa it kā lūdza, lai vīrs piekrīt ekonomiskai sadarbībai ar jauno režīmu. Kristela kategoriski atteicās. Pat tad, ja tas viņai maksātu dzīvību, viņa nekad nebūtu ar mieru atbalstīt šo varmāku un slepkavu pretīgo šantāžu. To viņa arī bez aplinkiem pavēstīja kara ministram. Bleiks uz viņu varēja paļauties.

Kārdinošs priekšlikums tika izteikts arī Bleika māsai, apburošajai Dominikai Devero. Viss ģenerālštābs esot viņas balss un talanta savaldzināts, viņu aicināja padzīvot karaļa vasaras rezidencē kara ministra aizgādnībā un sniegt dažus koncertus. Ministrs lika saprast, ka no viņa puses tas ir vairāk nekā tikai draudzīgs ielūgums.

- Jūs mūs ļoti atbalstīsiet, - viņš centās Dominiku pierunāt, — tautai nepieciešamas cildenas izrādes. Bet jūsu dziedāšana apskaidro dvēseli.

- Spriežot pēc jūsu dvēselēm, tas gan nav manāms, -Dominika atbildēja — Labprātīgi es jūsu valstī neuzkavēšos pat piecas minūtes!

Pārāk ilgi turēt ieslodzījumā vareno amerikāņu naftas magnātu nebija jauno valsts vadītāju interesēs. Tas varēja izvērsties par starptautisku skandālu. Bleikam tika paziņots, ka jau nākamajā dienā Keringtonu ģimeni ar vakara reisu nosūtīs uz Ameriku. Visi viņa ģimenes locekļi esot sveiki un veseli un autobusos tikšot nogādāti lidostā - neatkarīgi no tā, kur katrs no viņiem šobrīd atrodas.

Kopā ar amerikāņiem sazvērnieki gribēja sūtīt arī Mihalu. Taču viņš nevēlējās atstāt savu valsti. Kopš bija oficiāli paziņots par tā tēva — karaļa Galēna nāvi, viņš sevi uzskatīja par karali un domāja, ka dumpiniekiem, no kuriem viņš daudzus pazina kopš bērnības, tam jāpakļaujas.

- Nekavējoties pārtrauciet šo asiņaino neprātu!- viņš pavēlēja Jurijam, savam nesenajam miesassargam, kuram bija tik ļoti uzticējies un kurš tagad tam bija atnesis izsūtīšanas pavēsti. — Es nebraukšu projām no Moldāvijas, un es pieprasu, lai mans tēvs tiktu apglabāts tā, kā karalim pienākas.

- Brauksi gan - un tūlīt, kucēn!- bijušais miesassargs viņam atbildēja. - Bet, ja neklausīsi, tev izies tāpat kā tavam tētiņam.

Mihalam te vairs nebija nekādas teikšanas.

Beidzot arī Bleiks apelēja pie viņa veselā saprāta un centās pārliecināt, ka tagad tam nav nekādu tiesību riskēt ar citu - gluži nevainīgu cilvēku dzīvībām.

Mihalam nebija ko iebilst pret sava sievastēva saprātīgajiem argumentiem, taču sirds dziļumos viņš Bleikam nepiekrita. Mihals piekāpās, bet nepadevās.

Dominika, kuru drīz ievietoja pie visiem citiem, nodeva Džefam Ešlijas atvadu vēstuli. Ešlija bija lūgusi šo vēstuli nodot tad, kad būs aizbraukusi uz Parīzi, — tagad tā bija kļuvusi par viņas pēcnāves vēstījumu...

Džefs vēl aizvien nespēja noticēt, ka Ešlija — brīnišķīgā, valdzinošā Ešlija vairs nav starp dzīvajiem. Visu šo dramatisko notikumu priekšvakarā viņš bija to bildinājis. Viņas dēļ tas bija gribējis aizmirst pagātni un sākt jaunu dzīvi. Kārtējo reizi liktenis bija viņu pievīlis, apsolītās laimes vietā liekot sastapties ar nāvi. Varbūt viņa mīlestība nes sev līdzi iznīcību? Apņēmīgais un drosmīgais Džefs bija izmisis.

Ešlija bija paspējusi uzminēt Džefa noslēpumu. Viņa bija redzējusi, cik dedzīgi tas pēta kādu no viņas Losandželosas fotouzņēmumiem, kur ļaužu pūlī tam it kā bija pavīdējusi Felonas seja. Ja nu Felona, viņa bojā gājusī mīlestība, vēl ir dzīva? Un Ešlija bija sapratusi — vai Felona dzīva vai mirusi, nav zināms, taču Džefa mīlestība pret viņu nav mirusi un tā vienmēr tos šķirs. Ešlijas pārliecību nespēja mainīt arī Džefa bildinājums. Viņš sevi varēja piemānīt, viņa - ne. Kaut art citos apstākļos viņa būtu to gribējusi paturēt uz visiem laikiem.

"Tā ir atvadu vēstule, Džef, " viņš lasīja, juzdams, kā asaras aizžņaudz elpu. ‘Starp mums patiesi bija kaut kas īsts un neviltots. Taču man pietrūkst vīrišķības noskaidrot, vai tu mani mīlēsi arī pēc desmit gadiem. Tāpēc ka tad, kad es sākšu novecot, tu aizvien biežāk domāsi par savu Felonu — mūžam jaunu un mūžam daiļu. Es negribu tevi dalīt ne ar vienu. Iespējams, ka tas ir smieklīgi, ja to apgalvo tik pieredzējusi sieviete kā es, taču es vēlos, lai mans vīrietis piederētu tikai man vienai līdz pat mana mūža pēdējam elpas vilcienam. “

- Tā arī notika, Ešiij, - Džefs klusi teica. - Es piederēju tikai tev līdz tavam pēdējam elpas vilcienam.

Ešlija bija mirusi, un Džefs tur neko nevarēja mainīt, tāpat kā viņš nevarēja mainīt savu ciešo pārliecību, ka Felona, mūžam kaut kur pagaistošā Felona, tomēr ir dzīva...

Un viņš nemaz nebija tālu no patiesības. Netālu no Losandželosas mita kāda meitene, kura bija zaudējusi atmiņu un sauca sevi par Rendelu, jo bija šo vārdu ieraudzījusi uz garāmbraucoša autobusa un tas viņai bija iepaticies. Viņa meklēja savu pagātni, bet pagaidām nesekmīgi.

23. nodala

i

LIDMAŠĪNA nolaidās, un reportieri ielenca trapu. Plaiksnījās zibspuldzes, bira jautājumu krusa:"Cik ir bojāgājušo?", "Kas notika ar karali?’, "Vai tikāt pakļauti fiziskai vardarbībai?, "Vai kāzas notika?’, ’Jūsu vīrs ir zaudējis kroni, vai viņš zaudēs arī jūs, Amanda?"

Bleiks pacēla rokas, aicinādams ievērot klusumu. Tas tūlīt ari iestājās, un visi saklausļa viņa nogurušo balsi:

— Pietiek, es jūs lūdzu! Manai ģimenei nācies pārciest smagus pārbaudījumus. Mēs esam ļoti noguruši. Mēs ar prieku atbildēsim uz jūsu jautājumiem mazliet vēlāk, bet tagad ļaujiet mums iet.

Bleika lūgums neviļus izraisīja cieņu, un pūlis atkāpās. Tomēr profesija ir profesija, un jautājumi nerimās - tagad tie tika adresēti Mihalam un Amandai... Amanda paspēja atbildēt:

— Mans vīrs bija princis, tagad viņš kļuvis par karali, un manās acīs būs karalis vienmēr.

— Un palūgšu manu sievu uzrunāt ’jūsu majestāte*, nevis "Amanda", — Mihals asi izlaboja korespondentu un palīdzēja Amandai iesēsties automašīnā.

Šajā neilgajā laika posmā jaunlaulātie bija tik daudz kopīgi pārdzīvojuši, ka Amanda jau sāka cerēt, ka tai ar vīru izveidosies patiesi tuvas attiecības. Viņa ticēja, ka spēs kļūt tam par atbalstu šajos smagajos pārbaudījumos, un bija gatava tam visādi palīdzēt.

Jā, pārbaudījumi bija smagi, un to sekas vēl ilgi būs jūtamas. Katram no viņiem, atceroties neseno pagātni, sažņaudzās sirds un acīs sariesās asaras, katrs no viņiem bija kaut ko zaudējis. Kristela, apskaudama mazo Kristīnīti, ar nosodījumu atcerējās Alekšu, kura visai ģimanei bija likusi tik dārgi samaksāt par saviem tumšajiem darījumiem ar Galēnu, atdodot savu meitu par iedomātu troni.

Nākamajā dienā glabāja Lūku. Pavadītāju kapsētā nebija daudz, tikai paši tuvākie. Stīvens uzskatīja par nepieciešamu teikt dažus atvadu vārdus, kaut gan viņam nebija viegli runāt.

— Es strādāju kopā ar Lūku Filleru, un viņš bija mans draugs, — viņš lēni, kā taustīdamies runāja. - Tas, kas mūs saistīja, brīžiem bija dziļi personisks. Man grūti publiski izteikt savas jūtas. Taču Lūks man bija pārāk dārgs, lai es viņu apraudātu klusējot. Ilgu laiku es savas attiecības ar Lūku centos turēt noslēpumā. Taču es zināju, ka mīlestība nav noslēpjama aizdurvē, tai nepieciešams svaigs gaiss. Bet viņš bija tik pacietīgs, kamēr es mācījos mīlēt. Es gsibu pateikt Lūka vecākiem, jums, Džeik un Bonija Filleri, ka Lūks jūs ļoti mīlēja un bija lepns, ka arī jūs ar to lepojaties. Jūsu dēls man sniedza visdārgāko dāvanu — viņš deva man drosmi noticēt sev, un par to es vienmēr... - Stīvenam aizlūza balss, — ...par to es viņam vienmēr būšu pateicīgs. Lūkam piemita spēja iztēloties dzīvi tādu. kādai tai jābūt, un viņam netrūka vīrišķības dzīvot tā, it kā tā patiesi būtu tāda, kādu viņš to iztēlojies. Es viņu mīlēju un nekad neaizmirsīšu.

Pēc bērēm Klaudija piegāja pie Stīvena paspiest tam roku un izteikt līdzjūtību. Neraugoties uz daudzajiem rūgtajiem brīžiem, kas bija izpostījuši viņu laulību, vēl aizvien viņi viens pret otru bija saglabājuši zināmu sirsnību. Klaudija zināja, ka grūtā brīdī var paļauties uz Stīvenu, ka tai ir kāds nesavtīgs draugs.

Tagad viņai bija jāpieņem grūts lēmums. Ādams bija to bildinājis, bet viņa nespēja atbildēt ne "jā", ne "nē". Viņš bija modinājis tajā kaislību, un, kad viņš to savā spīvajā dedzībā apskāva, viņa atbildēja tā glāstiem tikpat dedzīgi un aizmirsa visu pasaulē. Taču precēties baidījās. Jau divas reizes viņa bija saistījusies laulības saitēm un abas - nelaimīgi. Viņa baidījās izaicināt likteni vēl trešo reizi. Taču bez šīm dziļi apslēptajām, gluži personiskajām bailēm un nedrošības sajūtas bija arī citi motīvi, un tie runāja par labu laulībām. Keringtonu klanā viņa jutās ļoti neaizsargāta un Bleika labvēlību uztvēra kā iecietību pret nabaga radinieci. Klaudija vēlējās iegūt neatkarību — tas bija tās sapnis. Viņa zināja arī, ka Bleiks, paredzēdams daudzus ģimenes sarežģījumus, nevēlas, lai tā apprecētos ar Ādamu. Iespējamā Bleika iejaukšanās to kaitināja. Viņa nevēlējās būt atkarīga no šī visvarenā impērijas valdnieka viedokļa...

Lai nu kā, bet Klaudijai vēl pašai bija jātiek galā ar savām pretrunīgajām jūtām, un tāpēc viņa vēlējās pagaidām palikt viena. Viņai likās, ka vientulība palīdzēs pieņemt pareizo lēmumu.

Pa neilgās prombūtnes laiku Kristelai bija sakrājies milzum daudz pienākumu. Semija Džo pieprasīja, lai tai izmaksā aizvien jaunas un jaunas summas, un Kristela nolēma pati savām acīm pārliecināties, kādām vajadzībām krustmeita tērē tik daudz naudas.

Viņa atlicināja laiku un pati aizbrauca uz "Delte Ro\ Tur tā ar skumjām pārliecinājās, ka Semija Džo pa nopietnam ķērusies pie saimniekošanas, proti, pilnā sparā sākusi iznīcināt veco, vēl pati nezinot, ko liks vietā. Tika pārbūvēta māja, izmestas vecās mēbeles, gleznas, viss, kas bija krājies ilgus gadus. Darbu rančo bija uzteicis Deniela senais draugs Čārlzs, kuram saskaņā ar testamentu bija tiesības palikt par rančo pārvaldnieku tik ilgi, cik vien pats vēlas...

— Mana jaunā lēdij, — Kristela apbēdināta uzrunāja Semiju Džo, — pirms tu izmet to visu, atceries... Atceries, ka tas piederēja tavam tēvam. Katra lieta šajā rančo viņam kaut ko nozīmēja. Tas viss, ko tu te redzi, ir tavs mantojums...

— Tās grabažas mani nomāc, - Semija Džo atcirta. - Tās man atgādina visu to, kas man šos garos gadus bija liegts. Tev to nesaprast - tu visu saņēmi uzreiz un skaistā iesaiņojumā ar pušķi virsū...

— Semij Džo...

— Nevajag mani pamācīt, krustmāmiņ! Labāk izraksti man desmit tūkstošus dolāru. Vēlos nekavējoties saņemt čeku! — Semija Džo viņu pārtrauca.

— Bet es taču tev tikko iedevu naudu. Un es nevaru dot vairāk. Tā tērējot, kā to dari tu, jau pēc gada no tava mantojuma nekas nebūs palicis pāri. Tev jāmācās būt atbildīgai! Tieši tāpēc jau arī Deniels mani iecēla par tava īpašuma rīkotāju.

— Un tā bija viņa kļūda, — Semija Džo augstprātīgi sadja. - Esmu gudrāka, nekā tev šķiet. Es pārbaudīju grāmatvedības rēķinus un noskaidroju, ka tev jāizsniedz man nauda staļļu uzturēšanai. Šo naudu es tad arī gribu dabūt.

— Tu to dabūsi, — Kristela nopūtās.

— Un ne tikai šo, es dabūšu visu naudu, — Semija Džo klusi nošņāca.

Aizgādnība viņai nepavisam nebija pa prātam, viņa negribēja ēst no rokas, jo sevišķi no savas saulītē ieceltās un tik pašpārliecinātās krustmātes Kristelas rokas ne.

Piepeši Semija Džo skaļi iesmējās - tai bija iešāvusies prātā pārsteidzoša, bet spoža doma! Viņa ar savu krustmāmiņu izspēlēs satriecošu jaku un tūdaļ dabūs visu savu naudu. Viņai ir tiesības uz savu mantojumu, un neviens nedrīkst stāties tai ceļā!

Rita! Re, kura palīdzēs! Ne velti Semija Džo viņu klusībā godāja par tanti Kristelu. Tagad jāpanāk, lai Rita patiesi nospēlētu Kristelas lomu un pārskaitītu Semijai Džo visu viņas naudu. Rita par to saņems honorāru — un viss būs kārtībā!

šī doma, kas sākumā Semiju Džo bija ļoti uzjautrinājusi, solija tik daudz labumu, ka drīz vien viņa bija pilnīgi tās varā. Tagad Semija Džo augām dienām dresēja Ritu, mācīdama, kā tai jāpieliec galva un cik līganai jābūt tās gaitai. Rita staigāja pa istabu, bet Semija Džo ar neapmierinātu skatienu viņu vēroja.

— Ko tu no manis gribi?— Rita dusmīgi taujāja, jo viņai visi šie muļķīgie mēģinājumi jau bija fīdz kaklam.

— Gribu tev piedāvāt satriecošu lomu - interjerā un ar grezniem tērpiem, - Semija Džo atbildēja. — Taču vispirms man jāpārliecinās, ka tu ar to tiksi galā.

— Nu labi, lai notiek! — Rita padevīgi piekrita un atsāka staigāšanu. Lomas dēļ, pie tam vēl satriecošas lomas dēļ, viņa bija gatava daudz ko paciest. Apstaigājusi neskaitāmus veikalus, Semija Džo beidzot atrada atbilstošas krāsas parūku, pēc tam viņa sapirka tādu pašu kosmētiku, kādu lietoja Kristela Keringtona. Sākam mēģinājumus kostīmos — Semija Džo klusībā uzjautrinājās. Šo mēģinājumu kostīmos arī ieraudzīja Džoels Abrigors, Ritas sirdsdraugs. Viņš bija iesācējs režisors, turklāt, kā pats uzskatīja, ģeniāls režisors, kurš pagaidām cieta neveiksmi pēc neveiksmes. Viņš jau kādu mēnesi nebija ticies ar mīļo Ritinu, jo bija sastrīdējies un uz šķiršanos apbalvojis to ar zilumiem. Taču nu viņš atkal bija viņu atcerējies un ieradies līgt mieru.

Rita vēl aizvien bija uz to dusmīga, taču Džoels bija no tiem robustajiem smukulīšiem, pret kuriem tādas vājas gribas sievietes kā Rita ir bezspēcīgas. Džoels ne mirkli nešaubījās, ka drīz vien Rita atkal būs viņa apkampienos.

Pārmaiņas Ritas izskatā Džoelam patika - viņai bija parādījies zināms šarms. Taču Semija Džo ar sasniegto vēl aizvien nebija apmierināta. Lai ko tā darīja, tomēr nespēja panākt nepieciešamo līdzību. Un doma viņai šķita tik laba, ka tā negribēja no tās atteikties. Džoels viņai likās prātīgs puisis, un tā beidzot nolēma atklāt savas kārtis. Viņa parādīja savas krustmātes Kristelas fotogrāfiju un iedeva paklausīties tās autoatbildētājā ierakstīto balsi.

Rita, to visu noklausījusies, bija sašutusi.

— Esmu aktrise, nevis avantūriste, es neesmu noziedzniece! -viņa paziņoja. - Un es nevēlos piedarīties tādās avantūrās! To nu gan es no tevis negaidīju, Semij Džo!

Toties Džoels tūdaļ iedegās patiesā interesē. Viņš bija aptvēris, cik izdevīgs šis plāns viņiem ar Ritu varētu kļūt.

— Tas būs mans vissatriecošākais inscenējums!— viņš iesaucās. - Esmu ar mieru! Vari ar mani rēķināties, Semij Džo! Tu ne ar ko neriskē, Rita! Tā tev būs vienreizēja debija! Šikāka par šiku! Nevari taču tu mūžīgi spēlēt trešās šķiras lugās!

Rita bija tikai aktrise, mīksts, padevīgs māls citu rokās. Semija Džo un Džoels savā dedzīgajā mērķtiecībā un neatlaidībā viņu drīz vien pierunāja. Tagad Rita vairs nedarīja neko citu, kā vien mēģināja. Tai bija nevis jāiemācās notēlot Kristelu Keringtonu, bet gan jākļūst par viņu, pārveidojot sevi gan ārēji, gan iekšēji, viņai bija jāuzkrāj sevī citas atmiņas, citas izjūtas. Kaut arī ļoti neilgu laiku, tai tomēr nāksies dzīvot Keringtonas kundzes ādā, un neviens, ieskaitot viņas mīlošo vīru, nedrīkstēs pamanīt, ka Kristelas vietā ir cita sieviete.

Džoelam Abrigoram pat elpa aizrāvās, iztēlojoties, kādus labumus viņi ar Ritu varētu gūt no šī pasākuma. Par Semijas Džo naudu un viņas apsolīto honorāru tam bija nospļauties. Rita pārskaitīs visu Keringtonu naudu uz rēķinu, ko viņš atvērs Kaimanu salās, un viņi kļūs neiedomājami bagāti cilvēki! Viņi varēs atļauties karalisku dzīvi! Tāda mērķa labā bija vērts papūlēties! Un viņš arī pūlējās no rīta fidz vakaram.

Rita guva zināmus panākumus - un tomēr... tomēr.,. Džoels viņu vērīgi nopētīja - kā gan viņai pietrūka, lai līdzība būtu pilnīga? Un piepeši viņš saprata.

— Semij Džo!— viņš iesaucās. — Deguns! Jānovāc deguns!

— Bet ar ko tad es elpošu? Ar pēdu, vai? - Rita mēģināja iebilst. — Beidziet gveizt muļķības!

Taču Semija Džo jau ieinteresēta vēroja Džoela pirkstu, ar kuru tas zīmēja vēlamo deguna līniju.

— Pareizi! - viņa piekrita. - Iztaisīsim plastisko operāciju.

— To nu gan nelTas neies cauri! - Rita sašuta. — Es tāpat kā jūs gribu dabūt gatavu šo triku, taču, ja jūs taisāties mani sakropļot, tas neies cauri! Es neesmu ar mieru!

— Tev deguns ir kā degunradzim, — Džoels viņu pārtrauca, — bet mēs to iztaisīsim kā īstai lēdijai.

— Ak tā gan? Varat paši tēlot lēdijas, man pietiek! - Un viņa aizgāja, dusmās aizcirzdama durvis.

— Nebēdā, viņa drīz vien būs atpakaļ! — sacīja Džoels. — Lai nu ko, bet Ritu es pazīstu. Galvenais, ka esam sapratuši, kas par vainu. Tagad nu mēs patiesi šo spēlīti vinnēsim!

— Pielūko, es uz tevi paļaujos! - Semija Džo piekodināja.

— Un pareizi dari! - Abrigors pašpārliecināti nosmīnēja.

Pēc atgriešanās Denverā Alekša atšķirībā no visiem citiem joprojām nemitīgi domāja par Moldāviju. Šajā sīkajā karaļvalstiņā viņa bija ieguldījusi tik daudz naudas, godkārīgu nodomu un nākotnes cerību, ka tā viņai šķita gandrīz kā pašas valsts. Un piepeši tas viss bija pagaisis. Pārsprādzis kā ziepju burbulis. Alekša nespēja samierināties ar šo zaudējumu. Viņa vienmēr bija pratusi neiespējamo padarīt par iespējamu. Padoties apstākļiem? Nemūžam!

Vēl aizvien par galveno personu viņa uzskatīja Galēnu. Kristela apgalvoja, ka skaidri redzējusi viņu elpojam. Tātad viņš bija dzīvs, un Aleksai viņš bija jāizglābj! Tagad tā augām dienām un naktīm gudroja Galēna glābšanas plānus. Pārāk daudz viņš bija tai sasolījis, lai Alekša spētu atteikties no mirāžas, kas tik skaisti mirgoja viņas priekšā.

Dekss bija greizsirdīgs uz sievu jau Moldāvijā. Reiz viņš to pat bija pārsteidzis šīs nošņurkušās karalistes nožēlojamā karaļa apkampienos. Un, protams, bija ļoti noskaities. Savas neiedomājamās godkārības dēļ Alekša bija gatava uz visu, un tas Deksu tracināja. Viņš ļoti labi apzinājās, ka viņiem ar Alekšu ideāli saskan gultā, arī visā pārējā viņi sapratās pietiekami labi. Taču nu Aleksā bija iemiesojies šis godkārības sātans - un viņa darīja muļķību pēc muļķības. Bija vienkārši pretīgi noskatīties, kā tā auklējas ar šo veci tikai tāpēc, ka tas bija karalis. Taču, ja nu reiz viņa sieva bija zaudējusi galvu, kādam tā bija jāpatur uz pleciem un jāaizsargā viņas intereses. Dekss to saprata un bija gatavs Aleksas labā cīnīties līdz galam.

Un tad Alekša piepeši atcerējās, ka vīrs ne vienreiz vien ir piedalījies glābšanas operācijās un darbojies tajās visai veiksmīgi. Kāpēc gan viņi tagad nevarētu darboties vienā komandā? Viņa varētu kopā ar to doties uz Moldāviju, kur tie abi paveiktu vēl vienu glābšanas operāciju.

Alekša visnotaļ nopietni apsvēra šo plānu, taču vispirms mēģināja ieinteresēt Bleiku.

— Mums jāpafīdz mūsu Amandai, — viņa mēģināja apelēt pie tā tēva jūtām. - Mihals viņai nozīmē tik daudz, bet viņam savukārt ir tik svarīgs tēva liktenis.

— Man gan šķiet, ka karaļa liktenis visvairāk interesē tev. Par savu meitu es varu parūpēties arī tepat, bet Moldāvijā es biju vienīgo reizi savā mūžā, un otrreiz mani turp pat vilkšus neaizvilks, — Bleiks, kurš allaž izcēlās ar saprātīgu domāšanu, nogrieza kā ar nazi, tādējādi uz visiem laikiem izbeigdams jebkādas sarunas par šo tēmu.

Un tad Alekša nolēma ķerties pie Deksa.

— Kāpēc tu man nekad neko neesi stāstījis par savām glābšanas misijām?— viņa sāka to izvaicāt. — Kā tu to darīji?

— Kāpēc tev piepeši tāda interese?- Dekss pavīpsnāja. -Tavā priekšā- Dekss Deksters, apmetņa un šķēpa bruņinieks, kas prot karāties ar galvu uz leju! - Viņš muļķodamies dziļi paklanījās.

— Jā! — Alekša dedzīgi iesaistījās spēlē. — Jūtos tā, it kā būtu atšķīrusi jaunu bestselleru un iekārtojusies gultā ar šokolādes kārbu līdzās. Un tātad - pirmā nodaļa...

— Pirmais un galvenais ir plāns. Ja ir pagrīde, jāsadarbojas ar to... — Deksam bija patīkami gremdēties atmiņās un vēl patīkamāk, ka sieva ieinteresējusies par viņu, ko tik sen nebija darījusi.

— Es nu gan nezinu, vai Moidāvijā ir pagrīde, - Alekša domīgi noviika. — Kā tev šķiet, vai tur ir karalim uzticīgi cilvēki?

— Un es pat nenojautu, ka tavs bestsellers veltīts tavam kronētajam draugam, — Dekss iedzēla. — Tālāk lasi to bez manis. Es netaisos lidot turp, lai pārbaudītu, vai tavs varonis ir dzīvs vai nav.

Dekss pārskaities aizcirta durvis, taču Alekša nešaubījās, ka spēs viņu pierunāt. Viņa zināja, kā viņas vīrs dievina bīstamus piedzīvojumus. Viņš nespēja noturēties pretī to kārdinājumam, tāpat kā viņa bija bezspēcīga pret varas valdzinājumu. Bet tagad acīmredzot bija jāmeklē sakari ar pagrīdi...

Alekša mēģināja aprunāties arī ar Mihalu. Viņa piedāvāja tam savu palīdzību, gribēdama izmantot viņa sakarus. Taču Mihals savai burvīgajai sievasmātei neko nestāstīja. Viņš uzskatīja, ka dzimtenes atbrīvošana ir paša personiskais un tiešais uzdevums. Viņš nevēlējās savās darīšanās iesaistīt visvareno svešzemnieci, kura droši vien pamanītos visu pavērst savā labā. Viņš negribēja kļūt par marioneti tās rokās. Augstāk par visu vērtēdams savu neatkarību, viņš atteicās no Aleksas Kolbijas Deksteres palīdzības, lai gan tā spēja visu vai gandrīz visu.

Par saviem nodomiem Mihals nestāstīja arī Amandai, un viņa atkal jutās viena un atstumta.

— Tev jādāvā valstij troņmantnieks - un jo ātrāk tas notiks, jo labāk, — tā Mihals tai reiz izskaidroja viņas lomu tā valsts dzīvē.

Acīmredzot tālāk par mantinieka dzemdēšanu viņas funkcijas nesniedzās. Mihals, kurš tagad jutās kā karalis, joprojām negribēja viņā saskatīt draugu un sievieti. Amanda atkal jutās vientuļa un nelaimīga.

24. nodala

9

DŽEISONS Kolbijs, Kalifornijas magnāts, kurš varenībā varēja sacensties ar Bleiku Keringtonu un bija sīvs viņa sāncensis, uzzināja, ka paša dienas ir skaitītas. Viņa ārsts neslēpa šo skumjo patiesību, jo labi saprata, ka Džeisonam jāpaspēj sakārtot savu impēriju. Un Džeisons tam bija par to pateicīgs.

Viņš nolēma netērēt laiku un tūdaļ uzsākt grandiozā naftas vada būvi, kuram vajadzēja savienot Kluso okeānu ar Vidējiem Rietumiem. Par partneri viņš izvēlējās savu seno sāncensi Bleiku Keringtonu, jo cienīja viņu kā godīguma, tā lietišķo īpašību dēļ.

Džeisona māsa Konstance, kura ilgus gadus bija viņam bijusi uzticīga palīdze, uzzinājusi par grandiozo projektu, tūdaļ saprata, ka brāļa veselības stāvoklis kļuvis kritisks.

— Tu gribi uzcelt sev pieminekli?- viņa jautāja.

— Gribu atstāt saviem bērniem mantojumā ne tikai naudu, bet darbu, ko viņi varēs turpināt, - Džeisons atbildēja.

Dēls Mailzs viņam sagādāja lielas raizes. Mailzs spēlēja polo, fermā noņēmās ar zirgiem un nepavisam neinteresējās par tēva biznesu. Tagad tas bija aizrāvies ar kādu dīvainu meiču, kura bija apmetusies viņa rančo, šī sieviete neko nezināja par saviem radurakstiem, viņa pat nezināja, kas pati ir un no kurienes uzradusies. Meiča, protams, bija Mailza paša darīšana, un tēvs nekad neiejaucās viņa personiskajā dzīvē. Taču dēla nākotne tam nebija vienaldzīga, un viņš gribēja Mailzu iesaistīt nopietnā darbā.

Bleiku ļoti pārsteidza Džeisona Koibija negaidītā vēlēšanās ar viņu sadarboties. Un vēl vairāk steiga, kādā tas vēlējās saņemt pozitīvu atbildi. Jau tas vien Bleiku darīja piesardzīgu. Likās, ka Kolbijam zeme deg zem kājām, un Bleiks uzdeva Ādamam izdibināt par Koibija firmu visu, ko vien iespējams uzzināt, un pie reizes painteresēties arī par firmas vadītāja veselības stāvokli.

Bet Džeisons sev raksturīgajā neatlaidībā centās Bleiku iedzīt strupceļā. Viņš bija jau paspējis noslēgt līgumu ar ķīniešu varas iestādēm un bija ieguvis naftas pārvadājumu monopoltiesības, tādēļ tagad 8leikam lepni paziņoja: vai nu tu pieņemsi manu priekšlikumu un pārvadāsi savu naftu ar maniem tankkuģiem, vai arī vedīsi to ar ēzeļiem!

Bleiks, to izdzirdis, tikai galvu vien nogrozīja. Viņš nebija no tiem, kam kaut ko var uzspiest ar varu. Lai kāda bija situācija, viņš visu gribēja noskaidrot līdz galam.

Pie durvīm pieklauvēja - un kabinetā ienāca Džefs. Bleiks priecājās viņu redzēt. Ļoti iespējams, ka tieši Džefs varēs dot prātīgu padomu.

— Šaubos, vai jaunums, ko pateikšu, tevi iepriecinās, - Džefs iesāka. — Tu redzi savā priekšā Džeisona Koibija jauno partneri.

Bleiks no pārsteiguma uz mirkli zaudēja valodu. Džeisonam nekad nebija bijis partneru, savos uzņēmumos viņš bija

vienpersonīgs noteicējs. Savu brāli Filu, kurš bija aktieris un Džefa tēvs, tas visu mūžu bija nicinājis viņa vieglprātības dēļ. Tāpēc arī Džefs bija uzaudzis Bleika un sava krusttēva paspārnē. Nē, pasaule patiesi bija apgriezusies ar kājām gaisā!

Bleiks jautājoši uzlūkoja Džefu, gaidīdams paskaidrojumus.

— Krustmāte Konstance izsauca mani uz Kaliforniju un pasniedza man dāvanu — piecdesmit procentus Kolbija uzņēmuma akciju, piebilstot, ka varu rīkoties ar savām akcijām, palikdams Denverā, bet varu arī pārcelties uz Kaliforniju.

— Un tu, protams, šo dāvanu pieņēmi un kļuvi par Džeisona partneri, — Bleiks, pazīdams Džefa raksturu, sāka smieties. -Man prieks par tevi. Tā ir tava izdevība. Bet man būs skumji bez tevis, — viņš vienkārši un atklāti atzinās.

— Toties tev Kolbija sabiedrībā būs cilvēks, kuram tu vari uzticēties, — Džefs Bleiku mierināja.

— Džeisonam tas pat prātā neienāks! Tas viņam būs nopietns trieciens! — Un Bleiks nekavējoties pacēla telefona klausuli un palūdza, lai viņu savieno ar Džeisonu Kolbiju. — Džeison? Zvanu tev sakarā ar naftas vadu. Esmu gatavs pieņemt tavu priekšlikumu.

Bleikam bija taisnība, paredzot, ka Džefa iesaistīšanās viņa uzņēmumā partnera lomā Džeisonam būs trieciens. Tā arī notika. Taču Džeisons pārāk stipri mīlēja savu māsu Konstanci, lai atļautos tai pateikt visu, ko domāja par viņas dāvanu. Bet arī Konstance pietiekami labi pazina savu brāli, lai bez teikšanas saprastu, ko viņš būtu gribējis tai sacīt.

— Tāda ir mana izvēle, — viņa smaidīdama sacīja. - Un es esmu jau pārāk pieaugusi, lai tu man vienkārši sadotu pa dupsi. - Un šī majestātiskā sieviete, kuras mati jau bija nosirmojuši, iesmējās un piegāja pie brāļa, kurš tik vīrišķīgi turējās, lai gan zināja par savu neārstējamo slimību. Nostājusies tam līdzās, viņa ļoti klusi un nopietni sacīja:- Visu mūžu esmu aizvadījusi tev līdzās... un tagad... arī nāvē es būšu tev līdzās. Un es būtu nolādēta, ja tad, kad būšu zaudējusi tevi, es spētu mierīgi noskatīties, kā kopā ar tevi aiziet bojā arī tavs mūža darbs. Nedomāju vis, ka Bleiks Keringtons dīkdieni un izšķērdētāju būtu turējis par savu labāko palīgu un līdzgaitnieku. Ne Monika, ne Mailzs nedēļas laikā nespēs iemācīties vadīt uzņēmumu...

Un sirmā lēdija cēli izslīdēja no brāļa kabineta. Džeisons klusībā atzina, ka viņa gudrajai māsai kā vienmēr ir taisnība, kaut arī viņam nebija viegli to atzīt.

Tagad, kad Bleiks bija piekritis ņemt dalību naftas vada celtniecībā, viņiem bija jāsarīko kopīga pieņemšana un publiski jāpaziņo savs lēmums, kopīgā darba periodā noslēdzot pamieru starp abām ģimenēm. Džeisons piezvanīja Bleikam un ielūdza visus Keringtonus uz Kaliforniju.

— Nē, to nu gan ne! - viņš dzirdēja atbildi. - Tankkuģi dosies pie naftas, nevis nafta pie tankkuģiem. Mēs jūs visus gaidām Denverā.

Džeisons saprata, ka šis jautājums nedrīkst kļūt par domstarpību cēloni, kuru iecerētajā sadarbībā tāpat netrūks, un, vienojies par datumu, ielūgumu pieņēma.

Viņš šo tikšanos uzskatīja par ļoti nozīmīgu, tāpēc uzstāja, ka uz Denveru jādodas visiem ģimenes locekļiem.

— Būšu pārsteigts, ja Mailzs uz šo tikšanos neieradīsies, — viņš bargi norādīja Monikai, un viņa saprata, ka saņēmusi atbildīgu uzdevumu.

Par gaidāmo pieņemšanu Bleiks nekavējoties pateica Kristelai. Viņa brīnišķīgi prata sarīkot šādas lietišķa rakstura svinības — ēdienkarte bija neparasti izsmalcināta, bet noskaņa - sirsnīga un nepiespiesta. Šajā ziņā Bleiks varēja neraizēties ne par Kris-telu, ne par svinību norisi. Pēc tam viņš pats personiski piezvanīja visiem, kuriem, pēc viņa domām, būtu jāsatiekas ar Kalifornijas viesi. Pirmajai viņš piezvanīja Aleksai, jo tai taču piederēja ceturtā daļa Dienvidķīnas jūras naftas atradņu akciju.

— Nē, es nevarēšu, — viņš izdzirda gluži negaidītu atbildi. — Diemžēl man jau iepriekš saplānots viss mēnesis, un nevienu tikšanos es nevaru atcelt. Neņem ļaunā!

Alekša nevarēja nezināt, cik grandioza vēriena ir iecerētā celtniecība. Viņas atteikšanās bija dīvaina un neizskaidrojami vieglprātīga. Taču Bleika bijusī sieva vienmēr bija izcēlusies ar savu untumaino un neaprēķināmo dabu, tāpēc tam nekas cits

neatlika kā pieņemt viņu tādu, kāda tā bija. Tātad Aleksas nebūs. Nu, neko darīt! *

Šobrīd Aleksai naftas vads nebija ne prātā, lai gan tā labi saprata šī gigantiskā pasākuma nozīmi. Viņa bija pārņemta ar savu Galēna glābšanas projektu un tuvākajā laikā pati gatavojās doties uz Moldāviju. Nesen pie tās bija ieradusies kāda mūķene, uzdevusies par māsu Terēzi un nodevusi Aleksai zīmīti. Šajā zīmītē Aleksai Galēna vārdā tika lūgta palīdzība un desmit miljoni dolāru.

Tātad Galēns ir dzīvs! Es jau arī ne mirkli par to nešaubījos! Es biju par to pārliecināta!' Alekša neizsakāmi iepriecināta un reizē arī ārkārtīgi satraukta nodomāja.

Zīmītē bija rakstīts, ka Moldāvijā ir pagrīde, un nu šī pagrīde bija devusi viņai ziņu.

Alekša nekavējoties sameklēja Mihalu un parādīja tam zīmīti. Viņa bija pārliecināta, ka tā viņu iedvesmos. Tašu Mihais zīmīti vērtēja skeptiski. Viņš pazina tā cilvēka rokrakstu, kurš bija to rakstījis, viņš tam neuzticējās un arī vīramātei neieteica stāties ar šo cilvēku jelkādos sakaros.

- Man ir drošāki sakari, un es daru visu iespējamo savas valsts labā, - viņš augstprātīgi paziņoja.

Alekša saprata, ka tai nav ko rēķināties ar citu palīdzību, un sāka gatavoties ceļam pati uz savu roku. Viņa paļāvās uz savu naudu un savu pievilcību.

Kad Dekss saprata, kas sievai padomā, un pārliecinājās, ka viņu nav iespējams atrunāt, viņš nolēma doties tai līdzi.

— Es tev palīdzēšu dabūt to vīru ārā, — viņš sacīja. - Es saprotu — lai beidzot tu varētu izvēlēties, mums abiem jābūt dzīviem.

Sakarā ar gaidāmo banketu Kristelai bija darba pilnas rokas. Taču vispirms bija labdarības balle pie gubernatora, un Kristela gatavojās šim pasākumam. Viņa bija ļoti iepriecināta, ka pēdējā laikā tās attiecības ar Semiju Džo bija ļoti uzlabojušās. Krustmeita tagad bieži to apmeklēja, nemitīgi lūdza padomus un aicināja ciemos uz rančo. Meitene beidzot bija kļuvusi par viņu ģimenes locekli, un tas Kristelu ļoti iepriecināja

Kā gan viņa būtu varējusi zināt, ka Semija Džo to visu dara nevis viņas, bet gan Ritas dēļ? Ritai vajadzēja nokopēt Kristelu līdz sīkākajam vaibstam un žestam.

Kristelas parakstu un rokrakstu Rita jau spēja atdarināt gandrīz ideāli. Viņa bija rūpīgi iekalusi visu radinieku un kalpotāju vārdus, zināja nosaukt visus klubus, kuru locekle bija Kristela, bija iegaumējusi, kur viņa mācījusies un ar ko draudzējusies. Vārdu sakot, mazpamazām viņa iedzīvojās Kristelas tēlā, kļuva par tās miesu un asinīm.

Plastiskā operācija bija iztaisīta, un tā bija izdevusies. Kad noņēma saites, Rita pirmajā pārsteigumā iekliedzās - no spoguļa viņā noraudzījās apburošā skaistule Kristela. Nevarētu teikt, ka Rita par to būtu ļoti apbēdināta. Un tomēr viņa nervozēja un nepavisam nebija pārliecināta, ka tiks galā ar paredzēto lomu. Kristelai piemita šarms, ko iemanto jau kopš dzimšanas, to iemācīties un atdarināt ir gandrīz neiespējami.

Tikpat centīgi kā Semija Džo lietas labā pūlējās arī Džoels. Arī viņš pētīja Kristelu, lai zinātu, kas jāpanāk no Ritas. Viņš tik vērīgi viņu izsekoja un pavadīja ar skatienu uz ielas un veikalos, ka arī Kristela pamanīja slaido un diezgan glīto jauno cilvēku, kurš izrādīja tai tik neatlaidīgu uzmanību. Pamanīja un tūlīt arī aizmirsa.

Apmaiņai bija jānotiek gubernatora ballē. Ritai bija jāiziet uz spoži apgaismotās skatuves visu balles dalībnieku klātbūtnē, jāiziet un jāuzvar. Šai uzvarai bija jāiedveš viņai pašpārliecība.

— Mēs nedrīkstam neko sasteigt, — Džoels tai nez kuro reizi atgādināja. — Nauda tev pakāpeniski jāpārskaita mūsu rēķinā, un, kad tā visa būs mūsu rokās, mēs pazudīsim. Vai tu mani saprati, princese? Semijas Džo nauda īr tikai piliens jūrā. Mums jāparūpējas par savu nākotni.

Semijai Džo šie plāni, protams, netika atklāti. Viņas tuvākais uzdevums bija noskaidrot, kādā tērpā Kristela nolēmusi ierasties gubernatora ballē. Nolaupīšanas un apmaiņas plāns bija šāds. Semija Džo pasauks Kristelu, pievedīs viņu pie mašīnas, kur to nekavējoties apdullinās ar hloroformu, bet no mašīnas izkāps Rita un dosies uz labdarības balli. Džoels šīs operācijas norisi bija izmēģinājis pēc pulksteņa, un tā ilga tikai divas minūtes — tik īsā laikā nevienam nevarēja rasties aizdomas.

Bet pagaidām Semija Džo dziedāja slavas dziesmas Kristelas gaumei, un Kristela jutās aizkustināta: ja jau meitenei tik ļoti gribas tādu pašu kleitu, kā bija viņai, tad tā ar prieku to arī krustmeitai aizvedis. Ja Semijai Džo kleita piestāvēs, Kristela tieši tādu pašu uz sava rēķina pasūtīs savai modistei.

Turēdama rokā kārbu ar kleitu, Kristela iegāja 'Delte Ro* viesistabā brīdī, kad to neviens negaidīja. Iegāja... un pārsteigumā palika stāvam. Uz dīvāna sēdēja... neviens cits kā Kristela Keringtona.

— Lūdzu, paskaidrojiet, ko tas nozīmē, pirms šeit ieradīsies mans vīrs! - viņa bargi sacīja un devās pie telefona.

Šajā mirklī istabā ienāca Džoeis. Viņš negaidīja, kamēr Kristela piezvanīs Bleikam. Abrigors no visa spēka iesita Kristelai pa pakausi - un viņa zaudēja samaņu.

— Ko jūs izdarījāt?- iekliedzās Semija Džo, ieskriedama istabā. — Mēs taču norunājām, ka viņai netiks nodarītas sāpes!

— Un ko tad mums vajadzēja darīt? Gaidīt, kamēr ierodas Bleiks? — Džoeis sarkastiski apvaicājās. — Apstākļi iegrozījušies tā, ka vairāk laika mums nav. No šī brīža tu, Rita, kļūsti par Bleika Keringtona kundzi. Uzvelc viņas kleitu un dodies ceļā!

— Tu vari mani ielūgt padzīvot pie tevis pāris dienu, - Semija Džo saprātīgi ieteica.

Tagad par katru cenu vajadzēja novest iesākto īidz galam, un viņa bija gatava Ritai palīdzēt.

Semijas Džo priekšlikums panikas pārņemto Ritu nedaudz uzmundrināja, un pusotras stundas vēlāk pa Keringtonu nama kāpnēm ar vakartērpa kārbu rokā un krustmeitu Semiju Džo pie sāniem kāpa Kristela Keringtona.

Kristela atguvās mazā, tumšā istabā. Tie bija "Dette Ro“ fermas dzīvojamās mājas bēniņi, taču Kristela to nezināja. Viņai sāpēja galva, un viņa bija stingri piesieta pie gultas, kurā gulēja.

— Dzert! —Kristela izkaltušām lūpām nočukstēja.

— Bet glāzi es neizlaidīšu no rokām, — Džoeis brīdināja, pielikdams trauku viņai pie lūpām.

Tagad viņš bija kļuvis par tās cietumsargu. Džoeis negribēja tai nodarīt neko ļaunu. Viņš jau sen bija to pienācīgi novērtējis un ļoti labi saprata, ka Rita viņai netiek ne tuvu. Taču Ritai bija jāizdara savs darāmais, un viņš darīs savu. Ko tieši viņš darīs, Džoels neprecizēja. Atklāti sakot, tam ļoti gribējās, lai tā attiecības ar Keringtonas kundzi būtu cik iespējams draudzīgākas.

Kristela iedzēra dažus malkus un noprasīja:

— Jūs gribat par mani saņemt izpirkšanas maksu? Nekavējoties sazinieties ar manu vīru, un viņš samaksās tik, cik jūs prasīsiet.

To pateikusi, viņa aizgriezās pret sienu. Vairāk ar šo nelieti tā nevēlējās runāt.

Todien Ritai laimējās. Bleiks bija namzinim licis pateikt, ka atgriezīsies tikai nākamajā dienā, - viņam bija steidzami jādodas uz Fēniksu. Tātad Ritai bija laiks daudzmaz aprast ar māju, lietām, kas tajā atradās, un kalpotājiem. Viņai bija iespēja iejusties, lai izturētos puslīdz dabiski. Viņa izmantoja šo laiku un Bleiku sagaidīja jau gandrīz nepiespiesti. Viņš bija norūpējies par gaidāmo banketu, pārrunāja ar viņu pieņemšanas norisi, raksturoja viesus un brīdināja sievu, kādas nianses jāievēro saskarsmē ar katru no tiem. Rita uzmanīgi noklausījās viņa norādījumus.

Taču, jo ilgāk viņi runāja, jo dīvaināka Bleikam sāka likties Kristela. Rita pamanīja tā vērīgo un uztraukto skatienu un apvaicājās:

— Vai es izturos savādāk nekā parasti?

— Jā, — Bleiks piekrita. — Vai kaut kas noticis? Kaut kas nav kārtībā?

— Man vienkārši ir briesmīga migrēna Nevienas zāles nelīdz... — Rita pasūdzējās.

— Tad ej un liecies gulēt, gan līdz rītam pāries! - Bleiks sievai uzmundrinoši uzsmaidīja.

Nākamajā rītā Bleiks jau agri aizbrauca uz savu biroju, bet Rita, Semijai Džo piepalīdzot, mēģināja gatavoties banketam. Viņu glāba tas, ka kalpotāji bija ļoti lietpratīgi un katrs ļoti labi zināja savus pienākumus, tāpēc pareizās sliedēs ievadītā saimniecība kādu laiku varēja darboties arī bez namamātes līdzdalības.

Bleiks tikmēr bija saņēmis visai nepatīkamas ziņas. Ādams tomēr bija apprecējies ar Klaudiju un nostādījis viņu jau notikuša fakta priekšā. Bleikam ļoti nepatika Ādama paradums visu darīt paslepen. Šoreiz virtš bija aizbraucis no Denveras, aizbildinoties, ka vienā no rūpnīcām sākušās nekārtības, un uz kuģa salaulājies ar Klaudiju. Nekādas nekārtības, kā noskaidrojās, nekur nebija, bija tikai vēlēšanās visus piemānīt un izdarīt pēc sava prāta. Tieši to arī Bleiks dēlam pārmetatviņš nevarēja uzticēt savus darījumus cilvēkam, kurš saka vienu, bet dara pavisam ko citu.

— Es svītroju tevi no testamenta, — viņš Ādamam sacīja — Tomēr došu tev izdevību labot savu darījumu cilvēka reputāciju.

Bleiks uzskatīja par nepieciešamu arī Klaudiju atbrīvot no viesnīcas pārvaldnieces pienākumiem - kļuvusi par Ādama sievu, viņa varēja atļauties arī nestrādāt Par viesnīcas pārvaldnieku viņš iecēla Mihalu, tādējādi dodot tam iespēju līdzdarboties ģimenes biznesā un kļūt par Keringtonu klana locekli. Bleika lēmums Klaudiju ārkārtīgi aizvainoja, taču pagaidām viņa cieta klusu — viņai bija sākusies jauna dzīve ar mīļoto cilvēku, un visus savus spēkus viņa bija gatava veltīt ģimenes laimei.

Džeisonam Kolbijam un viņa ģimenei tika ierādīti seši visgreznākie ‘Mirāžas" apartamenti. Un Džeisons pienācīgi novērtēja gan viesnīcas istabas, gan pašu viesnīcu.

— Tava Felona savulaik ir izveidojusi īstu brīnumu, — ieturot lenču, viņš Bleikam sacīja, un Bleiks jutās ļoti glaimots, jo saprata, ka tā ir lietpratēja uzslava.

Tikpat augsti Džeisons novērtēja arī Bleika rīkoto pieņemšanu — skaisti uzpostās istabas, brīnišķīgo franču virtuvi, ar ko bija izslavēta Keringtonu virēja Hannersonas kundze, daiļās namamātes nevainojamo laipnību. Viss bija tik jauki, ka labāk nemaz nevarēja vēlēties. Džeisons bija apmierināts — viņš nebija kļūdījies partnera izvēlē, uz Bleiku varēja paļauties it visā. Tas, protams, nenozīmēja, ka viņi vairs nebūs sāncenši. Arī turpmāk viņi rūpīgi uzmanīs katru partnera soli un vairākkārt pārbaudīs katru līguma punktu. Šajā nolūkā Džeisons bija atvedis līdzi savu juristu Haretu Boidstonu, veiklu sabiedrības lauvu ar visslīpētākās lapsas prātu.

Tikai viens apstāklis Džeisonu Kolbiju ļoti sarūgtināja- viņa dēls Mailzstā arī nebija atbraucis uz pieņemšanu, lai gan Monika bija apgalvojusi, ka viņš noteikti būšot.

Džeisons tomēr kļūdījās. Mailzs bija atbraucis, turklāt nevis viens, bet kopā ar Rendelu, no kuras negribēja šķirties ne mirkli un kuru ļoti vēlējās apprecēt, jo savā mūžā vēl nebija sastapis apburošāku meiteni.

Taču, kad viņi tuvojās Keringtonu namam, Rendelu piepeši bija pārņēmušas kaut kādas neizskaidrojamas bailes, kaut kāds nepanesams satraukums, viņa nespēja pārkāpt šī nama slieksni.

— Brauksim projām! Brauksim projām! - viņa drudžaini sāka Mailzam lūgties. Kādu brīdi viņš centās to pierunāt, bet tad atmeta ar roku, padevās un ieslēdza gāzi.

Tieši šajā brīdī ārā bija izgājis Džefs un ieraudzījis mašīnu, kurā, strīdēdamās ar kādu jaunu vīrieti, sēdēja viņa Felona. Mašīna aizbrauca, un Džefs tikai ievēroja, ka tai ir Kalifornijas numurs. Viņš saprata, ka pats liktenis ved viņu uz Kaliforniju.

Šis bankets ari apburošajai Dominikai sagādāja tikšanos ar pagātni. Harets izrādījās viņas sens pielūdzējs, kādreiz viņus pat bija vienojis mīlas romāns, un viņš bija noskaņots to atsākt no jauna Visu vakaru tas ne soli neatkāpās no Dominikas un ļoti cerēja, ka viņa to ielūgs uz vēlu kafijas tasi. Taču tā cerības nepiepildījās.

— Es nemēdzu pārlasīt jaunībā izlasītas grāmatas, — viņa paskaidroja, redzēdama tā neizpratnes pilno skatienu. — Baidos vilties.

Kopumā bankets bija izdevies godam. Bleiks bija apmierināts un no sirds pateicās Kristelai, kura joprojām mocījās ar migrēnu un tāpēc izturējās mazliet dīvaini.

— Man šķiet, dārgā, ka tev nevajadzētu būt tik nevērīgai pret savu veselību, — Bleiks norūpējies sacīja. - Ja migrēna turpināsies arī rīt, es noteikti izsaukšu ārstu.

Ritu šāda gādība pārbiedēja līdz nāvei. Atnāks ārsts, sāks izmeklēt, paņems asinsanalīzes paraugus - un blēdība atklāsies!

— Es pati ataicināšu ārstu, - viņa apsolīja. - Tev pietiek citu rūpju!

Nākamajā dienā visas avīzes publicēja Bleika Keringtona un Džeisona Kolbija paziņojumu, kas tika pasludināts banketā. Paziņojot par kopigu naftas vada būvi, Bleiks bija sacījis:

— Šis ir vēsturisks bridis, kas atbalsosies mūsu valsts nākotnē.

X

Jau nākamās amerikāņu paaudzes varēs izmantot mūsu projekta augļus — tas būs pirmais naftas vads, kas savienos Kaliforniju ar Amerikas centrālajiem rajoniem. Esmu pārliecināts, ka mans partneris Džeisons Kolbijs man pievienosies, ja teikšu— savu darbu mēs veltām pēcnācējiem, kas stāsies mūsu vietā, lai īstenotu dzīvē savus sapņus.

Nelaimīgā Kristela neizsakāmi ilgojās saņemt kādu ziņu no sava vīra. Viņas prombūtne nevarēja to nesatraukt. Kā gan viņš, kurš zibenīgi mēdza sacelt kājās pusi pasaules, tiklīdz ģimenei draudēja kaut mazākās briesmas, šoreiz tik dīvaini vilcinājās? Kas viņam ticis pateikts? Kāda izpirkšanas maksa pieprasīta?

Viņa centās izdabūt atbildi no sava cietumsarga Džoela, taču viņš tikai mīklaini smaidīja.

— Ja jūs labi uzvedīsieties, — viņš apgalvoja, — jūs drīz tiksiet brīvībā.

Nekādu citu atbildi Kristela nespēja no viņa izdabūt un tāpēc bezgalīgi cieta. Cieta, domājot par mazulīti Kristīni, par savu vīru, par visiem saviem piederīgajiem, un tomēr viņa savas ciešanas negribēja atklāt šim necilvēciskajam briesmonim, kurš turēja to ieslodzītu.

Tikmēr Džoels, no Semijas Džo uzzinājis, ka Bleiks grasās aicināt pie sievas ārstu, tūlīt apgalvoja, ka arī pats ļoti labi tiks galā ar šo lomu. Tagad sakarā ar Kristelas “slimību* viņiem būs labs iemesls turēt Bleiku pa gabalu tik ilgi, cik nepieciešams, lai pārskaitītu naudu. Art šajā ziņā taču pastāvēja nopietna problēma — gultā viņš tūdaļ saprastu, ka tā nav Kristela. Un arī Rita, būdama iemīlējusies Džoelā, bija gatava uz daudziem upuriem, tikai ne šo.

Semija Džo jau sāka nervozēt. Viss šis pasākums tai nepatika aizvien vairāk. Viņa bija domājusi, ka pietiks ar pāris dienām, bet tagad tas ieilga uz nezināmu laiku. Kopā ar Ritu uzturēdamās mājā, viņa saprata, ka kuru katru brīdi var tikt atmaskotas. Var iemācīties, kā kuru sauc, bet nevar iemācīties visus tos sīkumus, no kuriem veidojas ikdienas dzīve. Rita nemitīgi nonāca neveiklās situācijās. Viņa nezināja, ko Kristela dāvinājusi bērniem, kādas kleitas un kaklarotas izvēlējusies vedeklām un pameitām, kam un ko apsolījusi nokārtot.

Mājas iemītnieku jaunākā paaudze - mazais Bleiks jeb, kā bija iedēvēts - El Bī un Denijs nepieņēma jauno Kristelu. Viņi mīlēja to iepriekšējo, bet šī viņiem likās briesmīga ragana, un viņi vērīgi uzmanīja katru viņas soli, kļūdami par Ritas aplamību galvenajiem atmaskotājiem, savukārt izraisot viņā niknu sašutumu. Tā kliedza uz bērniem un iepļaukāja tos, tā izraisot gan bērnu protestu, gan kalpotāju neizpratni. Tad viņa kliedza arī uz tiem, un tas nu šajā mājā vēl nebija piedzīvots. Pat mazulīte Kristīne sāka uztraukties, kad tā dēvētā māmiņa viņai tuvojās.

Džoels Abrigors, uzdevies par doktoru, ieradās pie Ritas vizītē. Viņš noteica diagnozi - tā esot kāda nenozīmīga infekcija - un parakstīja antibiotikas. Bleiks bija ar mieru nogaidīt jaunā un viņam pilnīgi nepazīstamā doktora ārstniecības kursa rezultātus. Šo doktoru viņa sievai bija ieteikusi kāda draudzene, kura tieši — tā nespēja pateikt. Bleiku joprojām māca nemiers. Viss bija ļoti dīvaini un nepavisam nebija Kristelas garā.

Aizvien biežāk Bleikam ienāca prātā neticama doma — tam līdzās nebija vis Kristela, bet pilnīgi sveša sieviete, kura tikai valkāja Kristelas drānas.

25. nodala

PAR to, ko viņai bija nācies pārdzīvot Moldāvijā, Alekša nekad nevienam nestāstīja. Klusēja arī Dekss. Viņi acīmredzot bija izglābušies tikai brīnumainā kārtā, un savs nopelns tur bija mūku drānām, kurās tie bija pārģērbušies, lai varētu aizbēgt. Un vēl bija palīdzējusi Deksa drosme, aukstasinība un pieredze. Viņš nebija taupījis spēkus, lai viņi ar veselu ādu izkultos no sprukām. Un viņi bija izglābušies ne tikai paši, bet atveduši sev līdzi arī karali Galēnu ar paralizētām kājām.

Fantastiskā sieviete Alekša neiespējamo atkal bija padarījusi par iespējamu.

— Paļaujies uz mani — un tu kļūsi par varenāko sievieti pasaulē! - Galēns bija viņai iečukstējis ausī, un Alekša bija viņam noticējusi, jo brīnums, kuru viņi ar Deksu, riskēdami ar savām galvām, bija paveiķuši, bija pateicības vērts. - Visas manas valsts bankas būs tavā rīcībā.

Tādu solījumu Galēns bija devis Aleksai, bet tas nozīmēja neskaitāmus miljardus dolāru un - pasaules varenību. Vienīgais šķērslis, kas kavēja nekavējoties izpildīt šo solījumu, bija tas, ka Galēnam atkal bija jātiek tronī.

Un šim mērķim Alekša negrasījās taupīt tos miljonus, kas viņai jau bija.

Taču sākotnējais uzdevums bija vārda tiešā nozīmē dabūt Galēnu uz kājām. Un labākais ķirurgs labākajā klīnikā bija ar mieru taisīt viņam operāciju.

— Rehabilitācijas periodu viņš pavadīs pie mums, - Alekša Deksam paziņoja. - Galēnam nepieciešama kopšana, mājas miers.

— Kuru es sen jau neesmu piedzīvojis, — Dekss ironiski piezīmēja.

Alekša izbrīnījusies to uzlūkoja- kādas gan viņam var būt pret viņu pretenzijas? Viņi darbojas vienā komandā! Vai tad ar to nepietiek?

Arī Dekss savu sievu uzlūkoja ar izbrīnu - viņš nekādi nespēja saprast, kā gan viņa gudrā sieva varēja būt tāda muļķe. Vai tiešām viņa nesaprot, ka šis vecais kārumnieks to vienkārši izmanto?

— Bet viņš taču manā rīcībā atdos visas Moldāvijas bankas! — Alekša atgādināja.

— Bet pēc tam tās nacionalizēs, — Dekss melanholiski

piezīmēja.

Viņš šim karalim redzēja cauri un neticēja nevienam tā vārdam. Viņš neticēja arī gluži cilvēciskai pateicībai - un karaliskai pateicībai jau nepavisam.

Visticamāk, viņš nekļūdījās, jo pat Mihals bija visai atturīgs savā pateicībā Kolbijas kundzei. Kopš bērnības viņš bija mācīts nenonākt pateicības gūstā. Katrs, glābdams karali, izpilda tikai savu pienākumu.

Mihala attiecības ar Alekšu nebija uzlabojušās. Paklausīgas etiķetes ievērotājas loma, kura atbildīga par troņmantnieka piedzimšanu^ viņai nepavisam nebija piemērota. Bet Mihals nevarēja viņu iztēloties nekādā citā lomā.

Pie viņu ģimenes apvāršņa atkal bija parādījusies Branskas hercogiene. Helēna, izrādās, vadīja pagrīdes kustību un uzstājās pret savu tēvu, kurš pretendēja uz nekronēta karaļa lomu. Viņa varētu sasniegt tikpat augstu stāvokli, kļūstot par karalieni, tāpēc bija nostājusies karaļa ģimenes pusē. Mihals atkal ar to bieži tikās, viņi kopā lidoja uz Ņujorku.

Sievas stāvoklis neuzlabojās, un Bleiks sāka nopietni raizēties. Taču viņš pacietīgi gaidīja, kad beigsies nozīmētais ārstniecības kurss. Tikmēr viņš nolēma to iepriecināt ar dāvanu, cerēdams, ka tā sekmēs sievas atveseļošanos. Viņš zināja, ka Kristela mīl zirgus, un nolēma viņai uzdāvināt vislabāko arābu sugas ķēvīti no Rīsa staļļiem. Viņš bija pārliecināts, kaSemija Džo, kura pēdējā laikā bija ļoti sadraudzējusies ar Kristelu, viņam neatteiks.

Bleika lūgums Semiju Džo nostādīja grūtā stāvoklī. Sākumā viņa pateica, ka to ķēvi ir pārdevusi, bet tūlīt attapās, ka viņš var izvēlēties citu. Viņa notēloja, ka speciāli Bleika dēļ pārdošanu atcēlusi. Semiju Džo ļoti uztrauca stāvoklis, kādā savas sākumā šķietami tik labās domas dēļ bija nonākusi, un tagad viņa lauzīja galvu, kā to visu pēc iespējas ātrāk izbeigt.

Bleiks pēc zirga ieradās pats. Viņš pat nenojauta, ka atrodas pāris soļu attālumā no savas Kristelas, kura viņu redz pa bēniņu spraugu. Kristela pat mēģināja to pasaukt, bet viņš, protams, neko nedzirdēja. Toties viņa dzirdēja, ka Bleiks pērk tai zirgu, un pirmo reizi aptvēra, kas īsti noticis un kāpēc vīrs līdz šim nav pamanījis tās prombūtni. Tā sieviete, kura bija izskatījusies viņai tik līdzīga, bija mājā ieņēmusi tās vietu!

Neko briesmīgāku Kristela nespēja iedomāties. Un Bleiks? Vai tiešām viņš neko nav pamanījis? Nē taču, tas nevarēja būt! Un arī mazā Kristīne to noteikti bija apjautusi. Bet jau doma, ka sveša sieviete dzīvo viņas mājā līdzās viņas vīram un bērnam, dzina Kristeiu pilnīgā izmisumā, un viņai likās, ka zaudēs prātu.

Džoels saprata, ka Kristela ir uzminējusi viņu spēli, un ķērās pie vienīgā līdzekļa, kas varēja viņu piespiest pacietīgi panest savu ieslodzījumu. Šis līdzeklis bija mazā Kristīne.

— No jums ir atkarīga jūsu meitas dzīvība, - viņš nemitīgi viņai atkārtoja. - Jūs pati saprotat, cik trausla ir bērna veseliba!

Jā, Kristela saprata, ka viņas meitiņa ir šā briesmīgā cilvēka līdzdalībnieces rok*ās, un tāpēc pagaidām samierinājās ar savu stāvokli, drudžaini pūlēdamās atrast izeju.

Bleiks cerēja, ka kopīgas izjādes Kristelai nāks par labu, varbūt tās uzlabos viņas veselību un kliedēs drūmo omu. Taču viņa cerības neattaisnojās. Kristela piepeši atlēca nost no skaistā zirga, un bija redzams, ka viņa no tā baidās. Kristela baidijās no zirga, par kuru bija tā jūsmojusi? Tas bija kaut kas neticams! Pēdējais piliens, kas Bleiku pārliecināja, ka Kristela sasirgusi ar smagu garīgu slimību, bija tas, ka mazā Kristīne vairs nenomierinājās, kad māte to paņēma rokās. Acīmredzot Kristelas stāvoklis bija tik smags, ka bērns to juta. Bet kāds gan tam varēja būt cēlonis?

Bleiks bija jau sapratis, ka ar sievu to apspriest nav vērts. Ar agrāko Kristelu viņi atklāti būtu visu izrunājuši, bet tā sieviete, par kādu viņa bija kļuvusi tagad, allaž centās no viņa izvairīties, vārda tiešā nozīmē aizbēga ar dīvaini samulsušu un izbiedētu sejas izteiksmi. Bleikam kļuva viņas žēl, un viņš neuzstāja, taču klusībā stingri apņēmās nekavējoties parunāt ar tādu ārstu, kuram uzticējās.

Bija vēl kāds apstāklis, kas liecināja par Kristelas nenormālo stāvokli, — pakfīdatenkas, ka viņai esot romāns ar jauno doktoru. Mazais El Bī bija redzējis, ka Kristela apkampjas ar svešo onkuli, un pastāstījis par to Aleksai, kura bija iegriezusies mazdēlu apciemot. Alekša, protams, nespēja nociesties, lai šo jaunumu nepaziņotu Bleikam. Kādreiz mīlas dēkas dēļ viņš bija izdzinis no mājām Alekšu - lai tagad zina, kā tam aiz muguras izdarās viņa dievinātā Kristela, šī plikadīda, kas Bleika mājās bija ieradusies ar divām plastmasas somām pie rokas! Lai nu ar šīm somām arī aizvācas! Viņa, Alekša, jau nu viņu mājās gan neko tādu nebija atļāvusies!

Bleiks diezgan mierīgi noklausījās savas bijušās sievas apsūdzību Viņš nemaz nebrīnījās, ka šai Kristelai varētu būt romāns nezin ar ko, — tā nebija viņa sieva, viņš to nemīlēja, un viņa nemīlēja Bleiku. Tā bija kaut kāda apsēstība. Vai nu viņš bija zaudējis prātu, vai arī prātu bija zaudējusi Kristela, bet varbūt bija noticis kā pasakā - un viņa Kristela apmainīta prot svešu sievieti?

Acīmredzot ieilgušā bezmiega un aizvien pieaugošā nemiera dēļ Bleikam strauji pasliktinājās veselība, sākās dīvainas sirdslēkmes, kas mijās ar dziļa paguruma un pilnīga bezspēka brīžiem.

Taču vainīgs nebija bezmiegs. Vakaros Rita pilināja Bleika džinā ar toniku zāles, kuras tai bija iedevis Džoels. Krāpšana nepielūdzami attīstījās pēc savas iekšējās loģikas un veda pie nozieguma - slepkavības. Rita ar šausmām to saprata, taču nespēja pretoties savam mīļākajam. Jau iedomājoties vien, ka Bleiks varētu atklāt blēdību, viņai šermuļi skrēja pār kauliem, un viņa piekrita visam, ka Džoels tai lika. Un Džoels lika pilināt Bleikam dzērienā zāles. Zāles nebija nekāda inde, tās tikai palēnināja sirdsdarbību. Tiem, kuriem bija paātrināta sirdsdarbība, šīs zāles bija pat vēlamas, bet ja sirdsdarbība bija normāla... Vārdu sakot, vienā jaukā dienā Bleika sirdij bija jāapstājas... Un tad Kristela Keringtone kļūs viņa bagātību vienīgā mantiniece un varēs ar tām rīkoties pēc saviem ieskatiem. Neviens tās rīcību nekontrolēs un neiecels nekādus aizbildņus — un tad viss būs viņu rokās!

Sava plāna otro daļu Džoels Ritai neatklāja. Uz Dienvidameriku tērēt Bleika miljonus viņš bija nodomājis ņemt līdzi īsto Kristelu, kura no Ritas atšķīrās kā īsts briljants no viltota. Un Džoels prata novērtēt īstus dārgakmeņus.

Viņš apzinājās, ka Kristelas iekarošanai tam vajadzēs ziedot pusi mūža, taču bija gatavs arī uz to. Viņš ticēja savai ģenialitātei, un viņam patika grūti uzdevumi. Bet Kristela būs bezizejas stāvoklī...

Bez mājas nepatikšanām Bleikam bija nepatikšanas arī darbā. Senatora dēls Bērts Feimonts, kurš arī pats pretendēja uz vietu senātā, bija ierosinājis pret Bleiku tiesas prāvu, apsūdzot viņu dabas postīšanā — naftas vada būvniecība sagraušot ekoloģisko līdzsvaru.

- Es cīnīšos pret tādiem kā Keringtons un Kolbijs ar visiem līdzekļiem, kādi būs manā rīcībā, - viņš paziņoja - Ir pienācis laiks likt šiem naftas monstriem saprast, ka viņiem nav tiesību nesodītiem sagandēt zemi un apkārtējo vidi tikai tāpēc, lai vēl un vēl vairotu savus jau tā milzīgos īpašumus!

Bleiks to novērtēja kā nākamā senatora priekšvēlēšanu kampaņas sākumu, un tas bija veiksmīgs sākums. Pozīcija bija nevainojama, tā izskatījās cildena un pievilcīga. Bleiks tikai nesaprata, kāpēc tieši viņu projektam bija jākļūst par topošā politiskā darboņa godkārības upuri. Arī Bleiks ne mazāk pārjauno politiķi rūpējās par ekoloģiju — viņu projektā bija paredzēti visi dabas aizsardzības pasākumi, un būtībā tas bija nevainojams. Tomēr tiesāšanās un avīžu saceltais tracis ļoti aizkavētu darbus un radītu milzīgus zaudējumus. Tāpēc bija vēlams parūpēties, lai lieta nenonāktu līdz tiesai, un mēģināt panākt izlīgumu. Izlīguma iespējas Bleiks uzdeva noskaidrot Ādamam — tā tad arī bija apsolītā izdevība!- un Stīvenam, ar nodomu iesaistot abus brāļus šajā sarežģītajā darbā. Bleiks klusībā cerēja, ka šoreiz viņiem varbūt izdosies atrast kopēju valodu.

Redzot, ka Bleika sirdslēkmes kļūst aizvien biežākas, Semijai Džo modās aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Pa šo laiku viņa bija daudz labāk iepazinusi Džoelu un jau sen viņam vairs neuzticējās. Aizvien vairāk viņa nožēloja, ka bija iesaistījusies šajā pasākumā, kas jo dienas jo kļuva netīrāks un bīstamāks.

Vispirms viņa skaidri un gaiši noprasīja Ritai, vai tā Bleikam kaut ko neber ēdienā vai dzērienā. Rita tik dedzīgi to noliedza, ka tikai pastiprināja Semijas Džo aizdomas. Un tad viņa pati savām acīm ieraudzīja, ka Rita izvelk no kabatas kādu pudelīti. Semija Džo nekavējoties painteresējās par tās saturu. Nosaukums liecināja, ka tās ir zāles sirdij, taču viņas aizdomas nemazinājās, un tā sāka Ritu izsekot. Nopietna saruna Semijai Džo bija arī ar Džoelu.

— Tu no paša sākuma sabojāji manu plānu, — viņa tam pārmeta. — Vispirms krustmāte Kristela saņēma sitienu pa galvu, tagad viņa sēž ieslēgta bēniņos jau nez kuro dienu! Es nevienam negribēju nodarīt neko ļaunu. Un tagad kaut kas ir atgadījies ar Bleiku, kurš vienmēr ir bijis veselākais cilvēks pasaulē. Vai tu vari man paskaidrot, kas te notiek?

— Pēdējā laikā nervi mums visiem ir ļoti saspringti, - Džoels centās viņu nomierināt — Tu esi nobijusies. Es tevi saprotu. Taču tavas bailes nedrīkst mums traucēt novest iecerēto līdz galam. Saproti, Semij Džo...

— Es saprotu, ka notiek kaut kas ļoti tumšs un netīrs, — Semija Džo viņu pārtrauca un atstāja vienu, bet Džoelam tagad bija skaidrs, ka ir jāpasteidzas, citādi visi viņu pūliņi būs velti.

Sev un Kristelai viņš bija jau pasūtījis ārzemju pases un tagad nolēma pasteidzināt ierēdni, samaksājot viņam krietnu summiņu, lai šīs pases būtu gatavas jau rīt. Viņš nolēma, ka liks Ritai iedot Bleikam pēdējo un izšķirošo zāļu porciju.

— Ielāgo pašu galveno - viņš nedrīkst saņemt palīdzību, kad sāksies lēkmei— Džoels vēl un vēlreiz atgādināja. - Lēkme pāries agonijā, un tās būs beigas.

Rita pamāja un paņēma zāļu pudelīti. Vakarā viņa tās saturu ielēja Bleika viras šķīvī. Viņai vairs nebija ko zaudēt, un tagad arī viņa pati gribēja ātrāk tikt ar to visu galā. Ilgāk šādu sasprindzinājumu tā vairs nespēja izturēt.

Kad no rīta Semija Džo bija viņai teikusi:1 Es zinu, ka tu Bleikam dod zāles, tūlīt to izbeidz!" — Rita vairs nebija liegusies.

— Mēs ar Džoelu nolēmām tikt vaļā no Bleika. Par mūsu daļu vari neraizēties, tā mums vairs nav vajadzīga, es mantošu visus viņa miljonus.

Semija Džo šausmās bija to uzlūkojusi, bet Rita bija raudzījusies pretī ļauni un agresīvi.

— Neaizmirsti, ka tu šajos dubļos esi novārtījusies tāpat kā mēs, — Rita bija agresīvi piemetinājusi. — Tāpēc labāk turi muti! Citādi mums uz cietumu būs jādodas kopā!

Taču Semija Džo šoreiz nedomāja klusēt. Viņa nekavējoties devās pie Stīvena. Vispirms bija jāparūpējas par Bleika veselību, bet pēc tam... Tad jau redzēs, ko darīt tālāk!

Semijas Džo attiecības ar Stīvenu joprojām bija ļoti sarežģītas. Toties tagad viņa bija tuvinājusies ar Deniju, jo bieži uzturējās Keringtonu namā. Tas, ka viņa tagad interesējās par Deniju, Stīvenā izraisīja divējādas jūtas. No vienas puses - viņš kļuva piesardzīgs, jo pazina Semijas Džo viltīgo dabu. Taču - no otras puses — mātes un dēla attiecības viņu arī aizkustināja un samierināja ar bijušo sievu.

— Vai tu atnāci Denija dēļ?- viņš apjautājās, ieraudzījisSemi-ju Džo.

— Nē, tava tēva dēļ. Manuprāt, viņš mirst!- Semija Džo tīši paziņoja to tik nežēlīgi, jo gribēja, lai Stīvens nevilcinās ne mirkli un nekavējoties kaut ko uzsāk.

Taču Stīvens neticēja.

— Kas tās par blēņām?— viņš iesāka, taču tajā pašā mirklī izdzirda Bleika kliedzienu hallē.

Viņam bija kļuvis ļoti slikti. Palīdzību meklēdams, tas bija piecēlies no gultas un tagad lēnām saļima uz kāpnēm, lūgdams palīdzību Kristelai, savai Kristelai, kura stāvēja nekustīgi kā statuja.

Ieraudzījis šo baismo skatu, Stīvens uztvēra krītošo tēvu un uzsauca namzinim:

— Žerār! Ārstu! Ātrāk!

Pēc stundas ceturkšņa Bleiks jau bija slimnīcā, taču to, ka viss beigsies labi, neviens nevarēja apgalvot.

Kopā ar Bleiku uz dzīvības un nāves robežas it kā bija nostājusies arī visa tā ģimene. Visi lūdza Dievu, lai viņš izdzīvotu, un katram bija savi iemesli to vēlēties. Stīvens un Dominika bija izmisuši, jo Bleiku mīlēja. Ādams atcerējās, ka Bleiks to ir izsvītrojis no testamenta un tas tā arī nav paspējis no jauna iekarot tēva labvēlību. Vienīgi Rita vēlēja viņam nāvi, kaut arī lūdza ārstus glābt viņas mīļotā vīra dzīvību.

— Viņš dzīvos! - beidzot iznācis no reanimācijas zāles, ārsts tai paziņoja.

Rita murmināja pateicības vārdus, taču tās sirdi stindzināja šausmas. Viņa aizlavījās pie telefona un paziņoja šo jaunumu Džoelam.

— Paliec pie viņa! Tu esi mīloša, uzticama sieva un ne mirkli nevēlies viņu pamest, — Džoels izrīkoja.

Pats viņš nolēma, ka ar Kristelu dosies projām un darīs to nekavējoties, tāpēc ar skubu devās pēc pasēm.

Semija Džo bija neziņā, ko tai tagad iesākt. Viņa priecājās, ka ar Bleiku viss kārtībā, un vienu brīdi pat domāja, ka varētu klusi atvirzīties malā, jaujot notikumiem iet savu gaitu. Bet piepeši viņa iedomājās, cik gādīgi pret viņu vienmēr bija izturējusies Kristela un cik dārgi tai tagad nācās samaksāt par šo gādību...

Un Semija Džo sēdās mašīnā un devās uz rančo.

Tikpat steidzīgi turp traucās arī Rita. Bleiks bija atteicies ar viņu tikties un bija pat paziņojis, ka tā nav viņa sieva, par laimi, viņš bija vēl pārāk vārgs, lai kaut ko uzsāktu. Atrisinājums tuvojās. Jau rīt viss varēja nākt gaismā, un Ritai vienkārši bija nepieciešams parunāt ar Džoelu. Tāpēc brīdī, kad Semija Džo atrāva bēniņu durvis, viņa ieraudzīja divas Kristelas, kuras, viena otrai matos ieķērušās, cīnījās uz dzīvību vai nāvi. Semijai Džo nebija ne mazāko šaubu, kura no viņām ir tās krustmāmiņa Kristela. Viņa satvēra to aiz rokas un sadeva Ritai arī savu tiesu.

Durvīs Semija Džo saskrējās ar Džoelu.

— Ko tas nozīmē?- viņš bargi noprasīja, aizturēdams bēgles.

Taču Semija Džo neapjuka.

— Vai tad tu neredzi? Rita no satraukuma galīgi zaudējusi galvu. Atskrējusi taisnā ceļā no slimnīcas. Taču viss būs kārtībā, mēs jau dodamies atpakaļ.

— Princese, kas tad nu, vai ar tevi viss kārtībā?- Džoels, saņēmis Kristelu aiz zoda un cieši ielūkodamies viņai acīs, noprasīja.

— Protams, Džoell — Kristela atbildēja.

— Neraizējies, es neizlaidīšu viņu no acīm, - Semija Džo steidzās viņu nomierināt. - Viss notiks, kā paredzēts!

Sievietes steigšus nokāpa pa kāpnēm un iesēdās mašīnā. Kristela neko nejautāja Visu varēs noskaidrot vēlāk. Tagad viņa vēlējās tikai pēc iespējas ātrāk nokļūt pie Bleika Viss cits nebija no svara. Ātrāk pie Bleika!

— Kristel, dārgā!- sacīja Džoels, ienākdams gūsteknes istabā. - Neuztraucies tik ļoti! Paskaties, te ir pases, mēs dodamies uz Dienvidameriku, šis ir tavs jaunais vārds. Mums priekšā ilgs mīlestības un romantikas pilns mūžs, es tevi mīlu, Kristel. Tu dzirdi? Es tevi mīlu, un šī ir tava biļete uz jaunu dzīvi. Nu, kā tad būs? Aizbrauksim klusi un mierīgi, vai man būs jāmeklē spēcīgāki argumenti?

Rita, kas no dzirdētā bija zaudējusi valodu, klusi pamāja - arī viņa bija ieinteresēta aizbraukt klusi un rāmi. Vismaz pagaidām.

26. nodala

t

GALĒNU operēja, taču operācijas iznākumu varēja parācfit tikai laiks. Ārsti uzskatīja, ka tad, ja Galēns ievēros režīmu, saņems ārstniecisku masāžu un nodarbosies ar sistemātiskiem vingrinājumiem, viņš noteikti spēs staigāt.

Alekša viņu iekārtoja savā mājā un nodrošināja tam karalisku aprūpi. Laiku pa laikam viņa no sava kronētā drauga saņēma izsmalcinātus vēstījumus, kuri būtībā nebija nekas cits kā vien kārtējie lūgumi izmaksāt viņam te vienu, te divus miljonus dolāru. Šīs "mīlestības vēstulītes* neiedomājami tracināja Deksu.

Tomēr Alekša nevēlējās uzklausīt nekādus saprātīgus argumentus. Viņa uzskatīja, ka izturas neparasti tālredzīgi, un bija sagatavojusi veselu sēriju līgumu ar savstarpēji izdevīgiem noteikumiem. Galēns tos visus bija parakstījis. Tos bija parakstījis arī Mihals, taču viņš tēvam pajautāja:

— Kā tu vari rīkoties ar to, kas...

— Kas man nepieder?- Galēns ironiski pārjautāja- Es taču šos līgumus neparakstīju ar asinīm, bet tikai ar tintil

Dekss centās savaldīt Galēna apetīti. Viņš nedomāja slēpt, ka nebūt neatbalsta savas sievas enerģisko palīdzību nez kādai svešai zemei.

— Kādam nolūkam mēs Izsniedzam šo naudu, Galēn? Valsts ekonomikas glābšanai vai jūsu patmīlības ārstēšanai?- viņš reiz apjautājās. — Un cik jūs vēl gribēsiet? Piecus miljonus? Sešus?

— Valsti nevar vērtēt kādā noteiktā summā, - Galēns augstprātīgi atbildēja.

— Toties tā var vērtēt Aleksas īpašumu, un man nepatīk, ja tas tiek izšķiests jūsu asiņainajām intrigām. Reiz par visām reizēm iegaumējiet - ja vajadzēs aizstāvēt Alekšu, es viens pats būšu veselas armiias vērts.

Galēns pats uz savas ādas bija varējis pārliecināties, ka tie nav tukši vārdi. Par savu izglābšanu viņš varēja pateikties tikai Dek-sam. Galēns saprata, ka Deksa personā sastapies ar varenu ienaidnieku, un negribēja ar viņu ķildoties.

— Tiklīdz Moldāvija būs brīva, es pazudīšu no jūsu dzīves, Dekstera kungs, - viņš pieļāvīgi sacīja. - Un, ja es izmantošu Aleksas naudu, tad tikai tāpēc, ka tas notiek pēc savstarpējas vienošanās, un viņa zina, ka investē manu un savu ekonomisko nākotni.

— Man gan labāk patiktu, ja jūs žiglām kājām pazustu no šejienes neatkarīgi no Moldāvijas brīvības, — Dekss paziņoja dārgajam viesim uz atvadām.

— Ticiet man, atgūt žiglas kājas, kā jūs izsakāties, ir mana karstākā vēlēšanās, - karalis atbildēja Galēns nevienam nestāstīja, ka jau sen staigā, lai gan dara to ļoti piesardzīgi. Viņš bija ieinteresēts pēc iespējas ilgāk palikt nevarīga slimnieka lomā.

Bleiks pamazām atguvās. Viņš apzinājās, ka pēc iespējas drīzāk tam jātiek ārā no nolādētās gultas! Viņa ģimene bija briesmās! Dievs vien zina, kur tagad atrodas viņa sieva, viņam tā jāatrod! Bleiks pasauca Stīvenu, kurš dežurēja pie palātas durvīm.

— Piezvani uz policiju un izsludini Kristelas meklēšanu. Tā sieviete, kura dzīvo mūsu mājā, nav mana sieva, — viņšStīvenam paziņoja.

Stīvenam bija sāpīgi noskatīties, cik smagā stāvoklī ir tēvs — tātad viņam jau sākusies smadzeņu atrofija. Tas nekavējoties jāziņo ārstam. Taču pagaidām Stīvens centās nomierināt satraukto Bleiku un apsolīja, ka viņš, protams, nekavējoties griezīsies policijā.

Stīvens bija tik ļoti cerējis, ka Bleiks drīz atkal būs uz kājām. Viņš gribēja ar tēvu aprunāties, kā cīnīties pret Feimontiem. Ādams, pēc Stīvena domām, gribēja izmantot neatļautus paņēmienus. Sarunas ar Feimontiem nebija devušas nekādus rezultātus, un tāpēc Ādams bija sagatavojis rakstu ar nosaukumu •Nākamais sekretārs — homoseksuālists', šāds raksts, domājams, uz visiem laikiem iznīcinātu Berta Felmonta — senatora dēla, politiķa karjeru. Stīvens bija centies Ādamu no šāda soļa atrunāt, bet tas bija tikai ņirdzīgi pasmējies:

— Es saprotu, kāpēc tu viņu aizstāvi, tu taču pats esi"zilais\ bet neaizmirsti, ka tu esi arī Keringtons. Man, piemēram, tas vienmēr ir pirmajā vietā!

Ādams visiem līdzekļiem centās pretiniekus uzvarēt, jo runa taču bija par mantojuma tiesību atjaunošanu.

Stīvens turpretim uzskatīja, ka Ādams ar savu rīcību kompromitē Keringtonus, viņš gribēja panākt, lai iejaucas tēvs un neļauj Ādamam vaļu.

Kamēr Stīvens vēl gremdējās šajās smagajās domās, atvērās durvis un palātā ieskrēja Kristela, kurai sekoja Semija Džo. Kris-tela metās pie Bleika.

— Bleikl BleikITā esmu es, Kristela!

Bleiks nespēja noticēt savām acīm. Vai tiešām? Vai patiesi?

— Man tā gribētos ticēt, bet kā lai es noticu?— viņš klusi sacīja.

— Vai atceries, mīļais, — Kristela steidzās viņam atgādināt, — kur tu mani bildināji? Mēs lidojām tavā lidmašīnā. Es atbildēju, ka tevi mīlu, bet mani biedē tava bagātība. Tu mani uzlūkoji, saņēmi manu roku un sacīji, ka manis dēļ esi gatavs atteikties no visa sava īpašuma lidz pēdējām centam. Un ne tāpēc, ka bagātība tev ir vienaldzīga, bet gan tāpēc, ka...

— ... pat sākot atkal no nulles, es tik un tā pēc gada tikšu pie miljona un pēc diviem gadiem- pie desmit miljoniem, - Bleiks pabeidza, viņu apskaudams. - Man jau sāka likties, ka esmu tevi zaudējis uz visiem laikiem.

— Nevienam vairs neizdosies mūs šķirt!

Diezin vai pat todien, kad bija nolēmuši apprecēties, viņi bija laimīgāki...

Galu galā policija tomēr saņēma meklēšanas pieteikumu. Tikai jāmeklē bija nevis Kristela Keringtone, bet gan Džoels Abrigors un viņa līdzdalībniece.

Bet Semijai Džo Kristela un Bleiks piedeva, jo viņa vaļsirdīgi un dziļā nožēlā visā atzinās...

Rita nespēja Džoelam piedot tā nodevību. Tiklīdz viņa iedomājās, cik briesmīgā situācijā būtu nonākusi pēc tā aizbraukšanas, viņa svīda aukstus sviedrus un drebēja pie visām miesām. Bleiks taču jau bija sapratis, ka viņa nav Kristela, acīmredzot viņš bija sapratis arī visu pārējo. Taču pagaidām Rita klusēja. Toties Džoels bija tik jauks, tik uzmanīgs, ar katru savu žestu, ar katru skatienu viņš apstiprināja šo drausmīgo, šo nepiedodamo nodevību.

Viņi salika mašīnā mantas, iesēdās tur paši un drīz vien jau bija tālu no "Delte Ro\ Džoels bija nolēmis, ka viņi izlidos no kādas nomaļas provinces pilsētiņas. Džoels bija paredzējis visu un tagad ātrā tempā vadīja mašīnu pa stāvu kalnu ceļu.

— Dārgā!— viņš pievērsās blakussēdošajai sievietei.

— Esmu Rita!— viņa pēkšņi klusi sacīja. — Bet tava iecerētā aizbēga ar Semiju Džo.

Pirmo reizi visā šajā laikā Džoels apjuka. Kaut ko tādu viņš nebija gaidījis. Viņš bija paredzējis visu, tikai ne to, taču tūlīt pasteidzās saņemt sevi rokās.

— Nudien, Rita, tu veikli mani izmuļķoji, es lepojos ar tevi! — viņš mēģināja izlocīties, taču tūdaļ saņēma spēcīgu dunku sānos.

Rita ieķērās viņam drēbēs, purināja viņu, centās izgrūst šo zemisko riebekli no mašīnas. Viņa vairs neapjēdza, ko dara un kur atrodas. Vēl mirklis - un mašīna, zaudējusi vadību, sāka ripot pa stāvo krauju.

Pēc dažām dienām Bleiks, kurš bija jau atveseļojies tiktāl, ka no slimnīcas bija pārvests mājās, lai sievas gādībā atgūtu spēkus, saņēma atbildi no policijas. Bija atrasta bēgļu mašīna, kas bija sadegusi, bet viņi paši acīmredzot kritiena laikā izmesti no mašīnas, pirms tā aizdegās. Netālu no avārijas vietas bija atrasta rokassomiņa ar Ritas Leslijas kredītkarti. Nekādu citu ziņu par bēgļiem nebija.

— Bleik, viņi tik daudzas reizes draudēja, ka nodarīs pāri Kristīnei! Viņi noteikti ir jāatrod un jāieliek cietumā, lai šie cilvēki nenodarītu vēl kādu ļaunumu!— Kristela satraukta uzstāja, kļaudama sev klāt mazulīti, kuru visas šīs dienas tikpat kā neizlaida no rokām.

— Te jūs visi esat drošībā, mani dārgie! Tu taču zini - mums visur ir sardze, — Bleiks sievu mierināja.

— Bet vai tu zini, ka viņa ir paspējusi no mūsu rēķina pārskaitīt miljons dolāru?- Kristela jautāja. - Es tikai vakar to atklāju.

— Nu arī es to zinu, - Bleiks mierīgi atbildēja. - Un neuztraucies, es ne mirkli nešaubos, ka viņi savas gaitas beigs cietumā.

Kristelai kļuva slikti, tika iedomājoties vien. ka šī briesmīgā svešā sieviete bija Valkājusi viņas tērpus, gulējusi viņas gultā, pieskārusies viņas bērnam un vīram... Būs jāpaiet ilgam laikam, pirms viņai izdosies pārvarēt šo stresu. Toties kāda tā bija laime — no rīta pamostoties, ieraudzīt Bleiku!

Dekss spēra vēl vienu soli, lai vestu pie prāta Alekšu, — viņš devās uz ’Mirāžu" pie Mihala.

— Kāpēc gan tu nevarētu savam tēvam ierādīt vislepnāko istabu šajā viesnīcā? Tad viņš beidzot aizvāktos no manas mājas!

Mihals jutās aizvainots un neko neatbildēja. Mirkli vēlāk viņu vēl dziļāk aizvainoja Amanda, kura paziņoja:

— Esmu nolēmusi no tevis šķirties! Es darīju visu, lai glābtu mūsu ģimeni. Taču tagad esmu sapratusi, ka mums tās nemaz nav, ir tikai tavs egoisms un ambīcijas, kuras tev ļoti labi palīdz apmierināt Branskas hercogiene!

Mihals stipri apšaubīja, vai tēvs atbalstīs viņa šķiršanos no Amandas, tāpēc šo kategorisko paziņojumu centās mīkstināt, aizbildinoties, ka savu lēmumu Amandai paziņos tikai pēc tikšanās ar tēvu. Valsts intereses taču bija augstāk par visu!

Toties Dekss vairs negaidīja ne mirkli. Viņš savāca savas mantas un aizgāja.

— Es te vairs kāju nesperšu, kamēr te uzturēsies šis Galēns! — viņš sievai paziņoja.

Bleiku un Alekšu gaidīja arī kāda priecīga ziņa. Bija atradusies viņu meita Felona! Džefs nebija kļūdījies, ticot, ka viņa joprojām ir dzīva. Viņš Felonu atrada, un, pateicoties tā maigumam un pacietībai, viņa visu atcerējās.

Atcerējās un tūlīt nonāca smagas izvēles priekšā - Mailss vai Džefs. Mailss viņas labā bija tik daudz darījis, kad tā bija palikusi viena - bez atbalsta un aizsardzības. Ja nebūtu viņa, Felona vairs nebūtu starp dzīvajiem. Viņa bija paspējusi Mail-sam pieķerties, tiem bija kopīgi nākotnes nodomi... Bet Džefs? Ar viņu cieši saistījās visa tās iepriekšējā dzīve. Viņiem bija dēls. Nabaga Felona! Viņa jutās tā, it kā tās sirds lūztu uz pusēm. No visiem šiem pārdzīvojumiem viņa bija tik apmulsusi.

Džefs Felonu nesteidzināja, viņš ļāva tai aprast ar jauno situāciju un visu pārdomāt. Viņš tik ilgi bija gaidījis, ka varēja pagaidīt vēl.

Toties steidzināja Mailss. Viņš bija pārliecināts, ka tai Felonai, kuru bija pieradis saukt par Rendelu, patīk būt kopā ar to. Viņš gribēja būt uzvarētājs, iekarot Felonu par katru cenu. Reiz viņš to ieguva pret viņas gribu, un Mailss nešaubījās, ka viņa tam piedos, jo tiem taču būs tik labi!

Taču Felona nepiedeva. Viņa devās ceļojumā, ieradās apciemot Bleiku, apmeklēja māti. Viņa atkal bija nonākusi savu bērnudienu vidē, ēda Hannersonas kundzes cepto šokolādes kūku, pļāpāja ar Stīvenu. Visi bija tik laimīgi, ka Felona - viņu Felona atkal ir kopā ar viņiem!

Likās, ka uz Kaliforniju viņa aizbrauc, jau pieņēmusi lēmumu. Tā domāja Kristela, tā šķita Bleikam. Un viņi nebija kļūdījušies, jo laimīgais Džefs drīz vien paziņoja, ka tie atkal svinēs kāzas.

Negaidītu pārsteigumu Bleikam sagādāja arī Klaudija — viņa bija mantojusi naftas urbumu. Tas bija mantojums no pirmā vīra, taču tagad šis urbums piederēja Bleikam, jo savulaik tas bija viņam ieķīlāts un parāds nebija samaksāts.

Arī Klaudija šo mantojumu uztvēra kā ķīlu - savas neatkarības ķīlu, viņa paziņoja Bleikam, ka vēlas urbumu izpirkt, tā vērtību atmaksājot no nākamās peļņas.

— Tas bija tik sen, Klaudij!- Bleiks viņai atbildēja - Atdalīt šo vienu urbumu no visa naftas ieguves kompleksa ir neiespējami. Tas sen jau kļuvis par firmas 'Denvera - Keringtons" neatdalāmu sastāvdaļu, un tev ar to nāksies samierināties. Turklāt tas sen jau vairs nenes peļņu.

Taču Klaudija Bleikam neticēja. Atteikumu viņa uztvēra tikai kā valdonīgu vēlmi būt par visu noteicējam, turēt visu zem sava papēža, citiem nenosliecot neko. Un tāpēc viņa Ādamam izvirzīja noteikumu - ja tas vēlas būt kopā ar viņu, tam šis naftas urbums katrā ziņā, vienalga, kā, ir jāatgūst un jānodod tikai un vienīgi viņas īpašumā.

Ādams mēģināja viņu atrunāt.

— Vai ir vērts tā uztraukties kaut kādas nieka šahtas dēļ, ja mēs varam iegūt visu? Ir vajadzīga tikai pacietība un mērķtiecīga rīcība!

— Nē! - Klaudija jpalika pie sava. - Es redzu, ka arī tev nav vajadzīga mana neatkarība un patstāvība! Taču mantā būs! Būs! Noteikti būs! Un es neļaušu tev stāties man ceļā!

Alekšu sāpīgi aizskāra Deksa vārdi. Viņa Deksu mīlēja un nepavisam negribēja viņu zaudēt, tomēr bija arī ļoti noskaitusies. Viņai jau tāpat pietika visādu rūpju un raižu, un nu pašas vīrs vēl radīja jaunas.

Galēns, redzēdams, ka laulātā pāra attiecības kļūst aizvien saspringtākas, nolēma ēsmu padarīt vēl kārdinošāku, lai Alekša netaupītu pūliņus viņa labā. Aleksas un Deksa sanaidošanās bija Galēnam ļoti pa prātam, un viņš gribēja no Aleksas bagātības izspiest pēc iespējas vairāk. Par katru cenu tas gribēja atgūt troni, taču, taisnību sakot, viņam uz to bija maz izredžu.

Viņš ataicināja Alekšu un parādija tai apbrīnojami skaistu senlaicīgu valdnieces kroni, kaklarotu un auskarus.

— Tās ir ģimenes dārglietas, - Galēns sacīja, — un tās var kļūt tavas. Ja vien tu būsi ar mieru kļūt par karalieni.

— Esmu glaimota, Galēn, taču es mīlu Deksu. Un es no viņa neatteikšos pat karalienes kroņa dēļ, - Alekša godprātīgi atbildēja.

— Uzliec to vienkārši tāpat, gribu pajūsmot par tevi, mana karaliene!

Godkārīgā Alekša padevās.

Tieši tad, kad Galēns lika viņai galvā kroni, istabā ienāca Dekss.

— Un es jau gribēju tev atvainoties! Ak, es muļķis! - viņš iesaucās. — Piedodiet, ka pārtraucu kronēšanas ceremoniju!

— Deks, tu pārprat... — Alekša iesāka.

— Vai tiešām? Ja jau tev, Galēn, ir tādi briljanti, kāpēc tu nepārdod tos, bet tīko pēc manas sievas naudas?! Kāpēc viņai tev jāmaksā? Acīmredzot tāpēc, ka tu esi nelietis! Dzīvodams manā mājā, tu atvil manu sievu!

To teicās, Dekss iezvēla Galēnam pamatīgu pļauku un aizcrta durvis.

Nu patiesi viss bija beidzies. Tik smagi ap sirdi Deksam sen nebija bijis. Un viņš rīkojās kā īsts kovbojs - devās uz bāru, lai piedzertos.

Viņš kvernēja ’Mirāžas" bārā un bija jau krietni piesūcies, kad tajā ienāca Amanda un apsēdās pie galdiņa viņam pretī.

— Zini, Amanda, — viņš sacīja, - man nevajadzēja braukt uz Denveru. Man ir vajadzīga brīva elpa, lauki, plašumi... Esmu izdarījis lielu kļūdu.

— Arī es esmu izdarījusi kļūdu, apprecēdamās ar Mihalu, taču es vēlos to izlabot. Vai tu zini, ka es no viņa šķiros?

Tā viņi nosēdēja līdz pusnaktij, un abi krietni ieskurba. Dekss gandrīz neko vairs nesaprata, kad Amanda paņēma viņu zem rokas un aizveda uz tā istabu.

Durvis aizvērusi, viņa to cieši apskāva un čukstēja:

— Es vienmēr esmu gribējusi tikai tevi, Deks, tikai tevi...

Alekša līdz pusnaktij zvanīja Deksam uz viņa viesnīcas numuru. Neviens neatbildēja, un viņa sāka nopietni uztraukties. Alekša negribēja viņu zaudēt, nē, to viņa nevēlējās. Pēc skandāla, ko viņš bija sarīkojis, no viņa varēja sagaidīt visu. Tāpēc, nespēdama sazvanīt, viņa devās uz ’Mirāžu" un pieprasīja, lai tai atslēdz Deksa istabas durvis.

— Tas ir pret mūsu viesnīcas noteikumiem. Nekas tāds nekad nav pieļauts. Tas ir aizliegts! — nakts portjē mēģināja viņu atturēt.

— Esmu Deksteras kundze, manam vīram mēdz uznākt malārijas lēkmes — viņam ir nepieciešama palīdzība. Ja jūs nekavējoties neatslēgsiet durvis, tad ilgi to pieminēsiet!

Nakts portjē padevās satracinātajai skaistulei un atslēdza durvis.

— Deks, vai tev nekas nekaiš?- Alekša jautāja un, gaismu iedegusi, ieraudzīja gultā savu vīru kopā ar pašas meitu.

Rīta agr umā viņa ar lidmašīnu steidzās uz Kārību salām, jo tur šķiršanos varēja nokārtot divu stundu laikā. Kad tā ar savu lidmašīnu atgriezās, viņa jau atkal bija Kolbijas kundze.

Lidostā viņu sagaidīja Dekss.

— Es biju piedzēries līdz nemaņai, Alekša! Esmu izdarījis drausmīgu muļķību. Mēs taču kopā esam pārdzīvojuši tik daudz neaizmirstamu brīžu! Es mīlu tevi! Mīlu īsti un patiesi! Nevienu es nekad tā neesmu mīlējis. Tici man, Alekša, tici man! —

viņš lūdzās.

»

— Es ar tevi izšķīra^, - Alekša atbildēja. - Un viena es ilgi nepalikšu. Es atgriezos, lai apprecētos ar karali!

Un viņa devās pavēstīt šo jaunumu Galēnam. Bet viņš, domādams, ka Alekša ir aizbraukusi, staigājot pa istabu, runāja pa telefonu.

— Tiklīdz būsim savākuši pietiekami daudz ieroču, mēs izsvēpēsim viņus no galvaspilsētas. Jā, pagaidām mītu Deksteru namā. Nabaga saimniece tic visam, ko viņai iestāstu. Smieklīga sieviete! Viņa darīs visu, ko es tai likšu! Viņa ir pilnīgi zem manas tupeles.

Un tad viņš ieraudzīja Alekšu, kas stāvēja durvīs. Klausule tam izkrita no rokas.

— Ārā! — viņa pavēlēja. — Lai līdz rītam te vairs nebūtu ne tavas smakas! Bet tavus ģimenes briljantus es paturēšu, lai kaut daļēji segtu savus zaudējumus!

Ne velti Alekša allaž uzsvēra, ka pirmām kārtām ir lietišķa sieviete.

Lai nelaimju mērs būtu pilns līdz malām, viņai piezvanīja un paziņoja, ka tās māsa Keresa Morela ir pirms termiņa izlaista no cietuma un jau atstājusi Karakasu.

— Tas tikai man vēl trūka! — Alekša iesaucās un trakās dusmās aizmēza kristāla flakonus no sava tualetes galdiņa.

27. nodala

»

KARALIS Galēns lielā steigā izbrauca uz Portugāli.

Mihals mēģināja izlīgt ar sievu. Kāpēc viņš to darīja? Vai viņš vēlējās būt piederīgs Keringtonu un Kolbiju klanam, jo tas varētu kalpot viņa valsts interesēm? Varbūt viņš patiesi bija pieķēries savai burvīgajai jaunajai sievai, kuru nespēja atstāt? Amanda pat nepūlējās to noskaidrot. Viņai tā bija jau pagātne — neveiksmīgas iaulības, neizdevusies ģimene, kurai tā bija ziedojusi ne mazums spēku un kura viņai bija sagādājusi tikai pazemojumu un vilšanos. Pēc trim mēnešiem viņa atkal būs brīva sieviete, bet šīs deviņdesmit dienas un naktis gatavojās aizvadīt ar Deksu un tikai arDeksu!

Dekss ļoti pārdzīvoja. Viņš nekad nebija nonācis tik divdomīgā situācijā, turklāt pret visiem - pret Alekšu, kuru viņš mīlēja, un pret Amandu, kuras viņam bija žēl un kurai viņš negribēja nodarīt pāri vai viņu pazemot. Pret Bleiku, ar kuru viņš bija noslēdzis līgumu par naftas vada celtniecību un kurš ātrumā tam pat iecirta pliķi. Dekss stoiskā mierā panesa šo apvainojumu. Viņš bija to pelnījis un pats sev iecirstu desmit pliķus, ja tas kaut mazliet spētu tam palīdzēt.

Lai nu kā, bet viņš neatraidija Amandu, jo viņi abi tagad bija sava veida izstumtie, kaut arī Amanda lepnā neatkarībā ieradās visos ģimenes pasākumos, uz kuriem stiepa līdzi arī Deksu. Dekss gan kurnēja, tomēr padevās. Šī meitene ar savu neatlaidību tam bija sagādājusi daudz nelaimju, taču viņš nevainoja Amandu, bet gan sevi. Zinādams, ka agrāk vai vēlāk viņš tai sagādās nenovēršamas ciešanas, Dekss vismaz pagaidām centās viņu pasaudzēt.

Bleiks ļoti sāpīgi pārdzīvoja Amandas neveiksmes. Viņš pārmeta Aleksai, ka tā slēpusi no viņa meitu. Bleiks bija pārliecināts, ka Amandai ļoti kaitējis tas, ka tai nācies uzaugt pie svešiem ļaudīm. Tāpēc tad, kad Dominika tam pateica, ka viņas deviņpadsmit gadus vecā meita Džekija aizbēgusi no pansionāta Šveicē un ieradusies pie mātes, Bleiks sacīja:

— Droši vien viņa pareizi darīja, dārgā! Jaunai meitenei nevajag dzīvot šķirtai no mājām!

Kristela cerēja, ka saudzīga attieksme un ģimenes siltums pamazām palīdzēs Amandai atgūties un atrast dzīvē pašai savu ceļu. Kurš gan jaunībā ir pasargāts no kļūdām? No aplamiem lēmumiem ar rūgtām sekām? Spilgtākais piemērs šajā ziņā bija Semija Džo. Un tomēr viņas taču bija atradušas kopīgu valodu! Ko tikai tagad nedarīja tās krustmeita, lai izpirktu savu vainu! Nesen viņa Kristelai bija uzdāvinājusi visskaistāko sava staļļa ērzeli, lai vismaz daļēji segtu viņas un Bleika zaudējumus. Semija Džo vispār gribēja doties projām — tāds kauns viņu māca. Labi, ka Bleiks viņu no šādas rīcības atrunāja.

— Tu gribi pamest cilvēkus, kuriem tu esi svarīga un kuri grib tev palīdzēt?- viņš Semijai Džo vaicāja. — Bet tu taču, tā rīkodamās, pametīsi arī savu dēlu. Kāpēc tev tas jādara? Ko tas dos? Jā, tu biji iestigusi melos. Kristelai tevis dēļ nācās daudz pārciest, bet tieši tu viņai palīdzēji izglābties. Mēs esam pārvarējuši savas nesaskaņas, esam vienas ģimenes locekļi, un, man šķiet, mums vājadzētu šīs attiecības sargāt!

Semija Džo bija Bleikam ļoti pateicīga. Viņa ļoti labi saprata, ka patiesībā būtu pelnījusi pavisam citādu attieksmi, taču mīlestība piedod visu.

Semija Džo sameklēja savu seno paziņu detektīvu Hesu, kurš tieši tajā laikā bija bez darba. Viņa lika tam doties uz Rio meklēt tās draudzeni Ritu un viņas izredzēto.

— Paziņo man tikai, kur viņi ir! Neko citu man nevajag, es tev par šo darbiņu labi samaksāšu, - viņa apsoda. — Gribu zināt, kur un kā viņi šķiež manu naudiņu!

Stīvens bija pārdomājis un vairs negribēja lūgt Bleikam padomu Felmontu lietā. Bleiks šo pienākumu bija uzticējis viņiem ar Ādamu, un viņiem ar to bija jātiek galā patstāvīgi. Tomēr Stīvens joprojām iebilda pret līdzekļiem, ar kādiem viņu pretiniekus gribēja uzveikt Ādams, un pūlējās viņu atrunāt no raksta publicēšanas.

Stīvens gribēja palīdzēt Bertām Felmontam. Viņš taču pats bija pārdzīvojis līdzīgas problēmas un viņu labi saprata. Lūks bija palīdzējis tam tikt ar tām galā. Pārstājis slēpties un liekuļot, Stīvens beidzot bija ieguvis pilnvērtības apziņu, tagad viņš bija stiprs un neievainojams. Visiem vajadzēja pieņemt viņu tādu, kāds viņš bija Taču pieņemt šādu lēmumu varēja tikai Bērts pats.

Reiz viņi bija tikušies pie kopējiem paziņām un atklāti aprunājušies. Bērts saprata, ka Stīvens ir pret viņu patiess, ka viņa attieksme ir godīga un viņš neatbalsta nekaunīgo Ādamu, kurš nekautrējās nekādu līdzekļu. Ādams bija jau Bertām piedraudējis, ka izvilks gaismā visu viņa netīro veļu, ja Bērts neatsauks tiesā iesniegto prasību.

Bērts prasību atsaukt nedomāja, taču viņš bija ne pa jokam noraizējies, jo ļoti labi saprata, ka viņa politiskā karjera līdz ar to būs beigusies. Kļūt par senatoru tādam cilvēkam, kuram nav sievas un bērnu, ir praktiski neiespējami. Bet atteikties no šīs politiskās karjeras viņš pagaidām nevarēja. Tam bija ļoti labas izredzes, tēvs lika uz viņu lielas cerības, un viņš uzskatīja, ka tam nav tiesību tās sagraut. Jo sevišķi tāpēc, ka tā brālis Klejs bija pilnīgi atteicies no sabiedriskās darbības un vecākiem par lielu sarūgtinājumu bija kļuvis par visīstāko dēkaini, kurš rāpās kalnos un, meklēdams apslēptus dārgumus, rīkoja zemūdens spridzināšanu.

Redzēdams, ka Ādams un Bērts savās domstarpībās nonākuši strupceļā, kas var beigties tikai ar zaudējumiem, proti, ja uzvarētu Bērts, tiktu pārtraukta naftas vada būvniecība, ja uzvarētu Ādams, tiktu iznīcināta Berta politiskā karjera, Stīvens atrada kompromisa risinājumu, ar kuru iepazīstināja visas ieinteresētās puses, arī Alekšu un Bleiku. Stīvens ierosināja Kolorādo štatam nacionālā parka ierīkošanai uzdāvināt lielo ezeru, kas atradās uz ■Kolbiko" zemes, kā kompensāciju par varbūtējiem ekoloģiskajiem zaudējumiem, ja tādi — nedod Dievs! — rastos.

Alekša Stīvenu atbalstīja. Viņa jutās kā zaudētāja, bet tas nu nebija viņas dabā, un tā darīja visu, lai atkal būtu visuvarena un neievainojama.

Amandu tā bija vienkārši izsvītrojusi no savas dzīves, pasakot gan sev, gan viņai: man vairs nav meitas.

Viņa mēģināja no savas dzīves izsvītrot arī Deksu, piedāvājot atpirkt tā akcijas abu kopīgajā uzņēmumā. Dekss kategoriski atteicās tās pārdot. Alekša bija spiesta atzīt, ka viņš vienmēr ir stingri ievērojis tās materiālās intereses un ir izrādījies daudz tālredzīgāks par to, novērtējot Galēnu. Tāpēc viņa piekrita to paturēt par darījumu partneri, kas Deksam jau nozīmēja lielu uzvaru. Ar laiku viņš cerēja panākt vēl vairāk.

Taču Alekša, pārlūkojusi savu pagātni, nāca pie atziņas, ka labāka partnera, mīļākā un vīra par Bleiku Keringtonu tai nav bijis. Viņa pārlūkoja arī savas sabiedrības finansu atskaites un lieku reizi pārliecinājās, cik daudz naudas gan viņa, gan Bleiks velti zaudē savstarpējā konkurencē. Turklāt viņiem taču bija četri bērni...

Un Alekša vairs nešaubījās, ka viņiem noteikti jābūt atkal kopā, viņiem jāapvieno savas firmas un jāietur vienota darījumu politika. Tad šī impērija nepazīs zaudējumus! Viņa ticēja arī tam, ka to kādreizējā kaisle var atkal atjaunoties, un nolēma darīt visu, lai tā uzliesmotu vēl kvēlāk. Kristelu Alekša nevarēja ciest ne acu galā un apsaukāja viņu par aprobežoto svētuli, kura piekopj tādus pašus grēciņus kā visas sievietes, tikai dara to uzmanīgi, Bleikam neko nenojaušot un ārēji notēlojot nevainības un tikumības iemiesojumu.

Alekša, piemēram, ne mirkli nešaubļās, ka, būdama ieslodzīta, Kristela ir ļāvusies sava nolaupītāja un cietumsarga mīlestības tīkojumiem. Viņa pat bija kaut kur lasījusi par upura vainas kompleksu, kura dēļ jebkura sieviete kļūst par vieglu upuri uzbrucējam. To atcerējusies, Alekša tūdaļ uzaicināja kādas bulvāra lapeles korespondentu un lika tam saprast, ka viņai ir sava versija par Kristelas nolaupīšanu.

Avīžnieks kāri tvēra sensāciju, par kuru viņam turklāt vēl samaksāja, un jau nākamajā dienā avīzē parādījās raksts ar nosaukumu ‘Kristela Keringtone - mīlas verdzene*.

Taču Alekša bija paspējusi piemirst sava bijušā vīra raksturu. Raksts viņā nemodināja ne mazākās aizdomas, toties modināja tikai vienu vienīgu vēlēšanos — pasargāt savu dārgo Kristelu no tiem dubļiem, ar kuriem zemas raudzes nelieši bija gatavi viņu apmētāt...

Tomēr ekoloģiskās sadarbības projektu ar "Kolbiko" un domu par nacionālā parka veidošanu Bleiks vērtēja pozitīvi. Viņš vienmēr bija pratis darījumu intereses šķirt no personiskajām. Viņš novērtēja arī Stīvena pūliņus un nolēma viņu iecelt par direktoru padomes locekli. Bleiks atzina, ka Stīvens rīkojies lietpratīgi, un gribēja viņu atbalstīt, uzskatīdams, kātā viņam reizē būs iespēja un laba skola.

Vēl Bleiks nolēma, ka viņiem ar Kristelu jāielūdz uz pusdienām senators Felmonts kopā ar dēliem.

— Mēs bijām un paliksim politiski pretinieki, - viņš Kristelai paskaidroja, — taču mums jāparāda, ka tad, ja runa ir par ekoloģiju, mēs būsim vienoti, ka esam gatavi meklēt un atrast kopēju valodu. Vai tu nevarētu tuvākajā laikā sarīkot viņiem pusdienas, kas tev allaž tik labi padodas?

— Protams, ar prieku!- Kristela piekrita un apveltīja vīru ar skūpstu.

Baks un Emīlija Felmonti ar dēliem Bertu un Kleju ielūgumu pieņēma. Taču gan Bērts, gan Baks bija noskaņoti nepiekāpīgi un to nepārprotami lika Bleikam saprast.

— Parks ir parks, bet naftas vads - naftas vads, - Baks paziņoja — Ja nafta izplūdīs, nekāds parks neglābs Kolorādo iedzīvotājus.

— Bet mums taču paredzēta gandrīz nevainojama aizsardzības sistēma, jums tikai nedaudz jāpapūlas un ar to jāiepazīstas, - Bleiks iebilda

— Un tomēr daudz kas var notikt, tāpēc esmu pret, - Baks tiepīgi atbildēja.

— Bet darbavietas? Mēs taču radīsim tik daudzas darbavietas! Vai tas neveicinās mūsu štata labklājību?- Bleiks atgādināja.

— Personiski mani tas nepārliecina, — Baks atbildēja. - Mans dēls, kurš tuvākajā laikā kļūs par senatoru, darīs visu, lai cilvēkiem, kas šeit dzīvo, zem kājām būtu tīra zeme un tie elpotu tīru gaisu.

— Un tomēr es priecājos, ka mēs visi sēžam pie viena galda un apspriežam mūsu kopējās problēmas neatkarīgi no tā, kādi ir mūsu uzskati, - Bleiks miermīlīgi sacīja.

Ādams klusībā smīkņāja. Ar savu trulo ietiepību Bērts Felmonts tagad parakstīja nāves spriedumu savai senatora karjerai.

Klejs — kā vienmēr — pusdienas nokavēja. Ienācis hallē, viņš ieraudzīja Semiju Džo, kas šļūca lejup pa margām. Tāds skats viņam ļoti patika. Bet Semija Džo, kura bija apciemojusi Deniju, nedaudz apjuka, bet tikai nedaudz.

Neslēpdami savstarpējās simpātijas, viņi pārmija dažus vārdus.

— Kāpēc gan mēs nevarētu satikties vēl kādreiz?- Klejs apvaicājās. - Piemēram, kārtējās margu šļūkšanas sacensībās?

— Man nekas nav pretī! — Semija Džo atbildēja. - Mani sauc Samanta Džozefīne Rīsa, un šodien es apciemoju savu dēlu Deniju.

— Bet mani sauc Klejs Felmonts. Tātad jūs esat Deniela Rīsa meita? Es viņu pazinu, viņš bija vīrs uz goda. Mani viņš iemācīja pavisam citādi paskatīties uz tādu jēdzienu kā piedzīvojums, un es viņam par to esmu ļoti pateicīgs.

Un viņi norunāja, ka visdrīzākajā laikā atkal satiksies. Ceļi, kas cilvēkus šķir un vieno, ir neizdibināmi...

Alekša darīja visu, lai satiktos ar Bleiku vienatnē. Kad viņš ieradās tās birojā parkkstrt līgumu, tur nebija neviena cita, un tas viņu ļoti pārsteidza.

Alekša bija valdzinoši daiļa, viņas acis mirdzēja, un Bleiks kļuva piesardzīgs — acīmredzot tā bijusī sieva atkal gatavo kādas lamatas. Alekša tikmēr jau lēja glāzēs brīnišķīgu franču vīnu.

— Man likās, ka esmu ieradies uz lietišķu tikšanos, - Bleiks vēsi sacīja.

— Mūsu kopīgais pasākums ir šī lieliskā vīna cienīgs, Bleik, — Alekša maigi atbildēja. — Un mums taču ir tik daudz kopēja! Vai zini, kāpēc mēs visu laiku strīdamies? Tāpēc, ka starp mums vēl nav zudusi mūsu kādreizējā neprātīgā kaisle...

— Tu maldies, Alekša! Mūsu kaisle nomira pirms divdesmit gadiem — un nomira uz visiem laikiem. Nevandi atdzisušus pelnus, tu neko tur neatradīsi. Es mīlu Kristelu un mīlēšu vienmēr.

Kaut viņš nebūtu pieminējis Kristelu! Alekša atkal jutās pazemota.

— Tu to nožēlosi, Bleik!Tu man par to samaksāsi! Tu pats mani piespiedi nostāties uz kara takas, un tu to rūgti nožēlosi!

Bleiks paraustīja plecus, pārlaida acis līguma projektam un sacīja:

— Liec, lai tavi juristi noformē līgumu. Tiklīdz tas būs gatavs, es to parakstīšu. Visu labu!- Un Alekša palika kabinetā viena.

Viņa nespēja dzīvot bez emocijām. Ja tās dzīvē nebija mīlestības, tad viņa smēlās enerģiju naidā.

— Es zinu, kas man palīdzēs ar tevi izrēķināties, Bleik! - viņa sauca tam pakaļ. - Tavs brālis Bens tevi ienīst vēl sīvāk nekā es...

Drīz vien Bleiks aizlidoja darījumu braucienā uz Honkongu, bet Alekša— uz Austrāliju, jo Bens, kuru viņa mēģināja sazvanīt pa telefonu, neielaidās nekādās sarunās ar zvanītājiem no Amerikas.

Pirms aizbraukšanas Alekša vēl paspēja sniegt interviju televīzijai, un Kristela sev par lielu pārsteigumu vakara ziņās izdzirdēja, ka Keringtonu savrupnamā drīzumā notikšot labdarības masku balle, kurā tikšot vākti ziedojumi nacionālā parka ierīkošanai.

Arī Kristela nevarēja ciest šo intriganti Alekšu. Viņai riebās šīs pseidolēdijas maniere visus, kuriem bija tā nelaime ar viņu sadarboties, mūždien nostādīt muļķīgā situācijā. Kristela sašutumā kvēloja, taču drīz atgriezās Bleiks un sievu nomierināja.

— Alekša tā skaišas tāpēc, ka atkal ir paspēlējusi. Viņa gribēja mani ievilināt savos mīlestības valgos, vai tu to spēj aptvert? Taču tas viņai neizdevās. Lai skaišas vesela, uz mums skatīdamās, bet mēs šajā ballē varēsim pēc sirds patikas uzjautrināties.

Taču arī Alekša bija nolēmusi šajā ballē uzjautrināties. Tāpēc jau viņa arī devās uz otru pasaules malu pēc Bena.

Savulaik Bens bija bijis izslavēts skaistulis, un daudzas sievietes viņa dēļ zaudēja galvu. Taču viņš bez nožēlas tās visas pameta. Kaut kur pasaulē kfīda viņa bērni, par kuriem tas arī nelikās ne zinis. Kaut gan... Bija kāds izņēmums, bet tas atklājās vēlāk. Dzīve Austrālijā tam patika, viņš nodarbojās ar derīgo izrakteņu, konkrēti - naftas meklēšanu. Grūtā dzīve skarbajos apstākļos pilnīgi apmierināja kādreizējo izlutināto siržu lauzēju. Kāpēc tā? Nu vienkārši tā — un viss!

Bens bija ļoti izbrīnījies, ieraudzījis Alekšu. Mežonīga tuksneša vidū pēkšņi bija uzradusies elegantā skaistule Alekša ceļa kostīmā ar tumšām brillēm uz acīm. Bija jābūt kādam ārkārtīgi svarīgam iemeslam, lai viņa uzņemtos šo ceļu.

Un tā arī bija.

— Es ievācu ziņas un noskaidroju, ka viss, kas tev pieder, ir jau trešo reizi ieķīlāts tukšs urbums. Bet tu vari dabūt divdesmit piecus miljonus dolāru!

— Vilinoši. Un kas man jādara?

— Kopā ar mani jāatgriežas Denverā. Šie miljoni ir tava daļa no tēva mantojuma.

— TātadToms ir miris?- Bens nezināja pat to. - Un acīmredzot vairs nebija pie pilna prāta, ja kaut ko ir atstājis ari man?

— Nē, Toms tev neatstāja neko, taču mēs noprotestēsim testamentu, un ar manu palīdzību tu prāvu vinnēsi.

— Bet tad jau tu zaudēsi savu tiesu?

— Esmu ar mieru ziedot ari vairāk, lai izrēķinātos ar Bleiku. Starp citu, es vienmēr esmu bijusi tavā pusē.

— Nu to nu gan tu man varēji pateikt pirms divdesmit gadiem un negaidīt tik ilgi.

Katrā ziņā Bens nesteidzās pieņemt Aleksas priekšlikumu. Viņš labi to pazina un gribēja saprast, vai pats šajā spēlē būs tikai bandinieks vai patiesi var uz kaut ko cerēt.

Taču, tā kā Bens pats nebija nekāds vakarējais, viņš nosprieda, ka gan jau ar Alekšu tiks galā, ja tā pārlieku izlaidīs nadziņus, un, vēlreiz visu apsvēris, piekrita.

Mājās Alekšu gaidīja vēl viens pārsteigums. Arī viņai bija pagātne, no kuras tā vēlējās atbrīvoties. Taču tā atkal un atkal atgriezās: bija ieradusies viņas māsa Keresa Morela. Māsa runāja negaidīti īsi un lūdza Alekšu tikai palīdzēt, jo pēc cietuma esot nonākusi neapskaužamā stāvoklī.

— Tev man noteikti jāpalīdz, māsiņ, jo tā taču biji tu, kas mani iespundēji cietumā, bet pati jahtā aizlaidies ar cilvēku, kuru es mīlēju...

— Muļķības! — Alekša atcirta. — Es darīju visu, lai tevi izvilktu no cietuma. Bet Zaks Pauerss, ja tu runā par viņu, mani nekad nav interesējis!

Alekša neticēja savas māsas lēnprātībai, viņa pārāk labi to pazina:Keresa bija īsta tīģeriene , kas izlikās par lāga aitiņu.

— Nu, ja vēlies, tu vari palikt pie manis līdz nedēļas beigām, bet ne dienu ilgāk!— Alekša strupi noteica. - Ja tad tu nepazudīsi, gan es zināšu, kā tikt no tevis vaļā!

Keresa pazemīgi nodūra acis. Aleksas prombūtnē viņa jau bija paspējusi aprunāties ar māsas bērniem, kuri laimīgā kārtā to nekad nebija redzējuši, un iesaistīt viņus intervijās, kurās bija centusies izdibināt dažādus sīkumus par Aleksas dzīvi. Jāteic, ka gan Stīvens, gan Ādams par māti bija runājuši tikai labu - Alekša vienmēr bija centusies ar bērniem saprasties, viņi patiešām Alek-sai bija ļoti pieķērušies.

Lai kā iegrimusi pati savās darīšanās, Alekša tomēr paspēja izsekot arī Keresas gaitas un drīz vien noskaidroja, ka tā raksta skandalozi atmaskojoša rakstura grāmatu par viņu — Alekšu Kolbiju.

Pēdējā laikā Alekša bija kļuvusi tik populāra, ka šāda grāmata varēja kļūt par bestselleru.

Uzzinājusi šo jaunumu, Alekša nekavējoties ievāca ziņas un nopirka izdevniecību, kurai vajadzēja izdot šo grāmatu. Lai Keresa pūlas vien — viņas grāmata nekad neieraudzīs dienas gaismu! Un Alekša arī nedomāja paciest savā mājā šo nodevēju. Noteiktajā dienā viņa to izmetīs kā korķi!

Alekša atzina, ka arī maskuballe bija godam izdevusies. Bleikam bija tieši tāda sejas izteiksme, kādu viņa bija gribējusi ieraudzīt, kad svētku noslēgumā tā brālis Bens noņēma jūras laupītāja bārdu un ūsas un sasveicinājās ar Bieiku.

— Ko tu te meklē? - Bleiks viņam bargi noprasīja.

— Caurbraucot iegriezos Denverā un nejauši uzzināju, ka tu rīko ballīti, — Bens slinki atbildēja. - Varbūt kādu laiciņu te padzīvošu. Varbūt nokārtošu ar tevi šādus tādus rēķinus...

— Ja tie ir draudi, tad pietaupi balsi, brāl! Tur ir durvis, vācies projām no šīs mājas! Un lai es tevi te nekad vairs neredzētu!-Bleiks izrīkoja.

Tā beidzās brāļu pirmā tikšanās, taču tā nebija pēdējā...

Bet Alekša tikmēr paslepen ar savu aģentu starpniecību uzpirka sabiedrības "Denvera- Keringtons" akcijas. Viņa tās iepirka nelielās paketēs, lai nevajadzētu pirkumu reģistrēt un sevi atmaskot.

28. nodala

i

ĀDAMS izpildīja savus draudus un publicēja rakstu, kas uz visiem laikiem aizcirta Bertām Felmontam politiskās karjeras durvis. Viņa tēvam senatoram tas bija pārāk liels trieciens. Tam vairs nebija uz ko paļauties — abi viņa dēli bija izrādījušies nepiemēroti tieši tai darbības jomai, kurā viņš bija aizvadījis visu savu dzīvi un kuru uzskatīja par pašu galveno.

Par tiesu vairs, protams, nebija ne runas, draudu mākoņi, kas bija savilkušies pār naftas vada būvi, bija izklīduši.

Dekss varēja stāties pie celtniecības darbiem, un viņš ar lielu atvieglojumu posās projām no Denveras. Viņam bija jābūt klāt trases nospraušanas darbos, jānosaka darbu apjoms, jāvienojas i ir vietējiem darbuzņēmējiem. Dekss nebija melojis - tam patiesi Mija vajadzīgi plašumi un mutuļojoši darba ritmi. To sagaidīja daudz grūtību, un viņš nevarēja ņemt Amandu sev fīdzi...

Bleiks nosodīja Ādama rīcību, kaut arī pēc paradoksālas dzīves loģikas tā bija nākusi par labu tam, pret kuru bija vērsta. Berta dzīve kļuva daudz vieglāka, kad tam vairs nebija ko slēpt. Un viņš saprata, ko bija teicis Stīvens. Trauslā simpātiju saikne, kas jau pirms tam bija viņus vienojusi, tagad varēja kļūt par nopietnu un noturīgu sakaru. Bērts bija labs bioloģijas speciālists, un ekoloģijas problēmas viņu nodarbināja ne tikai politisku apsvērumu dēļ vien. Ar politiku viņš bija nodarbojies tikai tādēļ, lai varētu īstenot savas ekoloģiskās programmas. Drīz vien tam piedāvāja vietu valsts departamentā ekoloģijas nodaļā, un viņš ar prieku to pieņēma.

— Varbūt arī tu brauksi man fīdzi? - viņš Stīvenam piedāvāja

— Pašreiz es nevaru, — Stīvens atbildēja, - bet apsolu, ka mēs drīz tiksimies.

Drīz vien Bleiks saņēma izsaukumu uz tiesu. Joprojām darbojās tā pati dzīves loģika. Tikko viņa dēls ar neatļautiem paņēmieniem bija pieveicis pretinieku. Tagad neatļautus paņēmienus izmantoja viņa paša pretinieki, lai pieveiktu viņu, Bleiku. Par spīti savām nesaskaņām ar Ādamu, Bleiks tam uzdeva uzņemties aizstāvību tiesā — viņš ģimenē bija vienīgais jurists, un Bleiks bija pārliecināts, ka Ādams darīs visu, lai aizstāvētu viņu kopējās intereses.

Bens apstrīdēja sava tēva — Toma Keringtona testamentu un apsūdzēja savu vecāko brāli Bleiku, ka tas sakūdījis tēvu pret jaunāko dēlu, tā ka brāļa intrigu rezultātā viņš ticis izslēgts no testamenta

Savu prasību Bens tiesā izklāstīja šādi:

— Mans brālis Bleiks izmantoja mūsu mātes traģisko nāvi, lai uz visiem laikiem mani izraidītu no mūsu ģimenes. Mūsu māte bija lauzusi kāju un nespēja piecelties no gultas. Tajā drausmīgajā dienā tēvs bija aizbraucis uz Jaunorleānu darīšanās, viņš uzdeva vienam no mums ne uz mirkli neatstāt māti vienu, bet otram uzmanīt urbšanas torņa darbu. Tornī notika nelaimes gacfijums, un man vajadzēja nekavējoties doties turp. Pie mātes palika Bleiks, taču, kā vēlāk noskaidrojās, viņš bija devies uz satikšanos pilsētā, bet mūsu bezpalīdzīgā māte aizgāja bojā ugunsgrēka liesmās. Bleiks savu vainu novēla uz mani, un tēvs man to nekad nepiedeva.

— Netīri moli! - Bleiks, nespēdams savaldīties, iekliedzās. — Uz pilsētu devies tu, bet tornī todien biju es!

Tiesa sauca apsūdzēto pie kārtības un sāka iztaujāt lieciniekus.

Pirmais liecināja kāds vecs vīrs - viņš tajā nelaimīgajā dienā bija strādājis Keringtonu naftas tornī.

- Tā gan bija viena traka dieniņa!- iesāka vecais Franklīns (tā sauca šo strādnieku), kad bija zvērējis runāt tikai patiesību, patiesību un vēlreiz patiesību. — Mums tur augšā salūza celtnis, un cilvēks, kas tur strādāja, palika kā slazdā divdesmit pēdu augstumā. Jaunais Keringtons palīdzēja viņam tikt no turienes laukā. Bet pēc tam tā ziņa par ugunsgrēku, baigi atcerēties...

— Sakiet, Franklina kungs, - vai jaunais Keringtons, tas, kuru jūs pieminējāt, vai viņš ir te, zālē? Vai jūs viņu pazītu?

Franklins uzmanīgi ielūkojās sēdošajos.

- Re, kur viņš ir! - Un vecais vīrs priecīgi norādija uz Benu.

Tiesnesis pateicās un vairāk neko lieciniekam nejautāja.

Nākamā lieciniece bija Kolbijas kundze. Arī viņa zvērēja runāt

tikai patiesību, patiesību un vēlreiz patiesību.

- Esmu zvērējusi - un man nav citas izejas kā vien pateikt tiesai patiesību... — viņaiesāka — Lai gan man tas nav viegli. Tā sieviete, ar kuru Bleiks todien bija pilsētā, esmu es. Mēs toreiz vēl tikai gatavojāmies precēties un bijām ļoti iemīlējušies viens otrā...

Lieciniecei nevarēja neticēt - viņa arī tagad bija žilbinoši skaista, pie tam ar meitenīgā mulsā sasēdušiem vaigiem jo īpaši...

Toties Bleiks sašutumā nobāla kā audekls.

— Kādi meli! Cik zemiski, netīri meli!- Tas bija viss, ko viņš spēja pateikt.

Pret Bleiku liecināja arī Klaudija, kura apgalvoja, ka Bleiks viņas pirmajam vīram varmācīgi atņēmis naftas urbumu.

Visu šo liecību realitātē no cildenā un godprātīgā vīra kūniņas, par kādu vienmēr bija uzskatīts Bleiks Keringtons, izšķīlās nežēlīgs plēsoņa, kuram sava labuma dēļ nekas nebija svēts.

Lai kā Bleiks kopā ar Ādamu apgalvoja, ka naftas tornī bijis Bleiks, bet dēla pienākumu novārtā atstājis Bens, pēc tik nozīmīgu liecinieku uzstāšanās viņu apgalvojumi izklausījās kā nenopietna taisnošanās.

Tiesa atzina Bena Keringtona prasību par pamatotu un piesprieda Bleikam Keringtonam izmaksāt Benam tā mantojuma daļu. Par Bena parādniecēm tika atzītas arī testamentā iekļautās kundzes — Kolbija un Devero.

Bleiks nedomāja padoties. Taču ap sirdi viņam bija ļoti smagi. Vienā dienā tam bija uzgāzta tāda dubļu lavīna, ka tajā noslīka visi viņa nevainojamās dzīves gadi. Kurš gan spētu ar to samierināties? Bleiks apciemoja Franklinu viņa nožēlojamā būdelē pilsētas nomalē. Tajā nelaimīgajā dienā taču viņi abi bija izvilkuši no celtņa cietušo.

Franklins jau sen bija kļuvis par dzērāju. Rokas tam drebēja, un uz viņu bija žēl skatīties. Viņš Bleikam apgalvoja, ka ļoti nožēlo savu rīcību, taču bija skaidrs, ka par pudeli atkal nodos jebkuru, šis vīrs par sevi vairs nespēja atbildēt. Un tātad nebija vērts ar viņu ielaisties. Viņš varētu atteikties no savas liecības, bet pēc tam viņš atteiksies atkal — un tā bez gala.. Atkarībā no tā, cik pudeļu viņam iedotu Bens.

Bleiks saprata, ka vienīgā iespēja glābt savu godīgo vārdu ir atrast sievieti, ar kuru Bens bija kopā tajā baisajā dienā. Viņš bija gatavs šiem meklējumiem veltīt kaut visu mūžu.

Tiesas nelabvēlīgais lēmums tūlīt iespaidoja arī Bleika darījumus. Alekša nekavējoties paziņoja visiem viņa partneriem, cik necienīgs cilvēks izrādījies Bleiks Keringtons. Tikai retais tam noticēja, tomēr visi atzina par neiespējamu ielaisties darīšanās ar cilvēku, kurš zaudējis savu sabiedrisko prestižu. Alekša tūdaļ piedāvāja viņiem savu kapitālu un sadarbības iespējas, un drīz vien visas svarīgākās pozīcijas, kuras līdz šim bija pārvaldijis Bleiks, bija tās rokās. Viņa cerēja pievākt arī Ķīnas naftu - Bleika galvenos resursus, bet te nu, kā noskaidrojās, Bens bija aizsteidzies tai priekšā, jo viņš pirms neilga laika bija sadarbojies ar ķīniešiem, prata ķīniešu valodu un pirmais bija panācis ar viņiem vienošanos.

Nepagāja ne mēnesis, kad varenais magnāts Bleiks Keringtons, šis spēcīgās naftas impērijas īpašnieks bija uz bankrota robežas. Viņš pat bija spiests atstāt savu savrupnamu, kurā bija nodzīvojis tik daudz gadu, bet tagad piederēja Kolbijas kundzei.

Bleika tuvinieki izturējās neparasti vīrišķīgi. Dominika tūdaļ parakstīja līgumu par saviem ierakstiem, ar kura parakstīšanu ļoti ilgi bija vilcinājusies, jo nebija gribējusi atdot monopoltiesības uz tiem. Iegūto naudu Dominika nodeva Bleika rīcībā. Sākumā viņš gan negribēja to ņemt, taču Dominika to pārliecināja, un viņš ar pateicību šo palīdzību pieņēma.

— Tu nekad neesi zaudējusi, būdama mana partnere, - viņš māsai teica. — Uzskati, ka esi iemaksājusi savu daļu mūsu nākamajā kopīgajā sabiedrībā.

Visa ģimene pārcēlās uz viesnīcu “Karltona", dzīvoja pagaidu dzīvi un vēlējās tikai vienu — strādāt.

— Kristīni var pieskatīt auklīte, bet es tev atkal palīdzēšu. Ko tu par to saki?- Kristela apvaicājās Bleikam.

— Lai notiek!— Bleiks atbildēja. — Tev ir laimīga roka, un es ceru, ka viss būs tā, kā es tev kādreiz solīju: pēc gada - miljons, pēc diviem gadiem - divdesmit miljoni.

Viņi pasmējās, taču īsta prieka šajos smieklos nebija. Abi labi saprata, ka runa jau nav par naudu, bet par Bleika labo slavu, par tā godīgo vārdu, kas tagad bija izvārtīts dubļos, kurus tagad vajadzēja nomazgāt.

Vislielākais atbalsts Bleikam bija tas, ka bērni gribēja strādāt kopā ar viņu. Kopā ar viņu palika Stīvens, darbu tēvam lūdza arī Amanda. Vienīgi Ādams pārgāja uz firmu ’Kolbiko“.

Alekša sen bija sapņojusi, ka viņa atgriezīsies Bleika mājā. Saimniece! Uzvarētāja! Pirms divdesmit gadiem viņš bijāto izlicis aiz durvīm, bet pats palicis, pulcēdams ap sevi bērnus un mazbērnus... Tagad Alekša būs šīs ģimenes ligzdas pilntiesīga saimniece. Ne jau ligzda viņai bija vajadzīga, bet gan apziņa, ka

Dleikam nāksies par visu samaksāt. Arī par ģimeni, kuru viņš tai bija taupījis!

Taču ģimenes ligzdu viņa atrada tukšu - tur nebija ne bērnu, ne mazbērnu, visi bija izklīduši kur kurais. Viņas uzvara atgādināja Pirra uzvaru.

Noskaidrot, vai Bleiks ir spējīgs izpildīt savas saistības pret Kolbija uzņēmumu, Džeisons uz Denveru atsūtīja Haretu. Pēdējā laikā Harets bieži ieradās Denverā un ikreiz centās pierunāt Dominiku tomēr pārlapot jaunības dienu grāmatu. Viņš apgal voja, ka šī grāmata saglabās savu neatkārtojamo aromātu un tāpēc, ka lasītāji kļuvuši pieauguši, tai nenotiks nekas ļauns. Taču Dominika bija nepielūdzama. Viņu senais romāns tik ātri bija beidzies tāpēc, ka Harets izrādijās precējies. Viņš Dominikai bija pateicis, ka viņam ir pienākumi pret Džesiku. Dominika, to uzzinājusi, tūlīt bija no Hareta atteikusies. Tas viss tai bija sagādājis neizmērojamas ciešanas. Tik dziļas, ka viņa centās pasargāt sevi no sirdssāpēm art tagad, lai gan Harets teica, ka nu jau vairākus gadus ir šķīries un viņu savstarpējai laimei vairs nav nekādu šķēršļu.

Savas iepriekšējās ierašanās reizē Harets bija iepazinies ar Džekiju. Viņš nebija varējis ne iedomāties, ka Dominikai ir tik pieaugusi un tik apburoša meita, un viņš tūfit izjuta simpātijas pret šo jauko, graciozo meiteni. Viņš vēlējās uzzināt, kas ir tās tēvs. Tam nez kāpēc likās, ka Džekijas tēvs varētu būt tieši viņš, Harets...

Arī Džekijai bija simpātisks mātes jaunais paziņa, kurš izrādījās Dominikas sens pielūdzējs. Harets izvaicāja Džekiju par tēvu, un meitene labprāt viņam pastāstīja visu, ko māte pai tēvu bija teikusi.

— Viņš bija autobraucējs un gāja bojā sacīkstēs. Viņiem bija ļoti laimīga laulība. Lielāku laimi māte savā mūžā nav pieredzējusi.

Harets bija pārsteigts - kā gan viņš par to neko nebija dzirdējis? Dominikai- laimīgas laulības? Savu izbrīnu tas, protams, paturēja pie sevis, jo jaunas meitenes taču ir tik viegli ievainojamas...

Džekija nolēma pati ievākt ziņas par savu tēvu, ar to vien, ko bija teikusi māte, tai bija par maz. Viņa aizsūtīja pieprasījumu uz Parīzi, kur bija izdota tās dzimšanas apliecība, un saņēma atbildi: tēvs nezināms.

Tas Džekijai bija drausmīgs trieciens. Vai tiešām māte, kuru viņa tā dievināja, visu mūžu bija tai melojusi? Džekija ne mirkli nedomāja par to, kāpēc Dominikatā bija darījusi. To satrieca pati melošana. Un viņa pazuda no mājām.

Kur meita bija palikusi? Kas ar viņu noticis? Dominika bija izmisumā. Tad atskanēja telefona zvans. Džekija piezvanīja un strupi pateica, ka ir sveika un vesela, bet ne vārda vairāk. Kur gan viņa ir? Un ko tas nozīmē?

Dominika izmisīgi lūdzās, lai meita atgriežas.

— Lai atkal dzīvotu melos?- Džekija bargi pārmeta

Šoreiz Harets Dominiku atrada gluži neaizsargātu - viņa

pārdzīvoja un cieta. Pārāk daudz nelaimju viņu bija piemeklējušas reizē. Kad pie durvīm pieklauvēja, viņa salēcās.

— Džekij?!

Taču ienāca Harets.

Dominika raudādama piekļāvās viņam pie krūtīm.

— Es tik ļoti uztraucos mūsu meitiņas dēļ, — viņa neviļus pateica.

Tovakar Harets uzzināja, ka nojautas to nav vīlušas. Viņš tiešam bija Džekijas tēvs.

— Ak Dievs! Kāpēc? Kāpēc tu tik ilgi vilcinājies un man to neteici?! Vai tiešām mūsu meitai bija jāaizbēg no mājām, lai tu beidzot saņemtos un man to pateiktu?Kāpēc tu biji tik pārliecināta, ka rīkojies pareizi?- viņš Dominikai pārmeta.

— Nerunāsim par to tagad, Haret! Tikai ne tagad! Janu pēkšņi ar viņu noticis kaut kas briesmīgs?!

Harets cik spēdams centās Dominiku nomierināt. Bet pēc tam viņš pacēla klausuli un piezvanīja uz policiju, lai uzsāk meklēšanu.

Klusībā viņš lūdzās, lai Džekija atrastos. Viņi taču tagad varēja kļūt tik laimīgi!

Keresa nodeva izdevniecībā nākamā bestsellera manuskriptu. Tam bija ļoti dziļdomīgs nosaukums- "Mana dārgā māsiņa^1. Un tad viņa uzzināja, ,ka tās grāmata nekad netiks izdota. Turklāt manuskripts nonācis Aleksas rokās, kura viņas darbu bija gluži vienkārši iznīcinājusi.

Vienīgi tik rūdīts cilvēks kā Keresa spēja mierīgi uzklausīt šo jaunumu un pat pasmaidīt. Taču viņas smaids Aleksai nesolīja neko labu.

— Neaizmirsti, mana dārgā māsiņ, ko es zinu: tiesā tu sniedzi viltus liecību, - Keresa vakarā Aleksai paziņoja.

— Kā tad tu to zini?— Alekša augstprātīgi apvaicājās.

— No savas dienasgrāmatas, - Keresa lēnprātīgi atbildēja.

- Šo dienu mēs pavadījām kopā, iepirkāmies Ņujorkā un atgriezāmies Denverā tikai pret vakaru, kad arī uzzinājām par ugunsgrēku. Tāpēc tavā vietā es censtos vairāk saudzēt manas jūtas...

Alekša to ņēma vērā un pārstāja māsu izvaicāt.

Ar šo pašu ziņu Keresa devās pie Bleika. Viņi bija seni paziņas, un BleiKs nopriecājās, ieraudzījis savu kādreizējo svaini. Bet tas, ko viņa pastāstīja, to iepriecināja vēl vairāk.

— Galvenais ir noskaidrot, ar ko kopā todien bija Bens, tikai tā es atkal varēšu atgūt savu labo slavu, — viņš sacīja.

Arī Keresa vēlējās to noskaidrot. Vispirms viņa izmeta makšķeri Benam pašam.

— Meitenes gados es biju tevī ļoti iemīlējusies, — viņa

iesāka, — bet tu man nepievērsi nekādu uzmanību. Tev bija

romāns ar to... ak, nu kā gan viņu sauca? Nespēju vairs

atcerēties viņas vārdu...

»

— Un nepūlies, Keres, es arī pats vairs neatceros, kā viņas sauca!

Tad Keresa devās pie Koras, prieka mājas īpašnieces, kuras iestādi, kā viņa zināja, Bens jaunībā arī nebija smādējis.

Taču sarunā ar Koru noskaidrojās, ka šoreiz tā nav bijusi kāda nejauša meiča no šīs iestādes. Kora viņai pastāstīja, ka tolaik Benam bijis romāns ar kādu "dižciltīgu dāmu", kā viņa izteicās, un satikušies viņi motelī otrā pilsētas malā.

— Es tolaik Benam jutu līdzi, - Kora nopūzdamās atcerējās,

- viņš bija tāds smukulītis, kaut, tiesa gan, tas romāns kaitēja manam biznesam.

Motelis pilsētas nomalē - tas jau bija zināms pavediens. Keresa atrada arī šo moteli, un tā īpašnieks pie vīna glāzes labprāt gremdējās atmiņās par seniem laikiem. Viņš atcerējās arī Benu un kādu ļoti pievilcīgu meiteni, ar kuru tas saticies. Šķiet, viņa bijusi precējusies — tik tikko apprecējusies, bet vīrs tūlīt aizbraucis uz citu pilsētu. Tiesa gan, drīz arī viņa tam sekojusi.

Keresa rūpīgi pārdomāja, kura gan tā varēja būt. Viņa atcerējās visas tā laika jaunlaulātās un saprata, kura tai jāapciemo. Keresa devās vizītē pie Emīlijas Felmontas.

Viņas sēdēja un atcerējās jaunību.

— Tu vienmēr biji tik sirsnīga pret mani, un es tevi ļot* mīlēju, — Keresa gremdējās atmiņās. — Tev toreiz pašai netrūka problēmu, bet tu allaž atlicināji kādu brītiņu arī man. Jūs tikko bijāt apprecējušies ar Baku, bet viņš aizbrauca. Tev droši vien bija ļoti skumji. Man gribējās, lai tu būtu laimīga, un tad es nodomāju, cik labi gan būtu, ja tev būtu mīļākais.

— Nerunā nu blēņas! Es biju tik ļoti iemīlējusies Bākā! - Emīlija uztraucās.

— Tieši tāpēc! Tu cieti, tev bija nepieciešams mierinājums. Kā es tevi saprotu! Es taču tik labi atceros moteli, ko mēs bijām iesaukuši par “Nevienam ne vārda“, zini, tur vēl tagad atceras jauno sieviņu, kuru mūsu smukulītis Bens veda uz slepeniem randiņiem.

Emīlija nosarka un pavaicāja:

— Cik tu prasi?

— Nu kāpēc tu runā par naudu? Es taču tevi tā mīlu, - Keresa maigi nočivināja, bet acis viņai mirdzēja.

— Nu, tu taču saproti, ka neviens par to neko nedrīkst uzzināt!— Emīlija bija nelaimīga. — Tā bija kļūda, īsta apmātība! Es vienmēr esmu mīlējusi tikai Baku un esmu ar viņu aizvadījusi ļoti laimīgu mūžu. Ja tev kas vajadzīgs, saki!

— Itin nekas! — Keresa plati pasmaidīja. - Man bija vajadzīga tikai patiesība. Un tu to man pateici.

Nu viņa bija pietiekami apbruņota, lai pamērotos spēkiem ar savu visuvareno māsiņu.

Bet visuvareno māsiņu tagad lenca Bens. Viņš negribēja būt no viņas atkarīgs darījumos un bija jau šo to pasācis, lai tā kļūtu atkarīga no viņa. Tpm ļoti patika sievietes, un viņš nespēja palaist garām tādu skaistuli, tāpēc darīja visu, lai Alekša nonāktu viņa gultā.

Bet Alekša reizēm ar nopūtu atcerējās Deksu, kurš gan tagad bija tālu, bet vēl aizvien - viņa to sajuta- nebija viņu aizmirsis.

29. nodala

*

KERESA piezvanīja Bleikam un pateica, ka ir noskaidrojusi,kas ar Benu bija kopā briesmīgajā ugunsgrēka dienā. Bleiks savukārt piezvanīja Emīlijai un uzaicināja viņu uz tikšanos visai neparastā vietā - kapsētā, netālu no viņa mātes kapa.

— Bleik, vai mūsu tikšanās ir kaut kā saistīta ar Keresas vizīti un jautājumiem, ko viņa man uzdeva?

— Jā.Emīlij, un tāpēc es tikšanos norunāju šeit, pie savas mātes kapa. Domāju, ka te meliem nav vietas.

— Es tev arī nebūtu melojusi, Bleik. Es tiešām todien satikos ar Benu. Es jau Keresai teicu, ka tā bija apmātība un nekas vairāk, jo es vienmēr esmu mīlējusi tikai Baku. Es, protams, saprotu,ka man nav attaisnojuma, un es arī necenšos taisnoties. Taču man kļūst baisi, kad iedomājos - un Emīlija pacēla uz Bleiku asaru pilnās acis -kas notiks, ja Baks uzzinās par manu nodevību. Mūsu laimīgā laulība izjuks. Bet mēs ar Baku savā ģimenes dzīvē patiesi esam ļoti laimīgi. Es vienkārši nespēju iedomāties, ka tas viss beigsies...

Viņi staigāja pa aleju, un Bleiks, noraudzīdamies uz trīcošo Emīliju, saprata, ka nekad nemēģinās atgūt savu labo slavu par šīs trauslās sievietes ģimenes laimes cenu. Tādu upuri viņš nevarēja pieņemt. Un, tā rīkodamies, viņš savu labo slavu neatgūs. Arī māte, kas atdusējās te, kapsētā, viņu nosodītu par tādu rīcību, čimene bija augstāk par visu! čimene bija visdārgākā!

Emīlija bija saņēmusies un atguvusi vīrišķību.

— Es arī cienu patiesību, Bleik, un man ir ļoti sāpīgi redzēt to, kas ar tevi ir noticis. Man ir tikai viens lūgums - kad es to visu izstāstīšu Bakam, man būs nepieciešams atbalsts. Nedomāju, ka man pietiks drosmes vienai to visu izturēt.

— Tev nevienam nekas nav jāstāsta, Emīlij. Es atradīšu kādu citu veidu, kā tikt galā ar Benu. Es nevaru pieļaut, lai Bena dēļ ciestu arī jūs ar Baku. Jau tā Bens ir pārāk daudzus pazudinājis.

Emīlija viņu pateicīgi uzlūkoja.

— Un tomēr, ja būs nepieciešams, Bleik, es saņemšu drosmi un... — Viņas balsī bija saklausāmas asaras, taču Bleiks saprata, ka tad, ja citādi nevarēs, viņa savā cēlsirdībā pārvarēs tik pašsaprotamo vēlēšanos nosargāt savu ģimenes laimi.

Keresa nolēma iegūt kādu labumu no paveiktā darba un devās pie Bena.

Bens viņu sagaidīja ar izsmieklu. Viņš bija pārliecināts, ka spēs izvairīties no visām cilpām, ko tam mēģinās izlikt šī nenogurdināmā svešu noslēpumu pētniece. Taču tas, ko viņš izdzirda, to samulsināja. Keresa Morela ne tikai zināja patiesību par to nelaimīgo dienu, bet — un tas bija pats ļaunākais - varēja to arī pierādīt.

— Emīlija ir godīga sieviete. Viņai ir smagi apzināties, ka tās klusēšana tik ļoti kaitē Bleikam. Es bez grūtībām varu viņu pierunāt doties pie apgabala prokurora. Viņa visu izstāstīs — un tu visu zaudēsi! - Keresa ļoti ticami visu izskaidroja.

— Cik tu prasi? — Bens gribēja zināt.

— Neko lielu,tikai desmit procentus no tava atgūtā mantojuma. Tu taču redzi, Ben, ka es neesmu mantkārīga.

— Divpadsmit ar pusi miljonus!- Bens precizēja.

— Es varētu prasīt arī vairāk. Nevilcinies, citādi cena celsies.

— Labi, esmu ar mieru. Bet tad tev mēle jātur aiz zobiem!

Ar Keresu Bens norunāja tikšanos pēc nedēļas, bet pats jau nākamajā dienā izlidoja uz Karakasu. Par daudz mazāku summu viņš vienojās ar cietuma priekšnieku, ka pirms termiņa izlaistā Morelas jaunkundze nosēdēs visu tai piespriesto soda laiku.

Kad Keresa ieradās uz norunāto tikšanos, Bens viņu apdullināja ar hloroformu un lidmašīnas bagāžas nodalījumā aiztransportēja uz Karakasu. Pēdējā brīdī pirms ieslodzīšanas atpakaļ cietumā viņai vēl izdevās pierunāt vienu no cietumsargiem, lai tas nosūta vēstulīti, ko viņa bija uzrakstījusi. Vēstule bija adresēta Bleikam Keringtonam, un Keresa tajā ziņoja, ka Bens viņu atkal iebāzis cietumā, un lūdza palīdzēt. Tagad viņai atlika tikai gaidīšana...

Dominika beidzot saņēma sen gaidīto ziņu par Džekiju. Policija Haretam bija pazmojusi, kur viņa atrodas. Harets izsauca Dominiku, un viņi abi ieradās pēc meitas. Džekija pa to laiku bija atklājusi, ka ceļošana vienatnē ir visai bīstams pasākums, un vairs neiebilda pret atgriešanos mātes paspārnē. Ar meitas meklēšanu saistītie pārdzīvojumi Dominiku bija ļoti tuvinājuši Haretam. Doma par viņu kopējo laimi viņai vairs nelikās tik neiespējama. Ilgus gadus atmiņas par Haretu bija to sāpinājušas, tāpēc viņa tik apņēmīgi bija centusies no Hareta izvairīties, kad tas atkal bija parādījies pie viņas dzīves apvāršņa. Taču tagad mākoņi bija izklīduši, un likās, ka viņiem visiem trim ir atmirdzējusi saule.

Kad Harets kārtējo reizi pārmeta, kāpēc viņa ir tik ietiepīgi klusējusi, laimīgā Dominika atbildēja:

— Bet tu taču pats man teici, ka tev ir pienākumi pret Džesiku. Kā es drīkstēju ielauzties tavā dzīvē? Kā es varēju zināt, ka tu esi šķīries?

— Aizmirsīsim pagātni! - Harets ar nožēlu atbildēja. — Domāsim par šodienu. Beidzot mēs esam kopā, Dominik!

Laimīga bija arī Džekija. Leģendu laiks bija beidzies, bet nākotne sofija tik daudz laba un skaista.

Dominikas saderināšanās ar Haretu tika svinēta "Mirāžā“, un uz to bija sapulcējusies visa Bleika ģimene,bija ieradies Stīvens, Ādams, Amanda. Bija arī Semija Džo, kura arī tagad sevi uzskatīja par piederīgu Keringtonu klanam.

Bleiks bija ļoti iemīlējis savu pusmāsu. Viņš bija pārliecinājies par tās uzticību un arīpats bija uzticīgs viņai.Tagad viņš no sirds priecājās, ka beidzot apburošā Dominika Devero ieguvusi savu laimi.

Uz saderināšanās svinībām bija ieradušies arī Hareta draugi. Viens no viņiem, iepazinies ar Dominiku, nespēja apvaldīt sajūsmas saucienu, redzot, cik viņa skaista un pievilcīga.

— Vienīgi tik apburoša feja varēja savaldzināt mūsu iesīkstējušo vecpuisi Haretu! Un es viņu saprotu!

— Vecpuisi?- Dominika smaidīdama vaicāja. — Bet viņš taču jau reiz bija precējies!

— Harets? Nekad! Viņš vienmēr ir pamanījies veikli izlocīties no visu savu sirdspuķīšu izliktajiem tīkliem!

Hareta senais draugs to teica ar tādu pārliecību, ka bija neiespējami viņam neticēt.

Šo sarunu dzirdēja arī Džekija un saprata, kāpēc tik spēji izmainījās mātes sejas izteiksme. Mirkli viņas seja bija kā sastingusi, bet tad atkal kļuva ierasti laipna un atsaucīga, vienīgi lūpas bija savilkušās skumjā vīpsnā.

Pie Dominikas pienāca Harets, lai lūgtu dejot.

- Paldies, Haret.taču mēs nedejosim! - Dominika sacīja. — Un es neprecēšos ar tevi, jo arī Džesika ir izrādījusies leģenda. Tu nekad neesi bijis precējies, Haret.un neprecēts arī paliksi.

Harets bija pietiekami saprātīgs cilvēks, tāpēc tūlīt saprata, kas noticis un par ko Dominika runā.

Kāpēc gan par visu ir jāsamaksā?Un kāpēc atmaksa piemeklē visnepiemērotākajā brīdī?

Izmantojot Bleika neveiksmes, Klaudijai tomēr izdevās piespiest Ādamu pārrakstīt viņai naftas urbumu, kuru viņa uzskatīja par savu. Viņš gan bija viņai piekodinājis pagaidām to atklāti nepaziņot, bet nogaidīt, kamēr Bleika stāvoklis noskaidrosies līdz galam. Klaudija bija apsolījusies klusēt.

Viņa bija cerējusi, ka tādējādi iegūs neatkarību, bagātību un pašpārliecību. Taču Bleikstai bija teicis patiesību — šis urbums jau bija gandrīz pilnīgi iztukšots. Visi Klaudijas pūliņi izrādījās velti. Tomēr sākumā tā izjuta zināmu sajūsmu. Viņa vētraini steidzās šķiest naudu, sapirka sev dārgas kažokādas un dārglietas. Taču, tiklīdz šīs lietas kļuva par tās īpašumu, tā zaudēja visu pievilcību. Un tagad Klaudiju māca drausmīga depresija. Viss, kam viņa pieskārās, saira, viss izrādījās viltus un mirāža. Laime ar mīļoto cilvēku drīz vien pārvērtās par nelaimi. Bagātība zuda kā dūmi. Dārglietas un tērpi bija tikai apnicīgas rotaļlietas. Viņa bija piekrāpta. Viss, ko citi atzina pārvērtību, bija tikai meli, nekas vairāk. Meloja visi - Bleiks, Kristela, Ādams, Stīvens! VisilVisi! Visi!

Klaudija viena pati sēdēja savā istabā ’Mirāžā". Mirāža! Viss ir mirāža, riebīga, pretīga, aizvainojoša mirāža! Un tā bija pelnījusi tikai vienu - iznīcināšanu!

Klaudija aizdedzināja sveci un pielika to pie aizkariem. Uguns zibenīgi aizlocījās augšup — un jau pēc dažiem mirkļiem istaba bija trakojošu liesmu varā.

"Mirāža" nodega līdz pamatiem. Un šis ugunsgrēks pilnīgi iznīcināja Bleiku Keringtonu. Gan materiāli, gan morāli. Viņa jaunības dienu ugunsgrēks bija aptraipījis tā reputāciju, bet "Mirāžas" ugunsgrēkā tā pārvērtās pelnos.

Bleiku apsūdzēja ļaunprātīgā dedzināšanā ar nolūku saņemt apdrošināšanas naudu. Bet, tā kā ugunsgrēkā bija gājuši bojā arī cilvēki, viņam draudēja stāšanās tiesas priekšā un varbūt pat cietums.

Bleiks uzskatīja,ka neapstrīdams tā nevainības pierādījums ir tas, ka ugunsgrēka laikā visi viņa bērni bija atradušies "Mirāžā" un cietušo vidū bija arī viņa piederīgie — Džekija un Amanda gulēja slimnīcā , jo bija guvušas apdegumus.

Bleiks cerēja, ka līdz tiesai tomēr nenonāks, lai gan būs daudz dažādu tenku un tā vārds tiks vazāts pa avīzēm. Vajadzēja nogaidīt ugunsdzēsības inspekcijas slēdzienu. Bija jānogaida vairākas dienas. Bet tikmēr pilsēta slīga sērās apglabādama tos, kuri bija gājuši bojā tik traģiskos apstākļos.

Nonākusi slimnīcas palātā, Amanda tūlīt atcerējās, cik muļķīga iemesla dēļ viņa te nesen jau bija uzturējusies. Tā bija iedzērusi sauju miega zāļu tablešu un ļoti nobiedējusi savus tuviniekus. Pēc tam viņai pašai bija kauns par savu rīcību. Taču tobrīd, kad viņa nolēma to darīt, tā bija jutusies tik ļoti vientuļa un nevienam nevajadzīga... Māte no viņas bija atteikusies, tēvs un Stīvens bija aizņemti ar savām darba darīšanām. Pat Dekss, kurš strādāja pie naftas vada būvniecības un pie kura viņa bija aizbraukusi aprunāties, bija atteicies viņu uzklausīt. Tad Amandai sāka likties, ka visi būs ļoti laimīgi, ja viņa tos atbrīvos no savām rūpēm un sirdēstiem.

Bet, kad viņa atguvās, pie tās gultas sēdēja māte. Alekša viņai visu piedeva,un viņas atkal salaba. Kāda tā bija laime! Māte viņai pat uzdāvināja ģimenes kaklarotu.

— To man dāvināja mana māte, sacīdama: “Tu esi neparasta meitene, Alekša, es zinu, ka tā tev nesīs laimi. ” Tagad es to pašu saku tev, Amanda: tu man esi neparasta meitene, un tā tev nesīs laimi!

Amanda sāka valkāt šo kaklarotu, un laikam tā patiesi nesa laimi, jo viņu no uguns iznesa gandrīz neskartu.

Amanda atcerējās arī Kleju Felmontu. Viņi vairākkārt bija tikušies, un viņš bija mēģinājis palīdzēt tai pārvarēt šo ieilgušo dvēseles mulsumu, ar kuru viņa nekādi nespēja tikt galā. Taču Amanda bija atteikusies no tā palīdzības. Viņa nevēlējās,lai kāds cits ielauztos tās dzīvē.

— Mēs esam bagātu vecāku bērni, - Klejs viņai bija sacījis. - Un mums ir vienādas problēmas. Savējās esmu atrisinājis, un es gribētu palīdzēt arī tev. Dari tikai to, ko tu pati vēlies darīt, un viss būs kārtībā.

Viņa atcerējās arī Semiju Džo, kura bija uz viņu greizsirdīga Kleja dēļ un nebija pat ļāvusi viņiem padejot Dominikas saderināšanās svinībās... Nabaga Dominika! Arī viņai neveicās! Un tad viņa atcerējās savu glābēju, kas bija iznesis to no liesmām. Tas bija kāds ļoti izskatīgs jauns cilvēks. Būs viņš jāsameklē un jāpateicas...

Un Amanda iegrima visai nenoteiktos un miglainos sapņos par šo jauno cilvēku...

Semija Džo bija iemīlējusies Klejā, un pēdējā laikā viņi bieži bija kopā. Viņa, Denijs un Klejs. Brīžiem viņi satikās cirkā, brīžiem zooloģiskajā dārzā, bet reizēm rīkoja piknikus. Viņiem visiem patika neikdienišķi un jautri pavadīt laiku.

Stīvenu ļoti uztrauca Semijas Džo gaitas. Pēc tiesas lēmuma viņai ar dēlu bija tiesības satikties tikai Stīvena mājā. Stīvens vēl nebija aizmirsis, kā viņa šķirtā sieva reiz bija mēģinājusi Deniju nolaupīt.

— Zēnam ar mani ir jautri, - Semija Džo tam paskaidroja. - Viņam patīk mans rančo. Arī zirgi viņam patīk, un viņš tur uzturas svaigā gaisā. Tavā vietā es necenstos to šķirt no mātes. Ja es tagad iesniegtu prasību tiesā, vēl nav teikts, kurš no mums uzvarētu.

To pašu Stīvenam sacīja arī Ādams, kurš vienmēr jutās iepriecināts, ja varēja vecākajam brālim paziņot kādu nepatīkamu jaunumu.

— Ja Semija D40 apprecēsies ar senatora Felmonta dēlu, diezin vai tu savu dēlu vairs redzēsi. Viņiem būs pilnvērtīga ģimene, un jebkurš tiesnesis normālas laulāto attiecības vērtēs augstāk nekā tavas pretdabiskās noslieces.

Bet ne jau tāpēc Stīvens ļāva Semijai Džo vaļu, ka baidījās no tiesas. Viņš mīlēja Deniju un vēlējās, lai dēls justos labi. Viņam tikai bija nepieciešams pārliecināties par Semijas Džo godprātību. Ja viņš spētu tai noticēt, Stīvens neiebilstu, ka Semija Džo ņem līdzdalību Denija audzināšanā. Līdz šim viņa diemžēl sevi bija apliecinājusi tikai kā ļoti ekscentrisku būtni un no viņas varēja sagaidīt visu. Un pagaidām Stīvens neko citu arī negaidīja...

Klejs labprāt satikās ar Semiju Džo. Viņš drīzāk to uzskatīja par labu draugu un biedru nekā par sapņu meiteni. Par meitenēm Klejs arī daudz nesapņoja. Viņam to netrūka. Bet Semijas Džo sabiedrībā tas jutās labi un tam nebija nekas pretī uzsākt ar viņu arī romantiskākas attiecības. Viņi abi bija brīvi un neatkarīgi cilvēki, arī tuvas attiecības nevienam no viņiem neuzlika nekādus pienākumus. Semijas Džo galvenā priekšrocība bija tieši tā, ka Klejs ar viņu jutās brīvs un nesaistīts.

Tik brīvs un nesaistīts, ka tad, kad Denverā ieradās Dekss un uzaicināja viņu naftas vada trasē pastrādāt par spridzinātāju, Klejs neatteicās. Viņam patika bīstams darbs, un tas bija pārliecināts, ka spēs ar Deksu sastrādāties.

Deksam Denverā bija daudz darīšanu. Pirmām kārtām Bleiks labi saprotamu iemeslu dēļ bija nolēmis uz laiku iesaldēt naftas vada būvniecību. Deksam tas likās nepieņemami. Būvniecības pārtraukšana varēja izraisīt katastrofālus zaudējumus. Tāpēc Dekss bija nolēmis būvdarbus turpināt par savu naudu un mēģināja uz kapitālieguldījumiem noskaņot arī Alekšu, kura joprojām bija viņa darījumu partnere.

Alekša kategoriski atteicās. Dekss uz viņu noraudzījās ar nožēlu. Viņam bija sāpīgi noskatīties, ka tik gudra sieviete izšķiež savas prāta spējas netīru un necienīgu intrigu rīkošanai un pulcē ap sevi necienīgus cilvēkus.

Benu ieraudzījis, Dekss pūlējās atcerēties, kur šo cilvēku jau ir redzējis. Un atcerējās. Ķīnā — visai aizdomīgos apstākļos. Viņš mēģināja Alekšu brīdināt.

— Ņem vērā, ka šis zellis ir ļoti bīstams, - viņš tai sacīja. — Nevajag tam uzticēties! Viņš tevi piekrāps!

Taču ar savu padomu viņš Alekšu tikai sadusmoja - atradis gan, ko pamācīt! Viņu, kura bija nogāzusi tādu klintsbluķi kā BleiKU Keringtonu. Un viņa bija kļuvusi vēl bagātāka, vēl varenāka! Ar ko tik tā nebija cīnījusies — ar saviem vīriem, māsām, znotiem un meitām ! Un viņa uzvarēja visus un vienmēr!

— Bet kāpēc tu to darīji, Alekša? Kāpēc tu cīnījies?- Dekss viņai pavaicāja.

- Tāpēc, ka man patīk cīnīties! Vai tev pret to ir iebildumi?— viņa augstprātīgi un ironiski atjautāja.

- Man ir iebildumi pret ko citu! Pret to, ka tu ielaidies ar visādiem draņķiem, ar tādiem kā Bens Keringtons.

- Tu iebilsti pret to, ka es ielaižos ar viņu, nevis ar tevi?-Aleksa vēl aizvien bija tikpat zobgalīga.

— Starp mums viss jau sen ir beidzies, taču man nemitīgi ir jādomā, kas būtu noticis, ja mēs būtu palikuši kopā. Mēs būtu vislabākais pāris. Mums būtu viss, un mums nevajadzētu ne krāpt, ne zagt, lai kaut ko panāktu. Esmu tevi zaudējis, Alekša. Un ne jau to Alekšu, kuru redzu tagad, bet to sievieti, kāda tu biji agrāk, Alekšu, kas toreiz bija kopā ar mani...

Tik smagu sakāvi savā uzvarētājas tronī piedzīvoja visuvarenā Alekša, taču viņa negribēja to atzīt!

Dekss vēlreiz tikās ar Bleiku un paziņoja, ka tas uz viņu var pilnībā paļauties. Lai kādas nesaskaņas abus šķīrušas, viņš ir un paliks Bieika uzticamais draugs un balsts.

Bleiks no sirds spieda Deksa roku. Sakāmvārds bija patiess — draugus iepazīst nelaimē...

Taču kādu citu cilvēku, kurš arī viņiem bija palīdzējis nelaimē, jo bija iznesis no liesmām Amandu, Bleiks neuztvēra kā draugu. Šo jauno cilvēku sauca par Maiklu Kalheinu, un Bieika skatījumā viņš bija un palika ienaidnieks.

Bija pagājuši jau^ieci gadi, taču Bleiks tā arī neko nebija aizmirsis. Viņš nebija aizmirsis, kā Maikls bija centies pavedināt Felonu un gandrīz bija to pazudinājis. Tagad viņš to pašu gribēja izdarīt ar nelīdzsvaroto un nepieredzējušo Amandu, kurai jau tāpat bija nācies pārciest ne mazums dvēseles traumu.

Bleikam bija ļoti sāpīgi noskatīties uz laimīgo Amandu, kura bija iznākusi no slimnīcas un atvedusi pie tēva savu glābēju, lai viņus iepazīstinātu. Bleikam bija sāpīgi atkal aptumšot meitas laimi.

Abu vīriešu sejas šajā atkalredzēšanās brīdī izskatījās tik saltas un saspringtas, ka Amanda, viņus uzlūkojusi, nedroši ievaicājās:

— Vai man tikai tā šķiet - jūs esat pazīstami?

— Jā, bērns, mēs esam pazīstami, un nekādas labās atmiņas no šīs pazīšanās neesam saglabājuši. Vai vari mūs atstāt uz pāris vārdiem divatā?— Bleiks apjautājās, un Amanda paklausīgi izgāja.

— Cik man tev jāsamaksā, lai tu turētos tālāk no manas meitas?— Bleiks bez aplinkiem noprasīja.

— Vai tad jums ir ko maksāt? Dzirdēju, ka jums esot lielas finansu grūtības.

— Pagaidām man vēl naudas pietiek, lai pasargātu savu meitu no pazīšanās ar tevi. Es ļoti labi atceros, kātu nemēdz darīt neko, ja neceri no tā gūt sev kādu labumu. Nu, cik tad īsti, saki, es klausos!

— Es par to padomāšu, seri- To teicis, Maikls izgāja no kabineta, bet Bleiks saprata, ka tam jātur acis vaļā, lai Amandu pasargātu no šī nelieša.

Bena dvēseles mieru satrauca telefona zvans no Austrālijas.

— Tu nu gan ar savu mīļāko esi veikli izrīkojies, — sieviets balss viņam sacīja. — Tikai tu maldies, ja domā, ka esi mani apglabājis. Es vēl esmu dzīva un, kā redzi, esmu tevi atradusi!

Bens ļoti uztraucās un pat teica Aleksai:

— Liec, lai nomaina telefona numuru! Vēl joprojām zvana Bleikam un runā visādas cūcības.

30. nodaļa

’MIRĀŽAS" ugunsgrēkā gāja bojā ar7 Klaudija. Pēdējā laikā viņas attiecības ar Ādamu nepavisam nevarēja saukt par labām, tomēr nelaiķi viņš pieminēja ar labu vārdu. Viņi piedzīvojuši arī laimīgus brīžus. Un Ādams rūgti nožēloja, ka viņu laime tik drīz bija sairusi un Klaudija tik aplam un bezjēdzīgi bija gājusi bojā... Kas viņu bija pazudinājis? Ambīcijas? Pārliecīgā patmīlība? Bet kāda gan tagad tam vairs bija nozīme! Klaudijas vairs nebija. Un Ādama sirdī krājās rūgtums.

Dominika augas dienas un naktis aizvadīja slimnīcā pie Džekijas. Viņas meita bija guvusi ļoti smagus apdegumus, taču ārsti solīja, ka varēs izdarīt plastisko operāciju un atjaunot bojāto ādu. Džekijas stāvoklis joprojām bija smags, taču ne vairs tik bīstams kā pirmajās dienās, kuras arī Bleikam izvērtās ārkārtīgi grūtas.

Alekša nopirka vienu no pilsētas populārākajām avīzēm, un tajā cits pēc cita sāka parādīties raksti ar nepārprotamiem virsrakstiem — "Slepkava un dedzinātājs", "Izdevīgi ugunsgrēki", "Bleika Keringtona biznesa stils\un tamlīdzīgi.

Laikrakstu saceltā brēka nerimās arī pēc ugunsdzēsības inspekcijas slēdziena,kas apliecināja, ka ugunsdrošības pasākumi viesnīcā "Mirāža" bijuši ievēroti stingrāk, nekā to prasa obligātie normatīvi. Šis slēdziens deva tiesības saņemt apdrošināšanas naudu, jo bija skaidrs, ka noticis nelaimes gadījums. Bet kāds? Kas bija to izraisījis?

Džekijai kļuva labāk, taču naktīs viņu vēl aizvien mocīja murgi, viņa atkal un atkal skatīja ugunsgrēku — trakojošu liesmu jūru. Meitene kliegdama pamodās un ieraudzīja mātes mīlestības pilno seju noliecamies pār viņu.

Džekija izmisīgi pūlējās kaut ko atcerēties, kaut ko ļoti svarīgu, taču nespēja to. Liesmās viņa redzēja sievietes stāvu, viņai šķita, ka to pazīst, taču šī nojausma tūlīt atkal pagaisa. Tomēr reiz pienāca diena, kad Džekija mātei sacīja:

— Beidzot! Nu beidzot viss nostājas savās vietās. Pēdējais, ko es redzēju, bija... Atceries, mēs ar Amandu gājām pārģērbties.

Kleja Fetmonta dēļ viņa saķīvējās ar Semiju Džo, viņas pat saplūcās un ievēlās baseinā, un es Amandu vedu uz savu istabu. Bet tu taču zini, ka pretī manai istabai dzīvoja Klaudija Nu redzi — no viņas istabas vēlās dūmu mutuļi. Tad durvis atvērās, un tur, liesmu apņemts, svaidījās sievietes stāvs. Mēs nevienam neko nepaspējām paziņot, jo šajos smacējošajos, melnajos dūmos pašas tūlīt zaudējām samaņu. Pārējo tu zini...

- Tagad visi murgi pāries, meitiņ,- Dominika maigi sacīja. Esmu tik priecīga, ka tu visu atcerējies, bet būšu vēl priecīgāka, ja tu visu to aizmirsīsi.

Džekijas stāstītais Bleikam palīdzēja izbeigt visas zemiskās baumas, kuras izplatīja Alekša un kuru dēļ viņš bija gandrīz nonācis uz apsūdzēto sola. Viss nokārtojās īstajā brīdī, jo Bleiks Keringtons bija ne tikai cieši apņēmies atjaunot sava vārda labo slavu, bet arī atgūt savu bagātību. Viņš lika lielas cerības uz neapgūtajām zemes platībām, ko bija mantojis no mātes. Bleiks bija pārliecināts, ka šajā teritorijā jābūt lieliem dabas gāzes krājumiem, kas bija tikpat vērtīgs enerģētikas avots kā nafta. Taču, lai uzsāktu atradņu izmantošanu, viņam bija nepieciešami spēcīgi investētāji. Un tagad Bleiks vairs nešaubps, ka tos atradīs.

Taču Bleikam ne prātā nebija ienācis, ka šos investētājus viņš atradīs tur, kur vismazāk tos gaidīja. Par slepenu investētāju bija nolēmis kļūt Maikls Kalheins, kurš pašiem pieciem gadiem, kopš viņi nebija tikušies, visādu mahināciju ceļā bija iedzīvojies krietnā kapitālā. Tagad ar dzēlīgu smīniņu uz lūpām tas iztēlojās, kādu seju rādīs lepnais Bleiks, kad uzzinās, ka jauno darbības sfēru viņam palīdzējusi apgūt Maikla ne sevišķi tīrā naudiņa. Lai šis prieks neietu secen, ar Amandas starpniecību viņš atkal iekārtojās pie Bleika par šoferi. Tagad Maikls gan stūrēja Bleika auto, gan aplidoja viņa meitu, vērodams, kā notikumi attīstīsies tālāk.

Un tie turpināja attīstīties,jo Alekša darīja visu, lai Bleiku Keringtonu iznīcinātu. Zinādama, ka Dekss joprojām ir Bleika pusē, viņa netaupīja spēkus un personīgi devās pie viņa uz jaunā naftas urbuma būvlaukumu. Alekša bija nodomājusi aizliegt viņam urbšanas darbu uzsākšanu, jo iekārtas piederēja viņu kopīgajai firmai.

Aleksas ierašanās Deksam bija liels pārsteigums. Toties stiprais vējš, kurš negaidīti vēl vairāk pieņēmās spēkā un kura dēļ lidmašīna nevarēja veikt lidojumu, bija liels pārsteigums Aleksai. Cits nekas neatlika - viņai nācās palikt turpat un kopā ar Deksu pārnakšņot vagoniņā. Deksam šāds notikumu pavērsiens likās visai daudzsološs. Taču Alekša drīz vien bija citādās domās, jo Dekss viņai ņēmās pierādīt, ka urbšanos darbos izmantos pats savu iekārtu un viņai par to nav nekādas teikšanas. Galu galā Dekss savu šķirto sievu tomēr pārliecināja, ka viņiem var būt ne tikai darījumu attiecības vien. Nakti viņi pavadīja vienā gultā, un Alekša savu braucienu nenožēloja, kaut arī viņas nodoms ieriebt Bleikam šoreiz nebija izdevies.

Cietumsargs Keresu nepievīla - no Karakasas izsūtītā vēstule sasniedza adresātu. Bleiks uzzināja, ka viņa brālis Bens vainojams vēl vienā noziegumā...

— Keresa ir cietumā,- viņš teica Kristelai. — Paklausies,ko viņa raksta:" Nezinu, vai tu saņemsi šo vēstuli, bet, ja nu tomēr saņemsi, lūdzu, Bleik, palīdzi man! Tavs brālis Bens mani nolaupīja un nogādāja atpakaļ uz šo šausmu vietu. Ja tu man nepalīdzēsi, es droši vien šeit drīz nomiršu. ”

— Un ko tu domā darīt?— Kristela apvaicājās.

— Mēģināšu viņu izdabūt no turienes,- Bleiks apņēmīgi sacīja. — Tu taču zini, ka Keresa ir vienīgais cilvēks, kas var man palīdzēt uzveikt Bleiku un Alekšu. Tikai viņa var pierādīt, ka viss, ko tie saka par mani, ir salti meli! Meli! Un vēlreiz meli!

Bleiks zināja, ka uz Keresu viņš tagad var paļauties. Un arī Keresa varēja nešaubīties — tās liktenis bija drošās rokās.

Ar Deksu pavadītā nakts Aleksai lika daudz ko pārdomāt. Nu, protams, viņa mīlēja Deksu. Nu, protams, viņi bija nepieciešami viens otram. Lai kā viņa bija centusies atvairīt šīs domas, tomēr vienmēr bija to zinājusi. Par pārestībām viņa, protams, gribēja atmaksāt. Un darīja to. Dekss bija viņu nodevis, un viņa gribēja tam atmaksāt ar Bleiku. Bleiks bija viņu atstūmis, un viņa bija iznīcinājusi to, kā iznīcina ienaidnieku.

Taču bez cīņas viryas dzīvē bija arī mīlestība. Dzelzs Alekša bija sieviete. Un to, tieši to zināja Dekss, un viņš šo sievieti mīlēja. Būdama kopā ar viņu, Alekša pati bija pārsteigta, cik dāsna un iejūtīga spēj būt.

Dekss viņu atkal bildināja un uzaicināja kopā ar to doties uz Vaiomingu. Viņš vēlējās, lai mīļotā ar viņa acīm paraugās uz tā dzimtajām vietām. Taču līdz ar pirmajiem uzlecošās saules stariem mīļotā pagaisa, kā nebijusi, bet dzelzs sieviete Kolbijas kundze nevarēja pieņemt šādus romantiskus priekšlikumus. Vārdu sakot, viņi kārtējo reizi sastrīdējās. Dekss aizlidoja uz Vaiomingu, bet Alekša atgriezās Denverā. Un drīz vien ļoti satraucās, jo bija apzvanījusi visas Vaiomingas lidostas, bet nekur nebija atradusi šo neprāti Deksteru.

Jo vairāk Alekša uztraucās, jo skaidrāk saprata, ka bez Deksa viņas dzīvei zustu visa pievilcība. Bens, kurš pēdējā laikā kļuva aizvien uzmācīgāks, Aleksai bija pretīgs. Tagad viņai prātā bija tikai viena doma - kā no viņa tikt vaļā? Jā, bet Dekss! Kur gan varēja palikt Dekss?

Bet Dekstera kungs, kuru Alekša visu dienu bija meklējusi, uzradās trijos naktī un bija piedzēries kā lūks.

— Kur tu biji? Es gandrīz prātu zaudēju! Pārbaudīju katru lidostu!

— Es pārdomāju un apstaigāju visus Denveras krogus! Es gribēju tā piedzerties, lai aizmirstu tevi uz mūžīgiem laikiem. Bet man tas neizdevās. Es mīlu tevi!

— Un es mīlu tevi, Deks! Tevis dēļ es pārdzīvoju elles mocības.

Tādus vārdus no Aleksas reti varēja sagaidīt, tāpēc elles

mocības, ko bija pārdzīvojis Dekss, bija izpirktas.

No rīta Bens bija nepatīkami pārsteigts, sastapdams Deksu. Uz fidzenas vietas viņš to gribēja patriekt.

— Iegaumē, ka diviem te nav vietas!- Bens brīdināja. - Es izmetīšu tevi gan no mūsu biznesa, gan no viņas dzīves.

Dekss pat nepaspēja šo nekauņu pienācīgi piekaut, kad starp abiem pretiniekiem nostājās Alekša, kura šajā brīdī atgādināja saniknotu kaķeni.

— Tev taisnība, Ben, diviem te nav vietas, un tu nekavējoties aizvāksies no šīs mājas! Mums uz pusēm pieder naftas atradņu nomas tiesības Dienvidķīnas jūrā - un tas ir viss, kas mūs saista. Tāpēc pazūdi — un nekavējoties!

— Tu maldies, Alekša, tas nav vienīgais, kas mūs saista! — Bens draudīgi nošņāca.

Tā kā turpat stāvēja Dekss, Bens nevarēja viņai pateikt visu, kas tam bija sakāms, taču ap pusdienlaiku tam izdevās Alekšu sastapt vienu viņas kabinetā.

— Tu esi aizmirsusi, dārgā, ka mūs saista noziedzīgavienošanās un mēs esam uzstājušies kā viltus liecinieki. Par to mums draud vismaz desmit gadi. Un neaizmirsti, ka es tevi mīlu, un man ne prātā nenāk tevi kādam atdot. Ja visi striķi trūks, es varu iet arī cietumā, bet iegaumē, ka tad arī tevi es ietupināšu aiz restēm. Esmu pieredzējis ne to vien un, tici man, no cietuma nebaidos.

Bens to pateica tik aukstasinīgi, ka nebija ne mazāko šaubu, ka viņš tiešām būtu uz to spējīgs. Un pat tad, ja viņš blefoja, Alekša nevēlējās pārbaudīt, cik viņa vārdi patiesi, uz savas ādas, jo reiz - kaut uz neilgu laiku - jau bija izbaudījusi cietuma dzīvi un ne par kādu cenu vairs nevēlējās kaut ko tādu pārdzīvot vēlreiz.

— Labi, nestrīdēsimies!— viņa Benu pārtrauca. - Tu mani pārliecināji.

Tomēr Alekša nebija no tām sievietēm, kuras pakļaujas iebiedēšanai. Ja Bens viņu par kaut ko bija pārliecinājis, tad vienīgi par to, ka no viņa jātiek vaļā pēc iespējas ātrāk.

Alekša ataicināja Ādamu. Arī Ādamam bija zobs uz Benu, kurš izturējās nekaunīgi un augstprātīgi un visur - arī Ādama personiskajās darīšanās - bāza savu degunu.

— Ādam,— Alekša dēlu izrīkoja,- painteresējies par Bena Keringtona pagātni, jāatrod kaut kas tāds, lai tiktu no viņa vaļā. Vai tev jau tagad nav kaut kas zināms?

— Tikai šie telefona zvani no Austrālijas. Zvana kāda sieviete,— Ādams tūlīt atcerējās. - Šīs zvanītājas dēļ Bens apmainīja telefona numurus mājā un birojā. Ar tēvu šiem zvaniem nav nekāda sakara.

— Ļoti jauki!- Alekša sacīja. - Tas nozīmē, ka tev jādodas uz Sidneju un jānoskaidro, kas zvana un ko tas viss nozīmē. Domāju, ka ar to pašu arī pietiks.

- Labi, māt. Varip mani paļauties! - Ādams apsolīja.

Uzzinājis, ka Alekša joprojām vēlas pieciest Bena klātbūtni savā mājā, Dekss kārtējo reizi aizcirta durvis, svēti nozvērējies reiz par visām reizēm atbrīvot no šī nelieša savu bijušo sievu. Savā sašutumā viņš dālijās ar Bleiku, un Bleiks viņam pastāstīja, kā Bens izrēķinājies ar Keresu.

- Ja mēs Keresu izpestīsim no cietuma un pierādīsim, ka Bens viņu nolaupījis, ar to pašu tad arī būsim reiz par visām reizēm tikuši no viņa vaļā, - Bleiks sacīja.

- Mēs viņu izpestīsim, tādās lietās man ir pieredze! - Dekss nosolījās.

No Losandželosas atlidoja Džefs un Felona Tā kā visi Bleika darījumi tagad bija nonākuši Aleksas un Bena rokās, Džeisons bija uzdevis Džefam par naftas vada būvniecību vienoties ar Alekšu. Un Alekša piekrita. Lai kādi rēķini tai bija kārtojami ar Bleiku, viņa saprata, ka naftas karalienei naftas vads patiesi ir ļoti nepieciešams.

Džefs viņai pārmeta Bleika vajāšanu. Viņš, protams, neticēja nevienam vārdam no visa tā, kas Bleikam tika piedēvēts.

Taču Alekša tūdaļ sabozās kā tīģeriene.

- Man ir savi rēķini ar Bleiku, un tev par tiem nav nekādas daļas!

9

Atkalredzēšanās ar Felonu un Džefu Bleiku ļoti iepriecināja, viņš bija gandarīts, ka abu attiecības nokārtojušās. Felona gaidīja bērnu, un arī šī ziņa nākamajam vectētiņam bija ļoti patīkama. Viņš Felonai uzticēja savas bažas par Amandu.

- Tu taču atceries Maiklu Kalheinu? Viņš atkal ir šeit un tagad cenšas Amandu tāpat aptīt ap pirkstu kā savulaik tevi.

- Es mēģināšu ar Amandu aprunāties, tēt,— Felona apsolīja un devās pie māsas.

Viņai laimējās - Amandas istabas durvīs tā aci pret aci saskrējās ar Maikiu.

- Tu labi izskaties, Felona!— viņš uzslavēja.

- Tu arī,- viņa atturīgi atbildēja. - Tu izglābi manai māsai dzīvību, mēs tev par to esam ļoti pateicīgi.

— Prieks dzirdēt. Bija patīkami atkal satikties! — Maikls bija pati pieklājība. Viņš palocps un aizgāja, bet Felonai nevajadzēja meklēt ieganstu, lai uzsāktu par viņu sarunu ar Amandu.

— Nu, un ko tu par viņu domā? - Felona māsai bez aplinkiem noprasīja.

- šķiet, ka sāku viņā ļoti nopietni iemīlēties,— Amanda atbildēja

- Saprotu, — Felona pamāja, - pati esmu to izjutusi. Tikai tici man, māsiņ, šis puisis ir pēdējais nelietis!

Amanda tikai nopūtās - ko gan viņa varēja iesākt? Sirdij taču nepavēlēsi!

Jau nākamajā rītā Ādams bija nolēmis izlidot uz Sidneju, bet vakaru viņš nolēma pavadīt kopā ar Danu. Dana Jaringa bija strādājusi pie Bleika par lietvedības pārzini, un Bens, tiklīdz bija iekārtojies sava vecākā brāļa kabinetā, tūlīt mēģināja viņai atņemt dokumentācijas mapes. Taču Dana atvainojās, paņēma mapes un grasījās doties projām. Viņa nevēlējās nodot savu iepriekšējo darba devēju, ar kuru vienmēr bija tik labi sapratušies.

Ādams, redzēdams, ka Dana nonākusi grūtā situācijā, piedāvāja viņai darbu savā birojā. Viņš šo meiteni atcerējās vēl no skolas laikiem, un viņai tas bija patīkams pārsteigums, jo jau toreiz tā bija iemīlējusies Ādamā, kuru tad vēl sauca par Maiklu Torensu un kurš viņu, kā Danai bija licies, nebija pat lāgā pamanījis.

Kopējās atmiņas viņus tuvināja, un Dana Ādamam tagad bija kļuvusi par to sirsnības un iejūtības saliņu, pēc kuras tas bija tik ļoti ilgojies un kuras tam vienmēr bija pietrūcis. Pēc Klaudijas nāves viņš jutās vientuļāks nekā jelkad.

31, nodaļa

KAUT gan šoreiz Keresa cietumā bija ieslodzīta nelikumīgi, arī izglābt viņu varēja tikai nelikumīgā ceļā. Kristelas pūliņi nelīdzēja. Tāpēc Dekss izstrādāja nevainojamu nolaupīšanas plānu un gatavojās stāties pie tā īstenošanas. No Bleika palīdzības viņš atteicās, bet, tā kā viens iztikt nevarēja, par palīgu uzaicināja Kleju Felmontu. Viņi izlidoja uz Karakasu.

Klejs, neko nepaskaidrojot, bija nozudis, un Semija Džo bija apbēdināta un nomākta. Kleju viņa mīlēja aizvien vairāk un vairāk, taču tajā pašā laikā jutās ar: ļoti aizskarta. Viņai likās, ka Klejs to neņem par pilnu, vismaz tā attieksme pret viņu attiecībām tai likās nenopietna. Vēl Semijai Džo likās, ka Klejs kaunas viņas dēļ. Iespējams, ka šajā ziņā viņa nemaldījās.

Dekss un Klejs bija pietiekami pieredzējuši glābēji, viņi bija veikuši desmitiem operāciju, tāpēc izdevās arī šī. Jau iepriekš Dekss par visu bija parūpējies. Par cietumsargu iekārtojās kāds no viņa vīriem,kurš sagādāja Deksam cietuma plānu,sīku šīs iestādes dienas režīma aprakstu un to cietumsargu sarakstu, kurus var uzpirkt. Tāpēc jau dažas stundas pēc glābēju ierašanās viss bija galā — un viņi kopā ar Keresu lidoja atpakaļ.

Grūti aprakstīt, cik priecīga bija Keresa, sapratusi, ka atkal ir brīvībā! Uz tādu laimi viņa vairs nebija cerējusi!

Tomēr Bleika un Deksa taisnīgās atmaksas nodomi neizdevās. Prokurors, pie kura griezās Bleiks un Keresa, viņiem paskaidroja, ka nevar pieņemt viņu prasību, jo nelikumīga bijusi ne vien cietušās ievietošana cietumā, bet arī izglābšana no tā. Labi vēl, ka pret cietušo viņam nebija nekādu pretenziju.

Neatlika nekas cits kā gaidīt nākamo izdevību. Bleiks bija pārliecināts, ka ilgi nebūs jāgaida.

Toties Keresa nevēlējās vilcināties ne mirkli. Pieci cietumā aizvadītie gadi to bija padarījuši nežēlīgu. Viņa steidzās atgūt nokavēto.

Pa visu šo laiku Alekša pat nebija painteresējusies, kur palikusi tās māsa. Viņa bija pārliecināta, ka Keresa devusies uz Parīzi izklaidēties . Kad Keresa tai pastāstīja, ka ar Bena gādību atkal nonākusi cietumā, Alekša bija ļoti pārsteigta. Vēl lielāks pārsteigums viņai bija tas, ka māsas izglābšanā galveno lomu spēlējis Dekss. Šobrīd Aleksai nepavisam nebija izdevīgi ar Keresu naidoties, tāpēc viņa piedāvāja viņai vadīt augstākās sabiedrības hronikas nodaļu savā avīzē.

— Tu veikli raksti un labi tiksi galā ar šo darbu. Par to es tev maksāšu algu, tu varēsi skaisti ģērbties un īrēt ērtu dzīvokli.

- Arī mašīna man vajadzīga, — Keresa kaulējās.

— Arī mašīna, - Alekša piekrita. - Tikai neaizmirsti, ka es visu mūžu esmu strādājusi, un viss, kas man pieder, ir manu nemitīgo pūliņu rezultāts. Es dodu tev iespēju, arī tu vari sākt strādāt!

Keresa pieņēma Aleksas piedāvājumu, taču tai vēl bija vajadzīgs kapitāls, kas nodrošinātu bezrūpīgu dzīvi. Viņa mēģināja to iegūt no Zaķa Pauersa, cilvēka, kurš savulaik to bija iesēdinājis cietumā, taču tas viņai neizdevās. Zaks bija pārāk pieredzējis biznesmenis,lai pavērtu ceļu mūža šantāžai.

Tad Keresa piezvanīja Emīlijai Felmontai.

— Man vajag simttūkstoš dolāru, Emīlij, — viņa sacīja. - Esmu nonākusi lielās naudas grūtībās, citādi es tevi netraucētul

— Man nav tādas naudas, — Emīlija atbildēja. — Varbūt varu tev palīdzēt kaut kā citādi?

— Nē, Emīlij, man vajadzīga nauda. Padomā par to, nu kaut vai palūdz Bakam, pēc pāris dienām es tev atkal piezvanīšu...

Bleiks bija pareizi novērtējis Emīliju, tā tiešām bija ļoti godīga sieviete. Tāpēc tagad viņas dzīve bija kļuvusi par īstu elli. Emīlija cieta gan tāpēc, ka jaunībā bija pieļāvusi nelabojamu kļūdu, gan tāpēc, ka tās mazdūšības dēļ bija jācieš Bleikam. Taču pamazām viņā nobrieda apņemšanās, vienīgais risinājums, kas uz visiem laikiem varētu izbeigt šīs neizturamās mocības. Viņa nolēma visu izstāstīt Bakam. Bet, tā kā tā pazina sava vīra spīvo dabu, viņa saprata arī, ka pat pēc tik daudziem gadiem vīrs nepiedos viņas apgrēcību. Tāpēc Emīlija jau bija pieņēmusi lēmumu no viņa šķirties un pārcelties uz citu pilsētu.

Emīlija vēl domāja savas grūtās domas, kad viņai atkal piezvanīja Keresa un uzstāja, ka pēc dažām dienām abām jāsatiekas.

— Citādi būšu spiesta izmantot tos faktus,kuri ir manā rīcībā, -viņa kā atvainodamās sacīja,taču bija skaidrs, ka patiesībā tā neizjūt ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus.

Šis telefona zvans tikai nostiprināja Emīlijas apņēmību. Viņa bija gatava nomelnot savu labo slavu, kaut arī tas viņai, protams, bija ļoti sāpīgi.

Un viņa atzinās vīram, ka tovasar, kad viņš piedalījās savā pirmajā pirmsvēlēšanu kampaņā, tai bijis mīlestības romāns ar

Benu Keringtonu, ties^, ļoti īslaicīgs, viņa pati to drīz vien izbeigusi -un uz visiem laikiem.

- Es tev to saku tāpēc, ka man ir kauns par savu pagātni un arī par to, ka Bleikam tagad tik dārgi jāsamaksā sava brāļa nekrietnības dēļ.

Baks aizsvilās dusmās un naidpilnām acīm uzlūkoja sievu.

- Romāns? Tajā vasarā, kad tu man piezvanīji un teici, ka gaidi bērnu un esi laimīga? Tātad Klejs...

- Nē, Bak, nē! Tici man! Klejs ir tavs dēls!- Un Emīlija sāka raudāt.

- Nu es par to vairs neesmu pārliecināts,— Bens skarbi atbildēja. Viņš vairs negribēja sievu redzēt.

Emīlija uzrakstīja Bleikam vēstuli un piezvanīja, lai norunātu tikšanos. Sirdsapziņas pārmetumi to vairs nemocīja, tomēr viņa bija dziļi izmisusi.

Pēc sarunas ar sievu Baks bēdas centās noslīcināt alkoholā. Viņš vienmēr bija ienīdis Keringtonus, un nu izrādījās, ka šis naids ir pamatots. Tātad patiesībā viņam nekad nav bijis ne mājas, ne ģimenes. Viņa sieva ir gulējusi ar citu vīrieti, viņš ir audzinājis svešu bērnu, bet viņa paša dēls ir kļuvis par homoseksuālistu. Viņa dzīve, kuru Baks tik ilgus gadus bija uzskatījis par laimīgu un izdevušos, bija izrādījusies tikai māns. Tagad tā bija sagruvusi, atstājot tikai netīru drazu kaudzi. Un viņš dzēra, lai to aizmirstu.

Pret Kleju, kurš bija ieradies apraudzīt vecākus, Baks kā parasti izturējās rupji. Pat vēl rupjāk nekā parasti. Tagad Baks Felmonts vienkārši ienīda šo bandu bērnu.

Tēva nepamatotā rupjība Kleju kā vienmēr dziļi aizskāra. Viņš piepeši saprata,ka tam nekad nav bijis tēva, lai gan tieši pēc tēva viņš visu mūžu tik ļoti bija ilgojies. Iespējams, ka Kleja aizraušanās ar bīstamām dēkām bija izskaidrojama ar to, ka viņš vienmēr visiem bija vēlējies pierādīt, ka ir īsts vīrietis. Kāpēc gan tēvs vienmēr bija ar viņu tik neapmierināts, kāpēc nemitīgi viņu pazemoja?

Un pēkšņi Klejs aptvēra, kādu noziegumu pats bija izdarījis.

Todien, kad viņš atkal bija atgriezies, Semija Džo to bija sagaidījusi ar vārdiem:

- Klej, es gaidu bērnu!

Klejs bija sastindzis, it kā negaidīti būtu iekļuvis slazdos, bet no rīta viņš Semijai Džo bija teicis:

- Taisi abortu! Man nav pieņemams, ka citi iejaucas manā dzīvē un izlemj manā vietā.

Semija Džo brīdi bija klusējusi, bet tad atbildējusi:

- Man arī, Klej, ir grūti samierināties ar to, ka citi izlemj manā vietā. Ja man jāizvēlas starp tevi un bērnu, es izvēlos bērnu. Viņš dzīvos!

Pēc tam viņi bija šķīrušies, un tikai tagad, vecāku mājās, Klejs aptvēra, ko bija izdarījis.

Viņš steidzās atpakaļ pie Semijas Džo. Viņš saprata, ka ļoti vēlas šo bērnu, grib viņam kļūt par īstu tēvu. Vēlas, lai viņa dēls augtu laimīgs.

- Samanta, lūdzu tevi kļūt par Felmonta kundzi, - Klejs sacīja, iegājis stallī, kur Semija Džo ārstēja kāju zirgam, kurš bija sācis klibot. — Un piedod man, ja vari!

Par atbildi viņš saņēma apburošāko sievietes smaidu, kāds vien iespējams, un saprata, ka tam ir piedots.

- Nekavēsimies ne mirkli! - viņš turpināja. — Apprecēsimies tūlīt!

Zibenīgi lēmumi bija Kleja garā. Semija Džo viņam nepārmeta rūgtos brīžus, ko tai vēl nesen bija nācies pārdzīvot un kas tai bija šķituši gari kā vesela mūžība. Ja nakti nomainījusi saules apmirdzēta diena, kāpēc gan to aptumšot?

- Lidosim uz Lasvegasu, un četru stundu laikā kļūsim par vīru un sievu!— Klejs paziņoja

- Labi. Pacietiesvēlmazumirknti, man jāpārģērbjas, - Semija Džo atbildēja.

Lasvegasā bija iespējams salaulāties tieši viesnīcas istabā. Augstākās klases viesnīcas saviem iemītniekiem mēdz sniegt arī šādus pakalpojumus.

Ādamam Sidnejā izdevās sameklēt sievieti, kura bija tik ļoti nobiedējusi Benu. Viņu sauca par Veru Nesbitu, viņa bija strādājusi par kasieri kādā spēļu namā, bet tagad slēpās no policijas. Nesbita bija pieķerta zādzībā, par to notiesāta un no

cietuma izbēgusi. Viņa bija zagusi spēles žetonus, un uz šādu rīcību to bija pavedinājis Bens, kurš bija viņas līdzdalībnieks. Pēc iekrišanas viņš ar nozagto naudu bija aizbēdzis. Taču, ja Veru notvertu, arī viņš sveikā cauri netiktu.

Ādams samaksāja krietnu summiņu gan par šo informāciju, ko apstiprināja fotouzņēmumi, gan par Veras drošību. Viņiem ar Alekšu bija izdevīgāk, ja šāda lieciniece bija brīvībā, nevis cietumā. Alekša tagad bija ieguvusi labu līdzekli, kā Benu iegrožot, un jebkurā brīdi varēja izbeigt nevēlamo sadarbību.

Bleiks satikās ar Emīliju un saprata, kādā izmisumā un apjukumā viņa nonākusi. Nākamajā dienā tai bija jātiekas ar Keresu, bet nebija viņai ko teikt — jā, tā bija runājusi ar vīru, bet bagātāka no šīs sarunas nebija kļuvusi.

— Neuztraucies, Emīlij.es pats satikšos ar Keresu!- Bleiks viņu mierināja. - Tev ar viņu nekas vairs nav runājams! Gan redzēsi — es visu nokārtošu. Un darīšu to nekavējoties! Tagad tu vari dzīvot mierīgi, jo tev nekas vairs nedraud.

Taču Emīlija nevarēja dzīvot mierīgi, jo tās mieru aptumšoja Baķa attieksme, tomēr Bleikam viņa neko neteica, iedeva tam vēstuli un aizgāja.

Bleiks nekavējoties piezvanīja Keresai. Izbijusī svaine bija viņam pateicību parādā, tāpēc Bleiks bija pārliecināts, ka viņu saruna būs īsa. Taču Keresai bija žēl, ka sagrūst tās pēdējā cerība iedzīvoties uz citu rēķina.

- Ja gribi, es tev palīdzēšu un iedošu zināmu summu, - Bleiks sacīja, saprazdams, ka pēc šāda solījuma Keresu būs vieglāk pierunāt likt Emīliju mierā. — Emīlijai taču nav tādas naudas...

Stundu vēlāk Bleiks uzzināja, ka Emīliju notriekusi mašīna un viņa nogādāta slimnīcā. Baks izmisis sēdēja pie sievas gultas, nelaimes gadījumā viņš vainoja tikai sevi. Tikai tagad, kad tam Emīlija bija jāzaudē, viņš saprata, cik laba sieva tā bijusi. Viņš mēģināja sameklēt Kleju, no kura māte pirms nāves gribēja atvadities, taču tā arī neatrada. Kā gan viņš varēja zināt, ka tā vecākais dēls šajā laikā svin kāzas Lasvegasā?

Emīlija bija laimīga, ka izlīgusi ar vīru. Viņa bija viņu mīlējusi un patiesībā neko citu arī no dzīves nebija vēlējusies. Tomēr dzīvot viņa vairs negribēja Pēdējā laikā tai bija nācies tik daudz pārciest, ka nāvi viņa sagaidīja kā atvieglojumu.

— Klejs ir tavs dēls, Bak!- bija viņas pēdējie vārdi. - Nekad neaizmirsti - esmu mīlējusi tikai tevi. Un Bleiks tagad varēs pierācfit patiesību.

Taču Bleiks nevēlējās izmantot Emīlijas pirmsnāves vēstuli, kurā tā atzinās, ka ugunsgrēka dienā bijusi kopā ar Benu. Viņš nevēlējās aptraipīt šīs sievietes nevainojamo reputāciju.

Taču notikumi pavērsās citādi. Alekša, uzzinājusi, ka Amandai ir romāns ar Maiklu Kalheinu, uzdeva Ādamam ievākt ziņas arī par šo vīru. Izrādījās, ka savu bagātību viņš bija ieguvis ar dažādām blēdībām un mahinācijām. Lai tiktu pie slepenas darījumu informācijas, viņš bija izmantojis lētticīgas jaunas meitenes, bet pēc tam tās pametis. Atklājās, ka viņš ir īsts blēdis un krāpnieks. Alekša noskaidroja arī to, ka Maikls kļuvis par Bleika partneri, aizdodot viņam naudu ar Zaķa Pauersa starpniecību, pie tam pašam Bleikam to nemaz nenojaušot.

Alekša jau sen bija piedevusi Amandai tās piedzīvojumus ar Deksu, un viņai bija žēl meitas, kura bija piedzīvojusi kārtējo neveiksmi. Alekša nolēma nošaut divus zaķus uzreiz — panākt, lai Maikls turas no viņas meitas pēc iespējas tālāk, un ieriebt Bleikam.

Bleiks tikmēr jau bija paspējis Maiklu atlaist. Maikls tagad dzīvoja viesnīcā, un viņam bija izdevies turp aizvilināt arī Amandu. Neviens par Amandu tā nebija rūpējies un nebija to tā lutinājis kā Maikls, tāpēc viņa tam bija ļoti pieķērusies un uzskatīja, ka labāka vīrieša tai nav bijis.

Alekša uzaicināja Maiklu uz pārrunām un lika viņam saprast, ka tai ir zināms, kādā veidā viņš ticis pie saviem līdzekļiem. Pēc tam Alekša tam piedāvāja darījumu - sešdesmit miljonus dolāru par viņa daļu Bleika gāzes atradņu projektā.

Maikls apsolījās padomāt. Viņš vilcinājās tāpēc, ka Amandu atšķirībā no citām sievietēm bija iemīlējis un vēlējās palikt ar viņu kopā visu mūžu. Kaut ko tādu viņš bija piedzīvojis pirmo reizi dzīvē, tāpēc negribēja vairs piekopt dubultspēli, bet devās tiešā ceļā pie Bleika.

- Pirmo reizi mū|ā gribu spēlēt ar atklātām kārtīm,- viņš Dleikam sacīja. — Uzklausiet mani! Jā, es gribēju pavest Amandu un pēc tam viņu pamest. Ar Zaķa Pauersa starpniecību es slepeni kļuvu par jūsu partneri. Man ļoti gribējās jums atriebties par to, ka pirms pieciem gadiem jūs mani padzināt no Denveras. Alekša man tagad piedāvā sešdesmit miljonus dolāru par manu daļu jūsu krātera projektā, taču es no šī priekšlikuma atteicos.

— Kāpēc? — painteresējās Bleiks, kurš bija pacietīgi noklausījies Maikla atzīšanos.

— Tāpēc, ka esmu iemīlējies Amandā. Lūdzu, ticiet man! Jūsu meitas dēļ esmu gatavs uz visu! Šoreiz es jums neesmu samelojis ne pušplēstu vārdu. Es mīlu Amandu un gribu ar jums sadarboties kā īsts partneris. Un ticiet man — es šo to saprotu no darījumiem un man ir veikls ķēriens!

Un Maikls pazemīgi gaidīja Bleika lēmumu.

— Un tu to saki pēc visa, ko esi pastrādājis! Pēc visiem taviem meliem, intrigām, pēc visām ciešanām, ko tu mums esi sagādājis?! — Bleiks vairs nevaldīja pār sevi. — Un tu tagad gribi būt mans partneris! Nemūžam! Vācies projām! Visu mūžu visu esmu darījis ar tīrām rokām! Tāds partneris man nav vajadzīgs! Es slēdzu savu krātera projektu!

Maikls pietiekami labi pazina Bleiku, tāpēc saprata- tas ir viņa pēdējais vārds. Viņš atstāja Bleika kabinetu.

Vakarā Bleiks Kristelai paziņoja, ka slēdz krātera projektu.

- Jā, bet kā tu tagad visiem atdosi naudu?- Kristela uztraucās.

- Emīlija man lūdza izmantot tās vēstuli, un ēsto izmantošu,-Bleiks apņēmīgi paziņoja.

Kristela līdzjūtīgi uzlūkoja vīru. Viņa saprata, cik grūti tam bija izšķirties par šādu lēmumu. Viņa pazina Bleiku un zināja, ka gan jau tas atradis veidu, kā pasaudzēt Felmontu ģimenes jūtas.

Drīz vien Bleiks patiesi slēdza projektu. Viņš ziedoja vairākas dienas, lai atkal sameklētu veco Franklinu, kurš tiesā bija liecinājis pret viņu. Nemaz nebija tik viegli to atrast, jo Franklins bija uzsācis jaunu dzīvi. Viņš bija atmetis dzeršanu un atgriezies ģimenē. Franklinu māca neizsakāms kauns par to, kā bija izturējies pret

Bleiku. Nu, protams, viņš ļoti labi atcerējās, ar kuru no brāļiem Keringtoniem bija glābis puisi, kas bija cietis celtņa avārijā...

Bleikam nevajadzēja pielikt nekādus pūliņus, lai Franklins viņam rakstveidā apliecinātu, ka ieradīsies tiesā un godīgi pastāstīs, kā patiesībā viss bija noticis.

— Esmu pārliecināts, ka līdz tiesai nemaz nenonāks, — Bleiks apgalvoja, — un toreizējās viltus liecības dēļ jums nebūs nekādu nepatikšanu. Taču pagaidām man ir jācīnās, lai taisnība uzvarētu.

— Arī es to vēlos, — Franklins dedzīgi apgalvoja. — Man nekad nav bijis tik šķērmi ap dūšu! Ticiet man, kopš tās dienas nespēju naktīs mierīgi gulēt.

— Tagad jums būs vieglāk,— Bleiks sacīja un paņēma viņa rakstveida apstiprinājumu ierasties tiesā.

— Gribētos cerēt,- Franklins atbildēja.

Bleiks apmeklēja arī prieka mājas turētāju Koru. Viņš iedeva tai izlasīt Emīlijas pirmsnāves vēstuli.

— Vai jūs varat apliecināt, ka viņai bija mīlestības sakars ar Benu?

— Un kas man par to būs?— Kora apjautājās.

— Naudu es jums nepiedāvāju, jo, tikpat labi kā jūs to pieņemsiet no manis, jūs varat to pieņemt arī no Bena.

— Man gan šķiet, ka cēlsircfības dēļ vien nav diez cik labi nomelnot miruša cilvēka piemiņu...

— Apsolu, ka nekāda nomelnošana nenotiks! - Bleiks apgalvoja

Kora arī Bleiku pazina kopš bērnības - viņi taču visi bija no Denveras. Tāpēc tā zināja, ko vērts ir Bens un ko Bleiks. Pati viņa šajā lietā nebūtu iejaukusies, taču, ja nu reiz Bleiks tai lūdza, viņa neatteicās. Arī Korai bija no svara tās labā slava.

Tāpat kā Franklins, Kora rakstiski apliecināja: ja būs nepieciešams, viņa ir gatava tiesā apliecināt, ka Emīlijai Felmontai bija mīlestības sakars ar Benu Keringtonu.

— Bet tagad man lūgums tev, dārgā,- vakarā Bleiks sacīja Kristelai. — Sagādā visai mūsu ģimenei biļetes uz melnbalto balli.ko Alekša rīko mūsu mājā.

— Vai esi sagatavojis viņai pārsteigumu?- Kristela apjautājās.

— Domāju, ka tas būs vienreizējs pārsteigums!- Bleiks

atbildēja. *

Bleiks nevēlējās publiski aizskart jaukās un godīgās Emīlijas Felmontas piemiņu. Viņš apzinājās, ka viņas bērniem, kuriem jau tāpat bija smagi, tas sagādātu tikai jaunas ciešanas.

Klejs smagi pārdzīvoja mātes nāvi, jo viņš to bija ļoti mīlējis. Taču bēdas mazināja apziņa, ka tas bija paspējis Emīliju iepazīstināt ar Semiju Džo un viņas viena otrai bija patikušas. Viņš atcerējās, kā māte tam toreiz bija sacījusi:

— Precies ar viņu, Klej! Tā ir ļoti jauka meitene ar tiešu un atklātu raksturu. Viņa būs tev laba sieva.

Nu viņš bija izpildījis mātes gribu un ļoti priecājās, ka tik grūtā brīdī nebija palicis viens.

"Visa Denvera dūc kā bišu strops, jo visus prātus nodarbina tikai viens jaunums — melnbaltajā ballē, ko Alekša Kolbija rīko savā namā, tiks dibināts Aleksas Kolbijas fonds. Šajā ballē Alekša Kolbija beidzot kļūs par visīstāko Denveras karalieni,"rakstīja laikraksti. Tas bija tieši tas, ko Alekša bija vēlējusies.

Balle ritēja pilnā sparā, kad savā kādreizējā savrupnamā, kas laistījās svētku ugunīs, ieradās Keringtona kungs ar kundzi.

Bleiks tūlīt devās uz bibliotēku un savam bijušajam namzinim lika ataicināt turp Alekšu un Benu.

Alekša, kura šajā greznajā ballē plūca īstus karalienes laurus, bija ļoti pārsteigta par šādu uzaicinājumu.

— Ko tie te meklē?— Saskatījusies ar Benu, viņa paraustīja plecus. Viņi devās uz bibliotēku.

— Vēlos, lai jūs savācat savas pekeles un pazūdat no manas mājas!— Bleiks bargi iesāka. — Un jūs man atdosiet arī sabiedrību "Denvera— Keringtons", kā arī naftas atradnes Dienvidķīnas jūrā. Bet tu, Ben, mums ar Dominiku nekavējoties atdosi mūsu likumīgo mantojumu, ko tu mums atvīli ar viltus liecībām tiesā.

— Viņš laikam sajucis prātā! - Bens mēģināja būt ironisks, taču neuzkrītoši virzījās uz bibliotēkas durvīm.

Arī Alekša devās uz durvīm.

Tad Bleiks viņiem parādīja trīs dokumentus, pareizāk sakot, to kopijas, ko bija rakstījuši Franklins, Kora un Emīlija.

- "Dārgais Bleik, izmanto šo manu vēstuli, lai atgūtu savu labo slavu. Bens un Alekša tiesā meloja. Ugunsgrēka dienā es biju kopā ar Benu. Baks jau zina patiesību, un mūsu laulība ir izjukusi. Tāpēc, atklādams šo patiesību, man tu vairs nekaitēsi. Izmanto manu atzīšanos, Bleik. Es tev to lūdzu. Emīlija Felmonta.Šo lasot, Denveras karaliene Alekša jau sajuta cietuma salto dvesmu. Nē, viņa negribēja vēlreiz tur nonākt! Neparko!

Noraudzīdamies tās baiļu pārvērstajā sejā, Bleiks saprata, ka ir uzvarējis.

- Paraksti šo dokumentu, Alekša! - viņš sacīja, pasniegdams viņai sagatavotos līgumus. — Tu atdod man māju un sabiedrību "Denvera— Keringtons".

- Kādas garantijas tu man vari dot, ka neizmantosi Emīlijas vēstuli pret mani?- Alekša noprasīja, paņemdama līgumu.

- Dodu savu godavārdu, — Bleiks atbildēja. - Bet, kad es būšu atguvis savas Dienvidķīnas jūras atradnes, es šo vēstuli iznīcināšu. To es tev apsolu. Šo nakti tu vēl vari pavadīt manā guļamistabā, Alekša, jo tik un tā man būs jāizsauc dezinficētāji.

Un Bleiks, paņēmis parakstīto dokumentu, devās projām.

32. nodala

>

FORTŪNAS rats bija izdarījis kārtējo pagriezienu - Bleiks atkal bija savas varenības kalngalos. Jau agri no rīta viņš bija savā kabinetā. Cik patīkami bija atkal skatīt ierastās sienas, noraudzīties pazīstamajā ainā aiz loga, apsēsties pie sava galda! Pat Bena klātbūtne nespēja sabojāt Bleika labo omu.

- Šo raundu tu esi vinnējis,bet nākamo vinnēšu es! - Bens draudēja.

- Un kad šis mačs beigsies? Tavs raunds, mans raunds... — Bleiks skumji apvaicājās.

- Nekad! - Bens apņēmīgi paziņoja un aizcirta durvis.

Bleikam patīkama bija arī atkalredzēšanās ar Danu Jaringu.

Viņš augstu vērtēja viņu kā darbinieci. Taču likās, ka viņa vairs negrib palikt Bleika birojā.

— Kas noticis, Dana? Ceru — jūs turpināsiet darbu kā mana līdzstrādniece? *

Dana mirkli vilcinājās, tad pacēla galvu un apņēmīgi ieskatījās viņam acīs.

— Esmu pieļāvusi informācijas noplūdi. Es mīlu Ādamu, bet jūsu brāļa dēļ viņš bija nonācis bezizejas situācijā, un es tam nolēmu palīdzēt. Ādams man apsolīja, ka iegūtās ziņas nevērsīs pret jums.

Bleiks kļuva ļoti nopietns.

— Es labi saprotu, Dana, cik grūti jums bija šajā pārkāpumā atzīties, un es ļoti augstu vērtēju jūsu atklātību. Jūs esat man vajadzīga. Tāpēc lūdzu jūs - turpiniet strādāt!

— Paldies, Keringtona kungs. Es tik labprāt strādāju kopā ar jums!

Ādamam Danas lēmums ļoti nepatika. Viņš turpināja strādāt "Kolbiko” un bija vienojies ar Alekšu, ka tā pieņems darbā arī Danu.

— Mēs nespēsim sastrādāties ar tavu māti, - Dana sacīja - Es viņai nepatīku un, taisnību sakot, ari viņa man diez ko nepatīk.

— Bet es taču tevi mīlu! — Ādams neatlaidās.

— Ja tu mani tiešām mīli, kāda gan tev starpība, kur es strādāju?— Dana atbildēja.

Šoreiz Ādams bija stingri apņēmies izveidot stabilas un noturīgas ģimenes attiecības. Danā viņš saskatīja uzticamu draugu, kurš varētu tam dzīvē kļūt par drošu atbalstu. Jā, viņam, kurš allaž izturējās tik pašpārliecināti, bet kuru patiesībā māca dziļa nedrošība, bija nepieciešams šāds dzīves draugs! Uz savām kāzām Ādams bija nolēmis ielūgt visus Keringtonus — Danai bija jākļūst par viņu klana pilntiesīgu locekli.

Kristela bija laimīga. Tikai šajā namā viņa pilnībā izbaudīja ģimenes ligzdas mājīgumu. Un tagad tā darīja visu, lai iznīcinātu svešo, viņas ģimenei naidīgo iebrucēju pēdas. Viņai bija daudz darāmā. Bez mājas darbiem vēl bija jāsagatavo arī interviju sērija, lai smalkjūtīgi izskaidrotu, kas tad īsti bija noticis un ka Bleiks ne mazākajā mērā nav vainojams pie tā, ko viņam centās piedēvēt.

Krustmāti pa telefonu apsveica ari Semija Džo, taču viņas balss skanēja bēdīgi. Tā tikko bija apmeklējusi ārstu, un tas bija atzinis,

ka viņa nav stāvoklī. Tā bija izrādījusies viltus grūtniecība, jo nabaga Semijai Džo tik ļoti bija gribējies, lai tai no Kieja būtu bērns.

— Kā iai es viņam tagad to pasaku! Viņš tik ļoti gaida mazo! — Semija Džo noskumusi gremzās.

— Viņš taču tevi mīl! Gan viņš visu sapratīs, - Kristela viņu uzmundrināja. — Tici manai pieredzei - tas, kurš mīi, saprot visu!

Semija Džo bēdīgo jaunumu vairākkārt dzīrās paziņot Klejam, taču nekādi nespēja atrast piemērotu bridi. Toties par savām grūtībām viņa pastāstīja Stīvenam, un arī viņš centās viņu uzmundrināt. Ar Stīvenu Semija Džo tagad jutās viegli un labi, un viņu attiecības vērtās aizvien sirsnīgākais. Kopš viņi bija pārstājuši dalīt Deniju, tie abi kopā bieži vien ar labpatiku noskatījās, cik jautri viņu puisēns rotaļājas rančo, cik labprāt vizinās zirga mugurā un cik jauki un brīvi tur jūtas. Šādos brīžos viņi abi bija laimīgi.

Arī todien Semija Džo bija paņēmusi Deniju uz fermu, lai pajādelētos ar zirgiem. Viss bija tik jauki! Bet tad nāca kāds neveikls lēciens. Semija Džo pakrita un savainoja kāju. Viņu nekavējoties aizveda uz slimnīcu, lai pienācīgi izmeklētu. Un tā nu Klejs nevis no viņas, bet gan no ārsta uzzināja, ka Semija Džo nemaz nav stāvoklī.

— Tu visu laiku man meloji!— Klejs sašutis uzsauca nobālušajai Semijai Džo, kurai vairākas dienas vajadzēja pavadīt gultā. - Tu to izdomāji, lai mani apprecētu! Es nevēlos dzīvot ar krāpnieci!

Klejs bija neiedomājami sašutis — viņš jau bija pieradis pie gaidāmā mazulīša, bija sācis pat pirkt tam rotaļlietas — un nu vienā mirklī viss bija pagaisis... Tā vietā rēgojās tikai tukšums...

Semija Džo nemēģināja taisnoties. Taču slimnīcā pavadītajās dienās viņa daudz ko paspēja pārdomāt.

Arī Klejs paspēja nožēlot savu ātrsirdību. Viņš jau grasījās braukt pēc sievas uz slimnīcu, kad Semija Džo pati pārbrauca ar taksometru.

— Ceru, ka tu neņēmi pārāk nopietni to, ko tev teicu slimnīcā?— Klejs jau bija gatavs lūgt piedošanu.

— Tieši otrādi - es sapratu, ka viss ir ļoti nopietni, - Semija Džo atbildēja, - un esmu gatava šķirties. Zini, Klej, es biju tevī ļoti

l

iemīlējusies, šī iemīlēšanās varēja pāraugt par tikpat dziļu mīlestību. Taču tad, kad atgadijās kaut kas ļoti nopietns, tu mani pameti vienu un man pašai vajadzēja pieņemt lēmumu. Arī tagad es pieņēmu lēmumu, ka šķiršos no tevis.

— Bet es taču tevi mīlu! - Kiejs nespēja ticēt, ka Semija Džo varētu būt tik apņēmīga.

— Nē, Klej, tu maldies! Tu nekad vēl neesi mani atbalstījis. Bet dzīvē taču būs vēl daudz sarežģītu situāciju,un es nevēlos ikreiz atklāt, ka man līdzās ir cilvēks, kurš cīnās pret mani.

Semijas Džo lēmums bija negrozāms, viņa. jau bija uzkrājusi pietiekami rūgtu dzīves pieredzi, lai atļautos uzkrāt vēl rūgtāku.

— Ne jau manī tā vaina, - Klejs atkal noskaitās, — visa nelaime tā, ka tu vēl aizvien mīli savu bijušo vīru.

Viņš bija redzējis Stīvenu un Semiju Džo kopā un bija juties nepatīkami pārsteigts par to neviltoto un vienkāršo tuvību, kas viņus vienoja.

— Jā, varbūt tev ir taisnība,— Semija Džo kā parasti strīdā neielaidās.

Viņa patiesi bija gatava atkal dzīvot kopā ar Stīvenu. Nu viņu vairs neuztrauca tā noslieces, Semija Džo bija sapratusi, ka gultas attiecības tās dzīvē nav galvenais. Viņa pati bija uzaugusi kā bārene, un tāpēc tai daudz svarīgāk bija, lai par viņu rūpētos, lai pastāvētu garīgā saprašanās, kas viņiem ar Stīvenu kļuva aizvien ciešāka. Taču pats galvenais bija redzēt Denija laimīgo sejiņu, kad viņi visi trīs bija kopā. Nē, viņa nevēlējās, lai dēls iepazītu bāreņa sūro likteni.

Stīvenam likās savādi, ka Semija Džo vēlas atsākt ar viņu kopdzīvi, kaut arī tajā pašā laikā viņam bija ļoti patīkami to dzirdēt. Ari Stīvens augstu vērtēja ģimenes dzīvi un ilgojās pēc tās Viņu atturēja tikai apziņa, ka nespēs Semijai Džo dot to, ko vēlas un ir pelnījusi katra sieviete — fizisko mīlestību... Bet, tā kā viņa apgalvoja,ka tas nav svarīgi... Un Stīvens apskāva Semiju Džo un ar maigu skūpstu apzīmogoja viņu jauno un, iespējams, laimīgo savienību...

Šoreiz Maikls Kalheins pats ieradās pie Aleksas Kolbijas ar lietišķu priekšlikumu. Viņš piedāvāja iespēju kopīgi iegādāties

kādu naftas firmu, kura ar laiku varētu nest lielu peļņu. Šobrīd Maiklam nebija brīvu līdzekļu - tie visi bija ieguldīti tagad slēgtajā krātera projektā.

- Labi, es piekrītu. Bet tikai ar vienu noteikumu - jūs nekavējoties tiesas ceļā piedzīsiet no Bleika savus piecdesmit miljonus un vēl simt miljonus lielu kompensāciju par zaudētajām izredzēm.

- Esmu ar mieru, - Maikls atbildēja.

Par Maikla prasību pret Bleiku Amandai pateica Ādams. Viņa bija ļoti sašutusi.

— Kāpēc tu nerīkojies tā, kā tēvs tev ieteica?— Amanda dusmīgi noprasīja. - Kāpēc tu viņam nepārdevi savu daļu?

— Tāpēc, ka gan viņa, gan tavā mutē tas skan kā pavēle. Bet es neciešu, ka man pavēl, pat tad ne, ja to dara mīļotā sieviete!

- Tagad es redzu, kātu patiesi mani esi tikai izmantojis, taču iegaumē, ka mūsu attiecības ir beigušās! - Amanda iesaucās un, durvis aizcirtusi, aizgāja no Maikla Kalheina dzīves, būdama cieši pārliecināta, ka uz visiem laikiem.

Bleiks kopā ar Alekšu un Benu izlidoja uz Honkongu. Ne Alekša, ne Bens par šo braucienu nebija sajūsmā, taču cits nekas neatlika, jo stāvokļa noteicējs atkal bija Bleiks Keringtons un viņi bija spiesti viņam pakļauties. Alekša bija sapīkusi, ka ir zaudējusi savus divdesmit piecus miljonus, ko bija ieguldījusi Ķīnas naftas ieguves pasākumā.

— Neko nevar darīt, Alekša! — Bleiks viņai sacīja. — Par visu ir jāmaksā.

Vakarā Alekša un Bens parakstīja nepieciešamos dokumentus, bet no rīta viņiem visiem trim vajadzēja ierasties naftas tornī.

- Lai, kā tas pieņemts, oficiāli nodotu pilnvaras!- Bleiks paskaidroja

Vakarā Bens atkal mēģināja iekarot Aieksas labvēlību, taču nesekmīgi.

— Toties darījumu partneri mēs paliksim vienmēr,- Bens dzēlīgi sacīja, izvilkdams no kabatas avīžu izgriezumus. — Domāju - tu neesi aizmirsusi sava miesassarga Marka Dženingsa nāvi pirms diviem gadiem, kad tevi apsūdzēja slepkavībā un

iesēdināja cietumā? Tagad tev ir izredzes tur nonākt kopā ar mani!— viņš atsāka vecos draudus.

t

Taču šoreiz Alekša tikai pasmējās.

- Esmu noslēgusi rēķinus ne tikai ar Bleiku, bet arī ar tevi, Benl— viņa sacīja un izņēma no mapes dažus fotouzņēmumus, kurus Ādamam bija pārdevusi Vera Nesbita. Protams, ne jau to oriģinālus. — Ar mani tu neizrīkosies tā, kā ar to sievieti. Viņu varbūt tu varēji vispirms izvarot, pēc tam iesaistīt mahinācijās ar žetoniem un galu galā pamest, nozūdot ar visu naudu. Es neesmu Vera Nesbita. Un es protu sevi aizstāvēti Turies no manis tālāk, Benl

Bens nobālēja. Viņš bija domājis, ka Vera ir sen iznīcinājusi šīs bīstamās fotogrāfijas- vienā bija redzams, ka viņa izmaksā Benam naudu, otrā viņš parakstījās... Bens zināja, ka spēļu nama vīri viņu meklē pa visu Austrāliju, un tie nepazina žēlastības. Jā, Alekša bija gudra sieviete un bija pratusi ielikt viņam mutē laužņus. Viņa bija izslīdējusi tam no rokām tieši tad, kad viņam likās, ka ir cieši savilcis mezglu...

- Jā, starp citu, - Alekša uz atvadām Benam sacīja,- tevi meklē tava meita Leslija Sondersa. Ādams viņu sastapa Sidnejā, kur tā speciāli bija atbraukusi no Kanādas.

Tonakt Benam nācās daudz ko pārdomāt. Viņš bija šķīries ar sievu tad, kad Leslijai bija desmit gadu, un vienmēr nesāja līdzi viņas fotogrāfiju. Sieva nebija spējusi panest dzīvi kopā ar viņu, taču bija vienīgā sieviete, kuru Bens bija mīlējis. Ilgus gadus viņš bija viņas meklējis, bija sūtījis vēstules - simtiem, tūkstošiem vēstuļu, tomēr ne uz vienu nebija saņēmis atbildi. Bet tagad Leslija pati meklēja viņu.. Jā, Benam bija par ko padomāt.

Viņš atcerējās arī savu sarunu ar Kristelu, kura pirms izbraukšanas uz Honkongu bija ieradusies pie tā un brīdinājusi:

- Iegaumē, Ben.ja šī brauciena laikā kaut kas atgadīsies ar Bleiku.es parūpēšos, lai tu to rūgti nožēlotu! To es tev apsolu.

Lēnīgā Kristela bija atgādinājusi satracinātu tīģerieni, un nebija ne mazāko šaubu, ka viņa savus draudus arī izpildīs. Bens tādas sievietes pazina un neviļus izjuta skaudību pret brāli, kura dzīvē bija īsta mīlestība. Viņš arī toreiz bija atcerējies savu sievu, arī

viņiem bija īsta mīlestība. Bija atcerējies arī Lesliju... Un nu - tikai nedaudzas stundas vēlāk — Alekša viņam paziņo šādu satraucošu un priecīgu vēsti...

Nākamajā dienā urbšanas platformas mašīnu zālē notika naftas atradņu oficiālā nodošana Bleikam Keringtonam. Pēc oficiālās ceremonijas Bleiks un Bens aizkavējās, lai aprunātos ar pārvaldnieku. Bleiks vēlējās zināt, vai Vilkersona kungs joprojām paliks atradnēs. Spriežot pēc atskaitēm, Bleikam pret tā darbu nebija nekādu iebildumu.

— Es gan esmu sastrādājies ar jūsu brāli. Bleika kungs,— pārvaldnieks iesāka un runāja patiesību. Viņi ar Benu strādāja kopā jau daudzus gadus,, un Bens to bija speciāli ataicinājis uz šīm atradnēm.

Piepeši skaļi iekaucās sirēna.

— Avārija! — Vilkersons iekliedzās. — Ātri! Visi ārā no mašīnu zāles!

Taču sprādziens nogranda, pirms viņi paspēja kaut ko uzsākt. Kad Bens un Bleiks atguvās,viņi pusaprakti gulēja gruvešu kaudzē. Taču Benam diezgan drīz izdevās atbrīvoties, bet ne Bleikam, jo tam uz kājām bija uzkritusi smaga plāksne.

— Ben!— Bleiks klusi pasauca brāli, un Bens, ne mirkli nevilcinādamies, metās viņam palīgā.

Bleiku atbrīvojis, Bens uzvēla viņu sev plecos un steidzās uz izeju. Tad norībēja nākamais sprādziens.

Bleiku atrada jūrā un aizveda uz Singapūras slimnīcu. Bens nonāca Honkongas slimnīcā. Kristela, uzzinājusi par nelaimi, ar pirmo reisu izlidoja uz Honkongu.

Arī Alekša nonāca Singapūras slimnīcā. Sprādzienos tā nebija cietusi, pēc medicīniskās izmeklēšanas viņa izrakstījās un devās apraudzīt Bleiku, lai uzzinātu, kā tas jūtas.

Bleiks jau bija atguvis samaņu, taču uz laiku bija zaudējis atmiņu. Tā bieži atgadās, ja notiek kontūzija.

— Pašlaik viņš pārdzīvo kādu citu sprādzienu, kas noticis pirms divdesmit pieciem gadiem, - ārsts Aleksai paskaidroja. — Tā mēdz notikt, taču pamazām atmiņa viņam atgriezīsies.

- Cik ilgi tā var turpināties?—Alekša apjautājās. — Esmu viņa

sieva. *

- Varbūt pāris nedēju, varbūt mēnesi, — ārsts viņu mierināja.

- Vai varu viņu vest uz mājām?- Alekša apjautājās.

- Nu protams, mājās viņš atspirgs daudz ātrāk.

Alekša iegāja pie Bleika palātā, un viņš tai priecīgi uzsmaidīja.

- Kā es priecājos, ka tu esi atnākusi!- viņš sacīja. - Zini, man galva gluži kā apskurbusi, taču to, ka esam precējušies, es vēl atceros.

- Un tas ir pats galvenais!- Alekša viņam žilbinoši uzsmaidīja.

Tas, ka viņa bija zaudējusi Ķīnas naftu, tai joprojām nedeva mieru. Un nu tai bija radusies vienreizēja izdevība. Un viņa to izmantoja — noīrēja piepilsētā ērtu namu ar dārzu un aizveda tur

Bleiku.

Fiziski Bleiks jutās pilnīgi vesels, vienīgi galva... Alekša piesardzīgi viņam atgādināja par mājām, par bērniem.

- Ir jau pagājuši divdesmit gadi, Bleik,— viņa sacīja. — Mūsu bērni ir izauguši. Viņiem pašiem jau ir bērni.

- Vai tiešām?- Bleiks brīnījās. - Pastāsti man par viņiem.

Un Alekša stāstīja par Stīvenu, kurš kļuvis par gaišmatainu skaistuli un tagad audzina burvīgo Deniju, par priekšzīmīgo juristu Ādamu, kurš tagad nolēmis apprecēties, par Felonu un Džefu, kuri savu pirmdzimto nosaukuši Bleika vārdā un tagad gaida nākamo bērniņu, par Amandas sarežģīto dzīvi...

Stāstīdama par bērniem un mazbērniem, Alekša nolika Bleikam priekšā dāvinājuma aktu par pusi no Dienvidķīnas jūras naftas atradnēm.

- Tu droši vien esi aizmirsis arī par to?- viņa smaidīdama sacīja. — Bet tu taču tik ļoti gribēji to noformēt, lai neciestu mūsu bērnu intereses, ja ar vienu no mums atgadītos kas

ļauns.

»

- Taisnību sakot.es to neatceros,- Bleiks atbildēja, - bet ja nu tu tā saki... — Un viņš parakstīja dāvinājuma aktu.

Taču atmiņu straume aizrāva arī Alekšu. Arī viņa it kā pārcēlās pagātnē, kad viņi ar Bleiku bija tik laimīgi un viņu bērni vēl mazi.

Tagad tā uzlūkoja Bleiku ar neviltotas mīlestības pilnām acīm, un reizēm viņai likās,ka tā varētu turpināties līdz mūža galam. Alekša sāka gleznot Bleika portretu, un Bleiks viņai ar prieku pozēja... Kādreiz Alekša bija laba māksliniece, un Bleiks no tās darinātā portreta noraudzījās kā dzīvs- viņš lūkojās tajā ar līdzjūtīgu un ļoti skumju skatienu... Aleksai pēkšņi sametās kauns. Vai gan viņa Bleiku nepazina? Visā savā mūžā viņš ne reizi nebija viņu nodevis,bet tagad tas bija tik bezpalīdzīgs, tik ļoti viņai uzticējās...

Un Alekša apņēmīgi saplēsa tik viltīgi iegūto dāvinājuma aktu.

Viņai gribējās tikai vienu - lai tiem ar Bleiku viss būtu kā agrāk, lai viņš atkal viņu mīlētu, atkal iekārotu.

Tomēr pārkāpt tuvības robežu Bleikam traucēja kaut kāds pusapjausts šķērslis. Viņš neatcerējās savu Kristelu, taču pati viņa būtība nepieļāva nodevību.

Kristela sameklēja Benu slimnīcā.

— Paldies Dievam, ka es tevi atradu! - viņa iesaucās, ienākdama palātā.

— Es gan tagad esmu tāds pusakls un paklibs, bet tomēr man prieks, ka tu atnāci, - Bens viņu apsveica.

Taču tas neko nevarēja pateikt par Bleiku. Sākumā Kristela viņam neticēja, bet pēc tam pārliecinājās, ka šoreiz tas patiesi saka patiesību. Viņa aizgāja, atstājusi tam savu adresi, — bezpalīdzīgais Bens šobrīd bija viņas vienīgā cerība.

Taču Kristela jutās neizsakāmi iepriecināta, kad viesnīcā to sameklēja Dekss. Arī viņš nebija spējis palikt vienaldzīgs. Ja jau Alekša nonākusi nelaimē, viņš tūlīt bija steidzies tai palīgā. Darbojoties kopīgiem spēkiem, viņiem bija daudz lielākas izredzes pazudušos atrast.

Drīz vien viņi secināja, ka cietušie varētu būt arī Singapūrā, un izlidoja uz turieni. Pēc slimnīcu apzvanīšanas atklājās dīvains fakts — Bleiku no slimnīcas bija izņēmusi un uz mājām aizvedusi sieva. Kristela salīga labāko privātdetektīvu, un pēc dažām dienām viņš tai paziņoja, ka pazudušo vīrieti viņam pagaidām nav izdevies atrast, toties tāda sieviete, kādu Kristela bija aprakstījusi, esot noīrējusi piepilsētā māju, kur dzīvojot ļoti nošķirti un kur nevienu neielaižot.

- Mani viņa ielaidīs!- Kristela apņēmīgi paziņoja.

t

Un Alekša patiesi Kristelu ielaida. Kurš gan spēj pretoties mīlošas sievietes neatlaidībai?

- Kur ir Bleiks?Es zinu, ka tu viņu izņēmi no slimnīcas,— Kristela iesāka.

- Jā, es izņēmu gan, bet, kur viņš ir, es nezinu. Viņš aizbrauca vai nu uz Džakartu, vai Manilu, - Alekša pa vecam paradumam sāka melot.

- Man acīmredzot nāksies pārmeklēt katru istabu šajā mājā. - Kristela apņēmīgi cēlās kājās.

Taču istabas pārmeklēt viņai nevajadzēja, jo pa stiklotajām durvīm viesistabā no dārza ienāca Bleiks.

- Bleik! Mīļais! Beidzot es tevi atradu!- Kristela metās vīram pretī un cieši apskāva viņu.

Bet Bieiks palika nekustīgi stāvam, neizpratnē noraudzīdamies uz Alekšu.

- Nolādētās galvassāpes! - viņš lēnām sacīja. — Tās mani it kā saplēš tūkstoš gabaliņos. Un kaut kādi neskaidri tēli ņirb gar acīm...

- Ko tu ar viņu esi izdarījusi?- Kristela uzklupa Aleksai.

- Neko! - Alekša vēsi atbildēja. — Viņam ir vajadzīgs pilnīgs miers, citādi viņš aizmirsīs pilnīgi visu.

- Labi,— Kristela, asaras rīdama, sacīja,- bet es vēl atgriezīšos.

Taču šoferis mainīja riteni — un Kristelai nācās aizkavēties.

Ar šīm nedaudzajām minūtēm pietika - neskaidrie tēli Bleika smadzenēs ieguva konkrētus apveidus.

- Palīdzi man atcerēties! — viņš Aleksai pieprasīja. - Es taču pazīstu šo sievieti. Mēs nekad neesam viens otram melojuši, un, ja tu mani mīli, pasaki man patiesību.

Un Alekša Bleikam pateica, ka viņi ir sen šķīrušies un kļuvuši ienaidnieki, ka viņa bija gribējusi, lai viņš paraksta dāvinājuma aktu,bet pēc tam šo dokumentu saplēsusi, ka viņa vēlējusies atgūt viņu seno laimi, bet īstenībā viņam ir cita ģimene - sieva, meitiņa..

- Nu protams! Kristel!— Bleiks iekliedzās un, galvu saķēris, izskrēja no mājas, vēl aizvien saukdams: - Kristel! Kristel! Es mīlu tevi!

Kristela jau skrēja viņam pretī, vēl mirklis - un viņa jau bija tā apkampienos, čukstēdama:— Ak Dievs! Ak Dievs! Mans mīļais!

33. nodala

i

MĀJUPCEĻĀ Bleiks izņēma no slimnīcas arī Benu un uzaicināja viņu pagaidām, kamēr tas sameklēs dzīvokli, apmesties Keringtonu savrupnamā. Bleiks redzēja, ka Kristela par šo priekšlikumu nav sevišķi sajūsmināta, tāpēc steidzās viņai paskaidrot:

- Bens man izglāba dzīvību. Pirmo reizi kopš iigiem laikiem viņš izturējās kā mans brālis, un man jādod viņam iespēja kļūt citādam.

— Savu iespēju viņš jau sen ir palaidis garām! - Kristela savu attieksmi pret šo cilvēku nebija mainījusi.

Denverā Benu gaidīja jaunums - bija ieradusies viņa meita Leslija Sondersa.

Leslija bija uzņēmīga un patstāvīga meitene. Kad viņas māte izšķīrās ar Benu un pārcēlās uz Kanādu, tai bija desmit gadu. Līdz sava mūža pēdējai dienai māte par Benu pat dzirdēt negribēja. Bet meita viņu mīlēja.

Leslija bija ieguvusi inženieres diplomu, strādājusi jau mācību laikā un tāpēc tagad bija pieredzējusi speciāliste. Pirms mēneša bija nomirusi viņas māte, un Leslija bija nolēmusi sameklēt tēvu. Ieradusies Denverā, viņa daudz ko uzzināja, taču tas, ko par tēvu runāja, modināja tikai sāpes un rūgtumu. Pēc visa spriežot, tēvs bija cilvēks ar visai apšaubāmu reputāciju, lai neteiktu vairāk. Klusībā Leslija vienmēr bija vēlējusies, kaut māte būtu kļūdījusies. Bērnībā Leslija tēvu bija dievinājusi un, kad viņš pagaisa no tās dzives, bija ļoti cietusi. Tāpēc viņa bija vēlējusies, kaut tēvs izrādītos jauks un godājams cilvēks, kuram māte netaisni nodarījusi pāri. Taču viss liecināja, ka mātei bijusi taisnība, un tas nu Lesiiju nepavisam neiepriecināja.

Denverā Leslija sev par pārsteigumu sastapa daudzus paziņas, piemēram, Deksu un Maiklu Kalheinu. Viņa bija strādājusi ar viņiem kopā Kanādā. Maikls toreiz bija viņu piekrāpis. Viņš bija Leslijas pirmā mīlestība, taču izrādījās, ka viņa

mm vajadzīga tikai tāpēc, lai tas iegūtu dažas ziņas par atradnēm, kurās viņi toreiz strābāja. Tiklīdz šīs ziņas bija iegūtas, Maikls tās i/mantoja pret Deksu un drīz vien pazuda no Leslijas redzesloka. Toties par Deksu Leslijai bija saglabājušās ļoti aizkustinošas . itmiņas. Viņš bija augsti vērtējis viņas aso un praktisko prātu un nobijā ļaunojies uz nabaga piekrāpto meiteni, kura tik sāpīgi mācījās dzīves pieredzi.

Tāpēc Leslijas tikšanās ar Deksu bija ļoti sirsnīga, un viņš pat piedāvāja tai darbu naftas vada būvniecībā, ja viņa to vēlētos. Leslija pateicīgi pieņēma šo priekšlikumu — tas bija labs atrisinājums, jo būtībā tā bija bez līdzekļiem.

Kaut gan Dekss kā vienmēr bija možs, enerģisks un rosīgs, Leslija saprata, ka viņš ir nelaimīgs,un to tam arī pateica.

Dekss viņu uzslavēja par vērīgumu, tomēr sīkāk par savām ciešanām neko nestāstīja. Tas nebija viņa garā.

Pie Deksa pārdzīvojumiem, protams, bija vainīga Alekša. Brīvdienas Singapūrā, ko viņa bija sev sarīkojusi, kamēr viņš, visus darbus pametis, maksādams milzu naudu par dīkstāvēm un ciezdams milzīgus zaudējumus, meklēja to pa visu pasauli, bija pēdējais piliens tā pacietības mērā. Sirds dziļumos Dekss nojauta, ka viņa vēl aizvien mīl Bleiku, taču šīs jūtas izskaidroja ar viņu kopā nodzīvotajiem laimīgajiem gadiem, ar to, ka tos saistīja četri bērni.

Taču izrādījās, ka Aleksas avantūristiskā daba vispār nepazīst nekādas robežas. Avantūrisms un egoisms bija viņas dzīves vadmotīvi. Tā atkal bija nolēmusi visu pārveidot pēc sava prāta, nerēķinoties ne ar vienu — ne ar viņu, Deksu, kuram tikko vēl bija atzinusies mīlestībā, ne ar Bleiku, kuram bija jauna ģimene un kurš bija laimīgs ar savu sievu. Nenogurdināmais glābējs Dekss beidzot jutās paguris. Viņam bija nepieciešama atelpa. Viņam jāatpūšas un jāpadomā, ko īsti no dzīves vēlas. Ko ir iemantojis un ko vēlas iemantot...

Par Alekšu tam beidzot viss bija skaidrs - augstāk par visu šī lēdija vērtēja savu neatkarību. Viņai nebija nekas pretī baudīt Deksa glāstus gultā, un Bleiks viņai bija vajadzīgs zināmam dvēseles komfortam, taču svarīgākas par visu tai bija pašas iegribas un kaprīzes. Dekss laulības dzīvi saprata citādi. Tāpēc

nu viņš beidzot bija gatavs atdot Aleksai neatkarību, pēc kuras viņa tā ilgojās. Dekss atteicās no Aleksas. Un šoreiz tas bija stingrs un negrozāms lēmums.

Leslija sastapās arī ar Maiklu. Maiklam nebija nekas pretī atsākt romānu ar glīto Lesliju. Viss liecināja,ka Amanda patiesi viņu pametusi. Viņa bija aizbraukusi uz Angliju pie savas audžumātes Rozalindas, un Maikls viņas aizbraukšanu centās neuztvert traģiski. Ja viss būtu noticis tā, kā viņš bija iecerējis, proti, Bleiks būtu to pieņēmis par partneri un Amanda nebūtu ietiepusies, Maikls varbūt pagaidām nebūtu meklējis citus variantus. Taču kārtis bija uzmetušās citādi, un viņš, mūžīgais spēlmanis, bija gatavs spēlēt uz jaunām likmēm.

Tagad Maikla redzeslokā bija Alekša, ar kuru viņš gribēja nodibināt darījumu attiecības, bet pie reizes varbūt arī kaut ko vairāk. Leslija bija vienkārši kārdinošs ziediņš, kuru tas nevēlējās laist garām nenoplūktu.

Likās, ka ari Leslijai nav nekas pretī atcerēties pagātni. Drīz vien viņi jau divatā bija viesnīcas istabā.

— Tu taču neesi aizmirsusi, cik mums abiem bija labi?— Maikls čukstēja, pievilcis Lesliju sev klāt un dodams rokām vaļu.

— Kā nu ne! - Leslija atbildēja. - Zini, sevišķi man patika tas, kā mēs kopā gājām dušā... Atceries?

— Un tu vēl vaicā... Es tūlīt!- Un mirkli vēlāk Maikls jau šļakstinājās vannasistabā. — Nu, nāc taču! Kur tu paliec?

Bet Leslija,ļauni smīnēdama, savāca visu Maikla apģērbu un klusi izgāja no istabas. Pa ceļam viņa šo nešļavu iemeta atkritumu vadā.

Maiklam, kā no mātes miesām nākušam, vajadzēja ilgi drebināties, pirms brīvdienas vidū tam beidzot izdevās sazvanīt kādu bodīti, kas bija ar mieru pārdot un piegādāt tam viesnīcā šo to no drēbēm.

Arī pret Benu Leslija izturējās apmēram tāpat kā pret Maiklu -nicīgi un nevērīgi. Taču, kad Bleiks, uzzinājis, kur Leslija apmetusies, ieradās pie viņas, lai iepazītos un aprunātos, tam izdevās mazliet atkausēt viņas sirdi.

- Tu taču esi mūsu ģimenes locekle, un mums visiem būs liels prieks tevi redzēt, - viņš sacīja. — Dod savam tēvam iespēju tāpat, kā to viņam dodu es.

Bleikam izdevās Lesliju pierunāt, un viņa apsolīja, ka ieradīsies

uz vakariņām un tiksies ar Benu.

»

— Es neko neprasu un neuzstāju, - Bleiks uz atvadām sacīja.

- Man uz to nav tiesību. Atzīšu par labu jebkuru tavu lēmumu, taču, pirms tu izlem, tev tomēr vajadzētu tikties ar tēvu.

Un Leslija atzina, ka Bleikam taisnība

Pēdējā laikā Dekss bija tuvinājies ar Dominiku Devero. Tā kā naftas vada būvē bija ieguldīti viņas līdzekļi, tā vairākkārt Bleika vietā brauca uz būvi pārbaudīt atskaites. Reiz viņas mašīna iestiga, un Dekss tai palīdzēja nomainīt riteni. Pamazām viņi atklāja, ka tiem ir daudz kopēja - abi atradās krustcelēs un meklēja turpmāko ceļu. Abi bija pārdzīvojuši smagu vilšanos mīlestībā un vīrišķīgi centās pārvarēt sirdēstus. Tā bija divu dzīvē avarējušu un garīgi aizlauztu cilvēku draudzība, kuri nevēlējās tīksmināties par savām nelaimēm, bet meklēja veidu, kā no tām drīzāk izdziedēties.

Viņi abi enerģiski nodevās darbam. Dekss bija nolēmis izmantot vēl vienas atradnes savā dzimtajā pusē un uzaicināja Dominiku kļūt par partneri. Viņš aizveda to uz savu dzimto Vaiomingu, un Dominiku savaldzināja šī novada skarbā un pirmatnējā daba, kāda tur vēl bija saglabājusies.

- Zeme te vienkārši smaržo pēc naftas, - viņa atzina.

- Domāju, ka mums te veiksies.

— Es arī tā domāju, Dominik, — Dekss piekrita.

Pēc tam viņi ciemojās pie Deksa tēva — mājā, kur Dekss bija uzaudzis. Dominika ar patiku iepazinās ar šo vēl stipro vīru, kurš nedomāja padoties vecumam, nespēkam un slimībām un turējās ļoti braši. Jā, Dekss bija no stipras dzimtas un Dominika tāpat. Gan viņi pārvarēs visas neveiksmes, sapratīs, ko īsti vēlas, un savu panāks!

Deksu apciemot ieradās viņa kādreizējie skolas biedri Sāra un Boids Kērtisi ar savu trīsgadīgo meitiņu Keitiju. Sāra bija Deksa pirmā mīlestība, un, kā tas dzīvē bieži atgadās, Dekss pret viņu vēl joprojām izjuta sevišķu sirsnību, kaut ari savulaik viņa bija devusi priekšroku tā labākajam draugam.

Vakaru viņi aizvadīja ļoti draudzīgā un omulīgā noskaņā pie vīna glāzes, gremdējoties senās atmiņās. Dominika bija Deksam ļoti pateicīga par šo braucienu. Mājās viņa atgriezās ar jauniem dvēseles spēkiem, un tie tai izrādījās ļoti nepieciešami.

Bleika mājās bija notikusi liela nelaime. Mazajai Kristīnei, kurai pēc dažām dienām bija svinama trīs gadu jubileja, piepeši kļuva ļoti slikti. Bērns sāka slāpt, zaudēja samaņu, un viņu ar steigu nogādāja slimnīcā.

Sākumā Kristela domāja, ka meitenīte ir pārāk satraukusies gaidāmās dzimšanas dienas dēļ — tik daudz tika runāts par krāšņo svētku torti, ko mazajai jubilārei bija apsolījusies izcept Hannersonas kundze, par rotaļu poniju, kurš būšot gandrīz tikpat kā īsts un kuru dāvināšot tētis Bleiks, par lieliem un maziem jubilejas viesiem, kuri ieradīšoties Kristīni apsveikt...

Taču viss izrādījās daudz nopietnāk. Meitenītei kļuva aizvien sliktāk, tāpēc bija nepieciešams izdarīt vispārēju izmeklēšanu, lai atklātu sasirgšanas cēloni. Bija skaidrs, ka dzimšanas dienu Kristīnei nāksies pavadīt slimnīcā, un Kristela ar mātes instinktu pēkšņi apjauta, ka šī dzimšanas diena var arī nepienākt. Kristela nebija gulējusi jau vairākas diennaktis, un Dominika piedāvājās viņai palīdzēt. Viņa ļoti labi saprata Kristelas pārdzīvojumus, jo, cik tur trūka, arī pati būtu zaudējusi savu Džekiju. Dominika saprata arī to,ka Kristelai, kurai bērnu vairs nevarēja būt, Kristīnīte ir vienīgā cerība... Ja viņa meitiņu zaudēs... Kaut gan Kristela tik un tā neatgāja no meitas gultiņas, viņa labprāt pieņēma Dominikas atbalstu. Starp abām vienmēr bija valdījušas simpātijas un savstarpēja tuvība.

Izmeklēšanā atklājās, ka stāvoklis ir vēl ļaunāks, nekā visi bija domājuši, — Kristīne bija saslimusi ar bīstamu vīrusu slimību, kas bija skārusi sirdi, ar katru dienu viņai klājās aizvien ļaunāk, vienīgais, kas meitenīti varēja glābt, bija sirds pārstādīšana.

Sirds transplantācija bija jāizdara, vēlākais, pēc trim nedēļām. Pēc tam jau varēja būt par vēlu...

Bija nepieciešams donors. Jau tā grūto stāvokli sarežģīja tas, ka Kristīne bija tik rfiaza, tādēļ atrast piemērotu donoru bija ļoti problemātiski.

Kristīni steigšus aizveda uz Kaliforniju, uz doktora Holanda klīniku. Doktors šajā nozarē spēja veikt brīnumus, taču pat viņš neko nevarēja solīt.

- Ir jāatrod tāda paša vecuma donors, kura sirds ir tāda paša apjoma un kura asinsgrupa sakrīt ar Kristīnes asinsgrupu. Svarīgi arī, lai nenotiktu audu atgrūšanās. Un vēl vajadzīga vecāku atļauja izmantot viņu mirušā bērna sirdi. Bet cilvēkiem, uz kuriem svešā bērna nelaime neattiecas, spert šādu soli nepavisam nav viegli. Jums ir jārēķinās ar visiem šiem šķēršļiem.

Rezervē bija trīs nedēļas — laiks bija Kristīnes ienaidnieks. Ik mirkli, ik sekundi vajadzēja izmantot, lai cīnītos par viņas dzīvību.

Bleiks ar televīzijas starpniecību lūdza palīdzību. Pārraidei, ko viņš organizēja, bija jābūt uztveramai gar visu piekrasti, visos štatos līdz pat Klinšu kalniem un arī aiz tiem.

Pēc tam Bleiks piezvanīja Stīvenam un lūdza parūpēties, lai kāds nemitīgi dežurētu pie diviem kontakttelefoniem un viņi ar Kristelu nekavējoties uzzinātu par katru piedāvājumu.

Un tā nu ikvienā mājā, kur darbojās televizors, izskanēja Keringtonu ģimenes palīgā sauciens.’Pafīdziet glābt mūsu mazo meitiņu!* Bleiks ar Kristelu televizoru ekrānos rādija burvīgās mazulītes fotogrāfiju, pēc kuras jau nāve bija izstiepusi savu kaulaino roku.

Telefons zvanīja. Cilvēki izteica līdzjūtību un mēģināja mierināt satriektos vecākus, taču piedāvājuma, uz kādu Bleiks un Kristela bija cerējuši, nebija...

Pie kontakttelefoniem dežurēja visi pēc kārtas, pat Semija Džo un Leslija, kura šajā grūtajā laikā bija pat piekritusi apmesties pie Bleika. Taču, to izdarījusi, saprata, ka nespēj savamtēvam piedot. Viņa nevēlējās ar viņu tikties. Pārāk stipri tā bērnībā bija viņu mīlējusi, tāpēc jo smagāka bija viņas vilšanās. Leslija pieņēma Deksa darba piedāvājumu, drīzumā viņai vajadzēja pārcelties uz naftas vada būvvietu.

Arī Deksam, kurš jau tā nebija savā labākajā formā, bija jāpārdzīvo jauna ļoti smaga nelaime - viņa skolas biedri, ar kuriem tas nesen bija ticies un kopā aizvadījis tik jauku un sirsnīgu vakaru, bija cietuši autoavārijā. Kāds piedzēries braucējs bija iedrāzies viņu mašīnā. Boids bija miris turpat notikuma vietā, Sāra un Keitija bija palikušas dzīvas, taču Keitijas dzīvība karājās mata galā.

Deksam to paziņoja viņa tēvs.

- Kertijai smadzenes jau mirušas, vienīgi sirds vēl pukst, -vecais Sems dēlam teica. - Zini ko, Deks...

- Es saprotu, ko tu domā, tēvs... - Dekss saspringa.

- Jā, dēls,tā ir iespēja glābt Keringtonu bērnu, - teica vecais Sems, kurš jau pats stāvēja uz nāves sliekšņa un tāpēc jutās tiesīgs spriest par citu cilvēku dzīvību un nāvi. — Tev jāmēģina parunāt ar Sāru...

- Nezinu, vai es to spēšu, - Dekss gurdi sacīja.

- Bet vai tev ir izvēle, dēls?- tēvs jautāja.

Un Dekss pieteica sarunu ar Bleiku. Viņš runāja arī ar Sāiu Nelaimīgo māti centās pārliecināt ari ārsti. Drīz vien ieradās Bleiks.

Taču Sāru pierunāt bija gandrīz neiespējami. Kā gan sieviete, kura tikko bija zaudējusi vīru, varēja atteikties no cerības glābt savu meitu, kamēr vien tās sirds vēl pukstēja? Kā gan viņa pati savām rokām varēja nogalināt savu bērnu un savu cerību?

Smadzenes jau mirušas? Viņa nespēja to aptvert. Viņa nespēja saprast, kā tas iespējams. Ko gan tas nozīmē? Sirds taču vēl pukst...

Bleiks mēģināja ar viņu parunāt, taču jutās bezspēcīgs. Viņš ari pats bija tēvs. Viņš saprata, kādas sāpes pārcieš šī sieviete, kura no izmisuma bija gluži kā bez prāta. Taču tā bija viņu Kristīnītes pēdējā cerība, un viņš devās atkal uz Kaliforniju, lai izmisīgi gaidītu pozitīvu atbildi.

Gaidītais bridis tomēr pienāca - Sāra padevās saprāta balsij un piekrita operācijai. Viņas abas ar Keitiju nonāca Holanda klīnikā.

Taču, tikko Sāra bija nonākusi klīnikā un iztēlojās operāciju, viņa atkal sāka šaubīties. Viņa iekrita histērijā, atkārtodama vienu un to pašu:

— Nespēļu! Nespēju! Nespēju!

Tieši tad atlidoja dVī Dekss. Viņš aprunājās ar ārstiem — Keitijas stāvoklis bija bezcerīgs, labākajā gadījumā — debilitāte un invalīdu ratiņi, taču - visticamāk — nāve.

To noklausījies, Dekss devās pie Sāras.

— Gribu tev palīdzēt,— viņš sacīja.

— Man nav vajadzīga nekāda paridzība.Deks,- Sāra atbildēja. - Mums ar Keitiju viss būs labi.

— Es tev uzdošu tikai vienu jautājumu, Sāra. Ja Boids būtu dzīvs, vai tu ar viņu aprunātos par Keitiju?

— Ar Boidu es vienmēr par visu esmu aprunājusies. Bet viņa vairs nav. Un tagad man cenšas atņemt arī manu bērnu.

— Sāra, ja Boids būtu dzīvs, viņš tev teiktu, ka bērnu tev atņēma piedzēries šoferis!

— Ko tu gribi man sacīt, Deks? Vai to, ka viņiem ir taisnība? Ka man jāpiekrīt operācijai? Vai to tu man gribi teikt?

— Neko es tev nesaku. Jāizlemj tev pašai. Taču tu vienmēr esi teikusi, ka mēs ar Boidu domājam vienādi, un tagad es tev pateicu, ko domāju par Keitijas likteni. Tu esi runājusi ar ārstiem, un tu zini, kāda nākotne viņu sagaida, ja viņa vispār izdzīvos... Tāpēc izšķiries!

— Tu tā saki tāpēc, ka Keringtoni ir tavi draugi...

— Es tā saku tāpēc, ka esmu Boida draugs un arī tavs draugs, Sāra. Izlem, un, lai kāds būtu tavs lēmums, es to neapstrīdēšu.

Pusstundu vēlāk Sāra un Dekss devās pie Bleika.

— Dekss man palīdzēja uz visu paraudzīties skaidrām acīm. Es parakstīju dokumentus, — viņa sacīja. — Operācija notiks rīt no rīta.

Jau nākamajā rītā operācija tika izdarīta. Tā noritēja veiksmīgi, taču rezultāts bija jāgaida vēl vairākas dienas. Sirds aklimatizēšanās ir sarežģīts process, un tam bija jānorisinās stingrā ārstu uzraudzībā. Organisms varēja gan pieņemt, gan nepieņemt svešo sirdi. Vēl joprojām viss karājās mata galā. Un ne Kristela, ne Bleiks nevarēja mierīgi uzelpot. Arī Sāra ne.

Keringtonu lūgumu palīdzēt dzirdēja visur. Tas aizskanēja arī līdz cietumam,kur savu sodu izcieta Makveins. Patiesību sakot, viņš to jau bija izcietis un vāca kopā savu mantību, lai atgrieztos brīvībā.

Noklausījies paziņojumu, viņa kameras biedrs Čārlijs sacīja:

- Mēs ar tevi labi sapratāmies, Makvein. Tā kā man te jāsēž līdz mūža galam, gribu tev uz atvadām pasniegt dāvaniņu. Tā attiecas uz šiem pašiem Keringtoniem, kurus atkal daudzina pa televizoru un kuri allaž bijuši tik uzpūtīgi...

- Kā — vai tad tu pazīsti Keringtonus?- Makveins ar interesi ieklausps, jo arī viņam bija savi rēķini ar Keringtoniem.

- Jā, tikai tas ir sens stāsts. Tas attiecas uz Ādamu Keringtonu. Tas mazais, kuru viņiem nolaupīja, jau nākamajā dienā nomira, un tagadējam Ādamam Keringtonam ar viņiem nav vairāk kopīga kā mums ar tevi.

Tā patiesi bija karaliska dāvana. Iznācis no cietuma, Makveins nekavējoties devās uz Denveru un sameklēja Ādamu.

- Sedziņa, mazbērna zābaciņi un bērna fotogrāfija — tas viss ir manā rīcībā,- viņš Ādamam paziņoja. - Taču šis mazulītis nomira. Tāpēc tev, Maikl Torens, nāksies sadarboties ar Mak-veinu. Tu būsi mans konsultants investīciju jautājumos. Tev tagad ir pieejama plaša slepenā informācija par jūsu daudzo partneru finansiālo stāvokli, tu man paziņosi, kurš no viņiem ir uz bankrota robežas, un es izlemšu, ko no kā pārpirkt.

- Tas ir nelikumīgi!- Ādams bija sašutis. Makveinam bija izdevies viņu pilnīgi satriekt un izsist no sliedēm. — Tu gribi, lai es nonāku cietumā?

- Nē, es gribu, lai tu rīkojies ļoti piesardzīgi,— Makveins atbildēja. — Bet, kad mans finansiālais stāvoklis būs uzlabojies, es padomāšu, kādu sadarbības veidu mums turpmāk izvēlēties. Tu taču negribi izlidot no Keringtonu nama, Maikl Torens, vai ne?

Ādams saprata, ka ir nonācis rūdīta nelieša rokās. Saprata arī to, ka pagaidām viņam šai šantāžai jāpiekrīt. Tomēr viņš bija nolēmis aizstāvēties. Kad pirmais šoks bija pārgājis, tas bija gatavs darīt visu, lai pierādītu, ka ir īsts Keringtons.

Leslija devās iepazīties ar savu nākamo darbavietu. Viņa bija jau gandrīz pie ceļamērķa, kad sastapa smago mašīnu, kuras šoferis negribēja dot viņai ceļu. Viņi pamatīgi saķīvējās. Klejs, jo tas bija viņš, kas sēdēja pie smagās mašīnas stūres, noskaitās uz nekaunīgo skuķi, kura iedomājās nezin ko. Leslija savukārt bija sašutusi par rupjā puiša izdarībām, kurš bez visa cita pārkāpa arī satiksmes noteikumus, - protams, viņam, nevis viņai bija jādod

ceļš...

Par spīti šim starpgadījumam, Leslija tomēr ieradās pie Deksa.

— Sākumā tu būsi inženiera palīdze. Es tevi norīkošu pie mūsu labākā speciālista. Ā, re kur viņš jau nāk! Klej, iepazīsties! Šī būs tava jaunā palīdze - Leslija Keiingtona!

— Mēs jau iepazināmies! — Klejs īgni norūca.

Abi niķīgie zirgi apveltīja viens otru sāpīgiem kodieniem, taču gala iznākums vēl nebija zināms: gadās arī tā, ka, nonākuši vienā aizjūgā, šādi rumaki kļūst par ļoti draudzīgu un saskanīgu pāri...

Pagāja vēl dažas dienas — un ārsti Keringtonu pārim paziņoja, ka Kristīnes organisms jauno sirdi ir pieņēmis. Tagad viņu gaidīja ilgs rehabilitācijas periods, taču briesmīgākais jau bija garām.

Kristela un Bleiks laimīgi apskāvās un nemaz nemanīja, ka ienākusi Sāra.

— Nācu atvadīties, - viņa sacīja. — Vedīšu Keitiju mājās. Jā, mājās... Es daudz pa šo laiku esmu pārdomājusi... Un man tagad liekas, ka mana Keitija it kā turpina dzīvot... Vai drīkstu paskatīties uz Kristīni, pirms es aizbraucu?

— Protams, protams! Nāciet, Sāra!- Kristela ar asarām acīs vedināja.

Apraudājās arī Sāra, un viņas abas apskāvās.

— Kāpēc tu raudi?- mazā Kristīnīte izbrīnījusies Sārai apvaicājās.

— Es tik ļoti priecājos... par tevi. Tās ir laimes asaras,— Sāra atbildēja.

34. nodaļa

VĒL arvien bija iespējams, ka Kristīnes organisms varētu atgrūst donora audus,taču Kristela par draudošajām briesmām centās nedomāt un pateicās Dievam par to, ka meitenīte atkal smaida un rotaļājas ar savām mīļajām lellēm. Bet, jo tālāk atkāpās bailes par meitu, jo lielāks nemiers Kristelu pārņēma, atceroties Sāru.

— Viņa neieradās pie mums uz svētku vakariņām, un viņu var saprast,- Kristela prātoja, dalīdamās pārdomās ar Bleiku.

- Viņai ir grūti noraudzīties mūsu priekā. Taču kopš tā laika viņa ne reizes nav piezvanījusi, kaut gan solījās to darīt. Kā tu domā, Bleik, ko mēs varētu darīt Sāras labā, kā mēs to varētu atbalstīt?

- Vispirms mums pašiem viņai jāpiezvana un neuzkrītoši jānoskaidro, kāda palīdzība tai vajadzīga.

— Es jau viņai vairākkārt zvanīju, taču telefons neatbild,— Kristela paskaidroja - Kaut nu tikai nebūtu atgadījies kaut kas jauns...

- Vai tu zini viņas adresi?- Bleiks tūdaļ sāka rīkoties.

- Braucam! Domāju, ka tas jādara nekavējoties!

Viņi nebija velti bažījušies. Ieradušies Sāras rančo, viņi atklāja, ka mājā viņas nav, bet garāžā bija dzirdama motora rūkoņa. Garāžas durvis bija aizslēgtas, un Bleikam nācās krietni nopūlēties, lai tās uzlauztu. Kad viņš beidzot iekļuva garāžā, tam aizcirtās elpa un uznāca mokošs klepus — izplūdes gāzes piepildīja visu telpu. Dūmos nebija iespējams saskatīt, kur atrodas Sāra.

— Viņa ir mašīnā! - Kristela, slāpdama dūmos tāpat kā Bleiks, iesaucās.

Bleiks iznesa svaigā gaisā samaņu zaudējušo Sāru. Nekavēdamies ne mirkli, viņi cietušo veda uz tuvāko slimnīcu.

- Man šķiet, ka es jūtu pulsu! - Kristela atviegloti uzelpoja.

- Brauc ātrāk! Viņa vēl ir dzīva!

Vairākas dienas Sārai nācās pavadīt slimnīcā, bet pēc tam Kristela ar Bleiku viņu aizveda uz savām mājām.

- Tu tagad nedrīksti palikt viena,- Kristela Sāru pierunāja. Viņa baidījās, ka izmisuma pārņemtā sieviete vēlreiz varētu mēģināt izdarīt pašnāvību.

— Es to zinu, — Sāra skumji piekrita - Es nespēju domāt ne par ko citu, kaut mēģināju pievērsties darbam. Spēju domāt tikai par Keitiju. Un tad vienu brīdi es sapratu, ka manai dzīvei vairs nav jēgas...

Kristela un Bleiks no sirds vēlējās Sārai palīdzēt, tomēr baidijās, ka saskarsme ar viņu meitiņu tās pārdzīvojumus tikai padziļinās un tā Kristīnīti varētu ienīst. Taču Sēras ārsts apgalvoja, ka tikšanās ar idistīni ir vienīgais līdzeklis, kas nelaimīgajai mātei varētu modināt interesi par dzīvi. Un viņam izrādījās taisnība - ieraugot Kistīni, Sāra, protams, apraudājās, taču tūlīt naņēmās un meitenītei mīļi un sirsnīgi uzsmaidīja. Arī Kristīne pret Sāru bija draudzīgi noskaņota, un Kristela atviegloti uzelpoja.

Pagāja dažas dienas, bet tad Kristelas sirdī atkal iezagās jauns nemiers- viņai sāka likties, ka Sāra Kristīnei velta pārāk daudz uzmanības, glāsta un apmīļo viņu kā pašas meitu.

- Tevi pārņēmušas greizsirdības jūtas - tas arī viss,— Bleiks sievu mierināja, taču drīz vien arī pats Sāras uzvedībā ievēroja dažas dīvainības, kas viņu ļoti satrauca.

Reiz naktī viņš izdzirda nočīkstam Kristīnes istabas durvis un steidzās pie meitas, jo domāja, ka viņa pamodusies un izgājusi gaitenī. Taču Kristīnes istabā pārsteigts ieraudzīja Sāru.

- Viņa guļ kā eņģelītis! — Sāra kā atvainodamās sacīja.

- Un ko jūs šeit darāt?

- Man gribējās uz viņu paskatīties.

Kādu dienu aukle Kristelai pateica, ka Sāra pie Kristīnes gultas nosēdējusi visu nakti, un Bleiks paiūdza, lai turpmāk aukle pārguļ Kristīnes istabā— it kā tāpēc, ka nakts vidū bērnam jādodot zāles, ko papildu parastajai devai parakstījis

ārsts.

Sāra pat neslēpa, ka tāds lēmums to ļoti apbēdina, un, tā kā viņai tagad nebija iespējams atrasties Kristīnei līdzās naktī, viņa ar divkāršu sparu centās meitenītei apliecināt savu mīlestību dienā. Sāra nopirka tai vairākas skaistas kleitiņas un lūdza, lai Kristela viņai atļauj Kristīni saģērbt un sasukāt pēc savas gaumes. Kristela negribīgi atļāva.

To, cik šāda piekāpšanās kļūmīga, viņa saprata, kad ciemos ieradās Dominika un, nejauši ieraudzījusi Sāras fotoalbumu, atklāja Kristelai savas bažas.

- Man šķiet, ka Sāra mēģina Kristīni izveidot līdzīgu savai mirušajai meitiņai. Viņa to ģērbj un sukā tieši tāpat kā Keitiju. Paskaties fotogrāfijās — un tu pati par to pārliecināsies. Manuprāt, jums nevajadzētu Sārai pārlieku uzticēties — viņai acīmredzot sākušās zināmas garīgas novirzes.

Vēl kādu brīdi Kristela šaubījās, tad nolēma atklāti parunāt ar Sāru un lūgt, lai viņa vairs nepārveido Kristīnes frizūru.

— Man šķiet, ka cirtas viņai piestāvēja labāk nekā bizītes,-viņa piesardzīgi iesāka, taču Sāra jau bija sapratusi, kāds ir šl lūguma īstais iemesls, un Kristelai par pārsteigumu sacīja:

— Es zinu. ka tev un Bleikam nepatīk, ka es visu savu laiku veltu Kristīnei un vēlos vienmēr būt kopā ar viņu. Es par to neļaunojos. Tieši otrādi — esmu jums ļoti pateicīga par iejūtību un pacietību. Bet jo sevišķi par to laimi, ko izjutu, būdama kopā ar jūsu meitenīti. Viņa mani izglāba — es atkal spēju dzīvot un varu doties atpakaļ uz savu rančo.

Kristela mēģināja viņu atrunāt, taču Sāra bija stingri izlēmusi.

— Nē, man jāsāk strādāt. Jau tā esmu zaudējusi tik daudz laika. Ceru - jūs man atļausiet kādreiz Kristīni apciemot? Esmu viņai ļoti pieķērusies.

— Protams! Tu vari ar viņu tikties, kad vien vēlies,- Kristela atbildēja.

Bet nākamajā dienā atklājās, ka Sāra nozudusi kopā ar Kristīni. Nelaimīgie vecāki devās uz rančo, cerēdami meitu atrast tur, taču Sāra savās mājās nebija rādījusies. Tad Bleiks griezās policijā, un Keringtonu ģimenei sākās mokošas gaidu dienas. Neliels mierinājums Bleikam un Kristelai bija vienīgi tas, ka Sāra bija paņēmusi līdzi arī zāles, kas bija jālieto pret audu nesaderību.

— Tātad zināma saprāta dzirksts viņai vēl saglabājusies, -Bleiks teica sievai, pūlēdamies viņu nomierināt.

Tikmēr Sāra ar mazo Kristīnrti mita kādā īrētā dzīvoklī netālu no Keringtonu nama. Kristīne, kura pirms tam bija Sārai stipri pieķērusies un viņu pat iemīļojusi, tagad nemitīgi atkārtoja vienu un to pašu: — Lūdzu, ved mani atpakaļ pie mana tēta un mammas!

— Es esmu tava mamma, Keitijl— Sāra centās viņai iestāstīt. - Vai tad tu mani nepazīsti?

— Esmu Kristīne, nevis Keitija! - meitenīte dusmojās.

Visu nakti viņa nemierīgi grozījās gultiņā,un no rīta tai parādījās izsitumi. Tas Sāru nobiedēja, un viņa daudzmaz atguva īstenības izjūtu — tā atcerējās, ka šis bērns nav viņas Keitija, bet gan Keringtonu meita, kura nesen pārcietusi smagu operāciju.

Tu nedrīksti uztraukties,- Sāra mēģināja Kristīni nomierināt. — Vai rebzi šos izsitumus? Tas tāpēc, ka tu raudi un m 'gribi dzert zāles.

- Ēstās nedzeršu, kamēr tu neaizvedīsi mani pie mammas,-Kristīne paziņoja, un Sāra nezināja, ko iesākt, viņa taču nevarēja tās ieliet ar varu.

Stāvoklis ar katru dienu kļuva bīstamāks un nopietni apdraudēja Kristīnes dzīvību. Sāra to saprata un piezvanīja ārstam, lai lūgtu padomu, kā piespiest meiteni iedzert zāles. Ārstam šāds lūgums lika nodrebēt šausmās, taču viņš savaldījās un klausulē mierīgi apvaicājās:

- Kur jūs atrodaties? Nosauciet adresi! Es tūlīt pie jums ieradīšos.

Atbildes vietā atskanēja īsi signāli. Sapratis, ka viņš bērna nolaupītāju ir aizbiedējis, ārsts aicināja palīgā policistus, taču tie netika Sārai uz pēdām, jo viņa tālredzīgi bija zvanījusi no ielas telefona.

Tikmēr Kristela, kura vairākas dienas nebija ne acis aizvērusi, uz mirkli iesnaudās un šajā īsajā mirklī redzēja drausmīgu sapni - viņai likās, ka Kristīne ir nomirusi.

Sievas griezīgais kliedziens kā asa sāpe atbalsojās Bleika sirdī, un viņš lūdza kalpotājiem vēlreiz atcerēties, ko Sāra bija darījusi īsi pirms aizbēgšanas.

- Es redzēju viņu iznākam no bibliotēkas ar avīzi rokā, - viena no kalponēm atcerējās.

- Atnesiet man visas avīzes, kādas vien mājā iri- Bieiks izrīkoja, ķerdamies pie pēdējā salmiņa.

Viņš sāka drudžaini šķirstīt avīzes, pētīdams dzīvokļu izīrēšanas sludinājumus, un šoreiz tā meklējumi vainagojās panākumiem — kādā avīzē Bieiks atrada sludinājumu, kam bija pievilkts ķeksītis...

Lai iekļūtu dzīvoklī, kuru Sāra bija noīrējusi, policisti uzlauza durvis, un tūlīt aiz viņiem tur ieskrēja Kristela un Bieiks, kuri vēl cerēja, ka Kristīnīte varētu būt dzīva.

- Keitij, tu nedrīksti iet pie tās sievietes! - aizstājusies Kristīnei priekšā, Sāra iekliedzās. - Viņa vēl mums ļaunu! Keitij, tava māmiņa esmu es!

Policistiem tikai ar spēku izdevās Sāru atraut no Kristīnes.

— Māmiņ!- meitenīte raudādama piekļāvās Kristelai. - Ved mani mājās!...

— Jā, manu mīlulīt!- Arī Kristelu smacēja asaras. — Tu brauksi uz mājām. Tikai vispirms mēs apciemosim dakteri Šedveju.

Kristīni izmeklējis, ārsts viņai nozīmēja intensīvo terapiju, taču atzina, ka bērnam nav jāpaliek slimnīcā, ka to var vest uz mājām, jo ierastos apstākļos ārstnieciskais kurss varētu iedarboties efektīvāk.

Toties Sārai viss beidzās daudz bēdīgāk — viņu aizveda uz psihiatrisko slimnīcu.

Neuzdrošinādamies piederīgajiem atklāt savas izcelsmes noslēpumu, Ādams aizvien vairāk sapinās Makveina izliktajos tīklos : sākumā viņš tikai nodeva viņam slepeno informāciju par "Kolbiju korporāciju*, bet tad atveda Makveinu uz kokteiļvakaru, ko darījumu pasaules pīlāriem rīkoja Dērks Morjē — Aleksas jaunais favorīts.

Apzinādamies, ka Makveina parādīšanās viesu vidū māti ļoti sadusmos, Ādams to mēģināja ieskaidrot arī šim šantāžistam, taču tas viņu rupji pārtrauca:

— Tu darīsi visu, ko es tev likšu! Vai saprati? Ja ne, tu tūliņ kļūsi par Maiklu Torensu!

Šoreiz vēl Ādams neuzdrošinājās šim nekauņām pretoties, tāpēc, no kauna nezinādams, kur dēties, viņš lūdza Morjē sekretāram lūgto viesu sarakstā ierakstīt arī Makveina vārdu.

— Kāpēc tu to dari?— Dana, kura nejauši bija kļuvusi par šis sarunas liecinieci, brīnījās. - Kas tev lēcies, Ādam? Tu gribi mātei sagādāt nepatikšanas? Arī tavs tēvs nebūs iepriecināts, ja uzzinās par tavu dīvaino draudzību ar Makveinu. Kāpēc gan tev viņš jākaitina, jo sevišķi tagad, kad jūs esat izlīguši?

— Kā tu to zini?- Ādams brīnījās, jo Danai neko nebija teicis.

— Es gribētu jautāt tev - kāpēc tu man nepastāstīji šo priecīgo jaunumu?

— Kādu jaunumu?

Tavs tēvs man teica, ka atkal iekļāvis tevi testamentā. Viņš vftl.ts, lai mēs apprecamies un kļūstam laimīgi. Kāpēc tik svarīgi ļaunumi man jāuzzina no viņa, nevis no tevis?

Ādams klusēja, jo nevarēja taču atzīties, ka viņam nav nekā kopīga ar Keringtonu ģimeni un tātad arī ar Bleika testamentu.

Makveina klātbūtni kokteiļvakarā Alekša piecieta tikai tāpēc, ka šo cilvēku bija ielūdzis Morjē, tomēr Dominika nenocietās un viņu brīdināja:

— Piedod, Alekša, taču teikšu tev atklāti - šis Morjē ir pārāk lunkans tips, un es pat domāju, ka viņš ir bīstams, ja jau ielaižas ar Makveinu.

- Man tāds Makveins bijis nebijis!- Alekša bezrūpīgi atbildēja. — Bet Morjē ir pieredzējis biznesmenis un patīkams vīrietis. Tu neko nesaproti no vīriešiem.

Tomēr, nogaidijusi piemērotu brīdi, viņa piegāja pie Ādama, lai izteiktu savu nepatiku par to, ka viņš atļāvies uzaicināt Makveinu.

- Kāpēc tu to darīji? Es zinu — tu viņu ielūdzi! Kas tev prātā, Ādam ? Šis cilvēks taču mēģināja mani nogalināt, bet tu...

- Viņš ir samaksājis par savu toreizējo rīcību,- Ādams stīvu mēli iesāka, un Alekša saprata, ka dēls ir tā piedzēries, ka tikko turas kājās.

Sameklējusi Danu, viņa palūdza tai aizvest Ādamu mājās un pie reizes apjautājās:

— Vai tu nezini, kas viņam lēcies?

— Es to gribēju jautāt jums. Domāju, ka jūs zināt, kāpēc viņš pēdējā laikā tā pārvērties, - Dana atbildēja.

Kamēr Alekša skaidrojās ar dēlu, Makveins nezaudēja laiku un paspēja Maiklam Kalheinam iečukstēt, ka Kolbijas kundze tam aiz muguras kārto darījumus ar Morjē.

- Ko?- Maikls neticēja. — Kā jūs to zināt? Un kas jūs vispār tāds esat?

— Mans vārds ir Nils Makveins, - viņš atbildēja un pasniedza Maiklam savu vizītkarti. - Man ir informācija no drošiem avotiem. Tāpēc negaidiet, kamēr jūs izmetīs pa durvīm, bet labāk apvienotiem spēkiem vērsīsimies pret Alekšu. Viņa ir mana parādniece, un nu ir pienācis laiks piedzīt parādu.

Par to, ka Makveina brīdinājums ir pamatots, Maikls pārliecinājās jau nākamajā dienā, kad viņš Aleksai bez aplinkiem noprasīja, vai tiešām viņa to izslēgusi no sava biznesa. Sākumā Alekša mēģināja no tiešas atbildes izvairīties, taču Kalheins bija neatlaidīgs.

— Man ir precīza informācija. Jūs esat noslēgusi slepenu vienošanos ar Morjē.bet es taču pats jūs iepazīstināju!

— Ak tā? Precīza informācija?- Alekša aizsvilās. - Lai notiek — varat uzskatīt, ka esat brīvs! Es vairs nevēlos ar jums ielaisties nekādos darījumos!

Pēc tāda paziņojuma Kalheinam neatlika nekas cits kā doties pie Makveina, lai kopā ar viņu uzsāktu karagājienu pret Alekšu. Saskaņā ar viņu kopīgo plānu Maikls devās pielabināties Bleikam un piedāvāja viņam savu daļu krātera akciju. Bleiks bija pārsteigts par Maikla rīcību, tomēr akcijas nopirka, bet Maiklam ieteica nekad vairs netrāpīties tam ceļā.

Iegūto naudu Makveins slepeni ieguldīja kādā naftas iegulu atradņu meklēšanas sabiedrībā, kuru tā vadība bija novedusi katastrofālā stāvokli un pati tagad gatavojās atkāpties. Morjē ar Aleksas starpniecību savukārt gribēja šo sabiedrību pievākt sev.

— Turi mani lietas kursā! — Makveins Ādamam piekodināja. - Līdzko Alekša veiks kādus konkrētus pasākumus, man jāsper attiecīgi pretsoļi.

— Es taču nevaru nodot pats savu māti! - Ādams pretojās.

— Tu viņu jau esi nodevis,- Makveins atgādināja. - Turklāt viņa taču nemaz, nav tava māte.

Makveina aprēķins balstījās uz Morjē reputāciju vērtspapīru tirgū— viņš tur tika uzskatīts par sava veida indikatoru: tiklīdz kāds padzirda, ka Morjē gatavojas iegādāties kāda uzņēmuma akcijas, to cena zibenīgi cēlās. Tieši tāpēc Morjē arī tā aplidoja Alekšu, ka cerēja viņu izmantot kā fiktīvu pārpircēju. Bet Makveins ar Ādama palīdzību to bija izdibinājis un tagad gatavojās izšķirīgajam lēcienam.

Ādams, iedzīts strupceļā, sevi dziļi nicināja un, lai aizmirstos, daudz dzēra. Alekša, noraizējusies par viņa pļēgurošanu, mēģināja dēlu vest pie prāta un pat aicināja palīgā Bleiku un Stīvenu, taču nevienam no viņiem tā arī neizdevās izvilkt Ādamu

\

no šī bezdibeņa, jo tas nevienam neizpauda savas lejupslīdes

Iemeslu.

Toties Dana labi atcerējās, kopš kura brīža ar Ādamu notika •Ms izmaiņas, un griezās pie doktora Edvardsa cerībā, ka viņš v. ii ēs izskaidrot šīs nelaimes cēloni. Taču doktors Edvardss viņu nobiedēja vēl vairāk, jo pateica, ka Ādamu nomāc kāda nopietna problēma, kuru atrisināt var vienīgi viņš pats. Pēc šīs sarunas Dana jau nez kuro reizi mēģināja Ādamu uzvedināt uz atklātību un sarunas gaitā neviļus pieminēja Edvardsu.

- Tā, nu man reiz pietiek! - Ādams pārskaitās. — Tu visiem mēģini iestāstīt, ka es dzeru, uzsūti man māti, tēvu un Stīvenu, un nu tu esi tikusi arī līdz Edvardsam! Es vairs nevēlos tevi redzēt! Man pietiek!

- Ādam, apdomā taču, ko tu saki! - Dana izmisusi iesaucās. - Un kā tad ar mūsu kāzām?

- Ar kādām kāzām? Nekādu kāzu nebūs!

Dana, protams, nevarēja zināt, ka nervu spriedze, kādā Ādams pēdējā laikā atradās, ir sasniegusi savu augstāko robežu - īsi pirms šīs sarunas viņš Makveinam bija paziņojis, ka Alekša nolēmusi iegādāties attiecīgās naftas iegulu meklēšanas sabiedrības akcijas un jau parakstījusi čeku.

Saņēmis šo ziņu, Makveins tūlīt pačukstēja tālāk, kā vārdā darbojas Alekša, un akciju cena strauji cēlās. Alekšu un Morjē tāds notikumu pavērsiens nepatīkami pārsteidza, bet viņi tomēr par augstu cenu iegādājās samērā daudz akciju. Bet pēc tam televīzijā uzstājās šīs sabiedrības vadītājs un paziņoja, ka vadības maiņa nenotiks, jo sabiedrības finansiālais stāvoklis ne vien ir stabilizējies, bet pat jūtami uzlabojies. Līdzekļu, ko šī sabiedrība bija ieguvusi, izdevīgi pārdodot akcijas, tagad pietika ne vien tās saglabāšanai, bet arī nenovērtējama pakalpojuma apmaksāšanai, ko naftas maklētājiem bija sniedzis Makveins un Kalheins. Bet Morjē un Alekša, protams, cieta milzīgus zaudējumus.

Morjē Aleksai pārmeta, ka acīmredzot kāda no viņas uzticības personām ir izpļāpājusies, un pieļāva, ka - visticamāk - to varētu būt izdarījis Ādams, kurš pārāk daudz dzer un pinas ar visādiem šaubīgiem tipiem, piemēram,tādiem kā Makveins. Lai aizstāvētu dēiu, Alekša bija spiesta izbeigt attiecības ar kompanjonu, taču tūlīt pēc sarunas ar Morjē viņa devās pie Bleika un tam paziņoja: — Mums tūlīt abiem jābrauc pie Ādama un tikmēr viņš jātincina, kamēr tas paskaidros, kas ar to notiek.

— Nepūlieties,- Ādams sacīja, šajā brīdī ienākdams tēva kabinetā. — Tieši tāpēc esmu ieradies, lai pateiktu jums patiesību.

— Ādam!— Alekša metās pie dēla. - Tu taču viscaur drebi! Es izsaukšu ārstu!

— Nevajag nekādu ārstu! - Ādams viņu atstūma. - Man vairs neviens nevar palīdzēt...

— Un tomēr tu esi slims,— Alekša noraizējusies sacīja.

— Nē, runa nav par slimību,- Ādams drūmi paziņoja,- bet gan par to, ka... Par to, ka es nemaz neesmu Ādams Keringtons! Es neesmu jūsu dēls!...

— Nerunā nu niekus! — Bleiks un Alekša vienā balsī iesaucās.

— Jā,mans vārds ir Maikls Torenss.

— Tu esi piedzēries!- Alekša attapās.

— Jā, esmu piedzēries, bet tas neko nemaina! Es neesmu jūsu dēls, - Ādams atkārtoja. — Ja neticat, varat pajautāt doktoram Edvardsam un Nilam Makveinam.

— Makveinam?- Alekša brīnījās.

— Jā, šis riebeklis mani piespieda tevi nodot, - Ādams viņai atbildēja. - Viņam bija pierādījumi - maza puisīša fotogrāfijas. Viņš bija ietīts sedziņā ar uzšūtu vārdu "Ādams*. Mazs puisītis ar skrambu pierē...

— Jā, tas biji tu!- Bleiks apliecināja.

— Nē! — Ādams papurināja galvu. — Tas bērns nomira. Bet tieši viņš bija jūsu dēls.

— Ak Dievs! - Alekša šausmās iekliedzās.

— Bet tu,- Ādams pievērsās Bleikam, neuzdrīkstēdamies viņu vairs uzrunāt par tēvu,- bet tu mani atkal iekļāvi testamentā... Tātad esmu arī tevi nodevis!

— Izbeidz! - Bleiks viņu apsauca.

— Mani vecāki gāja bojā autokatastrofā,- Ādams izmisis turpināja. — Un man ir žēl, ka ari es nenomiru... Lai nu kā, bet man no jūsu dzīves jāpazūd... Es aizbraucu...

Šī smagā sarunarfurpinājās vismaz stundu un beidzās ar to, Ka Alekša nelokāmi paziņoja:

- Mēs ar Bleiku esam vienīgie vecāki, ko tu esi pazinis. Tāpēc tu esi mūsu dēls. Mēs tevi mīlam!

- Jā, mīlam!- Bleiks dedzīgi piebalsoja. - Tu esi un paliksi

Keringtons!

- Bet es nevaru... - Ādams iesāka, taču Alekša viņu pārtrauca, lai dotu virkni mātišķu padomu:

- Vispirms tev jāizlīgst ar Danu. Kāzu ielūgumi jau ir izsūtīti, un kāzas, kā paredzēts, notiks Keringtonu namā.

35. nodala

■

TIKKO bija atrisināta Ādama problēma, Bleikam bija jāiedziļinās līdzīgā situācijā, tikai šoreiz tā attiecās uz Lesliju. Viņš jau bija dzirdējis, ka tā brāļameita sākusi saieties ar Kleju Felmon-tu. Bleikam pret to nebija nekādu iebildumu, kaut arī Felmonts vecākais viņam diez ko nepatika. Taču tad Baks Felmonts pats ieradās pie Bleika un kategoriski paziņoja:

- Leslijai jābeidz tikties ar Kleju!

Bleiku šāda prasība pārsteidza, un viņš savukārt atbildēja, ka Leslija vairs nav mazais bērns, turklāt viņai ir tēvs, pie kura Baks lai arī griežas, ja tam ir kādas pretenzijas pret Kleja izredzēto.

- Es nevaru par to runāt ar Benu! Nevaru!- Baks iesaucās, vēl vairāk pārsteigdams Bleiku.

- Kāpēc gan ne? Jūsu bērnu laulības taču skar tieši tevi un Benu!

- Tur jau tā nelaime!- Felmonts beidzot atklāja kārtis. - Es nekad nebūtu par to runājis, taču liktenis ar mani ir izspēlējis ļaunu joku — tavai brāļameitai ir mīlas sakars ar savu miesīgo brāli!

- Es nesaprotu... — Bleiks apjuka. — Lūdzu, paskaidro, — ko tu ar to domā?

- Kas gan tur ko skaidrot?— Baks drūmi sacīja. — Ja es saku, ka viņi ir brālis un māsa, tas nozīmē, ka Klejs nav mans dēls. Viņa īstais tēvs ir Bens!

- Vai tu to skaidri zini?

— Kā to lai pasaka... - Baks meklēja vārdus. — Kad Emīlija sāka gaidīt Kleju, es ilgstoši biju šķirts no ģimenes, un tieši tad viņai bija šis romāns ar Benu. Viņa pati man atzinās, un es tai piedevu. Bet tagad tas viss nāk gaismā tik drausmīgā veidā...

Bens sākumā liedzās un apgalvoja, ka nelaiķe Emīlija nekad viņam par kaut ko tamlīdzīgu nav bildusi ne pušplēstu vārdu.

— Toties viņa visā ir atzinusies Bakam, - Bleiks sacīja.

— Felmonts melo, lai man atriebtos!

— Nedomāju vis!— Bleiks iebilda. — Manuprāt, viņš ļoti pārdzīvo, ka tā ir noticis.

— Nu, bet ko lai es daru? Es taču nevaru to tā uzreiz pateikt Leslijai. Un arī ar Kleju es nevaru par to runāt, pirms man nav pierādījumu, iedomājies, cik smieklīgs es būšu, ja mēģināšu kaut ko tādu viņam apgalvot.

Galu galā Bieikam nācās pašam tikties ar Kleju un lūgt viņu atteikties no Leslijas.

— Es viņu mīlu! - Klejs atbildēja. - Bet mans tēvs melo! Viņš redz, ka beidzot esmu laimīgs, un par katru cenu grib izdarīt kādu nekrietnību.

Nekas nenoskaidrojās arī Kleja sarunā ar Baku, jo Felmonts vecākais lādēja visus Keringtonus, tā izraisot vēl lielākas aizdomas, ka viņš melo.

— Tu to visu izdomāji tikai tāpēc, lai es nesaradotos ar Keringtoniem?— Kiejs sašutumā bija gatavs uzbrukt tēvam ar dūrēm.

— Nu, un ko tu man vari padarīt? Nogalināt?- Saniknotais Baks arī vairs nevaldījās. — Tāpēc jau nekas nemainīsies! Tava līgava tik un tā būs tava māsa!

Nezinādams, ko iesākt, Kiejs sāka izvairīties no Leslijas, taču viņa to sameklēja un apbēra nepelnītiem pārmetumiem.

— Tu mani nekad neesi mīlējis! Krāpnieks! Gļēvulis! Nožēlojamā radība!

Lai kaut cik attaisnotos Leslijas acīs, Klejs bija spiests viņai pateikt patiesību.

— Ak Dievs!- viņa izmisusi iesaucās un, nespēdama valdīt asaras, metās projām.

- Pagaidi! Neaiaejl- Klejs iesaucās, taču Leslija jau bija Ieslēgusi automašīnas motoru. Viņa steidzās noskaidrot .ittiecības ar tēvu.

- Kā tu varēji to noklusēt, zinādams, ka es satiekos ar Kleju? -viņa Benam pārmeta.

- Es gribēju tev pateikt... — Bens mēģināja taisnoties. -Pastāstīt, ka mēs ar Kleja māti kādreiz bijām tuvi... Bet tikai to! Es nepavisam neesmu pārliecināts, ka Klejs ir mans dēls...

- Bet kāpēc tad tu nepateici?

- Es baidījos, ka atkal tevi pazaudēšu... — Bens vaļsirdīgi atzinās.

- Tieši tavas klusēšanas dēļ ir noticis tas, no kā tu baidijies, -esmu mīlējusi savu brāli... Un tu pie tā esi vainīgs! Es tevi ienīstu!— Leslija viņam ļauni uzsauca. - Nekad vairs nerādies man ne tuvumā! Aizmirsti, ka tev ir bijusi meita!

Taču Klejs nespēja samierināties arto, ka tam jāzaudē Leslija, un viņš piespieda abus — Baku un Benu nodot analīzei asinis, lai noteiktu paternitāti. Taču analīzes rezultāti neko nenoskaidroja — Kleja tēvs tikpat labi varēja būt gan viens, gan otrs.

Tā kā patiesību noskaidrot nebija iespējams, Klejs nolēma doties projām no Denveras — uz Kanādu, Eiropu, vienalga kur, kaut vai pie paša nelabā...

Arī Bens gatavojās atstāt Denveru, taču Leslija, kura pēc šķiršanās no Kleja jutās pavisam vientuļa, lūdza, lai tēvs paliek.

- Esmu tev piedevusi, — viņa skumji sacīja.

- Paldies! - teica Bens, taču neizskatījās priecīgs. - Toties es pats sev nespēju piedot, tāpēc man tomēr jābrauc, kaut uz neilgu laiku...

Tā noslēdzās šis skumjais mīlestības stāsts, un Baks būtu varējis justies gandarīts, ja vien viņu nemocītu sirdsapziņas pārmetumi.

Ieslēdzies savā kabinetā, viņš tukšoja glāzīti pēc glāzītes un, mēlei metoties, izlūdzās piedošanu mirušajai Emīlijai.

- Es zinu — tu mani mīlēji. Un es nešaubos, ka Klejs ir mans dēls. Taču... Piedod man, Emīīij, es biju spiests samelot! Es nevarēju mierīgi uz to noskatīties un tikai izpildīju savu pienākumu. Keringtoni nekad vairs nelīdīs gultā pie Felmontiem!

Gatavošanās Ādama kāzām ritēja pilnā sparā, un Bleiks un Alekša bija nolēmuši viņam pasniegt visai savdabīgu kāzu dāvanu — oficiālu apliecību, ka viņi to adoptē, un tagad šo dokumentu vajadzēja steidzami sagatavot. Taču tas nebija vienīgais pārsteigums, ko Bleiks dēlam vēlējās sagādāt. Viņš uzaicināja Stīvenu un paziņoja, ka turpmāk naftas sabiedrības vadībā abiem brāļiem būs vienādas tiesības.

— Ceru - tu neiebildīsi?- viņš Stīvenam apjautājās.

— Protams, ne, — vecākais dēls atbildēja. — Es par to pat priecāšos, jo esmu nolēmis no Denveras aizbraukt.

Bleiks, tādu paziņojumu izdzirdis, nobāla.

— Kas tad nu atkal?- viņš noprasīja, jau nojauzdams, kāda būs dēla atbilde.

— Redzi, tēt, mūsu attiecības arSemiju Džo... Mēs norunājām, ka Denija dēļ dzīvosim zem viena jumta. Mēs nakšņojām katrs savā istabā... Taču Semijai Džo tāds stāvoklis bija nepanesams. Nesen viņa neizturēja un... Viņai vajadzīgs īsts vīrietis, ne tāds kā es... Vārdu sakot, no mūsu norunas nekas neiznāca...

— Bet kāpēc gan tev katrā ziņā jābrauc projām?

— Kā citādi lai es Denijam izskaidroju, kāpēc mēs nedzīvojam kopā?

— Zēnam tas, protams, būs trieciens, bet daudzi vecāki izšķiras... Tu ar viņu varēsi bieži tikties...

— Es jau mēģināju Denijam par to ieminēties, — Stīvens skumji sacīja - Bet tas ir velti... Mans dēls vēl irpārāk mazs. Nē.esviņam jau pateicu, ka uz kādu laiku aizbraukšu, tāpēc ka esmu dabūjis darbu citā pilsētā. Lai viņš kaut nedaudz aprod ar manu prombūtni.

Bleiks nezināja, kādu padomu dēlam dot, viņš tikai skumji apvaicājās:

— Un kas tagad notiks ar tevi pašu?

— Neuztraucies, tēt! Man pietiks spēka, lai saņemtos, — Stīvens viņam apņēmīgi atbildēja.

Saruna ar dēlu Bleiku ļoti uztrauca un apbēdināja. Viņš ilgi sēdēja savā kabinetā, to visu pārdomādams, tad piezvanīja Felonai, par kuru pēdējā laikā arī bija ļoti noraizējies.

— Tu vēl aizvien neesi paziņojusi, vai ieradīsies uz Ādama kāzām. Vai ar tevi viss kārtībā, meitiņ?

- Jā, tēt, paldies!- viņa dīvainā un neizteiksmīgā balsī atbildēja. — Taču atbraukt nevarēšu. Apsveic manā vārdā Ādamu un Danu...

- Pasaki — kas tev kaiš?- Bleiks vairs neslēpa savas

bažas.

- Nekas jauns nav noticis, tici man! Man vienkārši ir daudz neatliekamu pienākumu.

- Vai tiešām ar tevi viss kārtībā?- Bleiks atkārtoja savu jautājumu. - Vai tu esi vesela?

- Jā, tēt, neuztraucies!

Bleiks meitai neticēja un nolēma tūlīt pēc Ādama kāzām pats doties uz Losandželosu.

Gatavošanās svinībām norisinājās ļoti vērienīgi, jo šajā darbā bija iesaistījusies arī Alekša. Kristela ar nepatiku vēroja, kā Alekša saimnieko viņas mājā, visu pārveidodama pēc savas gaumes. Pa istabām klīda veseli pūļi Aleksas uzaicināto dizaineru, krāvēju un krāsotāju. Kristela, to vērodama, bija mēmās šausmās. Rosība pieklusa tikai vēlu vakarā.

Pašā kāzu priekšvakarā Kristela naktī viesistabā ieraudzīja svešu cilvēku. Svešinieks noslēpās aiz portjerām. Kristela bailēs sāka saukt palīgā. Saskrējušie kalpotāji atklāja, ka logs uz dārzu ir vaļā.

- Pārmeklējiet dārzu! - Bleiks apsardzes vīriem pavēlēja.

Tie izpildīja pavēli, taču cilvēku, kurš nezināmos nolūkos bija

ielavījies mājā, viņiem notvert neizdevās. Bleikam viņi varēja parādīt tikai breloku, ko bēglis bija pazaudējis, - metāla žetonu, kurā bija iegravēts burts“M".

Kristela ieteica zvanīt uz policiju, taču Bleikam šis notikums nelikās tik nozīmīgs, viņš tikai palūdza, lai apsardze rūpīgāk uzmana māju.

Tonakt nekas vairs neatgadījās, bet nākamajā dienā Keringtonu mājās ieradās jaunlaulātie un nepārredzams pulks kāzu viesu.

Ādams un Dana izskatījās tik laimīgi, ka daudzi neatkarīgi cits no cita atkārtoja vienu un to pašu: ‘Viņi ir kā radīti viens otram!* Kad atskanēja pirmās mūzikas taktis un līgavainis ar līgavu sāka virpuļot tradicionālajā kāzu valsī, Alekša piegāja pie Bleika.

— Vai neesi aizmirsis, ka pēc tradīcijas otrā deja jādejo līgavaiņa vecākiem?

— Vai tiešām? Paldies, ka atgādināji! Pagaidi mani tepat, -viņš teica un aizsteidzās pie muzikantiem.

— Ak Dievs! — Alekša bija aizkustināta, izdzirdusi melodiju, kuru viņi ar Bleiku kādreiz bija saukuši par savu. — Tu pasūtīji šo skaņdarbu! Vai tiešām tu spēj dejot tā pavadībā tagad, kad mēs vairs neesam pat draugi?

Bleiks klusēja, bet viņa klusēšana Alekšu saviļņoja vēl vairāk.

— Baidos, ka es tūlīt apraudāšos, - viņa atzinās.

— Nē, šīs skaistās acis vairs nenobirdinās nevienu asariņu! -Bleiks, kuram galantā kavaliera loma bija no tiesas iepatikusies, atbildēja.

Aleksai, tādus vārdus izdzirdušai, pat sajuka dejas solis.

— Tas ir pirmais kompliments, ko tu man esi pateicis kopš atgriešanās no Singapūras, - Alekša sacīja. Un viņas acīs patiesi sariesās negribētas asaras.

Pēc tam viņa dejoja ar Stīvenu un Ādamu, un tad pie tās pienāca Dekss un arī no savas puses pateica aizkustinošu komplimentu. Taču šoreiz viņa neraudāja, bet tieši otrādi — izturējās nicīgi un augstprātīgi un lika tam saprast, ka viņai nav vajadzīgi tā uzmanības apliecinājumi un tos pat uzskata par aizvainojošiem. Dekss pārmetoši nogrozīja galvu un skumji sacīja:

— Paskaties uz sevi spogulī, Alekša! Tur tu ieraudzīsi vientuļu sievieti, ap kuru vaida tukšums.

— Ej pie velna!- Alekša viņu rupji pārtrauca.

Deksa vārdi bija sāpīgi aizskāruši viņas patmīlību, taču visbriesmīgākā bija apziņa, ka viņam ir taisnība.

— Tu skumsti?- viņas pārdomas pārtrauca Dominika. - Jā, tā vienmēr mēdz būt savu bērnu kāzās. Toties es... — Viņa kautri nolaida acis, jo saprata, ka viņas izjūtas ir tieši pretējas Aleksas grūtsirdībai, un tomēr nespēja apslēpt savu prieku. - Bet es padevos romantiskajām noskaņām, kas dveš no šī burvīgā pāra, un... apsolījos Nikam Kimbolam kļūt par viņa sievu. Viņš ir ne vien sens Bleika draugs un partneris, bet arī ļoti jauks cilvēks.

— Tas tiešām ir«jauki! — Alekša viņai uzsmaidīja. — Apsveicu tevi!

Jaunums, ko bija pavēstījusi Dominika, Aleksas skumjas vērta vēl dziļākas, un, ātri atvadījusies no līgavaiņa un rīgavas, viņa atstāja svinību namu. Tikusi mašīnā, Alekša ļāva asarām vaļu. Ilgi krājušās, tās plūda straumēm, taču viņa turpināja dzīt mašīnu, neredzēdama ceļu.

Pēkšņs trieciens lika tai attapties. Šausmās iekliegusies, viņa saprata, ka mašīna lido no tilta tieši upē...

Bet Keringtonu namā svinības turpinājās, kaut arī jaunlaulātie jau bija aizbraukuši uz lidostu, lai dotos kāzu ceļojumā.

— Pacelsim glāzes par jums, dārgie viesi!- Bleiks, glāzi satvēris, aicināja, bet tieši tad zālē ielauzās bruņoti vīri maskās un pavēlēja visiem palikt savās vietās.

— Mazākā kustība — un es šaušu!— bandītu vadonis piedraudēja.

Kristelai balss likās pazīstama. Viņa jautājoši paskatījās uz Bleiku, un viņš, sapratis to bez vārdiem, uzmanīgi ieklausījās uzbrucēja balsī.

— Metjū?— Bleiks beidzot iejautājās, joprojām šaubīdamies, vai tas iespējams.

— Jā, Bleik, tu neesi kļūdījies! — uzbrucēju vadonis noņēma masku. — Esmu atgriezies pēc tā, ko tu man nozagi, - pēc Kristeias!

Kristīnīte, to izdzirdoši, sāka raudāt un cieši apskāva māti.

— Nebaidies, meitiņ, neviens jūs nešķirs!- Bleiks apņēmīgi sacīja.

— Vai viņš šaus uz mums? - Denijs Stīvenam klusi vaicāja, un Stīveris viņam skaļi - tā, lai dzirdētu arī Metjū Bleisdels, atbildēja:

— Nē. Es pazīstu Metjū. Kādreiz viņš bija labs cilvēks. Viņš nedarīs mums neko ļaunu.

Metjū tikmēr gribēja aizvest Kristelu, taču Bleiks neļāva.

— Vispirms tev nāksies nogalināt mani!

Bērni sāka skaļi raudāt, un barvedim beidzot uzdeva nervi.

— Aizvediet viņus visus uz oranžēriju un tur ieslēdziet!- viņš pavēlēja saviem līdzdalībniekiem. — Šeit paliks tikai Kristela,

Bleiks un viņa... - Metjū tomēr apžēlojās par Kristīnīti, kura negribēja atstāt vecākus.

- Tu velti pretojies, - viņš Bleikam sacīja. - Tava apsardzo ir atbruņota un telefons atslēgts.

- Metjū, blakusistabā ir dārglietas, - Bleiks mēģināja viņu uzpirkt, — domāju, ka tās tevi varētu interesēt...

- Jā, varētu jau uz tām paskatīties, - Metjū piekrita. - Bet lai tās atnes Kristela.

- Viņa neprot atvērt seifu, — Bleiks meloja, jo tam bija kaut kas padomā. — Tikai es varu dabūt dārglietas.

Metjū devās Bleikam Fdzi, bet Kristelu un meitenīti atstāja savu bruņoto vīru uzraudzībā.

Atvēris seifu, Bleiks no tā izņēma briljantu kaklarotu. Viņš cerēja, ka ar šo krāšņumu izdosies novērst Metjū uzmanību. TikSdz Metjū pasniedzās pēc rotas, Bleiks satvēra seifā noslēpto revolveri.

- Ak tā!- iesaucās saniknotais uzbrucējs un metās Bleikam virsū.

Kādu brīdi viņi cīnījās, tad Bleikam izdevās izšaut, tomēr lode neskāra Metjū. Izdzirduši šāvienu, atsteidzās citi uzbrucēji. Viņi piekāva Bleiku, sasēja viņu un ieslēdza kabinetā. Bet Metjū devās pie Kristelas, lai pierunātu viņu labprātīgi doties viņiem rīdzi.

Dekss tikmēr klusībā bija apsvēris visus iespējamos glābšanās variantus un izvēlējies, viņaprāt, vienīgo iespējamo. Viņš sacīja Stīvenam:

- Jūs taču ar Bleisdelu kādreiz bijāt labi draugi. Pasaki viņam, ka gribi tikties ar Bleiku, kuru mēģini pārliecināt, lai ļauj Kristelai iet.

Metjū uzķērās uz šīs makšķeres, un Bleiks, palicis vienatnē ar Kristelu, izstāstīja viņai, ko tie nolēmuši darīt.

- Tu, protams, vari atteikties, jo tas ir riskanti. Taču mums nav citas izejas. Es viņam apsolīšu lielu naudu it kā par to, ka ļauju tam tevi aizvest vienu — bez Kristīnes. Tad es viņam teikšu, ka tik lielas summas mājās nav un man tā jāaizņemas no draugiem. Droši vien viņš norīkos man līdzi kādu no saviem bruņotajiem vīriem, bet gan es atradīšu iespēju, kā sazināties ar policiju. Bet, kad es atgriezīšos, kāds no jums ar izdomātu iemeslu izsauks Metjū uz rietumu terases, kas atbrīvošanas operācijai ir vispiemērotākā, un tālāko paveiks policija...

Es darīšu visu^ ko tu teiksi! — Kristela sacija.

Kad viņi sava plāna pirmo daļu izklāstīja Metjū, viņš piekrita, ni il pieprasīja lidmašīnu, lai kopā ar Kristelu netraucēti varētu nl/lidot uz Peru.

Bleiks divu teroristu pavadībā atstāja māju, bet Leslija, kura neko nezināja par šo plānu, mēģināja savaldzināt vienu no bandītiem, bet, kad tas mēģināja viņu apskaut, izrāva viņam aiz jostas aizbāzto revolveri. Dekss, ieraudzījis Lesliju cīnāmies ar bandītu, metās viņai palīgā, taču Metjū, izdzirdis oranžērijā troksni, metās turp un izšāva uz Deksu...

Kad Bleiks, kuram tiešām bija izdevies nokļūt policijā, policistu pavadībā atgriezās, Keringtonu namā vairs neviena nebija. Vienīgi dārzā izdevās atrast asinīm noplūdušo Deksu.

- Viņš vēl ir dzīvs!- policists sacīja, uztaustījis vārus pulsa sitienus.

Deksu nogādāja slimnīcā, un, atguvis samaņu, viņš Bleikam pateica, kas noticis.

- Acīmredzot viņi nobijās, ka šāvienus var dzirdēt arī ārpus mājas un par uzbrukumu paziņot policijai, — Dekss izteica pieņēmumu.

- Vai no viņu savstarpējām sarunām nevarēja noprast, kurp viņi gribēja doties?

Galu galā Deksam izdevās atcerēties, ka Metjū bija nosaucis vārdu pirmos burtus - “El" un * B?.

- Elbī — tā mēs pēc viņa priekšvārdu pirmajiem burtiem esam iesaukuši manu mazdēlu, — Bleiks policistiem paskaidroja. — Taču kāds gan tam varētu būt sakars ar bērnu? Bet varbūt tas ir kaut kas cits? Ja nu runa bija par kādreizējo uzņēmumu 'Lankeršims -Bleisdels*?— Bleikam piepeši iešāvās prātā. — Tas ir pamests naftas tornis, kura īpašnieks reiz bija Metjū.

Viņa pieņēmums izrādījās pareizs. Piebraukuši pie torņa, tie atklāja pazīmes, kas liecināja par teroristu klātbūtni. Policisti ielenca celtni, kurā Metjū turēja ķīlniekus.

- Bleisdel! Padodieties!- policijas virsnieks sauca skaļrunī.

Atbildes vietā teroristi atklāja juceklīgu uguni. Tad Bleiks,

paņēmis skaļruni, pats lūdza Metjū atbrīvot ķīlniekus, un uz brīdi šāvieni pieklusa. Tad no ēkas iznāca Sēmi ja Džo, lai paziņotu Metjū prasības.

— Bleik, viņš vēlas ar tevi runāt tur, iekšā. Ja tu palīdzēsi tam aizbēgt uz Peru, viņš ir ar mieru pārējos atbrīvot.

Ne mirkli nevilcinādamies, Bleiks iegāja ēkā, bet Metjū savukārt atbrīvoja visus ķīlniekus, paturot tikai Kristelu.

— Kāpēc tu neatbrīvoji arī viņu ?- Bleiks bija sašutis.

— Vai tad tu viņu man neatdevi?- Metjū likās pārsteigts. -Un arī Kristela taču bija ar mieru!

— Nē!- viņa iekliedzās, nespēdama izturēt tādu sasprindzinājumu.

— Tātad jūs abi mani tikai mānījāt?— Metjū atkal iezvērojās niknumā. — Nu labi, jūs paši izlēmāt savu likteni!— un, pievienojis laika degli dinamītam, viņš lēnām kāpās uz durvīm, cerēdams, ka paspēs izkļūt no ēkas, pirms nograndīs sprādziens

Nezinādami, kas norisinās ēkas iekšienē, policisti turēja uz grauda visas izejas. Tad pēkšņi lielā ātrumā piejoņoja mašīna, un no tās izlēca kāds satraukts vīrs.

— Es redzēju to zelli pa televizoru! — viņš policistiem uzsauca — Šodien viņš manā veikalā nopirka veselu lērumu dinamīta.

— Ko?! — iesaucās Stīvens, nejauši izdzirdis viņa vārdus. Ne mirkli nevilcinādamies, tas metās atpakaļ ēkā.

Durvīs viņš saskrējās ar Metjū un, ieraudzījis viņam rokās vadu, tūlīt saprata, ko tas grib darīt.

— Tēt, ar viņu es tikšu galā! - Stīvens uzsauca un metās virsū Metjū. — Nekavējoties pārcērt vadu!

Metjū, nespēdams izrauties no Stīvena tvēriena, izšāva uz Bleiku, taču Bleiks krizdams tomēr vēl paspēja atvienot vadu. Metjū tikmēr notrieca Stīvenu no kājām un notēmēja uz viņu ar pistoli.

— Dēliņ!— iesaucās ievainotais Bleiks. Metjū spēji pagriezās uz viņa pusi, grasīdamies vēlreiz izšaut.

Tad Stīvens paķēra dunci, kas mētājās uz grīdas un acīmredzot piederēja kādam no teroristiem, un ietrieca to Metjū mugurā.

— To nu gan es no tevis negaidīju, Stīven... — Metjū pirms nāves vēl paspēja pateikt.

— Ak Dievs! Es viņu nogalināju! - Stīvens saķēra galvu. — Es nogalināju cilvēku!...

36. nodala

VISI šie šausmīgie notikumi, ko nācās pārdzīvot Keringtonu ģimenei, Alekšu šoreiz neskāra. Viņa pati bija nonākusi ne mazākās briesmās. Ar mašīnu iegāzusies upē, viņa būtu noslīkusi, ja kāds svešinieks, kurš redzēja nelaimes gadījumu, nebūtu steidzies tai palīgā. Viņš izvilka Alekšu no ūdens un aizveda uz slimnīcu, kur tai vajadzēja pavadīt vairākas dienas.

Tikusi no slimnīcas ārā, viņa netaupīja pūliņus, lai atrastu noslēpumaino glābēju. Tas izrādījās kāds Šons Rovens - jauns un glīts vīrietis, kurš Alekšu savaldzināja ne jau sava glītā izskata dēļ, — daudz vairāk viņu ieintriģēja viņa neatkarīgais, pat spītīgais raksturs. Jau sen ar Alekšu neviens nebija runājis tik nekaunīgi kā šis puisis. *Tas, ka es jūs izvilku no upes, vēl nedod jums tiesības mani vajāt. Turpmāk brauciet tam tiltam apkārt ar fīkumu, citādi nākamreiz, zinādams, ar ko tas var beigties, es varbūt nemaz neapturēšu mašīnu. ”

Jebkura sieviete par tādu izrunāšanos būtu noskaitusies, bet tikai ne Alekša. Šona izaicinošā izturēšanās viņu iekairināja vēl vairāk, un tā ņēma talkā visu savu izdomu, lai iekarotu spīvā jaunā cilvēka labvēlību.

Šonam piederēja neliela kinostudija, un visu savu laiku viņš pavadīja tur, bieži vien turpat arī pārnakšņodams. Alekša noiēma to izmantot.

Reiz vēlu vakarā, kad Šons studijā bija viens, pie durvīm piezvanīja, un, tās atvēris, viņš ieraudzīja trīs viesmīļus, kuri, pieklājīgi pastūmuši malā saimnieku, ieripināja telpā galdiņus ar izmeklētām uzkodām, svecēm un šampanieti.

— Ko tas nozīmē? - Šons pārsteigts iesaucās un tajā pašā brīdī ieraudzīja Alekšu visā spožumā - vakartērpā ar briljantiem.

- Pieticīgas vakariņas diviem, - viņa paskaidroja, apveltīdama Šonu ar tik apburošu smaidu, pret kādu pat viņš bija bezspēcīgs.

Ar šo efektīvo ielaušanos sākās viņu galvu reibinošais romāns, kas attīstības straujumā pārspēja visus līdzšinējos Aleksas rekordus. Nakti viņi pavadīja studijā, bet no rīta Alekša Šonam piedāvāja tik vilinošu darbu "Kolbiju korporācijā*, ka viņš nespēja atteikties. Vēl pēc dažām dienām Šons pārcēlās uz Aleksas apartamentiem un drīz vien kļuva pilnīgi neaizstājams kā mīlestībā, tā biznesā.

Šai romantiskajai dēkai tomēr bija nevēlamas sekas - Alekšu neizvirzīja par gubernatora amata kandidāti, lai gan pirms tam viss jau bija norunāts un tā bija rūpīgi gatavojusies priekšvēlēšanu kampaņai. Tāda negaidīta izgāšanās Alekšu ļoti aizskāra, taču visaizvainojošākais bija tas, ka viņas vietā par gubernatora amata kandidātu izvirzīja Bleiku.

— Es nepieļaušu, ka viņu ievēl! - Alekša Šonam neslēpa, cik viņai tas svarīgi. — Vienalga kādiem līdzekļiem man jāpanāk, lai viņš vēlēšanās piedzīvo sakāvi. Turklāt es balotēšos kā neatkarīgā kandidāte! Bet tu būsi manas vēlēšanu kampaņas menedžeris!

Atšķirībā no Aleksas Bleiks nepavisam nebija domājis izvirzīt savu kandidatūru, taču štata ietekmīgākie dūži viņu tomēr pierunāja balotēties. Par savas priekšvēlēšanu kampaņas vadītāju Bleiks uzaicināja Stīvenu, taču tas atteicās, jo viņu vēl aizvien māca depresija, - viņš nespēja samierināties ar domu, ka ir nogalinājis Metjū, kaut arī tobrīd tā bija vienīgā izeja. Dēla atteikums Bleiku ļoti sarūgtināja. Pēc tam viņš ar tādu pašu lūgumu griezās pie Džefa, kurš kopā ar Felonu bija atgriezies Denverā.

Arī viņu abu negaidītā pārrašanās Bleikam sagādāja raizes, jo meita viņam likās nomākta un neparasti noslēgta. Visi Bleika mēģinājumi noskaidrot, kas Felonai kaiš, atdūrās kā pret sienu, un viņš pat runāja par to ar Alekšu, lai gan abu attiecības vēlēšanu konkurences dēļ bija ļoti saspīlētas. Arī Alekša no savas puses mēģināja ar meitu atklāti izrunāties, taču viņas pūliņi bija tikpat velti.

Ar Felonu norisinājās kaut kas pavisam dīvains. Jau pirms atgriešanās Denverā tā piepeši bija pazudusi no mājām. Viņu bezsamaņas stāvoklī atrada tuksnesī. Mašīnas motors bija kārtībā. Kas viņai ceļā bija atgadījies un kā viņa vispār bija nonākusi tuksnesī, Felona nespēja atcerēties. Džefs noraizējies lūdza, lai tā griežas pie kāda laba psihiatra, bet Felona vīram atbildēja:

— Ārsts, kas mar\var palīdzēt, ir tikai Denverā. Tāpēc es gribu pārcelties uz turieni.

Pēdējā laikā Džefs jau bija pieradis pie sievas dīvainībām, tāpēc viņš neiebilda un, tikko viņi bija atgriezušies Denverā, pats aizveda Felonu pie psihoterapeita, uz kuru Felona lika lielas cerības. Ja Džefs būtu painteresējies sīkāk, viņš drīz vien būtu uzzinājis, ka doktors Periss ir pazīstams kā speciālists, kas sniedz palīdzību cilvēkiem, kuri apgalvo, ka tiem ir bijuši kontakti ar... citplanētiešiem.

Taču Džefs nepainteresējās, un tāpēc viņu pārņēma šausmas, kad pēc doktora ieteikuma Felona vīram beidzot pastāstīja, ko piedzīvojusi tuksnesī.

— Motors piepeši noslāpa, un es mēģināju sazvanīt tehniskās palīdzības staciju. Taču arī radiotelefons nedarbojās. Un tad mani apžilbināja neiedomājami spoža gaisma... Es aizmiedzu acis un, kad es tās atvēru, netālu no mašīnas ieraudzīju — jā, nemaz nebrīnies! — ieraudzīju kosmosa kuģi un bailēs metos no tā bēgt. Taču mani kāds it kā apturēja. Es atskatījos un ieraudzīju viņu... Viņš pamāja man ar roku, un es pati labprātīgi gāju tam pretī. Manas bailes bija pilnīgi pagaisušas. Mani bija pārņēmis miers un drošības sajūta. Bet, kad mēs pacēlāmies virs zemes, es izjutu sajūsmu, gaviles!...

— Ak Dievs!- nespēdams vairs klausīties tālāk, Džefs iesaucās. — Tu esi slima, Felon!

— Es jau domāju, ka tu mani noturēsi par jukušu, - Felona apvainojās. - Bet doktors Periss uzstāja, lai es tev visu izstāstu...

— Piedod! Es klausos. Un tu atceries, kas notika pēc tam?

— Tikai atsevišķus fragmentus, - Felona ar nožēlu sacīja - Viņi mani pētīja... Dūra ar tādām kā adatām vai šļircēm... Tas bija baigi!

— Bet tu taču teici, ka biji sajūsmā!- Džefs atgādināja.

— Man bija divējādas izjūtas — reizē šausmas un sajūsma.

— Man šķiet, ka tu vienkārši apmaldījies tuksnesī, — Džefs secināja. — Un redzēji mirāžu.

— Un tomēr tu domā, ka esmu zaudējusi prātu....

— Nē taču, nē, — Džefs apgalvoja, kaut gan īstenībā viņam bija tieši tādas aizdomas un teiktais neizskanēja diez cik pārliecinoši.

Atgriezies no kāzu ceļojuma un uzzinājis, ka tēvs par savas priekšvēlēšanu kampaņas vadītāju izvēlējies Džefu, Ādams jutās aizskarts. "Stīvenu un Felonu viņš vienmēr izvirza pirmajā vietā, jo viņu bērnos saskata savus mantiniekus, • Ādams sarūgtināts prātoja un jau nez kuro reizi Danai atgādināja, ka gribētu, lai pēc iespējas drīzāk pasaulē nāk arī viņu bērniņš.

- Tu taču zini, arī es to vēlos, — viņa atbildēja. - Tomēr grūtniecība neiestājas...

— Tad dosimies pie ārsta un noskaidrosim, kāds tam iemesls, un, ja nepieciešams, ārstēsimies! — Ādams bija neatlaidīgs.

Dana, bailēs drebēdama, devās pie ārsta un, kad ārsts apstiprināja tās ļaunākās aizdomas, pavisam zaudēja dūšu, jo negribēja Ādamam atklāt savas neauglības īsto iemeslu: viņa baidījās karsti mīļoto vīru vēl vairāk apbēdināt.

Danas noslēpums iesniedzās tālā pagātnē, tajos laimīgajos laikos, kad viņi ar Ādamu vēl bija tikai pusaudži. Reiz viņi bija satikušies un, aizmirsuši par visu, ļāvuši jūtām vaļu, jo Dana jau toreiz bija Ādamu mīlējusi. Drīz vien Ādams bija aizbraucis, bet Dana bija spiesta iztaisīt abortu.

Kad tagad pēc daudziem gadiem viņi atkal bija satikušies un senā mīlestība bija iekvēlojusies ar jaunu sparu, Dana nebija to gribējusi aptumšot ar skumjām atmiņām.

Ādams tomēr nespēja samierināties ar domu, ka viņam nekad nebūs bērnu, un, pārvarējis neērtības sajūtu, viņš Danai ieminējās, ka pie bērna var tikt, arī izmantojot māti donoru. Dana šādam priekšlikumam piekrita, jo par katru cenu vēiējās saglabāt ģimeni un Ādama mīlestību.

Danas atbalstīts un iedvesmots, Ādams ar sievu nekavējoties devās uz medicīnas centru, kur viņus iepazīstināja ar iespējamo donori — Kārenu Atkinsoni.

Ieraudzījusi šo sievieti, Dana sajuta asu greizsirdības dzēlienu sirdī, jo Kārena bija ļoti skaista un pievilcīga... Ādamam viņa tūlīt iepatikās, bet Dana vēlējās tikai vienu — steigšus vest projām savu vīru no šīs sievietes. Tomēr viņa savaldījās, jo apzinājās, cik bezcerīga ir tās situācija.

Kārena tikmēr paskaidroja, kāpēc uzņēmusies tādu riskantu soli kā mākslīgā apaugļošana, bērna iznēsāšana un dzemdēšana, lai pēc tam jaundzimušo atdotu tēvam un viņa neauglīgajai sievai.

- Vīrs mani pameta ar diviem maziem bērniem, un mums nav no kā dzīvot, jo es neko neprotu. Es agri apprecējos un nekādu profesiju neiemācījos... Toties bērni man ir burvīgi! Kad jūs viņus ieraudzīsiet, vairs nešaubīsieties...

Viņai bija taisnība - bērni patiesi bija ļoti jauki, un gan Ādams, gan Dana par viņiem bija sajūsmā. Ādams ar mierīgu sirdi nodeva spermu mākslīgajai apaugļošanai, un drīz vien Kārena bija gaidībās.

- Mums viņai kaut kas jāuzdāvina!- aplaimotais Ādams sacīja un rādija Danai briljantu auskarus, ko bija nopircis Kārenai. - Domāju, ka tie viņai ļoti piestāvēs.

Dana piekrītoši pamāja un pūlējās vīram neatklāt, cik ļoti to ir aizvainojis, jo viņai vēl nekad nebija pasniedzis tik dārgu dāvanu.

Alekša kopā ar Šonu bija tā iegrimusi vēlēšanu kampaņas pasākumos, ka savus bērnus pavisam bija pametusi novārtā. Tai nebija laika iedziļināties viņu problēmās. Reizēm viņa pa ausu galam dzirdēja tikai šādas tādas baumas - Felonas un Džefa laulība esot uz iziršanas robežas, Stīvens tagad uzņēmies tēva firmas vadību, lai Bieikam būtu brīvas rokas priekšvēlēšanu sacensībās, Ādama ģimenē drīzumā it kā gaidāms mazulītis...

Pret Ādamu Alekša izjuta zināmus sirdsapziņas pārmetumus, jo pēc Šona ieteikuma bija viņu atbrīvojusi no visiem atbildīgajiem pienākumiem "Kolbiju korporācijā*. Šons apgalvoja, ka tas tikai nākšot Ādamam par labu, jo viņam vairs nevajadzēšot žonglēt starp tēvu un māti, kuru attiecības bija sevišķi saasinājušās sakarā ar nežēlīgo priekšvēlēšanu konkurenci.

Ādams tomēr nespēja noslēpt, ka Aleksas rīcība viņu ir dziļi aizvainojusi un modinājusi rūgtumu pret māti, kaut arī atklāti viņš neko nepārmeta. Toties Alekšu pašu tas reizēm tomēr nomāca. “Nu nekas, " viņa prātoja. 'Kad kļūšu par gubernatori, es nokārtošu attiecības ar Ādamu un ne tikai ar viņu — tad es beidzot pievērsīšos saviem bērniem. *

Tādējādi Alekša pati bija veicinājusi to, ka bērni saliedējās ap Bleiku un gaidāmajās vēlēšanās nostājās tēva pusē, bet viņa palika viena. It visā tai vajadzēja paļauties vienīgi uz Šonu.

Viņas priekšvēlēšanu taktika balstījās uz to, ka tā visiem iespējamiem un neiespējamiem līdzekļiem centās vēlētāju acīs sakompromitēt Bleiku. Bleiks, piemēram, savā programmā paziņoja, ka ir nodomājis atpirkt rūpniekiem septiņdesmit akru lielu mežu masīvu un ierīkot tur nacionālo parku. Likās, ka tā ir nevainojama iecere, kura nekādi nevarētu izraisīt vēlētāju protestu. Taču Alekša šo problēmu aplūkoja no citas puses, apsūdzot Bleiku lētā popūlismā.

— Ja šī zeme netiks rūpnieciski izmantota, — ar visu sev raksturīgo degsmi viņa skaidroja televīzijas pārraidē, - štats zaudēs milzīgu daudzumu darbavietu. Ekoloģija ir laba lieta, taču no svaiga gaisa vien paēdis nebūsi! Pēc šīs uzstāšanās Aleksai uzradās milzum daudz piekritēju, bet prese izvērsa vētrainu diskusiju par to, vai štatam ir vai nav vajadzīgs nacionālais parks. Sabiedriskā doma jau gandrīz sliecās uz Aleksas pusi, un viņa ar Šonu jau paspēja nosvinēt uzvaru, bet tad daudziem par pārsteigumu televīzijā uzstājās pats Artūrs Vitkombs - mežu masīva īpašnieks - un pastāstīja par savu neseno sarunu ar Bleiku Keringtonu.

— Viņš man atgādināja, — Vitkombs stāstīja, — ka mūsu tēvi kādreiz bija kompanjoni un sapņoja saglabāt saviem pēctečiem Kolorādo zemi visā tās pirmatnējā skaistumā. Lai arī viņu bērni un bērnu bērni varētu priecāties par šo skaistumu. Un mūsu tēvi tiešām turēja doto vārdu, tiem izdevās saglabāt milzīgu mežu masīvu, kaut arī viņi bija darījumu cilvēki un labi saprata, ka bez daļējas meža izciršanas tomēr neiztiks. Taču tagad tas tiek izcirsts tādos apmēros, ka ir pienācis pēdējais laiks meža aizsardzībā iesaistīt valsts dienestus un izveidot Kolorādo rezervātu! Šajā ziņā Bleikam ir taisnība. Atzīstos, pēc viņa uzstāšanās man kļuva kauns par sevi, un es pieņēmu galīgo lēmumu. Tāpat kā mūsu tēvi, arī mēs ar Bleiku esam kļuvuši par kompanjoniem, kuriem kopīgi piederēs rezervāts!

Aleksai tas bija iznīcinošs trieciens, taču arī tas vēl nebija viss - viņas sakāve bija pilnīga, jo tūlīt pēc Vitkomba uzstājās

Bleiks un piedāvāja sociālās aizsardzības programmu tiem, kuri mežizstrādes pārtraukšanas dēļ zaudēs savas darbavietas.

Pret tādu gājienu Aleksai vairs nebija pretargumentu, tomēr viņa vēl joprojām nevēlējās padoties.

— Mums kaut kas jāizdomā!- viņa sacīja Šonam. - Ja man neizdevās viņu uzveikt godīgā cīņā, esmu gatava uz blēdību. Pameklē savā studijā, pārbaudi vecos kino un video materiālus, kur Bleiks iemūžināts dažādās situācijās. Nevar būt, ka mums neizdosies samontēt kādu skandalozu sižetiņu!

Vairākas dienas Šons pavadija savā studijā un tad Aleksai nodemonstrēja savu centīgo pūliņu augli.

— Brīnišķīgi!— Viņa staroja. — Tu esi ģēnijs! Tu esi mans vienīgais glābiņš! Un es tevi mīlu!

— Tādā gadījumā man šķiet, ka esmu pelnījis mazu atpūtu, — viņš smaidīdams sacīja. — Kaut uz vienu dienu dosimies kaut kur projām — kalnos vai pie jūras, vienalga, kur. Aizbrauksim uz pavisam nomaļu vietu, kur būsim divi vien un neviens mūs netraucēs.

Alekša ar sajūsmu atbalstīja šo priekšlikumu. Viņi devās uz kādu nomaļu ciemu visai gleznainā vietā, un Alekša, būdama mirkļa noskaņojuma varā, izteica vēlēšanos vietējā baznīciņā ar Šonu salaulāties. Šons neiebilda, un Denverā viņi jau atgriezās kā likumīgi laulātie draugi.

Tagad varēja padomāt par to, kā visizdevīgāk Bleikam pasniegt sagatavoto pārsteiguma 'dāvaniņu’.

— Kā būtu, ja mēs šo filmu parādītu labdarības tirdziņā, ko ik gadus rīko Kristela?- Aleksai iešāvās prātā vilinoša doma. — Šajā tirdziņā savāktie līdzekļi tiek izmantoti onkoloģiskā centra uzturēšanai, tāpēc daudzi ietekmīgi cilvēki uzskata par savu pienākumu piedalīties šajā akcijā. Tā mums būs vispiemērotākā auditorija

Šons atbalstīja šo nodomu un parūpējās, lai, Kristelai nezinot, tirdziņa rīkotāji programmā iekļautu arī šīs filmas nodemonstrēšanu.

— Tas būs patīkams pārsteigums mūsu nākamajam gubernatoram, - viņš menedžerim apgalvoja, - jo filmā parādīts, kā Keringtona kungs labdarības nolūkos apmeklē onkoloģisko centru.

Lai nebūtu nekādu šaubu, Šons menedžerim filmu pat nodemonstrēja un, kad viņš bija ar mieru to iekļaut programmā, apmainīja kaseti.

Ieraudzījusi viesu vidū Alekšu un Šonu, Kristela tūlīt nojauta kaut ko nelāgu. Un priekšnojauta izrādījās pareiza.

Pašā tirdziņa kulminācijas brīdī rīkotāji paziņoja, ka tiks demonstrēta filma Kristela metās uz aparātu telpu, taču bija jau par vēlu — filmas demonstrēšana jau bija sākusies. Kristela nedaudz nomierinājās, kad ieraudzīja, ka uz ekrāna Bleiks ar ārstiem runā par klīnikas vajadzībām. Pēc tam parādījās kadri ar Bleiku palātā — viņš slimniekiem pasniedza dāvanas.

Bet tad pēkšņi slimnīcas palāta pārvērtās par gluži ko citu, kam ar klīniku nebija nekāda sakara, bet ārstu un slimnieku vietā parādījās... prostitūtas.

— Tas taču bordelis!— menedžeris iesaucās un pārtrauca filmas demonstrēšanu.

Zālē izcēlās neiedomājams skandāls. Daudzi saprata, ka tas ir kaut kāds pārpratums, faktu sagrozījums, taču bija arī tādi, kas par Bleika rīcību bija ļoti sašutuši.

Keringtonu ģimenē šis notikums izraisīja lielu satraukumu ar tālejošām sekām. Džefs paziņoja, ka viņam vairs nav tiesību vadīt Bleika priekšvēlēšanu kampaņu, jo viņš ir pieļāvis nepiedodamu nevērību — paļāvies uz tirdziņa rīkotāju un pats nav noskatījies filmu pirms tās demonstrēšanas. Feiona, sapratusi, no kuras puses vējš pūš, devās pie Aleksas un skaidri un gaiši viņai noprasīja, vai šī skandāla vaininiece ir viņa. Alekša, protams, visu noliedza, un Feiona tā arī palika neziņā.

Toties Kristela devās uz meitu māju, cerēdama, ka viņai izdosies pierunāt tās īpašnieci uzstāties televīzijā un atspēkot apmelojumu.

— Jūs taču labi atceraties, kāpēc mans vīrs pie jums bija ieradies! Tam nebija nekāda sakara arto, ko ieraudzīja skatītāji.

Publiskā nama turētāja, protams, atteicās palīdzēt, jo Šons viņai bija labi samaksājis. Tad Kristela lūdza, lai tai pārdod filmu par jebkuru — pat visaugstāko cenu. Taču atkal saņēma atteikumu.

— Nu labi, — Kristeia pirms aiziešanas sacīja, — kāds šeit ir uzfilmējis Bleiku, un es domāju, ka ari citiem jūsu klientiem būs nepatīkami apzināties, ka jebkurā brīdi viņi var kļūt par šādas filmēšanas upuriem.

No meitu mājas Kristeia nebrauca vis uz mājām, bet devās uz lingvistikas centru. Un jau dažas stundas vēlāk viņa uzstājās televīzijā.

— Uzskatu par savu pienākumu palīdzēt savam vīram, kurš ir nelietīgi apmelots...

— Ko gan viņa uzodusi?- Alekša, kopā ar Šonu skatīdamās televīzijas ziņas, kļuva nemierīga.

— Neko! — šons nevērīgi atbildēja. - Tūlīt sāks klāstīt, cik viņai stipra ģimene un uzticīgs vīrs.

Bet Kristeia tikmēr turpināja:

— Mēs nodevām ekspertīzei filmu, kurā mans vīrs uzfilmēts publiskajā namā. Tā kā skaņa bija nodzēsta, man nācās griezties pie Džefrija Eimsa kunga - lingvistikas speciālista, kurš spēj nolasīt vārdus pēc lūpu kustībām. Esiet tik laipns, doktor, atkārtojiet dialogu, kas notika starp manu vīru un publiskā nama īpašnieci!

Un Eimss sāka lasīt:

— 'Jūs esat mums parācfijis lielu godu, Keringtona kungs. Vai vēlaties aperatīvu?"

“Nē, paldies! Esmu ieradies pie jums kādā manai ģimenei ļoti svarīgā jautājumā. Es uzzināju, ka jūs bijāt lieciniece ugunsgrēkam, kurā gāja bojā mana māte... “

— Pietiek! Es vairs nespēju to klausīties!- Alekša histēriski iesaucās un izslēdza televizoru.

37. nodala

»

SKANDĀLS ar kinofilmu, ko Alekša tik visgudri bija noorganizējusi, pavērsās pret viņu pašu un tikai pavairoja Bleika izredzes, kura popularitāte neiedomājami cēlās. Taču Alekša vēl nedomāja noiet no priekšvēlēšanu sacensību distances, cerēdama sāncensi apsteigt kādā no nākamajiem pagriezieniem. Taču pagaidām jānokārto attiecības ar bērniem, kuriem vēl aizvien bija pamatotas aizdomas, ka netīro intrigu pret tēvu ir sarīkojusi tieši viņa.

Vispirms Alekša uz vakariņām ielūdza Felonu.

- Ceru, ka tagad tu saproti, ka uz tādu nelietību, kādu pret Bleiku sarīkojuši viņa ienaidnieki, es neesmu spējīga?

Felonai ļoti gribējās ticēt, ka māte tiešām nav vainīga, un viņa lūdza Aleksai piedošanu par savām nesenajām aizdomām. Alekšu meitas draudzīgā attieksme ļoti aizkustināja, un tā sāka iztaujāt Felonu par tās sarežģījumiem ar Džefu.

— Nekautrējies, pasaki man! Varbūt es varēšu tev palīdzēt.

Felona pirms došanās pie mātes atkal bija ļoti nopietni

sastrīdējusies ar Džefu un pat pieprasījusi šķiršanos, tāpēc bija priecīga tuvam cilvēkam izkratīt sirdi.

— Pēdējā laikā Džefs mani vairs nemaz nesaprot. Viņu kaitina tas, ka bieži jūtos nevesela, un, atklāti sakot, viņš mani uzskata par prātā jukušu. Tagad viņš gandrīz nemaz neuzturas mājās — apgalvo, ka esot ļoti aizņemts, bet es zinu, ka tā ir tikai aizbildināšanās. Nesen iegāju viņa birojā un ieraudzīju to skūpstāmies ar Lesliju.

- Varbūt tas bija tikai draudzības apliecinājums, - Alekša sacīja.

— Nē, māt, viņiem ir mīlestības sakars. Es to sen esmu pamanījusi. Tas sākās tūlīt pēc mūsu atgriešanās Denverā. Un, taisnību sakot, Džefs jau arī to nenoliedz.

- Ar šķiršanos tu tomēr nesteidzies!- Alekša meitai piekodināja, un, kad Felona bija projām, piezvanīja Leslijai, uzaicinādama uz tikšanos.

Leslija Aleksai paskaidroja, ka viņas meita stipri pārspīlē, nosaukdama tās attiecības ar Džefu par mīlestības sakaru.

- Tā tikai tāda nenozīmīga epizode, - viņa bez kautrēšanās paskaidroja

— Tad jau tev nebūs grūti to pārtraukt, - Alekša pārgāja uzbrukumā. — Bet, lai tev ar Džefu darbā vairs nevajadzētu satikties, uzaicinu tevi pārnākt uz manu firmu - es tev maksāšu divreiz vairāk.

Praktiskā Leslija nespēja atraidīt tik kārdinošu priekšlikumu un apsofijās likt Džefu mierā.

Ar spēka paņēmieniem nokārtojusi meitas likteni, Alekša pievērsās Ādamam. Taču, ieradusies tā mājās, viņa tur atrada tikai Danu.

- Un Ādams? Vai tad viņš nevēlējās mani redzēt? -nespēdama apslēpt aizvainojumu, Alekša apvaicājās.

- Viņam šodien svarīga tikšanās ar... - Dana sastomījās, nevēlēdamās pieminēt Kārenas vārdu, — ... ar kādu cilvēku.

Nojautusi, ka arī šajā ģimenē kaut kas nav kārtībā, Alekša Danu tikmēr iztaujāja, kamēr tā, gluži kā nohipnotizēta, izstāstīja viņai visu — gan par abortu, gan par neauglību, gan par to, ka Ādams pārāk daudz laika pavada kopā ar Kārenu. — Kāpēc tad tu viņam nepasaki, ka tieši viņš ir tavas neauglības vaininieks? — Alekša jautāja.

- Nezinu, — Dana godīgi atzinās. — Vienkārši baidos teikt, tas arī viss.

- Bet varbūt tu man pateici tikai puspatiesību?- Alekša viņu pētoši uzlūkoja.

- Domājiet, ko gribat!- Dana atbildēja, jau nožēlodama, ka bijusi pret vīramāti pārāk atklāta.

■Jāievāc sīkākas ziņas par viņas pagātni!' Alekša nolēma. 'Ja atklāsies, ka tā melo, es panākšu, lai viņai atņem tiesības uz gaidāmo bērnu. “

Tomēr privātdetektīvs ziņoja, ka Dana nav melojusi, un Alekša nomierinājās.

Taču šis starpgadījums ieguva negaidītu pavērsienu - Danu sāka šantažēt Šons.

- Mani neinteresē, kāpēc jūs negribat atklāt vīram patiesību, — viņš Danai teica. — Esmu gatavs par visu klusēt. Taču pateicībā par šo pakalpojumu es gribētu saņemt sīku informāciju par sabiedrību "Denvera- Keringtons*.

- Jūs mani šantažējat?- Dana vēl nespēja noticēt.

- Jā, manu bērniņ, un kāpēc gan ne?— Viņš ciniski pasmīnēja.

- Diezin vai Aleksai tas ir zināms?

- Ak vai! Un tagad jūs cenšaties šantažēt mani?— Šons nepavisam nejutās samulsis. — Jā, pagaidām Aleksai par to nav zināms. Taču jūsu sniegtā informācija arī viņai noderēs.

— Tad iai Alekša man to arī palūdz! - Dana atcirta un uzskatīja šo sarunu par pabeigtu.

Uzņēmies sabiedrības 'Denvera- Keringtons" vadību, Stīvens joprojām diez ko neuzticējās Ādamam, jo uzskatīja, ka viņš vēl aizvien darbojas Aleksas labā. Toties Ādams nežēloja spēkus, lai pierādītu pretējo. Reiz viņu sameklēja kādas Dienvidāfrikas naftas ieguves firmas pārstāvis un piedāvāja noslēgt izdevīgu darījumu. Ādams nekavējoties piekrita, taču par tik pārsteidzīgu rīcību izpelnījās Stīvena pārmetumus.

— Pirmkārt, tev nav tiesību pieņemt lēmumus, nekonsultējoties ar mani, un, otrkārt, tēvs man vienmēr ir mācījis, ka no fantastiski izdevīgiem piedāvājumiem bez garas domāšanas ir jāatsakās, jo aiz tiem vienmēr slēpjas kāda blēdība.

— Bet runa taču ir par augsti kvalitatīvas naftas iegādi Natum-bes atradnēs! - Ādams centās brāli pārliecināt.

— Tad paskaidro man, lūdzu, - kāpēc tik laba nafta tiek pārdota par tik zemu cenu?- Stīvens apvaicājās.

— Tāpēc, ka mums pašiem jāsedz transportēšanas izmaksas.

— Nē, tik un tā man tas nepatīk, - Stīvens palika pie sava. — Kaut kas te nav kārtībā. Tāpēc iesaku rīkoties pēc tēva padoma un no šī darījuma atteikties.

Viņi vēl nebija beiguši apspriesties, kad piezvanīja Dienvidāfrikas firmas pārstāvis, un Stīvens paziņoja, ka no sadarbības atsakās. Ādams to uztvēra kā apvainojumu. Arī Felona bija neapmierināta un lūdza, lai Deksters tomēr aizbrauc uz Natumbi un tur uz vietas noskaidro, kas un kā. Dekss bija gatavs braucējs, kaut gan šoreiz pilnīgi bija Stīvena pusē. Natumbē viņa aizdomas vēl vairāk apstiprinājās, jo noskaidrojās, ka naftas pārdošanu organizē Harijs Trešers, sens Deksa paziņa, kurš mēdza nodarboties ar visādām mahinācijām. Kā jau bija gaidāms, Trešers tūlīt sāka Deksu pārliecināt, ka projekts ir pilnīgi drošs, taču, kad Dekss atstāja viņa kabinetu, priekšistabā izdzirda sekretāra balsi, kurš runāja pa telefonu:

— Hallo, mēs gribētu pieteikt sarunu, jā, personisku sarunu ar Šonu Rovena kungu. Denvera, Kolorādo štats, ASV...

Atgriezies no Nalumbes, Dekss bija spiests Felonu apbēdināt, jo bija ne vien atklājis, ka Trešers ir blēdis, bet ar] to, ka viņš ir saistīts ar Šonu Rovenu.

- Tāpēc esi tik laipna un pie izdevības brīdini Alekšu, lai ar savu jauno vīru tur acis vaļā.

- Bet tu taču pats teici, ka Trešeru senāk pazini, — Felona šaubījās. — Varbūt viņš pa šo laiku ir mainījies?

- Diemžēl, tādi nelieši spēj mainīties tikai uz slikto pusi, — Dekss atbildēja.

Pēc tam viņš devās pie Stīvena, taču starp viņiem izcēlās nepatīkama sadursme — Stīvens tam asi pārmeta, ka viņš patvaļīgi devies uz Natumbi un ielaidies sarunās ar Trešeru. — Es nedevos turp patvaļīgi, bet gan Felonas uzdevumā, — Dekss aizstāvējās. — Un es tikai pārliecinājos, ka tavs lēmums bija pareizs.

- Nebija nekādas vajadzības to darīt!- Stīvens dusmīgi atcirta. - Turklāt tu esi padots man, nevis Felonai un tev jānodarbojas ar to, ko esmu tev uzdevis, - ar naftas vada būvniecību.

- Beidz ar mani runāt kā ar puišeli!— Dekss viņam aizrācfija.

- Beidz tu pats! Es sen vairs neesmu puišelis īsās bikšelēs! -Stīvens iekarsa aizvien vairāk. - Un tēvs man ir uzticējis sabiedrības vadību.

- Viņš to būs izdarījis par agru - tu neproti runāt ar padotajiem, — Dekss nepalika parādā.

Vēl brīdi viņi strīdējās, un šī vārdu pārmaiņa beidzās ar to, ka Dekss paziņoja, ka aiziet no sabiedrības "Denvera - Keringtons".

Ādams, izmantodams viņa prombūtni, atkal atgriezās pie sava projekta un pierunāja direktoru padomi pirkt no Trešera lielu naftas partiju. Balsojot Stīvenu neviens neatbalstīja, un viņam neatlika nekas cits kā piekāpties.

Strādājot "Kolbiju korporācijā" un bieži tiekoties ar Šonu, Les’ija drīz vien pamanīja, ka viņš to apvelta ar iekāres pilniem skatieniem. Leslijai tas likās dīvaini, jo sevišķi tāpēc, ka visas avīzes daudzināja Šona un Aleksas kvēlo mīlas romānu, par kura ārējām izpausmēm Leslija varēja pārliecināties pati savām acīm. "Tad jau, mīļumiņ, iznāk, kātu nemaz neesi iemīlējies Aleksā, bet viņa tev vajadzīga kādiem citiem mērķiem!' Leslija ļauni nodomāja un, gribēdama pārbaudīt savu pieņēmumu, izlikās, ka Šona uzmanība viņai glaimo. Leslijas aizdomas nostiprinājās vēl vairāk, kad tā nejauši noklausījās Šona telefona sarunu, kura norisinājās aprautās frāzēs un pusvārdos. Sievieti, ar kuru viņš runāja, sauca par Viktoriju, un tai, pēc visa spriežot, uz Šonu bija liela ietekme. Šons viņai taisnojās un sofijās visu paskaidrot, kad abi satiksies. Bet satikšanos viņš norunāja... kapsētā! Ieintriģētā Leslija nolēma Šonu izsekot.

Pa mašīnas logu viņa redzēja, ka šons un Viktorija, satikušies pie kapsētas vārtiem, cieši apskaujas, taču tās nebija mīlētāju skaujas. 'Iespējams, ka tā ir viņa māsa vai tuva draudzene, * Leslija nodomāja.

Šons un Viktorija apstājās pie kāda kapa un nolika uz tā ziedus, bet tad sāka par kaut ko dedzīgi strīdēties.

Leslija piezagās tuvāk un, noslēpusies aiz milzīga pieminekļa, saklausīja Viktorijas satraukto balsi:

- Šon, izbeidz! Kam gan šī atriebība vajadzīga? Tikpat vairs nekas nav maināms. Mūsu tēvs jau sen ir miris...

- Viņš nenomira tāpat vien, - Šons to apstrīdēja. - Mūsu tēvs nošāvās! Un tas notika tāpēc, ka visu mūžu viņš bija kalpojis Keringtoniem, bet tie to nodeva! Nē, mans pienākums ir viņus pārmācīt!

- Nu un kāpēc tev vajadzēja precēt to Kolbiju?

- Un kāpēc gan ne? Tā man būs vieglāk īstenot savu nodomu. Šī dāmina taču noveda mūsu tēvu fidz pašnāvībai. Un viņa ir Ādama Keringtona māte, kurš izvaroja mūsu māsu...

- Kirbija jau sen ir ar visu samierinājusies. Nevajag nekādu atriebību, Šon!

- Velti tu tā raizējies par šo ģimenīti, Viktorij! Keringtoni paši sevi iznīcina. Es viņiem tikai mazliet piepalīdzu.

Kad Šons un Viktorija aizgāja, Leslija uz kapakmens izlasīja viņu tēva vārdu — Džozefs Anderss.

- Vai tu gadījumā nepazini cilvēku, kura vārds ir Džozefs Anderss?— viņa apjautājās Deksam.

- Viņš jau sen ir miris, - Dekss atbildēja. - Kādreiz tas bija Keringtonu namzinis. Bet kāpēc tu par viņu interesējies?

- Pagaidām es tev to nevaru teikt, - Leslija izvairījās no atbildes, jo vēl nebijā izlēmusi, kā būtu labāk - atmaskot Šonu Aleksai vai — tieši otrādi - viņu šantažēt.

Visu labi pārdomājusi, tā izvēlējās otro variantu, un, kad Šons kārtējo reizi ne visai izsmalcinātā veidā izrādīja par to savu vīrišķo interesi, aplēja viņu kā ar aukstu ūdeni, piepeši paziņodama: — Iesaku jums būt piesardzīgākam, Andersa kungs! Un nebrīnieties tik ļoti - es zinu visu gan par jūsu pagātni, gan par jūsu nodomu atriebties Aleksai un Keringtoniem! Tāpēc lieku priekšā pieņemt mani par kompanjoni- visu peļņu, ko iegūsiet savā afērā, dafisim uz pusēm.

- Un kā ar atbildību? Vai arīto mēs dalīsim uz pusēm?— Šons draudīgi noprasīja. - Ak tu mazā draņķe! Esi nolēmusi iedzīvoties uz citu nelaimes rēķina? Tev taču, cik man zināms, Keringtoni nav nodarījuši neko ļaunu. Jā, man ar viņiem ir savi rēķinil Bet tev?... Tu vienkārši esi lēta mauķele, un tāpēc es pret tevi izturēšos tā, kā tu esi pelnījusi!

To teicis, viņš paķēra viņu rokās un nesa uz tuvāko istabu, kas izrādījās Aleksas guļamistaba. Taču saniknoto šonu neatturēja arī šis visai kutelīgais apstāklis - viņš vairs nerēķinājās ne ar ko un, raudams Leslijai nost apģērbu, nepamanīja, ka viņai no rokas noslīd rokassprādze un paripo zem gultas...

Kristela ne mirkli nešaubījās ka videomontāža, kas bija sagatavota ar nolūku apkaunot Bleiku, ir Aleksas roku darbs. Un Kristela nozvērējās viņai atriebties.

Vairākas dienas viņa apbraukāja Denveru un tās apkaimi, meklēdama lieciniekus, kas varētu kaut ko sīkāk pastāstīt par Aleksas laulībām ar mirstošo Sesilu Kolbiju. Kristela intuitīvi nojauta, ka šajā notikumā ir kaut kas tāds, ko Alekša rūpīgi slēpj.* Ja man izdotos uzzināt, kas īsti toreiz notika," Kristela prātoja, ‘Alekša noteikti pati atsauktu savu kandidatūru un vēlēšanās nemaz nepiedalītos. ■

Sākumā Kristelas meklējumi nekādus konkrētus rezultātus nedeva — gan Sesila ārsts, kurš bija izrakstījis miršanas apliecību, gan mācītājs, kurš Alekšu un Sesilu bija salaulājis, bija ļoti piesardzīgi un centās nepateikt neko lieku, jo acīmredzot nevēlējās sanīsties ar vareno Alekšu Kolbiju.

Beidzot Kristelai tomēr paveicās - slimnīcā viņa iepazinās ar slimnieku kopēju,kuras rokās Sesils patiesībā arī bija nomiris. Viņa Kristelai pastāstīja, ka doktors Laudons, kurš tagad bija tik mazrunīgs, toreiz kategoriski iebildis pret Aleksas iecerēto laulību ceremoniju. Viņš uzskatījis, ka pacientam, kurš vēl nav atspirdzis pēc infarkta, tāda emocionālā slodze varētu būt pazudinoša. Un tā ari noticis. Vēl kopēja atcerējās,ka Sesilam tobrīd bijis vienalga -laulāties tūlīt vai vēlāk vai vispār nelaulāties. Lielas zāļu devas ietekmē viņa spēja spriest bijusi stipri apgrūtināta.

Un tā nu noskaidrojās, ka Alekša Kolbiju tomēr piespiedusi apprecēties, galu galā to apliecināja arī mācītājs, pie kura Kristela griezās vēlreiz, kad viņas rīcībā jau bija slimnieku kopējas minētie fakti.

Tagad vajadzēja tikai noskaidrot, vai nav notikušas kaut kādas blēdības arī ar testamentu.

Džeralds Vifsons, kurš bija sastādījis Sesila testamentu, tāpat kā citi sākumā bija visai nerunīgs, taču Kristelai tomēr izdevās izdibināt, ka saskaņā ar pirmo testamentu vienīgais mantinieks bijis Džefs, bet pēc tam uzrakstīts jauns testaments, kurā puse no nelaiķa īpašuma novēlēta Aleksai.

— Vai viņš pats bija spējīgs uzrakstīt testamentu?— Kristela jautāja.

— Nu, protams, ka ne,— Vilsons atbildēja. — Sesils jau bija tik vārgs, ka tikai ar pūlēm spēja runāt.

— Un kad tad šis testaments tika sastādīts? Pirms laulāšanās?

— Nē. Tūfīt pēc tam, kad mācītājs viņus bija salaulājis, pie saviem pienākumiem stājos es.

— Vai uz slimnīcu jūs uzaicināja Alekša?

— Jā. Es tur piedalījos gan kā notārs, gan kā laulību liecinieks... Bet pēc tam man nācās apliecināt vēl kādu skumju faktu, proti,- Sesila nāvi. Viņš nomira drīz pēc salaulāšanās...

Ieguvusi tik svarīgas ziņas, Kristela devās pie Aleksas un ieteica viņai atsaukt savu kandidatūru.

— Ja tu to nedarīsi, visi mani informatori sniegs liecības presē un vēlētāji uzzinās, ka tu piespiedi Kolbiju tevi apprecēt, lai pievāktu viņa mantojumu,- Alekša brīdināja.

— Tev tas neizdosjes,- Alekša atbildēja. - Gan mācītājs, gan doktors, gan Vilsons ir saprātīgi cilvēki. Viņi negribēs, lai viņus iesaista šādā skandālā.

— Man ir vēl kāds liecinieks, kurš nebaidīsies dalīties savās atmiņās ar žurnālistiem, - Kristela uz atvadām piedraudēja un devās projām, atstājusi Alekšu lielā apjukumā.

Kad dažas stundas vēlāk Aleksas mājās iezvanījās telefons un kādas populāras avīzes reportieris lūdza dažus faktus rakstam •Kāzas nāves gultā’, Alekša atbildēja:

— Ziniet — satiksimies rīt televīzijas studijā pirms debatēm. Apsolu, ka sniegšu jūsu avīzei sensacionālu paziņojumu.

Aleksas lēmums izstāties no cīņas par gubernatora krēslu Šonu ļoti pārsteidza un uztrauca.

— kāpēc tā?— viņš dusmīgi noprasīja. - Kas noticis? Vai tevi kāds piespieda atkāpties?

Alekša nevarēja viņam atklāt sava lēmuma īsto iemeslu, tāpēc teica, ka esot objektīvi novērtējusi savas izredzes.

— Bleiku es nepārspēšu. Man nemūžam tas neizdosies!

— Muļķības!— Šons sacīja. — Tu vienkārši esi pārāk uztraukusies gaidāmo debašu dēļ. Tā gadās. Taču es tevi pazīstu: rīt tu saņemsies, sakoposi savu dzelžaino gribu un kā vienmēr spoži uzstāsies televīzijas kameru priekšā.

— Nē.Son. Es baidos. Mani spēki ir par vājiem, lai uzvarētu Bleiku. Es žurnālistiem jau devu mājienu, ka vēlos atsaukt savu kandidatūru.

— Tas nekas - mājiens vēl nav oficiāls paziņojums, — Šons iebilda. - Bet arī Keringtonam ir savas vājās vietas. Man ir grandiozs plāns, taču pagaidām es to nevaru atklāt pat tev.

— Un nav arī nekādas vajadzības, Šon! Es izstājos no spēles. Tas ir mans galīgais lēmums.

Televīzijas studijā Alekša ienāca drošā gaitā un klātesošos apveltīja ar tik žilbinošu smaidu, ka Bleikam ne prātā neienāca, ka viņa nolēmusi izstāties no spēies.

Pārraides vadītājs pieteica Bleiku, un, kad viņš devās uz podestu, Alekša viņu negaidīti aizturēja

— Bieik, man tev jāsaka...

Ko viņa gribēja sacīt, Bleiks tā arī neuzzināja, jo šajā mirklī atskanēja šāviens un Alekša saļima Bleika rokās.

Lode, kas bija domāta Bleikam, bija trāpījusi Aleksai.

Šons veikli nometa šauteni un, izmantodams apsardzes apjukumu, no notikuma vietas nozuda.

38. nodala

ALEKŠA izrādījās tikai viegli ievainota — lode to bija pasaudzējusi. Toties šoks bija milzīgs, un viņai nācās palikt slimnīcā veselu nedēļu.

Kad Alekša beidzot no slimnīcas iznāca, viņu no visām pusēm apstāja reportieri.

— Vai tiesa, ka jūs gribējāt atteikties no priekšvēlēšanu cīņas? -bija galvenais jautājums, kas interesēja visus.

Zibenīgi novērtējusi situāciju, Alekša saprata, ka atentāta dēļ kļuvusi gandrīz vai par nacionālo varoni, un atbildēja noliedzoši.

— Ja pirms tam man bija zināmas šaubas, vai turpināšu vēlēšanu cīņu, tagad man vienkārši nav tiesību piekāpties tiem, kuri uz mani šāva.

— Vai jūs pieļaujat, ka atentātu varētu būt organizējis kāds no jūsu konkurentiem?

— Nav izslēgts, kaut gan pagaidām man nav pierācfijumu... -Alekša eleganti iemeta kārtējo akmeni Bleika un pie reizes arī otra konkurenta dārziņā.

Aleksai par lielu patiku avīžnieki par šo versiju ļoti ieinteresējās. Viņa pati, protams, bija pārliecināta, ka slepkavu nav nolīdzis Bleiks, tomēr nevarēja arī iedomāties, ka šāvējs varētu būt pašas vīrs. Uz Šonu tā bija noskaitusies pavisam cita iemesla dēļ — kā gan viņš bija uzdrīkstējies aizbraukt uz Natumbi, atstājot viņu ievainotu guļam slimnīcā?!

Dekss, viņu apciemojis, vēl no savas puses piešāva eļļu ugunij.

— Es jau sen gribēju tevi brīdināt. Tavs tagadējais vīrs tev aiz muguras dzen kaut kādas savas intrigas.

— Kāpēc tu tā domā?- Alekša saīgusi noprasīja.

— Nu, pirmkārt, viņš uz Āfriku neaizbrauca viens, bet gan kopā ar Lesliju...

— Ar Lesliju? — Alekša neticīgi atkārtoja.

— Jā gan. Vai tev tas neliekas dīvaini? Un, otrkārt, Šonam Rovenam ir kaut kādas attiecības ar Trešeru, šo visiem zināmo blēdi.

— Paga, paga, v^i tas nav tas Trešers, no kura jūs pērkat

naftu?

— Diemžēl tas pats. Es jau no paša sāķuma biju pret šo projektu. Un pat speciāli lidoju uz Natumbi, lai ievāktu ziņas. Taisnību sakot, šī brauciena dēļ mēs arī sastrīdējāmies ar Stīvenu. Es jau gribēju aiziet no sabiedrības "Denvera-Keringtons", taču viņš man atvainojās. Tomēr ar balsu vairākumu projektu pieņēma, un darījums tika noslēgts.

— Kāpēc tu mani nebrīdināji ātrāk?- Alekša dusmīgi pārmeta. - Šons un Ādams taču arī mani pierunāja iesaistīties šajā projektā. "Kolbiko" tajā ir ieguldījusi piecdesmit miljonus dolāru, turklāt esam norīkojuši tankkuģus naftas pārvadāšanai.

— Ādams ļoti dedzīgi iestājās par šo darījumu. Viņu nebija iespējams atrunāt. Nu, bet ja runājam par tevi,vai gan es nezinu, kā tu uzklausi manus brīdinājumus? Pats nesaprotu, kāpēc es atkal tev ar tiem uzplijos...

— Un tomēr, Deks, paldies par līdzdalību! Turklāt tev vienmēr izrādās taisnība.

— Cerēsim, ka šoreiz esmu kļūdījies, — pirmā naftas partija jau saņemta un nekāda blēdība pagaidām nav atklājusies. Un tomēr — esi uzmanīga ar savu Šonu...

To viņš varēja arī neteikt, jo Alekša jau pati bija sapratusi, ka Šons to vazā aiz deguna. Vismaz par to viņai vairs nebija ne mazāko šaubu, ka Šonam ar Lesliju ir mīlas sakars. Iepriekšējā dienā istabene Aleksai bija atdevusi rokassprādzi, ko bija atradusi tās pagultē, un viņa pārsteigta pazina rotu, ko pati nesen bija dāvinājusi Lesliļai. Bet tagad, kad Dekss bija pateicis, ka arī Leslija aizbraukusi Sonam līdzi uz Āfriku, viss bija nepārprotami nostājies savās vietās.

Pārvarējusi vājuma mirkli, Alekša izsauca Ādamu un pieprasīja, lai viņš atceras, kas bija Dienvidāfrikas darījuma iniciators.

— Man piezvanīja Trešers un piedāvāja noslēgt ar viņu līgumu. Stīvens un Dekss gan iebilda, bet man tomēr izdevās viņiem pierādīt, ka tas ir ļoti izdevīgs darījums. Bet tad, kad vajadzēja atrisināt tankkuģu jautājumu, ieradās Šons un piedāvāja iesaistīt mūsu projektā arī “Kolbiko".

— Bet kā viņš uzzināja par jūsu darījumu?

— Viņam par to bija pateicis Trešers. Sākumā viņš gribējis sadarboties ar "Kolbiko", bet tad nez kāpēc izvēlējies sabiedrību ■Denvera— Keringtons*. Tā vismaz man to izskaidroja Šons. Es nodomāju, ka man radusies vienreizēja izdevība kopējā projektā apvienot savu vecāku uzņēmumus, turklāt ar abām pusēm ļoti izdevīgiem noteikumiem.

— Viss skaidrs! - Alekša drūmi noteica. - Bet tagad pasaki man godīgi - ko tu domā par Šonu?

— Māt, diezin vai par to ir vērts runāt?- Ādams mēģināja izvairīties no atbildes. — Viņš tomēr ir tavs vīrs...

— Tātad Šons tev nepatīk?— Alekša secināja.

— Nu, godīgi sakot, man viņš atgādina Makveinu. Ne jau ārēji, protams, Varbūt tāpēc, ka arī Šons ir spējīgs uz šantāžu.

— Uz šantāžu?- Alekša brīnījās.

— Jā. Viņš mēģināja šantažēt Danu. Pieprasīja viņai slepenu informāciju par sabiedrību ’Denvera-Keringtons". Citādi viņš man visu atklāšot.

— Ko tad?— Alekša vēlējās zināt.

— Par viņas abortu. Starp citu, tieši šis šantāžas mēģinājums arī Danu pamudināja man visu izstāstīt.

— Jā, tu nu man tiešām atklāji nepatīkamus jaunumus par Šonu!— Alekša bija spiesta atzīt. — 3et kādas jums tagad attiecības ar Danu? Vai viss kārtībā?

— Viss kārtībā.. — Ādams nopūtās. - Toties ir problēmas ar bērnu. Nu jā, tu jau neko nezini, mēs negribējām tevi satraukt, kamēr tu biji slimnīcā.

— Kas nu vēl?— Alekša uztraucās.

— Man ir dēls!

— Dēls?! Un tikai tagad tu to saki?

— Viņš piedzima pirms laika... — Ādams saminstinājās, nezinādams, vai būs pareizi, ja viņš mātei atklās visu patiesību, taču Alekša vēlējās dzirdēt visu.

— Pirms kāda mēneša Denvera uzradās Džesijs Atkinsons-Kārenas vīrs. Viņš gribēja atkal atgriezties pie viņas un adoptēt gaidāmo bēmu. Mēs ar Danu ļoti uztraucāmies, jo Kārena oficiāli nav šķīrusies un saskaņā ar likumu viņš tiešām varēja pretendēt uz manu bērnu. Es aprunājos ar šo tipu un piedāvāju tam krietnu naudas summu, ja tas aizbrauks no Denveras. Kādu laiku viņš nerādījās, bet tad atkal ielauzās Kārenas mājās — piedzēries un agresīvs. Kārena ļoti izbijās — un viņai sākās priekšlaicīgas dzemdības. Puisītis piedzima ļoti vārgs.

— Vai tu viņu redzēji?

— Jā. Domāju, ķa viņš ir līdzīgs man,— Ādams kautri

palepojās.

— Un kā jūtas māte, es domāju - Kārena?- Alekša

apjautājās.

— Viņai jau ir labāk. Taču Džesijs sarīkoja skandālu klīnikā. Viņš kliedza, ka viņam vajadzīgs bērns, nevis Keringtonu nauda. Tā Kārena uzzināja, ka esmu mēģinājis uzpirkt Džesiju. Viņai sākās histērija. Bet šodien šis tips man atdeva naudu un paziņoja, ka vēloties tikai vienu — atgūt Kārenas labvēlību. Bet par bērnu Kārena pati izlemšot, vai to man atdot vai neatdot.

— Bet viņa taču ir parakstījusi oficiālu vienošanos! Tu vari viņu iesūdzēt tiesā, ja viņa gribēs zēnu atstāt sev!

— Cerēsim, ka tik tālu nenonāks,- Ādams sacīja, taču sevišķas pārliecības viņa balsī nebija.

— Tu vienmēr vari rēķināties ar mani,- Aieksa sacīja, pavadīdama dēlu līdz durvīm.

Ne velti sarunā ar māti Ādams bija pieminējis Makveina vārdu -šis cilvēks atkal bija uzradies! Tiesa, šoreiz gan viņš nebija uzmeklējis Ādamu, bet gan Kristelu, kurai piedāvāja savus pakalpojumus.

— Jūsu vīram, bez šaubām, ir ļoti labas izredzes priekšvēlēšanu cīņā. Taču uzklausiet rūdīta politiķa padomu -politikā nav nekādu garantiju!

— Un jūs varat tās piedāvāt?- Kristela zobgalīgi apvaicājās.

— Protams, nē. Un tomēr, neraugoties uz to, ka manā biogrāfijā ir bijušas ne tikai uzvaras, bet arī sakāves, man joprojām ir ietekme uz visvarenākajiem šī štata vīriem.

— Un jūs gribat izmantot savu ietekmi Bleika interesēs?

— Jā. Pasakiet viņam, ka viņš mani var atrast viesnīcā...

— Paldies, pateikšu! — Kristela apsolīja. — Taču šaubos gan, vai Bleiks gribēs izmantot jūsu palīdzību.

Uzzinājis par Makveina vizīti, Ādams izšķīrās par visai drosmīgu soli — viņš devās uz viesnīcu un, piedraudēdams ar pistoli, piespieda Makveinu nosaukt tā ieslodzītā vārdu, kurš it kā esot piedarījies Keringtonu mazulīša nolaupīšanā.

Čārlijs Bredoks turpināja izciest piespriesto sodu. Ādams apmeklēja viņu cietumā un pastāstīja par savu jaundzimušo dēlu.

— Saproti, Čāriij,- viņš šim vīram teica,- es neturu uz tevi ļaunu prātu, man tikai gribētos zināt, kas es esmu patiesībā -

Torenss vai Keringtons, lai vēlāk arī manam dēlam nevajadzētu minot šo mīklu.

— Nomierinies, tu esi Keringtons!- Bredoks nešaubīgi atbildēja.

— Bet Makveins apgalvo, ka Keringtonu bērns nomiris!

— Jā, es pats viņam to iestāstīju, — Bredoks apliecināja

— Bet kāpēc?!

— Saproti, es ļoti mīlēju Keitu Torensu, bet viņa man nepievērsa nekādu uzmanību. Kad aizgāja bojā visa viņas ģimene, es nolēmu Keitai palīdzēt, gribēju viņu pasargāt no šīm drūmajām atmiņām. Un es nozagu Keringtonu bērnu, tas ir — tevi. Es cerēju, ka Keita kaut vai pateicības dēļ kļūs pretimnākošāka, bet viņa visu savu mīlestību atdeva tev. Keita bija tik laimīga, ka, viņu uzlūkojot, jutos kā pēdējais nelietis un pat nemēģināju pieprasīt izpirkšanas naudu taviem vecākiem. Bet Makveinu es apvedu ap stūri, to viņš arī bija pelnījis...

Ādams, laimē starodams, atgriezās mājās, taču Dana viņu sagaidīja ar bēdīgu ziņu — Kārena un Džesijs Atkinsoni bija iesnieguši prasību tiesā.

— Jā, vai vari iedomāties, — Dana šņukstēja, - viņa pateica, ka nespēj šķirties no bērna, ko pati dzemdējusi, un tāpēc vēlas tiesas ceļā lauzt ar mums noslēgto vienošanos.

— Tūlīt pat došos pie viņas!— Ādams apņēmīgi iesaucās.

Taču tikšanās ar Kārenu viņam sagādāja vēl lielāku

sarūgtinājumu, jo viņš uzzināja, ka Kārena salabusi ar Džesiju,tātad tiesa droši vien būs viņas pusē.

— Vai tiešām tu nesaproti, - Ādams vērsās pie Džesija, - ka

viņa tevi pacieš tikai tāpēc, ka ar tavu palīdzību grib panākt, lai

tiesa man atņem dēlu?

»

— Man tas vienalga, - Džesijs atbildēja - Es gribēju atgriezties ģimenē un esmu atgriezies. Tavs dēls mani neinteresē. Ja tu pierunāsi Kārenu atdot viņu tev, es ņemšu atpakaļ savu iesniegumu.

— Nē! Tam es nekad nepiekritīšu!- Kārena histēriski iekliedzās.

— Interesanti gan - no kurienes tu vispār uzradies? — Ādams savu niknumu izgāza uz Džesiju. — Tik daudzus gadus biji nez kur pazudis un nu piepeši atcerējies ģimeni!

Atbildes vietā Džesijs tikai viltīgi pasmīnēja, sak, atradās labi ļaudis, kas man ieteica atgriezties. Viņš, protams, Ādamam n< '.itklāja, ka Bostonā to bija sameklējis kāds svešinieks, stādījies l .riekšā kā Šons Roverfs un par lielu naudu pierunājis atgriezties Denverā. Pēc vienošanās ar Rovenu Džesijam vajadzēja tikai nesas ceļā atņemt Keringtoniem bērnu — un tad viņš varēja doties, kur deguns rāda. Taču, atbraucis pie sievas un bērniem, Džesijs saprata, ka tam vairs negribas klīst apkārt pa pasauli, un viņš mēģināja izlūgties Kārenai piedošanu. Kad tā kategoriski atteicās to darīt, viņš atkal paņēma piedāvāto naudu - šoreiz no Ādama — un atstāja Denveru. Taču Šons Rovens viņu vēlreiz sameklēja,

I jiedraudēja, ka nepaklausības gacfijumā tam var iziet pavisam plāni, un piespieda atgriezties un uzsākt tiesāšanos ar Keringtoniem. Un šoreiz Džesijam paveicās— gluži negaiditi viņa un Kārenas intereses sakrita! Kad bērns bija piedzimis, Kārena to nespēja atdot citai sievietei, un tas bija tieši tas, kas Džesijam bija nepieciešams. Tagad Kārena tiesā varēja apgalvot, ka viņai ir normāla ģimene un visi apstākļi, lai varētu uzturēt un audzināt jaundzimušo.

Leslija pati bija pieteikusies Šonam par līdzbraucēju, cerēdama pēc iespējas vairāk uzzināt par viņa slepeno darbību ■Kolbiko". Bet, tā kā viņus tagad vienoja ne tikai savtīgas intereses, bet arī kopīgi gultas prieki, Šons bez lielas pierunāšanas bija ar mieru ņemt Lesliju līdzi uz Āfriku.

Tomēr Natumbē viņš Leslijai neatļāva būt klāt sarunā ar Trešeru, bet, kad tā mēģināja iebilst, viņš tai vienkārši piedraudēja:

— Āfrikā ir mežonīgi ļaudis, te daudz kas var atgadīties ar nepieredzējušu ceļotāju.

Leslijai nācās pievaldīt savu dumpīgo raksturu, un kopumā brauciens beidzās laimīgi. Toties pēc atgriešanās Denverā viņiem abiem nācās taisnoties Aleksai, kura sāka ar to, ka Leslijai noprasīja, kāpēc viņa nevalkā dārgo rokassprādzi, kuru tai uzdāvinājusi, bet, kad bija palikusi ar Šonu divatā, lika šo rokassprādzi galdā.

— Vai tu man nepaskaidrotu, kā gan tā varēja nokļūt mūsu guļamistabā zem gultas?

Šonam tomēr izdevās izlocīties.

— Nezinu,— viņš sacīja, pūlēdamies izdomāt kādu ticamu izskaidrojumu. - Toreiz pēc atentāta medmāsa man atdeva tavas dārglietas. Leslija tās nolika uz tava tualetes galdiņa, bet es tās vēlāk ieslēdzu seifā. Iespējams, ka toreiz viņa pazaudēja rokassprādzi, bet pati to nemaz nepamanīja...

- Nu labi,tavs paskaidrojums tiešām izklausās visai ticams, -Alekša pieļāvīgi sacīja.

Taču Šonu viņas draudzīgais tonis nespēja apmānīt. Sapratis, ka Alekša tam vairs neuzticas, viņš pasteidzās brīdināt Lesliju:

— Iespējams, ka Alekša liks tev aiziet no 'KolbikoV Un tu to darīsi! Nemaz nemēģini taisnoties un visu vainu novelt uz mani! Citādi es tevi apklusināšu uz visiem laikiem!

Tikai izdzirdusi šādus draudus, Leslija saprata, ka savās avantūrās ir aizgājusi par tālu, un nolēma riskēt un visu izstāstu Deksam.

- Viņš ir ļoti bīstams! - viņa Deksam satraukti sacīja. - Kāpēc gan godīgam cilvēkam vajadzētu slēpt savu īsto vārdu? Viņš taču nav Rovens, bet gan Anderss! Džozefa Andersa — kādreizējā Keringtonu namziņa dēls. Tu pats man to teici.

— Un tu to zināji un klusēji!— Dekss bija sašutis.

— Piedod! Esmu vainīga. Pati nezināju, ko daru. Bet tagad es gribu tev izstāstīt visu, kas man ir zināms. Viņa mērķis ir iznīcināt Alekšu un visus Keringtonus...

Un atkal Dekss ieradās pie Aleksas, lai viņu brīdinātu, tikai šoreiz viņam bija pierādījumi, kas atmaskoja Šona noziedzīgo darbību.

Alekša tūlīt piezvanīja privātdetektīvam, kurš viņai jau tik daudzas reizes bija izpalīdzējis sarežģītās situācijās, un tas ķērās pie darba, lai noskaidrotu, ko tas viss nozīmē. Bet, kamēr norisinājās izmeklēšana, Dekss un Bleiks nezaudēja laiku un paši devās uz Natumbi, cerēdami beidzot noskaidrot, kādas lamatas viņiem sagatavojis Šons Anderss.

Viņu negaidītā ierašanās Trešeru ļoti nobiedēja, un viņš tūliņ piezvanīja Šonam.

— Keringtons ir kaut ko uzodis! Nezinu, ko iesākt! Kuģu tilpnes ir pilnas ieročiem un tos izkraut vairs nav iespējams, jo tie abi visu laiku grozās pa ostu.

- Lai grozās! - Šons nezaudēja mieru. - Atrodi kādu iemeslu, lai tankkuģus aizturētu ostā. Rīt es pats ieradīšos Natumbē un pats vadīšu operāciju!

- Kas tev padomā?- Trešers pārbijies kliedza, bet Šons nolika klausuli.

Trešers paskaidroja, ka kuģi aizkavējas ostā tāpēc, ka bojāta i( > savstarpējo sakaru sistēma, taču viņš izturējās tik nedabiski un ■. r .pringti, ka Bleiks tam neticēja un nolēma naktī pats iekļūt vienā no tankkuģiem. Dekss devās uz ostu kopā ar Bleiku.

Drīz vien viņi pārsteigti atklāja, ka tilpnēs nav vis nafta, bet gan kastes ar ieročiem...

— Tā, tagad viss skaidrs!— Bleiks sacīja. - Šis nelietis nodarbojas ar ieroču kontrabandu un pārvadā tos mūsu tankkuģos.

— Iesim projām!— Dekss steidzināja. Viņu pēkšņi bija pārņēmusi neizskaidrojama trauksmes sajūta. - Jāpaziņo par to

policijai.

— Nē, tas ir izslēgts!- Bleiks iebilda. — Tie taču ir mūsu tankkuģi! Mums neviens neticēs. Bet Trešers gan tūdaļ jādabū

rokā!

Viņi jau devās uz izeju, kad rācijā atskanēja Šona balss:

— Hei, Kerington, vai tu mani dzirdi? Es zinu, ka tu esi sapratis, kas es esmu. Taču man izdevās tevi apsteigt — tilpne ir aizslēgta!

Dekss metās pie durvīm - tās tiešām bija slēgtas. Bet Šons tikmēr turpināja:

— Man ļoti žēl, ka kopā ar tevi cietīs arī Deksters. Taču viņš pats vainīgs, ka ielaidās ar Keringtoniem un Alekšu. Pēc piecām minūtēm jūs uzlidosiet gaisā, un tas būs taisnīgs sods par mana tēva nāvi un par negodu, kas bija jāpārcieš manai māsai... Taisnība beidzot uzvarēs! Bet tu mirsi, Bleik Kerington!

— Nē, vēl viss nav zaudēts!— Dekss iesaucās, it kā atbildēdams Šonam uz viņa patētiski pasludināto spriedumu. - Mēs uzspridzināsim šīs sasodītās durvis! Gulsties, Bleik! — viņš uzsauca un meta granātu. — Bet tagad — skriešus projām!

Līdzko viņi bija tikuši prom no kuģa, tiem aiz muguras nodārdēja varens sprādziens.

Bet Alekša šajā laikā klausps, ko viņai stāsta detektīvs. v

— Diemžēl esmu spiests jūs apbēdināt, Kolbijas kundze. Šons Anderss Interpolam pazīstams kā Eliass Rovens vai Eliass Patriks Makšeins. Viņš ir bijušais gaisa karaspēka pilots. īru policija viņu meklē sakarā ar policista noslepkavošanu pirms diviem gadiem. Viņš piedalījies arī terora aktu rīkošanā Parīzē, Londonā un Madridē. Domāju, ka jums jāgriežas policijā. Tas ir ļoti bīstams cilvēks. Vismaz es viņam negribētu patrāpīties ceļā.

— Paldies, Hesa kungs... - Alekša iesāka, bet, izdzirdusi tālsarunas izsaukumu, pārtrauca sarunu pusvārdā un metās pie telefona. — Bleik? Cik labi, kātu piezvanīji! Man tev jāpasaka...

— Vispirms paklausies, ko es tev teikšu... - Bleiks viņu pārtrauca. — Viss jau ir galā. Viens no maniem tankkuģiem ir uzspridzināts. Un arī tas vēl nav viss... Nezinu pat, kā lai tev to pasaka... Nu, vārdu sakot, Šons ir miris... Alekša, vai tu mani dzirdi?

— Jā, dzirdu, — viņa neskanīgi sacīja. - Kā tas notika?

— Viņš pats kļuva par savas iecerētās atriebības upuri. Piedod, tas tiešām bija briesmīgs skats... Taču rokaspulkstenis brīnumainā kārtā palicis vesels. Un uz tā ir iegravēts uzraksts: "Šonam- par mūžīgas mīlestības ķīlu. Alekša".

39. nodala

i

TANKKUČA uzspridzināšana Natumbē atbalsojās Denveras presē, kas Bleiku Keringtonu apsūdzēja nelikumīgā ieroču tirdzniecībā.

— Vai tiešām viņi nesaprot, ka tu biji viens no tiem, kas šo kontrabandu atklāja?- Kristela bija sašutusi. — Žurnālisti izturas tā, it kā tu būtu noziedzies. Viņus pilnīgi neinteresē tas, ka tu riskēji ar savu dzīvību!

— Tas ir dabiski, dārgā!- Bleiks viņu mierināja. — Es taču balotējos uz štata gubernatora posteni, bet nu manos tankkuģos atrasti ieroči! Šonam Andersam tomēr izdevās mani nomelnot vēlētāju acīs. Un, kamēr izmeklēšanas gaitā noskaidrosies patiesība, es acīmredzot jau būšu paspējis izgāzties vēlēšanās.

— Mēs nedrīkstam to pieļaut! Ir kaut kas jāizdomā, kā paātrināt izmeklēšanu! - Kristela bija gatava cīņai.

— Varbūt jādodas uz Natumbi, jāsameklē Trešers un jāpiespiež atzīties, — ieteica Stīvens.

— Trešers ir kā ūdenī iekritis. — Bleiks atmeta ar roku.

— Taču izmeklētāju rīcībā droši vien ir kādi pierādījumi pret viņu... - Stīvens nezaudēja cerības. - Varbūt man tomēr aizlidot uz Natumbi?

— Vai es nevarētu doties tev līdzi?- Felona ieminējās. — Es nevaru sēdēt un noskatīties, kā tēvu apmētā dubļiem.

- Diemžēl es nevaru doties jums (ieti - rīt man irtiesa, - Ādams drūmi pavēstīja Viņš iejutās drošs, ka bērnu piespriedis viņam.

Bet tikmēr privātdetektīvs Hess, kurš turpināja noskaidrot Andersa noziedzīgās gaitas, Aleksai pastāstīja par kādu no saviem minējumiem.

- Esmu ticis uz kādām pēdām, un man šķiet, ka Džesijs Atkinsons Denverā ir ieradies Šona Andersa aicināts. Vismaz man ir pierādījumi, ka tieši Anderss ir nolīdzis Atkinsona advokātu.

- Ak Dievs! — Alekša bija šausmās. - Viņš ne tikai centās iznīcināt mani un Bleiku, bet gribēja arī Ādamam atņemt bērnu! Hesa kungs, rūpīgi pārbaudiet visas viņa rakstveida vienošanās, telefona sabiedrību iesniegtos rēķinus, kvītis...

Un Hess atrada pierādījumus, ka Šons Anderss ir uzpircis Džesiju Atkinsoni. Kad jau bija gandrīz skaidrs, ka lieta tiks izlemta par labu Kārenai, vārdu lūdza Alekša.

- Man tikko atnesa kādu interesantu dokumentu,— viņa sacīja, — kas pierāda, ka Džesijam Atkinsonam samaksāti divdesmit tūkstoši dolāru par to, lai viņš ierastos tiesā un atņemtu manam dēlam bērnu!

Zālē sacēlās milzīgs troksnis, un skaļāk par visiem kliedza Kārena.

- Džes, vai tā ir taisnība? Saki — vai tā ir taisnība? Esi nolādēts! Esiet jūs visi nolādēti! Neviens nojums nedabūs manu bērnu! Es viņu neatdošu nevienam!

Kārenas histērija atstāja negaidītu iespaidu uz Danu, un, kad tai deva vārdu, viņa uztraukti, arī balansēdama uz histērijas robežas, sacīja:

- Ticiet man, es zinu, ko nozīmē zaudēt bērnu. Jā, es to zinu!... Mēs ar vīru cerējām, ka bērns, ko dzemdēs Kārena, mūsu dzīvei dos jēgu, ka viņš ienesīs prieku mūsu mājā. Taču tā bija ilūzija Bērns nepieder man. Viņam ir māte... Piedod man, Ādam, bet es vairs nespēju izturēt šīs mocības! Bērns pieder viņa mātei! Un tam jāpaiiek pie Kārenas!

Nespēdama savaldīt raudas, viņa izskrēja no tiesas zāles. Ādams izsteidzās viņai līdzi. Tiesnesis pārtrauca sēdi.

Ādams saprata, ka nervu pārslodze Danai ir bijusi par lielu. Šāda saspringtība taču bija turpinājusies daudzus mēnešus -kopš brīža, kad tie bija nolēmuši izmantot Kārenas starpniecību.

Visu laiku, kamēr viņa iznēsāja bērnu, dzemdēja to, un jo īpaši tagad, kad bija sākusies šī pazemojošā tiesas prāva. Un kaut gan viņš labi saprata, kā jūtas tā sieva, Ādams nespēja savaldīt savas emocijas un izgāza tās pār nelaimīgo Danu.

— Es vairs nevēlos tevi redzēt! Šķiršanās noteikumus apspriedīsm vēlāk, bet tagad man jātiek projām, tālāk no šī murga!

— Pagaidi, Ādam!- Dana bikli ieminējās. — Mēs varētu adoptēt citu bērnu...

— Ko? Un to man saki tu? Mums bija bērns! Pat divi bērni! Taču vienu tu iznīcināji pirms daudziem gadiem, bet otru... Tā bija tava izvēle, un es nespēju palikt ar tevi kopā pēc visa, ko tu esi izdarījusi!

— Es ari vairs nevarēšu palikt kopā ar tevi, — Dana skumji sacīja. — Ja tu nesaproti, kāpēc es tiesā tā rīkojos, — kā gan es uz tevi varu paļauties turpmāk?

Tajā pašā dienā viņa aizbrauca no Denveras, nenogaidot tiesas lēmumu.

Kopā ar Felonu atgriezies Denverā, Stīvens taisnā ceļā no lidostas nolēma iegriezties pie mātes.

— Tas viss viņai ir jāpasaka, — viņš Felonai paskaidroja. - Un lai viņa to labāk uzzina no manis, nevis no kāda cita Bet tu brauc pie tēva un saki, ka viņš var būt mierīgs.

Materiālu, ko Stīvens un Felona bija atveduši no Natumbes, bija vairāk nekā pietiekami, lai sabiedrības acīs Bleiku attaisnotu. Visvairāk par to priecājās Kristela.

— Trešers ir fiksējis katru telefona sarunu, katru naudas pārvedumu! — Viņa iepriecināta šķirstīja dokumentus. - Un katrā lappusē ir Šona Rovena vārds! Es vienkārši nespēju noticēt tādai veiksmei!...

Piepeši viņa sagrīļojās - un dokumentu mape tai izkrita no rokām.

— Kas tev notika?- Bleiks izbijies viņu satvēra un nosēdināja uz dīvāna.

— Galva... — Kristela vārgā balsī teica. — Man piepeši noreiba galva. Vēl tagad viss līgojas acu priekšā...

— Ej un apgulies, dārgā! Felon, pavadi viņu uz guļamistabu, -Bleiks izrīkoja — Bet es pievērsīšos šiem dokumentiem.

Kamēr viņš zvaryja advokātam un žurnālistiem, Stīvens par savu braucienu izstāstīja Aleksai.

— Māt, es nezinu, kā tu to uztversi, taču man tev jāsaka, ka mirušais, ko pēc sprādziena atrada ostā, nebija Šons. Tas bija Harijs Trešers. Viņš nogalināts ar šāvienu gaivā. Un policija domā, ka to varētu būt izdarījis Šons

— Ak Dievs! — Alekša iesaucās. — Bet pulkstenis?

— Acīmredzot Šons to speciāli tā izkārtojis, lai Trešeru noturētu par viņu. Viņš ir gribējis, lai to uzskata par mirušu, nevis par aizbēgušu. Un Šona līķis taču nav atrasts...

— Zini, man visas šīs dienas bija tāda sajūta, ka Šons nav miris, bet atrodas kaut kur tepat līdzās, - Alekša atzinās.

— Esi piesardzīga, māt!— Stīvens brīdināja. — Nav taču zināms, kas viņam vēl var ienākt prātā!

Pēc Stīvena aiziešanas Aleksai uznāca stipras galvassāpes, viņa iedzēra tableti un iesnaudās. Un sapņoja, ka guļamistabā uzmanīgi iezogas Šons un puskrēslā draudīgi iezibas dunča asmens...

Šausmās drebēdama, Alekša pamodās. Viņa nolēma, ka nedrīkst dot nerviem vaļu. Paņēmusi azotē savu mīļo Reo, tā izgāja dārzā pastaigāties.

Bet Šons tikmēr patiesi ielavps mājā un noslēpās Aleksas guļamistabā.

Atgriezusies no pastaigas, Alekša bija ļoti pārsteigta, ka Reo riedams metas pie guļamistabas durvīm. — Kas noticis, Reo? — Viņa paspēra dažus soļus guļamistabas virzienā. Šons izvilka aiz jostas aizbāzto pistoli ar klusinātāju.

Šajā brīdī kāds piezvanīja pie ārdurvīm, un Alekša gāja ielaist negaidīto apmeklētāju.

— Kas tur ir?— viņa nedaudz izbijusies jautāja.

— Tas esmu es, Dekss.

Alekša atviegloti nopūtās.

— Piedod, ka nebrīdināju par savu ierašanos, — viņš atvainojās, — taču es uzzināju, ka Šons Anderss nesen redzēts Nairobi.

— Cik šausmīgi! - Alekša nodrebinājās. - Es tā baidos, ka viņš atgriezīsies' Man jau rādās murgi!

— Domāju, ka tev jāveic papildu drošības pasākumi. Tieši tāpēc es arī ierados, lai tev to pateiktu.

— Paldies! Tu esi vienīgais no maniem vīriem, kurš vēl aizvien ir mans draugs.

— Patīkami dzirdēt. Tādā gadijumā varbūt paēdīsi kopā ar mani vakariņas?

— Pagaidi, es tikai paskatījos, kas tā satraucis Reo. Nu, ko tu rej?- Viņa šuneli noglāstīja. — Vai pie mums ielavījušies zagļi?

Atvērusi guļamistabas durvis, viņa ieraudzīja, ka logs ir vaļā.

— Deks, te kāds ir bijis! Tava ierašanās viņu aizbaidījusi!

— Tavā vietā es neizaicinātu likteni, bet grieztos policijā, -Dekss ieteica.

— Nē, tā es tikai žurnālistiem sagādāšu vēl vienu gardu kumosiņu par bijušiem vīriem, kas uzglūn gubernatora posteņa kandidātei.

— Tu esi tik pārliecināta, ka tas bija Šons? — Dekss pabrīnījās.

— Nevaru pateikt, kāpēc, bet es zinu, ka tas bija viņš, - Alekša drūmi apstiprināja.

Pēc Danas aizbraukšanas Ādams, cenzdamies aizmirsties, stipri piedzērās, bet, kad bija atkal atskurbis, saprata, cik cietsirdīgi izturējies pret sievu. "Nekas, vēl viss nav zaudēts," viņš sevi mierināja. "Dana mani mīl un man piedos... "Viņš sāka apzvanīt visas viesnīcas, taču Dana nekur nebija atrodama “Vai tiešām viņa aizbraukusi no Denveras, kā dusmās solijās?" To iedomājoties, Ādamu pārņēma pilnīgs izmisums, jo tam vairs nebija laika sievu sameklēt — jau rīt tiesa pasludinās savu lēmumu.

Nespēdams neko citu darīt, Ādams devās uz klīniku, kur līdz sprieduma pasludināšanai atradās mazulītis.

— Atļaujiet man kaut īsu brīdi paturēt rokās manu dēlu, - viņš medicīnas māsai lūdza.

Māsa viņam ilgi centās ieskaidrot, ka pirms tiesas lēmuma viņai nav tiesību bērnu kādam dot, taču Ādams izskatpstik nelaimīgs, ka galu galā meitene par viņu apžēlojās.

— Bet tikai uz īsu brītiņu,— viņa sacīja, pasniegdama Ādamam bērnu

Ādams piekļāva bērnu sev pie krūtīm un ar asarām acīs viņam sacīja:

— Es gribētu, lai tu mani saproti. Es esmu tavs tēvs. Iegaumē to! Lai kāds būtu tavs tālākais liktenis, es tevi nekad nepametīšu! Es tev to apsolu. Tu vienmēr varēsi uz mani paļauties. Es mīlu tevi, mans maziņais!...

Atdevis bērnu māsiņai, viņš lēnām devās uz mājām.lūgdams, lai Debesu Tēvs silta viņam kādu brīnumu, kas tiesai liktu zēnu atdot tēvam, nevis mātei.

Arī Kārena tonakt lūdzās brīnumu un ne mirkli nespēja aizvērt acis. No rīta pirms tiesas sēdes arī viņa iegriezās klīnikā, lai redzētu mazulīti un paturētu to rokās.

Tā pati māsiņa, kura iepriekšējā vakarā bija pažēlojusi Ādamu, nespēja palikt vienaldzīga arī pret Kārenu, taču, iegājusi palātā, atklāja, ka bērna tur nav.

— Viņš ir nolaupīts! - meitene izbijusies iekliedzās.

— To ir izdarījis viņš, Keringtons! - Kārena nešaubījās ne mirkli un metās pie telefona.

Ādama mājās nebija, Danas arī ne.

— Viņi ir nozaguši bērniņu un aizbraukuši!— Kārena kliedza. — Vai jūs viņus šeit redzējāt?- tā griezās pie medmāsas.

— Vakar vēlu vakarā bija iegriezies Keringtona kungs.

Ar šādu paziņojumu pietika, lai policija Ādamu apsūdzētu bērna nolaupīšanā. Tomēr Ādama mājas pārmeklēšana neko nedeva, un policisti sāka meklēt Danu, jo bija pārliecināti, ka viņa ar bērnu kaut kur slēpjas. Nevienam pat prātā neienāca, ka bērnu varētu būt nolaupījis Šons Anderss. Taču bija noticis tieši tā.

Naktī viņš ar bērnu rokās iekļuva Leslijas dzīvoklī.

— Nebaidies, es neesmu spoks! — viņš šausmās pamirušajai Leslijai sacīja. — Man būs vajadzīga tava palīdzība. Uz kādu laiku tev jāuzņemas aukles loma. Tu taču, cik man zināms, atkal esi bez darba? Alekša tevi padzina, vai ne?

— Jā, — Leslija no bailēm gandrīz nespēja parunāt.

— Nu, redzi, tātad tev būs vajadzīga nauda, ko mēs saņemsim par šo dārgo mazulīti...

— Kas tas par bērnu? Kur tu viņu ņēmi?

— Tas ir Ādama Keringtona dēls.

— Tātad tu gribi par viņu dabūt izpirkšanas maksu?Un pēc tam tu bērnu atdosi Ādamam?- Leslija sāka nedaudz nomierināties, taču Šona atbilde viņu atkal izbiedēja.

— Nē, neatdošu. Naudu paņemšu, bet bērnu Keringtoni nedabūs!

— Ko tu gribi ar viņu darīt?

— Nebaidies, dzīvu es viņu atstāšu, - Šons ļauni iesmējās. — Taču Keringtoni viņu neredzēs! Nu, vai tu esi ar mieru uzņemties aukles lomu?

— Jā, — Leslija vairs nevilcinājās. — Man ir vajadzīga nauda.

— Nu tad braucam! - Šons izrīkoja.

Viņš aizveda Lesliju un bērnu uz kādu ārpilsētas māju, kur Leslija atrada telefonu un, nogaidījusi piemērotu brīdi, uzgrieza Stīvena numuru.

— Leslij, tā esi tu? Piedod, bet es pašlaik nevaru ar tevi runāt, — viņš sacīja. — Ādamam nozagts bērns.

— Neuztraucies, viņš ir te, man līdzās!

— Kurš? - Stīvens nesaprata.

— Zīdainītis!

— Un šādā brīdī tu mēģini mani izjokot?— Stīvens nespēja noticēt.

— Es tev zvēru!

— Kur tu atrodies?

— Nezinu. Mēs šurp atbraucām naktī. Tā ir kāda māja ārpilsētā.

— Un kas tie par 'mēs"?

— Mani un bērnu šurp atveda Šons Anderss. Ar mašīnu apmēram pusstundas brauciens. Te ir kalnains apvidus...

Šajā mirklī istabā iedrāzās šons, atslēdza telefonu un sāka Lesliju sist.

Tā kā policisti bija pieļāvuši varbūtību, ka bērns nolaupīts izpirkšanas maksas izspiešanas nolūkā, viņi noklausps visas telefona sarunas ar Keringtonu namu. Jau dažas minūtes pēc Leslijas zvana viņi noteica vietu, no kuras tā zvanījusi, un paziņoja to Ādamam.

— Es tūlīt dodos uz turieni! - viņš iesaucās.

— Nē, nevajag! — viņam iebilda. — Turp jau izbraukusi operatīvā grupa. Jūs viņiem tikai traucēsiet.

Taču Ādams nespēja mierīgi sēdēt un gaidīt, un viņi ar Stīvenu devās uz ārpilsētas namu, kur Šons bija noslēpis savus gūstekņus.

Stīvens labi pazina šo apkaimi, tāpēc ieteica nogriezties no galvenā ceļa un braukt pa citu — tuvāku. Tādējādi viņi notikuma vietā nonāca pirms policistiem un, negaidīdami to ierašanos, ielauzās mājā. Taču tur viņi atrada tikai asinīm noplūdušo un smagi piekauto Lesliju, kura patstāvīgi nespēja paiet.

— Kur ir mans dēls?— Ādams iesaucās. Viņš baidījās, ka varētu būt noticis tisļaunākais.

— Šons viņu aizveda sev Rdzi... Ar mašīnu... — Leslija ar pūlēm izmocīja.

— Stīven, paliec pie viņas, bet es mēģināšu to nelieti panākt! — Ādams izrīkoja.

— Nē, brauc tu arī! - Leslija mudināja - Tikai esiet piesardzīgi — Šons ir pamatīgi apbruņots.

Šis brīdinājums brāļus neatturēja, viņi nekavējoties uzsāka pakaļdzīšanos un Šonu panāca pie kāda neliela ezeriņa. Šons patlaban bija izkāpis no mašīnas, ko bija noslēpis krūmos, lai tā nebūtu redzama no ceļa, un ar visu zīdainīti bija iesēdies laivā, cerēdams pārcelties uz otru krastu.

Ieraudzījis, ka brāļi Keringtoni peldus cenšas panākt laivu, Šons vairākas reizes izšāva, taču šoreiz veiksme bija Ādama un Stīvena pusē — lodes viņus neskāra. Tad šons nolēma mainīt taktiku — tas vairs netērēja laiku šaušanai, bet sāka sparīgi airēt atpakaļ uz krastu. To sasniedzis, viņš ielēca Stīvena mašīnā un lielā ātrumā aizbrauca.

Ādams uzmanīgi izņēma no laivas raudošo dēlu.

— Neraudi, bērniņ, es tevi nevienam neatdošu! Neviens tev vairs nedarīs pāri! Paldies tev, Stīven! Es vēlos, lai tu kļūtu par viņa krusttēvu.

Ādams cerēja, ka tagad, kad bija izglābis dēlu, tiesa to ņerns vērā un viņš savu zēnu atgūs likumīgi. Taču tiesas lēmums bija tieši pretējs. Tiesa atzina, ka bērnam būs labāk pie īstās mātes, turklāt ģimenē, kur ir abi vecāki, jo tāda pagaidām skaitījās Atkinsonu ģimene.

— Neskumsti, brāl!- Stīvens kā spēdams Ādamu mierināja. — Acīmredzot mums pats liktenis ir uzsūtījis ciešanas bērnu dēļ. Arī man nav viegli bez Denija, bet ko lai dara, ja kopdzīve arSemiju Džo nav iespējama...

Arī Bleiku Ādama neveiksme apbēdināja, taču tajā pašā dienā viņš guva zināmu kompensāciju par Keringtonu sakāvi personiskajā dzīvē — priekšvēlēšanās viņš bija tālu apsteidzis gan Alekšu, gan otru kandidātu Redfordu.

— Nekas, dēliņ! - viņš Ādamam sacīja. — Gan ar laiku tu salabsi ar Danu, un es darīšu visu, lai tiesa mainītu savu lēmumu un atņemtu tavu dēlu Atkinsoniem.

9

Piedzīvojusi sakāvi, Alekša drūmi sēdēja mājās un, lai izvairītos no reportieru uzmācības, pat neatbildēja uz telefona zvaniem.

Piepeši istabas durvis atsprāga - un uz sliekšņa parādījās Šons ar pistoli rokās.

— Es atnācu norēķināties ar tevi par mana tēva nāvi! Taču, pirms tu nomirsi, pati atdosi man visas savas dārglietas un naudu. Nu žiglāk, kusties!...

Un atkal, tāpat kā iepriekšējo reizi, pie durvīm piezvanīja, un negaidītais viesis arī šoreiz izrādījās Dekss. Izdzirdis Aleksas palīgā saucienu, viņš uzlauza durvis un ieskrēja viesistabā. Tajā pašā mirklī norībēja šāviens. Dekss nokrita, taču ne tāpēc, ka to būtu trāpījusi lode, - viņš gluži vienkārši bija paslīdējis uz paklāja. Šons noliecās pie viņa, lai pārliecinātos, ka tas ir miris. Dekss uz mirkli sastinga, bet tad veikli izkampa Šonam no rokām pistoli. Tomēr Šons tik vienkārši nepadevās un nikni uzklupa Deksam.

Vēlreiz norībēja šāviens, tikai šoreiz uz grīdas gulēja šons. Viņš bija miris.

Dekss piezvanīja uz policiju. Policisti drīz bija klāt un sāka viņu un Alekšu pratināt. Alekša visu šo laiku tik tikko turējās kājās, un, kad policisti beidzot aizbrauca, viņai uznāca histērijas lēkme.

— Es vairs nespēju to izturēti— viņa caur asarām atkārtoja. -Es saņemu belzienus no visām pusēm... Es neprotu novērtēt cilvēkus!... Ap mani ir tikai ienaidnieki!... Man vairs nav spēka, Deks!...

Viņš apskāva viņu, un Alekša ilgi raudāja Deksam pie krūtīm. Nedaudz nomierinājusies, viņa vainīgi pavīpsnāja, it kā atvainodamās par šo včjuma brīdi.

— Bet tagad ej un nomazgājies! - Dekss tēvišķīgi sacīja. -Paņem to, bez kā nevari iztikt, un dosimies ceļā.

— Uz kurieni?- Alekša apjukusi jautāja.

— Ceļojumā! Pavadīsim dažas dienas Losandželosā. Mums abiem taču ir jāatgūstas no šī drausmīgā murga.

— Tu esi prātu zaudējis!

— Bet nepavisam!- viņš pasmaidīja un Alekšu maigi noskūpstīja. - Bet tagad ej un saposies! Nezaudēsim laiku!

40. nodala

f

MIGRĒNA un galvas reiboņi, kas jau vairākas dienas mocīja Kristelu, Bleiku nopietni uztrauca, taču, ierautam vēlēšanu virpulī, viņam nebija laika pienācīgi pievērsties sievas veselībai. Taču kādu dienu, pārradies mājās, viņš ieraudzīja, ka tā guļamistaba ir neiedomājami savandīta, bet Kristela pazudusi...

— Likās, ka viņa nesaprot,ko dara... - kalpone Bleikam sacīja. — Man vismaz tā likās.

— Kāpēc tu viņu neaizturēji?

— Es neuzdrošinājos!— meitene apjuka. — Kundze man pagāja garām, it kā mani nemaz neredzētu. Iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Bleiks apzvanīja visas slimnīcas un morgus, taču, par laimi, Kristelas tur nebija. Tad viņš devās pie Kristelas ārsta. Tas apstiprināja Bleika ļaunākās aizdomas, jo pieļāva, ka pēc pārciestās traumas tai varētu būt iestājusies prāta aptumšošanās.

— Es taču jūs brīdināju jau toreiz, kad viņa nokrita no zirga, -doktors atgādināja. - Tas, ko jūs pastāstījāt, ļoti atgādina slimības saasinājurnu.

Bleikam nebija citas izejas kā Kristelas meklēšanā iesaistīt policiju. Bet Semija Džo, kurai par Kristelas pazušanu pateica Džefs, sacīja:

— Man šķiet, ka es zinu, kur viņa varētu būt! Brauksim turp!

— Uz kurieni?— Džefs jautāja.

— Kad viņai gribas pakavēties vienai, tā bieži brauc uz ezeru.

Viņi devās uz ezeru, un pa ceļam Džefs atcerējās, ka savulaik šīs ūdenskrātuves vietā bijušas raktuves.

Kristelas mašīnu nekur ezera tuvumā viņi nemanīja, taču smiltīs bija skaidri saskatāmi riepu nospiedumi.

Rūpīgi pārmeklējuši apkārtni, tie atrada Kristeias bloknotu, no kura viņa parasti nekad nešķīrās.

— Kas gan te varētu būt noticis?- Semija Džo prātoja un piepeši iekliedzās, ieraudzījusi viļņos šūpojamies cilvēka augumu. — Ak Dievs! Vai tiešām tā ir Kristela?

Arī Džefu pārņēma šausmas, redzot slīkoni, tomēr viņš to izvilka krastā un tikai tad konstatēja, ka mirušais ir vīrietis. Skats, kas atklājās Džefam un Semijai Džo, bija briesmīgs, tomēr viņi atviegloti uzelpoja - paldies Dievam, tā nebija Kristela. Pēc tam viņi piezvanīja uz policiju.

Kad notikuma vietā ieradās seržants Korelijs un līķi rūpīgi apskatīja, viņš atklāja, ka cietušajam ir cauršauts galvaskauss, tātad bija notikusi slepkavība, nevis nelaimes gadījums.

Džefam un Semijai Džo, to dzirdot, ienāca prātā viena un tā pati doma, kuru viņi, protams, skaļi neizpauda. Vienīgi atceļā tie saņēmās par to ieminēties, jo neviens viņu sarunu nedzirdēja.

— Varbūt viņš uzbruka Kristelai un viņai nācās aizstāvēties ?— Semija Džo centās izdomāt kādu attaisnojumu.

— Lai nu kā, bet pagaidām mēs savu versiju policijai nestāstīsim. Tā nav jāzina nevienam, — Džefs sacīja.

— Bleikam tomēr viss jāizstāsta, - Semija Džo atzina.

— Jā,protams!- Džefs piekrita.

Taču arī seržants Korelijs bija pietiekami attapīgs, lai spētu izdarīt secinājumus. Viņš atklāja, ka Kristela Keringtona, ko meklēja policija, arī nesen bijusi pie ezera. Vismaz riepu nospiedumu atlējumi liecināja, ka ezermalā ir bijusi Kristeias mašīna. Vēlāk viņas mašīnu atrada pavisam citā vietā — netālu no lidostas. Bet Kristeias tur nebija.

Drīz vien Korelijam izdevās atrast liecinieku, kurš bija redzējis no Kristeias mašīnas izkāpjam kādu vīrieti, kurš izskatījies pēc izbēguša cietumnieka.

— Vai šis?— Korelijs lieciniekam parādija fotogrāfiju.

— Jā, — viņš apstiprināja. - Šis cilvēks iegāja uzgaidāmajās telpās. Acīmredzot viņš gatavojas aizlidot.

Korelijam izdevās notvert sen meklētu noziedznieku, un, kad šo vīru arestēja, tas atzinās,ka ir pievācis Kristeias mašīnu, lai aizbrauktu līdz lidostai. Turklāt viņš apgalvoja, ka mašīnu nav nozadzis pie ezera, bet gan pilsētā, autostāvvietā.

Tādējādi pavediens, kuru slepkavības lietā bija sācis šķetināt Korelijs, aprāvās.

Bet mazliet vēlāk atradās arī Kristela. Tiesa gan, viņas māsīca, kas Bleikam piezvanīja no Deitonas, teica, ka Kristela pie viņas ieradusies, būdama gluži bez sajēgas.

— Tūlīt izlidoju!— sacīja Bleiks. — Bet jūs, lūdzu, ne uz mirkli neizlaidiet viņu no acīm! Es jūs ļoti lūdzu - pieskatiet viņu!

Kristelas māsīca, kas viņu sagaidīja lidostā stādījās priekšā: - Virdžīnija Mafelū Es nepaņēmu Kristelu līdzi, jo baidījos, ka viņa atkal iekritīs transā.

— Kas viņai noticis?- Bleiks nepacietīgi jautāja.

— Viņa negaidīti ieradās pie manis, un pirmajā brīdī es to pat nepazinu. Viņai bija tik dīvaina acu izteiksme, un viņa tik tramīgi lūkojās apkārt. Bet tad sāka kliegt: "Noslēp mani! Lūdzu, paglāb! Viņš grib mani nogalināt!"

— Kurš?!— Bleiks viņu pārtrauca.

— Nezinu,— Virdžīnija visai atturīgi atbildēja, un Bleiks, to pamanījis, bija spiests apvaicāties:

— Ceru — jūs nedomājat, ka es gribu viņu nogalināt? Citādi jau jūs man nebūtu zvanījusi.

— Es jums piezvanīju tāpēc, ka ļoti izbijos Kristelas dēļ, — Virdžīnija paskaidroja. - No rīta viņa likās gluži normāla, bet tad piegāja pie telefona un sāka žēloties, ka nespēj atcerēties savas mātes telefona numuru. Mani pārņēma šausmas, jo Kristelas māte ir mirusi pirms daudziem gadiem. Tad es sapratu, ka viņa patiesi nav pie pilna prāta. Bet, kad viņa vēl pateica, ka it kā esot nogalinājusi kādu vīrieti, es sapratu, ka tiešām nav labi...

— Ko? Nogalinājusi?— Bleiks satriekts iesaucās.

— Neuztraucieties tik ļoti!— Virdžīnijai Bleika kļuva žēl. — Kristela runāja tīrās blēņas. It kā viņa pie ezera ar kādu cīnījusies un šajā cīniņā to nogalinājusi. Bet pēc tam no turienes aizbēgusi un nolēmusi noslēpties pie manis.

Bleiks Virdžīnijai nestāstīja, kas viņu tik ļoti satraucis, un līdz Virdžīnijas mājai viņi brauca klusēdami.

Iegājis Kristelas istabā, Bleiks redzēja, ka tā ir aizmigusi, un likās, ka nekādi murgi viņu nemocīja.

— Diezin vai ir vērts viņu tagad modināt,— tas sacīja Virdžīnijai. No rīta Kristela sagaidīja vīru ar priecīgu smaidu, taču izskatījās samulsusi, jo nespēja atcerēties, kā nokļuvusi Virdžīnijas mājā.

— Viņa man paskaidroja, ka tu pats mani šurp atvedi, lai beidzot iepazītos ar manu māsīcu. Taču es tik un tā neko nespēju atcerēties.

— Varbūt tas ir to tablešu dēļ, kuras tu lieto?- Virdžīnija turpināja iesākto spēli.

— Tā varētu gan būt,- Kristela piekrita. — Taču es nespēju bez tām iztikt — man tūfīt drausmīgi sāk sāpēt galva.

— Tev droši vien jāgriežas pie ārsta, ja nu tabletes nelīdz, -Bleiks piesardzīgi ieminējās. - Brauksim mājās.

— Nē, mēs nedrīkstam aizbraukt, pirms neesam apmeklējuši vietas, kur aizritēja mana bērnība! - Kristela sacīja. — Jau šodien es tevi izvadāšu pa visām savas bērnības takām. Mēs apskatīsim mūsu veco māju. Tagad tā stāv tukša un pamesta, bet tas nekas...

Bleiks izpildīja viņas lūgumu, un likās, ka bērnības atmiņas uz Kristelu atstāj ļoti labvēlīgu iespaidu. Sevišķi viņa priecājās par kādu bērnu dienu spēļlietiņu, ko bija atradusi visādu grabažu kaudzē.

— Aizvedīšu to Kristīnei! - viņa sacīja.

— Jā, protams, dārgā!— Bleiks piekrita. — Brauksim mājās. Mūsu meitiņa droši vien būs ļoti nogaidījusies māmiņu.

Negaidītais ceļojums Aleksai sagādāja īstu prieku, un viņa atkal jutās tik laimīga, ka visas nepatikšanas likās tālu pagātnē.

— Tev taisnība,— viņa Deksam sacīja,— nekas pasaulē nav salīdzināms ar uzticēšanās un drošības sajūtu.

— Es teicu vēl ko vairāk!— viņš pavīpsnāja.

— Nu, protams, tu minēji arī mīlestību! Tā tev vienmēr likusies vissvarīgākā. Bet es šos jēdzienus allaž esmu centusies nejaukt kopā. Mīlestība man bija pati par sevi, bet uzticēšanos es attiecināju tikai uz biznesu. - Nu un vai tagad tev šie jēdzieni ir apvienojušies?— Dekss zobgalīgi apvaicājās. — Vai tev pret mani ir jūtas, kas kaut nedaudz atgādina mīlestību?

— Esmu sapratusi, ka liktenis pret mani ir bijis ļoti žēlsirdīgs, dāvājot man tādu vīrieti kā tu! — Alekša atzinās.

Kaisle, ko abi tik ilgi bija centušies apslāpēt, beidzot bija izlauzusies uz āru, un viņi vairs to nesiēpa, bet kāri tvēra katru laimes mirkli.

— Domāju, ka pat savā medusmēnesī mēs tā neizbaudijām mīlestību un brīvību, - Dekss atzina.

— Mūsu medusmēnesis ir sācies tikai tagad!— Alekša viņu izlaboja.

Un viņi patiesi līksmojās un aušojās tā, it kā viņiem abiem būtu tikai astoņpadsmit gadu, - peldējās baseinā, devās izjādēs kalnos, kā pārgalvīgi pusaudži dejoja naktsklubos un pat lidoja ar gaisa balonu. *

Tā turpinājās nedaudz ilgāk par nedēļu, bet tad Alekša aizvien biežāk ieminējās par novārtā pamestajiem darījumiem, sāka gudrot, kā izglābt Natumbē arestētos tankkuģus.

Un Dekss saprata, ka laiks atgriezties mājās.

Atvadu vakariņās restorānā Alekša bija noskaņota ļoti liriski — viņa zvērēja, ka darīs visu, lai tās attiecības ar Deksu paliktu tādas, kādas tās bija izveidojušās šajās Losandželosā aizvadītajās dienās.

— Bet, ja nu tomēr man atkal uznāk kāds neprāts, lūdzu, atgādini man šo ceļojumu!- viņa lūdza Deksam.

— Tu taču man neklausīsi!

— No šī brīža es klausīšu visam, ko tu teiksi! — Alekša apgalvoja. — Izrādās, ka tas ir tik patīkami — justies vienkārši kā sievietei un it visā paļauties uz vīrieti, kurš ir daudz gudrāks un tālredzīgāks par tevi!

— Tu man glaimo!- Dekss smējās.

Viņi jau gribēja doties uz viesnīcu, kad Alekša negaidīti zālē ieraudzīja savu māsīcu Sibilu, kuras uzvārds arī bija Kolbija. — to viņa bija mantojusi no sava bijušā vīra Džeisona Kolbija.

— Kāda laime!- Sibila nopriecājās. - Nebiju tevi redzējusi vismaz simt gadu!

Alekša viņu iepazīstināja ar Deksu, bet Sibila savukārt iepazīstināja ar savu pavadoni - Hamiltonu Stounu.

— Mēs ar Hamiltonu esam seni paziņas,— Alekša sacīja un pie pirmās izdevības vedināja viņu dejot.

— Tu izskaties tik apburoša!- Hamiltons viņai paglaimoja, taču Alekša tūdaļ pārgāja pie lietas.

— Man laimējies, ka es šeit satiku tieši tevi. Saproti, man ir kāda nopietna problēma...

— Tankkuģi?— Stouns izrādījās labi informēts.

Jā. Arī tu par to esi dzirdējis?

— Nu protams! Taču man likās, ka vislielākos zaudējumus tas sagādājis Bleikam Keringtonam.

— Nē. Viņam tur arestēts tikai viens kuģis, bet man — deviņi! Un Natumbes varas iestādes taisās tos pievākt pavisam.

— Skaidrs!- sacīja Stouns. - Tev taisnība, manai bankai ir ietekme arī šajā pasaules daļā...

- Tātad es varu paļauties uz tavu atbalstu?- Alekša cerīgi apjautājās.

— Mēģināšu tev palīdzēt, - Stouns apsolīja.

Nākamajā dienā Alekša kopā ar viņu aizlidoja uz Āfriku, bet Dekss un Sibila palika Losandželosā gaidīt viņus atgriežamies.

Kamēr Bleiks piedalījās priekšvēlēšanu cīņās un uztraucās par Kristelas veselības stāvokli, viņa bērnu attiecības ļoti saasinājās.

Miera grāvējs kā vienmēr bija Ādams. Zaudējis sievu un bērnu, viņš bija kļuvis vēl drūmāks nekā parasti un savas bezspēcīgās dusmas izgāza uz Stīvenu un Felonu. Bet visvairāk to kaitināja Džefs, kuram Bleiks uzticējās kā ģimenes loceklim, kaut gan viņš jau bija šķīries no Feionas.

Stīvens, kurš nekad nebija cietis visādas intrigas, nolēma izmantot tēva uzvaru priekšvēlēšanās, lai beidzot aizbrauktu no Denveras, dodot Ādamam sen kāroto iespēju tikt pie naftas sabiedrības vadības grožiem.

Taču Bleiks, kuru ļoti apbēdināja Stīvena aizbraukšana, izlēma citādi — viņš izvēlējās kolektīvu vadību, kurā Ādamam, Felonai un Džefam bija dotas vienādas tiesības. Ādams tādu lēmumu uzskatīja par aizvainojošu, un sirdī viņam krājās aizvien lielāks rūgtums pret tēvu.

Toties Bleikam nebija laika nodoties saskaņas veidošanai ne uzņēmumā, ne ģimenē, jo viņš bija ierauts notikumos, kuri bija sākušies pēc dīvainajiem notikumiem pie ezera.

Kristelu Bleiks pārveda mājās, un viņa jutās samērā labi, kaut gan to joprojām uztrauca neizskaidrojamais atmiņas zudums, kas viņu bija piemeklējis pirms tam.

Bet tikmēr seržants Korelijs bija atradis liecinieku, kurš tajā liktenīgajā dienā bija redzējis Kristelu pie ezera. Liecinieks apgalvoja, ka tūlīt viņu pazinis, jo pirms tam daudzas reizes redzējis šo dāmu pa televīziju. Viņa skrējusi gar ezera krastu un kliegusi kā vājprātīga, kaut gan neviens tai nav dzinies pakaļ.

Korelijam tas likās visai dīvaini, un viņš nolēma aprunāties ar Kristelu, lai noskaidrotu trūkstošās detaļas. Kad Kristela uzzināja par ezerā atrasto līķi, to pārņēma šausmas. Viņa atcerējās, ka ir tur bijusi, taču neko vairāk. Un nespēja atcerēties arī pašu galveno - kas gan viņu šajā nelaimes vietā bija tā nobiedējis.

Tā kā viņas paskaidrojumi bija tik juceklīgi, Korelijs uzstāja, lai Kristela dodas uz morgu līķi identificēt. Bleiks pret to kategoriski iebilda, jo baidījās, ka Kristela var pilnīgi zaudēt prātu, taču Korelijs bija nepielūdzams, un Bleikam neatlika nekas cits kā kopā ar Kristelu doties uz morgu.

Bleika bažas laimīgā kārtā izrādījās veltas — līķis Kristelai nekādas asociācijas neizraisīja, un viņa nešaubīgi paziņoja, ka nekad agrāk šo cilvēku nav redzējusi.

Bleiks jau gribēja vest viņu projām, bet tad nejauši uzmeta skatu nelaiķim un... sastinga. Ieskatījies ciešāk, viņš iesaucās:

— Nē! Nē!

Korelijs nekavējoties pieprasīja paskaidrojumus.

— Vai jūs pazīstat šo cilvēku?

— Nē! Nē! - Bleiks atkārtoja.

— Es redzēju, kā jūs satrūkāties,— Korelijs neatlaidās.

— Piedodiet, man kļuva slikti,— Bleiks atteica. — Es vēlos atstāt šo telpu.

Korelijs bija pārliecināts, ka Keringtons mirušo ir pazinis, taču pierādīt to nevarēja, tāpēc pagaidām bija spiests likt Bleiku mierā.

— Man arī likās, ka tu viņu pazini, - sacīja Kristela, kad viņi izgāja no morga.

— Tev tiešām būs tikai licies, — Bleiks nervozi atteica.

Brauciens uz morgu Kristelu bija nogurdinājis, un pēc

pusdienām viņa iegāja guļamistabā nosnausties, taču drīz vien, satraukti kliegdama, no turienes izskrēja

— Es redzēju sapni! - viņa sacīja un metās pie Bleika. — Es biju pie ezera, un tas mironis iznāca no ūdens un nāca tieši man klāt. Man šķiet, ka es mēģināju viņu nogalināt.

— Rimsties,tas bija tikai sapnis!— Bleiks centās viņu nomierināt, taču arī pats bija ļoti uztraucies.

Kad Kristela, iedzērusi zāles, atkal aizmiga, viņš nokāpa pagrabā un sāka pārcilāt dokumentu mapes savā arhīvā. Beidzot viņam izdevās atrast aploksni ar vecām - vēl studenta gadu fotogrāfijām. Viņš satraukts paņēma vienu no tām. Tajā tas bija redzams kopā ar cilvēku, kurš kā divas ūdens lāses bija līdzīgs mirušajam morgā un kuru viņiem bija nācies identificēt.

Vairākas stundas Bleiks gremdējās pārdomās, bet tad apņēmīgi devās augšā un paziņoja, ka jau rīt vedīs Kristelu uz Losandžeiosu pie kāda slavena neiroķirurga.

Nespēdams neko izdibināt no Bleika paša, neatlaidīgais Korelijs nolēma pamēģināt no citas puses - iztaujāt viņa ģimenes locekļus. Vispiemērotākā šādai sarunai viņam šķita Felona, un viņš it kā nejauši pacentās viņu sastapt izjādes laikā.

— Skaists zirdziņš!- Korelijs sacīja,visai familiāri viņai uzsmaidīdams.

— Pateicoši— Felona tikpat izaicinoši atbildēja. — Bet jūs, protams, te esat tikai tāpēc, ka dievināt zirgus!

Korelijs viņas atbildi tūlīt veikli izmantoja, lai pavērstu sarunu sev vēlamā gultnē.

— Ak, ja es varētu tā teikti Patiesībā ir pavisam citādi - ir līķis, ir kapteinis Hendlers, kurš vēlas pēc iespējas drīzāk šo lietu pabeigt, un ir jūsu tēvs, kurš nez kāpēc slēpj, ka upuri pazīst.

— Jūs esat par to pārliecināts?— Felona jautāja. Tas, ka Bleiks noslīkušo pazīst, bet negrib izpaust tā vārdu, viņai bija jaunums

— Jā, esmu pārliecināts.

— Ja jau jūs esat tik vērīgs, kāpēc gan savus argumentus neizklāstāt manam tēvam?

— Diemžēl man šo a-gumentu pagaidām nav, ir tikai nojauta Tāpēc arī atļāvos traucēt jūsu vientulību...

— Piedodiet, bet es nesapratu jūsu domu gaitu... — Felona sacīja.

— Jā, atvainojiet, es laikam izteicos pārāk neskaidri, — Korelijs turpināja tādā pašā garā. — Sakiet, Felona, ko jūs darīsiet pēc šīs izjādes?

— Jūs nu gan esat nekauņai— Felona sacīja, taču viņas smaids nepavisam nebija tik noraidošs.

— Es saprotu, ka rīkojos ļoti riskanti, un tomēr man ļoti gribētos uzaicināt jūs. uz morgu! Kā būtu, ja mēs dotos turp tūlīt pat?

Lai cik dīvaini, bet Felona par šādu priekšlikumu neapvainojās, un viņi abi ar Koreliju devās uz morgu. Un tur viņa piedzīvoja kaut ko dīvainu — nelaiķa seja tai likās savādi pazīstama. Viņa bija pārliecināta, ka ir šo cilvēku kādreiz redzējusi, tikai ļoti sen, varbūt bērnībā. Taču šim puisim bija tikai kādi divdesmit pieci gadi, tātad viņas bērnībā arī viņš varēja būt tikai bērns. Bet Felona skaidri atcerējās pieauguša* cilvēka seju, viņa noteikti bija šo cilvēku redzējusi, tikai nespēja atcerēties, kādos apstākļos.

Korelijs pamanīja tās minstināšanos un sāka teikt priekšā variantus.

— Viņa seja jums ir pazīstama, taču jūs nevarat atcerēties vārdu? Vai ne? Vai es jūs pareizi sapratu?

— Jūs jau neesat policists, bet psiholoģijas doktors! - Felona ar dzēlību izvairps no atbildes.

— Arī policistam jābūt psihologam,- Korelijs atteica. - Nu, kā tad ir, vai esat redzējusi šo cilvēku kādā saviesīgā vakarā, varbūt birojā vai kādā ceļojumā?

— Nē,— Felona nešaubīgi atbildēja. - Bet kaut ko viņš man atgādina.

— Labi, — Korelijs beidzot apžēlojās. — Ja kaut ko atcerēsieties, piezvaniet man. Man būs patīkami vēlreiz ar jums tikties.

Felonai ļoti gribējās savos iespaidos dalīties ar tēvu, taču Bleiks bija Losandželosā pie doktora Hemptona, kurš atzina, ka Kristelai nepieciešama neiroķirurģiska operācija, taču pat šādā gadījumā cerības, ka viņa izveseļosies, bija ārkārtīgi niecīgas.

Bēdu sagrauztais Bleiks pārveda sievu mājās, jo Kristela nepiekrita tūlītējai operēšanai. Bet mājās viņu gaidīja jauns trieciens — ieradās Korelijs un paziņoja patologanatomiskās ekspertīzes rezultātus, kuri šokēja ne vien Bleiku, bet visu policijas pārvaidi.

— Tas izklausās gaužām dīvaini,- Korelijs sacp,— taču ekspertīzes dati liecina, ka līķis ezera dibenā nogulējis apmēram trīsdesmit gadus.

— Neticami!- Bleiks, ārkārtīgi nobālis, iesaucās. - Tas nav iespējams!

— Es arī pats nespēju ticēt tādam brīnumam,— Korelijs atzinās. — Taču eksperts apgalvo, ka šis cilvēks nošauts pirms ceturtdaļgadsimta.

— Bet kā tad viņš izskaidro to, ka līķis ir tik labi saglabājies?— Felona jautāja.

— Tas ir noslēpums, kas vairs nav policistu, bet gan zinātnieku kompetencē.— Korelijs noplātīja rokas. - Šobrīd viņu pieņēmums ir tāds, ka ezera apakšējos slāņos ir tik zema temperatūra, ka līķis visu šo laiku saglabājies neskarts.

— Nu gan jūs runājat muļķības! - Bleiks iesaucās, nespēdams savaldīties.

— Iespējams,— Korelijs piekrita. — Atvainojiet mani! Es tikai gribēju jūs iepriecināt — Keringtonas kundze vairs netiek turēta aizdomās par slepkavību.

41. nodala

9

KORELIJA paziņojums vēl vairāk nostiprināja Felonas pārliecību, ka nelaiķi viņa ir redzējusi tālā bērnībā, taču Bleiks, to izdzirdis, ļoti sadusmojās.

— Aizmirsti šo muļķīgo pieņēmumu! Izmet to no galvas! Un nemēģini vēl kādam stāstīt tādas muļķības!

Tēva izturēšanās Felonu uzvedināja uz domām, ka viņa meklē pareizā virzienā, tikai tēvs to nezin kāpēc negrib atzīt. Felona lika Bleiku mierā un sāka iztaujāt Deksu, cerēdama, ka viņš varbūt zina, kā radies šis ezers.

— Es nezinu to visos sīkumos, - Dekss atbildēja, - varu teikt tikai to, ka raktuves nolēma applūdināt tieši tolaik, kad izjuka Keringtonu, Deksteru un Kolbiju darījumu alianse.

Ar šādu informāciju Felonaī bija par maz, tāpēc arī viņa kādu dienu nokāpa pagrabā, kur nesen dokumentu kaudzes bija pārcilājis Bleiks, un, pati to nenojauzdama, precīzi atkārtoja visas viņa darbības. Un, tāpat kā Bleiks, viņa ilgi sēdēja, vērdamās fotogrāfijā, kurā tēvs bija redzams kopā ar mirušo. Beigu beigās Felona paņēma šo fotogrāfiju un lūdza Koreliju, lai viņš atļauj vēlreiz apmeklēt morgu.

Korelijs tūdaļ nojauta, ka Felona grib viņam noslēpt kādu svarīgu faktu, tādēļ izmantoja viltību:

— Diemžēl līķis šobrīd jau stipri sadalījies. Bet varbūt jūs apmierinās fotoattēis? Manā rīcībā ir visai skaidri līķa fotouzņēmumi.

Felona piekrita šādam priekšlikumam, bet viltīgais Korelijs izlikās, ka viņam steidzīgi jāiziet no kabineta. Ieslēdzis slēpto kameru, tas Felonu atstāja vienu.

Neko nenojauzdama par lamatām, Felona nolika līdzās abas fotogrāfijas un ļoti rūpīgi tās salīdzināja Nu viņai vairs nebija nekādu šaubu — fotouzņēmumā tēvam līdzās bija iemūžināts ezerā atrastais cilvēks!

Felonai ļoti gribējis nekavējoties doties pie tēva un pavaicāt, ko tas nozīmē, bet, atcerējusies, kā tas bija izturējies, kad viņa jau bija mēģinājusi viņu izvaicāt, Felona piezvanīja Džefam un norunāja ar viņu tikšanos viesnīcas "Kartons" restorānā.

— Vai tu atceries šo cilvēku? - viņa Džefam jautāja, parādījusi fotogrāfiju. — Apskaties uzmanīgi! Tu esi vecāks par mani un droši vien pazīsti šo vīru, kas fotogrāfijā redzams blakus manam tēvam, šis cilvēks acīmredzot bieži iegriezās mūsu mājās, bet varbūt arī pie Kolbijiem, jo Sesils un mans vectēvs tolaik bija kompanjoni.

Džefs ielūkojās fotogrāfijā, bet piepeši negaidīti atskanēja Sibilas priecīgā balss:

— Felon! Džef! Man prieks jūs redzēt!

— Sibila?— Felona brīnījās. — Kā tu te gadījies?

— Es no tavas mātes atpērku šo viesnīcu!

— Ko?- tagad brīnījās Džefs. - Alekša pārdod viesnīcu?

— Nekā pārsteidzoša tur nav,— Sibila paskaidroja, nemaz neslēpdama, kā viņu šāds pirkums iepriecina. — 'Kolbiju korporācija" taču ir uz sabrukuma robežas, un Alekša vēl mēģina kaut ko saglābt.

— Es nezināju, ka Aleksai ir finansiālas problēmas, - Džefs sacīja.

— Tā nu tas ir,— Sibila apstiprināja. — Nepatikšanas viņai uzglūn no visām pusēm. Bet kas tā jums par fotogrāfiju? O, Bieiks! Un... — Viņa piepeši apklusa un tā arī nenosauca vārdu, kas Felonu tik ļoti interesēja.

— Tu viņu pazīsti? Kas viņš ir?— Felona jautāja.

— Ne gluži tik labi kā tavu māti, - Sibila izvairīgi atbildēja - Kāpēc gan tu to nevarētu pajautāt Aleksai?

Felona tā arī izdarīja - parādīja fotogrāfiju mātei.

— Bet kāpēc tu par viņu jautā?— Alekša kļuva uzmanīga.

— Tāpēc, ka tas ir cilvēks, kuru atrada ezerā.

— Nevar būt! — Alekša šausmās iesaucās.

— Kas viņš ir, māt?

— Piedod, Felon!- Alekša neskanīgi sacīja. — Man nekavējoties jārunā ar tavu tēvu!

Sibila tikmēr nezaudēja laiku un devās pie Bleika, lai izteiktu viņam priekšlikumu apvienotiem spēkiem vērsties pret Alekšu.

Bleiks bija ļoti pārsteigts par tik negaidītu vizīti un kategoriski noraidīja Sibilas priekšlikumu. Tad viņa meta galdā savu trumpi.

— Es redzēju Felonai Rodžera Graimsa fotogrāfiju. Viņa līķis esot ezerā uzpeldējis? Esmu satriekta! Kā tev tik ilgi izdevās to noslēpt?

Bleiks uz viņas šantāžu pat neatbildēja, šobrīd to daudz vairāk interesēja fotogrāfija.

— Par kādu fotogrāfiju tu runā?- viņš jautāja.

— Par to, kurā tu esi nofotografēts kopā ar Rodžeru.

— Piedod, Sibila, man bija patīkami tevi atkal redzēt, bet tagad man jādodas uz tikšanos ar vēlētājiem!- Viņš steigšus izvadīja viešņu.

Sibila paklausīgi aizgāja, jo viņu pilnīgi apmierināja tas, ko tā šodien jau bija paveikusi.

Brīdi vēlāk Bleika kabinetā iedrāzās saniknotā Alekša.

— Tev vēl nepietika ar to, ka tu mani padzini un atņēmi man bērnus, tu, izrādās, viņu arī nogalināji?- viņa kliedza, dusmās kvēlodama.

— Kuru tad?

— Rodžeru Graimsu! Felona man parādīja fotogrāfiju! Es zinu, tu viņu nošāvi! Tagad tas ir acīm redzami!

— Es nenošāvu tavu mīļāko! - Bleiks cieti sacīja.

— Viņš nebija mans mīļākais! Viņš vienkārši aizpildīja tukšumu, kādā es biju nonākusi tāpēc, ka tu mani nonicināji!

— Es nenogalināju Rodžeru Graimsu! - Bleiks atkārtoja.

— Tu vienmēr esi melojis, un mani tas nepārsteidz!— Alekša viņa vārdiem neticēja. — Pagaidām es vēl neesmu izlēmusi, kā rīkošos, taču to es tev varu apsolīt jau tagad - tu dārgi samaksāsi par Rodžera Graimsa nāvi!

Kad Alekša bija aizgājusi, Bleiks sameklēja Felonu un pateica viņai visu, ko šādos gadijumos mēdz sacīt.

— Tu man esi sagādājusi tādas nepatikšanas, kādas nevarētu sagādāt pat visļaunākais ienaidnieks.

— Piedod, tēt,— Felona taisnojās,- es taču nevarēju iedomāties, ka tas pavērsīsies šādi. Tu man aizliedzi par šo tematu runāt ar tevi, un es griezos pie mātes. Tāpēc, ka aizdomās par slepkavību Korelijs tur tevi. Bet nu izrādās, ka māte domā tāpat.

— Tici man, Felon, es neesmu nogalinājis šo cilvēku! Zvēru tev!

Uz sliekšņa parādījās Kristela un pieprasīja, laiviņai paskaidro, kāpēc Alekša apsūdž tās vīru. Bleikam nācās visu izstāstīt.

— Es nenogalināju Rodžeru Graimsul— Viņš palika pie sava. — Alekša vienkārši grib man atriebties par to, ka zaudējusi vēlēšanās.

— Es neļaušu viņai tā izrīkoties! -- Kristela histēriski iesaucās un, Bleikam neko nepaskaidrojusi, steidzās pie Alek-

sas.

Alekša saņēma vēl vienu finansiālu triecienu— no Natumbes pienāca ziņa, ka Hamiltonam Stounam no aresta izdevies atbrīvot tikai divus tankkuģus no deviņiem, bet pārējie tiks pārdoti ūtrupē.

— Tagad man viss ir skaidrs! - Alekša Deksam sacīja. - Viņš jau no paša sākuma darbojās uz vienu roku arSibilu. Kamēr viņa centās mani izputināt šeit, Stouns iemidzināja manu modrību Natumbē. Tev vajadzētu papētīt mūsu galvenā grāmatveža Hīta darbību - pēdējā laikā viņš izturas ļoti dīvaini. Baidos, ka Sibila un Hamiltons viņu ir uzpirkuši.

— Es to jau esmu izdarījis, - Dekss atbildēja. - Vai drīkstu tevi iepazīstināt ar savu Vjetnamas karabiedru? Viņš izsekoja Hītu un var tev paziņot šo to visai interesantu.

— Roberts Gibsons, - detektīvs stādījās priekšā.

— Piedodiet,Gibsona kungs,— Alekša pārtrauca sarunu, jo kabinetā, atgrūzdama sekretāri, ielauzās saniknotā Kristela.

— Alekša, man ar tevi jārunā bez lieciniekiem! — Kristela kategoriski pieprasīja. - Deks, lūdzu, izej uz brīdi un paņem līdzi šo kungu.

— Ar kādām tiesībām tu te komandē?- Ari Alekša bija ne mazāk kareivīga, taču Dekss atrada par nepieciešamu atstāt dāmas vienatnē.

— Es gribu tevi brīdināt,— Kristela draudīgi sacīja, — ja tu uzdrīkstēsies Bleiku publiski apsūdzēt slepkavībā, es izmantošu savu slimību un tevi vienkārši nožņaugšu! Un pat cietumā mani neieliks, jo atzīs par prātā jukušu.

— Protams, cietumā neieliks,- Alekša dzēlīgi atteica,- jo trako mājā ir tava īstā vieta!

— Piedodiet, ka manis dēļ jums nācās pagaidīt!— Kristela sacīja Deksam un svešiniekam, kuri priekštelpā gaidija.

— Nekas, mums prieks pakalpot tik burvīgai dāmai, - Gibsons atļāvās izteikt komplimentu, bet Kristela, tikai tagad pirmo reizi uz viņu palūkojusies, pēkšņi sajuta dīvainu trauksmi — kaut kas tā veidolā to izbiedēja, taču viņa nespēja saprast, kas.

Paziņojis Aleksai dažus izdomātus faktus par Hīta kontaktiem, Gibsons steidzās pie citas dāmas — Sibilas.

— Viņi abi uzķērās uz mūsu makšķeres!- viņš gandarīts tai paziņoja. — Gan Alekša, gan Dekss! Viņš domā, ka darbojos tā labā.

— Brīnišķīgi! — Sibilaviņu uzslavēja.

— Taču tur notika kāds neparedzēts starpgadījums,- Gibsons nolēma informēt. — Aleksas Kolbijas kabinetā es saskrējos ar Kristelu Keringtonu. Nezinu, varbūt man tikai tā likās, bet viņa tā dīvaini uz mani paskatījās. Baidos, ka Kristela mani pazina.

— Kāda velna pēc tu līdi krastā, kad tur pastaigājās Kristela! — Sibila pārmeta.

— Bet es taču no apakšas nevarēju redzēt, ka krastā uzradusies šī dāmiņa.

— Labi, aizmirsīsim to!— Sibila atmeta ar roku. — Bet ūdenslīdēja darbi tev tagad jāpārtrauc. Vismaz uz zināmu laiku, kamēr norimsies kaislības.

— Nekādā gadījumā!- Gibsons protestēja. — Pārtraukt nedrīkst! Es tik ilgu laiku esmu pavadījis ledus aukstā ūdenī, pārlāpstojis visu gultni — un tagad, kad man beidzot izdevies atrast pazemes ieeju, tu gribi, lai es to pārtraucu?!

— Viena nelaiķa mieru tu jau esi iztraucējis, - Sibila viņam atgādināja. — Kas zina kas tur vēl var uzpeldēt, kamēr tu atraksi šo pazemes eju.

— Un tomēr es negribu pārtraukt meklējumus. Tas ir pāri maniem spēkiem!

— Dari to, ko es tev lieku! - Sibila viņu dusmīgi pārtrauca.

Korelija rīcībā bija fotoattēli no videokasetes, kurā Felona bija

uzfilmēta brīdī, kad viņa salīdzināja abas fotogrāfijas. Ar vairākkārtēju palielinājumu bija izdevies iegūt arī Felonas atnestā fotouzņēmuma kopiju, un tagad viņš to parādīja Aleksai.

— Domāju, ka jūs pazīstat cilvēku, kurš fotoattēlā redzams līdzās Bleikam Keringtonam, — viņš Aleksai sacīja.

— Nē, es viņu nepazīstu, - Alekša nešaubīgi noliedza.

Korelijs tā arī neko nepanāca, bet, kad viņš bija aizgājis, Alekša piezvanīja Bleikam.*

— Pagaidām es tevi nenodevu, taču ņem vērā - Korelijam ir tās fotogrāfijas kopija, kuru man rādija Felona.

Bleiks izrāja meitu par to, ka tā Korelijam iedevusi tik svarīgu pierādijumu, taču Felona zvērēja, ka nav to darījusi.

-Tēt, beidz turēt mani aizdomās!-viņa lūdzās. - Manjautāpat nemitīgi rādās murgi - te liekas, ka man uzbrūk Rodžers Graimss, te... ka tu mēģini viņu nogalināt, bet brīžiem viņš dzenas man pakaļ...

— Manu nabaga meitiņ! — Bleiks par viņu iežēlojās. — Piedod man! Taču es neesmu vainīgs šī cilvēka nāvē!

— Es zinu, tēt. Bet es vēlos, lai arī tu man tici.

— Piedod, ja ar savu neuzticēšanos esmu tevi aizvainojis. Bet tu taču zini, kādā sasprindzinājumā es tagad dzīvoju. Kristelai gaidāma smaga operācija. Nav vēl zināms, kā tā beigsies... Rīt mēs dosimies uz Losandželosu, bet tu man apsoli, ka nedēļas nogali pavadīsi ārpus pilsētas. Tev jāatpūšas, jāmaina vide.

Felona paklausīja viņa padomam, taču jutās neizsakāmi pārsteigta, kad ārpilsētas viesnīcā sastapa... Koreliju.

— Jūs mani vajājat? - viņa bez aplinkiem noprasīja. — Ko jums no manis vajag?

— Varētu teikt,ka daudz ko, tikai jūs nevēlaties būt pret mani atklāta un acīmredzot pat baidāties no manis.

— Kāpēc jūs tā domājat?- Felona iebilda, kaut gan patiesībā negaidītā sastapšanās ar Koreliju bija viņu krietni vien nobiedējusi.

— Nebaidāties? Nu un paldies Dievam!- policists izmantoja izdevību. — Tādā gadījumā — varbūt pavizināsimies ar ūdensslēpēm?

— Vai tad jums ir atvaļinājums?

— Gandrīz,— viņš pavīpsnāja. — Kapteinim Hendleram nepatika mana pārlieku centīgā darbošanās, un pēc viņa rīkojuma es šīs lietas izmeklēšanā vairs nepiedalos. Un vispār lieta par slīkoni ir izbeigta nozieguma noilguma dēļ, un tagad ar šo jautājumu nodarbojas zinātnieki.

— Bet ko jums tādā gadījumā vajag no manis? Ko jums dos mana atklātība, ja lieta, kā jūs sakāt, ir izbeigta?

— Nu, tā ir tikai profesionāla interese. Gribas noskaidrot patiesību... Piedodiet, redzu, ka atkal jūs nobiedēju.

— Jums ir lieluma mānija, — Felona izlīdzējās ar joku. - Jums visu laiku gribas tēlot bargu likuma sargu.

— Iespējams, ka jums taisnība. Es vēl neesmu pieradis pie savas jaunās lomas — tāda cilvēka lomas, kurš šeit ieradies atpūsties, nevis nodarboties ar izmeklēšanu... Nu, kā būs, vai pavizināsimies ar ūdensslēpēm?

— Jā, — Felona piekrita, nevēlēdamās sabojāt attiecības ar šo neparasto izmeklētāju.

Visu dienu viņi pavadīja pludmalē, vakaru - restorānā, bet nakti... vienā gultā.

No rīta, kad aplaimotais Korelijs gribēja norunāt nākamo tikšanos Denverā, Felona piepeši bija kļuvusi atturīga un vēsa.

— Es to nevaru. Piedod man!

— Kāpēc? - viņš brīnījās. - Man likās,ka tu naktī biji laimīga...

— Piedod! - viņa vēlreiz atkārtoja. — Man nevajadzēja to darīt, jo es taču zināju, ka tu gribi manu tēvu iesēdināt cietumā par slepkavību.

— Ak, redz, kas par vainu! Kā gan trulais policists tūlīt nesaprata, kāpēc tu ar viņu pavadīji nakti! Cerēji, ka tad es likšu mierā tavu tēvu?

— Tu patiesi esi truls, ja tā iedomājies! - Felona viņam dusmīgi uzsauca. — Paliec sveiks!

Pirms došanās uz Losandželosu Kristela aizbrauca uz fermu *Delte Ro", lai atvadītos no Semijas Džo un lūgtu viņu parūpēties par Kristīnīti, ja operācija beigtos neveiksmīgi.

Tās bija skumjas atvadas. Semija Džo tikai ar pūlēm spēja valdīt asaras. Kristela bija sagatavojusies uz visu, pat uz ļaunāko.

— Bet, kamēr man ir kaut mazākās izredzes, man šī iespēja jāizmanto, — viņa sacīja it kā Semijai Džo, it kā pati sev...

Semija Džo viņu pavadīja līdz mašīnai, un Kristelai iegribējās vēlreiz paskatīties uz ezeru, ar kuru viņai tagad saistījās tik pretrunīgas atmiņas. Bet ezermalā viņa atkal ieraudzīja cilvēku, kurš viņu jau bija tik ļoti nobiedējis, negaidīti iznirstam no ezera dzīlēm.

— Tas ir viņš!- Kristela iesaucās. - Paskaties uz to vīrieti, Semij Džo! Tas bija viņš, kas iznira no ūdens un nāca man virsū!

Semija Džo paskatījās uz vīrieti, kurš mierīgi gāja gar krastu, un, neko aizdomīgu nesaskatījusi, Kristelas izbīli izskaidroja ar tās slimību.

Taču jau tajā paš|i vakarā Semijai Džo nācās vēlreiz sastapties ar šo svešinieku. Izdzirdusi dīvainu troksni stallī, viņa devās turp, drošības dēļ paķērusi līdzi bisi. Līdzko Semija Džo bija pārkāpusi staļļa slieksni, tā aci pret aci sastapās ar cilvēku, kuru pirms tam bija redzējusi pie ezera.

— Ko jūs te meklējat?- Semija Džo paspēja noprasīt, pirms Gibsons — tas, protams, bija viņš — tai iesita pa galvu.

Semija Džo nokrita kā nopļauta, tomēr pēc brītiņa atkal atguvās un ieraudzīja, ka ļaundaris aizdedzina stalli. Sakopojusi pēdējos spēkus, Semija Džo pasniedzās pēc bises un izšāva. Izšāva arī Gibsons, taču, būdams ievainots vēderā, no staļļa vairs izkļūt nespēja.

Laimīgā kārtā Semiju Džo apciemot ieradās Džefs. Ieraudzījis ugunsgrēku, viņš no degošās ēkas iznesa ievainotos un aizveda tos uz slimnīcu.

Kristelas operācija beidzās neveiksmīgi — viņa atradās dziļā komas stāvoklī. Hemptons neko vairs nevarēja palīdzēt.

Bēdu sagrauztais Bleiks Denverā atgriezās viens, atstājis Kris-telu Hemptona klīnikā. Tūlīt pēc tā pārbraukšanas pie viņa ieradās Dekss un uzstāja, ka, neraugoties uz lielajām bēdām, Bleikam viņš tomēr jāuzklausa.

— Tavas prombūtnes laikā te ir norisinājušies svarīgi un ļoti nepatīkami notikumi. Daži no tiem attiecas tikai uz Alekšu, taču zināmā mērā skar arī tevi. Acīmredzot jums atkal parādījies kopējs ienaidnieks, kurš mēģina nodarīt ļaunu jums abiem. Tev droši vien ir zināms, ka "Kolbiko" ir uz izputēšanas robežas galvenā grāmatveža Hita nodevības dēļ, kuram Alekša ļoti uzticējās, jo viņš uzņēmumā strādājis kopš Sesila laikiem un nekad vēl nebija viņu pievīlis. Es mēģināju noskaidrot, kas Hitu varētu būt uzpircis, un atklāju, ka tā ir Sibila Pagaidām man vēl nav tādu pierādījumu, lai ieliktu šo dāmu aiz restēm, bet Hits ir pazudis, un viņu nekādi neizdodas notvert

— Piedod, Deks,- Bleiks viņu pārtrauca,- jūtu līdzi Aleksai, taču, taisnību sakot, man viņas problēmas šobrīd neinteresē.

— Es jau tev teicu, ka tās nav tikai viņas, bet arī tavas problēmas. Kad man modās aizdomas pret Hītu, es nolīgu kādu savu senu paziņu Gibsonu, lai tas Hītu izseko, bet viņš acīmredzot Hītu brīdinājis. To es secināju pēc tam, kad Gibsonu arestēja, — viņš mēģināja nogalināt Semiju Džo un nodedzināt zirgu stalli viņas fermā. Pagaidām to apsūdz tikai Šajos noziegumos, taču Semija Džo apgalvo, ka Kristela redzējusi Gibsonu iznākam no ezera un tieši viņš to toreiz nobiedējis! Bet pēc tam viņš atkal staigājis gar ezeru. Arestēšanas laikā pie viņa atrasta fermas “Delte Ro * karte, kuru es diemžēl neesmu redzējis, jo to ir konfiscējis Korelijs.

— Atkal šis Korelijs! — Bleiks ar nepatiku sacīja. — Visu to rūpīgi pārdomājis, es sapratu, ko Gibsons darīja pie ezera, - viņš mēģināja uzminēt raktuvju noslēpumu!

— Nevar būt!— Bleiks iesaucās.

— Diemžēi tas ir tieši tā. Domāju, ka Gibsons izkustināja fiķi un tas uzpeldēja virspusē. Bet tu jau laikam saproti, par ko es runāju? Hīts ir saistīts ar Sibilu, bet Gibsons — ar Hītu... Vai tev nešķiet, ka aiz tā visa stāv viens un tas pats cilvēks un tā ir Sibila?

— Bet vai tu nevari paņemt priekšā šo Gibsonu, ja jau viņš ir tavs paziņa?— Bleiks jautāja.

— Kaut arī viņš atrodas slimnīcā, pie viņa palātas dežurē policists.

— Un tomēr ir jātiek pie Gibsona! Par katru cenu! Bet pagaidām... Deks, kas tev zināms par mūsu tēvu un Kolbija kopējo darījumu?

— Tikai tas, ka šis projekts bija saistīts ar ieguves rūpniecību. Un vēl mans tēvs man teica, ka ar ezeru saistīts kāds noslēpums, kas varētu apkaunot jebkuru no trim ģimenēm.

— Tāpēc glabāsim šo noslēpumu. Vai tu man piekrīti? Eszinu, ka tu mīli Alekšu, taču es tev lūdzu: esi piesardzīgs, jo, gribēdama atriebties man, viņa var likt uz spēles ari tavas ģimenes godu. Alekša ir pārliecināta, ka Rodžeru Graimsu esmu nogalinājis es, taču es zvēru, ka neesmu viņu nogalinājis un pat nezinu, kas to ir izdarījis. Iespējams, ka tā ir daļa no noslēpuma, ko ezera dzīlēs ir noglabājuši mūsu tēvi. Un lai šis noslēpums paliktu noslēpums, esmu gatavs pat... Esmu gatavs uzņemties vainu par šo sasodīto slepkavību!

— Vai tev prāts, Bleik!— Dekss iesaucās.

— Man tomēr nāksies to darīt, Deks, - Bleiks skumji sacīja — Jo tāda ir cena, kas jāmaksā par šo noslēpumu.

42. nodala

♦

IEKĻUVIS pie Gibsona palātā un noskaidrojis, kādiem ūdenslīdēja darbiem viņu salīgusi Sibila, Bleiks, pieaicinājis par liecinieku Deksu, nolēma piespiest Sibilu pie sienas.

— Gibsons man visu pateica,— Bleiks iesāka savu apsūdzības runu. - Kāpēc tu viņu nolīgi? Vai tevi šurp atsūtīja Džeisons Kolbijs? Vai tu spiego viņa uzdevumā?

— Nē, Bleik, tu neko neesi sapratis, - Sibila sāka taisnoties.

— Es visu saprotu. Tu gribēji ieriebt gan man, gan Aleksai vienlaikus. Tu viņu izputināji, uzpirkdama Hītu un Stounu. Kurtu ņēmi tādu naudu, lai ūtrupē varētu atpirkt visus Aleksas kuģus?

— Tev ir novecojusi informācija, Bleik!— Sibila skumji pavīpsnāja. — Šodien es saņēmu paziņojumu, ka visi tankkuģi, ko es nopirku, ir uzlidojuši gaisā. Un tos ir uzspridzinājusi Alekša. Ne jau pati, protams, bet kaut kādi bandīti, ko viņa nolīgusi.

— Tas nu gan ir jaunums!— Dekss iesaucās. — Taču ne jau viņa, bet tu pirmā iesāki šo karu.

— Nespried par to, ko tu nezini,- Sibila viņam pārmetoši aizrādīja. — Savā laikā Alekša darīja visu, lai mani izšķirtu ar Džeisonu, viņš mani un bērnus pameta bez iztikas līdzekļiem. Cik daudz pūļu man bija jāziedo, lai atkal nostātos uz kājām! Es sen jau gribēju viņai atmaksāt, un beidzot tāda izdevība arī radās — Hamiltons Stouns man pateica, kā Alekšu izputināt. Taču atriebība acīmredzot nav mans aicinājums. Tāpēc es no tā visa neko neesmu ieguvusi. Man atkal vajadzēs sākt no pašiem pamatiem.

— Viss,ko tu pastāstīji, izraisa līdzjūtību, — Bleiks sacīja. — Bet kāpēc tev vajadzēja rakāties pa ezera dibenu? Tavs algotnis aizdedzināja stalli un ievainoja manu vedeklu.

— Man ļoti žēl,ka Semijai Džo nācās ciest. Taču tici man, Bleik, es neliku Gibsonam uz viņu šaut un sarīkot ugunsgrēku. Tas viss notika nejauši... Nu, bet par ezeru... Pirms daudziem gadiem es noklausījos Džeisona telefona sarunu par pamesto šahtu. Viņš bija ļoti nobijies un kādam sacīja, ka noslēpumam jāpaliek ezera dibenā.

— Bet kāpēc tad tu tikai tagad tam pievērsies un nerīkojies tūlīt, uz karstām pēdām?

— Nezinu... Vēl ilgi es cerēju, ka mēs ar Džeisonu salabsim. Es viņu mīlēju... Taču viņš izrādījās cietsirdīgs cilvēks, par bērniem viņš tikpat kā neinteresējās. Mans aizvainojums krājās gadiem, un es beidzot nolēmu izdibināt viņa noslēpumu. Taču pat tas man neizdevās. Kad uzpeldēja tas nelaimīgais slīkonis, ūdenslīdēja darbus vajadzēja pārtraukt. Tiesa, Gibsons man nepaklausīja un tomēr mēģināja nokļūt pazemē. Viņš tur bija atradis kaut kādu pazemes eju, taču nepaspēja attīrīt no gruvešiem durvis, kas acīmredzot ved uz slēptuvi.

— Paldies, Sibil!— Bleiks sacīja, kad viņa beidza savu stāstu. - Domāju, ka tu mums teici patiesību. Tāpēc arī es būšu atklāts pret tevi. Pati to nezinādama, tu esi ielauzusies triju ģimeņu - Keringtonu, Deksteru un Kolbiju kopīgajā noslēpumā. Diemžēl es tev nevaru atklāt visu, kas man zināms par šo seno darījumu, taču tici man uz vārda- to,ko savulaik tika noslēpuši mans tēvs un viņa kompanjoni, tagad labāk neaiztikt, šajā ziņā Džeisonam bija pilnīga taisnība. Tavs Gibsons mums jau tā ir nodarījis pietiekami daudz ļaunuma, uzvandīdams virs ūdens mirušo. Tagad Alekša mani apsūdz viņa noslepkavošanā, ko es, vari droši man ticēt, neesmu darījis. Arī policija tur mani aizdomās, tāpēc man tagad viegli neklājas. Baidos, ka man vairs nav nekādu izredžu uzvarēt vēlēšanās. Taču tas ir sīkums salīdzinājumā ar to, kāds skandāls var izcelties, ja policisti nolems izpētīt ezera dibenu.

— Piedod, Bleik.es negribēju tev sagādāt šādas nepatikšanas! -Sibila sacīja. - Varbūt man izdosies Alekšu nomierināt, ja izdošu viņai Hītu? Viņš ir krietni iedzīvojies uz tās rēķina, tāpēc viņam būs no kā tai atlīdzināt zaudējumus.

— Tā ir prātīga ideja, — Bleiks piekrita. — Tikai diez vai Alekša tevi uzklausīs? Manuprāt, viņa jau ir pamatīgi iekarsusi, un būs grūti viņu par kaut ko pārliecināt...

— Ziniet, vispirms pie viņas došos es,- Dekss piedāvājās. — Alekša mani padzina, kad noskaidrojās, ka Gibsons sadarbojies ar Sibilu. Viņa domā, ka es jau no paša sākuma esmu bijis uz vienu roku ar Sibilu. Nezinu, vai man izdosies tai pierādīt pretējo, taču es vismaz to mēģināšu...

Kā jau bija gaidāms, Bleiks vēlēšanās zaudēja, un par gubernatoru kļuva Reifords. Taču Bleiks par to daudz neskuma, jo pēdējā laikā bija pārdzīvojis nesalīdzināmi lielāku zaudējumu — viņam līdzās vairs nebija Kristelas, kurai joprojām bija jāpaliek doktora Hemptona klīftikā. Turklāt izrādījās, ka tikmēr, kamēr viņš bija nodevies vēlēšanu cīņām, sabiedrība "Denvera-Keringtons* bija cietusi lielus zaudējumus un arī ģimene bija tikpat kā izirusi. Stīvens un Amanda bija projām. Ādams, noskaities uz visu pasauli, izmisīgi lauzās pie sabiedrības vadības stūres, taču pieļāva vienu kļūdu pēc otras, novedot sabiedrību pie bankrota robežas. Felona sagājās ar policistu, kurš viņas tēvu turēja aizdomās par slepkavību. Vienīgais cilvēks, uz kuru vēl varēja paļauties, kā vienmēr bija Džefs, bet Ādams kā vienmēr nespēja arto samierināties. Noklausījies Bleika pārmetumus par izšķērdību un paviršību, Ādams mēģināja visu vainu novelt uz Džefu un pieprasīja, lai viņš tiktu izslēgts no kompānijas vadības. Džefs savukārt atmaskoja Ādamu, atklādams, ka viņš Aleksai izpaudis firmas komercnoslēpumu.

Šis pēdējais jaunums Bleiku tā satracināja, ka viņš Ādamu padzina ne vien no firmas, bet arī no mājas.

— Tu pats izvēlējies! — Ādams aizvainots sacīja. - Tagad man ir tikai viens ceļš— kalpot tavam pretiniekam, manai mātei!

Alekša sagaidīja Ādamu atplestām rokām, bet Deksu, kurš bija ieradies, lai ar viņu parunātu, nevaldāmās dusmās bija gatava vai zemē iedzīt.

— Tu esi sliktākais vīrietis, kādu es jelkad esmu pazinusi! Nelietīgais nodevējs! Tu pinies ar maniem ienaidniekiem! Nedomā, ka es nednu, kā tu luncinies ap Sibilu!

— Alekša, vai tiešām tu esi greizsirdīga?- Dekss savā parastajā veidā mēģināja viņu nomierināt. — Tu vēl arvien mani mīli?

— Un tu vēl uzdrošinies runāt par mīlestību?- Alekša dusmās sprēgāja. — Tu, kuram es uzticējos kā pati sev un kurš mani nodeva, tiklīdz visvarenais Keringtons tikai pamāja ar pirkstiņu...

— Piedod, es kļūdījos!- Dekss ironizēja. — Ar šo frāzi tu pierādīji, ka mīli nevis mani, bet Bleiku. Tieši tāpēc jau tu nespēj likt viņu mierā.

— Ak tad tā?- Alekša indīgi pasmīnēja. - Tu esi ieradies Bleika uzdevumā. Nu tad iegaumē uz visiem laikiem - tu esi pamatīgi pārrēķinājies, nostādamies viņa, nevis manā pusē. Tāpēc, ka tavs tagadējais boss drīz vien kā slepkava tiks ietupināts aiz restēm!

Oekss bija spiests atkāpties - viņš nebija spējis Alekšu pierunāt, lai tā izbeidz cīnīties pret Bleiku.

Bet pēc dažām dienām laikrakstos parādījās šāds sludinājums: "Garantēju atlīdzību ikvienam, kurš sniegs informāciju par celtniecības darbiem, kas 1960. gadā tika veikti Keringtonu savrupnama teritorijā. Vēlos kaut ko uzzināt arī par Rodžeru Graimsu. *

Tālāk bija norādīts telefona numurs, pa kuru šīs ziņas sniedzamas.

— Tas taču Aleksas numurs!— Džefs iesaucās,izlasījis sludinājumu. — Viņa tomēr izdarījusi šo gājienu.

— Tā sieviete taču ir vienkārši jukusi!— Bleiks saniknots iesaucās. — Viņa ir bijusi precējusies gan ar Keringtonu, gan Kolbiju, gan Deksteru. Un nu viņa visas šīs trīs ģimenes grib iznīcināt!

Felonas attiecības ar Koreliju turpinājās, kaut arī tās nepavisam nebija vienkāršas. Viņi abi juta neatvairāmu tieksmi viens pēc otra un tomēr viens otram neuzticējās. Felonai reizēm likās, ka Korelijs kā policijas izmeklētājs viņu tikai izmanto, bet viņš savukārt nespēja noticēt, ka tik bagāta un skaista sieviete kā Felona varētu iemīlēties vienkāršā policistā.

Krimināllieta, ar ko Korelijs nodarbojās, patiesi rādijā tikai liekus sarežģījumus, tāpēc kādu brīdi seržants jutās pat iepriecināts, ka Hendlers apsūdzējis to iedomībā un dienesta pilnvaru pārkāpšanā, viņu tiešām atbrīvoja no tālākas līdzdalības šīs lietas izmeklēšanā.

— Tu sevi iztēlojies par nez kādu superizmeklētāju un bāz degunu, kur nevajag! - Hendlers piktojās, tik dīvaini motivēdams Korelija pārkāpumus. — Ko tev vajag no Gibsona? Kāds sakars šim dedzinātājam ar slepkavību, kas izdarīta pirms gadsimta ceturkšņa?

— Es jūtu, ka viņš kaut kādā veidā ir saistīts ar šo nelaiķi, — Korelijs paskaidroja. - Ne jau velti viņš ložņāja ap ezeru. Es intuitīvi nojaušu, ka šis zellis varētu daudz ko pastāstīt, ja viņu kārtīgi paņemtu priekšā.

— Ak intuitīvi!- Hendlers ņirgājās. - Visa tava intuīcija nav izēstas olas vērta! Es redzēju tavu dosjē. Tu neesi dienējis ne armijā, ne flotē. Viss, kas tev ir, - tā ir nožēlojama universitātes izglītība, un muskuļus tu mēģini aizstāt ar smadzenēm. Tu sevi uzskati par nez cik rafinētu policistu, bet īstenībā tu neesi nekas!

Korelijs bija spiests paciest visus šos apvainojumus un pakļauties Hendlera pavēlei, taču tagad jau viņam bija kļuvis par goda jautājumu atrisināt šo noslēpumaino šarādi ar ezeru, līķi un applūdināto raktuvju karti, ko bija konfiscējis Gibsonam.

Un Korelijs uzsāka patstāvīgu izmeklēšanu, par to neko nesakot ne Hendleram, ne Felonai. Gibsona karte viņam atklāja, ka mīklas atrisinājums meklējams applūdinātajā šahtā. Arhīvos viņam izdevās atrast šādas tādas ziņas par Keririgtonu, Deksteru un Kolbiju kopējo projektu. Izrādījās, ka šahta applūdināta tieši tolaik, kad bija nogalināts vīrietis, kura līķis tik negaidīti bija uzpeldējis. Pieņēmis, ka šis cilvēks varētu būt strādājis pie kāda no trim kompanjoniem, Korelijs sameklēja visu triju kompāniju darbinieku sarakstus, bet pēc tam arī to cilvēku fotogrāfijas, kuriem tolaik varēja būt ap trīsdesmit gadiem. Tā viņš noskaidroja, ka upura vārds ir Rodžers Graimss.

Pati to nenojauzdama, arī Felona Korelijam daudz palīdzēja, jo reiz pastāstīja, ka to nemitīgi vajā murgi - it kā slīkonis dzenas tai pakaļ.

— Rodžers Graimss, vai ne?- Korelijs apvaicājās, bet Felona ļoti apjuka, atklājusi, ka viņš ir tik labi informēts.

— Nebrīnies! Savu policista algu es par velti nesaņemu. Graimss strādāja pie tava vectēva par arhitektu. Tu droši vien to bērnībā esi redzējusi, tāpēc toreiz morgā viņš tev likās pazīstams.

— Bet kāpēc gan viņš sapņos man vienmēr uzbrūk? Tāds briesmīgs, pretīgs!... Un vēl tā drausmīgā čūska uz muguras!...

— Čūska?!— Korelijs pārsteigts iesaucās.

— Jā. Tetovējums, kurā attēlota čūska.

— Kur? Kurā vietā?

— Virs jostasvietas. Vai tu neatceries - varbūt Graimsam bija tāds tetovējums?— Felona jautāja. — Man šķiet, es to redzēju morgā.

— Tu nevarēji redzēt līķi no mugurpuses, jo tev parādīja tikai viņa seju.

— Nu bet kā tad es to zinu?

— Piedod, Felona,- Korelijs, kuram bija ienākusi prātā kāda doma, piesardzīgi iesāka — tavai mātei taču ar Graimsu bija mīlas sakars, vai ne?

— Tu zini arī to?!

— Jā, — viņš apstiprināja. — Varbūt tu viņus nejauši ieraudzīji kopā gultā? Mazai meitenei tā varētu būt nopietna psiholoģiska trauma.

— Varētu gan. Taču tāda gadījuma nebija.

— Padomā labi, mēģini atcerēties, kā Graimss varēja tevi sāpināt. Ne velti viņš tev sapņos rādās tik agresīvs. Varbūt tavas atmiņas palīdzēs noskaidrot, kāpēc Graimss nogalināts, turklāt tas tev palīdzēs atbrīvoties no šiem murgiem. Saki — ko vēl tu atceries no šiem sapņiem, varbūt kādas detaļas?

— Es dzirdu Graimsa balsi... Redzu viņa pārvērsto seju — tā ir dusmās saviebta... Pēc tam es viņu nez kāpēc redzu no mugurpuses... Bieži vien tas notiek kaut kur pazemē, tādā kā labirintā. Es nekādi netieku no turienes ārā. Man kļūst pavisam baisi, un tad es dzirdu sava vectēva balsi...

— Ko viņš saka? Mēģini atcerēties, Felona, ko tev sapnī saka tavs vectēvs...

— Nē, es nevaru. Neatceros...

— Nekas, Felona, es tev palīdzēšu! - Korelijs apņēmīgi sacīja. - Tu man tikai izstāsti visu, ko redzi sapnī - un drīz tavi murgi

beigsies.

Bleiks, kuru avīzē ievietotais sludinājums bija ļoti satraucis, nolēma, ka laiks pašam doties pazemē, lai labāk nomaskētu vietu, Kur noglabāts tēvu noslēpums - nacistu nolaupīto

šedevru kolekcija.

— Bet vai tu zini, kur tas ir?— Dekss jautāja.

— Jā. Es pats redzēju, kā tēvs turp aiznesa visu kolekciju.

Un tā nu Deksam un Džefam nācās ieģērbties ūdenslīdēju

tērpos un nolaisties ezera dzelmē. Taču viņi atklāja, ka lūka, kas ved bunkurā, ir vaļā, bet pats bunkurs — tukšs!

Bleiku tas jo sevišķi pārsteidza tāpēc, ka abi ūdenslīdēji apgalvoja, ka lūka ir atvērta jau pirms daudziem gadiem, jo bunkuru klāj biezs dūņu slānis.

-• Kāds šo kolekciju ir noslēpis kaut kur citur!- Bleiks

secināja. - Bet kurš?

— Varbūt Rodžers Graimss?- Dekss pieļāva.

— To mēs tagad varam tikai minēt... - Bleiks neziņā paraustīja plecus.

Bet tikmēr Aleksas ievietotais sludinājums deva gaidītos rezultātus: atsaucāt svarīgs liecinieks. Tas bija kāds Elsvorts Čīzolms, kurš kādreiz bija strādājis Keringtonu nama celtniecības darbos. Viņš apgalvoja, ka redzējis, kā Bleiks Keringtons nesis nogalināto Graimsu un pēc tam to nogremdējis šahtā.

— Jūs esat pārliecināts, ka tas bija Bleiks Keringtons?

— Jā. Viņam bija oranža jaka ar burtu ’K* uz muguras. Šo jaku vienmēr valkāja Bleiks Keringtons.

— Kāpēc jūs agrāk par to neziņojāt?- Alekša apjautājās.

— Tāpēc, ka baidījos. Man bija bail arī par jums, Kolbija kundze. Divi mani darbabiedri drīz pēc tās nakts pazuda. Iespējams, ka arī viņi bija kaut ko redzējuši un par to izpļāpājušies.

— Jūs domājat, ka viņus novācis Bleiks?

— To es nevaru apgalvot, — sacīja Čīzolms.

Tālāk Alekša bija nodomājusi darboties divos virzienos. Ādamam viņa lika salīgt mieru ar tēvu, lai izdibinātu, ko tas tagad domā darīt, bet par Čīzolmu viņa nolēma ziņot policijai.

Ādamam nebija viegli atgūt tēva uzticību, tāpēc viņš lika galdā savu galveno trumpi - liecinieku.

— Kāpēc tu nolēmi man pastāstīt par šo Čīzolmu?- Bleiks apjautājās, šaubīdamies, vai dēls saka taisnību. - Tu taču sadarbojies ar Alekšu.

— Tēv, tu, protams, netici, ka es tevi mīlu,— Ādams atbildēja, - tomēr man ļoti negribētos, ka tevi ieliek cietumā.

— Tavs Čīzolms ir vai nu blēdis, vai vājprātīgais, — Bleiks sacīja. — Viņš nevarēja mani redzēt nesam līķi tā vienkāršā iemesla dēļ, ka es nenogalināju Graimsu un neslēpu viņa liki. Es to nedarīju!

— Kā vēlies!- Ādams aizvainots sacīja. - Mans pienākums bija tevi brīdināt.

Pirms sarunas ar Hendleru Alekša izgatavoja kopiju no vēstules, ko Graimss tai bija atsūtījis neilgi pirms nāves. Graimss rakstīja, ka Bleiks draudējis viņu nogalināt, ja viņš neatstās Alekšu un uz visiem laikiem neaizbrauks no Denveras. Alekša nokāpa arī viesnīcas “Karltons" pagrabstāvā, kur jau daudzus gadus glabājās ar Graimsu saistītās piemiņas lietas.

Viesnīca tagad oficiāli piederēja Sibilai, taču Alekša ietiepīgi atteicās pārcelties citur, jo cerēja, ka varbūt viesnīcu vēl izdosies atgūt. Tāpēc viesnīcā tagad pastāvēja tāda kā divvaldība, jo gan Alekša, gan Sibila jutās kā saimnieces.

Atradusi meklēto kārbu, Alekša izņēma no tās gleznu, ko savulaik tai bija dāvinājis Graimss. Viņa to aplūkoja, atcerēdamās, ko bija teicis Rodžers, pasniegdams šo dāvanu.

— Lai šī glezna kļūst par mūsu spožās nākotnes ķīlu! Drīz vien mēs kļūsim pasakaini bagāti. Bet pagaidām noslēp to tā, lai neviens neredzētu.

Alekša tā arī bija izdarījusi, un līdz pat šim brīdim gleznu neviens nebija redzējis. Un arī Alekša pati par to bija atcerējusies tikai pēc sarunas ar Čīzolmu.

Bet tagad, kad viņa atkal bija izvilkusi šo gleznu no aizmirstības putekļiem, notika tieši tas, no kā Rodžers Graimss bija brīdinājis: mantu glabātavā negaidīti ienāca Sibila un tūdaļ ar savu aso skatu nopētīja gleznu.

— Kur tu ņēmi šo šedevru?- viņa noprasīja. Alekša tās jautājumā saklausīja dzēlīgu izsmieklu.

— Tu velti zobojies!- viņa izaicinoši atbildēja. - Gleznu man uzdāvināja Rodžers Graimss, un tā man ir dārga piemiņa no šī brīnišķīgā cilvēka!

— Ak,, redz, kā!- Sibila centās runāt pēc iespējas vienaldzīgāk, cenzdamās neatklāt, cik ļoti to glezna ieinteresējusi, taču viņai neizdevās Alekšu apmānīt. Alekša saprata, ka ir izpļāpājusies.

"Glezna viņu ieinteresēja kā mākslas zinātnieci!" Alekša aptvēra. Tad jau varbūt Sibila nemaz nezobojās, nosaukdama to par šedevru. Man nekavējoties jākonsultējas ar speciālistu. *

Arī Sibila nevilcinājās, bet devās pie Bleika un paziņoja, ka ir redzējusi Frederika Stāla gleznu, ko Alekša uzdāvinājis Rodžers Graimss.

— Saki, Bleik, — vai kolekcija, ko jūs slēpjat, nav nacistu laupījums?

— Kāpēc tu tā domā?- Bleiks, šausmās sastindzis, atbildēja ar pretjautājumu.

— Tāpēc, ka Hitlers jūsmoja par Stāla glezniecību un nozaga visu, ko šis mākslinieks ir uzgleznojis. Viņš pievāca viņa darbus no galerijām, muzejiem un privātām kolekcijām. Bet to iepriekšējos īpašniekus aizsūtīja uz koncentrācijas nometnēm. Taču kara beigās Hitlera kolekcija pazuda, un kopš tā laika nav redzēta neviena Stāla glezna.

— Tātad Graimss tomēr ir ticis pie kolekcijas, - Bleiks secināja.

— Piedod, bet tad jau iznāk, ka tavs tēvs un viņa kompanjoni bija... nacisti? — Sibila nespēja atturēties nepajautājusi.

— Nē, tā nebija,— Bleiks atbildēja. — Taču vienā ziņā tev ir taisnība — ir laiks jums šo noslēpumu atklāt.

Viņš uzaicināja arī Deksu un Džefu un viņiem visiem trim pastāstīja:

— Pie visa vainīgs mans tēvs. Piecdesmito gadu sākumā viņš vadīja kuģniecības sabiedrību, un tam piedāvāja slepeni pārvest no Eiropas uz Dienvidameriku grupu vāciešu, kuri acīmredzot bija kara noziedznieki. Par šo pakalpojumu tēvam tika samaksāts ar kolekciju, kurā bija ne vien gleznas, bet arī skulptūras, juvelierizstrādājumi,zelts...

— Vai tiešām Toms Keringtons par šādu darījumu būtu stāstījis manam tēvam un Kolbijam?— Dekss nespēja noticēt.

— Nedomāju, ka viņš tiem atklāja visus sīkumus, — Bleiks sacīja. — Taču, spriežot pēc tā, ka Deksters un Kolbijs tam neko nevaicāja, viņi acīmredzot bija informēti par šīs kolekcijas izcelsmi.

— Vai tiešām nebūtu bijis labāk to visu vienkārši uzspridzināt, nevis slēpt tik daudzus gadus, baidoties no atmaskošanas? -Dekss izteica savu viedokli.

— Padomē tika apspriests arī tāds variants, taču visi trīs pieņēma citu lēmumu. Viņi cerēja, ka varbūt kādreiz - citos apstākļos — mēs šos dārgumus varēsim atdot to likumīgajiem īpašniekiem vai vismaz to pēctečiem.

— Bet tas taču nav iespējams, ari tagad ne! - Dekss sacīja - Mēs sevi nomelnosim uz laiku laikiem, ja paziņosim par šo kolekciju.

— Par to nevar būt ne runas, - Bleiks drūmi piekrita. — Jo sevišķi tagad, kad atklājies, ka Graimsu nogalinājis mans tēvs.

— Ko?!- klātesošie visi reizē iesaucās.

— Diemžēl,- Bleiks noplātīja rokas. — Alekša ir atradusi liecinieku, kurš redzējis, kā tēvs nesis Graimsa līķi uz šahtu. Čīzolms gan apgalvo, ka redzējis nevis tēvu, bet mani, tomēr viņš kļūdās — vienkārši tēvam bija mugurā mana jaka. Es to sapratu, kad Sibila man bija pastāstījusi, ka Graimss Aleksai uzdāvinājis gleznu no šīs kolekcijas. Acīmredzot viņam kaut kā izdevies piekļūt dārgumu slēptuvei, bet tēvs viņu pieķēris un... Tagad mēs zinām, kā šī sadursme ir beigusies.

— Jā, bet kur tad ir pati kolekcija?— Sibila jautāja.

— Tā joprojām ir mīkla!

43. nodala

t

KAD Alekša griezās pie Hendlera un tam paziņoja, ka atradusi svarīgu liecinieku, viņa bija bezgala pārsteigta, redzot, ka kapteinis nepavisam nav noskaņots atsākt Graimsa slepkavības lietas izmeklēšanu.

- Kāpēc jums tas vajadzīgs, Kolbijas kundze? - viņš neslēpa savu neapmierinātību. - Tā taču tagad jau tāla pagātne. Turklāt Bleiks Keringtons ir jūsu bērnu tēvs...

Alekša viņa prātojumus asi pārtrauca, teikdama, ka kapteinim jāpiida savi pienākumi, nevis jānodarbojas ar morālām pamācībām.

Un Hendlers atkal izvilka dienasgaismā Graimsa lietu un uzdeva ar to nodarboties Korelija draugam Rūdijam, bet pats par šo jautājumu daudz neinteresējās. Bet tad piepeši Hendlera attieksme krasi mainījās — viņš šo lietu atzina par ļoti svarīgu un pat atvainojās Korelijam Tas no kapteiņa puses bija kaut kas nepieredzēts. Viņš bieži mēdza apvainot savus padotos, bet tādu reizi, kad tas kādam būtu atvainojies, policijas pārvaldē nespēja atcerēties neviens.

Lai nu kā, bet Hendlers atkal norīkoja Koreliju par šīs lietas izmeklētāju, turklāt vēl atzina, ka ir kļūdījies, likdams priekšlaicīgi izbeigt šīs slepkavības apstākļu noskaidrošanu.

Ne Rūdijs, ne Korelijs, protams, nevarēja ne iedomāties, ka tādas pārvērtības izraisījis satraukums, kāds bija sacēlies kolekcionāru vidū, kad Alekša bija nodevusi ekspertīzei Stāla gleznu.

Aleksai tagad nemitīgi zvanīja interesenti, piedāvāja par šo gleznu pasakainu cenu un centās kaut ko izdibināt par citām Stāla gleznām. Alekša visas sarunas pārtrauca ar kategorisku ’nē!" un nekavējoties nolika klausuli. Tagad viņa jau zināja, cik vērtīga ir šī glezna un cik skandalozi notikumi ar to saistīti.

— Tagad es saprotu, ko domāja Rodžers, pieminēdams pasaKaino bagātību, - viņa Ādamam paskaidroja. — Acīmredzot viņš kaut kādā veidā bija iegādājies nacistu kolekciju, bet Bleiks, to uzzinājis, viņu nogalināja. Vai tu spēj aptvert- viņš nogalināja Rodžeru nevis greizsirdības dēļ, kā es biju iedomājusies, bet gan kolekcijas dēļi

— Un ko tu tagad domā darīt?- Ādams jautāja.

— Sodīt Bleiku! Atmaskot viņu!

— Bet varbūt šo lietu vajag pieklusināt un aprunāties ar Bleiku? Par kolekciju un tamlīdzīgi...

— Kāds tu gan tomēr esi neģēlis!- Alekša uz šādu priekšlikumu atbildēja.

Ādams norija šo apvainojumu un, visu rūpīgi pārdomājis, piezvanīja Bleikam. Viņš sacīja, ka var to aizvest pie Čīzolma.

— Viņš gan policijā jau ir liecinājis pret tevi, - Ādams piebilda. — Varbūt tomēr tev ar viņu vēl izdosies kaut ko sarunāt.

Kad Bleiks sastapās ar Čīzolmu, tad vispirms apjautājās, kāpēc gan Čīzolms tik ilgus gadus klusējis un nu pēkšņi saņēmies sniegt liecību.

— Jajūs to darījāt tāpēc, ka Kolbijas kundze jums solīja samaksāt, es jums varu maksāt divreiz vairāk,— Bleiks piedāvāja.

— Es nekad neesmu bijis naudaskārs, — Čīzolms atbildēja — Bet mana mazmeitiņa... Man gribētos nodrošināt viņas nākotni.

— Es samaksāšu jums trīsreiz vairāk, ja jūs man izstāstīsiet visu, ko teicāt Hendleram, bet pēc tam nekavējoties aizbrauksiet no Denveras.

— Man gan nebūs jums daudz ko stāstīt, jo galveno es noklusēju...

— Ko tad?

— Nu, par visām tām pazemes ejām zem jūsu mājas...

— Par kādām ejām?!

— Par tām, kuras es raku un kurās jūsu tēvs noslēpa.. Nerunāsim par to! Mēs taču abi labi zinām, kas tur noslēpts!

— Labi, Cīzolm, sakiet, cik jūs vēlaties par savu klusēšanu, un es jums tūlīt izrakstīšu čeku.

— Čeku?— Čīzolms iesmējās. — Nē, čeks man nav vajadzīgs! Jūs man samaksāsiet skaidrā naudā!

— Tādā gadijumā es došos pēc naudas, bet jūs sāciet kravāt mantas.

Iedams projām no Čīzolma dzīvokļa, Bleiks saskrējās ar viņa mazmeitu, kura tieši tobrīd atgriezās mājās. Uzmetusi viņam paviršu skatienu, tātūlit pazina Bleiku Keringtonu, kuru daudzkārt bija redzējusi pa televizoru. Iegājusi dzīvoklī, viņa bija pārsteigta, ka logs ir līdz galam vaļā, kaut gan vectēvs to parasti vispār neatvēra. Nedaudz vēlāk atklājās, ka cilvēks, kurš izlēcis pa devītā stāva logu, nav neviens cits kā Čīzolms.

Nelaiķa mazmeita apgalvoja, ka vectēvu noslepkavojis Bleiks Keringtons, taču Bleiks Hendleram paskaidroja, ka abu sarunas laikā dzīvoklī acīmredzot ir bijis vēl kāds, kurš noklausījies viņu sarunu ar Čīzolmu, bet pēc tam izgrūdis veco vīru pa logu.

— Es skaidri zinu, ka tobrīd viņam nebija nekādas vajadzības izdarīt pašnāvību, — Bleiks sacīja, taču neko sīkāk nepaskaidroja.

— Neuztraucieties!- Hendlers atbildēja. — Neviens jūs neapsūdz Čīzolma noslepkavošanā. Man šķiet, ka tā tomēr būs bijusi pašnāvība.

Bleiku šāda nostāja pārsteidza, taču viņš nebija ieinteresēts apstrīdēt kapteiņa Hendlera viedokli.

Toties Ādamam viņš neslēpa, ko par to visu domā.

— Nu es beidzot tevi sapratu, dēls! Tu gribēji, lai aizdomas krīt uz mani!

— Nē taču, nē! Zvēru, ka gribēju tev tikai palīdzēt. Vai tiešām tu domā, ka Čīzolma noslepkavošanu noorganizēju es? Kā tev kaut kas tāds varēja ienākt prātā?

— Pazūdi, Ādam, no manām acīm! - Bleiks sacīja. — Es vairs negribu tevi redzēt!

Pēc Hendlera rīkojuma Korelijs turpināja izmeklēšanu. Viņam izdevās sameklēt Dominikas mātes — sen mirušās Lauras radiniekus. Tas bija kāds pusmūža pāris - Čārlzs Metjūzs un viņa sieva Džeirta Padzirduši, ka runa ir par slepkavību, kurā vaino Bleiku Keringtonu, tie kļuva ļoti atturīgi. Bet, kad Korelijs apjautājās, vai viņiem kaut kas nav zināms par pazemes izbūvēm zem Keringtonu savrupnama, Džeinai vairs neizdevās noslēpt satraukumu.

- Piedodiet, man uz brītiņu jāaiziet uz virtuvi, — viņa Korelijam sacīja. - Čārlz, man tur būs vajadzīga arī tava palīdzība.

Korelijs saprata, ka viņi vēlas sarunāt, ko teikt un kā izturēties. Izmantodams abu prombūtni, viņš noslēpa to viesistabā noklausīšanās iekārtu.

Atgriezušies no pārrunām, laulātie draugi sacīja, ka ne par kādām izbūvēm tiem nekas nav zināms un ka nezina arī Dominikas adresi, jo viņa kopā ar vīru klejojot pa visu pasauli un bieži mainot dzīves vietu.

Korelija vizīte Čārlzu un Džeinu ļoti satrauca, un viņi nolēma par to paziņot Bleikam.

- Mēs neticam, ka tu esi vainīgs,— Čārlzs sacīja,— tāpēc vēlamies tev palīdzēt. Pie mums glabājas dokumentu mape, ko Toms atstāja Laurai. Varbūt tā var tev noderēt.

Korelijs, kurš noklausījās viņu sarunu, būtu daudz devis, lai varētu ielūkoties šajā mapē, taču tam noderēja arī frāze, ko bija pateicis Čārlzs:

- Mapē ir kāds dokuments, kas pierāda, ka nav nekāda pamata turēt tevi aizdomās. Tikai diezin vai tu gribēsi to rādīt policijai... Pēc šī dokumenta iznāk, ka vainīgais ir Toms Keringtons...

Dokuments, par kuru bija runājis Čārlzs, uz Bleiku atstāja dziļu iespaidu. Tā bija Toma Keringtona pašrocīgi rakstīta atzīšanās, ka Rodžeru Graimsu nogalinājis viņš.

Satriekts par šādu notikumu pavērsienu, Bleiks pat nepievērsa uzmanību pazemes izbūvju kartei. Toties Dekss, pārlapodams dokumentus, to ieraudzīja tūlīt. Viņš ieteica pagrabu izpētīt ar aparatūru, kas atklāj pazemes tukšumus.

- Vai tu vari dabūt šādu aparatūru?- Bleiks apjautājās.

- Jā, tāda ir manam draugam ģeologam,- Dekss sacīja

Pagrabā viņi nokāpa trijatā — Bleiks, Dekss un Džefs. Ar

aparatūru viņi atrada mūri, kas bija jānojauc, iai nokļūtu citā,

slepenā pagrabtelpā, taču skats, kas tur atklājās, lika viņiem nodrebēt— pustumsā aiz pieputējušiem zirnekļu tīkliem vīdēja divi ģindeņi.

— Varbūt tie ir strādnieki, kurus pieminēja Čīzolms?- Dekss izteica minējumu. — Kurš bija tas, kas viņus nogalināja? Graimss?

Bleiks bija tik nomākts, ka nespēja pat parunāt.

- Lai gan — kāda tam tagad nozīme?- Dekss turpināja - Mums jāizpēta šīs kapenes. Bet tev, Bleik.būs labāk, ja tu atgriezīsies svaigā gaisā.

Pārvarējuši šausmas un riebumu, Dekss un Džefs izstaigāja visu pagrabtelpu, tomēr kolekciju tā arī neatrada.

- Par ģindeņiem jāziņo policijai, - Bleiks drūmi sacīja.

- Vai tev prāts!- Dekss tam nepiekrita.

- Esmu paguris no šiem nebeidzamajiem nāves gadījumiem, — Bleiks gurdi sacīja. — Graimss, Čīzolms, nu vēl šie divi zem manas mājas! Tam ir jāpieliek punkts!

Dekss un Džefs viņu tikai ar pūlēm pierunāja vēl vismaz kādu laiku nogaidīt, lai jau esošajām nepatikšanām nepievienotu vēl jaunas.

— Nu labi! — Bleiks piekrita. — Taču agri vai vēlu mums tomēr vajadzēs noskaidrot šo nelaimīgo vārdus un apglabāt viņus, kā kristīgiem cilvēkiem pienākas. Viņiem droši vien ir radinieki, kuri līdz šim brīdim nezina, kas ar tiem noticis.

Sašutusi par to, ka Korelijs atļāvies nopratināt Dominikas radiniekus, Felona viņu vainoja nodevībā un divkosībā un pārtrauca ar to visas attiecības. Korelijs velti centās viņu pārliecināt, ka izmeklēšana virzīta uz to, lai Bleiku attaisnotu, nevis lai pierādītu tā vainu.

— Jo vairāk es šai lietā iedziļinos, jo vairāk pārliecinos, ka tavs tēvs nevarēja nogalināt Graimsu.

— Nevēlos tevi vairs redzēt!- Felona pat negribēja viņu uzklausīt. — Es ar tevi nerunāšu pat tad, ja tu mani arestēsi!

Vairākas dienas Korelijs bija dziļi izmisis, ka zaudējis Felonu, bet drīz vien saprata, ka ir tikai viens veids, kā viņu atgūt — jāaiziet no dienesta policijā. Nebija viegli pieņemt tādu lēmumu, jo Korelijs mīlēja savu profesiju un vienmēr bija uzskatījis, ka tas ir viņa aicinājums. Taču mīļotā sieviete tobrīd tam bija svarīgāka par profesiju.

Felonu aizkustināja un sajūsmināja tik pašaizliedzīga rīcība, un tie kopā devās pie Blfeika, lai arī viņu pārliecinātu, ka uz Koreliju var paļauties.

— Ēs mīlu jūsu meitu,— Korelijs Bleikam atklāti pateica. — Un es ceru, ka nu jums vairs nebūs iebildumu pret to, ka mēs satiekamies, jo es vairs neesmu policists.

— Vai jūs pēc paša vēlēšanās aizgājāt no policijas?— Bleiks vēlējās precizēt.

— Jā.

— Bet jūs taču, kā es ievēroju, esat dzimis detektīvs.

— Piedodiet, Keringtona kungs, bet, ja jums būtu jāizvēlas starp karjeru un mīļoto sievieti, kā jūs rīkotos?

Šis arguments Bleikam likās pietiekami pārliecinošs, lai dotu savu svētību meitas laulībām ar Koreliju un atļautu viņiem apmesties kotedžā līdzās Keringtonu savrupnamam.

— Tur gan sen neviens nav dzīvojis,— viņš meitai teica, — tāpēc būs nepieciešams neliels remonts.

Felona un Korelijs enerģiski stājās pie sava mitekļa iekārtošanas, bet Bleiks bija spiests pievērsties nepatīkamākiem jautājumiem - no viņa biroja bija nozuduši ar Keringtonu, Deksteru un Kolbiju toreizējo projektu saistītie dokumenti. Tagad Bleiks vairs nešaubījās, ka ir vēl kāda persona, kas cenšas atrast kolekciju, un ka tiešī šī persona ir noslepkavojusi Čīzolmu.

— Sakiet - vai jūs atceraties Rodžeru Graimsu?- Bleiks apjautājās kādam no sabiedrības ‘Denvera- Keringtons* vecākajiem darbiniekiem. — Jūs vēl kopā ar viņu strādājāt pie projekta, kura rasējumi jums tagad nozagti.

— Protams, atceros, - tas atbildēja. - Es labi pazīstu arī viņa sievu... Tas ir — viņa atraitni.

— Vai tad Graimss bija precējies?

— Jā. Viņiem bija arī bērns.

— Vai jūs man nevarētu pateikt Graimsa kundzes adresi?

— Diemžēl nu jau daudzus gadus neesmu viņu redzējis un nezinu, kur viņa tagad dzīvo. Taču veco adresi es atceros...

lzrādijās,ka Emīlija Graimsa dzīvo turpat, kur dzīvojusi. Dekss, ieradies pie viņas, sacīja, ka viņš nodarbojas ar Keringtonu nama rekonstrukciju, tāpēc viņu interesē ēkas sākotnējais projekts.

— Varbūt jums ir saglabājušies rasējumi un aprēķini, pie kuriem savulaik strādāja jūsu vīrs? - Dekss piesardzīgi apjautājās.

— Jā, man bija saglabājies ļoti daudz dažādu Rodžera papīru, -Emīlija apstiprināja,— taču tos visus kaut kur aiznesa Deniss neilgi pirms tam, kad viņu apcietināja.

— Deniss? Vai jūs runājat par savu dēlu?- Dekss apvaicājās.

— Jā. Diemžēl viņš tagad ir cietumā... - Graimsa kundze skumji nopūtās. - Man tas bija drausmīgs trieciens... Paskatieties, cik jauks zēns, cik viņam cildena seja! — Un viņa Deksam parādīja fotogrāfiju, kas ierāmēta stāvēja uz galda. - Kurš gan varētu iedomāties, ka viņš spējīgs uz noziegumu?

— Vai tas ir... jūsu dēls?- Dekss nespēja noticēt. - Es biju pārliecināts, ka redzu Rodžera Graimsa fotouzņēmumu!

— Deniss ir ļoti fidzīgs savam tēvam. Diemžēl ne tikai ārēji, viņam piemīt arī tādas pašas noslieces uz avantūrismu, — Emīlija Graimsa rūgti sacīja.

Felona klusi dungoja kādu dziesmiņu, un Korelijs apjautājās, kas tā par melodiju.

— Tā ir tik skaista, vai ne?- Felona atplauka. - Tā ir šūpuļdziesmiņa, ko dzirdēju no Kristīnes. Man šķiet, ka esmu to jau dzirdējusi bērnībā, bet pēc tam aizmirsusi.

— Tu arī tagad esi kā bērns!- Korelijs pasmaidīja un viņu maigi noskūpstīja.

Felona, spēja maiguma pārņemta, viņam piekļāvās, bet tad piepeši bailēs iekliedzās:

— Tur... aiz loga.. Rodžers Graimss!

— Tev tikai izlikās!- Korelijs viņu mierināja.

— Nē, es viņu skaidri redzēju! - Felona palika pie sava - Es taču tagad nebiju aizmigusi! Līdz šim viņš man rādījās tikai sapņos!

— Iespējams, ka tur tiešām kāds staigā, - Korelijs sacīja - lešu paskatīties...

Apgājis mājai apkārt, viņš nevienu neredzēja, un Felona pamazām nomierinājās. Viņi jau gribēja doties pie miera, kad Felona atkal bailēs sastinga, — šoreiz viņai likās, ka tā dzird šūpuļdziesmas melodiju, tikai nesaprata, no kurienes tā skan.

— Vai tiešām man sākušās gan redzes, gan dzirdes halucinācijas?— viņa apjukusi sacīja — Arī tad, kad es aiz loga ieraudzīju Graimsu, man ausīs skanēja šī melodija. Varbūt tā ir kaut kā saištīta ar šo kotedžu? Man tā kaut ko

atgādina...

— Un šis ’kaut kas" savukārt ir saistīts ar Graimsu?— Korelijs jautāja. - Bet varbūt ar tavu vectēvu? Mēģini atcerēties!

Taču Felona atkal sastinga un sāka cieši lūkoties kaut kur kaktā.

— Kas nu vēl?- Korelijs uztraucās.

— Kaut kāda kastīte. Agrāk tās tur nebija

— Ak tā?— Korelijs atviegloti uzelpoja. — Neuztraucies! To kastīti tur ierīkoju es. Tā ir noklausīšanās iekārta, kas uztver informāciju.

— Tu vēl aizvien noklausies Metjūzus?- Felona sadusmojās un, paņēmusi “kastīti" rokā, nospieda kādu pogu.

— Es gribu palīdzēt tavam tēvam!— Korelijs sacīja, taču viņa balss, mikrofona pastiprināta noskanēja neparasti skaļi. - Pagaidi! Dod to šurp! — Viņš izķēra Felonai no rokām noklausīšanās iekārtu un to izslēdza.

Korelijs Felonai nestāstīja, ka šī izrādījās pavisam cita’kastīte", kuru te bija novietojis kāds, kurš vēlējās noklausīties viņu sarunas. Visaizdomīgākais Korelijam likās tas, ka šis bija tāda paša tipa mikrofons, kādus parasti izmantoja pašu policijas pārvalde. Korelijs vairs nešaubījās, ka viņu sarunas nolēmis noklausīties Hendlers, taču Rūdijs dievojās, ka tādu pavēli kapteinis pārvaldē nevienam nav devis.

— Dīvaini... ļoti dīvaini!— Korelijs norūpējies sacīja. — Vai tiešām Hendlers piekopj kaut kādu dubultspēli?

Ja viņš būtu nojautis, cik tuvu patiesībai ir šis pieņēmums! Tieši tad Deniss Graimss Hendleram ziņoja, ka Korelijs atklājis noklausīšanās iekārtu.

— Nu pie velna to kasti! - Hendlerutas daudz neuztrauca - Tik un tā no tiem sapņiem nebija nekāda konkrēta labuma.

— Nē, tur nu jūs maldāties,— Deniss iebilda. — Esmu pārliecināts, ka viss, kas mums vajadzīgs, ir nofiksēts Felonas atmiņā. Un, kad viņa atcerēsies, kur noslēpti tie mākslas darbi, es būšu tai līdzās, lai viņa to pateiktu tieši man.

— Es nu gan par to stipri šaiix>s, bet — lai nu būtu kā būdams — kolekcija mums jāatrod, - Hendlers sacīja. — Citādi tev atkal būs jādodas atpakaļ uz cietumu un jāizcieš sods līdz galam. Bet man... Man arī labi neklāsies, jo tie, kuri mums to uzdevuši, neveiksmes nepiedod un novāc nevajadzīgus lieciniekus.

44. nodala

»

NORAIZĒJUSIES par savām halucinācijām, Felona lūdza atbraukt pie viņas Alekšu un pamēģināt kopā atcerēties, kas šajā kotedžā ir norisinājies pirms daudziem gadiem.

- Es jūtu, ka tas ir kaut kā saistīts ar Graimsa noslepkavošanu! -Felona satraukta stāstīja — Atmiņas it Kā mēģina izlauzties caur kaut kādu šķērsli - šis šķērslis ir manī. Man vienkārši galva dun no šiem pūliņiem. Es baidos, ka zaudēšu prātu!

Alekšu meitas veselības stāvoklis ļoti uztrauca, tāpēc viņa paklausīja tās lūgumam un atbrauca uz kotedžu, taču atteicās tik kutelīgu tematu ar Felonu apspriest Korelija klātbūtnē.

- Velti jūs man tā neuzticaties! - viņš pārmetoši sacīja un nebija ar mieru atstāt viņas divatā.

- Tādā gadījumā iešu es!- Alekša sacīja, taču Korelijs tai aizstājās ceļā.

- Laidiet mani! Nepieskarieties man!- Alekša iekliedzās. Piepeši atmiņas, kas tik grūti pūlējās ielauzties Felonas apziņā, pārvarēja savu šķērsli.

- Es atcerējos! — Felona iesaucās, drebēdama šausmās un sasprindzinājumā. — Tā biji tu! Un tas notika šeit! Tu biji kopā ar Rodžeru! Jūs strīdējāties...

- Tu patiesi esi sajukusi prātā!- Alekša iesaucās, taču Korelijs aizspieda viņai muti ar plaukstu, jo baidījās, ka atkal pārtrūks Felonas atmiņu pavediens.

- Jā, viņš gribēja doties projām viens pats, bet tu viņu nelaidi. Tu raudāji... Teici, ka viņu mīlot...

- Tas nu ir par daudz! - Alekša izrāvās no Korelija rokām. - Es nevaru pieļaut, ka viņa pavisam sajūk prātā!

- Tu mēģināji viņu aizturēt, bet viņš tev iesita... Tu nokriti...

- Navtiesa!- Alekša dusmās iesaucās. - Viņš man nesita!... — Bet piepeši viņa kā zibens ķerta aprāvās un sastinga un tad lēni, gandrīz čukstus sacīja:— Nē, viņš man tomēr sita. Tagad es to atceros. Bet kā gan es varēju aizmirst kaut ko tādu?!

- Turpini, Felon!- Korelijs pavēlēja.

— Es sadzirdēju troksni un ienācu... Māte ar Rodžeru kāvās. Viņš bija drausmīgs! *

— Jā, viņš bija drausmīgs! - Alekša kā atbalss atkārtoja. - Viņš man draudēja!...

— Ar pistoli?— Korelijs atgādināja. - Pistolei bija jābūt! Jo Graimss taču tika nošauts.

— Nē, pistoli es neatceros, - Alekša sacīja. - Viņš sita mani ar roku, ar dūri...

— Pistole stāvēja uz galda!— Felona pēkšņi atcerējās. - Tu to paņēmi un notēmēji uz Graimsu. Teici, ka viņš viens nekur nebrauks. Bet tad viņš ar kāju izspēra tev pistoli no rokas, un es... Ak Dievs!... Es esmu slepkava!...

— Nē! Nē! Manu meitiņ!— Alekša viņu raudādama apskāva.

— Tu man tikai izglābi dzīvību.

Vēlāk, kad Felona, miegazāles iedzērusi, aizmiga, Bleiks Alek-sai pastāstīja to, ko nesen bija uzzinājis no Čārlza Metjūza.

— Mans tēvs Felonu atradis pie kotedžas un pārliecinājis viņu, ka viss, ko tā piedzīvojusi, ir bijis tikai murgains sapnis. Bet pēc tam viņš novācis Graimsa līķi un parūpējies par tevi.

— Bet kā gan es to visu varēju aizmirst? - Alekša nesaprata.

— Kad atskanēja šāviens, tu jau biji bez samaņas.

— Bet pēc tam tavs tēvs man sacīja, ka Rodžers ir projām. Un es nolēmu, ka viņš aizbēdzis tās vēstules dēļ, kurā tu viņam piedraudēji.

— Labi, aizmirsīsm to visu un iedzersim!— Bleiks sacīja.

— Redzi, tas ir tavs iemīļotais portvīns.

— Paldies!— viņa sacīja un uzlūkoja Bleiku tik sirsnīgi, ka viņam iesmeldzās sirds

— Varbūt mēs beidzot pārstāsim karot viens ar otru?— viņš sacīja, savukārt veltīdams tai maigu skatienu.

— Jā, kā gan citādi! Mums tas vienkārši ir jādara,- Alekša piekrita. — Apsolu, ka es ne ar vārdu vairs nepieminēšu šo nacistu kolekciju...

— Tātad... tu visu zini?

— Jā. Es to sapratu, kad atklājās, ka tā tiešām ir Stāla glezna Un vēl es sapratu, ka šie dārgumi uzradās jau tolaik, kad mēs vēl bijām precējušies, tātad tie ir mūsu kopējais īpašums. Un es vēlos, lai puse kolekcijas piederētu man!

— Ak Dievs, Alekša! Tu tā ari neko neesi iemācījusies, neko neesi sapratusi? - Bleiks saķēra galvu.

Kamēr viņi abi kavējās bibliotēkā, Dekss un Džefs Korelijam pastāstīja ka iepriekšējā vakarā Hendlers mēģinājis Bleiku atklāti šantažēt.

- Viņš pieprasīja, lai Bleiks tam atdod kolekciju, citādi tas nonākšot cietumā par Čīzolma noslepkavošanu,- Dekss stāstīja.

— Nelietis! Riebeklis!— Korelijs bija sašutis. — Tātad manas aizdomas izrādījušās pamatotas!

- Mums šķiet, ka viņš varētu būt saistīts ar Denisu Graimsu. Vai tu pa saviem kanāliem nevarētu noskaidrot, kurā cietumā šis tips sēž, un izdibināt, kas viņiem aiz ādas?

- Bez šaubām. Jau rīt ievākšu par viņu ziņas, - Korelijs nosolījās.

Nakti viņš vienatnē pavadīja kotedžā, bet no rīta pirms došanās savās gaitās iegriezās Keringtonu namā apraudzīt Feioriu. Viņa nospēlēja uz klavierēm šūpuļdziesmas melodiju, to pašu melodiju, kas tai nemitīgi bija skanējusi ausīs visas šīs dienas. Korelijs izbijās, jo tam likās, ka Felonas murgi nav beigušies, taču viņa to nomierināja.

— Šodien pirmo reizi kopš ilgiem laikiem es redzēju gaišu un jauku sapni. Es redzēju mūzikas lādīti, ar ko spēlējos bērnībā. Tā ir tā pati melodija, ko atskaņoja lādīte. Kad es par savu sapni pastāstīju Kristīnei, viņa man apsolīja lādīti parādīt, kad pārnāks no skolas.

Korelijs mierīgu sirdi aizbrauca ievākt ziņas par Denisu Graimsu. Bet Felona sagaidīja Kristīni, un viņas devās turp, kur glabājās lācfite.

- Kāpēc tu auklei teici, ka mēs dosimies uz "Delte Ro"?-Kristīne Felonai apvaicājās.

— Es tā teicu tevis dēļ. Tu taču negribi, lai Denijs un El Bt uzzina, ka tu mani vedi uz viņu slepeno cietoksni?

— Nu, protams, ne. Un tāpēc tu paņēmi līdzi divriteņus?

- Jā.

— Tie nu gan mums nebūs vajadzīgi,- Kristīne sacīja. - Šis cietoksnis atrodas tepat līdzās, tas ir pie tavas kotedžas. Jāieiet tikai sūkņu stacijā.

- Un lādīte atrodas tur?- Felona brīnps.

— Ne gluži. Redzi, šeit ir lūka... — Kristīne lietišķi atstūma kasti, kas apslēpa ieeju paģrabā, un atvēra lūkas aizvirtni. Pēc tam viņa no kastes izņēma elektrisko lukturīti un uzaicināja Felonu doties lejā pa kāpnēm "cietoksn?.

— Cik jums te viss rūpīgi izdomāts! - Felona apbrīnoja. - Pat lukturis nolikts pa ķērienam!

— Mēs taču te bieži nākam, - Kristīne paskaidroja.

— Un tev nav bail kāpt lejā pa šīm kāpnēm?

— Sākumā es baidījos, bet tad pieradu. Kāpnes ved īstā pazemes valstībā. Tur tik daudz visa kā interesanta!

Nokāpusi lejā, Felona atcerējās, ka arī pati te jau ir bijusi un spēlējusies ar mūzikas lādīti.

— Re, kur tā ir! - Felona iesaucās un iedarbināja lādīti.

Šūpuļdziesmas melodija piepildīja drūmo pazemes telpu.

— Bet te man vēl ir daudz visādu skulptūru un gleznu! — Kristīne sacīja un iededzināja lielu petrolejas lampu, lai Felona visu varētu pienācīgi apskatīt.

— Ak Dievs! Sērkociņi, petroleja!... — Felona izbijusies iesaucās. — Tas taču ir ļoti bīstami!

— Tas vēl ir sīkums, salīdzinot ar to, kas tevi sagaida, skaistulīt!— Felona sev aizmugurē izdzirda vīrieša balsi. — Tu taču biji tā, kas nogalināja manu tēvu, un tagad ir pienākusi atmaksas stunda!

Strauji atskatījusies, Felona ieraudzīja... Rodžeru Graimsu! Kristīne stāvēja kā sastingusi.

— Nebaidies, es neesmu ne spoks, ne mironis!— Deniss nekaunīgi ņirdza. — Es esmu Rodžera Graimsa dēls!

— Ko jums no mums vajag?- Felona, pirmo izbīli pārvarējusi, jautāja.

— Tikai šos dārgumus,- Deniss, pārlaidis bunkuram skatienu, sacīja. — Es jūs, žubītes, tagad sasiešu, un jūs šeit pagaidīsiet, kamēr jūsu tētiņš un mans boss par visu draudzīgi vienosies.

Sēdēdami viesnīcā "Karftons’ uz balkona, Dekss un Sibila prātoja, kā varētu neitralizēt Hendleru, neko neizpaužot par kolekciju.

— Ak, re, kur jūs esat, balodīši! - viņi izdzirda Aleksas izsmejošo balsi. - Dūdojat? Bet man pie tevis darīšanas, Sibila!

— Māt, domāju, ka mums nevajag sākt šo sarunu svešu cilvēku klātbūtnē,- Ādams brīdinoši sacīja un ar skatienu norādīja uz Deksu.

— Palūgšu manā mājā nekomandētl— Sibila viņu asi apsauca. — Man no Deksa nav nekādu noslēpumu, tāpēc saki vien droši, kas tev sakāms, Alekša.

— Kā vēlies] - Alekša pavīpsnāja. Dekss noprata, ka viņa gatavojas Sibilai dot iznīcinošu triecienu. - Izmanto vien savas saimnieces tiesības, jo šī ir pēdējā reize, kad tev ir tāda iespēja. Tūlīt tu parakstīsi dokumentu, kas tev atņems ne vien viesnīcu, bet arī daudz ko citu.

— Vai tik tu neesi pārāk pašpārliecināta?- Sibila apjautājās.

— Nēl — Alekša dzēlīgi sacīja. - Vai nu tu parakstīsi šo līgumu, vai arī es parūpēšos, lai tevi sauc pie atbildības par līdzdalību nacistu nolaupīto dārgumu zādzībā.

— Atļauj man šo dokumentu apskatīt! — Dekss iejaucās, taču Ādams viņu rupji atgrūda.

Dekss instinktīvi atbildēja viņam ar tādu pašu grūdienu, un Alekša metās kaušļus izšķirt. Satvērusi Deksu aiz rokas, viņa pielika visus spēkus, lai atrautu to no Ādama, taču nenoturējās kājās un ar muguru atsitās pret balkona koka margām. Tajā pašā mirkfī lūstošās margas draudīgi iebrīkšķējās un viņi abi — Alekša un Dekss — lidoja lejup. Pēdējais, ko Dekss vēl redzēja, bija viesnīcas halles marmora plāksnes, kas strauji traucās pretī.

Felona šajā laikā izmisīgi lūdza Denisu Graimsu, lai viņš atbrīvo no saitēm Kristīni, kura slāpa pati savās asarās.

— Lai notiek! - viņš beidzot iežēlojās un pārstāja rakāties pa gleznu kasti. - Es viņu atsaitēšu, bet tu man par to sniegsi kādu mazu pakalpojumu.

Atsējis Kristīni, viņš uzklupa Felonai un sāka to skūpstīt.

— Lieciet mani mierā! — Felona centās viņu atgrūst. — Mans tēvs jums samaksās tik, cik jūs prasīsiet!

— Ak tā gan? Un pēc tam? Mēs apprecēsimies un dosimies kāzu ceļojumā?

— Kas jūs īsti esat? Ārprātīgais? Maniaks?- Felona nespēja valdīt dusmas.

— Nē! Es tikai biju cietumā un ilgi neesmu skūpstījis sievietes.

— Atraisiet mani!

— Lai notiek - tā mums būs ērtāk, - viņš piekrita un atsēja Felonai rokas. ♦

— Atsieniet arī kājas!

— Tu, kā redzu, esi attapīga meiča!- Graimss jau pavisam bija zaudējis modrību. - Ak, kas par kājiņām!

Viņš noliecās pie Felonas, lai atsietu tai kājas, bet viņa, paķērusi no kolekcijas smagu svečturi, iezvēla ar to Graimsam pa galvu.

— Kristīn, bēdz! - Felona uzsauca, redzēdama, ka Graimss izvelk pistoli.

Norībēja šāviens, taču spalgais troksnis izraisīja nogruvumu -smagās griestu sijas sagāzās, uzkrizdamas gan Felonai, gan Graimsam.

Kristīne, atguvusies no saņemtajiem belzieniem, ieraudzija, ka izeja ir aizgruvusi, un metās pie nekustīgi gulošās Felonas.

— Atver taču acis! Felon! — Kristīne viņu purināja, kamēr tā atguva samaņu.

— Vai viņš ir beigts?— meitenīte jautāja, ar skatienu norādīdama uz Graimstt.

— Nezinu,— Felona atbildēja. — Taču šobrīd tas nav svarīgi. Mums jātiek no šejienes ārā! Ir jānovāc gruveši un jāatbrīvo izeja. Palīdzi man, Kristīn! Roc arī tu!...

Korelijs visu dienu ievāca ziņas par Denisu Graimsu, kā arī par tiem, kuri varētu būt izmantojuši savu varu, lai noziedznieku izlaistu no cietuma. Tikai pievakarē viņš piezvanīja Keringtoniem un no Dženetes uzzināja, ka Felona un Kristīne aizbraukušas uz fermu "Delte Ro*. "Vai tiešām mūzikas lādīte atrodas tur?’ Korelijs pabrīnījās. Viņu pārņēma nemiers.

— Labi, es tūliņ pēc tām aizbraukšu, - viņš sacīja Dženetei.

Taču "Delte Ro’ viņš sastapa tikai Semiju Džo, kura Korelijam

apgalvoja, ka ne Felona, ne Kristīne fermā nav redzētas.

— Droši vien Dženete kaut ko sajaukusi, - Semija Džo pieļāva

Korelijs jau bija pavisam nobažījies un lielā ātrumā steidzās uz

Keringtonu namu.

Bet, kamēr viņš bija ceļā, Hendlers bruņotu policistu bara pavadībā ielauzās Bieika kabinetā.

— Man ir orderis, ka varu izdarīt kratīšanu visā jūsu mājā un tās apkaimē, — viņš Bleikam paziņoja.

- Tā ir patvaļa!- Bleiks protestēja.

- Es gribētu ar jums aprunāties bez lieciniekiem, - Hendlers sacīja - Aizvediet viņu!- viņš policistam pavēlēja, norādīdams uz Džefu. — Bet pats uzgaidiet gaitenī!

- Ko jūs no manis vēlaties?- Bleiks noprasīja, kad viņi ar Hendleru bija palikuši divatā.

- Kolekciju! Jūs man to atdosiet, citādi mēs neatbrīvosim jūsu meitas.

- Kur viņas ir?— Bleiks šausmās sastinga

- Drošā vietā. Turpat, kur kolekcija.

- Jūs to atradāt?

- To atrada jūsu meitas un taisnā ceļā arī mūs aizveda uz turieni.

- Savienojiet mani arFelonu!- Bleiks pieprasīja. — Es vēlos ar viņu runāt, pirms pieņemu jūsu noteikumus.

- Esiet bez raizēm! Viņas tur apsargā Deniss Graimss.

- Viņš taču ir maniaks! Es zinu, par ko viņu ielika cietumā! — Bleiks uztraukumā gandrīz kliedza.

- Runājiet klusāk! Tur ārā ir īsti policisti, un viņiem nekas nav jāzina, — Hendlers viņu apsauca.

Bet tad kabinetā ieskrēja Džefs, kurš bija izmantojis brīdi, kad policists nepievērsa tam uzmanību. Hendlers instinktīvi tvēra pēc pistoles, bet Bleiks viņam iesita pa galvu. Hendlers nokrita, izmezdams pistoli no rokām.

- Džef, ņem ieroci! - Bleiks uzsauca - Un turi viņu uz grauda.

Pats viņš izņēma no seifa savu pistoli un savukārt pavērsa to

pret Hendleru.

- Izņem patronas un atdod viņam pistoli!- Bleiks turpināja rīkot. - Viņš vedis mani uz pagrabu ar nepielādētu pistoli rokā, bet manējā būs pielādēta. Padomā tikai - šis nelietis sagrābis par ķflniecērn Felonu un Kristīni!

- Neuztraucies, Bleik, man roka nedrebēs!— Džefs drūmi sacīja.

- Pacenties savu lomu nospēlēt pēc iespējas labāk! — Bleiks Hendleram norādīja. - Tu taču negribi, lai tavi padotie uzzina par kolekciju un to, ko tev patiesībā no mums vajag?

Viņi izgāja pagalmā, un Hendlers policistiem sacīja, ka Bleiks atzinies Čīzolma noslepkavošanā un šajā sakarībā kaut ko parādīs sava īpašuma attālākajā nostūrī.

— Pareizi darīts!— Bleiks viņu čukstus uzslavēja.

Viss norisinājāt, kā iecerēts, bet tad pagalmā iebrauca Korelijs. Ieraudzījis, ka kapteinis kaut kur ved Bleiku, tēmēdams uz viņu ar ieroci, Korelijs uzsauca:

— Hendler! Stāt! Es šaušu!

Hendlers izmantoja apjukumu un izrāva blakusstāvošajam policistam no rokām pistoii.

Viņš izšāva reizē ar Bleiku un Koreliju...

Policisti, kuri tā arī nepaspēja saprast, kāda loma šajā traģēdijā ir Hendleram, noliecās pie sava šefa, kurš vairs neelpoja. Bet Džefs un Korelijs metās pie Bleika, kas bija sabrucis zālē.

— Šķiet — viņš ir miris, — Korelijs neskanīgi sacīja.

— Ak Dievs!— Džefs satriekts nočukstēja. — Kāda baisa atmaksa par tēvu grēkiem!...

Divus gadus pēc tam, kad seriāls "Dinastija" bija noslēdzies ar šādu dramatisku, taču visai aprautu atrisinājumu, Keringtoni un Kolbiji vēlreiz sapulcējās, lai filmas turpinājumā — "Dinastija. Atkalapvienošanās" pienācīgi pabeigtu stāstu par abu ģimeņu raibu notikumu bagātajiem

likteņiem.

>

Bleika lomas tēlotājs Džons Forsaits ir atzinis, ka sākotnējais noslēgums bija pārāk vienkāršots. "Mēs gribējām "Dinastiju" pabeigt ar tādu pašu cieņu, ar kādu to iesākām."

Bet filmas režisors Ārons Spellings ir izteicies šādi: "Bēthovens savas simfonijas varēja atstāt nepabeigtas. Ziepju operās to nedrīkst atļauties!"

Atkalapvienošanās

Seriāla “Dinastija” turpinājums

1. nodala

•

PAGĀJA trīs gadi. Keringtonu ģimene nekad nebija izcēlusies ar sevišķu saliedētību. Taču nelaimes un ciešanas, ko viņiem bija nācies pārdzīvot pēdējos gados, bija tos izšķīrušas pavisam, izklīdinājušas pa visu valsti un sarāvušas pēdējos ģimenes saišu pavedienus. Kristela joprojām ārstējās Šveicē, Felona ar abiem saviem bērniem un Bleika meitiņu Kristīni dzīvoja Kalifomijā un ar nepacietību gaidīja, kad tēvu atbrīvos no cietuma.

Džefs Kolbijs bija nolīdzis labākos advokātus un darīja visu iespējamo, lai pierādītu, ka viņa bijušais sievastēvs ir apsūdzēts nepamatoti. U n tad kādu dienu cietumā uz tikšanos ar Bleiku viņš ieradās ar labām ziņām - pēc kārtējās apelācijas tiesa bija atsaukusi visas apsūdzības un pasludinājusi, ka Bleiks ir pilnīgi attaisnots.

- Bleik, vai tu dzirdi, ko es tev saku! - Džefs priekā staroja. — Beidzot ir pierādīts, ka apšaude nesākās tavas vainas dēļ, bet to izprovocēja policijas šefs Hendlers, kurš, izrādās, bijis uzpirkts. Viņš bija pie visa vainīgs. Tiesa ņēma vērā arī to, ka viņš gandrīz tevi nogalināja.

Taču Bleiks Keringtons to visu uzklausīja gurdi un vienaldzīgi. Likās, ka viņu nemaz neiepriecina tik ilgi gaidītā attaisnošana un atgūtā brīvība. Džefs vairs nepazina kādreiz tik možo, vīrišķīgo un nelokāmo Bleiku. Tagad viņš sarāvās, dzirdot aizcērtamies durvis, un nemierīgi atskatījās, kad uzraugs kaut ko uzsauca. Džefu uztrauca Bleika dziļā nomāktība un šīs savādās bailes bez pamata. Vai tiešam cietums bija salauzis šo sīksto un nepiekāpīgo vīru?

Bleiku Keringtonu jau sen bija apsēdusi uzmācīga ideja, ka valstī darbojas slepens starptautisks konsorcijs, kas citu pēc citas izputina un atpērk lielas firmas un uzņēmējsabiedrības un vai nu nostumj malā, vai fiziski iznīcina to īpašniekus. Bleiks baidījās arī par savu dzīvību un ne vienreiz vien bija rakstījis ietekmīgiem kongresmeņiem un žurnālistiem, lai pievērstu viņu uzmanību šīs finansu apvienības darbībai. Laikraksti labprāt publicēja šos bijifeā magnāta fantastiskos izdomājumus un lasītājiem apgalvoja, ka tie ir tipiski ieslodzījuma izraisītas paranojas paraugi.

- Džef, ir cilvēki, kuri ļoti nevēlas, lai es no cietuma izkļūtu dzīvs, tāpēc es visu laiku cenšos būt modrs,— Bleiks Džefam bieži bija atkārtojis. — Viņi zina, ka es nekad nesamierināšos ar to, ka esmu zaudējis sabiedrību "Denvera— Keringtons*, un darīšu visu, lai viņus atmaskotu. Esmu jau pat izdomājis, kā to izdarīt.

Taču arī Džefs Kolbijs diez ko neticēja mistiskā konsorcija pastāvēšanai un uzskatīja, ka tā ir sava veida prāta aptumšošanās, ko izraisījuši visi iepriekšējie pārdzīvojumi un ilgstošā uzturēšanās cietumā. Kad Bleiks atgriezīsies mājās pie meitām un mazbērniem, gan viņa prāts noskaidrosies un visas šīs uzmācīgās idejas pagaisīs. Turklāt Bleiks smagi pārdzīvoja Kristelas slimību. Ikreiz, kad Džefs viņu apmeklēja cietumā, viņš znotam vispirms apjautājās, kā klājas sievai un vai viņa nesāk atlabt.

- Diemžēl neko iepriecinošu nevaru pateikt. Zvanu uz klīniku ik nedēļu. Kristela vēl aizvien ir komas stāvoklī,— Džefs atbildēja.

Beidzot kādu rītu Džefs ieradās, lai vestu Bleiku mājās. Tas bija svinīgs brīdis, kad viņš bijušo ieslodzīto izveda pa cietuma vārtiem un tie devās uz mašīnu. Reportieri viņus jau gaidīja, cerēdami uz kādu skandālu vai sensāciju. Naftas magnāta personība, kurš bija zaudējis visu līdz pēdējam centam, tomēr vēl aizvien saistīja sabiedrības uzmanību, un avīžnieki neizlaida viņu no acīm. Tiesa, viņa apgalvojumi, ka nez kāds noziedznieku kartelis uzpērk visu Ameriku, gan lasītājiem, gan rakstītājiem sen jau bija apnikuši, tomēr uzmanību zaudēt nedrīkstēja. Varbūt šoreiz Keringtona kungs nosauks kādu konkrētu vārdu? Taču vārdus Bleiks vēl nezināja un pats vēlējās tos uzzināt. Ticis vaļā no uzmācīgajiem reportieriem, viņš iesēdās mašīnā.

Izlīkumojuši pa nomales ielām, viņi ar Džefu izbrauca uz autostrādes. Ārpus pilsētas mašīnu straume kļuva retāka, un tad atklājās, ka viņus vajā melns mersedess.

- Jūs visi mani uzskatāt par prātā jukušu,- Bleiks sacīja, norādīdams uz mašīnu. — Taču mums seko. Vai arī tas, pēc tavām domām, ir manas iztēles auglis?

— Droši vien kāds no reportieriem, - Džefs atbildēja, nevērīgi palūkojies sānskata spogulī.

Bet tad ceļš uzlocījās stāvā nogāzē. Tālu lejā pletās zaļa ieleja, ganps govju bars un līkumoja upe. Piepeši melnais mersedess viņus strauji panāca un sāka neatlaidīgi virzīt uz nogāzes pusi. Mersedesa vadītājs to darīja veikli un prasmīgi. Džefs apjuka.

— Bleik.tas psihopāts mums mēģina nogriezt ceļu. Ko darīt?

— Viņš negrib mums nogriezt ceļu. Viņš grib mūs nogalināt, — Bleiks mierīgi atbildēja. - Mums no viņa jāaizbēg! Piedod gāzi!

Ne velti Džefs bija izdaudzināts par prasmīgu autobraucēju. Izlocījusies no mersedesa ciešā tvēriena, viņu mašīna izrāvās uz priekšu un strauji attālinājās no vajātājiem. Bet tas varēja beigties arī citādi. Tie neviļus palūkojās lejup — cik tur trūka — un mašīna būtu novēlusies pa nogāzi. Un tas būtu atgādinājis visparastāko avāriju, nejaušu nelaimes gadījumu.

— Labi nostrādāts, Džef! Mums patiesi izdevās no viņiem aizbēgt,— Bleiks uzslavēja.

— Tagad es tev ticu. Tev bija taisnība!- Džefs atzina.

Viņš bija ļoti uztraucies un jutās bezgala vainīgs. Bet Bleiks, pašķielējis uz to, tikai labsirdīgi pavīpsnāja. Beidzot bija atradies kaut viens cilvēks, kuru tam bija izdevies pārliecināt par savu taisnību. Tagad Džefs bija viņa pusē. Un Bleikam Keringtonam vairāk nekā jelkad bija nepieciešami palīgi un sabiedrotie.

Vispirms viņi abi nolēma, ka doties uz Kaliforniju Bleiks nedrīkst. Tieši tur, pie meitām, viņu vispirms meklēs šie rīkļurāvēji. Bleiks nopūtās— viņš bija tik ļoti noilgojies pēc savām meitenēm. Kristīne kalendārā svītroja dienas, skaitīdama, cik vēl atlicis līdz tikšanās brīdim. Tagad viņai būs jāpaciešas vēl mazliet. Pagaidām Bleiks apmetīsies Vašingtonā pie Stīvena. Lai īstenotu savu nodomu, tam jābūt varas gaiteņu tiešā tuvumā, jāuzņem sakari ar kongresmeņiem, lielākajiem laikrakstiem un saprātīgiem žurnālistiem, kuri būtu spējīgi viņam palīdzēt. Bet Džefs dosies uz Malibu apraudzīt savus bērnus un Kristīni un pateiks viņai, ka tētis to mīl un drīz atgriezīsies. Kaut arī Bleiks negribēja Džefu sāpināt, tas tomēr piesardzīgi apvaicājās:

— Un kādas attiecības jums ar Felonu, dēliņ? Vai vēl aizvien esat nolēmuši šķirties?

Džefam tas patiesi bija ļoti sāpīgs jautājums. Attiecības ar Felonu bija tā vārīgā vieta. Neskaitāmas reizes viņš tai bija piedevis daudzās aizraušanās un vētrainos romānus, taču viņas romantiskā kaislība*pret šo policistu Koreliju bija pēdējais piliens tā pacietības mērā.

- Lūdzu, B'eik, runāsim par kaut ko citu! - viņš rūgti sacīja

Bleiks neuzstāja, kaut arī vēl aizvien nezaudēja cerību, ka viņi

tomēr salabs. Felona taču viņam nebija ziņojusi, ka būtu saderinājusies vai pat apprecējusies ar Koreliju. Savās vēstulēs tā Koreliju vairs vispār nepieminēja

Bieiks un Džefs atvadījās, norunājuši, ka drīz atkal satiksies. Bleiks nenocietās un griezās pie Džefa ar vēl vienu lūgumu -viņš vēlējās, lai tas uz vienu dienu aizlido uz Šveici, apciemo Kristelu un pasaka viņai, ka ir izlaists no cietuma. Gan viņa to sadzirdēs pat tad, ja vēl aizvien ir komas stāvoklī Un Džefs nespēta atteikt

Kaut gan doktors Žobinē Džefam regulāri ziņoja, ka Keringtonas kundze vēl aizvien ir tādā pašā stāvoklī, Kristela jau sen bija atveseļojusies tiktāl, ka jau cēlās no gultas, pastaigājās slimnīcas parkā un cītīgi vingroja, lai nostiprinātu muskuļus. Tikpat neatlaidīgi viņa vingrināja atmiņu.

- Jūs gūstat apbrīnojamus panākumus, Keringtonas kundze,— doktors Žobinē viņu ik dienas ieslavēja. — Jūsu piederīgie zina, ka jūs atveseļojaties, taču, pirms nebūsiet izgājusi pilnu ārstniecisko kursu, es jūs mājās nelaidīšu.

Kristela ļoti pārdzīvoja, ka viņas atgriešanās pie meitas allaž tiek atlikta. Turklāt tā neko nezināja par Bleiku. Kas viņam noticis, kur viņš palicis? Taču doktors to mīlīgi pierunāja un mierināja — ja viņa rūpīgi izpildīšot visus norādījumus,drīz vien varēšot tikties ar meitu. Bet viņai jāklausot, citādi tas negarantējot pilnīgu atveseļošanos. Slimība esot pārāk bīstama, tāpēc iespējama tās atkārtošanās un pilnīgs atmiņas zudums.

Ik dienu doktors lika Kristelai atkārtot vienus un tos pašus sen apnikušos vingrinājumus.

- Te mums ir divpadsmit kārtis, tās visas ir numurētas, - viņš sacīja, sniegdams Kristelai kāršu kavu. — Trīs piecnieki, divas nulles, divi vieninieki, divi divnieki, četrinieks un septītnieks. Bet tagad, Kristel, salieciet tās tādā kārtībā, kā es tikko nosaucu!

Kristela paklausīgi lika kārtis un nesaprata, kāda tam visam jēga. Bet doktors viņu apbrīnoja, slavēja un apjūsmoja tās panākumus. Tā aizritēja diena pēc dienas, bet doktors Žobinē joprojām uzskatīja, ka tā nav vēl pilnīgi izveseļojusies.

Ja nebūtu māsas Lī, Kristela šajā slimnīcā būtu sajukusi prātā. Viņas bija ļoti sadraudzējušās ne tikai tāpēc, ka abas bija apmēram viena vecuma, bet galvenokārt tāpēc, ka māsai, tāpat kā Kristelai, bija maza meitiņa un viņas bieži runāja par savām ģimenēm un bērniem.

Taču kādu rītu Kristelai par lielu pārsteigumu māsa Lī ienāca palātā ļoti norūpējusies.

— Keringtonas kundze, - viņa apņēmīgi teica, - jums draud briesmas un tāpēc pēc iespējas ātrāk jāpazūd no klīnikas. Norisinās kaut kas dīvains. Pagaidām es vēl nesaprotu, ko tas nozīmē.

Un Lī Kristelai pastāstīja, ka iepriekšējā dienā nejauši noklausījusies doktora Žobinē sarunu ar Kristelas radinieku Džefu Kolbiju. Kolbijs apjautājies par Kristelas veselību, bet doktors atbildējis, ka vēl aizvien ir komas stāvoklī. Tad viņa ieskatījusies Kristelas slimības vēsturē un tur izlasījusi, ka paciente ir komas stāvoklī un nav nekādu cerību, ka stāvoklis uzlabosies.

— Zvēru pie savas meitas, Kristel, ka te kaut kas nav kārtībā! -LJ satraukti čukstēja, visu laiku bažīgi atskatīdamās uz durvīm. — Te ir jūsu pase un kredītkartes. Es tās izņēmu no seifa. Te ir mazliet skaidras naudas ceļam. Jūsu lidmašīna izlido pēc stundas. Nenokavējiet to!

Viņas atvadījās sirsnīgi un saviļņoti kā labākās draudzenes. Kristela ne mirkli nešaubījās, ka Lī saka patiesību, jo kopš kāda laika arī viņai pašai bija modušās aizdomas, ka notiek, kaut kas nelāgs.

Bēgšana no klīnikas izdevās veiksmīgi. Stundu vēlāk, sēdēdama lidmašīnā, Kristela jutās gandrīz laimīga, ka beidzot dodas projām no tik ļoti apnikušās Ženēvas. Domās viņa jau bija pie saviem tuviniekiem Denverā.

— Slepkava! Vai tu gribi mani saplosīt gabalos? Idiots! Mana kāja nav vēja rādītājs un nav pagriežama par trīssimt sešdesmit grādiem!- Alekša Kolbija rāja jauno glīto dakteri, kurš tai prasmīgi masēja kājas.

Dakteris par viņas klaigāšanu nelikās ne zinis un turpināja savu darbu. Viņš jau vairākus gadus ārstēja Kolbijas kundzi un bija pieradis pie tās ķildīgā rakstura, kura trūkumus kompensēja devīgi čeki. Alekša savas veselības labā naudu nežēloja, kaut arī viņas firma pārdzīvoja grūtus laikus un tai draudēja izputēšana.

Pēc nelaimes gadījuma viesnīcā "Karltons", kad viņi abi ar Deksu bija nokrituši no balkona, Alekša palika gandrīz kropla. Viņai tomēr bija izdevies atveseļoties. Toties Deksam nebija paveicies. Varbūt tā bija nejaušība, bet varbūt pat savas dzīves pēdējos mirkļos viņš kā vienmēr bija centies pasargāt Alekšu. Dekss nokrita pirmais un ar savu ķermeni mazināja triecienu, ko saņēma Alekša, tāpēc viņa tika cauri tikai ar lūzumiem un sasitumiem.

Alekša bija viņam uz mūžu pateicīga un divreiz gadā — Deksa dzimšanas dienā un šajā liktenīgajā datumā — pasūtīja tam dvēseles aizlūguma dievkalpojumu. Deksam nu vairs nebija nekādu rūpju, bet Aleksai bija jāturpina cīnīties ar aizvien jaunām nepatikšanām. Kādreiz tik varenā ‘Kolbiko* impērija nenovēršami sabruka. Likās, ka Aleksai kāds būtu uzmetis cilpu kaklā, kas lēni un neglābjami savelkas. Brīžiem viņa vēlējās būt mirusi tāpat kā Dekss, lai tikai atkal nevajadzētu piedzīvot nabadzību.

Šad un tad tās tuvumā apgrozps vienīgi Ādams. Citi viņas bērni dzīvoja tālu projām un tikai retu reizi apciemoja māti. Sabiedrība “Denvera- Keringtons* bija bankrotējusi un pārgājusi svešās, turklāt visai noslēpumainās rokās. Tomēr Ādams vēl aizvien turpināja tur strādāt. Un nevis kādā nenozīmīgā postenī, bet gan par firmas viceprezidentu. Aleksai bija aizdomas, ka sabiedrības "Denvera- Keringtons" bojāejā Ādams nospēlējis visai svarīgu lomu. Viņa nojauta, ka Ādams pazīst darboņus, kuri citu pēc citas pievāca Amerikas lielākās uzņēmējsabiedrības.

Pēdējā laikā Ādams bieži brauca uz Šveici. Viņš mēdza atrunāties, ka tie ir izklaidēšanās un atpūtas ceļojumi, taču Alekša modri sekoja viņa gaitām. Acīmredzot tieši Šveicē notika konsultācijas un apspriedes un tur atradās šo finansu bandītu lapseņu pūznis. Citādi kā par bandītiem Alekša viņus nesauca Vareno korporāciju iznīcināšana atgādināja bandītisku laupīšanu gaišā dienas laikā.

Alekša ļoti cerēja uz Ādama palīdzību. Tikai viņš varēja viņu savest kopā ar tādiem finansu dūžiem, kas spētu ’Kolbiju korporāciju” atdzīvināt ar nozīmīgām investīcijām. Viņa Ādamam par to jau bija vairākkārt ieminējusies, un beidzot tas viņai bija apsolījis kaut ko konkrētu.

— Es tevi iepazīstināšu ar cilvēku, kurš zina, kā tikt pie naudas. Vājas firmas vienmēr cenšas izmantot viņa atbalstu. Šis cilvēks ir Džeremijs van Dorns. Viņam pieder milzīga firma, kas darbojas masu informācijas jomā, un tā labā strādā astoņi simti cilvēku sešdesmit pasaules valstīs.

Alekša nepatikā saviebās. Viņa jau bija dzirdējusi par šo van Dornu Viņam bija visai apšaubāma reputācija, taču Aleksai nebija izvēles. Lai tiktu pie naudas, tā bija gatava sadarboties kaut ar pašu nelabo. Reizē ar cerībām Alekša atguva arī labo noskaņojumu.

— Labi, pietiks runāt par naudu!- viņa Ādamam moži sacīja. - Tā nu tas ir! Esmu uz bankrota robežas. Turklāt šis barbariskais dakteris mani šorīt gandrīz pārvērta par kapātu šniceli. Tāpēc man ir nepieciešamas arī kādas izpriecas. Došos uz ūtrupi. Arī tu droši vien zini — šodien tiek izpārdota Bleika Keringtona savrup-nama iekārta. Gribu sev iegādāties kaut ko piemiņai.

Stīvens Keringtons nekad agrāk nebija pazinis īstu, neaptumšotu laimi. Liktenis viņam bija lēmis daudzus rūgtus pārbaudījumus. Taču nu beidzot viņa dzīvē bija iestājies mierīgs un apskaidrots periods. Viņš dzīvoja Vašingtonā kopā ar savu draugu Bertu Felmontu, kuram bija ļoti pieķēries. Svētdienās un brīvdienās Semija Džo atveda pie viņa paciemoties dēlu. Beidzot Stīvens varēja nodoties darbam, kas tam patika. Viņš strādāja organizācijā, kuras locekļi, riskēdami ar dzīvību, cīnījās par izmirstošu dzīvnieku un retu augu aizsardzību. Tas nebija nekāds peļņas darbs, toties sniedza milzīgu morālu gandarījumu.

Tobrīd, kad uz viņa un Berta dzīvokļa sliekšņa parādījās Bleiks Keringtons, Stīvens sevi uzskatīja par gandrīz laimīgu cilvēku. Tēva ierašanās Stīvenu diez ko neiepriecināja, drīzāk gan tieši pretēji. Tēvs atsauca atmiņā agrāko ciešanu pilno dzīvi. Turklāt Stīvens baidījās, ka tēvs viņam uzbruks ar pārmetumiem un apvainojumiem. Bleiks Keringtons taču bija normāls vīrietis un necieta homoseksuālistus. Tāpēc Stīvens nolēma tēvu iekārtot labā viesnīcā un tikai apciemot viņu. Taču Bērts Felmonts domāja citādi. Viņš bija ļotitsašutis, ka Stīvens ir tik neiejūtīgs un vienaldzīgs pret tēvu.

— Tu esi īsts briesmonis, Stīven! Visu savu laiku tu ziedo delfīnu un tropisko mežu glābšanai, bet, kad palīdzība nepieciešama tavam miesīgajam tēvam, tu viņu sūti uz viesnīcu.

Un Stivenam sametās kauns par savu rīcību. Viņi ar Bertu uzaicināja Bleiku apmesties pie viņiem, un Bleiks ar prieku pieņēma piedāvājumu. Jāteic, ka nekādu pārmetumu vai greizu skatienu no Bleika puses nebija. Ar Bertu Bleikam izveidojās ļoti sirsnīgas attiecības. Bleiks Keringtons cietumā bija ļoti pārvērties. Viņš vairs nemācīja dēlu dzīvot, bet priecājās, ka Stīvens ir laimīgs.

Jau pirmajā vakarā Bleiks viņiem pie vakariņu galda izstāstīja, kāpēc nav devies uz Kaliforniju. Atšķirībā no Džefa Stīvens tūfit noticēja noslēpumainā konsorcija pastāvēšanai un ļoti ieinteresējās par šīs starptautiskās finansu terora organizācijas priekšvēsturi. Arī Bleiks to bija pamatīgi izpētījis un visu labi pārdomājis.

Tas viss bija sācies pirms gadiem desmit, kad ietekmīgu cilvēku grupa bija apvienojusies konsorcijā un visus savus līdzekļus — apmēram divpadsmit līdz piecpadsmit miljardus dolāru — sakoncentrējusi vienā uzņēmumā. Tā bija negodīgā ceļā iegūta ‘netīra’ nauda no Āzijas un Eiropas, kuru viņi ‘atmazgāja", izlaižot caur Kaimanu salu banku rēķiniem. Viņu nākamais solis bija citu sabiedrību slepena sagrābšana.

— Bet kā viņiem tas izdevās, tēt? - Stīvens bija neizpratnē.

— Tie iekārtoja viņus interesējošās korporācijās sev uzticīgus administratorus, kas spiegoja to labā, - Bleiks paskaidroja — Kad šie jaunie direktori bija iekarojuši nozīmīgus posteņus uzņēmumu pārvaldē, konsorcijs tiem pavēlēja veikt attiecīgas akcijas...

— Viņi izraisīja un turpina izraisīt krīzes vērtspapīru biržā, bet pēc tam par lētu naudu uzpērk cietušās korporācijas, — Stīvens secināja.

— Tieši tā! - Bleiks pamāja. - Bet pārpirktās sabiedrības konsorcijs apvieno milzīgā korporācijā, kas pamazām kļūst tik spēcīga, ka šie cilvēki drīz spēs ietekmēt visu pasaules valstu valdību politiku. Domāju, ka tieši tādi ir viņu nākotnes nodomi.

Stīvens un Bērts, dzirdētā satriekti, ilgi klusēja Pēc gadiem desmit divdesmit šie finansu noziedznieki pārvaldīs visu valsti. Bleiks un Stīvens nojauta, kurš sabiedrībā "Denvera — Keringtons" bija nospēlējis šāda administratora spiega lomu, taču skaļi šo vārdu nenosauca, jo pagaidām viņiem vēl nebija pierādījumu.

Kopš šī brīža Stīvens un Bērts kļuva aktīvi Bleika palīgi. Bertām Felmontam Vašingtonā bija plaši sakari. Viņš iepazīstināja Bleiku ar vairākiem kongresmeņiem un populāriem žurnālistiem, kuri bija gatavi to uzklausīt un kurus Bleikam izdevās pārliecināt, ka tas, ko viņš saka, nav nekādi izdomājumi. Drīz vien slepenā konsorcija jautājumam pievērsās ģenerālprokuratūra. Un tā jau bija liela uzvara.

Bleiks cerēja, ka jau pēc dažām dienām viņš būs pabeidzis savus pienākumus Vašingtonā un varēs izlidot uz Kaliforniju, lai beidzot satiktu savas meitas un mazbērnus.

Alekša ar ūtrupi bija apmierināta. Viņa izstaigāja visu māju, kas glabāja tik daudz atmiņu. Viņai sekoja vesela svīta - šoferis un miesassargi nesa pirkumus. Alekša bija iegādājusies dažas gleznas, Ķīnas vāzi un galda pulksteni.

— Apejieties taču saudzīgāk ar šo gleznu!- viņa rāja šoferi. - Tas ir Stjuarts, astoņpadsmitais gadsimts! Kaut gan. pazīstot Bleiku, es nebrīnīšos, ja tas izrādīsies viltojums.

Alekša jau bija nogurusi un gribēja doties projām, kad piepeši viņas uzmanību piesaistīja kāda redzēta seja. Kristela! Tas bija neticami. Kā gan tas bija iespējams? Taču Aleksai nemēdza rādīties halucinācijas. Arī Kristela bija to ieraudzījusi un steidzās pretī. Viņa bija atgriezusies mājās, cerēdama te sastapt savu meitu un Bleiku, bet bija nonākusi ūtrupē!

— Es tevi lūdzu, Alekša, paskaidro man, kas te notiek. Ko tas viss nozīmē? Kur ir mana Kristīne un Bleiks?

Alekša neslēpti tīksminājās par tās apjukumu, taču Kristelu vairs neienīda. Viņa, nabadzīte, taču tik ilgi bija nogulējusi slimnīcā — acīmredzot vēl aizvien tai galvā kaut kas nebija kārtībā. Viņa nezināja pat to, ka Bleiks sēž cietumā. Un Alekša tai visu izstāstīja — gan par Bleika bankrotu, gan par to, ka viņš apsūdzēts slepkavībā. Tiesa gan, nesen laikrakstos bijis lasāms, ka viņš apžēlots, tātad kuru katru brīdi tam no cietuma jāiznāk.

— Tava meita tagad ir pie Felonas Kalifomijā, viņa tur ir drošībā. Te būs adreše. - Un Alekša viņai pasniedza no bloknota izrautu lapiņu.

Alekša ļoti lepojās ar savu augstsirdību. Pat pret Bleiku tā tagad izjuta zināmu līdzjūtību. Galu galā viņš bija dārgi samaksājis par visām ciešanām, ko bija tai kādreiz sagādājis. Vienīgi par Semiju Džo Alekša joprojām runāja vienīgi ar nicinājumu.

— Bet, ja tevi interesē pārējo tavas kolorītās ģimenītes locekļu liktenis, — viņa dzēlīgi piebilda, - varu tev paziņot, ka arī tava māsasmeita ir izputējusi. Tagad viņa Ņujorkā strādā par manekeni, reklamē lētus džinsus...

Alekša nepiedāvājās aizvest Kristelu uz lidostu, jo pirkumu dēļ mašīnā nebija vietas. Un tas arī būtu par daudz prasīts. Viņa jau tāpat pret Keringtonas kundzi bija izturējusies neiedomājami laipni.

Kristela atkal steidzās uz lidostu, šoreiz jau ar ciešu pārliecību, ka pēc dažām stundām sastaps savu meitiņu un, iespējams, arī Bleiku.

Tiklīdz ģenerālprokuratūra bija uzsākusi noslēpumainā konsorcija finansu mahināciju izmeklēšanu, Bieiks nekavējoties izlidoja uz Kaliforniju, lai tiktos ar meitām. Viņš vēlējās kaut vienu dienu pavadīt kopā ar viņām, atliekot pie malas visus citus pienākumus. Džefs tam bija stāstījis, cik ļoti Kristīne skumst pēc vecākiem, viņa bieži raudot un gaidot viņus atgriežamies.

Malibu Bieiks ieradās no rīta, tieši tajā laikā, kad Felona ar bērniem mēdza uzturēties okeāna krastā. Apteksne Bleikam parādīja ceļu, un tas steigšus devās pa taciņu uz pludmali, iztālēm viņš ieraudzīja Feionu sarunājamies ar dažām sievietēm peidkostīmos. Bērni smiltīs rotaļājās. Viņu vidū viņš centās saskatīt savu mazmeitu Lorenu. Pa šo laiku viņa droši vien ir tā izaugusi, ka to nemaz nav tik viegli pazīt...

Bet kur tad Kristīne? Meitene, apskāvusies ar kādu sievieti, sēdēja uz soliņa ar muguru pret viņu. Bleikam sirds piepeši salēcās. Cepures platās malas tikai uz mirkli bijāto maldinājušas.

— Kristīne! Kristel! - viņš iekliedzās un metās pie viņām.

Izdzirduši priecīga Dārsteiguma un reizē izmisuma pilno saucienu, visi izbrīnā atskatījās. Nākamajā mirklī viņi ar Kristelu jau metās viens otra apkampienos. Bleiks neticēja savai laimei... Viņa sieva, kuru tas gatavojās apmeklēt Ženēvas klīnikā, jau trešo dienu kopā ar Kristīni un Felonu dzīvoja Malibu!

- Redzi nu, muļķīt, tētis mūs atceras, bet tu vēl šaubījies, -Kristela raudādama sacīja meitai.

Pirmo reizi šajos ilgajos gados Bleiks atkal jutās laimīgs, čiimene viņam dzīvē bija pats svarīgākais. Biznesa panākumi viņam, protams, allaž bija sagādājuši patīkamu gandarījumu, taču tas nebija salīdzināms ar izjūtām, kasto pārņēma, apskaujot Kristelu, savas meitas un mazbērnus. Viņš jau loloja sapni, ka reiz pienāks diena, kad Keringtonu klans atkal sapulcēsies zem viena jumta. Un viņu vidū būs arī Stīvens ar savu dēlu.

- Vai jūs atceraties senatora Felmonta dēlu Bertu Felmontu? Viņš man ļoti palīdzēja kādā svarīgā lietā,- Bleiks sacīja, stāstīdams Kristelai un Felonai par Stīvena dzīvi Vašingtonā. — Bērts ir ietekmīgas ekoloģiskas organizācijas vadītājs, un tajā darbojas arī Stīvens. Man ļoti noderēja Berta sakari.

Felona un Kristela priecājās, ka Stīvena un Bleika attiecības ir tā uzlabojušās. čimenes idili traucēja tikai Felonas bažas par Džefu. Viņš bija aizbraucis uz Šveici apmeklēt Kristelu, un nu jau vairākas dienas par to nebija nekādu ziņu. Parasti tas katru dienu bērniem zvanīja. Kas gan viņu Ženēvā bija tā aizkavējis i Bija taču jau pagājušas trīs dienas, kopš Kristela bija mājās. Arī Bleiks bija noraizējies, taču Džefa prombūtne viņam nelikās pārāk ilga. Varbūt Džefam arī pašam bija kaut kas Zenēvā kārtojams?

Bleiks bija pārāk nodevies atkalredzēšanās priekiem ar sievu un meitām, lai uzsāktu Džefa meklēšanu. Reizēm viņš Kristelas uzvedībā ievēroja dažas dīvainības, kas nopietnas bažas tomēr neizraisīja. Brīžiem, pastaigādamās kopā ar Bleiku okeāna krastā, Kristela piepeši apstājās kā iemieta un viņas skatiens kļuva tukšs un neko neredzošs.

- Trīs piecnieki, divas nulles, divi vieninieki, divi divnieki, četrinieks un septiņnieks, — Kristela murmināja.

- Kas tev notika, dārgā?- Bleiks taujāja.

Taču šāds apstulbums drīz vien pārgāja. Kristela papurināja gaivu un vainīgi pasmaidīja.

— Nieki vien! Pēkšņi atcerējos pagātni. Tas ir atmiņas trenēšanas vingrinājums, ko es atkārtoju no dienas dienā.

Nenozīmīgie starpgadījumi drīz vien aizmirsās. Un Kristeia nevienam neteica, ka atmiņas par kāršu kavu ir pārvērtušās par īstu apsēstību. Tās viņu vajāja pat naktīs miegā. Bet no rīta viņa tikai ar pūlēm pārvarēja vēlēšanos pacelt telefona klausuli un kaut kur piezvanīt. Kur? Trīs piecnieki, divas nulles, divi vieninieki...

2. nodala

DŽEFS tikai vienu dienu bija pavadījis Malibu. Viņš bija apciemojis bērnus un Kristīnei apsoiījis, ka drīz pie tās ieradīsies tēvs. Ar Felonu viņš kā parasti smagi sastrīdējās. Džefs nevarēja ciest viņas jauno Romeo, šo policijas okšķeri Koreliju. Taču šoreiz Džefs to nezin kāpēc nesastapa.

— Kur tad tavs policists? Vai tiešām tu viņu jau esi noglabājusi bēniņos?— viņš atļāvās pazoboties.

— Nav tava darīšana!— Felona atcirta. - Taču, ja nu tevi tas tik ļoti interesē, varu pateikt, ka mēs vairs nesatiekamies.

Tad re, kā! Tātad arī šis romāns bija beidzies tāpat kā visi citi. Džefs, protams, izlikās, ka tas viņam ir vienalga, tomēr šis jaunums to iepriecināja. Taču triumfs nebija ilgs. Uz pusdienām ieradās viesis — viņa brālēns Mailzs. Izrādījās, ka tas apmeties tepat tuvumā un ir biežs viesis Felonas mājās. Pat bērni jau bija tam pieķērušies. Šāds pavērsiens Džefam ļoti nepatika.

— Mailzs Kolbijs ir ļoti primitīvs cilvēks. Visi to zina, vienīgi tu ne, Felon, — viņš pārmeta.

— Tev nav nekādu tiesību mani pamācīt. Šī ir mana māja, un, ko es gribu, to pieņemu, — Felona pikti atbildēja.

Viņu laulības šķiršanas dokumenti jau bija sagatavoti. Džefs noskaities tos parakstīja un aizlidoja uz Ženēvu. Saskaņā ar štata likumu pēc deviņdesmit dienām viņu laulība būs atzīta par šķirtu. Un, kaut gan šādam atrisinājumam Džefs sen bija sagatavojies, ap sirdi tam bija gaužām bēdīgi. Bet Ženēvā to gaidīja jaunas nepatikšanas.

Pirms dažām dienām doktors Žobinē tam pa telefonu bija teicis, ka Kristeia vēl aizvien ir komas stāvoklī, bet tagad izskatijās vainīgs un apjucis. Izrādījās, ka viņa paciente no klīnikas ir pazudusi — vienkārši savākusi savas mantas un aizbraukusi nezināmā virzienā. Tas viss atgādināja muļķīgu farsu. Džefs pārskaitās un pateica doktoram visu, ko par viņu domāja.

— Ticiet man, Kolbija kungs, es pats esmu satriekts par notikušo,— Žobinē taisnojās. — Mēs taču tā arī nepabeidzām iesāktās procedūras, tāpēc Keringtonas kundzes slimība var atkārtoties. Mums viņa par katru cenu jāatrod. Vai jums ir zināms, kur pašreiz atrodas viņas vīrs? Esmu pārliecināts, ka Keringtonas kundze devās pie viņa.

Džefam tāda ziņkārība likās aizdomīga. Doktors Žobinē pārāk atklāti interesējās par Bleiku. Vai tiešam arī viņš bija iesaistīts šajā viltīgajā un bīstamajā spēlē, kurā spēlētāji neievēroja nekādus noteikumus? Džefs bija ļoti nobažījies par Kristelu, viņš baidījās, ka varētu būt apdraudēta tās dzīvība, tāpēc nolēma nekavējoties atgriezties viesnīcā un piezvanīt uz Vašingtonu Bleikam, lai apspriestos, ko tagad iesākt.

Taču slimnīcas tukšajā gaitenī viņu aizelsusies panāca kāda medicīnas māsa.

— Man ar jums, Kolbija kungs, jārunā par Kristelu, - viņa klusi sacīja, visu laiku bažīgi atskatīdamās. Jūsu radiniece bija spiesta no šejienes aizbraukt...

Taču vairāk neko māsa nepaspēja pateikt, jo gaiteņa galā pavīdēja doktora Žobinē baltais uzsvārcis. Pēdējās dienās Lī nemitīgi sajuta viņa pētošo skatienu. Viņš zināja par tās draudzību ar Kristelu un tagad droši vien turēja to aizdomās, jo kurš gan cits būtu varējis izzagt no seifa bēgles pasi un kredītkartes? Lī tikai paguva Džefam pačukstēt, ka piezvanīs tam uz viesnīcu, lai vakarā ar viņu sastaptos kādā mierīgākā vietā.

Džefs nepacietīgi gaidīja, kad Lī, kā šī sieviete bija sevi nosaukusi, piezvanīs. Kad viņa beidzot piezvanīja un minēja kādas nomaļas kafejnīcas adresi, Džefs to pierakstīja un nekavējoties devās ceļā. Viņš vēl norēķinājās ar taksometra šoferi un nebija paspējis izkāpt no mašīnas, kad ieraudzīja Lī. Pa ielas pretējo pusi viņa steidzās uz norunāto vietu. Viss tālākais norisinājās tik zibenīgi, ka Džefs nepaguva ne iekliegties, ne piesteigties tai palīgā.

Tieši tobrīd, kad Lī gatavojās šķērsot ielu, melns mersedess, kas pirms tam bija klusi čurnējis ietves malā, piepeši spēji izkustējās no vietas un strauji uzņēma ātrumu. Nabaga sieviete nepaspēja ne attaptie^, kad melnais milzenis jau bija parāvis viņu zem riteņiem, tad lielā ātrumā aizbrauca. Pēdējais, ko Džefs redzēja, bija LT nekustīgais ķermenis uz asfalta un liela asins peļķe, kas pletās plašumā ap viņas galvu. Viņš gribēja mesties tai klāt, bet piepeši saņēma tādu belzienu pa pakausi, ka gar acīm pašķīda dzirksteles. Tas bija pēdējais apziņas uzplaiksnījums, pēc tam viņš ilgu laiku neko vairs ne juta, ne manīja.

Džefs atguvās tumšā un mitrā pagrabā un ilgi turpināja nekustīgi gulēt, pūlēdamies pārvarēt neciešamās galvassāpes un atcerēties, kas bija noticis. Beidzot viņš jau spēja uzslieties sēdus un palūkoties apkārt. Gar sienām stiepās plaukti ar noputējušām pudelēm. Tālāk rēgojās milzīgas mucas. Viņš bija ieslodzīts vīna pagrabā. Bija skaidrs, ka pa smagajām ozolkoka durvīm izlauzties neizdosies, taču, iespējams, varētu izspraukties pa kādu no abiem lodziņiem, kuri nebija pārāk augstu no grīdas. Taču, līdzko Džefs mēģināja spert soli, tā atdūrās pret restēm. Izrādījās, ka viņš bija ieslēgts milzīgā būrī. Nu Džefs beidzot jutās kā stūrī iedzīts zvērs, un viņu pārņēma melns un bezcerīgs izmisums.

Kad Ādams māti iepazīstināja ar Džeremiju van Dornu, Alekša jutās vīlusies. Šis cilvēks izskatījās sīks un nožēlojams, pat smieklīgs. "Nē,tas nu gan nav nekāds liela mēroga darbonis," viņa nosprieda. Bet šoreiz nojauta Alekšu Kolbiju pievīla. Džeremijs van Doms tikai likās sīks gariņš, kas izpilda lielo dūžu pavēles.

— Jā, man ir vajadzīga nauda, — viņa teica, runādama ar van Dornu visai augstprātīgā tonī,— taču es jūsu šefiem nelūdzu žēlastības dāvanas. Par katriem piecdesmit centiem, kas nonāks manā kabatā, viņi drīz vien saņems atpakaļ veselu dolāru.

Džeremijs, viltīgi smaidīdams, viņai apsolīja, ka palīdzēs dabūt kredītu. Taču par īsto aicinājumu viņš uzskatīja savus padomdevēja talantus. Džeremijs Aleksai sāka klāstīt, ka par visizdevīgāko šobrīd uzskata modes industriju. Lai gan klimats mainoties un uz zemeslodes kļūstot aizvien siltāks, cilvēki tik un tā esot un būšot spiesti ģērbties. Tāpēc tas esot pats drošākais variants, kā bez īpašiem izdevumiem un pūliņiem nopelnīt veselu bagātību.

Aleksai iekvēlojās acis. Van Dorns bija pratis uzjundīt ne vien tās alkatību, bet arī godkāri. "Kolbiju korporāciju* viņa bija saņēmusi mantojumā, bet viņa taču vienmēr bija kārojusi pati izcīnīt panākumus un iegūt ne tikai bagātību, bet arī slavu. Tikai kā to izdarīt?

— Ļoti vienkārši!— van Dorns viņu pārliecināja. — Jūs taču pazīstat Arlēnu Maršalu — viņam pieder viena no lielākajām lētu apģērbu tirdzniecības firmām? Patlaban šī firma pārdzīvo nopietnas finansu grūtības un drīz vien tiks izūtrupēta, iesaku jums uzpirkt šī uzņēmuma akcijas, un jau pēc pāris gadiem ar jūsu gaumi, sakariem un enerģiju, Kolbijas kundze, šī firma kļūs par noteicēju modes pasaulē.

Alekša patiesi bija pārliecināta, ka apģērba stilu un līnijas izjūt labāk par daudziem tā dēvētajiem modes dizaineriem. Visi slavenie amerikāņu modelētāji bija viņas draugi. Tai aizrāvās elpa, iedomājoties sevi jaunas Dioras kundzes lomā. Un Alekša nolēma pati — bez van Doma starpniecības — uzsākt sarunas ar Maršalu. Bet šim sīkmanim viņa samaksās komisijas naudu par informācijas sniegšanu un parādīs durvis.

Semija Džo savu īpašumu bija zaudējusi apmēram tajā pašā laikā, kad Bleiks Keringtons savu naftas sabiedrību. Viņai neatlika nekas cits kā atgriezties vecajā profesijā — atkal kļūt par modeļu demonstrētāju un fotomodeli. Neko citu viņa neprata darīt. Semija Džo uzskatīja, ka tai vēl ir paveicies un ka viss varēja beigties arī daudz sliktāk. Par viņu bija ieinteresējies pats Arlēns Māršals, viens no ievērojamākajiem modes pasaules pārstāvjiem. Viņš solījās Semiju Džo izveidot par zvaigzni. Bet slava un nauda ir cieši saistītas — to Semija Džo bija labi ielāgojusi.

Viņai vienmēr bija kārojies tikt pie bagātības. Turklāt tagad tās dzīvē bija parādījies jauns mērķis — viņa bija apņēmusies gādāt, lai Denijs būtu materiāli nodrošināts, un gribēja dot viņam labu izglītību. Kādreiz tā bija domājusi, ka nespēj būt laba māte, bet tagad vecāku pienākuma jūtas viņā bija stiprākas par visu citu. Viņa strādāja līdz spēku izsīkumam un nopelnīto naudu noguldīja bankā. Viņas dēls mācīsies labākajā universitātē, bet par to ir jāmaksā. Uz Stīvenu tā daudz nepaļāvās. Viņš bija pārāk aizrāvies ar savu ekoloģiju, un to maz interesēja, cik pats nopelna.

Viņš neuztraucās ari par to, ka varenā Keringtonu impērija ir sagruvusi un viņš palicis bez graša kabatā, tikai ar savu nožēlojamo algu.

Bet Semija Džo mīlēja naudu un tās dēļ bija gatava uz visu. Viņas šefs Arlēns Māršals drīz vien kļuva par tās mīļāko. Un ne tikai tāpēc, ka bija viņai iepaticies. Tagad Semijas Džo labvēlība pret vīriešiem bija atkarīga ari no čekiem, ko tie tai regulāri izrakstīja. Arlēns bija dāsns, un no viņa veltēm bija atkarīga Semijas Džo nākotne.

Arjēns Māršals bija izlutināts skaistulis, kurš dievināja slavu un sievietes. Viņš sapņoja kļūt par Amerikas labāko dizaineru, taču pēdējā laikā tam neveicās tā, kā gribētos. Ilgus gadus viņš sekmīgi bija vadījis lielu apģērbu tirdzniecības firmu un bija to darījis kopā ar sievu Kerolu, kura šajā uzņēmumā bija ieguldījusi visu savu īpašumu. Taču Keroia pamazām novecoja un zaudēja kādreizējo skaistumu, un Arlēns aizvien retāk uzturējās mājās. Keroia rīkoja viņam greizsirdības scēnas, un viņas greizsirdība bija pamatota. Arlēns nekad nebija bijis nekāds paraugvīrs, bet tagad tam bija uzradusies jauna favorīte — Semija Džo.

Kādu vakaru, kad viņi beidza filmēt džinsu reklāmu, studijā negaidīti ieradās Alekša Kolbija. Semija Džo gandrīz zaudēja valodu, kad ieraudzīja, ka viņas izbijusī vīramāte draudzīgi sarunājas ar Arlēnu. Semija Džo ne no kā un ne no viena šajā pasaulē nebaidījās, izņemot... Alekšu. Viņa to uztvēra kā paša nelabā iemiesojumu,

- Vai tu esi zaudējis prātu? Kā gan var ielaisties kaut kādās darīšanās ar šo kobru? Viņa taču tevi aprīs ar visu tavu uzņēmumu! — Semija Džo Arlēnam pārmeta.

Arlēns Māršals bija ļoti pārsteigts par tik vētrainu reakciju. Kolbijas kundze viņam bija piedāvājusi ļoti izdevīgu darījumu. Sadarbība ar tik lietišķu un enerģisku partneri šobrīd, kad firma bija uz bankrota robežas, būtu ļoti noderiga Taču Semija Džo par to pat dzirdēt negribēja Vai nu viņa, vai Alekša! Beidzot ari Arlēns sāka šaubīties, jo Semija Džo, vēl aizvien ļoti satraukta, turpināja viņu pārliecināt:

- Kur vien šī sieviete parādās, sākas visādas nelaimes!

Ādams kārtējo reizi aizlidoja uz Šveici. Aleksai bija taisnība — viņš neatpūtās Davosā un nebrauca slēpot. Tie bija lietišķa rakstura braucieni uz kārtējām konsultācijām ar lielajiem finansu dūžiem, kurus Ādams tagad uzskatīja par saviem jaunajiem saimniekiem. Šoreiz viņš bija ļoti neapmierināts un savas pretenzijas izteica visvarenajai Litonas kundzei, paša priekšsēdētāja sekretārei.

— Es strādāju konsorcija labā jau vairāk nekā trīs gadus. Esmu sagādājis jums neskaitāmas svarīgu līgumu un dokumentu kopijas. Taču par savu uzticību neesmu guvis ne mazāko atzinību. Līdz pat šim brīdim man nav bijis tas gods tikties ar priekšsēdētāju.

Litonas kundze steidzās viņu nomierināt - priekšsēdētājs jau sen vēloties ar Ādamu tikties personīgi, taču tieši šobrīd viņš esot devies svarīgā darījumu braucienā. Bet Keringtona kungs no Denveras ataicināts tāpēc, ka organizācijai steidzami nepieciešama viņa palīdzība.

— Pie mums pašreiz viesojas jūsu radinieks Džefrijs Kolbijs -ar viņu tik grūti nodibināt kontaktus...— Litonas kundze neapmierināti pašūpoja galvu. — Ja jūs viņu pierunāsiet sniegt mums dažas ziņas, jūs gaida devīgs atalgojums, Keringtona kungs.

Ādams bija ar mieru ar Džefu parunāt, viņš tikai brīdināja Litonas kundzi, katāsvainis ir ietiepīgs kā ēzelis unĀdamu necieš ne acu galā. Viņš un sekretāre piebrauca pie plaša dārza ietverta savrupnama Ženēvas nomalē, kas vairāk atgādināja pili, nevis parastu dzīvojamo ēku. Ādams bija pārsteigts, ieraugot Džefu nemazgājušos un neskuvušos, netīrā un saņurcītā apģērbā. No viņa dvesa savāda mikla pagraba dvaka.

Pēc Ādama sejas izteiksmes Litonas kundze noprata, cik ļoti svaiņa neparastais izskats Ādamu pārsteidzis. Viņa pavēlēja diviem drūma paskata sargiem parūpēties, lai gūsteknis varētu nomazgāties un pārģērbties, un uzklāt abiem radiniekiem pusdienu galdu. Bet viņa pati aizgāja, lai netraucētu Ādamam Džefu izprašņāt.

— Tātad tevi interesē, kur atrodas Bleiks, un tu vēlies uzzināt kaut ko tuvāk par'Džeisona Kolbija uzņēmuma' darbību Kiprā?-Džefs ar izsmieklu atkārtoja Ādama jautājumu. Ēdienam viņš nepieskārās, likdams saprast, ka nevēlas pusdienot kopā ar neģēļiem.

Džefam jau sen bija aizdomas, ka Ādams ir tēvu nodevis un ka viņš ir tas, kurš sabiedrību "Denvera - Keringtons * nodevis konsorcija rokās, bet tagad vēlas palīdzēt šīm haizivīm norīt arī "Kolbiko" un "Džeisona Kolbija uzņēmumu". Viņš Ādamam neslēpa, ka uzskata tfiņu par nelieti.

— Tu esi sapinies ar ļoti bīstamiem noziedzniekiem. Viņi nogalināja medicīnas māsu, kura gribēja man pastāstīt, kas noticis ar Kristelu. Droši vien viņi ir nogalinājuši arī Kristelu, -Džefs, piesardzīgi atskatīdamies uz durvīm, aiz kurām atradās sargi,centās runāt pēc iespējas klusāk.

— Tā nav taisnība!- Ādams iesaucās. — Kristela izrakstījās un aizbrauca no klīnikas!

— Bet tagad klausies uzmanīgi!- nelikdamies ne zinis par viņa iebildumiem, Džefs turpināja. — Cilvēki, kuriem tu kalpo, vēlas nogalināt tavu tēvu. Vai arī tas tev neko nenozīmē?

Un tad piepeši Džefs izbrīnījies pamanīja, ka Ādama vienmēr tik noslēgtajā un neizdibināmajā sejā atspoguļojas apjukums. Viņš beidzot bija noticējis, ka tēvam draud briesmas, un tas viņu ļoti satrauca. Jā, viņš ienīda Bleiku un bija gribējis viņu izputināt. Taču viņš nevēlējās Bleika nāvi.

Ādams beidzot saprata, ka tēvs tam nepavisam nav vienaldzīgs.

Kirbija nu jau vairākus gadus dzīvoja Šveicē. Viņa vadija savas dienas jautri un bezrūpīgi, un tas viņu pilnīgi apmierināja Viņa vairījās no nopietnām attiecībām, visādām drāmām un pārdzīvojumiem. Pēc visa tā, ko bija pārcietusi, viņa alka tikai mieru un atpūtu. Viņa sev iestāstīja ka nav radīta ģimenes laimei, ka tai ir labi arī vienai. Viņa aizrautīgi nodevās darbam, daudz ceļoja.

Bet tad kādu dienu, iegājusi kafejnīcā, Kirbija ieraudzīja Ādamu Keringtonu. Un dvēseles līdzsvars, ar ko viņa bija tā lepojusies, vienā mirklī pagaisa Arī Ādams, to ieraudzījis, pielēca kājās. Kirbija gribēja aiziet, taču Ādams neļāva. Viņš vēlējās zināt, kāpēc gan toreiz viņa bija tik negaidīti nozudusi, pie tam tā, ka visi tā meklējumi bija veltīgi.

Rūgtu atmiņu vilnis atkal apņēma Kirbiju.

— Neizliecies nu, Ādam, un nemelo, kātu neko nezināji! — viņa dusmīgi sacīja. — Tava māte mani padzina. Namziņa meita taču nebija cienīga kļūt par tavu sievu. Viņa piedraudēja atklāt mūsu ģimenes noslēpumus, ja es viņai nepaklausīšu un neaizvākšos no tavas dzīves...

— Zvēru tev, es neko nezināju!— Ādams dievojās.

Kirbijai likās, ka viņš pa šiem gadiem ir ļoti pārvērties, kļuvis vienkāršāks un cilvēciskāks. Viņš vairs nelikās tik augstprātīgs un nežēlīgs. Ādams no sirds nožēloja mātes rīcību. Tāpēc Kir-bija kļuva pielaidīgāka un bija ar mieru kopā ar viņu paēst vakariņas.

Pie vakariņu galda Ādams sūdzējās par vientulību un savas dzīves bezjēdzību. Viņš bija iekarojis apskaužamu stāvokli sabiedrībā un iedzīvojies bagātībā, taču viņš nevienu nemīlēja un arī viņu neviens nemīlēja. Ādams Keringtons joprojām nezināja, kas ir laime. Maigi saņēmis Kirbijas roku, Ādams viņu izvaicāja par tās darbu un jaunajiem draugiem. Kirbija bija apmierināta ar savu likteni — viņa strādāja par tulkotāju kādā lielā firmā un viņas šefs van Dorna kungs bija ar viņu ļoti apmierināts.

- Van Dorna kungs?- Ādams bažīgi apjautājās. — Kirbij, man šķiet, ka būs labāk, ja tu sev sameklēsi citu darbu.

Kirbija bija ļoti pārsteigta. Taču Ādams atteicās viņai kaut ko paskaidrot sīkāk. Viņš tikai piebilda, ka šai sabiedrībai esot visai slikta slava. Tad viņš piepeši uzaicināja Kirbiju doties tam līdzi uz Parīzi. Taču viņa atteicās. Kirbija vairs nevēlējās, lai kāds no Keringtoniem ietekmētu tās dzīvi.

Viņi ilgi nespēja izšķirties un nosēdēja restorānā gandrīz līdz tā slēgšanai. Viņiem likās, ka tie atkal ir atraduši viens otru.

Konsorcija direktoru padomes ārkārtas sēde ritēja pilnā sparā. Džeremijs van Doms dusmīgi rāja savus partnerus.

— Mūsu cilvēki ģenerālprokuratūrā uzzinājuši, ka Keringtons panācis savas lietas izskatīšanu. Mums tā ir īsta katastrofa. Jums prasmīgāk vajadzēja risināt šo problēmu, kamēr viņš vēl bija cietumā, Vū kungs.

Vū kungs savukārt taisnojās, ka viņi bijuši cieši pārliecināti, ka Keringtons no cietuma dosies taisnā ceļā uz Šveices klīniku pie sievas. Neviens nevarējis paredzēt, kātā nenormālā aizbēgs, bet viņas laulenis pazudīs. Lai nu būtu kā būdams, bet visi padomes locekļi atzina, ka Bleiks Keringtons kļuvis par nopietnu un bīstamu traucēkli un tāpēc viņš steidzami jānovāc. Taču, lai to izdarītu, viņš vispirms ir jāatrod.

Doktoram Žobinē, kurš bija speciāli uzaicināts uz sēdi, tomēr izdevās padomes locekļus puslīdz nomierināt.

— Keringtonas kundze ar hipnozes palīdzību ir ieprogrammēta tā, kafnogalinās savu vīru brīdī, kad tie nodosies mīlestībai. Un tas var notikt kuru katru brīdi.

— Tas nu gan ir atjautīgi! — van Dorns doktoru uzslavēja. - Un romantiski. Ikvienam vīrietim, pat Bleikam Keringtonam. ir tiesības nomirt ar smaidu uz lūpām.

Vū kungs un citi padomes locekļi hipnozei diez ko neuzticējās. Taču doktors Žobinē apgalvoja, ka šī metode viņu vēl nekad neesot pievīlusi. Viņš bija pārliecināts, ka kuru katru dienu Kristela tam piezvanīs. Un viņa tiešām piezvanīja. Zvanīja dienā no ielas telefona, jo bija saklausāma garāmbraucošo mašīnu rūkoņa.

— Ļoti labi, Kristel, ka jūs atcerējāties telefona numuru! Kādā kārtībā es jūs mācīju salikt kārtis?— doktors ar viņu runāja mierīgi, kā mācību stundā.

— Viens— divi, viens— divi. Pieci— pieci— pieci. Septiņi. Četri, - Kristela kā automāts atkārtoja.

— Jūs zināt, kas jums jādara. Nogaliniet viņu, nogaliniet viņu, nogaliniet viņu!— doktors valdonīgi pavēlēja.

Džefs nebija kļūdījies. Ne jau tikai radniecības jūtu dēļ Mailzs Kolbijs bija apmeties Felonai kaimiņos un tik bieži apciemoja viņu un savus mazos radiniekus. Viņš jau sen bija iemīlējies šajā burvīgajā sievietē un bija stingri apņēmies viņu iekarot. Sievietēs tas visaugstāk vērtēja spēku un rakstura stingrību. Feiona bija īsta Bleika Keringtona kopija, turklāt ļoti skaista kopija. Toreiz, kad abas ar Kristīni bija palikušas aizgruvušajā pagrabā. Feiona ar savām maigajām rokām augu dienu bija rakusi zemi. Un viņa bija izkļuvusi brīvībā un izglābusi māsu! Mailzs par šo sievieti bija vienkārši sajūsmā...

— Pēc visa pārdzīvotā tu esi pelnījusi laimi un mieru, manu meitenīt,— viņš Felonai maigi klāstīja. - Es nopirkšu mums mājiņu kādā brīnum skaistā vietā kaut kur pasaules malā, kur nebūs ne kaimiņu, ne bijušo vīru un būs jābrauc dienām ilgi un jūdzēm tālu, lai vispār kādu sastaptu...

Parasti Feiona par šo idilli tikai pasmējās un neko noteiktu neatbildēja Bet pēdējā laikā viņa jau gandrīz dusmīgi atvairīja Mailza uzmanības apliecinājumus. Viņš tai tagad vairs nebija ne prātā. Džefs bija pazudis. Ar viņu kaut kas bija noticis... Felonas sākotnējās bažas nu jau bija kļuvušas par pārliecību. Nedēļas laikā viņš ne reizi nebija piezvanījis, no viņa nebija nekādu ziņu.

Mailzs vēroja, cik nepacietīgi Felona gaida Džefa zvanu, un pārdzīvoja milzīgas greizsirdības mokas.

— Lai gan esmu pārliecināts, ka tavs bijušais vīriņš Davosā vizinās ar slēpēm, es došos turp, sameklēšu viņu un ar varu atgādāšu šurp. Un tad tev, Felona, beidzot būs jāizvēlas viens no mums. Ilgāk tā turpināties vairs nevar.

Tajā pašā dienā Mailzs izlidoja uz Ženēvu un sāka dzīt Džefa Kolbija pēdas. Pirmā viņa apmeklējumu sarakstā bija klīnika. Taču doktors Žobinē, ne aci nepamirkšķinājis, viņam paziņoja, ka Keringtonas kundze jau sen izrakstījusies un kopš tā laika neviens par viņu nav interesējies. Mailzs bija neizsakāmi sašutis.

— Jūs nekaunīgi melojat! - viņš doktoram uzbrēca. — Mans brālēns bija pie jums, to es skaidri zinu.

— Vācieties projām, citādi es izsaukšu policiju!- doktors histēriski iesaucās.

Mailzs piedraudēja, ka dosies pie policijas komisāra un šo lapseņu midzeni atmaskos. Taču policijā viņu gaidīja vilšanās.

— Jūs jokojat, Kolbija kungs...- Kapteinis tikai iecietīgi pavīpsnāja. — Te taču ir klusā un mierīgā Šveice, nevis Čikāga. Pie mums nenotiek pat zādzības un sīkais huligānisms, bet jūs man gribat iestāstīt, ka pazudis cilvēks.

Mailzs apjucis izgāja no iecirkņa un ilgi stāvēja uz ielas, nezinādams, kurp doties un kur vēl Džefu meklēt. Brālēns acīmredzot bija iekūlies lielās nepatikšanās, ja jau bija pamanījies pazust pat šādā paradīzes stūrītī. Kur viņu tagad meklēt? Mailzs bija nonācis pilnīgā strupceļā.

3. nodala

ALEKŠA savus kādreizējos kolosālos panākumus biznesā bija guvusi galvenokārt tādēļ, ka labi pazina cilvēkus. Arī šoreiz viņa tūdaļ saprata, ka ne jau Arlēns Maršals ir tas, kurš izveidojis firmu un iekarojis tai samērā stabilu vietu modes pasaulē. Skaidrs, ka tas bija viņa sievas Kerolas nopelns. Tieši viņas talantīgi veidotās skices bija atnesušas firmai pirmos panākumus. Un tieši viņa, nevis viņas vīrs visprecīzāk sajuta sava laikmeta sieviešu modes prasību strāvojumus. Taču ne tikai šo apsvērumu dēļ Aleksapar firmas prezidenti nolēma iecelt Kerolu. Tā nebija arī sieviešu solidaritātes izpausme, kaut, tiesa gan, šīs jūtas Aleksai nebija svešas, jo viņa uzskatīja, ka vīriešu dēļ ir daudz cietusi... Alekša bija nolēmusi apvienot lietderīgo ar patīkamo un ar Kerolas starpniecību pārmācīt šo mazo nelieti Semiju Džo. Un Kerola drīz vien attaisnoja savas labdares cerības. Kā firmas prezidente viņa anulēja visus sava vīra rēķinus, tā ka viņš bija spiests izvēlēties — vai nu laimi sirdslietās, vai labklājību. Arlēns, protams, izvēlējās labklājību un to tūfit pat arī paziņoja savai sirdsdāmai. Liktenīgā izskaidrošanās norisinājās Kerolas klātbūtnē, kura, lai pilnīgi uzveiktu šo iznireli Samantu, piedāvāja tai demonstrēt grūtniecēm domātus tērpus. Tas nu Semijai Džo bija par daudz. Tad jau labāk atkal meklēt izlīgumu ar Stīvenu, nevis ļaut sevi mīdīt kājām šai iznirelei Kerolai...

Pateicībā par savu negaidīto augšupeju Kerola nolēma Alekšu brīdināt no Džeremija van Doma. Jā, viņam tiešām ir liela teikšana masu informācijas jomā. Jā, viņš ir ārkārtīgi noslēpumains un arī pievilcīgs cilvēks. Taču šķiet, ka Aleksai nevajadzētu pārāk paļauties uz Džeremiju un kaldināt viņa apsolītās fantastiskās impērijas izveidošanas plānus. Šis cilvēks ir bīstams. Kerola skaidri jūtot, ka no viņa jāpiesargās.

— Šis cilvēks būs manā kontrolē! - Alekša mīklaini pasmaidīja

— Kontrolē?— Kerolas balsī jautās neticība. - Kā gan jums tas izdosies?

— Ja tas būs nepieciešams, es viņu apprecēšu, - Alekša pašpārliecināti paziņoja.

— Varu saderēt, ka arī viņam tas ir padomā,- Kerola sacīja. — Viņš grib apprecēt jūs, lai uzkundzētos “Kolbiju korporācijai"...

Alekša gribēja atbildēt, ka viņas korporācijai Denverā varētu uzkundzēties tikai tas, kas uzkundzētos viņai pašai, bet tas nu, paldies Dievam, vēl nebija izdevies nevienam vīrietim. Taču viņa to nepateica, jo lejā jau gaidīja mašīna, un, atvadījusies no Kerolas, Alekša devās uz slēgto lidostu, kur stāvēja viņas lidmašīna..

Tur viņa sastapa Džeremiju. Šī tikšanās to sevišķi nepārsteidza, jo slēgtajās lidostās bieži varēja satikt vēl daudz svarīgākas personas — valstsvīrus, karalienes, lielu koncernu prezidentus... Uzzinājusi, ka arī Džeremijs dodas uz Ņujorku, Alekša viņam piedāvāja vietu savā lidmašīnā.

Pa ceļam viņiem izraisījās visai atklāta saruna. Džeremijs Alek-sai lika noprast, ka ir labāk informēts par viņas biznesa lietām, nekā Alekša domājusi. Jā, viņam patiesi esot pieejama plaša informācija, iespējams, ka viņš, Džeremijs, esot informācijas karalis. Bet informācija, kā zināms, ir biznesa virzītājspēks. Divatā viņi varētu sasniegt daudz, ļoti daudz... Alekša daudzkārt bija uzklausījusi rokas un sirds piedāvājumus, taču tas nekad nebija noticis debesīs. Džeremijs patiesi bija ļoti oriģināls vīrietis. Un Alekša tam uzmundrinoši uzsmaidīja.

— Es padomāšu par jūsu priekšlikumu,— viņa maigi nodūdoja.

Pēdējā laikā Kristela jutās tik dīvaini, ka sāka jau domāt, vai viņai atkal nevajadzētu griezties pie ārsta.

Neizskaidrojamā sajūta, kas to nomāca, bija drīzāk psihiska nekā fiziska rakstura. Viņai bija tāda sajūta, it kā laiku pa laikam tā nonāktu svešas gribas iespaidā, un šī svešā griba modināja viņā agresivitāti. Viņa tikai ar pūiēm spēja apvaldīt šīs agresijas lēkmes. Kristela baidījās, ka var pienākt brīdis, kad tā zaudēs kontroli pār sevi, un tad notiks kaut kas drausmīgs...

Reiz naktī Bleiks izdzirda troksni, kāds rodas, atvelkot rakstāmgalda atvilktni... Laimīgā kārtā cietumā aizvadītajos gados viņa miegs bija kļuvis ļoti trausls. Bleiks atvēra acis un ieraudzīja savu sievu - bāla, ar mēnesnīcā spīdošām acīm viņa turēja rokā pistoli un centās to notēmēt uz Bleiku.

Bleiks zibenīgi izlēca no gultas, pieskrēja pie Kristelas un atņēma viņai ieroci. Kristela mežonīgi centās izrauties no viņa rokām. Zobi tai klabēja. Bet tad piepeši viņas sasprindzinājums atslāba, un Bleikam pat likās, ka tā zaudē samaņu. Viņš aiznesa to uz gultu. Atjēgusies Kristela berzēja pieri un pūlējās atcerēties, kas noticis...

— Ak Dievs, Bleik! - viņa šausminājās. - Es taču varēju tevi nogalināt!

— Dārgā, tā nebiji tu!- Bleiks viņu mierināja. - Tie ir šie nelieši no klīnikas... Viņi tevi ir nohipnotizējuši. Ieprogrammējuši tavas smadzenes uz slepkavību. Taču viņi nav ņēmuši vērā kādu apstākli - mūsu jūtas vienam pret otru. Nebīsties ne no kā -tiem tipiem pār tevi vairs nav varas! Viņi ir paspēlējuši.

Felona bija ārkārtīgi uztraukusies un pati vairs nesaprata, par kuru raizējas vairāk- par pazudušo Džefu vai par Maiizu, kurš bija devies viņu meklēt.

Bleiks centās viņu nomierināt.

Viņš piezvanīja uz. Šveici kapteinim Šabrim un uzzināja, ka kapteinis ir ticies ar Džefu un redzējis arī Maiizu. Kur viņi atrodas patlaban, kapteinis tomēr nezināja.

— Jā, un Džefs pat nepiezvanīja bērniem, bet tā viņš nekad nav darījis, — Felona nespēja nomierināties. - Cik labi būtu, ja viņi abi kopā atgrieztos mājās...

Bleiks viņu cieši uzlūkoja.

— Par kuru tu pārdzīvo vairāk?— viņš iejautājās.

Felona bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

— Esmu saderinājusies ar Maiizu, taču nemitīgi domāju par Džefu, - viņa atzinās.

— Tu tik ilgi biji ar viņu precējusies - tas tomēr kaut ko nozīmē, — Bleiks apdomīgi piezīmēja.

Bet Felona nelaimīga papurināja galvu.

— Nepiemini to! Starp mums viss beidzies. Jā, beidzies! - viņa rūgti atkārtoja.

Bleiks viņu saudzīgi apskāva.

— Viss beidzies - tu saki?- viņš pārjautāja. - Bet vai tu tiešām vēlies apprecēties ar Maiizu?

Felona kā bērns piespieda seju viņa krūtīm un iešņukstējās.

— Es nezinu...es neko vairs nesaprotu...Cilvēkos Mailzs izskatās drūms un noslēgts, bet, kad esam divatā, viņš nepavisam nav tāds. Viņš... viņš mīl mani...- Asaras ripoja Felonai pār vaigiem. — Neviens mani nav tā mīlējis kā viņš... Bet...

— Nu, un kas par "bet"?- Bleiks tincināja.

Felona izslaucīja acis, saņēmās un neskanīgi noteica:

— Ak, tāpat vien.... Tu vienmēr esi mīlējis Džefu, vai nav tiesa, tēt?

— Jā, - Bleiks apstiprināja. - Un tu?

— Nu, protams, es arī... - Felona spēji pacēla galvu, un Bleiks viņas acīs saskatīja izmisumu.— Es mīlēju viņu, kad mēs apprecējāmies. Mīlēju, kad dzima mūsu bērni... Viņš bija tik labs pret mani... Un es... es viņu tāpēc mīlu,- viņa atzinās reizē Bleikam, reizē pati sev.

Bleiks skumji nopūtās. Viņš saprata, kādas izjūtas plosa tā meitu. Kā ciipā notverts putns viņa izmisīgi centās izrauties un klusi cerēja uz palīdzību. Taču Bleiks nevarēja viņu atsvabināt no šī gūsta.

— Dārgā,— viņš saudzīgi sacīja, - tev tomēr būs jāizvēlas... Citas izejas nav, jo mūžīgi tā nevar turpināties... Es nezinu, kādu padomu tev dot, kaut arī man gribētos, lai tu izvēlies Džefu...

Mailzs joprojām bija neziņā, kur meklēt Džefu. Bet tad pats liktenis nāca tam palīgā. Kad viņš pacietīgi jau bija izstaigājis daudzus restorānus un bārus, visur viesmīļiem un bārmeņiem taujādams par Džefu, kādā bārā tas nejauši sastapa Ādamu.

Viņi abi bija ļoti pārsteigti par šādu satikšanos.

- Sasodīts!- Ādams iesaucās. - Vai tiešām tas ir Maiizs Kolbijs? Tik tālu prom no Kalifornijas?

— Kaut es zemē iegrimtu! — Mailzs tādā pašā garā atbildēja. - Ādams Keringtonsl... Vai tu gadījumā neesi redzējis Džefu?

Ādams mirkli vilcinājās, pirms atbildēja.

— Kāpēc tu domā, ka mūsu ceļi varētu būt krustojušies?

Ādama izvairiba jebkuru spētu izvest no pacietības.

- Tu negribi atbildēt uz tik vienkāršu jautājumu?- Mailzs nicīgi iesmējās. — Viņu meklēdams, esmu jau apgriezis otrādi visu Ženēvu! Labi, uzskati, ka mēs neesam satikušies!...

Un Mailzs jau pagriezās, lai ietu, taču Ādams uzlika tam roku uz pleca un jau gluži citādā tonī sacīja:

- Jā. Es viņu redzēju. Un mums abiem ir jāaprunājas...

Kirbija apjukusi sēdēja pie dokumentiem, kas viņai bija atsūtīti pārtulkošanai. Viens no tiem to bija satriecis līdz sirds dziļumiem. Viņa tikko bija sākusi Ādamam uzticēties - un nu pēkšņi šis dokuments! No tā nepārprotami izrietēja, ka Ādams ir nodevis savu tēvu un dēla nodevības rezultātā Bleiks zaudējis savu uzņēmumu. Tātad Ādams bija krietni papūlējies konsorcija labā!

Āk kungs! Viņš taču nebija cilvēks, bet īsts vilkatis! Vai tiešām viņā nebija ne kripatiņas godīguma? Kirbijai gribējās skaļi apraudāties. Ikreiz, kad viņa saskārās ar atklātu nekrietnību, jutās tik neaizsargāta un apjukusi. Visāda veida intrigas viņā izraisīja dziļu riebumu...Un, kad pie durvīm piezvanīja, Kirbija, zinādama, ka tas var būt tikai Ādams, aizspieda ausis - viņai bija pretīgi

viņu redzēt. Un tomēr vajadzēja Ādamam skaidri un gaiši pateikt, ka viņa to ir atmaskojusi, tāpēc lai nekad vairs neuzdrošinās tai rādīties acīs. Un Kirbija strauji atrāva durvis.

Ādams ienāca pirmais, bet viņam sekoja Mailzs.

— Kirbij, — Ādams ļoti nopietni, pat dramatiski teica, - mums nepieciešama tava palīdzība!

Nelielā nomaļā Šveices kalnu restorānā Kirbija Ādams un Mailzs jau otro stundu pārrunāja Džefa glābšanas plānu. Visam bija jābūt sīki apsvērtam un pārdomātam, jo kļūdīšanās varēja dārgi maksāt.

Ādams bija nolēmis lūgt Litonas kundzei, lai tam vēlreiz ļauj tikties ar Džefu. Žēl tikai, ka viņš nezina, kur Džefs ir ieslodzīts. Kad viņi bija tikušies pirmo reizi, Džefu tas bija sastapis kādā no konsorcija pils viesistabām. Taču jāšaubās, vai viņš tur būs arī tagad. Konsorcijs cer, ka Ādams viņiem palīdzēs piespiest Džefu atzīties, kur atrodas tā sievastēvs, tāpēc Ādams teiks, ka grib pamēģināt vēlreiz... Nelaime tikai tā, ka nebija iespējams paredzēt, kur šoreiz notiks viņu tikšanās. Tāpēc vajadzēja no-skaidrot, kur viņi Džefu slēpj. Bet, kā to izdarīt, — ne Ādams, ne Maikls nezināja. - Viņi tur viņu vīna pagrabā! — Kirbija piepeši iesaucās.

Mailzs un Ādams viņu pārsteigti uzlūkoja.

— Kā tu to zini? - Ādams brīnps.

— Pie manis nonāk dokumenti par visu, kas tiek piegādāts konsorcija vadītāju vajadzībām. Tajos ir norādīts viss, sākot ar meža cūku liemeņiem mielasta gatavošanai un beidzot ar kancelejas piederumiem,- Kirbija paskaidroja. - Šajā sakarībā esmu runājusi ar vietējiem vīnkopjiem, kuri piegādā lētu burgun-dieti konsorcija personālam. Un viņi man stāstīja, ka pils vīna pagrabā redzējuši būri ar dzelzs restēm, bet šajā būrī bijusi ievietota kušete...

Mailzs un Ādams saskatījās. Viņiem abiem bija ienākusi prātā viena un tā pati doma.

— Kā jūs saņemat šos dokumentus?

— Pafaksu. Mestos pieprasām piegādātājiem, bet atbildes viņi sūta uz pili.

— Vai tur ir apsardze?- Mailzs jautāja.

Ādams pamāja.

Brīdi viņi atkal gremdējās pārdomās, bet tad Ādams ar plaukstu uzsita pa galdu.

- Man šķiet, ka es izdomāju, kā to nokārtot. Pagaidiet mani viesnīcā - norunāts?

Stundu vēlāk viņš atgriezās ar pārnēsājamo faksa aparātu.

Maiizs jau bija visu sapratis.

- Kirbij, tu pieslēgsi šo aparātu un nosūtīsi uz pili paziņojumu, ka rīt tiks piegādāta īpaša vīna partija...

Kirbija ķērās pie darba.

- Ļoti jauki! — Ādams viņu uzslavēja. - Bet vai tu vari uzminēt, ko mēs darīsim tālāk?

Kirbija viņus neziņā uzlūkoja. Pagaidām tai Džefa glābšanas plāns vēl nebija skaidrs.

- Ceru, ka arī man tu to pastāstīsi,— Maiizs atgādināja.

Ādams jautri un pārgalvīgi iesmējās. Kirbija viņu tādu nekad

nebija redzējusi.

- Vai tu atceries, kā rīkojās senie grieķi, lai iekļūtu neieņemamajā Trojā?

Tas, kas norisinājās nākamajā dienā, iegāja Keringtonu dzimtas vēsturē kā viens no spilgtākajiem viņu savstarpējās uzticības un izpalīdzības apliecinājumiem.

Ādamam nācās krietni nopūlēties, lai pierunātu Litonas kundzi atļaut tam vēlreiz aprunāties ar Džefu. Galu galā tas viņam arī izdevās.

Norunātajā laikā, kam bija pieskaņota glābšanas operācija, viņš ieradās pilī, un Litonas kundze viņu pati aizveda uz pagrabu. Ar tādu variantu tie nebija rēķinājušies, taču Ādams cerēja, ka gan jau ar šo dāmu viņi tiks galā.

Litonas kundze palika gaidīt pie pagraba durvīm, jo negribēja traucēt sarunu, kas, domājams, nebūs no vieglajām.

Šajā brīdī divi sargi Kirbijas pavadībā nonesa pa kāpnēm varen smagu mucu. Kirbijai bija līdzi dokumentu mape, tomēr viņas parādīšanās tik svarīgā brīdī Litonas kundzei likās aizdomīga.

- Kas tur ir?- viņa ar galvas mājienu norādija uz mucu, kuru sargi stenēdami un krekšķēdami stiepa tālāk.

- Jaunais vīns, — Kirbija mierīgi atbildēja.

Litonas kundzes lūpas savilkās dzēlīgā smīnā.

- Vai tiešām jūs cerat mani apmānīt, Andersas jaunkundz, un domājat, ka es nezinu, kas jūs patiesībā esat? Nesiet vien to mucu uz pagrabu, - viņa sargiem pavēlēja. - Un nepūlieties ar to apieties tik saudzīgi! Tūlīt mēs paskatīsimies, kas tajā iekšā, bijusī Kolbijas kundze!

Sargi atvēra pagraba durvis. Ādams atrāva aizbīdni, kas noslēdza būra ieeju, un Džefs izlēca ārā.

Bet Mailzs ar galvu izsita mucas augšdaļu un uzklupa vienam no sargiem. Otru pieveica Ādams, bet Džefs, aizspiedis Litonas kundzei muti, uzsauca Mailzam:

— Apdullini to nelieti!

Mailzs ar dūri iezvēla sargam pa galvu, un tas novēlās kā pupu kūlis. Ticis galā ar savu pretinieku, Ādams palīdzēja Džefam sasiet Litonas kundzi.

To paveikuši, viņi izsteidzās no pagraba, iekāpa Ādama mašīnā, ko viņš tālredzīgi bija atstājis pie pagraba durvīm, un mersedess lielā ātrumā pa pils vārtiem izjoņoja uz šosejas...

4. nodala

t

BLEIKAM Keringtonam bija piinīgs pamats uz laiku laikiem nolādēt savu atkritēju dēlu. Ādams gan bija uzstājies Jūdasa lomā, bet savu nodevību bija arī izpircis, izglābjot Džefu. Iespējams, ka izlīgšanu veicināja arī tas, ka tieši todien, kad atgriezās Ādams, Džefs un Kirbija, Bieiks bija sevišķi labā omā — no Monako viņam tikko bija piezvanījusi Amanda un apsolījusi, ka tūlīt pēc iecerētā ceļojuma uz Portugāli atgriezīsies Amerikā. Bieiks bija pārliecināts, ka nav vairs tālu tas brīdis, kad viņi atkal būs visi kopā zem viena jumta. Vēl tikai bija jāatgūst šis jumts — viņu dzimtā ligzda — Keringtonu nams un jāatjauno sava labā slava, bet tas bija izdarāms tikai atklātā cīņā ar konsorciju.

Drīz vien Stīvens Bleikam paziņoja, ka nozīmēta viņa lietas noklausīšanās diena. Šim notikumam bija rūpīgi jāsagatavojas, tāpēc visa ģimene devās uz Vašingtonu.

Kad viss bija izrunāts un vīsi izklīda, Džefs un Felona vēl aizkavējās viesistabā.

Felonai bija nepieciešams ar Džefu izrunāties. Viņa gribēja tam pateikt, cik jūtas laimīga, ka viņš no sava ieslodzījuma izlauzies sveiks un vesels. Visa viņa ģimene — Bieiks jaunākais, mazāLorena un viņa, Felona, parto ļoti priecājoties... Taču Vašingtonā tā palikšot tikai tik ilgi, kamēr turpināsies Bleika lietas noklausīšanās. Mailzs kalnos esot nopircis zemes gabalu un vēloties Felonai to parāds...

— Esmu Mailzam pateicību parādā par to, ka viņš man izglāba dzīvību,— Džefs sadrūmis sacija,— un, ja vien būs nepieciešams, es šo parādu atfīdzināšu... Taču tevi, Felon, es viņam tik vienkārši neatdošu!...

Semija Džo bija velti baidījusies, ka Stīvens to sagaidīs naidīgi un noraidoši. Pret savu bijušo sievu viņš izturējās ļoti labvēlīgi. Bērts gribēja atstāt viņus divatā, taču šoreiz bija Semijas Džo kārta būt augstsirdīgai, un viņa apgalvoja, ka nav nekādas vajadzības to darīt, jo no īstiem draugiem tai neesot nekādu noslēpumu. Viņa ieradusies tikai tāpēc, lai vestu Deniju atpakaļ uz Denveru, jo tam laiks atsākt mācības skolā.

— Semij Džo,— Stīvens sacīja, - man šķiet, ka tad, ja Denijs dzīvotu pie manis, viņš saņemtu daudz vairāk uzmanības un mīlestības no diviem cilvēkiem, kuri viņu mīl.

Bērts piekrītoši māja ar galvu.

Bet Semija Džo bezpalīdzīgi pārjautāja:

— Tātad tu vēlies, lai viņš paliek pie tevis?

— Jā, to es vēlos, bet es vēlos arī, lai viņa māte būtu tam līdzās,- Stīvens pasteidzās to nomierināt. - Tev, Semij Džo, tāpat kā mums visiem, piemīt savi trūkumi, bet es zinu arī, ka Deniju tu mīli no visas sirds...

Semija Džo atviegloti pasmaidīja.

— Man prieks to dzirdēt, Stīven... Es tev pateicos par visu... — viņa sacīja.

Kad tiesnesis Džens Fīlipss pasludināja Bleika Keringtona lietas noklausīšanos par atklātu, Kristela vieglītēm pieskārās Bleika rokai un ar skatienu norādīja uz dāmu, kura šajā brīdī ienāca zālē, — viņas seju aizsedza biezs plīvurs, taču pēc stājas un lepni paceltās galvas katrs varēja pazīt Alekšu Kol-biju.

— Ne jau tāpēc viņa te ieradusies, lai mums palīdzētu...

Taču Bleiks vairs nepaspēja atbildēt, jo tiesnesis jau

pasludināja, ka dod viņam vārdu.

Un Bleiks sāka stāstīt par konsorciju. Šī organizācija esot nelikumīgi iegādājusies sabiedrības "Denvera- Keringtons^1 akciju kontrolpaketi. Viņš esot pārliecināts, ka šīs noziedzīgās organizācijas mērķis ir atpirkt visu Ameriku. Visiem amerikāņu biznesmeniem, kur'nieraksfrti šīs organizācijas melnajā sarakstā, draudot iznīcināšana...

— Viņi ir pārplūdinājuši Ameriku ar savu kapitālu un augsti kvalificētiem administratoriem,- Bleiks stāstīja. — Viņi nodarbojas ar kukuļošanu un uzpirkšanu un aizstāv svešu valstu intereses...

Bet tad vārdu lūdza Alekša. Viņa paziņoja, ka ir konsorcija partnere vairākos projektos. Tā esot organizācija, kas darbojoties augstākajā, mērā efektīvi...

— Tie ir meli!- Bleiks no savas vietas sauca tiesnesim. — Konsorcijs ir organizējis simtiem, varbūt pat tūkstošiem diversiju, mērķējot amerikāņu uzņēmumiem tieši sirdi!

Tiesnesis Fīlipss neticīgi grozīja galvu.

— Pierādījumus, Keringtona kungs, uzrādiet pierādījumus!

— Pierādījumus varu uzrādīt es!

Visu klātesošo skatieni pievērsās cilvēkam, kas teica šos vārdus.

Un Ādams Keringtons devās nodot liecību.

— Šobrīd es esmu sabiedrības "Denvera- Keringtons* vecākais viceprezidents... Pirms trim gadiem mani savervēja konsorcijs. Man bija jāveic rūpnieciskā spiegošana mana tēva uzņēmumā. Un man ir ko pastāstīt godātajai tiesai!...

Litonas kundze kā vienmēr nepieteikta ienāca Džeremija kabinetā. Šī viņas privilēģija Džeremijam ļoti krita uz nerviem, tomēr viņš bija spiests ar to rēķināties.

— Bleiks Keringtons ir dabūjis atpakaļ savu uzņēmumu, - viņa salti sacīja - Jūs neesat izpildījis savu pienākumu, van Doma kungs...

Džeremijs saviebās.

— Neskatieties uz mani tik pārmetoši, Litonas kundze! Es vēl aizvien esmu priekšsēdētājs un mūsu organizācijas vadītājs... Un es speršu nepieciešamos soļus, par to varat nešaubīties... Es pats likvidēšu Bleiku Keringtonu, šo sirmo papagaili... Gan es vēl paknābāšu viņa aknas!

Litonas kundzes lūpas savilkās draudīgā vīpsnā.

— Pacentieties gan to izdarīt... Jūs taču zināt, van Dorna kungs, cik briesmīga ir atcelšanas procedūra...

Džeremijs saprata, ko nozīmē šādi draudi, un Litonas kundze, gandarīta, ka bulta sasniegusi mērķi, tikpat negaidīti, kā bija ienākusi, atkal klusi izslīdēja no kabineta.

Keringtonu savrupnamā Bleiku un Kristelu sagaidīja gandrīz visi vecie kalpotāji, un tas viņus neizsakāmi iepriecināja.

Dzīvē pa šo laiku bija noticis tik daudz pārmaiņu, bet vecais nams stāvēja kā nesatricināma klints tikpat mierīgs un majestātisks kā vienmēr.

Bērni - Kristīne, Denijs, mazais Bleiks vai El Bī, kā viņu joprojām sauca, un mazulīte Lorena — aizjoņoja pa plašājām telpām kā viesulis, ielūkojoties katrā dzimtā nama stūrītī un piepildot māju ar priecīgām klaigām.

Bleiks un Kristela stāvēja kalpotāju vidū, un abi tik tikko spēja valdīt asaras.

— Mūs gaida tik daudz darba, Kristel! — Bleiks sacīja.

Sieva viņu uzlūkoja ar starojošu skatienu.

— Tad tikai jāatrota piedurknes un jāsāk strādāt... Kad visa mūsu ģimene būs kopā, gribu viņiem parādīt ģimenes kinohroniku...

— Laba doma! — Bleiks viņu atbalstīja.

— Un mūsu filmā es gribu iekļaut arī Alekšu,— Kristela turpināja. - Bērni - Lorena, mazais Bleiks un Denijs — taču viņu mīl... Uzaicināsim uz filmas noskatīšanos Semiju Džo un Stīvenu. Un arī Ādamu un Kirbiju. Cik noprotu, Kirbija Andersa atkal kļūs par mūsu ģimenes locekli...

— Jā, — Bleiks pasmaidīja. - Viņi ar Ādamu tagad ir nešķirami. Tātad arī tu domā, ka viņi apprecēsies?

Kad Alekša, atgriezusies Denverā, uzzināja par gaidāmajām svinībām Keringtonu namā, viņa smagi nopūtās.

— Viņiem tur droši vien ies ļoti jautri.

— Vai tad tu neesi ielūgta?— Džeremijs apjautājās.

Aleksas acīs pazibēja dusmas.

— Es? Kāpēc lai viņi mani ielūgtu? Jo īpaši tagad, kad tu mani aizsūtīji uz šo tiesu Vašingtonā! Kā tu varēji tā rīkoties? Man likās, ka mēs viens otram kaut ko nozīmējam...

— Kā tu vari par to šaubīties? — Džeremijs pārmetoši iesaucās, taču Alekša viņā neklausījās.

— Interesanti — kurš izdomāja, ka mums jāprecas? Tu vai šis noslēpumainais Smaragda pilsētas burvis, kurš vada konsorciju?

Džeremijs iesmējās.

— Bleiks kārtējo jeizi ir uzvarējis - un Alekša tāpēc uzmetusi lūpu... Nomierinies, es tev nopirkšu pili kaut kur Spānijā vai pie Reinas... Es jau saprotu, tu tagad jūties vientuļa un pamesta,— viņš jau nopietnāk turpināja, — jo sevišķi tagad, kad esi uzzinājusi par šīm svinībām, ko viņi rīko atgūtajā savrupnamā... Kāpēc gan arī tu nevarētu tur ierasties?

— Tāpēc, ka mani neviens nav ielūdzis, - Alekša sarūgtināta sacīja

— Tu vari turp doties kopā ar mani,- Džeremijs viltīgi ierosināja. — Es pazīstu Bleiku. Savulaik es tam savrupnamu palīdzēju pārdot... Piezvanīšu viņam — domāju, ka tagad, kad tas savu namu atkal atguvis, viņš labprāt gribēs ar mani tikties...

Vakara gaitā Kristela svinīgi paziņoja, ka tūlīt spēļu zālē notiks liela izrāde. Viņa lūdzot visus ģimenes locekļus doties turp.

Bērni lēkšiem metās uz spēļu zāli, pieaugušie viņiem sekoja.

Visi ieņēma savas vietas jau iepriekš izkārtotajos krēslos. Kristela izslēdza gaismu un nospieda kinoprojektora slēdzi. Bleiks pusbalsī sāka komentēt pirmos kadrus.

— Reiz kādā apburtā pilī visskaistākā meitene pasaulē kļuva par manu sievu...

— Jā, viņa tiešām ir ļoti daiļa,— Kristīne piekrita.

— Mūsu ģimene sakuploja, un tajā parādījās pirmais bērniņš,— Bleiks turpināja.

— tas esmu es, vectētiņ! - El Bī sasita rokas.

— Bet pēc tam Felona nolēma, ka mazajam Bleikam būs skumji bez draugiem, un viņa palūdza Semijai Džo pagādāt viņam rotaļu biedru...

— Tas esmu es!- Denijs lepni sacīja. - Cik es gan biju smieklīgs!

Zālē klusi ienāca namzinis Džeralds.

— Piedodiet, ka jūs pārtraucu, Keringtona kungs, taču pie jums ir atnākusi Kolbijas kundze un kāds džentlmenis...

Bleiks, pateicis, ka tūlīt atgriezīsies, nokāpa lejā.

— Es tevi neesmu ielūdzis, Alekša, - viņš salti sacīja, uz viņas pavadoni pat nepaskatīdamies.

— Es domāju, ka Džeremijs tev piezvanīja,- Alekša apjukusi sacīja.

— Es mēģināju jums piezvanīt, Keringtona kungs, — Džeremijs sacīja, - taču nevarēju jūs nekur sameklēt... Man likās, ka jums nebūs iebildumu, ja ieradīsimies neielūgti...

— Nē, man ir gan iebildumi,- Bleiks atcirta. - Lūdzu, vienojieties par tikšanos ar manu sekretāru, ja jums ar mani ir kaut kas kārtojams...

Kāpdama mašīnā, Alekša vēl aizvien pārdzīvoja savu neveiklo ielaušanos Bleika valstībā. Savam pavadonim viņa saniknota uzkliedza:

— Tu mani piemānīji, Džeremij! Tu teici, ka ar Bleiku esi pazīstams un ka jūs esat norunājuši tikšanos!

— Man gribējās tevi iepriecināt,- Džeremijs aukstā izsmieklā sacīja, un Alekša redzēja, ka viņš nedomā kāpt mašīnā, lai dotos projām.

— Kas gan tu tāds esi? — zaudējusi pacietību, Alekša viņam ļauni iedzēla. — Varbūt pats Smaragda pilsētas burvis, ja jau nez ko atļaujies?

— Iespējams, Alekša, viss ir iespējams... — Džeremijs izsmejoši sacīja. Viņš acīmredzot gribēja panākt, lai Alekša dusmās izdara kaut ko neprātīgu.

Un Alekša to saprata. Viņa piedeva gāzi, un mašīna strauji attālinājās...

Džeremijs noskatījās, kā viņa aizbrauc, tad sataustīja žaketes iekškabatā pistoli un apņēmīgi devās atpakaļ savrupnamā...

Pēc neparedzētās pauzes filmas noskatīšanās turpinājās.

— Te mēs ar Bleiku esam labdarības ballē, - šoreiz komentēja Kristela.

— Jūs izskatāties pēc kinozvaigznēm, - Ādams piebilda.

— Jā, tā mēs arī jutāmies... - Bleiks piekrita. — Bet te mēs ierodamies masku ballē...

— Kristel, cik tev skaista parūka!- Semija Džo lietpratīgi piezīmēja.

— Paldies, ka tu to novērtēji! - Kristela atsaucās. - Bet šis ir vēl kāds labdarības pasākums... Gadatirgus renesanses stilā, kuras noslēgumā bija...

— Uguņošana! — El Bī iekliedzās. - Tas tik ir skats! Loren, vai tu esi redzējusi uguņošanu?

— Es gribu redzēt īstu uguņošanu! - mazulīte pieprasīja

— Būs, bērniņjpar to es parūpēšos!- Bleiks apsolīja. — Atgriezīsies Amanda, un mēs sarīkosim īstu uguņošanu! Bet šeit tiek izlaisti baložu bari, lai sveiktu karalienes Elizabetes parādīšanos!

— Skaties, Denij.- Stīvens sacīja. - Re, kur tava māmiņa... Tolaik viņa reti gāja kājām, visur — tikai jāšus...

— Cik skaists zirdziņš! - mazā Lorena jūsmoja.

— Bet te es pirmo reizi sastapos ar Alekšu,- Semija Džo atcerējās. — Būtu es viņu labāk samīdijusi...- viņa klusi nočukstēja

Mailzs pieskārās Felonas plecam.

— Man ar tevi jāparunā. Iziesim uz brītiņu. - Viņš ielūkojās Felonai acīs. - Es aizbraucu uz Losandželosu. Gribēju no tevis atvadities...

— Mailz... — Felona apjukusi iesāka taču viņš tai neļāva runāt.

— Uzklausi mani un nepārtrauc! Es jūtu, ka tu esi izvēlējusies. Jums ar Džefu ir pārāk daudz kopēja, tāpēc tev jāatgriežas pie viņa. Es ļoti mīlu tevi, taču saprotu, ka tu nekad nespēsi viņu aizmirst. Bet man nepietiek ar drupatām no citu galda. Arī es vēlos būt laimīgs, un varbūt kādreiz tā arī notiks...

Kad filma bija beigusies, visi izklīda. Džefs, nolicis bērnus gulēt, jau gribēja doties uz savu istabu, kad bibliotēkā izdzirda skaļas balsis. Tas bija Bleiks un vēl kāds...

— Stīven! — viņš klusi pasauca. — Paaicini Ādamu! Pašreiz ar Bleiku runā cilvēks, kurš toreiz sveču gaismā mani pratināja pagrabā... Tur, pilī, vai saproti?... Tas var būt ļoti bīstami... — Stīvens neko nejautāja, bet steidzās pēc Ādama. Un arī Ādamam viss bija skaidrs bez vārdiem...

Kad Džeremijs izrāva pistoli, Bleiks mierīgi sacīja:

— Šis priekšmets pārjums pasaka vairāk nekā vizītkarte...

— Jūs man esat sagādājis pārāk daudz nepatikšanu, Keringtona kungs,- Džeremijs draudīgi sacīja.

— Vai vēlaties brendiju?- Bleiks joprojām vienā mierā turpināja.

— Cik cēls priekšlikums, ņemot vērā to, ka taisos jūs nogalināt, -Džeremijs ņirdza, un viņa seja sašķiebās ļaunā grimasē. - Jūs, Keringtona kungs, piederat pie izmirstošas sugas...

— Kāpēc tad tā?- Bleiks laipni apjautājās. — Vai tāpēc, ka savas valsts intereses vērtēju augstāk par peļņu?

— Vai patiesi?— Džeremijam tas likās neticami. — Redzēsim, redzēsim, vai tas jums ko palīdzēs...

Pasmējās arī Bleiks.

— To nu jūs labāk pajautājiet maniem dēliem, — viņš miermīlīgi sacīja.

Džeremijs strauji apsviedās, un šajā mirklī Ādama smagā dūre notrieca viņu no kājām.

Džefs uzgrieza policijas numuru, bet Stīvens noliecās pie Džeremija, kas bija zaudējis samaņu.

— Paldies Dievam! - viņi piepeši izdzirda Aleksas satraukto balsi. — Bleik, es tikai tagad saprotu, cik šis cilvēks ir bīstams!

Izdzirdušas viņu skaļās balsis, atskrēja Felona un Kristela. Bleiks dažos vārdos tām paskaidroja, kas noticis. Kristela cieši apskāva vīru.

Atsteidzās policisti un palūdza visus atstāt bibliotēku. Džeremijs atguva samaņu un ieraudzīja, ka ir ieslēgts roku dzelžos...

— Māti— Felona negaidīti ieminējās. - Tu varētu mums visiem kaut ko pateikt. Kaut ko sevišķu!

Alekša brīdi vilcinājās.

— Nu, protams, es pateikšu, dārgā! - viņa beidzot sacīja. — Man vienmēr ir licies, ka pēdējais vārds jāsaka man... Man vienmēr to ir gribējies. Taču es zinu arī to, ka mēs visi esam saistīti nesaraujamām saitēm, mūsu dzīves ir tik cieši savijušās... Un reizēm man šķiet, ka tieši tas mums visiem arī patīk.

— Šoreiz tu nekļūdies, Alekša!— Bleiks sacīja. — Tas mums tiešām patīk.

— Cik pareizi vārdi! - Kristela viņam piebalsoja - Jā, tas mums patīk. Un tāpēc saderēsim mieru, Alekša.. Vai tu tam piekrīti?

Alekša aizkustināta aplika rokas Ādama un Felonas pleciem.

— Kas cits man atliek?- viņa iesmējās. — Saderēsim mieru, mani dārgie!

Galveno lomu tēlotāji

.

Džons Forsaits -

Bleika Keringtona lomas atveidotājs “Dinastijā" - divas reizes saņēmis “Golden Globe Award” prēmiju kā labākais dramatiskā televīzijas seriāla aktieris.

Kaut arī pirms tam viņš bija atzīts teātra un kino aktieris, tik plaša mēroga populaiitāti Džons Forsaits izpelnījies tieši televīzijas seriālos. Pirms “Dinastijas” viņš piedalījies seriālos “Tēvs vecpuisis" un “Ar mīlestību uz Romu".

Džons Forsaits uzskata, ka Keringtona raksturu viņam daudzējādā ziņā palīdzējuši izprast viņa personiskie iespaidi un atmiņas par savu ģimeni. “Bleiks Keringtons ir visai konservatīvs cilvēks, kura priekšstati par dzīvi drīzāk atbilst deviņpadsmitajam gadsimtam,” uzskata Džons Forsaits. Tieši tāds bijis arī viņa tēvs.

1979. gadā Džons Forsaits pārcieta smagu sirds operāciju. Ar to saistītie pārdzīvojumi viņam likuši ar citādām acīm paraudzīties uz dzīvi. Viņš esot kļuvis pielaidīgāks gan darbā, gan personiskajās attiecībās.

Pēc “Dinastijas” aktieris dzīvo klusu un mierīgu dzīvi savā lauku rančo, un grūti viņā pazīt pašā dzīves vētru virpulī ierauto Bleiku Keringtonu. Tomēr viņa aizraušanās ir Bleika Keringtona cienīgas — viņš audzē zirgus un spēiē tenisu. Džons Forsaits ir arī dažādu nozīmīgu sabiedrisko organizāciju loceklis un vēl pirms neilga laika - arī vadītājs.

1991. gadā viņam palika 73 gadi, bet 1993. gadā viņš zaudēja dzīvesbiedri, ar kuru kopā bija nodzīvojis piecdesmit gadus.

“Esmu aizvadījis laimīgu mūžu,” Džons Forsaits atzīst. “Nekad neesmu tīkojis pēc Marlona Brando vai Lourensa Olivjē tauriem. Vienmēr esmu teicis, ka dzīve sastāv no mīlestības un darba. Man izdevies saglabāt šo līdzsvaru - puse uz pusi. ”

Linda Evansa

par Kristelas lomu “Dinastijā" trīs gadus pēc kārtas ir saņēmusi prēmiju “Golden Globe Award" kā labākā dramatiskā seriāla aktrise. Viņa izpelnījusies arī skatītāju simpātiju balvu.

Džons Forsaits, kurš pirmo reizi ar viņu sastapies “Tēva vecpuiša” filmēšanā, atceras, ka jau toreiz, piecpadsmit gadu vecumā, viņa bijusi daudzsološa skaistule. Pieaugušo Lindu viņš raksturo kā ļoti sievišķīgu un arī dzīvē neparasti smalkjūtīgu būtni, kas citiem atklāj tikai savas dzīves gaišo un priecīgo pusi.

Linda Evansa uzskata, ka “Dinastija" daudzējādā ziņā atgādina viņas pašas dzīvi. Tāpat kā filmas varone, viņa nāk no sabiedrības vidusslāņiem un ir apprecējusi ļoti bagātu un par viņu daudz vecāku vīrieti. Arī viņai nācies izcīnīt autoritāti vīra mājās, nokārtot attiecības ar kalpotājiem un vīra pirmās laulības bērniem, kuri bijuši gandrīz Lindas vienaudži un sākumā negribējuši viņu atzīt. Arī pirms tam viņas personiskajā dzīvē netrūcis sarežģījumu. Zīmīgi, ka vīrieši Lindas dzīvē vienmēr bijuši vecāki par viņu un allaž viņai uzkundzējušies.

Bērnu Lindai Evansa. nav.

1989. gadā viņa iepazinās, iemīlējās un apprecējās ar komponistu un atskaņotāju Janni Krisomaiisu.

1992. gada novembrī Lindai Evansai palika piecdesmit gadu. Preses un televīzijas intervijās viņa mēdz uzmundrināt sievietes, kurām jau krietni pāri četrdesmit, — nekas vēl nav beidzies, un viņas joprojām var būt pievilcīgas.

Pasaulslavenā Džoana Kolinsa

par Aleksas lomu ir saņēmusi gan prēmiju “Golden Globe Award" kā labākā aktrise, gan skatītāju simpātiju balvu.

Bija laiks, kad Džoanai Kolinsai bieži nācās spēlēt sekretāru, auklīšu un medmāsu lomas. Pēc filmas “Stallis” un tās turpinājuma “Ragana”, kur Džoana tēloja raganu, kas aprij vīriešus, viņa Anglijā izpelnījās milzu popularitāti, tikai šī slava bija ar negatīvu nokrāsu. “Cilvēki sāka domāt, ka es arī dzīvē esmu tāda, lai gan tā taču nāvi”

Džoana Kolinsa ir filmējusies vairāk nekā piecdesmit filmās, arī ļoti daudzos seriālos, un nospēlējusi neskaitāmas skatuves lomas.

Anglijā viņa dzīvoja ari tad, kad viņai piedāvāja Aleksas lomu.

“Es tūlit piekritu, jo saskatīju Aleksas iespējas,” saka Džoana Kolinsa. “Tā ir sieviete sātans, īsta bestija un ragana. Viņa ir tikpat daudzveidīga kā dzīve, un tieši tas viņas raksturā mani piesaista. Alekša ir ļoti, pat ļoti negatīva rakstura sieviete, taču reizē arī spilgta individualitāte - uz viņas fona visi pozitīvie tēli vienkārši nobāl. Bet, ja televīzijas seriālos darbotos tikai pozitīvie varoņi un nebūtu tādu pretstatu kā Alekša, kas nemitīgi virza darbību uz priekšu un ir visādu nepatikšanu cēlonis un izraisītājs, šie seriāli būtu nepanesami pelēki un garlaicīgi."

Džeks Kolmans

ir Stīvena Keringtona lomas atveidotājs pēc šī varoņa pārtapšanas jaunā veidolā.

Viņš ir paša Bendžamina Franklina pēctecis. Dž. Kolmana tēvs ir vēstures pasniedzējs Lafaijeta koledžā, bet māte ilgus gadus bija populāra modele.

Džeks beidzis universitāti, aizrāvies ar basketbolu. Bet tad viņš ieinteresējies par teātra mākslu, mācījies Nacionālajā teātra institūtā un izmēģinājis spēkus Brodvejā. Kinoproves filmā "Mūsu dzīves dienas” aizvedušas viņu uz Losandželosu, kur drīz vien viņu noskatījuši un savā seriālā uzaicinājuši “Dinastijas” veidotāji.

Pamela Sjū Mārtiņa

atveido Felonas lomu seriāla pirmajā daļā.

Viņa dzimusi un uzaugusi Konektikutā.

Pēc draugu ieteikuma viņa nolēma doties uz Ņujorku izmēģināt spēkus kā modele. Un viņai laimējās — Pamela Sjū izturēja konkursu, un viņas fotoattēli sāka parādīties žurnālos, viņa uzstājās televīzijas reklāmās. Veiksme viņu nepameta arī turpmāk - Pamelai piedāvāja pirmās kinolomas, un tās tika atzinīgi novērtētas.

Taču Pamela Sjū interesējās ne tikai par kinokarjeru. Viņa bija un ir af\ dabas aizsardzības aktīviste, organizācijas “Green-peace” dalībniece.

“Dinastijas” producente un scenārija līdzautore Estere Šapiro atceras: "Kad uzaicinājām viņu uz pārrunām, viņas aktrises karjerā nebija nekā izcila. Taču viņa nesāka uzskaitīt filmas, kurās ir tēlojusi, bet sāka stāstīt... par vaļiem. Pamela Sjū to darīja tik dedzīgi, ka mēs sapratām - varbūt tieši viņa mums ir vajadzīga. Viņa ir no tiem cilvēkiem, par kuriem mēdz sacīt - "viņos kaut kas ir”. ”

Daudzi aktrises cienītāji bija pārsteigti un neizpratnē, kāpēc tieši tad, kad “Dinastija” bija pašā kulminācijā un interese par šo seriālu bija milzīga, viņa atteicās no tālākās piedalīšanās filmā. Pati Pamela Sjū to izskaidro ar sava rakstura īpatnībām. "Nespēju vienu un to pašu darīt gadiem ilgi. Man nebija viegli pieņemt šādu lēmumu, bet es to tomēr izdarīju. Esmu pārāk nepastāvīga, lai piedalītos tik garā televīzijas seriālā. ”

Pāris gadu vēlāk Pamela Sjū atkal sāka filmēties seriālā “Lāpas gaisma”, tikai šoreiz viņa pati bija viena no filmas producentēm un arī viena no scenārija autorēm.

Gordons Tomsons

atveido Ādama Keringtona lomu. Viņš ir kanādietis, dzimis Otavā. Tur Gordons Tomsons ir ļoti populārs teātra un kino aktieris. Viņš piedalījies arī daudzos televīzijas seriālos un televīzijas uzvedumos. Daudz tēlojis Lielbritānijas filmās un seriālos.

ASV pirms “Dinastijas” Gordons Tomsons bija filmējies tikai divos ABC demonstrētajos seriālos — “Raijana cerības" un “Laupījums". Tāpēc var uzskatīt, ka tieši "Dinastija” viņam pavērusi ceļu uz visplašāko auditoriju.

Džona Džeimsa

Džefa Kolbija lomas tēlotāja - aktiera karjera sākās ar nelaimes gadījumu futbolspēlē. Tikai pēc tā viņš pievērsās teātrim un iestājās prestižajā Dramatisko mākslu akadēmijā, kuru divus mēnešus pirms beigšanas pameta. Un ne jau vieglprātības, bet gan kinolomas dēj — viņu uzaicināja piedalīties Toma Bergmana filmā "Rītdienu meklējot”. Pēc tam sekoja daudzas lomas teātrī un arī televīzijas seriālos.

Pēc “Dinastijas” kinoprovēm visi varoņi bijuši ļoti neapmierināti ar rezultātu. Džoana Kolinsa savas varones Aleksas tiešumā atzinusi: "Mēs visi izskatāmies drausmīgi. Vienīgais skaistais varonis ir Džons Džeimss. ”

Pēc “Dinastijas” tika uzņemts vēl viens televīzijas seriāls -"Kolbiju ģimene”. Šī "ģimene” uz ekrāniem aizvadīja divus gadus. Arī šajā filmā Džons Džeimss tēloja to pašu varoni, ko “Dinastijā", -Džefu Kolbiju.

Džona Džeimsa aizraušanās ir dziedāšana. Viņš ir profesionāls dziedātājs, kurš ieskaņo un tiražē savus vokālos priekšnesumus.

.

Pamela Belvuda

Klaudijas lomas tēlotāja - par aktrises karjeru nopietni sākusi domāt tikai studiju laikā pēc spoži nospēlētas lomas studentu izrādē. Aktiermeistarību viņa mācījusies gan Londonā, gan Ņujorkā. Nospēlējusi virkni nozīmīgu lomu Brodvejā, saņēmusi respektablas prēmijas.

Kino debitējusi filmā “Brīdinājums uz divām minūtēm”, pēc tam tēlojusi vēl daudzās filmās, piemēram, “Lidosta-77", “Seriāls”. Piedafijusies arī vairākos televīzijas seriālos.

Kopā ar savu draugu Niķu Villeru viņa daudz ceļo, ir bijusi daudzos neskartos un eksotiskos Āfrikas nostūros. Redzēto un piedzīvoto viņa apraksta ceļojumu piezīmēs. Pamela Belvuda ir arī augstas klases fotomeistare, kas slavena ar Āfrikas savvaļas dzīvnieku fotouzņēmumiem. Viņa ir pirmā sieviete pasaulē, kas vizinājusies uz baltvaļa muguras.

Lai gan filmēšanās starplaikos Pamela Belvuda piekopj tik dēkainu un sportisku dzīvesveidu, viņai nav svešas arī liriskākas noskaņas - viņa aizraujas ar klavierspēli.

Ričards un Estere Šapiro

DINASTIJA

Redaktore M. Slarka

Korektores M. Stārkā un 2. Gražanska

Mākslinieciskais redaktors V. Didrihsons

Reģistrācijas apliecība Nr. 000027835. Formāls 84x108/32.

Augstspiedums. 14,5 iespiedi.

Iespiests a/s «Rola-3*>, LV-1012, Rigā,

Brīvības ielā 139. Pasūt. Nr. 135-3.

Content

Šapiro Ričards un Estere Dinastija

1. nodaļa

2. nodala

3. nodala

4. nodala * t

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodaļa

11. nodala

12. nodaļa

13. nodala

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodala

17. nodala

t8. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodaļa

31, nodaļa

32. nodala

33. nodala

34. nodaļa

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

Atkalapvienošanās

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

Galveno lomu tēlotāji

Džons Forsaits -

Linda Evansa

Pasaulslavenā Džoana Kolinsa

Džeks Kolmans

Pamela Sjū Mārtiņa

Gordons Tomsons

Džona Džeimsa