Kellermanis Bernhards

Draudzības dziesma

Bernhards Kellermanis

Draudzības dziesma

.

.

Pirmā daļa

Mīlestību apliecina ar darbiem, nevis vārdiem

1

Nu viņi jau atkal svin svētkus tur augšā, kalnā. Viņi lo var atļauties, viņi to ir pelnījuši. Viegli viņiem gan nav klājies visus šos gadus.

Kādā miglainā novembra vakarā īsi pēc kara beigām viņi ieradās Bornu sētā — Hermanis, kam tagad saimniecība piederēja, un viņa draugi. Vecais Fasbinders, kas kopš mēnešiem vairs neko citu nerunāja kā vienīgi par sava dēla atgriešanos, šo lielo dienu vairs nepieredzēja. Viņš nomira ar sirdskaiti divas nedēļas pirms tam, viņu bija nonāvējis satraukums. Tā nu viņi bija te, viņi bija pieci.

Tās pašas dienas rītā viņi bija atbrīvoti no pulka un, nekavēdamies ne minūti, devušies uz staciju. Viņiem mugurā vēl bija nonēsātās, salāpītās uniformas ar pēdējo pozīciju māla un dubļu pēdām. Tikai galdnieks Antons, kā aizvien bija viņa dabā, kaut kur un kaut kā bija sadabūjis pelēku, platu, gandrīz jaunu mēteli un arī lieliskus augstus zābakus. Hanšelis gāja, vicinādams tievu bambusa spieķīti, ko bija nopircis, lai parādītu pasaulei, ka ir brīvs cilvēks. Savā nodabā viņš jautri dziedāja un uzsmaidīja meitenēm, reižu reizēm apstādamies un gaidīdams biedrus. Viņi tik ātri netika uz priekšu, jo veda kalēju, kas nēsāja melnum melnas brilles un kam vēl joprojām bija bēdu dienas ar acīm. Vakar pēcpusdienā viņi ar mānīšanos bija izdabūjuši kalēju ārā no lazaretes un nogādājuši kazarmās, lai tas varētu reizē ar pārējiem doties ceļā. Jā, kara biedri viņu, kalēju, nebija aizmirsuši, viņu nekādā ziņā nedrīkstēja pamest, jo viņš piederēja pie viņu pulciņa.

Viri atrada vēl brīvu vietu uz kāda vagona jumta un brauca, nerunādami gandrīz ne vārda, daudzas stundas pa lietu, izmirkdami līdz ādai. Kad metās krēsla, viņi pārsēdās lēnajā pasažieru vilcienā, un te viņiem gaužām palaimējās. Viņi atrada brīvu kaktu kādā dziedošu un klaigājošu karavīru pārpilnā preču vagonā. Hermanis izspraucās līdz vagona puspavērtajām bīdāmajām durvīm un pabāza ārā galvu. Viņa pārāk garie, tumšie, viļņainie mati plandījās vējā. Tumsā spokaini aizslīdēja garām smails, palss baznīcas tornis. Tā bija Neištates baznīca, viņš miglājā to gandrīz nebūtu pamanījis.

— Posties! — viņš satraukts uzsauca.

Viņi bija vienīgie pasažieri, kas izkāpa mazajā, dieva pamestajā Helzē stacijā. Tagad, kad Hermanis spēra soli uz šās zemes, viņš tomēr juta krūtīs sāpīgu dūrienu: tātad te nu viņš atkal bija! Četri kara gadi, bet te nu viņš atkal bija.

Vilciens ar dziedošiem un klaigājošiem karavīriem aizripoja prom, un pēkšņi viņus apņēma neizprotams klusums. Klusums, kas viņiem šķita neaptverams, — biedējošs klusums, kādu viņi kopš gadiem vairs nebija jutuši. Viņu ausīs vēl skanēja lielgabalu grandoņa. Smalks lietutiņš smidzināja no zemajām, sadrūmušajām debesīm, bija iestājusies gandrīz jau nakts, un viņi gan tuvā, gan tālā apkārtnē bija vienīgās dzīvās būtnes. Viņi stāvēja klusi, noliekuši galvas, klausījās un nebilda ne vārda. Nevienas vienīgas skaņas! Klusums, kam viņi vēl tā kā neuzticējās, satrauca viņus, pat vilciena rīboņu vairs nedzirdēja. Klusums — liegs kā lūgšana, un viņi bija gluži vieni! Kāds neaptverams brīnums tas bija! Karš viņiem bija beidzies tikai tagad, tikai šai mirklī, kad viņi stāvēja šai klusējošajā tumsā un viņu ausīs vairs neiespiedās ne skaņa.

2

Apmulsis tāpat kā pārējie no šā neaptveramā klusuma, vispirms atguvās Hermanis.

— Vai visi ir te? — viņš skaļā balsī vaicāja. — Han-šelis, Antons? Kalēj kārlis?

— Jā, ir.

— Un Rudbārdis?

Hermanim balss pēkšņi ieskanējās nedroši. Kad viņš Rudbārdi pēdējo reizi bija redzējis? Viņš taču to nebūs pazaudējis?

tepat jau ir! — kāda balss tumsa norūca. Tā nāca ka

no maisa.

stacijas priekšā bija īstadubļu jūra, bet Hermanis, .daudz neprātodams, pat it kā ar patiku brida tajā iekšā. gaužām labi viņš pazina šos dzeltenos dubļus, tā bija viņa dzimtenes zeme. Tumsā varēja saskatīt vienīgi Hermaņai siluetu, bet viņa izturēšanās liecināja par vilšanos. Viņš bija cerējis, ka pie stacijas būs pajūgs, varbūt tēva vecie medību rati vai kāds cits braucamais. Vēl aizvakar viņš bija rakstījis Babetei, vienīgajai dzīvajai dvēselei, kas I»i ;laik mitinājās Bornās, lai atsūta viņam pretī uz staciju pajūgu; viņa taču varēja palūgt kādu kaimiņu. Viņš sa-pi indzināja dzirdi un ieklausījās tumsā.

— Paklausieties! Vai tur nebrauc pajūgs? Varbūt tie aizkavējušies?

Viņi ieklausījās. Klusums. Lietus smidzināja, šķita, it kā kaut kur guldzētu ūdens. Tas tomēr bija dīvaini.

Varbūt bija pat labi, ka Hermanis nezināja: tēva veco medību ratu vairs nav, un neviena zirga arī vairs nav, — jo diez vai tad viņš nebūtu tūliņ devies prom, prom nakts tumsā. Ziņa par tēva pēkšņo nāvi bija Hermani sasniegusi karalaukā, bet Jauno vēsti, kas tos vēl šodien gaidīja, Babete nevarēja viņam paziņot aiz pavisam vienkārša iemesla — kopš divām nedēļām viņa vairs nezināja, kur viņš atrodas. Un viņa bija par to priecīga.

Pēdējā laikā viss iet greizi, Hermanis īgni domāja, ieklausīdamies nakts tumsā. Viņi visi bija līdz nāvei noguruši, tā ka gandrīz krita no kājām, tas bija tik nožēlojami. Cik bieži viņš domās bija iztēlojies savu atgriešanos, iztēlojies to simtiem reižu, tūkstošiem reižu! Kā tad būtu, ja tēvs vēl būtu dzīvs? Viņš noteikti ierastos pretī ar pajūgu, vaigi viņam būtu sasarkuši un valoda satraukta, un katrā ziņā viesu apsveikšanai viņam būtu līdzi ķimeļa pudele. Te nu viņi ir, tēv, karabiedri, kas no trešā lielgabalnieku vada vēl palikuši dzīvi, lūk, te es tev esmu atvedis viņus — tā, kā tu vēlējies. Un viņš redz, ka tēvs krata draugu rokas un samulsis smejas un sapinas vārdos, un sarunā muļķības, tas viss ir tik labi domāts. Hermanis pārstāja ieklausīties naktī.

— Nē, — viņš teica, — nav nekādas jēgas gaidīt. Varbūt Babete nav saņēmusi manu atklātni? Mums jādodas ceļā.

— Nu labi, dosimies tūlīt pat projām! — skaļi iesaucās namdaris Antons, kas vienmēr skaļi runāja, arī tad, ja

to darīt nebija ne mazākā iemesla. — Mēs taču neesam paraduši braukt pajūgā, vai ne? Cik tālu, tu teici, tas ir? Stundas gājiens? — Antons skaļi un ielīksmots iesmējās, apkārtējā klusumā atbalsojās viņa smiekli. — Stundas gājiens!

Šajos pēdējos četros kara gados viņi bija nogājuši tūkstošu tūkstošiem jūdžu, viņi bija trīsreiz apgājuši apkārt zemeslodei. Viena stunda! Tur nu bija jāsmejas! Ak šis Hermanis!

Viņi brida prom lietū un naktī. Hanšelis gāja visiem pa priekšu, iežmiedzis bambusa spieķīti padusē, un kaut ko spēlēja uz mutes harmonikām. Bet drīz vien viņš apklusa, jo pirksti kļuva stīvi aiz aukstuma. Biezie māla dubļi spiedās cauri vīru saplīsušajiem apaviem. Vienīgi Antons augstajos zābakos un platajā mētelī soļoja uz priekšu drošs un ar sausu ādu kā zem ūdenslīdēja skafandra.

— Vai kāds nevēlas manu mēteli? — viņš laiku pa laikam apvaicājās.

Neviens viņa mēteli nevēlējās, lai gan viņi visi bija gaužām izmirkuši. Pēkšņi Antons izdzirda, ka Kalējkār-lim aiz aukstuma klab zobi.

— Tu taču salsti! — viņš iesaucās. — Lazarete tevi izlutinājusi. Še, ņem manu mēteli!

— Man tava mēteļa nevajag!

— Pietiek! Es dzirdu, ka tev klab zobi.

Kalējkārlis kaut ko norūca, bet neuzdrīkstējās vairs atteikties. Viņš zināja — ja Antons tik sirdīgi nošņācās, tad jebkurš iebildums veltīgs.

Pēc tam vairs netika runāts ne vārds. Klusēdami viņi smagiem soļiem gāja uz priekšu, pēc veca ieraduma ejot pa brīžam iemigdami. Vēderi viņiem rūca. Viņi sapņoja par siltu istabu, mūžīgi tas nu vairs nevarēja vilkties, tur tālumā cauri lietum jau bija saskatāma nespodra uguntiņa. Viņi sapņoja par kūpošām bļodām. Hermaņa vecais tēvs reiz bija rakstījis kaut ko par cūku, ko turot noslēptu no iestādēm, līdz viņi pārnākšot. Viņi sapņoja par šo teiksmaino cūku: cūkgaļa, kāposti, lieli, brīnišķīgi kartupeļi! Varbūt kauss alus un siltums — siltums, tā ka var novilkt slapjās skrandas. Un tad gulēt, gulēt šķūnī, salmos, vienalga, kur, tikai gulēt. Viņi gāja cauri klusajai Helzē pilsētiņai, un tikai tad, kad atkal atradās uz klajās šosejas, Hermaņa možā balss viņus atmodināja.

Vēl minūtes desmit! — viņš uzbudināts teica. Nu viņš steidza tik ātri, ka pārējie tikko varēja tikt līdzi.

viņi nogriezās no šosejas, pārgāja pāri šauram tiltam un tad devās kalnup.

Te jau ir Bornu tīrumi, — Hermanis sacīja.

lietus bija pierimis, bet te augšā pāri laukiem vēl klāji migla, varēja redzēt labi ja soļu desmit uz priekšu.

Tās ir pārpurvojušās pļavas, — Hermanis paskaidrojai. — Man jārok jauni grāvji, lai tās nosusinātu.

Antons gāja Hermanim blakus, bet pēkšņi palika stāvot un ostīja gaisu.

— Te ož pēc deguma, — viņš teica.

— Pēc deguma?

— Jā, pēc deguma.

— Lietainā laikā reizēm tā ož ezers. Tā ir purva gāze.

Rudbārdis, kas tikai reti kad atvēra muti, piepeši Hermanim pie pašas auss teica:

— Te taču, mīļie, pamatīgi dedzis!

Pēkšņi viņi stāvēja pie platiem vaļējiem vārtiem, un tai pašā mirklī Hermanis bija pazudis.

— Tās taču ir Bornas! — viņi izdzirda tā balsi, kas skanēja dīvaini tāla un gandrīz sveša.

— Nolādētā migla! Vai tu, Anton, redzi dzīvojamo māju?

Antons, kura garums bija metrs astoņdesmit, izslējās visā augumā un cieši raudzījās cauri miglai. Viņš labi zināja, kāda izskatās māja, neskaitāmas reizes Hermanis bija viņam rādījis fotogrāfiju, ko nēsāja kabatā. Tā bija gara vecmodīga vienstāva ēka ar neparasti stāvu jumtu, kādu vairs šajos laikos necēla. Viņš samanīja vienīgi dažus garus, kailus kokus, kas slējās miglā, no mājas un visa pārējā neko nevarēja saskatīt. Šaubu vairs nebija, ka saimniecība nodegusi. Sīvā deguma smaka jautās pavisam tuvu.

— Miglā gan neko nevar saredzēt, — Antons teica, runādams cik iespējams vienaldzīgā balsī.

— Te, protams, ir dedzis, bet tu, Herman, neuztraucies, varbūt tas bijis tikai šķūnis.

Ierējās šunelis. Miglā iespīdējās dzeltenīgas gaismas stars, taču neviena ēka nebija saskatāma. Atskanēja izbiedēta, spiedzīga sievietes balss:

— Paklausies, Herman, pagaidi, neuztraucies, neko taču nevar saredzēt!

3

— Ak tu žēlīgā debess, ak visuvarenais dievs! — sauca sieviete spiedzīgā balsī, kas tapa jau raudulīga. Viņi saklausīja arī Hermaņa balsi, bet dīvaini tālu, tāpat kā iepriekš, un tad tika aizvērtas durvis.

Tur nu viņi stāvēja, izmirkuši līdz ādai, saldami un drebinādamies, — jauki gan! Cūkgaļa, kāposti, kartupeļi un ķimelis — kur nu bija tas viss? No «svētā vakarēdiena», par ko vecais Fasbinders vienmēr bija rakstījis, šodien laikam gan viņi maz ko baudīs. Viņi bija tik izsalkuši un pārguruši, ka ar pūlēm turējās kājās.

— 2ēl gan Hermaņa! — Antons sacīja, un pirmoreiz viņš runāja klusāk. — Vispirms viņam nomirst vecais, tad nodeg saimniecība.

Miglā spalgi ieskanējās Rudbārža balss:

— Te laikam ir briesmīgi dedzis. Droši vien lopi arī pagalam. Ož pēc sadegušas gaļas.

Brīdi valdīja klusums, tad atskanēja Kalējkārļa rūgtuma pilnais, sirdīgais bass:

— Ja liktenis lēmis kādu iznīcināt — nu, tad tas viņu iznīcina arī!

— Trīs zirgi te bija, — Antons teica ar tādu kā svinīgumu balsī. — Divpadsmit govis un savs ducis cūku bija kūtī.

Viņi klusēja. Viņi zināja: trīs zirgi, divpadsmit govis, vesels ducis cūku! Viņiem nebija ko sacīt.

— Noteikti te bijis ugunsgrēks, — miglā atkal skaļi sacīja Rudbārdis. — Ož arī pēc sadegušas spalvas. Un laikam arī vecie koki sadeguši.

— Jā, žēl gan Hermaņa!

Tad viņi saklausīja Hermaņa balsi.

— Nāciet iekšā! — viņš sauca.

Viņi taustījās pa tumsu uz priekšu. Šunelis pēkšņi pārstāja vaukšķēt un iesmilkstējās. Kalējkārlis bija paklupis, aizķerdams Babetes āpšu sugas kucīti Rēksi.

— Labvakar! Labvakar!

Sutīgs siltums kā no veļas mazgātavas iesitās viņiem sejā, neizsakāmi brīnišķīgs siltums kopā ar kodīgiem degošu žagaru dūmiem. Tā bija brīnumaina pašu mājas smarža, kas viņus galīgi apreibināja.

— Tie tātad ir mani draugi, Babet! — Hermanis teica jau mierīgā, apvaldītā balsī, viņš, puisis, lieliski turējās. — Un tā ir Babete, viņa man bija tikpat kā māte.

— Labvakar, — Babete teica.

Katls uz pavarda tika pastumts sānis, un šaudīgajā uguns gaismā viņi saskatīja kādas sejas nenoteiktās aprises,

seja nebija ne veca, ne arī jauna, klāta grumbām, ar apvilkušām acīm, kuras mikli mirdzēja.

- Jā, mīļie, tāda nu ir atkalredzēšanās, tāda nu ir atgriešanās mājās! Ak tu žēlīgais debesu tēvs! — Babetes iekaisušās acis pētoši slīdēja pār svešajiem vīriem. Ja I Iermanis nebūtu viņus atvedis, viņa patiešām būtu izbijusies: tik briesmīgi šie puiši izskatījās. Vienam bija melnas brilles uz acīm — kā laupītājam, kas nomaskējies, tur tā milža acis bija tik dziļas, it kā viņam ar kapli būtu galvā iecirsti divi caurumi. Un tas tur — tas nudien izskatījās kā pilns kartupeļu maiss. Viņš bija pārvilcis pār galvu maisu, un, kad to noņēma, kļuva redzams bāls, kails galvvidus un ruda bārda, un mazas, miklas actiņas kā žurkai. Tikai jaunais gaišmatis — tas varēja patikt, un no tā viņa nebūtu bijusies. Viņš izskatījās jauns un skaists kā īsts princis.

— Beidz pinkšķēt, Babet! — sacīja Hermanis.

Smaržoja pēc kāpostiem un desām. Babete bija saņēmusi Hermaņa kartīti tikai pusdienlaikā, neko citu viņa nebija varējusi sadabūt. Viņa bija skraidījusi apkārt pa mājām, zemnieki neko negribēja dot.

— Sēdieties klāt! — Hermanis sacīja. — Jums jāsamierinās ar to, kas te ir. Bija domāts gan pavisam kas cits, — viņš piebilda, — jā, vajadzēja būt pavisam citādi, — jūs taču zināt, kā tēvs bija izprātojis. Viņš bija paslēpis cūku un turēja gatavībā divpadsmit pudeles vīna. Mana vaina tā nav. — Hermanis izskatījās apjucis un nelaimīgs, un viņi visi stāvēja un klusēja, viņiem bija tā žēl.

— Sēdieties klāt, sēdieties klāt! Esiet sveicināti Bornās!

Bet Antons nekad neapjuka.

— Paliec mierīgs, Herman! — viņš iesaucās. — Lai liek galdā kartupeļus! Kas tev ir, tas ir, un, kā nav, tā arī nav. — Ar to bija viss skaidri pateikts.

Hermanim dzīslas uz pieres joprojām ir pietūkušas. Tik ātri vis viņš netiek galā ar sevi, viņi to zināja. Viņa platā un tvirtā seja bija notriepta, un tai bija netīkama, blāva krāsa. Tas bija viņam pārāk ķēries pie sirds. Savas netīrās plaukstas viņš bija uzlicis uz vaskadrānas klātā galda, bet šīs plaukstas nemanāmi trīsēja. Labāk bija nepievērst viņam uzmanību. Babete piepildīja šķīvjus, un viņi sāka

n

ēst. Hermanis nebaudīja ne kumosa. Bet laikam bija labāk likt viņu pilnīgi mierā.

Brīdi viņi ēda klusēdami. Puisis ar gaišo, kailo galvvidu un sarkano bārdu sāka tērgāt ar Babetes šuneli Reksi.

— Piesardzīgi! Viņa ir dikti nikna, — Babete sacīja.

— Nikna? Saimniece teic, ka tu, Rekse, esot nikna! Kā tad ir? — Rudais irgojās. — Bet tu taču nepavisam neesi nikna? Nu, panāc šurp!

Babete jutās gauži pārsteigta, ka Rekse pēkšņi sēž Rudbārdim klēpī un ēd no rokas.

Atkal ilgu laiku valdīja pilnīgs klusums. Tad ierunājās Hermanis.

— Tā bijusi ļaunprātīga dedzināšana, — viņš sacīja. Viņš gribēja draugiem visu paskaidrot. — Ļaunprātīga dedzināšana, nekas cits. Mājām pielaista uguns. Tie bijuši nelieši, gatavie nelieši! — viņš satraukts iesaucās.

Babetei, kura rosījās ap pavardu, apaļā mugura salīka, viņa drebēja. Viņai raustījās seja, ko viņa bez mitas slaucīja ar priekšautu un kas tomēr tūdaļ atkal kļuva slapja no asarām.

— Nē, uguns nav tīšuprāt pielaista. Uguns izcēlās aiz vieglprātības. Tie nebija slikti cilvēki, Herman! Ak, debesu tēvs, esi man žēlīgs! Tā bija nelaime, nekas cits.

— Tātad ugunsgrēks vieglprātības dēļ, — Antons pa vidu norūca.

Pār Babetes saraudāto seju ātri pārslīdēja gaismas stars.

— Jā, ugunsgrēks aiz vieglprātības, tā gan var teikt. — Viņa uzmeta Antonam pateicīgu skatienu.

Tātad notika tas tā: saimnieks, labais Fasbindera kungs, labākais cilvēks pasaulē, bija nomiris, lai dievs mielo viņa dvēseli. Ārsts bija viņam stingri aizliedzis iedzert, bet viņš teicis, atnes man kādu pudeli, Babet, esmu tik laimīgs, ka Hermanis drīz atgriezīsies, un nākamajā rītā viņš jau gulējis miris savā gultā. Visi Helzē ļaudis bija atnākuši uz pavadīšanu, un mācītājs teicis, ka no šīspa-saules aizgājis patiesi labs cilvēks, kas nekad nevienu nabagu neesot aizraidījis no sava sliekšņa. Un to viņš arī nekad nebija darījis, nē, nekad! Tā Babete stāstīja un raudāja. Mihels, kas trīsdesmit gadu bija nokalpojis saimniecībā, arī nomiris, kalpone Marija aizgājusi uz Neištati, saimniecība kļuvusi vientuļa un panīkusi — jo ko viņa varējusi izdarīt ar savām divām rokām?

Tad nu pēc apmēram trim nedēļām te ieradušies trīs puiši un lūguši pajumti. Laiks bijis šausmīgs. Snidzis un bijis ledaini auksts. Babete baidījusies — viņa bijusi viena — un sākumā atteikusi. Un tad viņa tomēr nav spējusi dzīt viņus tādā laikā projām. Bet varbūt viņai tomēr vajadzējis būt piesardzīgākai? Iepriekšējā naktī viņa bija sapņojusi par žurkām, redzējusi veselu žurku baru, tas neko labu vis nenozīmējot. Bet viņa nevarējusi citādi rīkoties. Puiši apmetušies šķūnī un bijuši viņai pakalpīgi. Palīdzējuši stallī, virtuvē, stiepuši ūdeni, cirtuši malku, tie nav bijuši slikti cilvēki. Vētra un negaiss trakojis nu jau trīs dienas un naktis, ne suni tādā laikā nevarētu dzīt laukā. Trešajā naktī saimniecība nodegusi. Uguns izcēlusies šķūnī, kur tie trīs nakšņojuši, un vētra pārnesusi liesmas uz dzīvojamo māju, un, iekams ieradusies palīdzība, viss jau bijis liesmās. Tie trīs droši vien, lai sasildītos, bija šķūnī aizkūruši uguni.

Klusēdami vīri klausījās. Viņi ēda, pa krietnam ņemdami ēdienu no lielās māla bļodas. Kamēr Babete stāstīja, viņi reižu reizēm pamāja ar galvu, bet nebilda ne vārda. Rudbārdis alkatīgi kā kanibāls liecās pāri galdam, viņa sarkanā, pinkainā bārda valstījās pret netīro kaklautu. Rekse vēl vienmēr sēdēja viņam klēpī. Kalējkārlis ar tumšajām brillēm uz acīm nedroši cilāja karoti pa gaisu, meklēdams lielo bļodu. Ar viņa acīm, šķiet, tomēr bija ļaunāk, nekā viņš apgalvoja.

— Lūk, te, — pasaki taču, ja tu kaut ko vēlies! — Han-šelis teica.

Hermanis joprojām nekam nepieskārās. Antons laiku pa laikam pameta mirkli uz viņu: puisis sēdēja dziļi nelaimīgs.

Babete atkal un atkal atsāka runāt par ugunsgrēku. Ak tu žēlīgais dievs, viņa bija pilnīgi zaudējusi galvu, ne dienu, ne nakti nespējusi neko citu domāt. Rekses smilksti un riešana esot viņu uzmodinājuši, un tad jau ugunsgrēka liesmas tā apžilbinājušas acis, ka viņa kļuvusi gandrīz akla. Šķūņa salmu jumts bijis vienās ugunīs. Tas kvēlojis, un vējš norāvis lielus degošā jumta gabalus un uzmetis tos uz kūtīm. Tad jau arī tur liesmas lauzušās ārā pa logiem un kūtis degušas. Viņa varējusi izglābt tikai vienu govi — Brūnaļu un tās teļu, tie tagad stāvot nojumē. Pārējie lopi bija sadeguši, turklāt gandrīz visi putni. Palīgspēki ieradušies tikai pēc divām dienām un aprakuši beigtos lopus, jo smirdoņa maitājusi visas apkārtnes gaisu.

— Ko liktenis grib piemeklēt, to tas piemeklē, — Kalēj-kārlis atkal savā nodabā noteica.

Pēc maltītes Hermanis paņēma kūts lukturi un izgāja pagalmā. Antons viņu pavadīja, pirmajā brīdī daudz neko neprašņādams. Viņi uzrāpās kādā gruvešu kalnā, un Hermanis turēja lukturi augstu gaisā. Gruveši, pārogļojušies baļķi, aiz šī gruvešu kalna bija otrs — vēl lielāks gruvešu kalns. Nebija iespējams gandrīz neko saskatīt, luktura gaismā bija redzamas vienīgi pilošās lietus lāses. Hermanis klusēja un nekustīgi stāvēja miglā, pacēlis roku ar lukturi gaisā. Tad viņi atkal norāpās no gruvešu kalna lejā.

— Par to mēs vispirms padomāsim, Herman! Dienā pasaule izskatās citāda.

Babete bija veļas mazgātavā saklājusi salmus. Šodien viņiem jāapmierinoties ar to, rīt viņa izdomāšot ko citu.

— Tu, Herman, vari iet manā kambarītī, — viņa teica, — gulta ir tīri uzklāta. Es pārgulēšu Mihela istabiņā.

Bet Hermanis sarauca pieri un tikai iesānis palūkojās uz Babeti.

— Es, protams, gulēšu pie viņiem, — viņš norūca un novērsās. Babete jutās aizvainota, viņa taču bija gribējusi tikai labu, un viņš tomēr galu galā bija saimnieks.

Viņi visi jau bija iemiguši un krāca. Bet Hermanis negulēja, atbalstījies ar muguru pret sienu, viņš sēdēja vaļā acīm, dīvaini sastindzis starp nomodu un miegu. Hermani galīgi satrieca viņa nelaime. Četrus gadus viņš bija pavadījis karalaukā, bet nekas ar viņu nebija noticis — tikai dažas lauztas ribas, kad zemnīcu trāpīja šāviņš, — vai tas kas liels? Un te, mājās, viņu gaidīja nelaime, tik briesmīga nelaime, ka viņš to vēl nespēja aptvert. Ko darīt? Kas notiks? Viņam nebija spēka domāt, viņš pat neuzdrīkstējās domāt. Debesis bija raidījušas uguni uz viņa pajumti, lai viņu iznīcinātu. Viņš dzirdēja sprēgājam uguni, skatīja nakts tumsā, kā liesmoja šķūņa salmu jumts, dzirkstis krita uz kūts ēkām, un pēkšņi kā drudža murgos viņš redzēja sevi mežonīgu, augstu liesmu apņemtu; tas izbiedēja viņu līdz dvēseles dziļumiem, bet viņš nevarēja pakustināt ne kājas, ne rokas.

Veļas mazgātavā valdīja pilnīga tumsa, lietus lāses plīkšķēja pa mazā lodziņa rūtīm. Likās, kāds mestu oļus pret tām; no jumta notekas ar vienādu starplaiku smagas piles krita uz loga skārda dzegas. Blakusistabā vaukšķēja Rekse, un Babete pa sapņiem aiz bailēm spiedzīgi iekliedzās. Draugu krākšana pēkšņi vērtās jo skaļa, tad atkal tikpat ātri pieklusa. Kalējkārlis pa miegam sēca. Hermanis, saspringti ieklausījies, kaut ko sadzirdēja laukā klusajā naktī, viņa ausis mēģināja cauri gulētāju krākšanai nu lietus šalkoņai kaut ko uztvert, kaut ko tur ārā sa-k lausīt, kaut ko tādu, kas viņu vilināja. Aizvien dziļāk un dziļāk viņš ieklausījās klusumā un pēkšņi rāmajā naktī i/dzirda šļakstēšanu un burbuļošanu — tālu šalkoņu: i rauts čaloja! Strauts! Cik bieži viņš bija sapņojis, ka dzird strauta čalas, Bornu strauta čalas! Viņš atkal pazina strauta balsi, tā guldzoņu, tērgāšanu un burzguļošanu, starp simtiem strautu viņš būtu to atšķīris. Strauts vēl bija tepat, tas plūda prom cauri ganībām tāpat kā vienmēr, dievs savās dusmās nebija to iznīdējis. Tā burbuļo-,.ina Hermani nomierināja, uzvilnīja viņā aplaimojošu prieku, un pēkšņi viņš bija aizmirsis savu nelaimi. Paklau, strauts — tas vēl bija tepat —, kā tas čaloja, guldzēja! Piepeši viņam šķita, ka tas plūst pavisam tuvu garām, un tajā pašā mirklī Hermanis iegrima it kā nāves miegā.

4

Kāda balss deva pavēles un klaigāja. Hermanis pusmiegā pazina Antona balsi, tam patika padižoties un dot norādījumus. Norībot gāzās kaut kas smags; šķiet, zemē tika nosviests baļķis. Hermanis pilnīgi atmodās. Draugi jau bija laukā pagalmā. Babete atnesa viņam gabalu maizes un trauciņu ar siltu pienu. Vairāk nekā viņai nebija, vairāk nekā viņam arī nevajadzēja. Viņa kaut ko teica, bet viņš nesaprata un neko neatbildēja.

Neraudzīdamies ne pa labi, ne kreisi, viņš devās uz nojumi, kur Babete Brūnaļai un teļam bija ierīkojusi pagaidu mitekli. Nojumē bija auksts, durvīm trūka viena dēļa, sienās bija spraugas. Kopš gadiem šī nojume bija izmantota tikai kā darbnīca un grabažu glabātava. Uz nožēlojami plāniem auzu salmu pakaišiem gulēja Brūnaļa un gurdi gremoja. Kad viņš tai uzsauca, tā paskurināja ausi, un, kad viņš tai paplikšķināja pa sāniem, tie nervozi notrīsēja. — Nu, ko, vecā? — Viņš nespēja lopiņu uzlūkot bez aizkustinājuma. Brūnaļa bija to izdarījusi nāves bailēs — varbūt bailēs par savu teļu —, viņa bija izgāzusi mūrī iecementēto dzelzs stabu. Resnais stabs bija saliekts kā nagla, neviens nebūtu ticējis, ka kaut ko tādu iespējams izdarīt.

Teļš bija daudz žirgtāks nekā Brūnaļa. Viņš stāvēja pustumšajā nodalījumā, tā sauktajā darbnīcā. Te Babete bija atļāvusies pakaisīt mazliet vairāk auzu salmu. Teļš bija ruds, ar baltiem lāsumiem, un tāpēc Babete bija viņu nokristījusi par «Raibuli». Viņa spalva spīguļoja zīdaina un gluda, baltie lāsumi izskatījās kā no bieza krējuma, acis ar garajām skropstām bija dziļas un dzidras kā avoti. Hermanis glaudīja mīksto, maigo dzīvnieka purnu. Bet tad teļš kļuva pārgalvīgs, palēca uz savām garajām, kokainajām kājām atpakaļ un uzmeta kūkumu, viņš grasījās padraiskuļoties. Dzīvnieka kustības bija tik jocīgas, ka Hermanis skaļi iesmējās.

— Kā mēs tevi izmitināsim? — viņš teica. — Tev vajag spēkbarību. Nu, gan visu dabūsim. Esi bez rūpēm.

šajos vārdos jau ieskanējās lielāka cerība. Dzīvnieks bija iedvesis viņam drosmi.

Uz kādu nelielu ratu dīseles — šie rati jau gadiem te stāvēja un netika vairs izmantoti — sēdēja trīs vistas un ar izbiedētām acīm vēroja viņu. Viņas sēdēja saboztām, šur tur apsvilušām spalvām, gatavas kuru katru mirkli mesties projām. Vistas, šķiet, bija galīgi apjukušas. Tikai brīnums bija paglābis tās no liesmām. No ratu apakšas izčāpoja arī viena pīle, kas bez mērķa gāzelēdamās staigāja šurpu turpu un bailīgi pēkšķēja. Tā bija visa dzīvā radība, kas pēc ugunsgrēka viņam bija palikusi. Hermanis atgrūda vaļā durvis.

— Ejiet visas pa lauku! Ko te kvernat?

Vistas aizbēga, un pīle gāzelēdamās ļepatoja viņām pakaļ.

Hermanis devās uz tīrumiem. Rugaine bija tik sīka un nožēlojama, ka viņam tūliņ bija skaidrs, cik bezgalīgi nolaista ir saimniecība. Te gaidīja darbs, gandrīz pārcilvēcisks darbs.

Pār ieleju klājās migla. Virs ezera peldēja balts mākonis kā biezs sniega vāls. Tas klājās pāri arī lielākajai daļai pilsētas. Pelēkās debesis ar nekustīgajiem mākoņiem izskatījās kā skumīgi saraukta piere. Hermanis pagāja vēl dažus simtus soļu tālāk līdz strautam, kurš žigli tecēja un ar sīkajiem vilnīšiem veldzēja novītušo zāli, kas kārās pāri ūdenim. Te viņš brīdi pakavējās un ieelpoja strauta smaržu, tikai tad viņš saņēma dūšu atgriezties pagalmā.

— Labrīt!

— Labrīt, Hermani

Antons bija pagājušajā naktī teicis: dienā pasaule izskatās citāda. Tiesa gan, tā izskatījās citāda. Tā izskatījās daudz baismīgākā! Vajadzēja drošu prātu, lai aplūkotu šo baismīgo postažu. Kas vispār vēl bija no Bornām palicis pāri? Mazā saimes ļaužu mājiņa, kurā dzīvoja Babete, nojume, kur mitinājās Brūnaļa ar teļu, no būvakmeņiem celta cūku kūts, kurai jumts bija nodedzis. Nodeguši līdz pamatiem bija abi lielie šķūņi, kur stāvēja visas mašīnas, kūtis un saimniecības ēkas.

Pagalmā visgarām pacēlās veseli gruvešu kalni, un no tiem pa pusei jau pārogļojušies slējās ārā veco kastaņu stumbri — kādreizējais Bornu lepnums. Aiz tiem bija gandrīz pilnīgi nodegušās dzīvojamās mājas drupas. Tā kādreiz bija glīta, izskatīga ēka ar dzelteniem, acīm tīkamiem slēģiem, savus četrdesmit soļus gara; Hermanim nebija viegli noraudzīties dūmos nomelnējušās drupās. Bet viņš drosmīgi staigāja šurp un turp, rāpās uz gruvešu kalniem un visu rūpīgi apskatīja. Viņš gribēja iepazīt savu postu. «Nē, nekā vairs nav, it nekā!» viņš domāja. «Man jāsāk viss no jauna. Pilnīgi no jauna.»

Antons un Rudbārdis uzrāpās pašā gruvešu kalna korē — pa pusei pārogļojušos baļķu jūklī — un ņēmās zāģēt un cirst.

— Mēs, Herman, sākam šo to pakārtot, — Antons sauca no augšas. — Reiz taču ar to visu būs jāsāk kaut kas darīt, vai ne?

Hermanis, neko neatbildējis, tikai ko norūca. Protams, viņam bija jāsāk viss pilnīgi no jauna.

Kalējkārlis ar melnajām brillēm bija apmeties uz kādas gruvešu kaudzes un dauzīja nost javu no ķieģeļiem. Hanšelis ar pili degungalā, nosalis gluži zils, rakņājās ar vecu liekšķeri pa gruvešiem.

— Vai dzirdi, Hanšel, kokmateriālu pelnus savāc vienā čupā, — norīkoja Antons aukstumā nosārtušu seju.-—Rudbārdim tie vajadzīgi dārzam. Cerams, tu nepārpūlēsies. Tik viegli tas vis nav kā sacirtot skaistām meitenēm matus.

Hanšelis pārtrauca darbu un nesteigdamies piebāza Pīpi* , .

— Tik tiešām jāsāk ticēt, ka jums, namdariem, ir gudras galvas, — viņš zobgalīgi teica.

— Tādas mums arī ir! — Antons sacīja.

Hermanis, dziļu grumbu starp uzacīm savilcis, staigaja šurpu turpu, nemitīgi šurpu turpu. Jā, pilnīgi no jauna viņam viss jāsāk, pilnīgi no jauna! Bet tad viņš pēkšņi apstājās. Nu viņš tur stāvēja — ar platu muguru, uzacis saraucis.

— Velns parāvis, — viņš pusbalsī pie sevis teica, — kāpēc lai es arī nesāktu no jauna? Kāpēc gan ne?

Viņš nomet svārkus un jau rāpjas pāri drupu kaudzei augšā pie Antona.

— Dod šurp! — viņš uzsauc Rudbārdim un izņem viņam cirvi no rokas. — Tu vari palīdzēt Kārlim kaut ko pie viņa akmeņiem. — Un Hermanis sāk cirst kādu jau ap-gruzdušu baļķi, tā ka skaidas lec.

— Tas vēl bija labs kokmateriāls, — Antons sauc, — tas. ko viņi tolaik izlietoja. Viss ozolkoka! Kas to varētu šodien samaksāt?

Hermanis vicina cirvi. — Paklau, Anton, — viņš saka, — mums jāsalabo nojumes durvis. Tur trūkst viena dēļa.

Skaidas lec. Hermanis domā par Brūnaļu un teļu. Nojume ir auksta. Ja nu sāk pūst ledainais ziemeļvējš? Jā, rīt pat jau var iegriezties ledainais ziemelis, vēl tikai dažas nedējas līdz decembrim. Ko tad?

— Es gribu nodrīvēt nojumi ar meldriem, — ko tu, Anton, par to saki? — Hermanis vaicā un noslauka sviedrus no pieres.

— Tas nāktu tikai par labu.

Hermanis pārtrauc ciršanu. — Ei, Rudbārdi!

— Jā, es klausos.

— Vai tu redzi tos vītolus? — Hermanis jautāja, piecēlies kājās starp diviem līdz oglei sadegušiem baļķiem. Jā, vītoli bija vēl saskatāmi, citu gan neko vairs nevarēja saskatīt. Pat ne skābaržu mežu, kas slējās aiz saimniecības ēkas un piederēja Ditleja muižai. Viņi bija it kā ietīti miglas vālā. Cik nošķirti no pasaules, cik vientuļi un savrup viņi te augšā strādāja, it kā būtu vienīgie cilvēki zemes virsū!

Rudbārdis redzēja vītolus. Vārdu sakot, viņam jādodas lejup gar strautu, un tad viņš nokļūs pie ezera, kur aug meldri un stāv laiva.

— Cik daudz meldru tev vajag?

— Ai, ļoti daudz, ķeries tik pie darba!

Antons stiepa uz pleca smagu baļķi, stiepa to viens pats, neviens nedrīkstēja nākt viņam ne tuvumā. Antonam patika dižoties ar savu lielo spēku.

— Ceļu! — viņš sauca. Antons bija labā omā. Skat tik, Hermanis jau ķēries pie darba! Jā, ko gan neteiksi! Vakar, jā, vakar gan viņš vairs neko daudz nebija cerējis no viņa sagaidīt. Bet tādi jau ir cilvēki.

Hermanis nesa meldrus uz nojumi, un Brūnaļa un teļš dabūja katrs divu pēdu platu klājienu.

— Kāpēc gan jums jāsalst? — Hermanis teica._— Pēcpusdienā Antons salabos durvis, un tad arī caurvējš vairs nevilks... Pagaidiet vien, ar katru dienu te, augša, kļūs labāk!

5

Nu jau veselu nedēļu viņi strādāja augšā gruvešu kalnā. Bija skaidri redzams, ka te pie darba ķērušies vīri, kam ir enerģija. Starp atsevišķajiem gruvešu pakalniem bija šauras taciņas, nu vismaz varēja pastaigāt pa sētsvidu.

Kalnu joprojām augu dienu klāja migla. Reižu reizēm tās bezgalīgajā dziļumā pavīdēja sudrabots gaišums, it kā spīguļojoša uguns gribētu miglu izklīdināt. Tad viņi redzēja, ka aiz gruvešu kalniem iznirst skābaržu mežs, neparasti augsts un varens kā cietoksnis, ka ielejā no miglas izpeld Helzē pilsētiņas aprises, bet drīz vien tās atkal izplūda. No kastaņu kailajiem zariem — tās bija pa pusei pārogļojušās — tecēja ūdens straumītes, zirnekļu tīklos mirdzēja lāses, lielas un dzidras kā kristāls.

— Man likās, ka mazliet parādīsies saule, — Antons norūca pie sevis, — bet nekā.

Viņš runāja pats ar sevi un negaidīja atbildes. Vīri strādāja klusēdami, katrs bija aizņemts ar savām domām. Kā dzeņa kalšana skanēja Kalējkārļa āmura sitieni, viņš vienmērīgi un pacietīgi skaldīja akmeņus. Daudzas nedēļas viņam vēl pietika darba, un darbs viņam patika. Ik pēc pāris stundām parādījās Rudbārdis ar meldru kravu. Vispirms bija dzirdama ķerras čīkstoņa, tad no miglas iznira arī viņš pats. Viņš bija savedis jau veselu kaudzi meldru; Hermanis ar apmierinājumu vēroja šo kaudzi augam. Meldrus varēja dažādi izmantot. Gan pakaišiem kūtī, gan nojumes nodrīvēšanai, gan jumtu klājienam. Kad Rudbārdis būs ticis galā ar meldriem, Hermanis liks viņam sagriezt kārklu klūgas. Hermanim bija padomā arī tās izmantot. Ja labi apsver, viņš nepavisam nebija pilnīgi bez palīg materiāliem. Vajadzēja tikai prast izlīdzēties. Sajās dienās Hermanis nerunāja gandrīz ne vārda, viņš neredzēja nevienu, jo vienmēr bija aizņemts tikai ar savām domām — vai darīt tā vai citādi; viņš vēl īsti nezina, ko grib, bet viņam jau sāk ataust gaisma. Viņš domā lēnām, bet jo dienas jo skaidrāk redz ceļu, pa kuru jāiet.

Antons zāģēja baļķu galus, kas bija pārogļojušies.

— Salt mēs šai ziemā noteikti nesalsim, — viņš teica un priecīgi iesmējās.

Hermanis kaut ko nomurmināja. Viņš jutās neērti, kad Antons aizvien pieminēja «šo ziemu». Viņam nebija nekādu iebildumu — lai draugi paliek te, cik ilgi vien grib, — pat gluži otrādi. Un tomēr viņš nejutās labi. Godīgi atzīstoties, viņš nevarēja tiem prasīt kaut vai dienu ilgāk kopā ar viņu mitināties šajās drupās, kur piedevām vēl vajadzēja ciest badu.

— Vanags! — Antons iesaucās, rādīdams gaisā. — Cik zemu tas lido!

Hermanis pūlējās tikt galā ar savām juceklīgajām domām, kas cita par citu nedeva viņam miera. Bet, protams, grūti bija mierīgi ko pārdomāt, ja Antons mūžīgi tērgāja.

Kā lai viņš pavasarī bez zirgiem apstrādā laukus? Kā lai sēj, ja nav sēklu? Reizēm viņš nakts vidū pamodās, pilnīgi cerības zaudējis. Viņš ir kā tukšs trauks, viņš vispār nekas vairs nav, viņu var aizmest un ierušināt zemē, viņam vairs nav drošas dūšas. Jā, tiesa gan, viņš varēja apciemot tanti Klāru, kurai Neištates tuvumā piederēja muiža, varbūt viņa varēja dot vismaz padomu. Varbūt tante varēja viņam iznomāt zirgus un aizdot sēklu?

Babete ik dienas viņam nedeva miera, ka jāiet ciemos uz Helzē. Ai, jā, viņai, Babetei, bija taisnība. Sen jau viņam būtu vajadzējis apciemot veco Spāņu, tēva labāko draugu, un, ka viņš vēl Kristīnei Spānai nebija pateicis labdienas, tas tiešām bija kauns. Viņi, protams, jau sen zināja, ka viņš atgriezies, un arī Kristīne to jau sen zināja. Bet varbūt arī viņa nesaprata, ka viņš nevar iziet no mājām, iekams nav paveicis vismaz pašu nepieciešamāko? Reizēm viņam bija ienākusi prātā doma, ka arī Kristīne varētu uznākt pie viņiem kalnā, viņa taču bieži apmeklēja Babeti. Bet, nē, nē, to viņa tomēr nedrīkstēja darīt, tas izskatītos — nu jā, kā gan tas izskatītos?

Katrā ziņā viņš gribēja Kristīni apmeklēt rīt, vēlākais, parīt. Un draugi? Jā, ko lai viņš dara ar draugiem?

Domāts bija pavisam citādi, un pa šo laiku te, Bornās, viss bija pārmainījies. Karalaukā viņi bija pieredzējuši visu iespējamo; tad kādu dienu šāviņš bija trāpījis viņu blindāžu — toreiz notika nelaime ar Kalējkārļa acīm —r un viņi sēdēja augu dienu tumsā, gandrīz vai nosmakdami. Otra granāta viņus atkal atraka. Hermanis gulēja bez samaņas, iespiests starp baļķiem, un draugi bija viņu izglābuši. Notikums, kāds karalaukā mēdza gadīties ik dienas. Viņš visu sīki paziņoja tēvam, un tēvs atrakstīja veselām lappusēm garu vēstuli: ved viņus, savus draugus, šos drosminiekus, šos varoņus, tavus glābējus, sev līdzi! Gribu ar viņiem iepazīties. Lai viņi ir mani viesi, lai paliek, cik ilgi vien grib, lai paliek pavisam, ja to vēlas, es viņiem došu zemi. Bet katrā ziņā viņiem daži mēneši jāatpūšas un krietni jāpaēd. Tad sekoja vārdi par trekno cūkgaļu un divpadsmit burgundieša pudelēm.

Jā, tā būtu vajadzējis notikt, tas bija tēva nodoms. Viss bija iznācis gluži citādi, nekā tika izprātojis tēvs. Hermanis bija apmeklējis kaimiņus; lai arī cik grūti tas viņam nācās, viņš to darīja draugu dēļ. Kaimiņi bija viņam šo to aizdevuši, lai gan viņiem pašiem daudz nekā nebija. Vēl viņam bija ieziemota viena kaudze kartupeļu, un tas bija viss, ko viņš varēja piesolīt draugiem. Viņi gulēja uz salmiem veļas mazgātavā un sala. Nē, viņš nedrīkstēja viņus ne dienu ilgāk aizturēt. Viņi bija kvalificēti amatnieki, viņi visur varēja atrast darbu. Tā nu tas bija — grūti klājās, bet tā nu bija. Hermanim vajadzēja viņiem pateikt taisnību, tas bija viņa pienākums.

Ne diena nepagāja, kad Hermanis nebūtu mēģinājis aplinkus norādīt uz drīzo šķiršanos, bet draugi nelikās viņu saprotam.

Hermaņa seja bija domīga un rūpju pilna. Ak, vēl daudz kas viņu nomāca! Antons bija salabojis kūts durvis, bet kūts vēl bija tikpat auksta, kā bijusi. Ja nu uznāk sals? Ai, viņam bija rūpju papilnam!

Viņš izpētīja veco cūkkūti, kas bija celta no laukakmeņiem. Jumts bija nodedzis, bet pusmetra biezie mūri bez vainas. Varbūt lopus varētu novietot te? Un nojumē iekārtot pagaidu dzīvojamo telpu? To visu viņš gribēja pamatīgi pārdomāt — to visu — un rīt apmeklēt Špānu. Jā, ko gan galu galā Kristīne par viņu lai domā?

Durvīs parādījās Babete, paresna, ar laipnīgu sejas izteiksmi, un spiedzīgā balsī sauca:

— Zupa gatava!

Tā bija mūžīgā piena zupa ar maizes riecieniem. Brūnaļa deva ik dienas četrus litrus piena, un no tā viņi pārtika.

6

Babete bija no tiesas nelaimīga. Viņai bija tik daudz, ko pārrunāt ar Hermani, bet viņš nemaz viņā neklausījās un lielāko tiesu vispār neko neatbildēja.

— Es viņu, šitādu Hermani, nemaz vairs nepazīstu, — viņa žēlojās. — Tur nu viņš atkal stāv laukā un nenāk azaidā. Neko nevaicā, neko nerunā, prāto dienām un naktīm. Būtu jūs viņu senāk redzējuši! Pati dzīvība viņš bija. Ikvienam sirds iepukstējās aiz prieka, kolīdz viņš pa durvīm ienāca. Ak tu žēlīgais debesu tēvs!

Babete uz galda valstīja pamatīgu mīklas kamolu; vīri sēdēja virtuvē ar šķīvjiem klēpī un ēda zupu.

— Liec viņam kādu laiku mieru, Babet! — Hanšelis ieteicās.

Kalējkārlis piekrītoši pamāja.

— Mēs Hermani labāk pazīstam, — viņš sacīja, — tik ātri viņš vis nepadodas, viņš ir sīksts. Jā, viņš tiešām ir sīksts, tur vārdam nav vietas.

Nu arī Rudbārdim šķita, ka pienācis laiks ko piebilst. Viņš dzesināja kūpošo pienu, pūzdams uz to savā šķīvi tik dūšīgi, ka rudā bārda plīvoja un atsedza biezās, zil-sārtās lūpas. Bet tieši tobrīd, kad viņš grasījās atvērt muti, Antons pēkšņi piecēlās un uzkliedza:

— Liec taču viņu mierā, Babet! Tu viņu nepazīsti. Viņš ir pilnīgi noslēdzies sevī. Kad mēs bieži vien jau bijām padevušies liktenim, tad tavs Hermanis pa īstam sāka darboties. Par viņu es nebaidos. Droši vien viņš par daudz ko prāto šajās dienās.

Babete, gluži izbijusies, ierāva galvu plecos un klusēja.

Hermanis ienāca virtuvē. — Laime gan, ka laiks vēl tik silts, — viņš teica.

— Jā, tā patiesi ir laime!

Visi pārējie devās atkal pie darba, bet Hermanis palika virtuvē.

— Es tev, Babet, mazliet pakavēšu laiku, — viņš teica. Viņš paprasīja trauku ar karstu ūdeni un mazu lupatiņu. Pirms dažām dienām viņš bija ierāvis kreisās rokas īkšķī skabargu, un īkšķis nu bija neganti uztūcis un sastrutojis; viņš gribēja to pārgriezt.

Babete vēl aizvien mīcīja maizi. Viņas kailo roku muskuļi kustējās, tie pieblīda un atkal izstiepās kā virves, neviens nebūtu ticējis, ka šai druknajai sievietei tāds spēks. Starp pirkstiem lipa valkanā mīkla, un viņas rokas

bija līdz elkoņiem noputējušas ar miltiem. Mērcēdams savivainoto roku karstajā ūdenī, Hermanis žāvājās.

Babetei likās, ka nu beidzot būs izdevība ar Hermani .• prunāties. Ai, bija tik daudz, ko viņam stāstīt, ka viņa, .ik tu žēlīgais debesu tēvs, pat nezināja, ar ko lai sāk! Viņa runāja par saimniecību, ja to vispār vēl par saimniecību varēja saukt, par Brūnaļu un teļu — diez vai viņi spēšot Brūnaļu un teļu izmitināt, varbūt tos vajadzēšot pārdot. Jāizmitinot, viņš teica, viņš gribot izmitināt. Viņiem bija puslīdz liels rāceņu krājums. Jā, protams, tas viņiem bija, bet trūka daudz kā cita. Babete no visas sirds nopūtās. Un tad vēl pārtika, viņa diendienā lauzot par to galvu, un zemniekiem pašiem vairs nekā neesot vai arī viņi vairs neko negribot dot, visur valdot liels trūkums. Hermanim taču vajadzētu kādreiz aiziet pie tantes Klāras uz Neištati. Viņai noteikti žāvētava piekārta pilnum pilna, viņa to protot, ai, viņa esot nadzīga, kara laikā naudu raustin raususi. Hermanis piekrītoši kaut ko norūca.

Bet Hermanis nedrīkstot domāt, ka viņa varbūt kļuvusi mazdūšīga. O, nē, nē, viņa neciešot trūkuma dēļ, pat ne mazākā mērā neciešot. Viņa varot iztikt arī ar sauju kartupeļu dienā. Bet, iedomājoties par vīriem, kuri taču cauru dienu strādā, viņai bieži vien naktī nenākot miegs. Nē, viņai klājoties labāk nekā visiem citiem. Viņa pa gadiem iekrājusi arī naudu, mazliet vairāk nekā četri tūkstoši mārku viņai esot krājkasē. Ar to viņa varot ko uzsākt. Viņa varot Helzē atvērt kādu sīktirgotavu. Jā, kāpēc gan ne?

Babete pielēja mīklai mazliet ūdeni; Hermanis pasmaidīja.

— Tad jau, Babet, drīz vien mums pašiem būs jāvāra zupa? — viņš jautāja.

Babete pavērsa pret viņu mazliet uzblīdušo, apaļo seju ar iekaisušajām acīm.

— Kā lai es to saprotu? — viņa pārsteigta vaicāja.

— Ai, man šķiet, ka doma par sīktirgotavu nav peļama.

Babete sapīkusi papurināja galvu. Pagaidām tā esot tikai

fantāzija. Viņa domāšot par to tikai tad, kad te augšā viņai vairs nedošot darbu, jaunāka viņa arī vairs nekļūšot. Bet pagaidām runa neesot par viņu, bet gan par Hermani. Ak tu žēlīgais dievs, viņam taču jādodas uz Neištati pie tantes un lejā, pilsētā, jāapmeklē Špāns. Ko gan vecais Špāns lai domā? Kad nomiris tēvs, viņš tūlīt uznācis augšā kalnā, viņš pirmais bijis klāt. Hermanis nedrīkstot ļaudis tā aizvainot.

— Rīt došos lejā uz pilsētu, es tev to apsolu, — Hermanis teica. — Tev taisnība, tev vienmēr ir taisnība, Ba-bet, — viņš turpināja ar biklu maigumu balsī. — Bet saproti taču mani, te, kalnā, ir tik daudz darba, tāpēc es līdz šim neesmu nekur bijis.

Ak, to visu Babete tiešām saprata. Viņa cītīgi mīcīja mīklu, kas bija gandrīz jau gatava.

— Tu redzēsi, cik ļoti Špāns pārvērties! — viņa teica. — Viņš nav vairs senākais. Ja padomā, kāds viņš bija agrāk! Tik stingrs, taču vienmēr viņam bija labs vārds, ko teikt ikvienam, — un tagad! — Ai, Babete labi pazina Spāņu, viņa to pazina labāk nekā jebkurš, astoņus gadus viņa vadīja Spāņa saimniecību, tikai pēc tam atnāca te, uz Bornām. — Viņš, Herman, ir novecojis. Jā, pēkšņi viņš ir kļuvis vecs, īgns un aizdomu pilns, un vēl noslēgtāks nekā senāk.

— Nu jā, Fricis ir kritis.

— Jā, un kopš tā laika Spāns ir sabrucis. Ak, Fricis — tas bija viņa lepnums, un ar dēlu viņam bija lieli nodomi. Uz Parīzi un Londonu Fricim vajadzēja doties, varbūt pat uz Ameriku, viņam bija jāiepazīst pasaule. Spāns varēja to atļauties. Ak dievs, tās jau ir lielas bēdas!

Babete dziļi nopūtās.

Hermanis pameta ar galvu, uzmanīgi aplūkoja sastrutojušo roku un atkal iebāza to karstajā ūdenī.

— Spāns jau nav vienīgais, — viņš sacīja. Tā bija taisnība. Vēl daudz tādu bija pilsētā, vēl daudz.

r— Bet Spāns allaž izturas tā, it kā viņš būtu vienīgais. Viņš tur ļaunu prātu uz dievu, nevar tam piedot, ka tas atņēmis dēlu. Es taču vienmēr dzīvoju pēc dieva baušļiem, viņš saka. Ak, lai viņš neapgrēkojas, es viņam saku, ir vēl vairāk bēdu pasaulē, es saku. Jums nav nekādu rūpju, Spāņa kungs, es saku, jums ir nauda, un jūs taču neesat viens. Jums, Spāņa kungs, ir arī Kristīne. Kristīne vēl ir te, viņš sacīja. Tev taisnība, Babet, es negribu apgrēkoties, viss noticis pēc dieva prāta.

Jā, nu Babete bija īsti sasparojusies. Viņas mazliet pabālie vaigi sasārta. Runāšana viņu iejūsmināja, viņa bija tik ilgi, tik daudzas, bezgalīgi daudzas dienas klusējusi. Tik neizprotama esot šī dzīve, tik neizdibināma, bet, kamēr runā, tikmēr, šķiet, mazliet gaismas krītot šajā neizdibināmā dziļumā, šis tas kļūstot skaidrāks, vārdi esot kā spuldzes, kas izgaismo tumsu, un piepeši saprotams šķieti i! daudz kas tāds, kas senāk nav bijis aptverams.

Nu viņa runāja par Kristīni un tikai par Kristīni. Ak, viņa taču pazīstot Kristīni, viņa esot meiteni audzinājusi pēc mātes nāves, un viņa varbūt vēl tagad dzīvotu Špāna mājā, ja viņš toreiz pret meiteni nebūtu izturējies tik ne-ļauki. Bet par to viņa negribot runāt, cilvēki esot un paliekot tikai cilvēki, un katram piemīt savas vājības. Špāns rsot īpatnējs, Joti īpatnējs. Nu, bet kurš tad bez vainas? (’ik centīga esot Kristīne, patiesi centīga! Kurš viņu reiz dabūs pa^ sievu, tas sapratīs, kas viņam pieder. Tik tiešām, viņai nepiemītot nekas neīsts, nekāda klīrība, viņa neesot untumaina kā parasti jaunas meitenes. Turklāt tik skaista — jā, skaista meitene viņa patiesi esot. Protams, viņa esot Špāna acuraugs, nozīmējot viņam visu, bet Špāns viņu nepavisam nesaprotot. Kā lai viņš to arī varētu? Saprast jaunu meiteni? Viņai vienmēr jāsēžot mājās un jādarot to, ko Špāns vēlas, jo Špāns domājot tikai par sevi. Bet, kad pienākusi ziņa par Frici, viņš teicis — tagad, Babet, man ir tikai vēl Kristīne, lai es sakot meitai, ka viņš to mīlot, lai es to sakot! Jo par kaut ko tādu viņš nespējot runāt.

Babete stāstīja un stāstīja, reizēm viņa paraudzījās uz Hermani, jo baiļojās, ka viņš varētu aiziet, iekams viņa vēl nebūs pateikusi visu, kas uz sirds.

Ak, viņa mīlot Kristīni, it kā tā būtu pašas bērns, un arī Kristīne esot viņai pieķērusies, to nu viņa droši zinot. Katru nedēļu viņa uznākusi augšā pie viņas, pēc Hermaņa pēdējā atvaļinājuma bieži vien pat divreiz nedēļā. Un nekad neesot aizmirsusi pajautāt, vai no karalauka nav saņemta kāda ziņa.

Babete uz brīdi apklusa, lai atvilktu elpu. Viņai pietrūka gaisa, tik ātri viņa runāja. Taču pēdējā pusgadā, viņa turpināja, Kristīne esot viņu apmeklējusi retāk. Viņai laikam gan bijis daudz darba, nu jau sen, kopš tur vairs neesot neviena palīga, un dzīve ar tēvu kļūstot aizvien grūtāka — viegli vis viņai, Kristīnei, neesot. Tad, protams, varot arī pāriet patika uz ciemošanos. Bet pēc ugunsgrēka gan viņa tūliņ otrā dienā atnākusi. Uguns mani apstulbināja, viņa teikusi, es tūdaļ redzēju, ka deg pie jums augšā kalnā. Bornas deg, es domāju, un man bija jāraud.

Hermanis pacēla acis.

r— Vai tiešām viņa tā teica? — viņš vaicāja.

— Jā, taisni tā viņa teica. Viņa sacīja — Hermanis neko nezina par to. Ko viņš teiks, kad dabūs zināt?

Babete izplāja uz galda mīklu un apvārtīja to ar miltiem. Tad sagrieza ar nazi sešās daļās. Viņa izveidoja sešus kukuļus, valstīja un plaukšķināja tos. Pēdīgi salika kukuļus lēzenos, no salmiem pītos groziņos. Bet, kamēr viņa strādāja, tā ka sviedri plūda pār vaigiem, viņas mute ne mirkli nepalika klusu. Viņa runāja gan šo, gan to, gan par lauksaimnieku Borgu, kas sēdēja cietumā ļaunprātīgas dedzināšanas dēļ, gan par Katrīnu Šeiermani, kura bija nogalējusi savu bērnu, un juta līdzi tās mātei. Taču beigu beigās viņa atkal atsāka runāt par Kristīni. Protams, tādai skaistai, naudīgai meitenei esot daudz pielūdzēju. Ak, kas tā bijusi par nemitīgu skraidelēšanu! Sitie vīrieši! Jā, tas viņiem patiktu gan! Babete spiedzīgi smējās. Bagāts pūrs un turklāt tik skaista meitene!

Tur bijis kokzāģētavas īpašnieka Forngrēbera Valters. Vecais Forngrēbers pats runājis ar Spāņu. Bet Špāns tikai paraustījis plecus. Šis vējgrābslis Valters! Viņš nekad savā mūžā neko neesot strādājis, lai gan viņam jau divdesmit pieci gadi, un tomēr viņš uzskatot sevi par kaut ko sevišķu.

Bet tad nācis vēl kāds, tas jau bijis gluži kas cits. Hermanis nepacēla acis, viņš pārbaudīja, cik ass viņa kabatas nazis. Jā, tad ieradies jaunais fon Ditleja kungs, un visa pilsēta par to mēļojusi. Jaunais fon Ditleja kungs esot atgriezies no karalauka, viņam bijušas cauršautas krūtis, un viņš izskatījies kā nāve. Nu, šis jaunais fon Ditleja kungs nācis Spāņu veikalā ik dienas un kaut ko pircis, lai tikai redzētu Kristīni. Kristīne pati viņai to stāstījusi. Viņš tik pārsteidzoši atklāti parādījis Kristīnei uzmanību, ka visi ļaudis par to runājuši.

Hermanis papurināja galvu. Viņš pielika nazi pie īkšķa un sāka griezt.

Babete tērgāja un tērgāja. Bet arī šis pielūdzējs Kristīnei neesot bijis pa prātam. Viņš taču galu galā bijis no pašas labākās ģimenes, un viņa būtu taisījusi lielisku partiju. Un tagad viņš esot Šveicē sanatorijā.

— Nē, neviens viņai nebija pa prātam, — sacīja Babete. — Bet par tevi viņa apvaicājās aizvien, kad atnāca.

Tā kā Hermanis neko neatbildēja, viņa piemetināja:

— Tā vien liekas, it kā viņa kādu būtu gaidījusi.

Operācija bija beigusies. Hermanis pastiepa Babetei ar

drānu apsaitēto īkšķi.

— Sasien, Babet! — viņš teica. — Sasien ciešāk! Tas nosāp.

Viņš, kā likās, piepeši ļoti steidzās. Bija pats pēdējais I tiks atkal ķerties pie darba.

Babete viņu aizturēja.

— Paklausies, Herman, — viņa teica savādā, aizvainotā Balsi. — Tu pirmīt kaut ko pateici.

— Ko tad?

— Ka jums drīz vien būs pašiem jāvāra zupa. Tas mani /ipbēdināja, tik tiešām tas mani apbēdināja, Herman. Vai esmu kaut ko tādu pelnījusi?

— Bet paklau, Babet! Tas taču nebija jauni domāts. — Viņš apņēma viņu ap pleciem.

— Es to pateicu tikai tā starp citu, ka man krājkasē ir pāri par četriem tūkstošiem mārku. Man nebija nekāda jauna nodoma. — Viņa pārvilka ar roku pār acīm, un viņas seja nu bija viscaur miltiem notriepta. — Kāpēc tu, Herman, nevari ņemt šos četrus tūkstošus? — viņa jautāja pavisam negaidot.

Hermanis nodūra acis.

— Kā tu to domā? — Viņš nosarka.

Viņa domājot, nu, viņa patiesi domājot, ka viņš var naudu dabūt, kad vien vēloties. Viņam taču to izdevīgi izmantot saimniecībā.

— Tu gan labi domā, bet es to nekad neņemšu. — Hermanis piederēja pie tiem cilvēkiem, kas spēj tikai dot, nevis ņemt.

— Tu man to vēlāk atdosi! — Babete iesaucās.

— Nekad ar neņemšu, Babet, tu taču mani pazīsti. Bet sirsnīgs paldies.

Hermanis aizgāja.

Babete, viena palikusi, klusi raudāja. Kāpēc viņš bija tik augstprātīgs? Kāpēc viņu tik gauži apbēdināja? Gandrīz desmit gadu viņa jau dzīvoja Bornās.

7

Babete vēl aizvien jutās apbēdināta. Vakar viņa raudāja, šodien nerunāja ne vārda. Kad Hermanis pēc pusdienām gatavojās doties lejā uz pilsētu un teica viņai ardievas, viņa uzpūta uguni, lai nevajadzētu atbildēt.

Hermanis lēnām gāja lejā pa nokalni. Naktī bija uzkritusi sarma, bet dienā, izņemot nedaudzās vietas, ko saule neapspīdēja, tā bija atkal pazudusi. Viņa skatiens, kā allaž, kad viņš gāja garām, vērtējoši slīdēja pāri nogāzei, kur bija ziemas sējumi. Sējumi bija panīkuši, tie izskatījās vārgi un nespēcīgi, asni nodzeltējuši un apsaluši. Tīrumiem vairs nebija spēka, lauki bija nolaisti un noplicināti. Gar ežu bija saaugušas pat kosas. Braucamais ceļš, kas veda cauri laukiem, bija bez cieta pamata, viscaur vienās bedrēs. Te vajadzēja sabērt gruvešus, Rudbārdim nedēļām ilgi būs jāstumj ķerra. Darbs, darbs, kur vien viņš raudzījās! Šajā ziemā viņam nebūs ne stundas brīva laika.

Hermanis pārgāja pāri mazajam akmens tiltiņam, zem kura čalodams naski plūda strauts, un nogriezās uz šosejas. Veco, milzīgo ceļmalas liepu stumbri bija aiz mitruma ogļu melni, to galotnes pazuda zemo debesu palsi zaļganajā dūmakā. No šejienes jau varēja redzēt pilsētas pirmās mājas.

Hermanis rāmiem soļiem devās turp, un, jo tuvāk nāca pirmajām mājām, jo lēnāka kļuva viņa gaita. Viņu sagrāba dīvains satraukums. Pilsēta! Te nu viņš atkal bija! Varbūt viņš satiks paziņas un tie jautās viņam gan šo, gan to — ko īpašu viņš varēja tiem pastāstīt? Pēkšņi Hermanis apstājās. Un pavisam drīz viņš laikam stāvēs pretī Kristīnei, un ko sevišķu viņš varēs viņai pastāstīt?

Kristīne Špāna! Tiklīdz Hermanis par viņu domāja, tūlīt redzēja iedzirkstamies viņas acis: mirdzošas, tumšas acis, tik dzidri skaidras, kādas ir tikai dzīvniekiem, ar neizprotamu spodrumu dzīlēs. Šīs acis jau tolaik, kad viņi kā bērni rotaļājās, bija savādi valdzinājušas viņu un reizēm pat biedējušas. Kristīnes vaibsti viņa atmiņā bija mazliet izbāluši, bet viņš pavisam skaidri redzēja atplaukstam meitenes neparasto smaidu, kas vienmēr rotāja viņas lūpas un vaibstus, vai nu viņa smaidīja, vai nesmaidīja. Reiz — viņa pēdējā atvaļinājuma laikā — Kristīne bija viņam atvadoties pateikusi mazu vārdiņu, un šo mazo vārdiņu, lai cik vienkāršs tas bija, viņš nekad vairs nebija aizmirsis. Viņš vēl šodien ticēja, ka mazais vārdiņš kā burvestības zīme bija viņu pasargājis no visām briesmām kaujas laukā.

Hermanis soļoja tālāk. Viņam Kristīne patika, viņš to nemaz nenoliedza, varbūt tas bija pat kaut kas vairāk. Tagad, kad viņu bija piemeklējusi nelaime, viņš savās prasībās laikam bija kļuvis mazliet pieticīgāks. Bet vai vienatnē viņš bieži nebija nodevies pārdrošiem sapņiem?

Pilsētā nekas daudz nebija mainījies. Pie «Enkura» se-.!. |.i kucēns, nekopts pūdelis, kas Hermani ziņkārīgi ap-n^iuiļa. Pa tirgus laukuma grumbuļaino bruģi, tapat kā nl/vrlen, ar lielu troksni rībināja zemnieku rati.

Hermani — kāda skanīga balss uzsauca Hermanim, I-.mI viņš devās garām Špangenberga dzelzs preču veika-! un. Resnais Benno Spangenbergs, apaļš kā bumba, abas tuklās rokas pastiepis, aiz prieka starodams, gāzelēdamies nāca lejup pa kāpnēm. — Kāds prieks! — Viņš rādija tādu seju, kas pauda vēlēšanos Hermani spiest pie Krūtīm, un smējās tā, ka dubultzods drebējaL— Te nu tu ūkai esi! — viņš izsaucās, it kā Hermanis būtu atgriezies no īsa vasaras ceļojuma. — Nāc iekšā! Tikai uz vienu mirkli! Paraugos ārā pa durvīm — tur taču iet Hermanis, es domāju! — Benno tuklie vaigi spīdēja.

Hermanis un Benno bija skolasbiedri, un Hermanim aizvien bija paticis labsirdīgais, vienmēr jautrais Benno. Viņu iepriecināja sirsnība, ar kādu Benno viņu apsveica, — viņš taču galu galā bija te kļuvis pasvešs.

— Cik veselīgs un brūni iededzis tu izskaties! — Benno iesaucās. — Man ir lielisks ķiršu šņabis, miera laika prece! Ienāc! — Benno satraukts ļodzīgiem soļiem savās platajās biksēs staigāja pa veikalu, aiz prieka berzēdams tuklās plaukstas. — Vai sen jau esi mājās? — Viņš atnesa degvīnu un cigārus. — Ņem, Herman, tos nudien var pakūpināt. Brīnišķīgi, ka tu atkal esi te!

— Tev laikam klājas labi, Benno? — Hermanis jautāja. Karš, liekas, resnajam Benno bija par labu vien nācis.

— Ai, pateicos, ļoti, ļoti labi!

— Un kā tavam tēvam?

Benno savieba seju un paraustīja plecus.

— Vienmēr vēl slimo. Pašlaik guļ atkal uz gultas. Vai vēl vienu glāzīti, Herman?

Benno sāka pļāpāt. īstenībā Hermanim nemaz nebija tik' nepatīkami, ka viņu mazliet aizkavē. Viņu pēkšņi bija pārņēmis dīvains biklums, iedomājoties par apciemojumu Špāna mājā, un viņš to labprāt atlika uz dažiem mirkļiem. Pilsēta, ļaudis, jaunumi! Helzē dzīve gāja uz augšu. Dakteris Bretšneiders, jaunais, nevis vecais, un Benno tagad bija visu ņēmuši savā ziņā. Pēdējā gadā viņiem bija jau vairāk nekā divsimt vasarnieku. Gandrīz neviena telpa nav vairs bijusi brīva, viesi mitinājušies jumtistabās. Un nu viņi abi — Bretšneiders un viņš — plānoja Helzē ierīkot dūņu vannas. Tā tas bija. Viņi bija pūlējušies, lai pilsētas dzīvei piešķirtu jaunu vērienu. Teātra biedrību, kas jau grasījās iemigt, viņi bija atmodinājuši jaunai dzīvei, nodibinājuši arī skaistumkopšanas biedrību.

Itin visur tika kas celts, arī viņš gribēja celt — paviljonu tepat blakus dārzā, paviljonu diviem veikaliem, pavisam modernu: nekas cits kā tikai misiņš un stikls. Jā, pilsēta atkal modās! Un tad vēl šinī vasarā viņiem uzsmaidījusi laime. Izdevies iegūt Helzē pilsētai kādu atrakciju. Un vēl kādu atrakciju! Salicis tuklās rokas ar izplestajiem resnajiem pirkstiem uz vēdera, Benno apmierināts atzvēlās sēdeklī.

— Jā, un vēl kādu atrakciju! Doktoru Aleksandru!

— Aleksandru?

— Vai tu neesi neko dzirdējis par doktoru Jozefu Aleksandru?

Kā lai Hermanis augšā, savā kalnā, būtu ko dzirdējis par šo Aleksandru? Aleksandrs tātad bija kapelmeistars un pianists, turklāt arī režisors un aktieris, viens no tiem cilvēkiem, kas spēj visu. Viņš bija vasarā uzradies Helzē un sarīkojis «Pie gulbja» klavieru koncerta vakaru, lai, atklāti sakot, nopelnītu mazliet naudas. Ļaudīm viņš ļoti patika, visas pilsētas meitenes un sievas tūlīt iemīlējās viņā. Viņi abi ar Bretšneideru tūdaļ atskārtuši, cik vērtīgs Aleksandrs var būt viņu plāniem, ja izdotos viņu paturēt pilsētā. Vajadzēja radīt sabiedriskās dzīves centru vasarniekiem, tā tas bija.

— Sarīkojumu vakari, dejas, izbraukumi — saproti pats, Herman, viss izdevās spīdoši. Teātra biedrība jau bija sniegusi izrādi, apmēram pēc divām nedēļām tā atkal paredzējusi uzvedumu. Pēkšņi šis nostūris bija atmodies! Viesi nemaz nedomāja aizceļot, lai gan laiks vairs nebija nekāds labais. Nākošo vasaru Aleksandrs atkal grib te ierasties, un tad viņi uzsāks pa īstam.

Hermanis pēkšņi piecēlās. Viņš vairs nevarēja kavēties ne mirkli. Benno viņu pavadīja līdz durvīm.

— Tu taču droši vien ierīkosi tur augšā, Bornās, modernu saimniecību ar mašīnām un visām ērtībām? — viņš vaicāja.

Hermanis uzjautrināts pasmaidīja. Jā, viņš, protams, to gribot, bet vēl kāds laiciņš jāpagaidot.

— Protams, protams! Bet, ja tev vajag mašīnu, tu visas vari dabūt ar manu palīdzību. Uz kredīta, pats par sevi saprotams, termiņš — trīs mēneši, seši mēneši, kā vēlies, Herman. Nākošo reizi es tev parādīšu lauksaimniecības mašīnu jaunāko katalogu. Bet vai tu negribētu uz ātru roku iemest kādu šņabīti?

hermanis atsacījās. Viņš jau tā esot aizkavējies. Viņš l'iibot apciemot Špānu.

Ak tā? — Benno atgāza galvu un aiz brīnumiem i• pleta lielas, cieņas pilnas acis. Viņa tuklajā sejā staroja prieks par Hermani.

Vēlu jauki pavadīt laiku! — viņš teica pieceldamies.

Tirgus laukuma pretējā stūrī atradās «Gulbja» plašā Maiņu būve. Pa labi no tās bija aptieka «Pie zelta eņģeļa», p.i kreisi pacēlās šaurā, baltā Spāņa māja, spīdinādama (iros logu rūtis un nospodrinātus misiņa rokturus — īsts Kārtīguma paraugs. Hermanis steigšus kāpa augšā pa tre-pēm un, nospiedis rokturi, atvēra veikala durvis. Viņa hdegusī seja metās aizvien sārtāka. Viņš kaunējās, jo katram bija redzams, ka viņš uztraucies.

8

Nošķinda zvans. Tā gaišā, ašā skaņa viņam bija palikusi atmiņā vēl kopš zēna gadiem. Drīz tas mitēsies skanēt, un nu naskiem soļiem, aukstumā apsārtušām rokām Ienāks abi pārdevēji, gatavi pakalpot. Nē, neviens nenāca, un Hermanis tāpēc bija pat priecīgs; viņam vajadzēja mazliet laika, lai atgūtu līdzsvaru.,

Špānu veikals bija liela telpa ar velvētiem griestiem, vecmodīga, ar labu gaumi iekārtota, līdzīga aptieku telpām, kādas dažkārt sastopam provincē. Veikals pastāvēja jau ilgāk nekā simt gadu un bija izslavēts visā apvidū. Agrāk te skurbinoši smaržoja malta kafija, kanēlis un dažādas garšvielas, bet tagad veikals — kara izputināts — oda pēc tukšas telpas un sienu kaļķiem. Melns kaķis tupēja uz krēsla un, dzeltenās acis neuzticīgi mirkšķinādams, skatījās uz Hermani. Kā vienmēr, velvētajā telpā bija ledaini auksts. Nemanīja ne mazākās dzīvības zīmes — māja klusēja it kā apburta.

Hermanis drebinājās. Aiz tiešās veikala telpas atradās vēl otra ar velvētiem griestiem — tā sauktā noliktava, un, liekas, no turienes nāca ledainais aukstums, ko viņš juta plūstam augšup visgarām augumam. Noliktava šobrīd bija tukša un šajā dienas stundā grima gandrīz pilnīgā tumsā. Senāk te stāvēja stingri piebērti maisi ar kafiju, miltiem, rīsiem un cukuru un katrā maisā bija niķelēta, spoži nospodrināta liekšķere. Noliktavas tumsā blāvi spīdēja spoguļstikls, un piepeši Hermanim likās, it kā šajā blāvajā spogulī parādītos kāda seja. Vispirms viņš saskatīja vienīgi neskaidras kontūras, tad, kā pašam šķita, ieraudzīja tur augstu, bālu pieri un zemāk — mirdzošas acis, kas pēkšņi kļuva aizvien lielākas un skaidrākas. Varbūt viņu maldināja paša acis — kas gan tur varēja būt? Likās, pavērās kādas lūpas, un piepeši pāri stiklam nospulgoja Kristīnes dīvainais smaids. Bet tai mirklī, kad viņš skatienu bija cieši pievērsis spogulim, seja lēni pagaisa. Viņš it kā dzirdēja rāmus elpas vilcienus, tad klusinātus soļus un balsi kaut ko čukstam.

Cik dīvaini! Neiespējami taču, ka viņš būtu maldījies. Viņš skaidri redzēja noliktavā spīdam blāvo spoguļstiklu, bet tagad tā līdzenā virsa bija tukša. Hermanis ieklepojās, un melnais kaķis nedzirdami noslīdēja zemē no krēsla, taču neizlaida Hermani no acīm. Nē, tā nebija bijusi iztēle. Viņš skaidri bija redzējis seju spogulī, viņš taču nesapņoja! Tā bija seja ar augstu pieri un mirdzošām acīm, un viņš bija skaidri pazinis Kristīnes dīvaino smaidu; nebija šaubu, ka tā bija Kristīnes seja. Liegā čukstēšana, viņas balss! Tā bija viņa, kas bija paraudzījusies spogulī, lai redzētu, kas ienācis veikalā. Pēkšņi kā tieva nokaitēta adata viņam caur sirdi izšāvās bailes: kāpēc Kristīne nenāca, ja viņu pazina?

Tad nočīkstēja durvis. Kāds ieklepojās, un noliktavas puskrēslā iezvīļojās Spāņa brilles. Spāns bija mazliet pāri piecdesmitiem; viņš izskatījās vārgs un ar savu sudrabpelēko galvu un zelta brillēm šķita drīzāk zinātnieks, nevis veikalnieks. Viņam vienmēr bija cieņas pilna stāja; viņš pats gaužām sargāja savu cieņu un uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu, ja arī cits parāda viņam cieņu. Ko viņš teica, tas bija kā āmen baznīcā, viņa spriedums nudien bija taisnīgs. Hermanis cienīja viņu, jau kopš bērnības Spāns viņam bija tāda vīra paraugs, kas apveltīts daudziem tikumiem un kam nav nekādu vājību. Bet īpašas simpātijas pret Spāņu viņš nebija jutis nekad, zēna gados viņš pat bija baidījies no viņa.

— Hermanis! Hermanis Fasbindersl — Spāns teica vēsā, sausā balsī un sniedza Hermanim mīkstu, ļenganu roku. Viņa balsī nejautās izbrīns par to, ka Hermanis te ieradies; bija skaidri redzams, ka Kristīne viņam to pastāstījusi.

Viņš atvēra kantora durvis un aicināja Hermani ienākt. Tas bija liels pagodinājums, ja Spāns kādu aicināja savā kantorī.

Lūdzu, apsēdies, Herman! — viņš sacīja.

hermanis pagaidīja, līdz Špāns nometās uz mazās, zaļās plīša sofas; tikai tad viņš uzdrīkstējās apsēsties.

Jā, es jau dzirdēju, ka tu, Herman, esi atgriezies, — .pans iesāka runāt. — Kristīne man to pastāstīja. Tu izskaties spēcīgs un vesels. — Spāns pievērsa acis Hermaņa sojai, raudzījās pārbaudoši, gandrīz pētoši, ar mokošu neatlaidību.

Te, Špāna kantorī, bija daudz gaišāks nekā krēslainajā veikalā, un tikai tagad Hermanis skaidri redzēja, cik ļoti Spāns pārvērties. Kopš Hermaņa pēdējās atvaļinājuma reizes viņš bija novecojis par gadiem desmit. Plānie mati bija kļuvuši gandrīz balti, šaurā seja izskatījās bāla un slimīga. Hermanis atcerējās Špāna muti, viņam bija skaisti veidotas, mazliet augstprātīgi uzmestas lūpas, tagad mute bija dīvaini sakniebta, tā likās kļuvusi mazāka. Bet Špāna tēraudzilajām acīm, kas parasti aiz brillēm raudzījās mazliet bargi, bija drudžains mirdzums.

— Jā, tu izskaties stiprs un vesels, — viņš atkārtoja.

— Pateicos, Špāna kungs, es jūtos labi.

— Tā tagad būtu varējis izskatīties arī Fricis, tieši tā,— Špāns turpināja un nolaida acis. Viņa lūpas raustījās. Brīdi klusējis, viņš rāmā balsī piebilda: — Bet Fricis nav atgriezies.

Hermanis bija jauns un vesels, viņš nedomāja par tiem, kas bija palikuši tur. Daudzi nebija atgriezušies, tas bija karš, nu viņi jau sen bija apraduši ar to, ka daudzi vairs neredzēja dzimteni. Viņš, Hermanis, bija pārnācis, pārnācis nejaušības dēļ; arī tas viņam nešķita nekas īpašs. Viņš nekad nebija par to daudz prātojis. Vienam laimējās, otram ne.

Špāns, domās iegrimis, ilgi klusēja, tad teica:

— Pēc dieva neizdibināmā lēmuma.

Viņa balss skanēja nevis pazemīgi, bet sarūgtināti, it kā viņš dievu apsūdzētu, un viņš vēl ciešāk saknieba lupas. Špāns pāris reižu dziļi ievilka elpu, tad centās saņemties un mainīja toni. Viņš no sirds priecājoties, ka Hermanis esot atgriezies sveiks un vesels, viņš teica. Ak, arī Hermanis esot cietis smagu zaudējumu! Viņš zaudējis tēvu. Godavīru, cilvēku, kuru visi, kas viņu pazina, cienījuši. Viņš bijis vislabsirdīgākais cilvēks, kādu Špāns savā mūžā sastapis, labsirdīgs līdz pašaizliedzībai.

Hermanis piesarka, viņš bezgalīgi mīlēja savu tēvu.

— Bet dzīves vērtība, — Špāns turpināja mazliet patētiskā tonī, kādā viņš labprāt mēdza runāt, — kas gan ir dzīves vērtība? Mūsu līdzcilvēku cieņa, nekas cits.

Un Špāns runāja par to, ka cilvēks varot atstāt miljonus, bet bez cieņas viņu ierakšot zemē kā suni, tikai zagļi vien stāvēšot pie viņa kapa. Turpretī nabags, ko ciena, tikšot apbedīts kā godavīrs un visi viņu apraudāšot. Bet zagļi pie miljonāra kapa vis neraudāšot. Špāns stāstīja par divdesmit gadu ilgo draudzību, kas saistījusi viņu ar Hermaņa tēvu, un pirmo reizi viņa balss ieskanējās mazliet siltāk. Taču pēkšņi viņš likās noguris, neatrada vairs īstos vārdus, un viņa sejai atkal bija agrākā, drūmā, izklaidīgā izteiksme. Viņš klusēja, paslēpis acis aiz pelēkajiem plakstiem. Šķita, ka tikai pēc laba brīža viņš atkal bija atcerējies Hermaņa klātbūtni. Pacēlis acis, viņ§ teica:

— Turklāt, Herman, tu esi cietis arī smagus materiālus zaudējumus. Bornas ir drupu kaudze. Tā, protams, ir liela nelaime. Bet kas gan ir materiālie zaudējumi? Nekas! īstie zaudējumi ir to cilvēku zaudējumi, kurus mēs mīlam, un mūsu goda zaudējumi. Materiālie zaudējumi? Ak, cik labprāt es, piemēram, atdotu visu savu mantu, ja ar to varētu panākt, lai Fricis man sēdētu pretī tikpat vesels kā tu, Herman! Tici man, Herman, tici! — viņš teica pēkšņā lielā satraukumā, rokas lauzīdams, nāves bālu seju. — Es uzskatu, ka labāk būt nabagam.

Hermanis nekad vēl nebija redzējis Špānu tik satrauktu. Dziļi elpodams, Špāns piecēlās, un arī Hermanis cēlās augšā.

— Un ko tu, Herman, domā tagad darīt? — viņš vaicāja, kad bija drusku saņēmies.

— Es gribu pamēģināt atkal tur augšā strādāt, — Hermanis atteica un nevilšus kļuva mundrāks.

Špāns pamāja ar galvu, skatienu grīdai pievērsis. Viņš, likās, stingri ko pārdomāja. Tad sacīja:

— Jā, dari gan to, Herman! Turi cieņā sava tēva piemiņu un viņa vārda godu! — Un tad viņš murminādams piebilda, ka diemžēl viņam pašreiz esot neiespējami, lai gan viņš to labprāt darītu, palīdzēt Hermanim ar aizdevumu — diemžēl viņam tas pašreiz neesot iespējams. Bet, ja Hermanim vajagot padoma, tad viņš katrā laikā esot viņa rīcībā. Hermanim sakāpa asinis galvā. Viņam nekad pat prātā nebija ienācis lūgt palīdzību Špānam, kura skopulība bija visiem pazīstama. Špāns pieklājīgi atvēra durvis.

līdz pat šim mirklim Hermanis vēl vienmēr bija cerē-jis ka krisistīne nonāks lejā. Viņš ieklausījās klusajā mājā; ne mazākās dzīvības zīmes, nevērās nevienas durvis, ne-dzirdēja soļus.

Un kā klājas Kristīnei? — viņš jautāja diezgan vien-aldzī īgi, kad viņi iegāja veikalā, pans izklaidīgi pacēla acis.

Kristīnei? — Viņai pašlaik neklājoties visai labi, vismaz šajās dienās ne. Viņš neesot apmierināts ar viņu. kris.tīne vienmēr bijusi mazliet neizprotama, tāda kā aizsapņojusies un stipri ietiepīga, bet dievs vien zina kas pašlaik ar viņu notiekot. Nu, tiesa kas tiesa — viņš paš-laik neesot īpaši labs sarunu biedrs, un galu galā Kristīne esot jauna meitene. Lai gan tikko gads pagājis, kopš Fri-cis miris, viņš esot Kristīnei atļāvis apmeklēt deju kursus lai viņa mazliet izklaidētos, bet arī tas, šķiet, neesot bijis pareizs solis. Nē, viņš pašlaik neesot apmierināts ar viņu.

— Špāna kungs, lūdzu, pasveiciniet Kristīni no manis!

— Paldies! — Špāns atteica, un Hermanis devās pro-jām

9

Kad Hermanis gāja lejā pa Spāņa nama kāpnēm, viņa acis apžilbināja kāda augsta, ugunīga mākoņa atspulgs; rieta saules sārtots, tas pacēlās virs tirgus laukuma māju jumtiem. Cik dīvaini, ka viņam ienāca prātā abi baznīcas logi, kurus kāds no Spāņiem pirms simt gadiem bija licis iestiprināt Svētā Johana baznīcā un kuri tagad tāpat ugunīgi kvēloja. Hermanis jutās vīlies un sadrūmis. To vis nevarēja teikt, ka viņa apciemojums pie Spāņa būtu noritējis gluži veiksmīgi. Špāns, protams, bija viņu sagaidījis pieklājīgi, taču vēsi, jā, gandrīz salti. Hermanis pasmējās. Nauda? Špāns mierīgu prātu varēja paturēt savu naudu, savus baznīcas logus un arī ģimenes kapus, viņam nevajadzēja Spāņa naudu. Ne Spānam, ne arī kādam citam nebūs jāpieredz, ka viņš pazemosies, pat ja viņam savi lauki būtu jāuzrok tikai ar rokām!

Galu galā tā jau arī nepavisam nebija Špāna saltā izturēšanās, kas viņu apbēdināja. Viņu satrauca gluži kas cits. Kristīne! Kāpēc Kristīne slēpās no viņa?

Viņš šo to iepirkās, tad devās atkal mājup. Rietumu pusē, kur bija nogrimusi saule, pie debesīm vēl plandīja dažas varenas, kūpošas, tumši kvēlojošas strēles, taču tumsa tās ātri aprija. Bet vai tad Špāns pats nebija apgalvojis, ka Kristīne šajās dienās nejūtoties visai labi? Varbūt viņa bija apsaldējusies, vai varbūt tieši šodien pie viņas bija veļas mazgātāja un viņa nevarēja kavēties? Vai nu nezinām, kādas ir sievietes. Iespējams, ka viņa jau rīt uznāks Bornās, rīt vai parīt. Kāpēc gan ne? Ai, jā, viņa noteikti atnāks — tagad, kad viņš bija tos apciemojis, atnāks. Uz ko tu saderi, Herman? Hermanis varēja droši saderēt uz jebkuru summu.

No Babetes virtuves skanēja troksnis un smiekli, un, kad Hermanis atvēra durvis, viņš kā apmāts palika stāvam. Virtuvi pildīja brīnišķa, neizsakāmi jauka smarža — tikko ceptas maizes smarža.

Viņi visi sēdēja mazās lampiņas gaismā ap galdu un bērnišķīgi svētsvinīgā noskaņojumā vēroja Babetes darbošanos, lēni un ar baudu kozdami biezās maizes rikas. Uz galda gulēja trīs lieli, brūni apcepuši klaipi, viens no tiem bija jau iegriezts. Bet nu pēkšņi visi kļuva klusi, īsts svinīgums valdīja virtuvē: Babete izvilka no krāsns trīs jaunus klaipus. Tie bija gandrīz melni, zilgani spīdīgi un aiz karstuma vēl kūpēja, un smaržas mākulis, saplūdis ar svelmi, cēlās augšup no tiem.

— Tā gadās, ja pļāpā! — Babete pati sevi norāja. — Vēl brītiņu — un maize būtu pagalam!

Kārlis ar melnajām brillēm uz acīm paslēja neskūto zodu gaisā un kārīgi ievilka nāsīs sveloši karsto maizes smaržu. Tad pastiepa lielās rokas un piesardzīgi aptaustīja vienu klaipu, izjuzdams tā formu. Karstums spiedās cauri viņa sarepējušai ādai, klaips viņu gandrīz apsvilināja, bet tas bija patīkami, un laimīgs smaids paplaik-snīja cauri viņa bārdas rugājiem.

— Maize! — viņš sacīja.

— Kas vēl grib vienu riku? — Babete jautāja un palūkojās apkārt; kā izšķērdētāja viņa tur stāvēja ar spīdīgo nazi rokā. Jā, viņi visi vēl gribēja pa rikai.

— Pacietību! — Babete teica. — Tikai pacietību!

Šī maize — cik tā bija garda! Tajā vēl jautās vasaras siltās saules garša; saule bija pūlējusies katru graudu no visām pusēm īpaši karsti apspīdēt, lai tas nogatavotos. Siltā maizes garoza vēl smaržoja pēc vasaras tveicīgā vēja, tas bija piešķīris graudam labu aromātu.

neviens neprata cept tādu maizi kā Babete. Viņai vēl bija labā, vecā cepšanas māka, kas pamazām tika aiz-mirsIo.

Jā, tā ir īsta maize, Babet, tik tiešām!

Kas gan tur sevišķs? Es taču protu maizi cept, — babete, juzdamās glaimota un samulsusi, spiedzīgā balsī teica. Tādu atzinību viņa vēl nekad nebija dzirdējusi.

Bet tādu maizi! Maizei no maizes ir atšķirība. — Viņi ilināja vairs tikai par maizi. Visi biji labā omā, galīgi ap-

skurbuši no svaigās maizes un tās smaržas.

Hanšelis — tas nu beidzot varēja padižoties. Jā, viņš

savos braucienos ar kuģiem esot apceļojis visu pasauli un nogaršojis daždažādu šķirņu maizi. Vislabāko maizi, viņš inlca, cepot Francijā. Ak, kas tā esot par maizi! Kukuļi gari kā maikstis, no tīriem kviešu miltiem, nolauž tikai pa gabalam. Kas tā esot par maizi! Bet, piemēram, Ķīnā vispār neesot maizes, tāpat arī Indijā un Japānā.

— Vispār nav maizes?

— Nē. Nav. Arī lopu, piena, sviesta, siera nav. Tikai risi.

— Nav maizes? Ne lopu? Ne piena? Ne sviesta? Kam tu to gribi iestāstīt? Kā tad viņi dzīvo? — Antons zobgalīgi un dzēlīgi vaicāja.

Hanšelis ar pārākuma izteiksmi sejā atbildēja:

— Nu, dzīvo. Dodies, Anton, turp un pārliecinies!

Antons, protams, nevarēja braukt uz Indiju un Ķīnu,

lai tikai pārliecinātos, ka Hanšelim izņēmuma kārtā reiz bijusi taisnība.

— Nu, pastāsti taču, Herman, — kā veicās pilsētā? — Babete ziņkārīgi vaicāja. — Kā tu sastapies ar Spāņu?

— Ar Spāņu? — Hermanis paraustīja plecus. — Viņš ir galīgi sabrucis cilvēks, Babet. Atklāti sakot, es no viņa netiku gudrs.

— Ko es tev teicu? Sabrucis cilvēks, jā, tāds viņš ir. Un ko Kristīne?

Hermanis samulsis pakasīja aiz auss.

— Es ar viņu nemaz netiku runājis.

— Tu ar viņu netiki runājis? — Babete stāvēja, muti pavērusi. To viņa nespēja saprast.

— Viņa ieskatījās veikalā, bet tad atkal tūlīt aizgāja, lai pateiktu Špānam.

To nu Babete patiesi nevarēja saprast. Kā tad tā? Kāpēc tad Kristīne vienmēr bija nākusi augšā kalnā, lai sūtītu Hermanim sveicienus?

Hermanis dzīrās Kristīni atvainot.

— Špāns pats teica, ka Kristīne pašlaik nejūtas īsti labi.

— Ak tā gan! — Babete iesaucās, un viņas seja piesarka. — Viņš Kristīni pataisīs traku ar saviem mūžīgajiem sprediķiem. Viņš, šis Špāns, var visprātīgāko cilvēku pataisīt traku! Un ne ar vienu citu tu netiki runājis, Her-man? — viņa vīlusies taujāja. Vai tad tas esot viss, ko Hermanis varot pastāstīt? — Nē, ne ar vienu citu viņš neesot runājis. Bet tad gan viņam ienāca prātā, ka viņš labu laiciņu bija tērzējis ar «resno Benno».

— Karš, liekas, viņam krietni vien nācis par labu, — Hermanis teica.

Babete pasmējās. — Resnumu viņš mantojis no savas mātes, — viņa sacīja. — Viņa māte varēja vienā maltītē apēst veselu zosi un bez tam vēl bļodu ar klimpām. Pildītu zosi!

Pildītu zosi un bez tam vēl bļodu ar klimpām! Tur nu bija jāsmejas! Vīri sēdēja un laizījās, un vēl aizvien ēda maizi ar brīnišķīgo, kraukšķīgo, gandrīz melno garozu. Šī garša un pildītā zoss, par ko stāstīja Babete, modināja viņos gandrīz vai neprātīgu kāri. Un nu viņi stāstīja, jau mazliet novājējuši no sliktās pārtikas te augšā, par vareniem izēdājiem, kurus pazinuši, un sacensībām ēšanā un dzīrošanā, par ko bija dzirdējuši. Šie stāsti viņus tā apskurbināja, ka mutē satecēja siekalas. Apbrūnināts sivēns un vesels katls ar desām, un pilna panna ceptām karpām, kas peldēja taukos, un Antons pazina kādu varkali, kurš tik traki saēdies gaļu, ka viņu ķērusi trieka.

Hermanis parakņājās pa kabatām un sameklēja naudu. Hanšelim bija vismudīgākās kājas, tāpēc viņam vajadzēja doties lejā uz «Enkuru» un atnest krūzi alus. Bija gandrīz kā svētkos.

Un rīt Kristīne nāks uz Bornām!

10

Pūta spirgts vējš. Spīdēja saule, pirmo reizi no pakalna bija redzama visa apkaime ar rudens saulē brūni mirgojošiem pauguriem, ar ciematiem un mežiem, kas sniedzās visgarām apvārsnim. Helzē logi spīguļoja. Mežs, kas pacēlās aiz gruvešu kaudzes, vairs neizskatījās tik draudīgs un baiss kā miglā, tas bija tīkams, aicinošs, dižens mežs, šur tur vēl liesmoja pa kādam asinssarkanam skābardim; un tikai ozoli bija saglabājuši apvītušo lapotni.

darbs gruvešu kalnos klusi turpinājās.

hermanis šodien bija izklaidīgs, brīžiem viņš rāmi un pētoši raudzījās lejup uz nogāzi. Reiz viņš piecēlās, un viņa skatiens kļuva modrs. Augšup pa ceļu nāca kāda mei-tene. Bet nē, tā bija veca sieviete ar lakatiņu galvā un grozu uz muguras. Tā vien šķita, ka viņš savas derības būs zaudējis.

Rudbārdis vēl aizvien grieza meldrus.

Paklau, Rudais, nu man meldru pietiks, — Hermanis te ica. — Nu būs jāgriež kārkli.

Viņš ar Rudbārdi devās lejā pie strauta, kur auga kārkli. Rudajam mugurā bija vecs, koši zaļš vilnas virsvalks, kas viņu vērta vēl resnāku. Viņš izskatījās apaļš kā veltnis. Virsvalku Babete bija viņam uzdāvājusi; tas bija palicis mantojumā no Mihela, mirušā kalpa, un tam bija pamatīgi ielāpi. Turklāt vēl Rudbārdis, kam mūžam sula, nēsāja ap kaklu vilnas šalli, virs kuras slējās sarkanā, pinkainā bārda; galvā viņam bija punaina, cieta cepure, ko viņš bija atradis meldros. Varbūt to bija aizsviedis kāds vasarnieks. Elegants Rudbārdis gan neizskatījās, bet vismaz viņam nesala.

Rudbārdim cieši uz papēžiem gāzelēdamās tramīgi čāpoja dzīva palikusī pīle. Šie abi, Rudbārdis un pīle, bija noslēguši sirsnīgu draudzību. Viņš to baroja ar maizes ņu-ciņām, ko iemērca pienā, viņš ņēma to klēpī, kamēr ēda savu maizi, un, kad pūta ledains vējš, pabāza putnu zem zaļā virsvalka, un tur tas tupēja, pastiepis ārā no sarkanās bārdas dzelteno knābi, un izturējās gluži rāms. Pīle bija palikusi viena un bāra šai pasaulē un jutās laimīga, ka atradusi sargātāju. Strādādams Rudbārdis sarunājās ar to r— ar cilvēkiem viņš tikko kādu vārdu pārmija —, viņš runāja ar putnu savā piesmakušajā un neskanīgajā balsī, dēvēdams to par «tantiņu». «Nāc nu, tantiņ, — ko tad tu gribi?» Un pīle, kas nezināja, vai balss ir aizsmakusi vai skanīga, pēkšķināja un ļodzīdamās tramīgi čāpoja šurp. Viņa bija paklausīga kā sunītis.

Pēcpusdienā Hermanis ar galvas mājienu paaicināja pie sevis Antonu.

— Man vajag tava padoma, Anton, — viņš teica. — Man ir kāds plāns, par ko es ar tevi gribētu aprunāties. Tu taču esi lietpratējs.

— Labi, labi!

Galdniekam Antonam allaž patika pajokot, asi pakriti-zēt un teikt žultainas piezīmes, bet, kolīdz kāds gribēja dzirdēt viņa padomu, viņa acis tūlīt kļuva nopietnas un vērīgas. Viņa seja — skarba un stūraina, ka ar cirvi no ozola kluča izcirsta, ar neparasti kumpu, līku degunu — tādos brīžos pieņēma dīvaini stingu un stingru izteiksmi.

Tātad Hermaņa plāns bija šāds: nojume, kur mitinājās govs un teļš, bija tikai statņu būve un ziemā pārāk auksta. Vecās cūkkūts sienas bija pusmetru biezas un labi saglabājušās, tikai trūka jumta. Pēc viņa domām, baļķu bija pietiekami, lai uzceltu jaunu jumtu. Meldru jumta noklāšanai viņiem taču bija diezgan. Kūtī varēja novietot veselu pusduci govju un arī zirgus. Viņš bija nolēmis veco cūkkūti pārbūvēt. Bet nojumi varētu iekārtot ap-dzīvošanai. Apkurei varēja izmantot veco dzelzs krāsniņu, kas atradās drupās. Nekāda nelaime, ja arī būtu mazliet auksti.

— Cilvēki iztur vairāk nekā lopi.

— Protams!

— Tātad tu, Anton, esi ar mani vienis prātis?

— Jā, kāpēc gan ne?

— Tad ķersimies tūlīt pie darba, pie paša vajadzīgākā, kas jādara. Rīt pat var uznākt stiprs sals.

Antons savos garajos zābakos rāmi piegāja pie baļķu kaudzes, pastūma cepuri no pieres un sāka mērīt. Hermanim vienmēr bijusi gudra galva.

Iebāzis mutē divus pirkstus, Antons spalgi iesvilpās.

— Hanšel! Panāc šurp!

Hanšeļa izspūrušais, gaišais cekuls iznira starp apdegušajiem baļķiem. Viņa seja bija notriepta sodrējiem.

— Ko tu tā auro?

— Panāc šurp! Palīdzi man izraudzīties baļķus!

Hermanis jau sāka izrakt cūkkūts klonu. Klons lopiem

bija pārāk auksts, turklāt tas bija vircains un bedrains. Viņš gribēja klonu izrakt divu lāpstu dziļumā. Tas bija ļoti grūts darbs.

Ja Hermanis metās darbā, tad strādāja ar īstu apsēstību un tik strauji, kā cilvēks ilgi nespēj izturēt. Viņam būtu vajadzējis ņemt piemēru no Antona, kurš savus spēkus prata pareizi izlietot un strādāja bez steigas, vienmērīgi un enerģiski kā īsts Herkuless un šādu tempu izturēja stundām ilgi. Pēc brīža Hermanis jau mirka sviedros, turklāt viņš stāvēja ledainā vējā. Tā viņš nopūlējās augu dienu un arī visu nākamo, tikko atlicinādams laiku, lai paēstu. Staļļa priekšā gulēja vesels kalns melnas, sīvi smirdošas zemes, lielisks mēslojums, kas viņam bija tik-

pat nepieciešams kā dienišķā maize. Hermanis ne mirkli nepievērsa acis ceļam, kas veda augšup uz Bornām. Viņš bija galīgi aizmirsis gaidīt apciemojumu. Apciemojumu? nē, apciemojums tagad viņam nekādā ziņā nebūtu bijis pa prātam. Ne brīdi nepārtraucis strādāt, viņš sāka ar ķerru vest gruvešus, lai izrakņāto kūts klonu atkal piepil-dītu. Tas būs labs, silts klons lopiņiem.

Kalējkārlis dzirdēja viņu rokam un norāpās no akmeņu Kaudzes lejā.

Es taču to varētu izdarīt tikpat labi kā tu, Herman, vai ne? Tev tikai vienu reizi man jāparāda ceļš, tad pats to atradīšu.

Hermanis iespieda viņam saujā lāpstu.

Bet jāstrādā veicīgi, Kārli, — viņš teica. — Vai dzirdi? Veicīgi!

Vienā nedēļā jumts bija gatavs, pamatīgs un tīrs, ar biezu meldru kārtu. Grīdu Kārlis bija noblietējis cietu k.i klonu, un uz tās tika uzlikts krietns klājiens meldru un salmu pakaišu. Kūtij jābūt siltai. Sienas bija izbalsinātas, viss bija brīnišķīgi tīrs, te tikpat labi būtu varējuši mitināties cilvēki. Nākošajā dienā vajadzēja pārkravāties. Dziļā krēslā virtuves lodziņa gaismas atspīdumā viņi vēl zāģēja dēļus kūts durvīm.

Otrā dienā tūlīt pēc pusdienām, kad bija paveikti pēdējie kūts iekārtošanas darbi, Brūnaļu ar teļu ievietoja jaunajā mājoklī. Tas tiešām bija liels notikums! Babete neticēja savām acīm, kad ieraudzīja jauno kūti. Tā jau bija īsta greznība, viss tik tīrs, lopiem bija labāk nekā viņiem pašiem saimes mājā!

— Arī viss cits vēl būs, tikai pacietību! — Hermanis mazliet lielīgi sacīja. — Pagaidi tik, gan redzēsi!

Kūts patiešām bija lieliska. Hermanis jutās lepns un apmierināts. Viņš bija drupās atradis eļļas krāsu un nokrāsojis kūts durvis gaiši zaļas. To nu viņi bija paveikuši. Bet kūts patiesībā nozīmēja daudz vairāk nekā tikai siltu pajumti lopiem, to Hermanis saprata tagad, kad tā bija uzcelta. Bezcerīgo drupu kalnu vidū pēkšņi bija radies kaut kas jauns. Kūts nozīmēja pavērsienu, tā bija pirmā zīme par Bornu atdzimšanu.

Tas bija sākums. Tikai sākums — lai nu dievs palīdz!

— Tāda kūts ir ko vērts, Anton!

— Vai gan citādi?

— Par to mums nav jākaunas, Anton. Un kūts būs arī pietiekami silta, vai ne?

— Ja ziema būs auksta, mēs abi nakšņosim pie lopiņiem.

Hermanis sēdēja uz baļķu kaudzes. Viņš izstiepa kājas un jutās brīvi. Hermanis centās izturēties vienkārši tieši tāpēc, ka gribēja Antonam atklāt ko svarīgu, kas viņam nenācās viegli.

— Jā, — viņš teica, — kūts ir laba, to katrs atzīs.

Viņš uzlika Antonam roku uz pleca, tas sēdēja dīkā,

čokurā sarāvies.

— Paklau, Anton!

Viņiem nepatīk intimitātes, par savām izjūtām viņi nerunā, un pavisam neparasti ir tas, ka Hermanis uzliek roku Antonam uz pleca. Antons jūt to gluži labi un zina, ko tas nozīmē. Viņš sēž pavisam mierīgi un tikai nomurmina kaut ko nesaprotamu.

Hermanis teica, ka pirmajā brīdī, kad ieraudzījis drupas un visu tā, kā te bijis, viņš uz brīdi zaudējis dūšu. Pat vēl daudz ļaunāk. Viņš domājis, ka nevarēšot to pārdzīvot.

— Tiesa gan, — Antons piekrita. — To taču katrs saprot.

Viņam vairs nebijis drosmes, viņš to atzīstot gluži atklāti. Bet tagad, kad uzcelta kūts, atkal modusies cerība, viņš atguvis drosmi. Un šajās dienās viņš atkal atguvis lielāku paļāvību. Vārdu sakot, šajās dienās viņš aizvien skaidrāk un skaidrāk sapratis, ko vēlas. Viņa nodoms esot noteikts. Viņš esot nolēmis, — Hermanis apklusa, un namdaris ar stingrām un jautājošām acīm vērās viņa sejā.

— Nolēmis? Ko tad?

Viņš esot nolēmis . . . viegli vis nebija to pateikt. Brītiņu Hermanis vēl vilcinājās; daudzas naktis viņš domājis par to; kamēr viņi gulējuši, kamēr viņi miegā krākuši, viņš aiz neziņas, ko darīt, sviedrus slaucījis no pieres.

Jā, Hermanis to visu stāstot tikai viņam, Antonam.

— Es esmu nolēmis, — viņš teica, — saimniecību atkal atjaunot tādu pašu, kāda tā bija.

Hermanis to pateica gandrīz svinīgi, tas skanēja kā zvērests, un aiz satraukuma viņš tik stipri trīcēja, ka viņam vajadzēja piecelties kājās.

Arī Antons piecēlās.

— Kāpēc gan ne? — Antons iesaucās, ciešu skatienu vērdamies Hermanim acīs.

hermanis apmulsa un nolaida plakstus, kā vienmēr mēdza darīt, ja jutās pārsteigts. Kāpēc gan ne? Bez nau-das bez kredīta, bez lopiem, bez mašīnām: kāpēc gan ne Ko Antons domāja? Vai viņš saprata, par ko ir runa?

Tātad tu domā, ka to varēs? — viņš, vēl aizvien samulsis, jautāja un tumši pietvīka. Viņš bija atklājis Antonam savu noslēpumu.

Jā, kāpēc lai to nevarētu? — Antons ar pārmetošu skatienu iesaucās. — Kāpēc gan ne? — Antons pasmējās.

Man ne mirkli nekas cits nebija prātā.

Hermanim gandrīz aizrāvās valoda. Viņš cieši raudzījās zemē; ne mirkli nekas cits nav bijis prātā? Kamēr viņš,

I Iermanis, augas naktis negulēja? Redzams, ka ir arī pavisam cita rakstura cilvēki, stipri cilvēki, cilvēki, cieti kā klintis.

— Un kā mēs iekārtosim nojumi? — Antons pēc brīža prasīja. Viņš jau bija Hermaņa teikto aizmirsis. So to jau varēja darīt, lai pārlaistu ziemu. Hermanis atbildēja izvairīgi.

— Šovakar par visu pamatīgi aprunāsimies, — viņš sa-cīja.

Šajā vakarā, viņš zināja, vajadzēja notikt vienmēr atliktajai sarunai. Viņš vairs nevarēja ne vienu dienu ilgāk izmantot draugu pakalpojumus. Par nojumes iekārtošanu viņiem patiesi vairs nevajadzēja lauzīt galvu.

II

Babetei, lai gan viņa vairs nebija nekāda jaunā, bija drosmīga sirds. Viņa bija diloņslima grozu pinēja meita, kuras tēvs līdz pēdīgam nodzērās. Desmit gadu vecumā meitene jau ganīja zosis un, kad viņai bija četrpadsmit, sāka strādāt pie kāda sešdesmit gadus veca mežziņa, kurš piedzēries allaž bija mēģinājis viņu izvarot. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa bija iepazinusies ar kādu mežstrādnieku, glīta izskata cilvēku; tas devis viņai dzert degvīnu, kurā iekaisījis netīrumus, kas sakrājušies aiz nagiem (tā vismaz Babete apgalvoja), un tad viņa vairs nav zinājusi, ko dara; un pasaulē nācis bērns, viņas meita Alvīne, kurai tagad bija gandrīz jau divdesmit gadu un kura strādāja Raunē pie kāda drēbnieka. Toreiz Babetei klājies ļoti slikti un viņa bijusi spiesta strādāt dīrātavā, kur briesmīgā smaka viņu padarījusi gandrīz vai ārprātīgu. To laiku viņa ne labprāt atcerējās.

Viņa bija dzīvojusi nomaļās zemnieku sētās un saimniecībās; vientulība un pamestība, kāda tur valdījusi, bijuši daudz ļaunāki ienaidnieki nekā blandoņas un apkārt-klaidoņi. Tāda barga dzīves skola cilvēku vai nu iznīcina, vai padara drosmīgu. Nu, Babete tik viegli vis nebija zaudējusi dūšu. Pēc tam kad bija ieradies Hermanis ar saviem draugiem — arī tad viņa ne brīdi nebija kļuvusi mazdūšīga. Viņas izdomas bija veiksmīgas. Viņa atcerējās, ka Mihels bija atstājis veselu kaudzi lupatu, un pašuva virsvalkus un kreklus, un salāpīja nonēsātās bikses, kuras bija gandrīz vienos caurumos. No vecām zirgu segām viņa pašuva salmu maisus. Babete bija atjautīga. Taisni kauns, kādi šie vīrieši izskatījās! Bet Hermanis tikai smējās, kad viņa norādīja uz Rudbārdi, kurš staigāja kā putnu-biedēklis.

— Jā, miljonāri mēs, Babet, vis neesam!

Tomēr beidzot arī drosmīgajai Babetei sašļuka dūša. Lai nu kādi viņi izskatījās — tas galu galā nebija pats ļaunākais. Bet no dienas dienā kļuva grūtāk šos piecus vīrus paēdināt. Gluži vienkārši vairs nebija iespējams kaut ko sadabūt. Sākumā kaimiņi bija palīdzējuši, tagad viņi vaicāja, cik ilgi vēl Hermanis gribot savus četrus draugus ēdināt. Vai tad viņam visus četrus vajagot pie sevis paturēt? Babete par to ieminējās ikreiz, kad sastapa Hermani vienu. Ļaudis ciešot badu, un tie taču esot jauni cilvēki, kuri visur var nopelnīt maizi. Tas bija tīrais posts, un ziema tikko bija sākusies. Hermanis piekrita. Viņš saprata, ka viņai taisnība. Viņam beidzot atklāti jārunā ar draugiem.

Kūts bija gatava, tas bija iemesls nelieliem svētkiem, bet šiem svētkiem vajadzēja kļūt par atvadībām. Hermanis sagrabināja mazliet naudas. Babete lika galdā marinētu cepeti un lielum lielu bļodu ar klimpām. Viņa bija pagādājusi arī pāris krūzes alus. Sājā vakarā viņi mielojās kā vēl nekad.

Hermanis izturējās klusi trokšņainajā pulkā, viņš bija domīgs un satraukts, viņam nepavisam nebija omulīgi ap dūšu. To manīja visi. Paēdis viņš lēnām piebāza pīpi un, neiedrošinādamies nevienu uzlūkot, pēdīgi sāka runāt. Nu, kūts tagad gatava, tā esot ērta un silta, un lopiņi nodrošināti. Tas pats galvenais. Arī saimniecības sakopšanas darbi esot krietni pavirzījušies uz priekšu, viņam no jauna radusies drosme. Tā viņš sacīja.

— Paldies jums visiem, paldies!

Hermaņa balss skanēja gandrīz svinīgi.

Draugi klusēja un lūkojās viņā, nesaprazdami, ko viņš grib teikt. Viņus mulsināja Hermaņa balss svinīgums. Tā jau bija tikpat kā īsta runa!

Nu, par to nav ko runāt! — Antons viņu pārtrauca.

I’omēr viņam vajadzēja par to runāt. Viņš bija apņēmies šodien reiz pasacīt, kas uz sirds. Viņu palīdzība esot viņam darījusi daudz laba, viņu gatavība palīdzēt un viņu draudzība. Kas zina, citādi viņš laikam būtu kritis izmi-sumā. Par to viņam draugiem jāpateicas.

— Nu, beidz taču reiz! — Antons iesaucās.

Nē. Tātad viņš esot ar viņu palīdzību ticis krietni uz priekšu. Babete ielēja viņam alu, lai iedrošinātu turpināt nakāmo. Un Hermanis atkal atsāka par to, kā viņa tēvs visu bija izdomājis. Viņiem te jādzīvo, cik ilgi patīk, viņiem jāatpūšas un jāpriecājas, bet viņi paši saprotot, ka viss iznācis citādi, pavisam citādi. Viņam beidzot jāpa-sakot draugiem patiesība, viņš nevarot ilgāk vilcināties. un pēdīgi Hermanis to pateica. Neesot iespējams, ka viņi tā joprojām dzīvotu un turklāt badinātos. Viņiem tas arī nepavisam neesot vajadzīgs, ar savām rokām viņi varot naudu nopelnīt un atkal tikt uz zaļa zara, Antons esot namdaris, Hanšelis — frizieris, Rudbārdis — mūrnieks.

Kalējkārlis, nolicis smagās dūres uz galda, sēdēja gluži kā sastindzis, melnās brilles pavērsis pret Hermani. Antons īdzīgi klausījās, un acis viņam spīdēja, Rudbārdis sēdēja satriekts, bārdu vilnas šallē iespiedis, un mirkšķināja rūsgani rudās skropstas. Hanšelis ar gaišām, pārgalvīgām acīm lūkojās Hermanī un pakšķināja pīpi.

— Ja es tevi, Herman, pareizi saprotu, — Kārlis beidzot neveikli un nedroši iesāka, — ja es tevi pareizi saprotu, tad tas nozīmē, ka tu vairs negribi mūs te ilgāk paturēt? Vārdu sakot, mēs tev esam par nastu?

— Protams, tas to nozīmē! — Antons satraukti un dusmīgi iesaucās.

Hermanis nosarka un izvairījās no draugu skatieniem. Viņš atkal atsāka par to, kā tēvs domājis, — tēvs, proti, esot visu labi iecerējis. Viņiem vajadzējis te palikt kā ciemiņiem tik ilgi, cik pašiem patīk, un viņiem būtu labi klājies. Tēvs taču nebija zinājis, ka viņiem Bornās būs jāsalst un jābadojas. Tā taču nekad un nemūžam nav domāts! Un tas, protams, tiekot teikts viņu labā, tikai viņu labā. To viņš gribējis pasacīt.

— Un kur es lai eju, Herman? — Kalējkārlis vaicāja un lēni pavirzīja uz galda noliktās plaukstas uz Hermaņa pusi. — Pasaki man to!

Rudbārdis vēl vairāk ierāvās sevī, viņa seja pauda pilnīgu bezpalīdzību.

Viņi staigājot te skrandās, guļot salmos, bet tur, plašajā pasaulē, varot labi nopelnīt.

Bet tad visā savā dižajā augumā izslējās Antons. Viņa sejai bija draudīga izteiksme. Tā kļuva aizvien draudīgāka.

— Nu izbeidz ar šīm vaimanām! — viņš tik skaļi iesaucās, ka Babete iztrūkusies iebēga vistumšākajā kaktā. Atviegloti un pilni paļāvības draugi pacēla acis: ja Antons runāja, tad viņiem bija skaidrs, ka viņš pateiks pareizo vārdu.

— Tātad klāj tik vaļā! — Antons turpināja bāls aiz uzbudinājuma. — Skaidri un gaiši — tu gribi, lai mēs pazū-dam?

— Tas, protams, ir tikai jūsu labā.

— Tātad lai pazūdam! Te nu jūs dzirdat! Un mēs ticējām, ka viņš ir mūsu draugs. Paklau, Herman, — ar to mums skaidri jāsaprot, ka ari tad, ja mēs labprāt pie tevis paliekam, tu mūs tomēr dzen projām? Atbildi — jā vai nē?

— Es, protams, domāju tikai...

— Jā vai nē! — Antons iesaucās, un dzīslas viņam uz kakla pietūka, un ādamābols izvirzījās uz priekšu. Hermanis sēdēja apjucis un nezināja, ko darīt; Antons stāvēja kā tiesnesis viņam pretī.

— Jā vai nē?

— Ja nu jūs gribat palikt — bet jūs taču zināt, ka ziema ir gara, jūs nevarat mirt badā.

Antons vilcinājās. Tad trieca ar dūri pa galdu, un acis viņam nikni spīdēja, lūkojoties Hermaņa sasarkušajā sejā.

— Paklausies, Herman, tu mūs ielūdzi ciemā, kad vēl dzīvoji pārpilnībā, un mēs esam labprātīgi atnākuši tev līdzi. Un tagad, kad tevi ir piemeklējusi nelaime, — tagad tu domā, ka mēs jozīsim prom un pametīsim tevi postā. Par kādiem zeļļiem tu mūs turi? Vai par neliešiem?

Hermanis jau sāka justies nedrošs. Dievs vien zina, ko lai atbild. Viņš bija savu sakāmo pateicis, draugi viņu nesaprata.

Bet nu Antons bez žēlastības pērkonīgā balsī iesaucās.

— Bet tādi plukatas mēs, Herman, neesam! — viņš

kliedza. — Karalaukā mēs būtu kopā gājuši nāvē, ja iz-rādītos, ka tas nepieciešams, — tātad, vai mēs kopā arī nevaram mazliet pabadoties? Tev, Herman, vajadzētu kaunoties!

I.is bija pareizi un trāpīgi teikts. Ēšana un dzeršana, ........... nebija galvenais, tur Antonam taisnība; Hermani. bija draugiem nodarījis pāri. Pārāk zemu tos novēr-i- lis. Viņš jau drusku sakaunējās.

Tālab es vēlreiz atkārtoju savu jautājumu, — An-tnns iesaucās, — vai arī tad, ja mēs vēlamies palikt, tu mūs dzīsi projām? Jā vai nē, vai tu dzirdi — ne vārda vairāk!

- Protams, nē.

— Jauki. Tad nu šī lieta izbeigta, — Antons teica mierīgā balsī un pastiepa Hermanim pretī roku. — Mēs paliksim, cik ilgi gribēsim, un arī tad, ja mums šoziem būs l«iēd tikai kartupeļi, — tā ir mūsu darīšana.

Babete atkal nomierinājās. Tas jau bija izskatījies gluži ļiec ķildas, šis namdaris, protams, bija traks puisis. Bet iui viss atkal bija kārtībā. Babete atzina, ka Hermanis nav runājis tā, kā vajag, nebija pateicis to, ko gribējis sani; ar Antonu viņš nevarēja spēkoties.

Bet Hermanis patiesi sakaunējās. Jā, tiešām varēja likties, ka viņš vēlējies draugus aizvainot.

Kalējkārlis sataustīja viņa roku un teica:

— Padomā taču, Herman, — kur es lai ietu ar savām slimajām acīm?

— Tu, Kārli, bez šaubām, vari te palikt.

Rudbārdis nedroši ierunājās:

— Un es? Es nezinu, kurp doties šai pasaulē.

— Tu taču esi darbā daudz pieredzējis mūrnieks. Tagad, pēc kara, daudz kas jābūvē.

Rudbārdis pakasīja rudo bārdu.

— Jā, jā, tas tiesa. Bet nav tā, kā vajadzētu būt. — Rudbārdis apklusa. Te viņš jutās kā mājās un bija pasargāts. To Hermanis laikam nevarēja saprast.

Antons atpogāja vesti, tās oderē bija kabata, un tur ieskanējās nauda.

— Še, Hanšel, — Antons sacīja un ar plašu žestu nometa naudu uz galda. — Atnes alu! Tev ir jaunākas kājas nekā Babetei. Es izmaksāju. — Viņš uzsita Hermanim spēcīgi pa plecu un smējās. — Es mazliet paklaigāju, — viņš sacīja, — bet tas nebija ļauni domāts. Nedusmojies, Herman!

12

Nākamajā dienā viņi strādāja nojumē. Viņi tīrīja nodalījumus, kur bija stāvējusi Brūnaļa ar teļu, un sāka iekārtot savu ziemas mājokli. Bija pats pēdējais laiks to darīt, naktis jau metās diezgan aukstas, pūta ledains rīta vējš. Antons sanagloja no netēstiem dēļiem guļvietas.

Pēc pusdienām Hanšelis palūdza Babetei siltu ūdeni. Viņš nomazgājās un noskuvās. Hanšelis posās rūpīgi kā kaķis, un, kad beidzot bija kārtībā, viņu tikko vairs varēja pazīt. Viņš bija glīts jauneklis ar spīdīgiem, gaišiem matiem un šķelmīgām, tēraudzilām acīm, slaids un vingrs. Viņš beidzot gribēja paraudzīties, vai tur lejā, Helzē, nevarētu nopelnīt kādu grasi. Hanšelis bija frizieris, viesmīlis, pavārs, tur lejā taču tādus vajadzēja. Paņēmis bambusa spieķīti, viņš jautri devās lejup no kalna.

— Skaists zēns! — Babete teica. — Izskats kā princim.

— Jā, skaists puisis! — Hermanis piekrita. Viņi visi lepojās ar glīto Hanšeli.

Hanšelis iegāja tuvākajā krodziņā, lai iedzertu glāzīti degvīna. Viņš apjautājās, kur dzīvo pilsētas labākais frizieris. Nisleins, protams, tikai Nisleins pie tirgus laukuma, tieši blakus Špangenbergam, garām paiet nevarot.

Hanšelis bija nebēdnīgā omā, viņš starot staroja aiz dzīvesprieka un līksmības. Viņš bija jauns un vesels, naudas viņam nebija, bet viņš jutās bagāts savu spēku apziņā, to bija vairāk, nekā vajadzēja, lai iekarotu visu šo pilsētu.

Bārddzinis Nisleins izskatījās pēc mazliet jocīga zinātnieka. Viņa zodu klāja plāna, tumšpelēka ķīļbārda, labi ja sprīdi gara, un uz viņa smailā, šaurā deguna drusku iešķībi turējās zelta pensnejs.

— Es esmu frizieris, — dziļi paklanīdamies, Hanšelis stādījās priekšā. — Es runāju arī svešās valodās: Parlez-vous français, english spoken, se habla espanôl. Jums taču te Helzē vasarā ir viesi?

Nisleins aiz izbrīna pakāpās soli atpakaļ. Kaut ko tādu viņš vēl nebija pieredzējis. Šis jaunais cilvēks! Viņš starot staroja aiz pārgalvības un bija glīts puisis, kurš varētu pievilināt visas pilsētas dāmas, tad konkurences vairs nebūtu.

— Panāciet tuvāk, jaunais cilvēk! — Nisleins pieklājīgi teica. Pašreiz pilsētā neesot pārāk daudz darba, vasarā veikals ejot daudz labāk, bet tomēr viņš esol nolēmis at-

vērt īpašu salonu dāmām, pagaidām gan vienīgi izmēģinājumam. Viņš vispirms gribot palūkoties, kā ar to veikšoties.

— Ja jūs, jaunais cilvēk, esat dāmu frizieris, tad man ir jums darbs.

— Dāmu frizieris? — Bet tā tieši bija Hanšeļa specialitāte! Viņš esot Sanfrancisko par dāmu frizūrām saņēmis godalgu.

— Sanfrancisko? Tātad jūs bijāt Sanfrancisko?

— Jā, esmu bijis visur — Bombejā, Jokohamā. Es biju frizieris uz kuģa. — Tā nu īsti vis nebija, Hanšelis bija strādājis par pavāru uz kāda preču kuģa un, starp citu, arī griezis matrožiem matus.

Nisleins nobraucīja plāno, pelēko bārdu un ar lielu labvēlību aplūkoja Hanšeli.

— Jauns, interesants cilvēks! — viņš iesaucās. — Bet, cerams, tas viss nav blēņas, ko? — Nisleins nozibināja ar pensneju un izgāza krūtis. — Es esmu cilvēks, kam patīk tūlīt visu pamatīgi izdibināt un ļaudis sīki pārbaudīt, — viņš sacīja un sasita plaukstas.

— Dollij, Dollij!

Pa durvīm pabaza galvu jauna meitene.

— Jā, tētiņ?

Dollija bija drukna un mazliet patukla, viņas mati gaiši lāsmoja ap galvu kā nobriedušu vārpu kūlis vējā.

— Šis te kungs ir kāds Sanfrancisko godalgots dāmu frizieris, man gribētos pārliecināties, vai viņš nelielās. Apsēdies, Dollij, viņš tevi safrizēs. Te būs viss, mans kungs. — Nisleins ar cieņu palocījās un atstāja salonu.

Dollija smiedamās atsēdās atzveltnes krēslā.

— Tāds nu, redziet, tēvs ir, — kāda iedoma, un tūlīt visai pasaulei vajag dancot pēc viņa stabules.

Skatīdamās spogulī, viņa koķetēja ar Hanšeli un jautri tērzēja. Viņai iekrita prātā, ka viņa Hanšeli jau kādreiz esot redzējusi. Kopā ar Hermani Fasbinderu. Vai tas tiesa? Jā, Hermani viņa visai labi pazīstot.

— Mani mati diemžēl slikti kopti, man gandrīz vai jākaunas.

Hanšelis, lietpratīgi pārbaudīdams, ļāva Dollijas matiem slīdēt caur pirkstiem.

— Jūsu mati, mīļā jaunkundz, ir brīnišķīgi, — viņš teica, glaimīgi palocīdamies. — Tie ir tikai mazdrusciņ par garu, — nu, ja jūs būtu ar mieru man uzticēties... — Viņš paņēma ķemmi un suku. Dollij as zīdainie mati, kuros iegrima viņa rokas, tās plecu maigā, sārtā āda un gaišzilo acu atspulgs spogulī izraisīja viņā patīkamu satraukumu. Dollija viņam patika, un Hanšelis lika lietā visu savu māku. Viņš savilka lūpas vislaipnākā smaidā; tiklīdz, spogulī paraudzīdamies, pacēla acis no darba, tās starot staroja. Gandrīz tikai pusstundu viņš bija pilsētā, un jau tūlīt debesis bija viņu savedušas kopā ar šo skaisto meiteni. Nē, viņš nebaiļojās, viņam šai pilsētā klāsies lieliski. Ikreiz, kad pārvilka ar ķemmi, Dollijas mati nosprik-stēja.

Hanšelis apgalvoja, ka pēc matiem pilnīgi varot noteikt cilvēka dabu. Dollijas mati esot zīdaini un vijīgi, viņai droši vien esot ļoti labs raksturs, varbūt viņa esot pārāk laba, pārāk pakļāvīga, pārāk maiga.

Dollija ķiķinādamās skatījās spogulī.

— Jūs esat lišķis! — viņa iesaucās.

Nu Hanšelim bija jālūdz, lai viņa atļauj pataustīt savu galvas formu, citādi viņš nevarēšot uztaisīt piemērotu frizūru. Viņas pierei jābūt atsegtai, lūk, tā! Jā, kālab gan viņa slēpjot savu skaisto pieri? Hanšelis, cik maigi vien varēdams, atglauda ar pirkstgaliem viņas matus. Pēkšņi Dollija piesarka. Tas tiešām bija īsts pārgalvis. Viņa sapurināja biezās šķipsnas.

— Redzams, ka esat strādājis ārzemēs, — viņa atsāka tērgāt. — Vai ilgi dzīvojāt Sanfrancisko?

— Diezgan ilgi.

— Ak, cik interesanti!

Jā, daudz neesot trūcis, ka viņš Sanfrancisko būtu palicis uz visiem laikiem. Tas bijis brīnum jauks laiks. Han- % šelis ņēmās gari stāstīt. Viņš tur iemīlējies sava priekšnieka meitā, astoņpadsmit gadus vecā dāmā, kura — cik tas gan bijis dīvaini!— mats matā bijusi līdzīga Nisleines jaunkundzei. Goda vārds! Viņu sauca Mārī, viņa bijusi bagāta, un viņam licies, ka nu reiz uzsmaidījusi laime. Taču nekas tomēr nesanācis.

— Cik interesanti! Un kālab tad ne?

Hanšelis paklusināja balsi.

— Starp mums runājot, Mārī bija gluži vai traka uz bučošanos. Stundām ilgi viņa negribēja neko citu kā tik bučoties, tā ka vairs nebija elpas. Es biju spiests saderināšanos atsaukt, — Hanšelis teica.

Dollija skaļi iesmējās.

Brīdi viņa klusēja, tad ņēmās pļāpāt par pilsētas dzīvi. Pilsēta nepavisam neesot tik garlaicīga, kā pirmajā mirklī liekoties, Dollija teica. Vasarā viņiem esot ezers un tagad — ik nedēļu deju pulciņš, un drīz sākšoties balles. Un, kopš te esot teātra biedrība, vispār vairs garlaicību nejūtot. Nākamajā sestdienā viņiem atkal būšot izrāde. Izrādīšot joku lugu, ko režisors doktors Aleksandrs esot viņiem iestudējis. Bet to pašu brīdi Dollijai negaidot ienāca prātā kaut kas gauži svarīgs. Aleksandram nebija neviena kārtīga friziera, teātrim trūka laba friziera.

— Varbūt tas derētu jums? — viņa iesaucās.

Hanšelis pateicās viņai, mazliet paklanīdamies.

— Esmu katrā laikā ar mieru, — viņš atbildēja. — Ja jūs savam tēvam gribētu iebilst kādu labu vārdu?

Un viņš sāka liet Dollijas matos smaržu, frizūra bija pilnīgi gatava.

Dollija izskatījās varen cēla, kā īsta sabiedrības dāma, kas dodas uz balli. Viņa, spogulī paskatīdamās, iedomīgi grozīja uz visām pusēm galvu, apbrīnoja pati sevi un jutās glaimota.

— Skaisti! — viņa teica un spogulī atzinīgi uzsmaidīja Hanšelim.

Vēl bija jāsakārto tikai pāris viļņu un sprogu, kas nebija Hanšelim īsti pa prātam; viņš atkal paņēma ķemmi un suku. Sprogas pie deniņiem viņš atglauda ar plaukstu, un atkal viņa pirkstgali pieskārās maigi un liegi. Dollija piesarka. Viņa nožēloja, ka nebija izturējusies atturīgāk šis puisis patiesi bija pārāk pārdrošs. Te pēkšņi viņa sajuta Hansīša lūpas pavisam cieši pie sava vaiga.

Dollija pielēca kājās un pakāpās atpakaļ.

— Ko gan jūs iedomājaties? — viņa sašutusi iekliedzās, un viņas laipnība kā uz mājiena pēkšņi pagaisa.

— Starp citu, jūs ožat pēc degvīna! — viņa asi teica.

— Jums nekad nevajag dzert degvīnu, kad jāfrizē dāmas.

Šajā brīdī ienāca Nisleins.

— Vai strīds? Vai te notiek strīds? — viņš vaicāja.

Nu visam beigas, Hanšelis nodomāja, es mazliet par

daudz atļāvos. Bet tās nepavisam nebija beigas.

Dollija uzjautrināta smējās.

— Kāpēc gan lai mēs strīdētos? Kā tev, tēvs, patīk frizūra?

Nisleins uzlika pensneju un pārsteigts aplūkoja Dollijas izaicinošo frizūru. Viņam pretī stāvēja sveša dāma.

— Pārāk ekstravaganta šejienes apstākļiem, — viņš nosprieda. — Bet īsts talants! Va velns, — jums, jaunais

cilvēk, būs reiz Berlīnē savs salons. Jūs varat strādāt pie manis.

Nisleins arī tūlīt piekrita, lai teātra vakarā Hanšelis ņem darbu savā ziņā, viņš pats jau pietiekami ilgi bija nomocījies ar iedomīgo doktoru Aleksandru, kurš pats vienmēr visu labāk prata. Sestdien ap pulksten diviem pēcpusdienā Hanšelim bija jāierodas pie Nisleina. Nisleins maksāja vienu mārku par stundu.

— Mudīgi, mudīgi, jaunais cilvēk, tā vēl var ievilkties līdz vēlai naktij! Mēs te strādājam tieši tāpat kā Sanfrancisko.

Dollija nožēloja, ka bijusi tik skarba, un pastiepa Hanšelim roku. «Glīts puisis,» Dollija domāja, kad viņš devās prom.

13

Viena marka par stundu — vai tas nebija panākums! Lieliskā omā Hanšelis atgriezās mājup kalnā. Viņš vēl bija atļāvies iebaudīt lāsīti degvīna. Dollija noteikti nebija no sliktas ģimenes, to varēja droši teikt, to viņš skaidri saprata. «Esi piesardzīgs, Hanšel, esi piesardzīgs, mīļais zēn!» draugi viņu apcēla. Lai jau pajokojas! Hanšelis smējās. Un par pirmo naudu, ko saņemšot, viņš gribot visiem izmaksāt graudu degvīnu, dažas pudeles stipra graudu degvīna. Viņi jau sajuta degunā degvīna dvaku.

Nākamajā sestdienā ap pusdienas laiku Hanšelis atkal vicināja bambusa spieķīti. Viņš steidzās. Dollija bija viņam teikusi, ka šodien viņš iepazīšot visas Helzē dāmas, un viņš negribēja nokavēties.

Dollija apsveica viņu ar draudzīgu smaidu, it kā viņi būtu seni paziņas. Viņas frizūrai bijusi liela piekrišana, viņa lepni teica, un pēc pāris minūtēm ieradīšoties viņas draudzene Veronika, lai safrizētos. Viņai, kā stāstot, esot visskaistākās kājas visā Helzē.

Bet tur jau nāca pirmā kliente. Tā bija aptiekāra Kim-mela kundze, skaista, mazliet augstprātīga dāma, kura Hanšelim sagādāja pamatīgas pūles. Viņai bija Tita galvas frizūra, cita pie citas piķa melnas sprogas.

Pēc aptiekāra kundzes ieradās Dollijas draudzene Veronika, kura jau vairāk atbilda Hanšeļa gaumei. Viņai piemita tas, ko Hanšelis dēvēja par rasi. Veronika bija modiste, un viņai piederēja mazs modes saloniņš Ezera ielā.

Veronika bija slaida, ar garām kājām un bieziem, kastaņ-brūni krāsotiem matiem. Veronika, liekas, šodien nebija sevīšķi labā omā, viņa bija izklaidīga un domīga.

Hanšeli kaitināja tas, ka meitene viņu gandrīz nemaz neievēro. Tikai šad tad, pļāpādama ar Dolliju, tā pamirk-škinā ja viņam spogulī caur garajām skropstām, un viņas iMišās, pelēkās, noslēpumainās acis Hanšeli mulsināja. Ai, jā, viņa prata mulsināt, ja vien gribēja! Veronikai I><itiešām bija ļoti glītas kājas, mazliet nestingras, taču brīnišķīgi veidotas, un šie slaidie ceļgali! Bet, kad viņš tas mazliet nekautrīgi aplūkoja, Dollija aiz greizsirdības Hmējās.

— Vai jūs esat kurpnieks vai frizieris? — viņa zobgalīgi vaicāja. Ak tā — Hanšelis tūlīt saprata. Ne skatiena viņš vairs neuzdrīkstējās uzmest Veronikas kājām un cītīgi darbojās ar ķemmi un suku. Veronikas sarkano matu viļņus viņš izveidoja draiskus un izaicinošus. Kā liesmas vējā tie lāsmoja ap viņas šauro izteiktas rases galvu, piešķirot līdzību kurtam. Frizūra izskatījās nebēdnīga un gandrīz vai pārdroša.

Pirmo reizi Veronika pa īstam pasmaidīja. Protams, mazliet pārgalvīga, bet viņai pārdrošā frizūra patika.

— Jums vienmēr vajag taisīt tādu frizūru, tā piestāv jūsu dabai, — Hanšelis paklanīdamies teica. — Katru cilvēku var pazīt pēc tā, kā viņš sakārto matus. Liels paldies, godājamā kundze!

— Vai esmu ko pārspīlējusi, Veronik? Viņš taču ir glīts puisis, vai ne? — Dollija čukstēja, atvadīdamās no draudzenes.

— Jā, bet viņš, liekas, ir visai augstās domās par sevi.

Ienāca divas lauku meičas ar salā nosārtušām rokām

un stingām sejām; tās Hanšelis nespēja uzjautrināt pat ar savu klanīšanos un jokiem. Dollija pameta viņu vienu ar abām, te patiesi viņai nebija iegansta būt greizsirdīgai. Blakus kungu salonā bija dzirdamas skaļas vīriešu balsis, šņirkstēja šķēres. Nisleins klāja vaļā visādas gudrības par Napoleonu, kuru viņš dēvēja par «lielo Korsikāni». «Padevīgi pakalpoju, ļoti pateicos!» Ar šņirkstošajām šķērēm rokā viņš reižu reizēm iemeta pētošu skatienu dāmu salonā. Hanšelis strādāja sviedriem vaigā. Par velti nekas nebija iegūstams, jāstrādā bija veicīgi, ja viņš gribēja te palikt darbā. Dollija atgriezās tieši tobrīd, kad abas meitenes gāja projām; viņa atnesa Hanšelim tasi kafijas ar pienu. Vai viņai neesot laba sirds? Bet Hanšelis vēl nepaspēja ne malku nobaudīt, kad Nisleins plaši atvēra stikla durvis un, pazemīgi paklanīdamies, ielaida jaunu klienti.

— Špānas jaunkundz, esmu jūsu vispazemīgākais kalps. Tas man ir liels gods!

— Labdien, Kristīni — Dollija pārsteigta un iepriecināta iesaucās un stiepa Kristīnei pretī roku. — Tevi vispār vairs nekur neredz.

— Es reti kad izeju no mājām, Dollij. Mums ir tik daudz darba, — Kristīne rāmi atteica maigā, mazliet zemā balsī. «Cik viņai samtaina balss!» domāja Hanšelis, kuram jaunā meitene tūlīt likās neparasti valdzinoša. Viņa gribot matus tikai mazliet savest kārtībā, viņa teica, tie esot izauguši drusku par garu.

Kristīnes kustības bija rāmas, viņai nepiemita jauno dāmu steiga un klīrība. Hanšelis nejutās tūdaļ tik drošs kā aizvien un acumirklī saprata, ka viņa parastās pieklājības frāzes te nav vietā. Šī meitene bija citāda nekā pārējās. Tāds kā mirdzums klāja viņas mazliet bālo seju un skaists, mierīgs smaids rotāja lūpas, kamēr viņa runāja. Bet arī tad, kad viņa klusēja, šis noslēpumainais smaids nepagaisa, un šķita, ka tas nerotā viņas glīti veidoto muti vien, bet atblāzmo sejā. Tas bija gaužām savādi. Hanšelis saudzīgi viņai atraisīja pakausī mezglu. Viņai bija skaisti deniņi, augsta, izliekta piere un mierīgas, brūnas, spoži mirdzošas acis.

Cik dažādas bija sievietes! Ar Dolliju tūlīt drīkstēja šo to atļauties, sprieda Hanšelis. Ar Veroniku — jābūt piesardzīgam. Bet šai meitenei, šai Kristīnei, bija pilnīgi neiespējama jebkāda tuvošanās. Viņš tikko uzdrošinājās pieskarties viņas skaistajam, baltajam kaklam. «Cik tas tomēr ir savādi,» viņš prātoja. «Viņām taču uz pieres nav rakstīts.»

Kristīne tik tikko bija uzmetusi viņam acis. Ar mierīgu skatienu viņa spogulī vēroja, kā viņš strādā. Meitenes sarunājās.

— Tu taču šovakar atnāksi, Kristīn? Būs brīnum jauki! — Dollija iesaucās un nebēdnīgi pašūpojās uz pirkstgaliem.

Kristīne papurināja galvu.

— Es laikam nevarēšu iet, — viņa nopietni atteica. — Tēvam tas nepatīk. Mums ir sēras.

— Nē, nu paklausies taču! — Dollija bija sašutusi. Lai tik viņas tēvs kādreiz ko tādu atļautos, tad gan ko pie-ilīdzētu! Sēras — nu protams. Bet tagad gads jau apkārt, kopš ar Frici tas noticis. Dollija uzskatīja, ka Kristīne ir pārāk piekāpīga, pārlieku piekāpīga. Kādas lielas izpriecas tad te jaunajām meitenēm bija — to nu viņa gribot zināt. Nē, pret viņu neviens tā nedrīkstētu izturēties.

— Tēvs bieži vien ir tik dīvains, tu taču to zini.

Dollija iesmējās.

— Tad vienkārši aizbēdz! — viņa iesaucās. — Tas taču nenotiks pirmoreiz. Pēc izrādes būs dejošana, un tā droši vien ieilgs līdz pulksten četriem.

Kristīne nosarka, pierē viņai ievilkās dažas sīkas, stāvas grumbiņas, viņa uzmeta Hanšelim ātru, neuzticīgu skatienu. Tad paraudzījās uz Dolliju, un viņas tumšo acu dzīlēs iesprikstējās mazas dzirkstītes.

— Ak, es to nelabprāt daru! — viņa teica un papurināja galvu. — Man nepatīk tēvu pievilt, un vienmēr par to ļoti kaunos.

Dollija atkal vieglprātīgi smējās.

— Pfū, — viņa nievīgi sacīja, — ko tad lai citu dara, ja tavs tēvs ir tik jocīgs?

Frizūra bija gatava. Hanšelis palīdzēja Kristīnei uzģērbt mēteli.

— Cerams, Kristīn, ka mēs tevi šovakar tomēr redzēsim?

Kristīne ar domīgu sejas izteiksmi vilka rokā cimdus.

Viņa atkal pietvīka, bet šoreiz ne tik stipri kā iepriekš; viegls sārtums ātri pārslīdēja viņas sejai. Viņa paraustīja plecus.

— Varbūt aiziešu drusku vēlāk, Dollij. Es vēl īsti nezinu.

Tikko Kristīne bija aizvērusi durvis, tā Dollija sāka šķendēties par veco Spāņu. Ak, viņš taču esot neciešams tirāns! Nekas vairāk kā viena vienīga augstprātība! Nabaga Kristīne! Neko viņa nedrīkstēja darīt, un svētdienā viņai vajadzēja iet uz baznīcu. Dollija slikti runāja par Spāņu; viņš reiz bija Dolliju asi nopaļājis, un to viņa nevarēja viņam piedot.

— Tā bija viņa, slavenā Kristīne Spāņa! — Dollija teica Hanšelim, kas sēdēja un klusi dzēra kafiju ar pienu. — Daudzi viņu uzskata par skaistāko meiteni Helzē. Visbagātākā viņa ir noteikti. Jums bijusi laime viņu redzēt, viņa tikai reti kur parādās. Kā jums viņa patika?

Hanšelis pamāja.

— Gluži labi, — viņš sacīja. Jā, Kristīne esot viņam patikusi. Viņa piederot pie tām sievietēm, kurām noteikti var uzticēties, nopietna un prātīga, pavisam citāda nekā te pārējās. Viņa piederot pie tām, kuras tver dzīvi pārāk smagi, starp citu, Kristīne neesot viņa tips, viņam — diemžēl, diemžēl! — patīkot mazliet gaisīgas būtnes, kas šodien raud, bet rīt jau smejas.

— Kristīne, protams, ir glīta meitene, — Dollija piekrita. — Bet dīvaini gan, ka visiem vīriešiem viņa patīk, taču meitenes viņu mazāk mīl. Viņa ir pārāk augstprātīga. — Dollija familiāri paklusināja balsi. — Starp citu, viņa ir jūsu Hermaņa meitene.

— Kā? — Hanšelis saausījās.

— Jā! — Ļaudis runājuši, ka starp abiem kaut kas esot. Bet nu jau viss kļuvis citādi. Bornas nodegušas, un tagad, protams, Hermanis vairs neesot nekāda labā partija Kristīnei. Špāns, zināms, varētu Bornas atkal uzcelt, ja vien gribētu. Bet vai viņš gribot?

— Viņam ne prātā nenāk to darīt, — Dollija sacīja. — Špāns ir gatavais skopulis!

— Žēl gan, — Hanšelis teica.

— Kāpēc žēl?

— Nu, es tikai tāpat vien domāju. Kristīne, liekas, Hermanim būtu visai piemērota. Viņš uztver dzīvi tikpat smagi un prāto caurām dienām. — Hanšelis nogrozīja galvu. — Cik savādi tomēr tā Kristīne smaida! Viņa smaida arī tad, kad seja ir pavisam nopietna.

— Tā viņa smaidīja jau toreiz, kad bija maza meitene, — Dollija teica.

— Varbūt viņai ir savi noslēpumi?

— Jā, varbūt. Kāpēc gan ne? Visām meitenēm ir savi noslēpumi. — Bet Dollija neticot, ka Kristīnei tādi būtu, viņa drīzāk ticot, ka iemesls, kāpēc viņa smaidot, esot viņas pašas fantāzijas.

— Viņas fantāzijas?

— Jā! —Jau kā mazai meitenei viņai esot bijušas dīvainas fantāzijas. Reiz te ieradies cirks, un tad Kristīne noteikti gribējusi kļūt par cirka jātnieci. Nedēļām ilgi viņa jūsmojusi par to un gribējusi pat aizmukt.

— Nu, un aizmukusi?

Dollija smējās.

— Ak, kur nu, tā taču tikai runā!

Bet tad ieradās jaunas klientes, un durvis vērās ik brīdi. Hanšelis strādāja sviedriem vaigā. Nebija viegli pelnīt naudu. Tieši pulksten septiņos, ģērbusies mētelī, ieradās Dollija.

Te jābeidz! Sakravājiet savas lietas! — viņa uz-traukta iesaucās. — Pulkstenis ir septiņi, mūs gaida «Pie gulbja».

Sniga.

14

Krodziņš «Pie gulbja» bija viscaur spoži apgaismots. Meitenes un jauni puiši steidzās augšup pa kāpnēm. Mēteļi viņiem bija apsniguši balti, un viņi purināja sniegu nost un smējās. Tie bija Helzē aktieri un aktrises, kam pēc stundas vajadzēja uzstāties. Tikai mudīgi, tikai mudīgi!

Augšā uz pārlieku platajam kāpnēm kā valdnieks, kas : igaida savus pavalstniekus, stāvēja doktors Jozefs Aleksandrs, režisors, labi noaudzis jauns cilvēks ar neparasti melnīgsnēju, stingru seju un tumšiem, sprogainiem matiem. Viņš sveicināja savus aktierus ar laipnu iecietību.

Dollija tā steidzās, ka kurpju papēži klaudzēja. Cik uztraukta viņa bija!

— Doktor Aleksandra kungs, te ieradies frizieris! — viņa sauca.

— Ļoti jauki. Kungi jau nepacietīgi gaida, — Aleksandrs atbildēja gaužām cienīgi, taču vērās Hanšelī ar laipnu skatienu, kas jau tūlīt solīja iecietību. Doktors Aleksandrs Hanšelim patika. Viņam piemita kaut kas neizsakāmi neparasts, neapjaušami, kādā ziņā neparasts, — kaut kāds pārākums. Pēc Hanšeļa domām, viņš izskatījās kā kungs šo provinciāļu vidū.

Doktors Aleksandrs atvēra platā koridora durvis, un viņi iegāja istabā, kur valdīja troksnis un skanēja smiekli. Jauno dāmu un vīriešu vidū stāvēja resnais Benno, kas pie savas kā mēness apaļās sejas bija pielīmējis melnas Ūsiņas. Viņš izskatījās neizsakāmi ērmīgs, Ūsiņas bija pārāk mazas. Tāpēc visi vai plīsa aiz smiekliem.

— Osas gan tev ir pārāk maziņas, Benno!

Hanšelis novilka svārkus un ķērās pie darba. Ļaužu pārpildītajā telpā bija neciešami karsts, smaržoja pēc pomā-des un ziepēm, pēc konfektēm un izlaistīta vīna. yisi bija viegli ieskurbuši, bija sagaidāma jauka izrāde.

— Diez vai Hanšelis pārnesīs degvīnu? — Rudbārdis jautā.

Viņi visi sēž luktura gaismā, pulkstenis ir deviņi. Valda klusums. Vīriem acis krīt ciet aiz noguruma. Augu dienu viņi strādājuši, iekārtodami nojumi. Ilgāk viņi vairs Han-šeli nespēj gaidīt, lai gan tik patīkami būtu iebaudīt vēl glāzīti un tad likties uz auss. Nakts vidū viņi uzmostas, Rekse briesmīgi rej, Rudbārža pīle uztraukti pēkšķina. Eeidzot Hanšelis ir mājās, viņš piedzēries smejas, bet tūdaļ apklust un aizmidzis sāk krākt. Jābūt jau stipri vēlai stundai.

Vai traks — viņi Hanšeli pamatīgi apdzirdījuši. Vēl nākamajā rītā viņš staigā kā apdullis. Lidinās kā uz mākoņa, kas kopā ar viņu slīd prom; viņš pats jūtas kā mākonis, kas grib laisties projām.

— Nu, pastāsti taču, kas notika vakarvakarā, — Kalēj-kārlis saka.

Hanšelis pūlas saņemties. Galva viņam kā ar cementu pielieta. Protams, viņš grib visu pastāstīt. Šī pilsētiņa, šī Helzē, te no augšas raugoties, liekoties gluži klusa un godīga, sevī iegrimusi. Nē, nē, viņam lai nu vairs nestāstot, viņam viss esot skaidrs. Šīs tīrās ieliņas, nospodrinātie durvju rokturi — viņam viss esot skaidrs. Ļaudis visur vienādi, it visur — ak, tieši tādi paši.

To viņi zināja, ka ļaudis visur vienādi. Antons viņu pārtrauca:

— Nu, izbeidz taču reiz! Mēs gribam zināt, kas tur notika!

— Kas notika? — Hanšelis atguvās. Sācies tātad, lūk, kā, — vispirms tas nozīmējis: sarauj, Hanšel, sarauj! Viņam vajadzējis tos grimēt un pielīmēt tiem bārdas. Viņi visi bijuši piedzērušies, iekams tā pa īstam sācies. It īpaši resnais Benno, kas, protams, spēlējis galveno lomu. Starpbrīdī viņš drīkstējis dzert vairs tikai sodas ūdeni. Un tur bijusi kāda sarkanmate, vārdā Veronika, viņa tēlojusi prātā jukušu skolotāju, — nē, tā tik bijusi meitene, ak dieviņ!

— Vai stāstīsi? — uzsauc Antons ar piesarkušu seju. — Vai no tavas muldēšanas, Hanšel, kāds var gudrs tikt? Pasaki taču mums beidzot, ko viņi spēlēja. Kādai jēgai tur tomēr jābūt!

— Jēgai? — Nē, nē, nekādas jēgas tur neesot bijis. Vismaz viņš neesot varējis neko apjēgt.

Antons apskaities piecēlās. Viņš uzmeta Hanšelim tik tu- vcijošu skatienu, kas arī prātīgu cilvēku varētu satriekt.

Tas nu nekur vairs neder! — viņš teica. — Ko lai « ilvēks par to saka? Tu arī tagad vēl esi pilns kā mārks.

Viņi atkal devās pie darba.

Pilns kā mārks! Hanšelis atkal aizlidinājās uz sava mā-I oņa un klusībā smējās. Dollija! Pilns kā mārks? Viņš labprāt būtu mazliet pielabinājies Veronikai, kas viņam uzsmaidīja, bet Dollija to nepieļāva, viņa neizlaida viņu no acīm. Paraugieties vien, kā tā padauza jums uzsmaida. Ak, šīs meitenes, kā tik kādu glāzīti iedzērušas, tā tūliņ beigas un pagalam. Kā viņas tinās ap šo doktoru Alek-indru un kā viņu dievināja! Doktors Aleksandra kungs! Arī Dollija koķetēja ar to, tāpat arī Veronika; viņas acis kļuva spožas, spožas, kad viņa to uzlūkoja. Vai viņai kaut kas bija ar to? Viss ir iespējams. Hanšelis zināja, ko nozīmē jauno dāmu glaimīgais, mirdzošais skatiens. Aleksandrs, bez šaubām, nebija parasts cilvēks, tādu viņas te nebija redzējušas. Turklāt mati viņam bija kā nēģerim, sprogaini un mazliet stīvi, it kā pieputējuši, bet viņa seja — tur nu nebija ne ko pielikt, ne atņemt.

Pēc izrādes tika dejots. Dollija veda Hanšeli dejot. Viņa gandrīz skriešus rāva viņu cauri pūlim.

«Jūs taču laikam dejojat?»

Viņš, Hanšelis, lai nedejotu?

«Turiet mani ciešāk,» Dollija teica, «vai tad jums nemaz nav spēka? Es aizlidošu prom.»

Viņš jūt sev piekļaujamies Dollijas tvirtās krūtis un mazo, apaļo vēderiņu, Dollija ir sarkana kā vēzis, tik traki viņa svīst.

Tad viņš pastaigājās šurp un turp pa vēso koridoru mazliet ieskurbis un laimīgs. Zālē bija karsti; Dollija arī pārāk mācās virsū viņam ar savām krūtīm un mazo, apaļo vēderiņu. Kāda pilsēta — šī Helzē! Jauka pilsētiņa, vai ne, Hanšel?

Pēkšņi viņš pamanīja bruneti, kuru bija redzējis šodien pēcpusdienā un kura viņam tā patika; Dollija bija sacījusi: tā ir jūsējā Hermaņa. Viņu sauca Kristīne. Ak, jā, viņa bija teikusi, ka varbūt atnākšot drusku vēlāk, un tur nu viņa bija. Kristīne bija gaužām uzposusies, viņa izskatījās gandrīz kā dāma, un, tāpat kā pēcpusdienā, viņas sejā blāzmoja dīvainais smaids. Viņa ar Aleksandru lēni staigāja šurp un turp pa plato koridoru. Abi klusi sarunājās, un Kristīne bija pieķērusies viņam zem rokas. Bet, kad Hanšelis piegāja tuvāk, viņa atņēma savu roku no Aleksandra rokas un raudzījās grīdā, un apklusa.

«Jūs taču vēl neiesiet prom?» Aleksandrs vaicāja.

«Vēl kādu brīdi varu palikt,» Kristīne atteica un uzmeta Hanšelim aši acis. Tad viņi abi gāja tālāk un atkal atsāka pavisam klusu sarunāties.

Ai, viņa Hanšeli nepazina — kālab tāda piesardzība? Hanšelis nebija pļāpīgs, viņš bija īsts kavalieris, saprata cilvēkus un zināja, kā notiek pasaulē.

Tas viss viņam jaucās pa galvu, kad viņš lidinājās uz sava mākoņa. Ausīs viņam pat vēl skanēja mūzika. Beidzot viņi veda resno Benno ķerrā cauri zālei, viņš vicināja rokā glāzi, un atskanēja skaļas gaviles. Dollija koridorā cieši viņam pieglaudās, uz katra soļa viņš juta viņas gurnu kustības. Viņa nav zemē metama, šī Dollija. Bet viņa ir greizsirdīga, un greizsirdīgas sievietes Hanšelim netīk. Viņam patīk mīlēt, bet būt brīvam.

— Mīlēt un būt brīvam! — viņš teica. Bet tai pašā mirklī mākonis viņu aiznesa augstu debesīs.

15

Špāna dzīve bija pienākumu pildīšana un darbs, lai paturētu un pavairotu savu īpašumu. Viņš nekad nebija īsti jauns bijis, un, kopš viņš sešpadsmit gadu vecumā kā māceklis bija iegājis tēva firmā, viņa dzīve bija norisinājusies visus šos gadus vienā un tai pašā kārtībā — pienākums un darbs, darbs un pienākums.

No rīta viņš cēlās laikus un tieši pulksten astoņos sēdēja pie brokastu galda, lai pēc tam augu dienu pievērstos saviem darījumiem. Mijkrēslī cauri plānajiem logu aizkariem katru vakaru pāri tirgus laukumam spīdēja viņa zaļās rakstāmgalda lampas gaisma; viņš sēdēja, pārbaudīdams preču sarakstus un dokumentus.

Regulārā zaļās lampas iedegšanās, kura bija gluži kā bākas uguns, kas atplaiksnī ik vakaru, it īpaši palielināja cieņu pret Špāna centību un pienākumu pildīšanu.

Pēc vakariņām viņš palasīja kādu grāmatu — lielāko tiesu tā bija pamācoša satura, bieži vien arī bībele — un tieši pulksten desmitos devās pie miera, un, līdzko noskaitīja vakara lūgsnu, tā acumirklī iegrima dziļā miegā.

Tikai sestdienas vakaros viņš devās «Pie gulbja», kur ap ierasto galdu sastapās ar dažiem veciem draugiem.

Nekad viņš nedzēra vairāk kā divas glāzes alus, iedeva piecus feniņus dzeramnaudas un tieši pulksten vienpadsmi-tos atgriezās mājās. Tā bija vienīgā izklaidēšanās, ko viņš

atļāvās.

Kad teātra biedrība sarīkoja savu «Saviesīgo vakaru ar Izrādi un dejošanu», viņš neaizgāja «Pie gulbja». Viņš pavisam klusu aizvadīja vakaru un nolikās gulēt mazliet agrāk, it kā satraucies par līksmajām balsīm, kas skanēja tilgus laukumā.

Spāņu nama dzīvojamā istabā stāvēja vecs, augsts sienas pulkstenis, kas tikšķēja dobji un svinīgi. Kad tas pusnakts stundā sita, visā namā no augšas līdz apakšai bija dzirdama dobjā skaņa, un vēl ilgi sanēja sienas. To varēja iinklausīt visattālākajās istabās un pat kaimiņos. Vairāk nekā simt gadu Spāņu namā savā spīdīgajā mahagonija fikapī stāvēja šis pulkstenis ar vecmodīgo^ gravēto ciparnīcu — kopš tiem laikiem, kad te bija atnācis dzīvot Kaspars Georgs Spāns ar savu jaunlaulāto sievu Barbaru, dzimušu Verkentinu. Trim paaudzēm tas, svinīgi atgādinot, bija vēstījis laiku — gan kāzu svinībās, gan bērnu kristībās un arī tad, kad kāds no Spāņiem vai Spānām gulēja nāves gultā.

Tik dīvaini bija tas, ka pulkstenis sita ar dažādu skaļumu, varbūt to ietekmēja vēja virziens vai mainīgais gaisa mitrums, taču katrā ziņā tas bija neparasti, un, kad pulkstenis šajā naktī sita, tas skanēja skaļi un dārdoši kā metāls, tā ka Spāns pamodās. Citkārt viņš nekad nedzirdēja pulksteni sitam. Viņš gulēja savā augstajā atsperu gultā un, tāpat kā pirms iemigšanas, bez jebkāda noteikta iegansta jutās satraukts. Spāns pagriezās uz otriem sāniem, taču tūlīt atkal pamodās. Ausīs spiedās tālas skaņas. Tā bija deju mūzika «Pie gulbja».

Spāns piecēlās sēdus. Kopš viņš bija zaudējis Frici, jebkāda mūzika un līksmība izraisīja viņā nepatiku un skumjas. Jaunībai, protams, jādod savas tiesības — bet vai tas bija piedienīgi šajos nopietnajos laikos svinēt nebēdnīgus svētkus? Laukā skanēja līksmas balsis, kuras cita citai ko uzsauca, bezrūpīgas balsis, un kādi rati ar jautriem, smejošiem ļaudīm aizrībināja pāri laukumam. Tad atkal iestājās klusums — tāds klusums, ka viņš ilgi sadzirdēja kāda cilvēka dobjos soļus.

Klau! Mājā kaut kas nošvīkstēja. Nošvīkstēja vēlreiz, kāds gāja šļūcošiem soļiem. Spāns klausījās. Klusums. Bet tad atkal bija dzirdama švīkstoņa, kāds piesardzīgi lavījās garām durvīm, uzmanīgi noslīdēja lejup pa kāpnēm. Tā bija baisa švīkstoņa un šļūkšana, kas viņu izbiedēja līdz sirds dziļumiem. It kā aiz tapetēm birtu smiltis, it kā klusi atšķeltos kādas sienas salaidums, it kā pie mājas pamata kāds noslēpumaini skrabinātos. Viņš cik spēdams sasprindzināja dzirdi. Saklausīja — ai, cik skaidri! — kā piesardzīgi tika atvērtas un aizvērtas nama durvis. Iztrūcies Špāns sēdēja spilvenos, stindzinošu baiļu pārņemts, kuru cēloni vēl neattapa.

Kāds, bez šaubām, nupat bija aizlavījies prom pa koridoru un lejā pa kāpnēm un atstājis māju. Kas tik vēlu atstāja māju? Kas iedrošinājās tik vēlu atstāt māju? Vai Meta, mazā kalpone? Ai, nē, viņa nekad neuzdrīkstētos bez viņa atļaujas iziet. Nē, nē, viņa ne, tā nebija Meta. Spāns papurināja tumsā galvu. Tā bija Kristīne, viņa meita.

Tur nu viņš nekustīgi sēdēja nakts melnumā un klusumā, galvu noliecis, it kā vēl vienmēr ieklausīdamies netīkamajā švīkstoņā, kas skanēja cauri visai mājai. Rokas, uz kurām viņš balstījās, šķita kā pamirušas. Viņš bija vilšanās un sāpju pārņemts. Viņa meita Kristīne! Viņa neņēma vērā tēva domas. Vēl vakar viņš bija ar viņu runājis par to, cik nepiedienīgi, pat necienīgi šādu smagu pārbaudījumu laikos svinēt jautrus svētkus. Viņš uzskatot, ka esot gluži apkaunojoši piedalīties šādos svētkos. Vai ar to nepietika? Kristīne nolaida plakstus — bija pieticis.

Nu Špāns atkal varēja atgūt elpu. Viņš elpoja, klusi elsodams un mazliet aizgūtnēm. Pasaulīga un dēkaina — tāda viņa bija, gluži tāda pati kā māte, kas par visu vairāk mīlēja mūziku, dejas, puķes un izbraukumus zaļumos, tāpat kā viņas tēvs par visu vairāk bija mīlējis vīnu.

Nu viņam arī iekrita prātā tas, kas viņu visu vakaru bija satraucis: Kristīne pēcpusdienā bija aizgājusi pie friziera un izskatījās pavisam svešāda. Smalki viņa visu bija izdomājusi. Viltīgi, viltīgi! Tieši tāpat kā viņas māte, kura neapjauta, ka pēc putekļu krāsas uz viņas kurpēm iespējams secināt, kur viņa bijusi. Nekādu šaubu nebija, ka viņa meita Kristīne jau kopš vairākiem mēnešiem ir neparasti pārvērtusies. No tā laika, kad viņš bija atļāvis viņai apmeklēt deju kursus, — nelaimīga piekāpšanās, to viņam nekad nebūtu vajadzējis darīt! Ar to tas sākās, — viņš nožēloja, kopš tā laika viņam Kristīne bija kļuvusi aizvien svešāka un svešāka.

Špāns sēdēja tumsā ar sausām, atvērtām acīm. Viņa bija irvien bijusi smaga rakstura bērns, ietiepīga un sapnaina. Jau maza meitene viņa dzīvoja, noslēgusies tik dīvainā fantāzijas pasaulē, ka varēja vai nobīties. Tikai lēni un pamazām viņa atkal atrada ceļu uz īstenību; jaat-/1 1,1s, ka tas notika, pateicoties prātīgās un laipnās Babe-i- labdabīgajai ietekmei. Tad sekoja apdomīgi, gandrīz

h. lišķi gadi, kad Kristīne iekļāvās ikdienas dzīve gluži

i. ip.it kā citas jaunas meitenes. Lai gan viņa bija tik ļ.itina, tomēr diezgan patstāvīgi vadīja saimniecību, un

p.ins priecājās par viņas jaunībai piemītošo dedzību un apzinīgumu. Bet pēdējā gadā viņā atkal bija parādījušās pašas dīvainības, slikti ieradumi, kas viņam nepatika. Viņa smēķēja. Viņš lūdza, lai viņa nesmēķē. Viņam nepavisam nebija aizspriedumu, tik sīkumains viņš nebija, bet tas notika aiz rūpēm par viņas veselību; viņas māte bija nomirusi ar diloni. Kristīne lasīja vai līdz pusnaktij. Viņš nodzēsa gaismu pulksten desmitos, bet ievēroja, ka viņas istabā uguns tomēr deg. Viņa bija paņēmusi no veikala sveču paku. Kristīne kļuva tik stūrgalvīga, ka viņš saskaitās. Toreiz notika netīkama izskaidrošanās starp viņu un meitu. «Tu tātad zodz sveces, Kristīn?» viņš bija vaicājis. — «Jā, es zogu sveces, tēv,» viņa bija atbildējusi un kļuvusi bāla. Viņš nožēloja savu skarbumu. Bet ko gan galu galā meitene saprata? Dievs bija viņam meitu uzticējis, viņš bija radītājam par viņu atbildīgs. Kur vien raugies, visur ira ģimenes, sabiedrības morāle atradās sabrukuma stāvoklī, šķita, ka draud haoss. Laikam gan bija pareizāk, lai viņa pāris gadu izbauda stingru dzīves skolu nekā pazūd tāpat kā pārējie šajā haosā. Vēlāk viņa būs par to viņam pateicīga. Ak, protams! Viņš bija tēvs un apzinājās atbildību, kas gūlās uz viņa pleciem.

Bet kopš vairākiem mēnešiem viņš Kristīni vairs nepavisam neizprata. Tikai juta, ka meita aizvien vairāk un vairāk izslīd no viņa rokām. Kristīnes vaibsti kļuva ik dienas svešādāki un smaids, kas rotāja lūpas, aizvien dīvaināks.

Viņš sēdēja nomodā ar vaļā acīm, līdz pēc vairākām stundām nama durvis atkal klusi tika atvērtas un švīkstoši soļi atkal aizzagās garām viņa istabai. Aizvien vairāk viņu pārņēma īgnums: vai viņam nevajadzētu meitu pasaukt šurp? Tonakt viņš neaizmiga.

Bet, kad mahagonija pulkstenis no rīta sita astoņi, Spāns, kā ik dienas, jau sēdēja pie brokastu galda. Stipri lija. Dažas minūtes pēc astoņiem ienāca Kristīne. Viņās «labrīt» skanēja gluži nepiespiesti, pārāk nepiespiesti, tik veikli viņa jau bija iemācījusies melot. Viņa izskatījās bāla un nogurusi, bet apmierināta un jautra un smaidīja.

— Šodien slikts laiks.

Špāns paraudzījās uz loga pusi.

— Jā, slikts gan, — viņš teica.

Kristīne nolieca galvu un nosarka. Tēvs nebija labā omā. Viņš bija dusmīgs. Vai viņš būtu ko manījis? Kā gan viņš būtu ko manījis? Viņa taču gāja tik nedzirdami.

Klusums. Gar rūtīm plūda lietus lāses.

«Cik līdzīga viņa kļūst mātei!» Špāns domāja. Viņam ienāca prātā tas laiks, kad te bija ieradies vijolnieks, sievastēva skolnieks. Tā pati galvas pieliekšana, tā pati pakauša apaļā forma. Ar tādu pašu kustību viņa uzzieda maizes šķēlītei sviestu. Un tas pats smaids, kas pastāvīgi rotāja viņas seju.

— «Pie gulbja» tie šonakt ļoti trokšņoja, — pēkšņi klusumā atskanēja Spāņa balss. — Vai tu varēji gulēt? — Viņā neatvairāmi modās kārdinājums meitu pārbaudīt. Varbūt viņā vēl bija tik liels riebums pret meliem, ka viņa izmantos šo izdevību tēvam uzticēties. Viņa taču beigu beigās nebija izdarījusi nekādu noziegumu, un viņš bija ar mieru viņai tūliņ piedot. Špāns vērīgi klausījās. Klusums. Kristīne ēda savu maizes šķēlīti un raudzījās uz logu, pret kura rūtīm sitās lietus lāses.

Kristīne tūlīt bija sapratusi. Viņa visai labi pazina tēva balsi, kaut kas aizdomīgs ieskanējās tajā. Viņa pavērās viņa sejā, tā bija sīka un drūma, ap mazo muti ievilkušās spītīgas grumbas. Laime, ka Kristīne tieši šobrīd ēda, viņai bija laiks apdomāties. Uz mirkli viņai ienāca prātā doma pasmieties un atzīties tēvam, ka aiz ziņkārības «mazliet pārgājusi pāri». Bet viņa seja bija tik bēdu sagrauzta — kāpēc viņu sāpināt?

Viņa pasmaidīja un palūkojās tēvā.

— Mani tas netraucēja, — viņa atbildēja gluži nevainīgā balsī.

Špāns izvairījās meitas skatiena. Viņš bungoja ar pirkstgaliem pa galdu un nolieca galvu. Netraucēja? Viņa nebija izturējusi pārbaudi. Viņa meloja, viņa izlikās, viņas atbilde bija nekaunīga. Spāņu pārņēma skumjas un sāpes. Kādēļ viņa neuzticējās viņam? Pēkšņi viņš izskatījās pavisam sabrucis. Kristīne juta — tēvs sapratis, ka viņa melo. Nu viņa nožēloja, ka nav teikusi patiesību. Par vēlu. Viņi nekad vairs nesapratīsies — tas bija savādi.

Iepinusies melos. Spāns, sevī iegrimis, vēl aizvien bungoja ar pirkstiem pa galdu, un, kad Kristīne piecēlās, viņš neatbildēja meitas sveicienam.

Viņš bija māti pārsteidzis, kad viņa mežā mūziķim ļāva skūpstīt rokas un smējās. Špāns to atcerējās un vēl ilgi palika pie galda sēžot.

Visu dienu Špāns klusēja un stingi lūkojās prom. Tēvs un meita nepārmija gandrīz ne vārda. Vārdi kādā mājā var būt nāvējoši, bet klusēšana var nonāvēt vēl nežēlīgāk. Neizteikti vārdi, uz lūpām sasaluši vārdi kopš seniem laikiem bija bijuši Špāna mājas nelaime. Spāni nespēja parunāt, viņu lūpas bija mēmas.

Špāns vēroja Kristīni. Viņa, šķiet, bija labā omā, smaidīja, sevī iegrimusi, dīvaini izklaidīgu smaidu, viņas acīs, šķiet, dzirkstīja apslēpts prieks, un tās bija vēl mirdzošākas nekā parasti. Meitene pamazām pārvērtās par sievieti. Drīz Kristīne pilnīgi izslīdēs viņam no rokām, ja vien viņš to neatgūs. Galu galā viņš bija tēvs un viņa — meita, un viņai jābūt paklausīgai.

Kādu vakaru pie galda Špānu neizturami kaitināja viņas smaids — šis sapņainais, neizdibināmais smaids, kas rotāja viņas vaibstus. Viņš nobāla. Šodien viņš ar meitu runās, tūlīt, šai pašā mirklī, ilgāk viņš vairs to nevar paciest. Špāns klusi nosēcās un mazliet aizsmakušā balsī, kuras neparasti svešādais tonis Kristīni tūlīt izbiedēja, teica:

— Man stāstīja, ka tu esi bijusi tovakar «Pie gulbja» uz teātra izrādi? Kāpēc tu, Kristīn, melo savam tēvam?

Kristīne nodūra acis. Viņa bija bāla kā nāve. Un klusā, baismīgi draudpilnā balsī tēvs atkārtoja:

— Kāpēc tu melo savam tēvam?

Špāns lēni piecēlās, un Kristīne, kas sēdēja viņam pretī, arī uzslējās kājās.

— Kāpēc tu man neuzticies? — viņš draudīgi turpināja.

Kristīne pacēla acis. Tad viņa ieskatījās sejā, kas viņu

pārbiedēja: tā bija bāla kā krīts, ar šaurām, zilām lūpām. Nekad viņa nebija redzējusi tēva seju tā izvaibstītu. Viņa pakāpās atpakaļ, — vai viņš gribēja viņu pārmācīt?

Kristīne sarauca pieri un saņēmās.

— Pajautā to pats sev, tēv, — viņa trīsošā balsī atteica, — kāpēc es tev neuzticos!

Bālā seja ar mazajām, niknajām acīm tuvojās viņai.

— Turpmāk es vairs necietīšu ne vismazāko patvaļu! — Špāns stingri teica. — Ne vismazāko! Vai saproti? Es pieprasu savai meitai bērna paklausību un turpmāk būšu nesaudzīgs!

Kristīne vairākas dienas palika savā istabā. Viņa nespēja aizmirst krīta bālo seju un dusmīgās acis. Viņa jutās slima aiz kauna un pazemojuma. Tā bija vēl lielāka pazemošana nekā pārmācība. Beidzot viņa patiesi saslima. Viņai bija viegls drudzis, un ieradās ārsts un pateica, ka viņai ir gripa. Kādu dienu klusi atvērās durvis, ienāca tēvs, viņa paguva vēl laikā pavērst seju pret sienu.

— Kā tev klājas, Kristīn? — Spāns jautāja rūpju māktā balsī.

— Paldies, daudz labāk, — viņa nepakustēdamās vēsi atbildēja.

16

Dienām ilgi smagi sniega mākoņi lēni slīdēja pāri augstienei. Kādu pēcpusdienu pavisam rāmi sāka lidināties lejup sniega pārslas, dažas tik lielas kā dālderi, un piepeši pilsēta ielejā nemaz vairs nebija redzama. Vakarā viņi bija galīgi ieputināti, sniegs bija dziļš un mīksts, vairāk nekā pēdu biezs.

Viņi mitinājās nojumē un bija iekārtojušies, cik labi vien iespējams. Mazajā telpā ar klona grīdu bija vienkāršs galds, ap kuru viņi vakarā luktura gaismā sēdēja uz kastēm un ķeblīšiem, smēķēja un spēlēja kārtis. Sarūsējusī dzelzs krāsns izplatīja siltumu, lielisku, brīnišķīgu siltumu. Viņi bija mājās un jutās drošībā.

Jā, nu bija pienākusi ziema, ar četriem mēnešiem vajadzēja rēķināties, bet darba te augšā bija atliku likām. Vēl bija dziļa nakts, kad viņi piecēlās un laukā aukstumā pie akas mazgājās. Dzīve bija grūta — bet kas gan par to? No Babetes virtuves mirgoja nespodra gaisma, viņa jau vārīja brokastīm zupu. Bieži vien bija tik tumšs, ka viņi cits citu neredzēja un dzirdēja vienīgi savas balsis. Skaļās, spēcīgās vīriešu balsis tumsā skanēja dīvaini spokainas.

Antons laboja lauksaimniecības darba rīkus un piederumus. Tas vien jau nozīmēja daudzu nedēļu darbu. Nojume jau kopš gadiem tika izmantota kā visādu grabažu glabātava. Te bija veci arkli un ecēšas, salauzti riteņi, lāpstas, cirvji, vairs nelietojamas ķerras. Hermanis priecājās par katru jaunu atradumu. Viss viņam varēja labi noderēt.

Rudbārdis, kā aizvien mazrunīgs, diendienā veda ar ķerru gruvešus lejā uz lielceļu. Rudbārdim bija mugurā zaļais, adītais vamzis un galvā vecā, stīvā platmale; viņam atkal bija uzbrukušas viņa dīvainās dienas. Tad viņš nebilda ne vārda, strādāja nosvīdis un neatvēlēja sev neviena atpūtas brīža. Savā nodabā viņš kaut ko murmināja un reizēm pusbalsī runāja pats ar sevi. Hanšelis apgalvoja, ka viņš lūdzot dievu. Kad karalaukā bija notikusi spēcīga apšaude, arī Hermanis bija dzirdējis, ka Rudais nemitīgi murmina bārdā: «Dievs, piedod manus grēkus!» Karalauka taču daudzi lūdza dievu, bet Rudbārdis laikam to nebija darījis aiz bailēm, jo arī tagad izturējās tikpat savādi. Dažas dienas viņš bija it kā galīgi sabrucis un, nolīdis kaktā, no visiem vairījās. Kaut kas, likās, nebija labi ar šo Rudbārdi, viņš arī nekad nerunāja par savu pagātni. Nu, katram taču ir savi noslēpumi. — Varbūt viņam_ kādas lielas bēdas? — Babete prātoja. — Es viņam pajautāšu.

— Labāk gan nejautā, tas pāries, mēs to zinām.

Šādās reizēs viņi izturējās tā, it kā tāds Rudbārdis nemaz nebūtu pasaulē. Viņš bija uzticams biedrs, labs cilvēks, to viņi zināja, par visu pārējo viņi neraizējās.

Ar Kalējkārli bija bēdu dienas. Akmeņi bija notīrīti, šad tad vēl atradās kaut kas, ko vest ar ķerru, tas arī bija viss. Viņš mazgāja Babetes bļodas un piena traukus, berza viņas spaiņus, katru dienu izslaucīja virtuvi un sestdienā izkaisīja grīdu ar baltām smiltīm. Bet tas, protams, nebija pietiekams darbs veselam, stipram vīrietim. Pāris dienu viņš skaldīja malku, bet tad smagi savainoja roku. Acu gaisma bija pārāk vāja šādam darbam. Un Kārlis sēdēja stīvi un nekustīgi, kā īsts nelaimes putns; lielās rokas, kas reiz bija kalušas kvēlojošu dzelzi, gulēja dīki uz ceļiem. To vairs nebija iespējams noskatities:

Babete viņam ieteica pīt grozus. Viņa to bija iemācījusies no sava tēva. Darbs viņu uzvedinātu uz citām domam. Nē! Kārlis to nevēlējās, viņš pacēla savas dūres — viņš gribot, piemēram, kalt smagu ratu asi, nest labības maisus uz noliktavu, to viņš gribot, nevis pīt grozus, nē, tas taču esot sieviešu un bērnu darbs. Tik vienkārši tas gan neesot, Babete. iebilda, ja arī tieši spēka vīru šādam darbam nevajagot. Viņa parādīja Kārlim, kā grozs jāpin, un pēc dažām nedēļām viņš šo māku bija apguvis. Nu viņš cītīgi un klusi strādāja Babetes virtuvē. Rudbārdis durvju priekšā bija savedis viņam veselu kārklu klūgu vezumu; Kārlis šķiroja klūgas un vicināja cirvi, tās apcērtot; likās, viņam ar redzi tagad bija daudz labāk. Briesmīgās rūpju grumbas Kārļa vājajā sejā bija pazudušas; šad tad viņš atkal pasmējās, kad citi jokojās. Kopš mēnešiem viņi nebija dzirdējuši viņu smejoties.

Pēc svētku dienām Hermanis lika, lai Hanšelis viņam noskuj bārdu, aizņēmās no Antona garo mēteli un brauca pie savas tantes Klāras, kurai Neištates tuvumā piederēja apmēram trīssimt morgenu liela muiža. Tante Klāra, viņa mātesmāsa, bija sīka, trausla sieviete, vienmēr rūpīgi uzposusies, it kā gaidītu viesus. Viņa jau gadiem gluži viena pārvaldīja savu muižu un bija neparasti rosīga. Slinki kalpi ilgi nenoturējās pie viņas.

Tante Klāra bija naudīga, to Hermanis zināja, taču viņš sargājās kaut ar vārdu pieminēt naudu, tas jau sendienis bija bezcerīgi. Tante Klāra bija neizsakāmi skopa un akurāta. Bet varbūt viņai stallī bija zirgi, ko viņa varēja lēti pārdot? Tur, piemēram, bija divi veci meļņi, kurus Hermanis labprāt būtu nopircis.

Viņi ilgi runāja gan par šo, gan to, un pēdīgi Hermanis apvaicājās, cik zirgu muižā pašlaik esot. Pieci gabali un — patiešām — vēl vienmēr abi vecie meļņi, lai gan tie gandrīz vairs nenopelnot auzas.

— Tante, pārdod man viņus, — Hermanis teica, — man viņi vēl labi noderēs.

— Vai tev nauda ir?

— Pašlaik nav, bet nākamajā gadā pēc ražas novākšanas es tev samaksātu.

Tante uzjautrināta smējās un kratīja sirmo galvu. Tādā darījumā viņa nevarot ielaisties. Starp citu, zirgi viņai vajadzīgi arī zemes apstrādāšanai pavasarī. Meļņi gan esot jau mazliet pagausi, taču aizvien vēl visai spēcīgi, un slapjā zemē viņiem vedoties vēl labāk nekā pārējiem.

— Bet varbūt, Herman, es tev pārdošu viņus nākamajā rudenī.

Tātad no šā nodoma nekas neiznāca. Viņam joprojām nedos miera rūpes, kā pavasarī apstrādāt savus tīrumus. Bieži vien viņi par to sprieda vakaros nojumē. Antons tādās reizēs mēdza skaļi lielīties: — Ja mēs nedabūsim aizņemties zirgus, vilksim arklu paši, Kārlis un es, un Rudbārdis, tad tik tu redzēsi! Kaimiņiem aiz kauna būs vai zemē jālien! Mēs taču galu galā esam uz saviem pleciem visu iznesuši un viņu sētas aizstāvējuši.

Bet pēdīgi Hermaņa ceļojumam tomēr bija kāds panākums. Tante bija ar mieru aizdot viņam sēklu pavasara sējai. Viņam vajadzēja pēc ražas novākšanas atdot viņai lādu pašu daudzumu labības. Naudu viņa nevēlējās, nē, nauda varēja līdz rudenim zaudēt vērtību. Uz atvadībām viņa sagatavoja paciņu — kūkas un maizi, un mazliet

sviesta un speķa.

— Man arī nav daudz, — viņa teica. — Mēs arī te badināmies, bet radiem jāizlīdz, cik vien jaudā. — Tad labu brīdi viņa ar labpatiku vēroja Hermani un uzmeta viņam zibsnīgu mirkli ar savām spožajām acīm.

— Es tev, Herman, došu padomu, — viņa teica, — sameklē taču meiteni ar naudu! Un kāpēc gan ne?

Hermanis tumši pietvīka, un viņa acis pauda sašutumu. Tante uzjautrināta smējās, redzot, cik viņš sašutis un apmulsis.

— Kāpēc gan ne? Tāds puisis kā tu! Viņas kritīs uz tevi kā mušas uz medu. Ak, kāds muļķis, tu nepazīsti sievietes! Vecajam Špānam taču aizvien vēl naudas diezgan.

Hermanis savā garajā mētelī izslējās visā augumā, un viņa skatiens kļuva spītīgs.

— Vecais Špāns? Ko tas nozīmē? — viņš jautāja. Nauda? Viņš nicināja naudu. Viņam nevajadzēja naudas.

— Savai tantei tev nav ko izlikties. Tā man tika stāstīts, ļaudis nudien tā melš. Patiesi viņa būtu tev laba partija, un tu tiktu vaļā no visām rūpēm.

Hermanis klusēja, acis nolaidis.

— Paldies, tante, par cienastu.

— Ai, nav ko pateikties!

Viņa braucienam nebija pārāk lieli panākumi, tomēr Hermanis pārradās mājās visai labā omā. Pa ceļam viņš nopirka ceturtdaļmārciņu kafijas, un viņi pavadīja Babe-tes virtuvē brīnum jauku vakaru. Tante Klāra patiešām cepa labas kūkas!

— Tie ir ziemassvētku cepumi, tieši tādi paši kā pirms kara, — Babete sacīja.

Pamazām ceļā posās arī Antons. Viņš ar suku iztīrīja un kārtīgi izgludināja savu garo mēteli un gāja lejā uz pilsētu. Namdarim Grecam tagad, ziemā, nebija darba Antonam, bet pavasarī un vasarā — tad gan būšot daudz, ko darīt. Tiklīdz nokusīšot sniegs, lai viņš nākot šurp.

— Es protu savu amatu! — Antons iesaucās. To varot manīt.

Nu Antons devās pie zemniekiem, gāja no vienas sētas uz otru. Viņš nebija uz mutes kritis, tas pat viņa ienaidniekiem bija jāatzīst. Darbs, remonti? Viņš klaigāja un skaļi runāja, un pārgalvīgi atstūma cepuri pakausī. Naudu viņš negribēja, viņš ņēma visu citu, ko viņam piedāvāja, — sviestu, sieru, olas, speķi. Zemnieki nolūkojās viņā ciešu skatienu: tātad tas bija viens no tiem, kuri bija piedalījušies karā. Jā, to varēja manīt, viņš bija tādu ļaužu!

Vienviet vētra bija sapostījusi satrunējušas šķūņa durvis, citviet mašīnai nolūzusi dīstele, vēl citur pagrabam dēļi sapuvuši — darbu bija daudz, un Antons tik viegli neļāva sevi noraidīt. Viņš atgriezās mājup ar piebāztu mugursomu. Reiz viņš pārnesa pat vistu.

— Še, Babet, — viņš sacīja, — redzi nu, ka vecais dievs nav mūs atstājis! Vai pārcietīsim ziemu vai ne? — viņš ar triumfu sejā, gandrīz vai draudīgā balsī sauca. — Redzi nu!

Antons strādāja, ne tikai lai sagādātu pārtiku. Viņam bija atjautīga galva. Pie kokzāģētavas meistara Forngrē-bera, kuram viņš uztaisīja jaunas kāpnes, viņš par samaksu dabūja kaudzi bezzarainu dēļu, kas bija piemēroti logiem un durvīm. Kādam lielsaimniekam, vārdā Dirram, viņš saveda kārtībā izpuvušo verandu. Par to Dirram vajadzēja pavasarī uz trīs dienām dot zirgu lauku apstrādāšanai.

Lauku sētās mētājās tik daudz vecu grabažu — vecas ratu asis, salauzti riteņi, saplīsušas mucas, vairs nelietojamas ķerras. Antons visu sīki aplūkoja, viss viņam derēja.

— To taču jums laikam vairs nevajag?

To, ko nevarēja iebāzt mugursomā, viņš pārnesa mājās uz pleciem.

Pēc Jaungada Antons vairs nestrādāja. Viņš devās pie sava svaiņa, kurš dzīvoja vienas dienas braucienā no šejienes. Kad viņš atgriezās, viņa mugursoma vai plīsa — tik pilna tā bija, un pār abiem pleciem viņš nesa maisus, kuros kaut kas kustējās.

— Kas tev maisos, Anton? — Babete uztraukusies spiedzīgā balsī jautāja.

Viņi vai dega aiz ziņkāres. Vienā maisā bija trīs vistas.

— Šī te, baltā, — Antons sacīja, — ir tāda cāļu māte, kādu otru neatradīsi, tā apgalvo mana māsa.

Babete aiz prieka sasita plaukstas. Un no otra maisa, kurā kaut kas traki spārdījās, Antons izvilka divus trusīšus.

— Gaļa! — viņš triumfējoši iesaucās un pacēla dzīvniekus, kas ķepurojās, aiz ausīm gaisā. — Gaļa!

Tūlīt nākamajās dienās viņš taisīja trusīšiem un viņu gaidāmajai ģimenei mājokli. Un tai pašā laikā arī pajumti vistām, pīlēm un zosīm, kuras Babete pavasarī grilu'ja likt perēt. Visam jābūt kārtībā, kad būs vajadzīgs.

17

Uznāca bargs sals. Pūta ledains rītenis, un tā vien likās, It kā vējš būtu nolūkojis tieši nožēlojamo nojumi, kurā viņi mitinājās. Vējš durstīja kā ar tievām, ledainām ada-t.im cauri vissmalkākām spraudziņām. Viņi sakrāva gar sienu veselu niedru valni, kļuva siltāk, bet tad vējš sāka pūst no dienvidaustrumiem un triecās nojumes durvīs. Kājas viņiem sastinga ledū. Krāsns durvis kvēloja, gaisā juta svelmes un nokaitušas dzelzs smaku, bet metra attālumā no krāsns spainī sasala ūdens.

— Velna būšana! — Antons nikni šķendējās. Viņš izjuta ledaino vēju kā savu personisko ienaidnieku. Antons saniknots aiznagloja nojumes durvis, varēja taču ieiet pa vecajām staļļa durvīm. Viņš aizzieda dēļu salaidumus ar māliem. Nu bija labāk, un Antons varēja lepoties. Bet viņš lepojās par agru, atkal sāka pūst vējš, bet tagad tas nāca no ziemeļiem, tieši no paša ziemeļpola. Tas izvērtās par īstu orkānu, pacēla jumtu gaisā, un ledus slānis nobruka pār viņiem. Antons bija satriekts. Viņi sasala ragā, drebinājās savās nožēlojamās guļvietās. Brīžiem viņi pamodās un lādējās, reizēm cēlās augšā un sildījās krāsns tuvumā, lai nenosaltu. Tagad naktīs valdīja pilnīgs klusums, pasaule visapkārt šķita kā sastingusi. Kaut kā trūka, bet kā? Ai, strauts klusēja! Nakts klusumā vairs nedzirdēja čalojam strautu, tas bija aizsalis.

Tagad Hermanim bija laiks visu vēl un_vēl reizi^ pārdomāt, un vakaros viņš sāka zīmēt savus plānus. Viņš labi zīmēja, te nu atkal bija redzams, ko nozīmē augstākā skola. Pirmām kārtām viņš gribēja šo nojumi, kurā_ viņi pašlaik sala, izbūvēt divtik lielu, kaut ko līdzīgu šķūnim, jo šķūnis viņiem te augšā bija pats nepieciešamākais. Baļķu piebūves celšanai vēl bija pietiekami daudz un turklāt arī vairāk nekā divdesmit tūkstoši vecu ķieģeļu. Antons pētīja Hermaņa zīmējumus, rauca pieri un mazliet parūca, taču beidzot atzina, ka tie labi. Ledainajā vējā viņš mērīja baļķus, kas bija viņu rīcībā, raupjās rokas viņam bija sasprēgājušas līdz asinīm. Tiklīdz viņam būšot mazliet laika, viņš ķeršoties pie namdara darbiem. Rudbārdis, satuntuļojies segās un vecos maisos, dzīrās sākt mūrnieka darbus.

Pēc izskata likās, ka Rudbārdis nespēj ne līdz trīs izskaitīt, taču viņā slēpās vairāk gudrības, nekā varēja domāt. Rudbārdis bija mūrnieks — šo amatu viņš bija mācījies; no lauksaimniecības un lopkopības viņš neko nesaprata, kā pats atzinās, turpretī dārzkopību viņš lieliski pārzināja.

— Pie velna, kur tad tu to esi mācījies?

Rudais kaut ko noņurdēja bārdā.

— Kaut kur.

Par dažiem jautājumiem viņš klusēja. Jau pirms sniega uzkrišanas viņš bija pamatīgi apskatījis Babetes dārzu, kas atradās aiz nodegušās dzīvojamās mājas. Dārzs bija galīgi nolaists, un vējā tur čabēja savītušu nātru puduri. Pēc gada viņi to vairs nepazīšot; pārāk daudz viņš negribēja stāstīt. Arī viņam bija savi plāni, bet par tiem viņš nekad nerunāja. Jau tagad viņš nagloja sēklu kastītes.

Turklāt šis iecirtīgais, īgnais, neizdibināmais cilvēks rakstīja rokrakstā, kas bija kā iegravēts — tā, kā raksta tikai uz firmu vizītkartēm. Viņš rakstīja pārāk lēni, it kā zīmēja burtus — tur nu bija ko nenobrīnīties.

Jau kopš vairākām nedēļām viņš svētdienās, nolīdis kaut kur kaktā, rakstīja vēstuli ar zīmētajiem burtiem, tā ka draugi sāka viņu pat apcelt. Tas arī bija par traku.

— Viņu sauc Elziņa, — kādu vakaru, kārtis jaukdams, pazobojās Hanšelis. — «Mīļā Elziņa!» Es nejauši izlasīju.

Bet kas notiek ar Rudbārdi? Viņš sagumst, it kā ar cirvi pa galvu dabūjis, aizver acis, un viņa seja, cik vispār tā redzama, kļūst bāla kā mironim. — Rudais! — Pēkšņi viņš pielec kājās un elsdams metas virsū Hanšelim, īsās, kaulainās rokas krampjaini savilcis, ar putām uz lūpām. Viņš ir īsts niknuma un traku dusmu iemiesojums.

— Es tevi nožņaugšu, — viņš kliedz, — vai dzirdi, to es necietīšu! To es necietīšu!

Nekad vēl viņi nebija redzējuši kluso cilvēku tik neizsakāmi uztrauktu. Hermanis parāva viņu atpakaļ.

— Esiet taču prātīgi!

— Esiet prātīgi? Prātīgi? — Rudbārdis stomījās, vēl aizvien kā pa pusei sajucis.

— Tas taču nebija Jauni domāts, Rudais! — Hanšelis iesaucās. — Vai tad tu jokus vairs nesaproti?

— Kā nu ne! Bet ne šādās lietās, nē, tur es jokus пена protu!

Rudbārdis bija nikns, viņš bija tik ļoti uzbudināts, ka pat izgāja uz brīdi ārā svaigā gaisā; kad viņš atgriezās, viņam vairs nebija nekādas patikas spēlēt kārtis, un viņš ielīda savā guļvietā.

— Ko tas nozīmē? — Hanšelis čukstēja.

Hermanis paraustīja plecus.

— Liec viņu mierā, Hanšel! — Hermanis teica. — Katram cilvēkam ir savi noslēpumi, ko nedrīkst pieminēt.

Beidzot vēstule, ko Rudais rakstīja nedēļām ilgi, bija pabeigta. Bet tā vēl divas nedēļas tika atstāta mājās, jo viņš nevarēja izšķirties, vai to nosūtīt. Dīvaina vēstule! Beidzot viņš aiznesa to uz pastu. Viņš lika vēstuli ierakstīt, un viņam bija ilga saruna ar pasta ierēdni. Rudbārdis uzdeva adresi, ja viņam tiktu atsūtīta vēstule: Pēteris Rei-ters, Bornu mājās, pie Fasbindera.

Visas šīs dienas viņš bija gaužām nemierīgs. Tajā stundā, kad pastniekam vajadzēja nākt garām, Rudbārdis vienmēr pacēla acis no darba. Nav!

Bet tad kādu dienu pastnieks nāca šurp uz kalnu un devās pie Hermaņa. Viņam bija vēstule kādam Pēterim Reiteram. Hermanis pamāja.

— Tu esi ieradies pareizā vietā, — viņš teica. — Ei, Rudais! — viņš sauca pāri pagalmam.

Bet viņam nemaz nevajadzēja tik skaļi saukt, Rudbārdis satraucies jau steidzās šurp. Viņš tipināja tik jocīgi ar savām īsajām kājelēm.

— Pēterim Reiteram? Tas ir man!

Viņam vai acis sprāga ārā no pieres, tik uztraukts viņš bija. Pienākusi vēstule no Elziņas! Viņš alkatīgi tvēra vēstuli, piesarka un tad kļuva bāls. Rudbārdis grozīja vēstuli pirkstos un pētīja rokrakstu, bet labu brīdi nespēja izšķirties, vai vēstuli atplēst. Sīkas sviedru lāsītes izspiedās viņam uz pieres. Bet beigu beigās viņš tomēr saņēma dūšu un atvēra vēstuli. Viņa sejā iesitās sārtums. Viņš neizlasīja visu, iebāza vēstuli kabatā un aši pazuda atkal nojumē.

Todien Rudbārdis nolika pie malas ķerru — viņš vēl aizvien bija vedis gruvešus uz ceļu — un devās lejā uz pilsētu. Mājup viņš atgriezās gauži vēlu un stipri iedzēris un nākamajā rītā nogulēja līdz pulksten astoņiem. Nebija iespējams viņu uzmodināt. Tad viņš ar stiklainām acīm un ieliektiem ceļgaliem lēni vilkās aiz savas ķerras un vēl aizvien desmit soju atstatumā oda pēc degvīna. Turklāt viņš bija skaidrā prātā un rāms, nē, viņš nebija dzēris aiz bēdām, nē, viņš bija dzēris aiz lielas laimes, jo bija saņēmis no Elziņas atbildi. Tikai aiz šā iemesla. To Hermanis bija izdibinājis. Pīle tupēja aiz viņa siltā vilnas pārvalka, un viņš nemitīgi ar to runājās:

— Vienu bučiņu, tantiņ!

«Tantiņa» deva bučiņu un priecīgi pēkšķināja, degvīna dvaka viņu nepavisam netraucēja. Pīle bija viņam pieķē-lusies. Bet vai nebija savādi, ka ari Babetes Rekse staigāja pa pēdām un aizvien turējās viņa tuvumā? Rekse bija pat greizsirdīga uz pīli.

Šajā ziemā Rudbārdis saņēma divas ar visai neveiklu roku rakstītas vēstules. Vienmēr notika tas pats: viņš nozuda pilsētā, lai iedzertu, bet nākamajā dienā bija vislabākajā garastāvoklī.

Ik vakaru viņi abi — Antons un Hermanis — pēta šķūņa zīmējumus. Tas gan ir tikai vienkāršs šķūnis, bet, vērojot viņus, var domāt, ka viņi ceļ katedrāli. Tik bieži viņi ko pārgroza, tik daudzi labojumi viņiem iekrīt prātā. Viņu izdevumu iepriekšējā aprēķinā nav aizmirsts ne centners kaļķu, ne metrs jumta papes. Hermanis sēž tur kā zēns ar līksmu seju, sārtsārtiem vaigiem, izspūrušām brūno matu cirtām.

— Es tomēr ticu, Anton, ka līdz vasarai mēs to paveiksim.

Antons pārliecināts paceļ acis un iesaucas:

— Līdz vasarai? Bet protams! Visu var, ja vien grib!

Hermanim ir priecīgi ap sirdi, viens viņš laikam nebūtu

saņēmis dūšu.

Rudbārdis jau ilgu laiku sēž pie galda un jauc netīrās kārtis. Reižu reizēm viņš klusi noliek kārtis uz galda, neteikdams ne vārda, un gaida. Nevienam nav tik dauz pacietības kā viņam. Ja būtu kāda augsta skola, kur tiek mācīta pacietība, viņš, protams, apmeklētu šo skolu. Lai viņi spriedelē pusstundu vai vēl ilgāk, viņš neskubina. Aizvēris acis, viņš izliekas, ka guļ. Tad atkal pamirkšķina un paošņā gaisu. Veikseļu koks? Smaržo pēc veik-seļu koka, kas krāsnī deg. Kā gan veikseļu koks nokļuvis krāsnī? Dažreiz viņš aiziet gulēt, ja viņam pārāk ilgi jāgaida, — nepateicis ar labu nakti, dodas pie miera.

— Tātad spēlējam! — Antons saka.

Rudbārdis izdala kārtis. Nu viņš ir gaužām rosīgs, un viņa mazās, viltīgās acis blēdīgi spīd.

Pēkšņi ārā nošalc vējš, nojume salīgojas, it kā vējš to būtu izkustinājis no vietas. Saltums nobrāž pār klonu. Antons iemet krāsnī pagali. Tā tik ir ziema, ļautiņi! Piepeši klons ir balts, vētra pūš sniegu istabā.

— Grand! — Rudbārdis pavēsta ar triumfu sejā, pastumj stīvo cepuri nost no pieres un izbāž sārto mēles galiņu no rudās bārdas.

18

Kalējkārlis sēdēja, čokurā sarāvies, melnās brilles nekustīgi uz savām rokām pavērsis. Rokas viņam bija lielas un sasprēgājušas kā koka miza. Viņš tās aptaustīja. Labais rādītājpirksts bija stīvs, to bija saspēris zirgs. Vienam pirkstam trūka gala, to bija norāvušas kniebies. Kreisās rokas plaukstas virspusi šķērsoja dziļa rēta, to bija iecirtis cirvis. Šīs rokas, kas reiz bija kalušas kvēlošu dzelzi, bija rētām klātas, bet vēl aizvien pilnas spēka. Nu tās pina kārklu klūgas.

— Ja vien iedomājas ... — kalējs norūca pie sevis. Ba-bete saimniekoja pie pavarda un atskatījās. Pēc brīža viņa

vaicāja:

— Ko tu gribi teikt?

— Neko. — Kārlis piecēlās, paņēma klūgas un izšķiroja. Bet pēc laiciņa piebilda: — Ja vien iedomājas — ka tagad varētu izkalt smagu ratu asi.

— Arī grozus pīt nav kauns, — Babete teica diezgan nelaipni. — Viens dara to, otrs ko citu.

— Es jau nesaku, ka par to jākaunas. Bet man būtu prieks izkalt smagu asi. Blākš, blākš, blākš! — viņš atdarināja kaļamā āmura cirtienus.

Cauru dienu viņš melsa tādus niekus. Babete saīga.

— Daudzi gadiem ilgi guļ vārgi un cieš sāpes, un lūdz dievu, lai atpestī. Tev taču, Kārli, ir veselas rokas un kājas.

Tās viņam bija. Nav ko iebilst. Viņš jau nežēlojās, arī nepateicīgs viņš negribēja būt. Bet bija tik jauki apkalt zirgu, nags kūp, un kā tas dvako! Un cik jauki bija ielikt kvēlojošajās oglēs lielu dzelzs riteņa stīpu un mīt plēšas! Viņš redzēja stīpu kvēlojam, dzirdēja uguni šņācam un saklausīja dobjos āmura sitienus pa kvēlojošo stīpu; dzirksteles sprēgāt sprēgāja visapkārt.

— Darbu šai pasaulē nevar izraudzīties! — iesaucās Ba-bete. Viņa bija gandrīz dusmīga. — Labāk uzmanies, lai nekļūdies! Kad cilvēks strādā, viņam jādomā par darbu, citādi nekas labs neiznāks.

Babete sāka skalot traukus, un Kārlis piecēlās, lai, kā parasti, palīdzētu tos noslaucīt. Viņš strādāja ļoti veikli.

— Ja tevi redz tā darbojamies, — Babete teica, jau nožēlodama savu pirmītējo skarbumu, — tad patiesi var domāt, ka tu tikpat labi redzi kā mēs visi.

— Jā, te, virtuvē, es jūtos īstā vietā. Ari pagalmā. Bet ko vēl?

— Nu, viss pārējais ari vēl būs. Tavas acis arī kļūs pilnīgi veselas.

— Tu vēli man labu, Babet.

Babete iziet no virtuves, un Kārlis klusi slauka traukus. Viņš klausās, kas notiek pagalmā; Babete sauc vistas. Tad viņš paņem dvieli, sabāž to mutē un rēc. Viņš rēc kā nomocīts dzīvnieks. Uh, uh! Rokas krampjaini ieķērušās dvielī, dzīslas uz kakla pietūkušas līdz plīšanai, viņš tūdaļ pakritīs. Babete nāk atpakaļ, un Kārlis izvelk dvieli no mutes un atkal slauka traukus.

— Vai tu, Kārli, sauci?

— Nē. Es sarunājos ar Rēksi.

— Tev šodien atkal tavas melnās dienas, — Babete nopūzdamās sacīja.

To Kārlim ne labprāt patika dzirdēt. Tavas melnās dienas! Viņš ielīda savā kaktā un klusēdams darbojās ar klūgām. Pie tam stipri sēkdams caur degunu, it kā cilātu smagu āmuru. Tavas melnās dienas, jā, tā viņa teica. Tur viņš nekā nevarēja līdzēt. Reizēm viņam vajadzēja ielīst kaktā, pagriezt citiem muguru un iespiest galvu stūrī. Viņš nespēja savaldīties. Un tik stipri spieda galvu stūri, ka likās — galvaskauss salūzīs. Cauri sienai! Cauri! Jā, viņam nevarēja palīdzēt. Sirdēsti sagrauza viņu, tie bija sirdēsti, par ko viņš ne ar vienu nespēja runāt. Tā bija īsta elle, bet šī elle bija vienīgi tumsa. Cauri sienai, cauri sienai! Draugu sarunas aprāvās. Cauri sienai!

— Kārli! — viņš izdzirda Hermaņa balsi. — Kas tev kait?

Viņš neatbildēja un spieda galvu arvien stiprāk kaktā, it kā gribētu izurbties sienai cauri. Neviens nevar viņam palīdzēt, viņš arī negrib, lai to mēģina darīt, dieva sods ir viņu piemeklējis.

bet drīz vien Babetei vairs nevajadzēs žēloties par viņu un viņa melnajām dienām, drīz vien: viņam bija kāds noslēpums, ko viņš nevienam neizpauda. Neviens nezināja, ka viņš bija nozadzis četrus metrus no Babetes veļas auk-las, neviens. Ne par kādu cenu viņš šo auklu neatdotu, arī par zeltu ne. Pat tad ne, ja Babete, kas vēlēja tikai labu, Viņu, uz ceļiem mezdamās, lūgtu, un, ja arī Hermanis pāvi ietu to darīt, arī tad ne. Nē! Šī aukla vienmēr viņam bija klāt, viņš to nēsāja bikšu kabatā un naktī ņēma līdzi guļvietā un aptina sev apkārt. Kā dārgumu viņš to sargāja. Aukla bija stipra un valkana, viņš to bija apziedis ar ziepēm, tā varēja labi noderēt. Saimes mājā, nojumē, kūtī viņš zināja katru stūri. Reiz strādādams nojumē, viņš bija pamanījis atsegtus baļķus, tie bija stipri. Tikai šis auklas gabaliņš varēja viņu paglābt no tumšās elles, nekas cits.

Hermanis šajās dienās neizlaida Kārli no acīm, un reiz vakara pusē, redzēdams viņu ielavāmies nojumē, pa mazo lodziņu ielūkojās pustumšajā telpā. Viņam par izbrīnu Kārlis stāvēja uz kāda sola. «Ko gan viņš grib tur darīt?» Hermanis domāja. Paraudzījies vērīgāk, viņš pamanīja, ka tas pārmet auklu pār vienu nojumes šķērsbaļķi. Hermanis kaut ko skaļi uzsauca pagalmā un ar troksni atvēra nojumes durvis. Kārlis sēdēja uz sola mazliet samulsis un taustīja ar roku gurnu.

— Nu, kā klājas, vecais? — Hermanis nevainīgi apjautājās, it kā nebūtu neko redzējis. — Atkal kaulu sāpes?

— Jā.

— Pavasarī kļūs labak.

Kārlis ilgi sēdēja klusēdams, sirds viņam dobji dauzījās un seja dega kā ugunīs. Paldies dievam, ka Hermanis neko nebija pamanījis. Kārlim bija kauns, vai manu dieniņ, ja Hermanis kaut ko būtu pamanījis! Viņš drebēja, lielais, stiprais vīrs drebēja aiz kauna. Viņš dzirdēja Hermaņa balsi pagalmā, klausījās un pēc brīža uzkāpa uz sola un taustīdamies meklēja savu auklu. Kā tad tā? Nav, nav, nav! Auklas vairs nebija. Prom, pazudusi! Bet Hermanis taču bija tikai ātri izgājis cauri telpai, viņš to skaidri bija dzirdējis. Kārlis pastūma solu sānis un meklēdams līda pa klonu. Auklas vairs nebija. Piere viņam pārklājās sviedriem. Vajadzēja atgulties, tik nevarīgs viņš jutās, tik ļoti apkaunots un bezpalīdzīgs. Nē, visam beigas, Hermanis bija viņu pieķēris, varbūt viņš to pastāstīs citiem. Savā izmisumā Kārlis nolēma palikt guļam un vairs necelties augšā, gluži vienkārši vairs necelties augšā. Bet tad viņš izdzirda Hermaņa balsi.

— Kārli, — Hermanis sauca turpat blakus nojumei, — vai tu nevari iznākt laukā? Mums nepieciešams spēcīgs vīrs!

Kārlis trīcēja, bet piecēlās; viņš tik tikko spēja paiet. Varbūt tomēr Hermanis neko nebija pamanījis un aukla bija nokritusi zemē un kaut kur mētājas?

Pēc vakariņām Hermanis lūdza, lai Kārlis iztīra viņa aizsērējušo pīpi, to viņš tik labi protot, — ne tonis Hermaņa balsī neliecināja, ka viņš būtu ko pamanījis.

Hermanis parādīja draugiem auklu.

— Mums Kārlis jāuzmana! — viņš teica.

Pagāja vairākas dienas, kamēr Kalējkārlis pilnīgi pārvarēja bailes. Kad vien pagadījās, viņš meklēja auklu, bet tā bija pazudusi. Varbūt Hermanis tāpat vien to bija paņēmis, novilcis zemē — sak, kā tad tā aukla te radusies, — neko īpašu nedomādams?

Beidzot Kārlis atkal atguva mieru. Aukla bija pazudusi, tas bija briesmīgs zaudējums, bet viņš labi zināja, kur karājas Babetes veļas aukla. Viņam atkal jādabū jauns auklas gabals. Dienām ilgi viņš gaidīja izdevīgu brīdi, kad visi aizņemti darbā, un pēdīgi viņam laimējās. Bija izmucis Antona trusis, un viņi pūlējās to noķert. Rekse rēja, un visi smējās. Kārlis ātri ielavījās veļas mazgātavā. Divi soļi — un viņš jau stāvēja pie katla ar aso nazi rokā. Augšā pa labi pie kāda baļķa vajadzēja karāties veļas auklai. Viņš dzīrās to satvert, bet nevarēja. Viņš taču pats bija to tur uzkāris, kad Babetei pēdējo reizi palīdzēja veļas mazgāšanā. Kārlis aptaustīja baļķus un sienas — auklas nebija.

Vīlies un apjucis viņš atkal ielavījās atpakaļ virtuvē pie saviem groziem. Nu jau ari visi nāca smiedamies iekšā, viņi bija noķēruši trusi.

19

Lejā uz pilsētu Hermanis devās visai reti, viņam nebija laika: augšā kalnā darbu netrūka. Bet šad tad viņam vajadzēja kaut ko steidzami nopirkt: tad viņš parasti devās turp vakara krēslā. Pāris reižu viņš pat atļāvās iebaudīt kādu kausu «Pie gulbja». No viesu istabas varēja pārredzēt tirgus laukumu. Spāņa kantorī dega zaļā galda lampa, veikals bija apgaismots, viņš redzēja pircējus ieejam un izejam. Bet no Kristīnes nekad ne vēsts — dīvaini. «Kur gan viņa vienmēr slēpjas?» viņš domāja.

Resnais Benno nolika viņam priekšā veselu kaudzi jauno katalogu.

— Apskaties, Herman, katalogus! — viņš sacīja. — Lieliskas mašīnas!

Jā, tās bija brīnišķīgas mantas: zāles pļaujamās mašīnas, Irīslemešu arkli, dzelzs rullis — viss, ko vien varēja vēlēties.

— Te ir lapiņa, Herman, uzraksti, ko tev vajag. Dodu tev kredītu uz sešiem mēnešiem — līdz ražas novākšanai, ja tu esi ar mieru.

Hermanis tumši piesarka. Nebija viegli turēties pretī tik lielam kārdinājumam. Kaut viņam būtu tikai dažas no šīm mašīnām!

— Nē, nē, — viņš atteica. — Paldies, Benno! Varbūt pēc gada, iespējams, pēc diviem gadiem. Man nepatīk taisīt parādus.

Benno uzjautrināts smējās, un viņa resnais vēders līgojās kā ar ūdeni pilns maiss.

— Ak, cik tu esi vecmodīgs! Modernā saimniekošanā nepieciešams kredīts, mīļais draugs. Fabrikas piešķir man kredītu un es to — saviem pircējiem. Tādā kārtā mēs, modernie tirgotāji, tagad dodam pircējiem uz kredīta divreiz un trīsreiz vairāk preču nekā agrāk. Kopš tēvs ir atstājis veikalu manā ziņā, esmu apgrozījumu trīskārt palielinājis. — Benno zilajās, apaļajās acīs bija lasāms lepnums.

— 2ēl, žēl, es tev, Herman, būtu labprāt šodien pārdevis mašīnas par pāris tūkstošiem mārku. Bet, ja ne tagad, tad varbūt vēlāk. Diemžēl tevi tik reti redz. Jums laikam tur augšā daudz ko darīt?

— Jā, bieži vien nezinu, ar ko lai sāk. Tik daudz darba.

— Es saprotu. Taču, par spīti visam, tu nedrīksti tur kalnā tik noslēgti dzīvot. Tev vairāk jāpiedalās pilsētas dzīvē. Ak, cik brīnišķīgs sarīkojums atkal mums bija, piemēram, vakar «Pie gulbja», bet tevis tur nebija.

— Vakar vakarā?

— Jā, tas bija doktora Jozefa Aleksandra atvadu vakars. Klavieres un daiļlasītāji. Brīnišķīgi! Šodien Jozefs aizbrauca.

Hermanis par to neko neesot zinājis. Viņam arī neesot ne laika, ne noskaņas ar šādām lietām noņemties.

— Es zinu, zinu, — Benno iecietīgi teica. — Uz redzēšanos, Herman!

Kad Hermanis vakarā atgriezās mājās, viņš pamanīja čaganajā, tikko uzsnigušajā sniegā sievietes apavu pēdas, kas taisnā ceļā veda uz Babetes virtuvi. Sieviete? Kas gan tā varētu būt par sievieti, kas nāca pie viņiem augšā kalnā — sieviete ar pilsētnieces apaviem? Pēc pēdām nevar droši neko secināt, bet Hermanis tūliņ attapa, ka tā bijusi Kristīne. Jā, tikai viņas pēdas tās varēja būt! Kā viņš to uzminēja?

Hermanis iegāja virtuvē, virtuve bija tukša. Bet blakus, Babetes istabiņā, viņš dzirdēja balsis. Tūlīt viņš atšķīra silto, zemo Kristīnes balsi. Kopš atgriešanās mājās viņš to dzirdēja pirmo reizi. Tās skaņa lika iekvēloties viņa sirdij.

— Ja tavs tēvs, Kristīn, kaut ko nevēlas, tad tu pati zini, ka vari runāt, cik patīk, un tomēr neko nepanāksi. Vai tad es ko spēju līdzēt? — Babete teica.

Kristīne iebilda. Tēvs klausot Babetes padomam. Hermanim nebija vēlēšanās dzirdēt sarunu, viņš izgāja no virtuves un piesardzīgi aizvēra aiz sevis durvis.

Pēc brīža viņš redzēja Babeti saimniekojam pa virtuvi; Kristīne bija projām. Viņa bija aizgājusi, kamēr viņš bija pakavējies kūtī.

— Brūnaļa vienmēr guļ, — viņš sacīja Babetei. — Tā nemaz vairs neceļas kājās.

— Viņa ir piekususi. Govij vairs nav spēka. Kā lai arī būtu spēks, ja tāda barība?

— Es palūkošu kaut ko sadabūt.

— Zemniekiem pašiem grūti iztikt.

Sājā vakarā Hermanis bija neparasti runīgs. Benno esot viņam piedāvājis uz kredīta lauksaimniecības mašīnas, tagad varot dabūt lieliskas mašīnas. Bet viņš nevaicāja, ko Kristīnei vajadzējis no Babetes, drīzāk viņš būtu mēli nokodis, nevis taujājis. Beidzot pati Babete sāka stāstīt par Kristīni.

— Šodien pēcpusdienā Kristīne bija pie manis, — Babete teica. — Viņa liek tevi sveicināt. Viņa teica; pasveicini Hermani.

— Paldies! Un ko viņai no tevis vajadzēja?

Babete nopūtās un pakratīja galvu.

— Viņa, meitene, ir nelaimīga, — Babete teica. — Ak šis Špāns! Viņa reiz bez Špāna atļaujas aizgājusi uz dejām, un viņš tūlīt viņai tā uzkliedzis, it kā viņa būtu iz-darījusi noziegumu; viņa bijusi pat sasirgusi. Ak tu žēlī-gais dievs, vai tad Špāns pats nekad nav bijis jauns? Kristīne gribētu tikt projām no šejienes.

— Projām no šejienes?

— Jā. Viņa teica, ka šoziem viņa te neizturēšot. Viņa grib tikt projām. Varbūt ari kāds viņai sagrozījis galvu. Kas lai zina? Viņa vēlas doties uz pilsētu un mācīties mājsaimniecības skolā. Un no tā viņa nav atrunājama.

— Ko tad viņa grib mācīties tai mājsaimniecības skolā?

— Viņa grib iemācīties labi vārīt un šūt, un gludināt, un visu, kas piederas. «Meitiņ,» es viņai teicu, «to visu taču tu jau proti.» — «Nē, nē,» viņa atbild, «to tu, Babet, nevari saprast, šodien vajag ko vairāk.» Bet Spāns negrib viņu laist. Viņš tikai pateicis «nē». Nu, un viņa šodien bija atnākusi pie manis. Gribēja, lai eju lejā un pierunāju veco Spāņu. Bet es viņai teicu: «Tu taču zini — ja tavs tēvs kaut ko nevēlas, tad tur neko nevar līdzēt.»

Saruna Hermani nomierināja. Vecais Špāns — lai nu saka, ko grib, — tomēr ir saprātīgs cilvēks. Ko Kristīne darīs pilsētā? Viņu pārņēma nemiers, iedomājoties, ka Kristīne varētu Helzē atstāt, lai ari tagad viņš nesatikās ai viņu. Darbs aizturēja viņu te augšā, gruvešu kalnā, kūtī, nojumē, bet tāpēc viņš nebūt nebija Kristīni aizmirsis. Ai nē, nepavisam ne.

— Vai tu viņai nepajautāji, kāpēc viņa tik reti atnāk? — viņš jautāja diezgan vienaldzīgā tonī.

— Protams, pajautāju. Viņa teica, ka nu atkal biežāk atnākšot.

— Rīt es, Babet, došos pie Anzorges. Varbūt viņš man tomēr var pārdot mazliet barības Brūnajai.

Kopš šā laika Hermanis uzmanīja, vai Kristīne nenāk. Neviens to pat neievēroja. Strādādams viņš neizlaida no acīm nokalni. Laikam bija prātīgāk meiteni tepat gaidīt, nevis paļauties uz nejaušību, ka sastaps viņu Helzē.

Beidzot reiz vakarā, kad ziemas debesis rietumos kvēloja ugunīgi sarkanas, viņš ieraudzīja nākam augšā kalnā kādu sievieti: tā bija viņa! Nu viņa bija te!

Viņš uzmauca cepuri un devās lejā uz lielceļu, lai viņu sagaidītu. Kristīne izvairās no viņa, lai nu nestāsta viņam nekādas pasakas! Kāpēc? Bet šoreiz Kristīne no viņa neizbēgs. Viņam bija daži jautājumi Kristīnei, visai noteikti jautājumi. Un turklāt, liekas, viņam arī bija tiesības jautāt.

20

Ugunīgā kvēle rietumos jau sen bija izdzisusi, palikusi vairs tikai tumšsārta strēle, kas kļuva aizvien šaurāka — kā acu skatiens, kas sastingst. Kļuva tumšs un auksts, pūta ledains vējš, kas dzina sniega mākoņus pāri laukiem. Gandrīz neko vairs nevarēja saredzēt.

Jā, dažus pavisam noteiktus jautājumus viņš gribēja Kristīnei uzdot. Iziet viņai pretī uz ceļa un pavisam vienkārši pavaicāt: «Kā tas bija toreiz? Kā tas bija domāts? Mēs taču esam pa draugam, vai ne?» Jo ilgāk viņš gaidīja, jo skaidrāk viņam kļuva, ko viņš jautās, viņš pat dzirdēja savu balsi skanam saltajā gaisā.

Kaut kas pārslīdēja pār nokalni, nokūpēja sniegs, pavīdēja kāda ēna, tā bija viņa. Hermanis pagāja pa ceļu uz priekšu, un viņa lēnām nāca pretī. Katrs viņas solis uzvandīja sniegu, un vējš savirpuļoja sniega smelti. Kad viņš devās Kristīnei klāt, viņa pameta mazu līkumu. Tad viņš uzrunāja viņu. Acumirklī viņa palika stāvam.

— Hermanis? — Viņas balss skanēja iztrūkusies un sveša.

— Jā, — Hermanis teica un piegāja viņai cieši klāt, tā ka viņa vairs nevarēja iet tālāk. — Jā, es tas esmu. — Viņš sniedza Kristīnei roku un juta viņas maigo pirkstu labi pazīstamo spiedienu. Seja dziļajā krēslā izskatījās bāla, tikai acis Hermanis skaidri saredzēja. Matus, kas spraucās ārā no cepures, klāja sniegpārslas, tās klāja ari vaigus, pagaisa, lidoja atkal; liela pārsla uzkrita viņai uz acs, un cauri nemitīgi mainīgajam sniega vērpumam viņš ieraudzīja Kristīnes seju, kura, kā viņam šķita, bija dziļu skumju apdvesta.

— Kā tev klājas, Kristīn? — viņš jautāja.

— Paldies, labi! — viņa atteica. — Bet gluži neiespējami palikt te stāvot. Tik briesmīgs vējš! Vai tu, Herman, būtu ar mieru gabaliņu panākt līdzi?

Nu viņam bija laiks ko teikt. Tagad viņš varēja uzdot savus jautājumus, bet pēkšņi galva kļuva tukša, nekā vairs nebija ko sacīt, viņš bija pavisam aizmirsis, ka gribējis viņai ko jautāt. Kristīnes tuvums viņu mulsināja.

— Kristīn, ej te, kur taka mazliet iemīta, — viņš teica un uzmanīja, lai viņa ietu pa šauro celiņu. — Pagaidi, es iešu pa priekšu! — Viņš gāja soli pa priekšu pa aizputināto ceļu.

— Te tev mazliet vieglāk iet. Neganta ziema, vai ne?

— Jā, šī ziema ir nejauka.

Kādu brīdi viņi bija pilnīgi ietīti sniega virpulī, un vi-

1,1 iem vajadzēja apstāties.

— Kāpēc tu nekad neatnāc pie mums? — Kristīne vai-<ūja, kad viņi atkal devās tālāk. Viņas balsī skanēja pārmetums, un viņa raudzījās Hermanī ar tumši mirdzošajām

acīm.

— Es nesen redzēju, ka tu ieej «Pie gulbja». Kāpēc tu neienāc pie mums? Tēvs domā, ka viņš tevi aizvainojis, protams, tas viņam nav bijis ne prātā.

Jā, toreiz, kad viņš apciemojis, viņa bija viņu redzējusi. Viņa klusi iesmējās. Bet viņai seja bijusi pietūkusi — laikam no caurvēja, un viņa nav gribējusi tāda viņam rādīties.

— Raugies uz taku, Kristīni Te būs kāda nelāga vieta. Tu pat apjaust nevari, cik mums daudz darba saimniecībā. Sā iemesla dēļ es tik reti eju uz pilsētu.

Babete bija viņai stāstījusi, cik cītīgi viņi visi tur augšā strādājot, pat aukstums un sniegs nespējot viņus kavēt darbā.

Viņas maniere runāt bija kļuvusi citāda.^ Balsī jautās kaut kas steidzīgs un atvairošs, viņa runāja ātri, it kā negribētu laist viņu pie vārda. Runāja par ugunsgrēka nelaimi, kas bija Hermani piemeklējusi. Viņa nakts vidū redzējusi ugungrēka atblāzmu un domājusi, cik grūti viņam nu klāšoties. Tad viņa stāstīja par savu tēvu — ka viņš nespējot pārciest Friča nāvi un ka dzīve kopa ar viņu pašlaik neesot visai viegla.

— Un tu gribi šoziem doties uz pilsētu? — Hermanis jautāja.

Kristīne izbrīnījusies viņu uzlūkoja.

— Vai to tev Babete stāstīja? Patiesībā viņai nevajadzēja tev stāstīt, nevienam tas nav jāzina. Tu taču zini, kādi te ļaudis.

Jā, viņa gribot doties uz pilsētu, viņa gribot iet uz mājsaimniecības skolu. Bet tas, pavisam godīgi atzīstoties, neesot īstais iemesls. Viņa gribot tikt no šejienes projām, viņa it neko neesot pasaulē redzējusi. Katru gadu viņa reizi vai divas aizbraucot uz Neištati — bet vai tas kas sevišķs? Viņa tik ļoti ilgojoties reiz redzēt īstu pilsētu, cilvēkus, teātri, koncertus. Jauki te esot vasarā, bet ziemā — šausmīgi.

Hermanis iztrūkās. Viņš neteica ne vārda un, neizprotamu skumju pārņemts, nomākts brida pa sniegu. Viņas balss skanēja tik vienaldzīga, tik tāla. Viņa runāja, lai tikai ko teiktu.

— Tu, Herman, laikam to sapratīsi, — viņa sacīja. — Tu jau esi kaut ko no pasaules redzējis. Bet tēvs...

Jā, viņš to tiešām labi varot saprast.

Pilsētas tuvumā vējš viņiem ietrieca sejā tādu sniega vērpeti, ka atkal vajadzēja apstāties.

— Ak, tādā vējā nav nemaz iespējams papļāpāt! — Kristīne iesaucās un pastiepa Hermanim roku. — Ar labu nakti, Herman! Man jāsteidzas. Nav taču iespējams sarunāties.

— Ar labu nakti.

Viņa gāja ātri, bet pēkšņi vēlreiz pagriezās atpakaļ.

— Paklausies, Herman, — viņa teica, — mēs vienmēr esam bijuši labi draugi, — viņš piepeši atkal izdzirda viņas seno balsi, un tās siltais, draudzīgais tonis viņu aplaimoja, — ja ļaudis par mani ko runās — nu, tu taču mani pazīsti, es nekad neesmu darījusi neko sliktu.

Cauri virpuļojošam sniegam viņš redzēja mirdzošas acis, kas lūkojās viņā.

— Ļaudis par tevi nerunā, Kristīn.

— Jā, bet ja viņi runās. Tā es domāju. Apciemo taču mūs, kad atkal nāc lejā! Tēvam ir netīra sirdsapziņa.

Hermanis pastiepa pēc viņas roku, viņš vēl juta, kā viņas plauksta izslīd starp viņa pirkstiem, tad viņa jau bija prom.

Domās nogrimis, viņš ar pūlēm devās cauri sniegputenim augšup pa nogāzi. Ak, viņa bija brīnum jauka, tik brī-num jauka! Kā viņas acis mirdzēja cauri sniegpārslām! Kristīnes balss siltais tonis, kad viņa teica, ka viņi vienmēr esot bijuši labi draugi, vēl aizvien aplaimoja viņa sirdi. Hermanis smējās un nemaz īsti nezināja, kāpēc smejas. Un viņa jautājumi — kas bija ar tiem?

Nākamajā rītā Hermanis pastāstīja Babetei, ka saticis Kristīni. Babete bikstīja ar dzelzs kruķi pavarda liesmās, viņa izvairījās Hermani uzlūkot. Nē, ar Kristīni kaut kas neesot tā, kā nākas, viņa teica, no viņas nevarot gudrs tikt.

— Viņa te sēdēja, — Babete teica un norādīja ar krāsns kruķi uz koka krēslu, — viņa te sēdēja un raudāja.

— Viņa raudāja?

— Jā.

Nu, Babete taču pazīstot Kristīni labāk nekā jebkurš visa pasaulē. Viņa meiteni pēc mātes nāves uzaudzinājusi. I'rotāms, Kristīne bērnībā, kā jau visas mazas meitenes, bieži pinkšķējusi. Bet, kad paaugusies, raudājusi tikai tad, |n bijušas lielas bēdas, raudājusi pavisam reti, viņa bijusi tik lepna un sevī noslēgusies, nevienam nav bijis jāzina, kā viņai ap sirdi. Bet vakar viņa raudājusi, un Babete netiekot gudra no viņas.

— Es viņu vairs nesaprotu! — Babete iesaucās.

Hermanis klusēja, viņš nezināja padoma.

21

Piesnigušais mežs pelēks un drūms slējās aiz Bornām. Mežs izskatījās kā pelnos sadegusi siena, kas brīnumainā kārtā nav sabirzusi. Virs šīs meža sienas pieblīdis, kapar-sarkans un biedējošs kāpa mēness, neveikls rēgainis, kas pēc nepilnas stundas jau triumfējoši slīdēja pie tumšajām debesīm — mirdzoša ledus ripa, kas izstaroja saltumu. Sniegs gurkstēja kā āda, pumpis pagalmā izskatījās kā ledus stabs. Dzeltenīgais koks apsarmojis.

Bet dienā spīdēja saule un piesnigusī ieleja vizuļoja pie viņu kājām. Pilsēta gulēja sastingusi, kā bez dzīvības, kā lavīnas aprakta, tikai no skursteņiem kāpa tievas dūmu strūklas — tātad zem sniega vēl ritēja dzīve. Jūdzēm tālu varēja dzirdēt, kā čīkst smagās koka ragavas, kas brauca no meža; kaut kur tālumā skanēja kamanu zvaniņi.

Pacietību, pacietību! Viņi visi izskatījās bāli un nonīkuši, Rudbārža zilgani blāvā sejas āda gaiši lāsmoja caur rudo bārdu.

— Ilgi tas nu vairs nevar vilkties.

— Nē, ilgi vairs ne.

— Rīt mums jāiet lejā un jāapsveic Špāns, — Babete sacīja, — viņam ir dzimšanas diena. Tā pieklājas.

Jā, tā pieklājas, to Hermanis zināja; arī viņa tēvs katru gadu bija gājis lejā, lai apsveiktu.

Hermanim nebija ne mazākās patikas iet pie Špāna, kas viņu pirmajā apmeklējuma reizē nebija saņēmis visai laipni. Bet tā bija izdevība atkal redzēt Kristīni, un nevienam tas nedursies acīs, un šī iemesla dēļ viņš nolēma Babeti pavadīt.

Ai, kā Hermanis sargājās kaut vai ar vaibstu likt nojaust savas domas, bet dienām un naktīm lauzīja galvu — kaut kas ar Kristīni tomēr bija noticis.

Tā kā viņš tūliņ nebijis ar mieru iet turp un izskatījās saīdzis, Babete piebilda:

— Tavs tēvs arī katru gadu gāja. Vecais Spāns apvainotos.

— Nu labi, — Hermanis atbildēja, — man tik un tā rīt nodokļu valdē darīšanas.

Viņi gāja. Babete bija uzposusies. Uzvilkusi tumšu vilnas kleitu un uzlikusi galvā vecmodīgu, melnu cepuri, kas viņu tā izķēmoja, ka tikko vairs varēja pazīt. Spāns rādīja svinīgi laipnu seju. Hermaņa apciemojums, likās, viņu patiesi iepriecināja, un viņš apsveicinājās ar Hermani īpaši sirsnīgi, cik nu vispār sirsnība bija viņa dabā. Spāns lūdza, lai taču Hermanis biežāk apciemojot; viņš to apsolīja. Ienāca skolas direktors Kammerers, mazs, sirms viltīga izskata vīrs, un kopā ar viņu ieradās vecais ārsts Bretšneiders, kas izskatījās pēc īsta zemnieka.

— Cik jauki, ka tu, Herman, esi atnācis! — Kristīne teica un, sniegdama roku, uzmeta Hermanim siltu skatienu. Viņa nesa paplāti ar pilnām vīna glāzēm un biskvītus un ar jo brīnišķu smaidu piedāvāja apsveicējiem atspirdzinājumus. Šķita, ka viņa ir labā, rāmā omā, viņas augstā piere staroja, tumšo acu dzīles mirdzēja, un tomēr Hermanim likās, ka sirds viņai gluži salta, kad viņa ar paplāti gāja šurp un turp un smaidīja. Kā svešiniece viņa tur staigāja, tēvu gandrīz nemaz neievērodama.

— Lai tev, Herman, labi klājas! — viņa teica, kad Hermanis atvadījās, un atkal viņu skāra siltais skatiens, un viņas balss vēl ilgi skanēja viņam ausīs. Šis skatiens, šī balss! Tas iedvesa viņam cerības un drosmi.

Kāda brīnišķīga diena! Debesu jums bija liegi caurspīdīgs un zils, gandrīz jau pavasarīgi maigs. Šajā dienā — to Hermanis juta — viņam visur vajadzēja veikties. Darījumi nodokļu valdē vedās vieglāk, nekā viņš bija domājis. Ceļā uz mājām viņš iegriezās pie kaimiņa Anzorges, veca, īdzīga zemnieka, kurš nākamajam gadam gribēja nomāt no Hermaņa lielu aploku. Viņi kaulējās par cenu un ilgi nevarēja vienoties. Beidzot vecais zemnieks, lai noskaņotu Hermani sev par labu, piedāvāja kā iemaksu cūkas sāngabalu; viņš taču zināja, ka viņiem tur kalnā klājās grūti. Hermanis bija ar mieru.

Ar krietni lielu gaļas saini padusē viņš atgriezās mājās.

babete sacepa milzum daudz kartupeļu, un katrs piedevām varēja nogriezt no gaļas, cik lielu šķēli vēlējās. Hanšelis pagādāja degvīna pudeli, viņš neskopojās, ja ko nopelnīja. Viņi mielojās un iedzēra. Pēc maltītes kūpējapīpes, Han-šeļa degvīns bija viņus iesildījis, un viņi uzsāka dziedāt.

Babete papurināja galvu.

Vai tu tici, Herman, ka Kristīne šodien kaut vienu cilvēku no tiem, kas bija istabā, īsti redzēja? Nevienu vienīgu. Viņa bija gaužām izklaidīga. Ak, es viņu labi pazīstu! Un, kad gāju prom, viņa mani noskūpstīja un teica: lai tev, Babet, labi klājas!

Hermanis palūkojās uz Babeti.

— To pašu, Babet, viņa teica arī man. Vai tas ir tik

neparasti?

Babete joprojām purināja galvu.

— Lai tev labi klājas — kopš kura laika viņa tā saka? Tā viņa nekad neteica, es taču viņu pazīstu. Viņa, Herman, kļūst aizvien dīvaināka, kaut kas ar viņu nav kartība.

Tiklīdz Antons bija iebaudījis kādu glāzīti, tā parasti sāka zākāties par sievietēm, jo bija ļoti sliktas domas par tām. Viņas bija čūskas, īstas čūskas. Bet viņam tās vairs neko neiestāstīs, viņš bija tās iepazinis reizi par visām reizēm.

Kura sieviete to varētu mierīgi noklausīties? No Ba-betes to nevarēja prasīt. Viņa sāka runāt spiedzīgā balsī un šķendēties. Un kādi ir vīrieši? Tie esot blēdīgi nelieši, jā, tieši tādi, un vīriem patiesi vairs neesot ko smieties. Antons ar dusmās piesārtušu seju skaļi kliedza, Babete, bāla aiz dusmām, spiedza, bet pārējie vai plīsa aiz smiekliem, tā nebija pirmā reize, ka viņi pieredzēja šādu strīdu.

— Tomēr, par spīti visam, Babet, — Hermanis teica, — par spīti visam, mēs gribam uzdzert uz tava nākamā veselību. Dzeriet visi uz Babetes nākamā veselību!

Babete samulsusi un glaimota pierima. Ak šis Hermanis! Viņa taču bija vecs sievišķis, un kam gan varētu patikt tāds vecs sievišķis? Bet, protams, viņa negribēja no savas laimes vairīties, un varbūt viņa tomēr vēl klusībā cerēja, kaut arī deniņi metās sirmi, un tāpēc viņa pieskandināja.

Tad Hermanis teica, ka viņi visi nu gribot iedzert uz Babetes veselību. Jā, uz Babetes veselību!

— Izdzeriet glāzes!

Un viņi sauca: — Lai dzīvo mūsu labā māmuļa Babete! — Un Antons, kas pirms brītiņa bija gandrīz gribējis spļaut Babetei sejā, sauca visskaļāk.

Bet Babete aiz neērtības sajūtas sāka grozīties savā krēslā, viņa tikko vairs iedrošinājās pacelt acis. Ak tu žēlīgais debesu tēvs, tad tāds ir Hermanis! Babetei kļuva gluži savādi ap dūšu, viņai bija jūtīga sirds.

Brīnišķīgs vakars! Hanšelim, mīļajam, labajam Hanše-lim bija vēl viena pudele degvīna.

— Tev, Hanšel, laikam krājumā ir vesela noliktava?

— Jā, bet pavisam slepena.

Viņi smējās un jokojās, un stāstīja par savu jaunību, kas nebija viegla. Ak, cik bezcerīgi aizrit jaunība lielākajai tiesai cilvēku! Antons esot audzināts ar pļaukām, tik tiešām ar pļaukām, un zellis pret viņa galvu gabalu gabalos sadauzījis jumta dakstiņu — lūk, te vēl esot redzama rēta —, bet tas padarījis viņa pauri cietu. Hanšelis bijis ķegļu zāles zēns, bet no rīta viņam vajadzējis iznēsāt maizi. Rudbārdis bija izaudzis bāriņu namā. Viņš nekad nebija redzējis savus vecākus. Kalējkārlim bērnu dienās bijis jāzog un viņš dabūjis pērienu, ja neko nav pārnesis mājās. Viņš zadzis malku un ogles, rāceņus un kartupeļus. Tāda nu reiz bija dzīve — ne jau viegla, un šodien viņi smējās par to.

Hermanis, iedzēris dažas glāzītes, bija tik līksms, kādu tie nekad vēl viņu nebija redzējuši.

— Mums te nepavisam neklājas slikti! — viņš iesaucās un uzbelza Rudbārdim pa plecu. Rudbārdis kārīgi pastiepa lūpas pēc savas pīpes un paslēja augšup bārdu.

— Jā, Herman, mums tiešām neklājas slikti, — viņš teica.

Pēkšņi Hermanis piecēlās.

— Klusu! — Antons uzkliedza.

Hermanim seja starot staroja aiz prieka un paļāvības. Acis mirdzēja.

Viņam kļuva silti ap sirdi, uzlūkojot draugus. Daudz kas bija zaudēts šajos bargajos laikos — ticība, cerība, plāni, sapņi, ideāli, bet kaut kas viņiem bija palicis: draudzība!

Jā, draudzība!

Un pēkšņi viņš sāka runāt, tā bija īsta runa, kaut ko tādu viņi vispār vēl nekad no viņa nebija dzirdējuši. Viņiem te augšā neklājoties slikti, viņš teica, tas, protams, tiesa. Kaut arī viņi šajā ziemā pamatīgi badinājušies.

Bet viņam pašam klājās vislabāk tāpēc, ka viņi, draugi, bija palikuši pie viņa, citādi viņš laikam šoziem būtu juties vientulīgi. Un varbūt viņš tomēr būtu zaudējis drosmi, dievs vien to zina. Bet nu, šķiet, viņi drīz būšot likuši pāri visļaunākajam. Un Bornas piederot viņiem vi-siem — tā tas esot un ne citādi. Bornās zemes pietiekot viņiem visiem. Ja viņi gribot, tad varot apmesties uz viņa zemes, lai baudītu mierīgu dzīvi šai pasaulē. Ja kāds nolēmis apprecēties, tas varot iežogot sev dažus morgenus zemes, dzīvot savrup un strādāt savu amatu. Tas varot inīkot sev namdara darbnīcu vai dārzniecību, vai ko nu vēloties. Katrs lai darot tā, kā patīkot. Tā viņš esot izdomājis. Badā viņi nemiršot.

Un nekāda pasaules vara viņus nevarot šķirt, jo viņi luču esot draugi. Un draudzība laikam esot vienīgais šajā pasaulē, kas ir mūžīga, varbūt vēl mūžīgāka nekā mīlestība.

Viņi visi ar apbrīnas pilniem skatieniem vērās uz viņa lūpām. Brīdi Hermanis pieklusa, bet tad turpināja: ja arī tas ilgtu gadiem, viņš teica, reiz tomēr dzīvojamā māja atkal būšot gatava, tāda pati kā senāk, un tad varbūt te ienākšot arī saimniece. Tā viņš teica un lepni atmeta atpakaļ galvu. Jā, varbūt to viņš sakot tikai tā starp citu, tas arī neesot tik svarīgi. Bet galvenais, kā jau viņš sacījis, esot draudzība, un par to viņš gribot iedzert, un lai draugi pieskandinot.

22

Nākamajā rītā, gaismai austot, viņi piecēlās, klepoja, spļaudījās un ķērās pie darba. Skaisti pavadīts vakars tas bija, bet viņi gandrīz vairs nepieminēja to. Antons šad tad uzmeta Hermanim apbrīnas pilnas acis. Cik dīvains cilvēks bija Hermanis! Mēnešiem ilgi viņš bija kluss un nerunīgs, un pēkšņi viņā atklājās, kaut kas tāds, ko neviens nebija gaidījis. Tāds viņš bija vienmēr bijis, bet Antons aizvien no jauna jutās pārsteigts. Kādu runu viņš vakarvakarā bija noturējis! Vai, taisnību sakot, viņš pagājušajā naktī nebija tiem uzdāvājis visas Bornas?

Diena solījās būt jauka, kusa, no jumtiem pilēja lāses. Atspīdēja saule, un viņi baudīja tās liego siltumu. Ap pulksten deviņiem pagalmā ienāca Meta, Špāna mazā kal-ponīte, un vaicāja pēc Babetes. Viņa bija no ātrā nācienā sasārtusi un sakarsusi un šķita dīvaini satraukta. Babete tobrīd darīja svētīgu darbu — iejauca maizi un tāpēc saīga par traucējumu.

— Ko tev vajag? — viņa nelaipni iesaucās.

Meta sačukstējās ar viņu, Babete tūliņ aizvēra durvis. Pēc pāris minūtēm viņa ar mazo kalponīti atkal iznāca ārā.

— Ak tu visžēlīgais dievs, ak debesu tēvs! — viņa teica un steidzīgi apsēja ap galvu tumšu lakatiņu.

— Kas noticis? — Hermanis vaicāja. Mazās Špānu kalpones ierašanās viesa viņā nemieru.

— Ai, nekas, — Babete atbildēja. — Špāns grib ar mani runāt. Es nezinu, kāpēc. — Viņa meloja.

Hermanis iztrūkās. Kāpēc atnāca kalpone, kāpēc nenāca Kristīne? Runa nebija par Spāņu, ja viņš gribēja sastapt Babeti. Tātad runa varēja būt vienīgi par Kristīni — to Hermanis bija acumirklī attapis. Nemiera pārņemts, viņš palika pagalmā.

Viņi pūlējās atkausēt aizsalušo aku. Visapkārt akai viņi bija sakrāvuši degošus klučus un skaldīja nost ledu, tiklīdz tas atlaidās.

Ap pusdienas laiku Babete vēl nebija atgriezusies, un viņiem sāka rūkt vēderi. Hanšelim vajadzēja iet uz virtuvi kaut ko izvārīt. Bija jau pievakare, un saule peldēja violetā krēslas dūmakā, kad viņi beidzot bija tikuši galā ar aku. Babete vēl nebija mājās. Viņa pārradās, kad bija jau pilnīgi satumsis, un, ne vārda neteikusi, iegāja virtuvē. Hermanis gandrīz vai nebūtu viņu pamanījis. Viņš devās viņai pakaļ uz virtuvi un aizvēra durvis.

— Kas atgadījies pie Spāņa? — viņš pusbalsī jautāja.

Babete bija nometusies uz krēsla un apmulsusi cieši raudzījās zemē, nevarīgi nokārusi rokas. Likās, viņa nemaz nebija dzirdējusi Hermaņa jautājumu.

— Ak tu žēlīgais dievs! Viņa ir prom! — Babete sacīja tikko saprotami. — Viņa ir prom!

— Kas ir prom? Kas? — Hermanis nobāl. Kālab viņš vēl jautāja?

Babete, galīgi apjukusi, lēni papurināja galvu.

— Kas? Kas? Kristīne, mūsu Kristīne! Mūsu labā Kristīne — vai tad es viņu nepazīstu?

— Viņa ir prom? — Hermanis prasīja, galīgi apstulbis. — Prom? Uz kurieni tad? — viņš jautāja, un seja viņam bija pelnu pelēka.

Babete ar salā nosārtušajām rokām aizklāja acis un brīdi klusu raudāja. Tad pēkšņi atņēma rokas no sejas un iesānis paraudzījās uz Hermani.

— Uz kurieni? — viņa iesaucās. — Kaut mēs to zinātu! Ak, tu ari esi labais! Viņa ir prom. Viņa uzrakstījusi tēvam: «Piedod man, aizmirsti mani!»

— Aizmirsti mani?

— Jā, tā viņa raksta. Es izlasīju vēstuli. Viņa ir prom, prom varbūt uz visiem laikiem. Ja gribi zināt — viņa ir aizbēgusi no mājām!

Hermanis vairs nespēja bilst ne vārda, viņam bija grūti elpot. Pār viņa galvu sabruka debesis.

— Prom? Kristīne?

— Jā, prom!

Babete bija sastapusi Spāņu ar galīgi stingu seju un bālām lūpām viņa kantorī. Viņš tikko varējis pateikt kādu saprotamu vārdu, mēle viņam neklausījusi, viņš šjupstējis. Turklāt nemitīgi ar rokām vilcis pār vēstuli, kas gulējusi uz rakstāmgalda, it kā gribētu to izgludināt. Viņš parastā laikā bija piecēlies un noteiktajā stundā sēdējis pie bro-kasta galda un gaidījis Kristīni. Viņa nav nākusi, viņš aizsūtījis Metu uz viņas istabu. Kristīnes tur nav bijis. Bet Meta atnesusi vēstuli, kas atradusies uz Kristīnes galda. So te vēstuli. Spāns vēl aizvien gludinājis vēstuli.

«Izlasi to, Babet!»

— Tas ir gluži neiespējami, — Hermanis teica un kratīja galvu.

«Ko es viņai esmu nodarījis, Babet?» Spāns jautājis. «Vai es biju slikts tēvs? Esmu viņu pārāk stingri pieskatījis, tiesa gan, bet tikumi briesmīgi izvirst. Es noraidīju viņas lūgumu — apmeklēt pilsētā mājsaimniecības skolu. Vai tas tāpēc? Neko nesaprotu, Babet, neko. Es nesaprotu arī viņas vēstuli. «Tu tomēr mani nesaprastu, tēv!» Vai tā raksta tēvam? Jā, kāpēc tad es viņu nesaprastu, kā viņa to zina? Man nekas nav skaidrs, nekas!» Spāns sēdējis tur kā pārakmeņojies.

Viņa kabinetā bijis auksti, visā mājā nav bijis nekādas kārtības. Babete likusi atnest malku un teikusi, lai Meta uzvāra stipru kafiju, kas bija Babetei ārstniecības līdzeklis visās smagās dzīves likstās — gan slimību gadījumos, gan cilvēka nāves un piedzimšanas reizēs.

«Paskaidro taču man to, Babet! Viņa raksta, ka neesot brīža, kad viņas sirds nejustu cieņu un mīlestību pret mani. Vai tā viņa parāda man savu cieņu un mīlestību? Tu, Babet, viņu pazīsti, paskaidro man to, tu esi viņu uzaudzinājusi. Viņa raksta, ka būs nevis nelaimīga, bet laimīga, — es neko nesaprotu, nē. Un ļaudis — ko ļaudis domās? Kristīne Spāņa!»

— Jā, kāpēc gan viņai vajadzēja doties prom? — Hermanis pie sevis klusu saka.

«Ko lai dara, Babet, dod taču man padomu! Tu esi viņu uzaudzinājusi. Izdari man, Babet, pakalpojumu — vai esi ar mieru? Ej uz Ditleju — vai esi ar mieru?» Uz Ditleju? Spāns runājis kā gluži sajucis. «Jā, uz Ditleju. Tur taču ir tas jaunais Ditleja kungs, kas vienmēr nāca uz veikalu. Ej turp, varbūt viņi tur kaut ko zina. Vai esi ar mieru?» Jaunais Ditleja kungs taču esot ārzemēs, Babete teikusi. «Tomēr, kas var zināt? Varbūt viņš ir atgriezies. Izdari taču man šo pakalpojumu, Babet! Varbūt viņi tur kaut ko zina. Es tevi lūgtin lūdzu, Babet!»

Ko Babetei bijis darīt? Viņa gājusi uz Ditleja muižu. Līdz turienei bijis vairāk nekā stundas gājiens. Muižā viņa neko jaunu neesot uzzinājusi. Jaunais Ditleja kungs? Viņš esot Šveicē.

Pēc trim stundām viņa atgriezusies, Špāns stāvējis kantorī gluži kā pārakmeņojies un galīgi apstulbis, viņš bijis ģērbies kažokā, ar augstu cepuri galvā un izskatījies tikpat bāls kā no rīta.

«Tātad neko? Neko noteiktu?» — «Kur jūs gribat iet, Špāna kungs?» viņa vaicājusi. Viņš gribot doties uz staciju un paraudzīties, vai tur kaut ko nevar noskaidrot. «Kaut es tikai zinātu, vai viņai ir nauda!» — «Uz staciju? Tādā stāvoklī? Metas jau tumšs, un man kājas jau tagad nosalušas.» Špāns papurinājis galvu, un Babete redzējusi viņu pazūdam tumsā.

— Jā, bet kāda iemesla pēc viņa devusies prom? — Hermanis nepavisam nevar attapt.

Babete vairs neko neatbild. Viņa izplāj rokas uz galda, noliek galvu uz tām un sāk skaļi raudāt tā, ka Hermanis patiesi iztrūkstas.

— Kristīne, Kristīne! — viņa sauc. — Kur tu tagad esi? Mans bērns, mans nabaga bērns!

23

Hermanis pazūd tumsā un atgriežas tikai vēlu, kad draugi jau guļ. Viņš klusu ielien gultā, bet nakts vidū pa sapņiem kliedz un runā tik skaļi, ka Antons pamostas, pieceļas un viņu sapurina.

- Tu laikam redzi sliktus sapņus, Herman?

No rīta Antons viņam to atgādina.

Ko tu tādu varēji sapņot? Tu tā vaidēji, it kā tevi gribētu nožņaugt.

Hermanis tumši piesarkst aiz kauna.

Dažas dienas Hermanis staigāja ar saltu seju, stingām ncim, kuras nevienu neredzēja. Hanšelis atnesa jaunas ziņas no pilsētas. Antons nicīgi pasmējās.

— Ko es aizvien teicu? Viņas nav nekas cits kā čūskas! Viņas visas nosist vajadzētu, un tad šai nabaga pasaulei beidzot būtu miers.

Antonam vajadzēja doties uz pilsētu, lai aiznestu kādu logu rāmi. Viņš pameta Hermaņa ziņā baļķi, ko vajadzēja iztaisīt par vienu collu šaurāku. Hermanis paņēma cirvi un ņēmās baļķi tēst. Pusdienās viņš negāja, jo nejutās izsalcis. Kad Antons atgriezās no pilsētas, viņš Hermani pazoboja.

— Es teicu — tikai vienu collu, taču tu esi notēsis vismaz divas collas, baļķis ir sabojāts.

Bet Hermani acīmredzot viņa zobgalības aizvainoja. Viņš uzmeta Antonam niknu skatienu.

— Bet es taču arī varu kādreiz kļūdīties! — viņš nesavaldīgi iesaucās. Tik niknas acis Antons nekad Hermanim nebija redzējis. Viņš neko neatteica. «Šie sievišķi,» viņš domāja, «tie var pat svēto pataisīt par ļaundari!»

Babeti visu šo laiku mocīja nemiers. Viņa ik dienas steidzās lejā pie Spāņa, reizēm pat divas reizes dienā.

Vēstules uz pieprasījumu — Kristīne bieži bija gājusi pakaļ vēstulēm uz pieprasījumu, Špāns bija to izzinājis. Ak šī pasaule! Šī dzīve! Kas lai to izprot? Viss bija viens vienīgs juceklis, ja labi padomāja; cilvēki steidzās gan šurp, gan turp un tikai runāja un runāja, un beidzot viņi gulēja zem velēnām un tad klusēja vēl ar neizteiktu vārdu uz lūpām: pats galvenais palika nepateikts.

Babete vairs nemaz nezināja, ko dara. Nekas viņai nevedās, tik satraukta viņa bija. Ak šī Kristīne! Kāds blēdis bija viņu apbūris? Jo, ka šai lietā iejaukts kāds vīrietis, par to viņa nešaubījās. Un nabaga nepieredzējusī meitene, protams, bija šim nelietim visu līdz pēdējam noticējusi.

Pagalmā ienāca pastnieks, vecs pļāpa, viņš nesa jaunas ziņas un tenkas no sētas uz sētu. Viņš ļoti svarīgā tonī teica, ka šodien viņam jāstāsta īpaši jaunumi: Kristīne Spāņa aizbēgusi. Babetes sašutusi seja acumirklī parādījās virtuves logā.

— Aizbēgusi? — viņa zobgalīgi spiedzīgā balsi iesaucās.

— Jā, ļaudis taču tā melš. Viņi stāsta, ka vecais Špāns laikam apgājies ar viņu pārāk stingri.

— Lai taču ļaudis runā, kas tiem patīk! — Babete iesaucās. — Viņa ir devusies uz pilsētu mācīties mājturības skolā, ja gribat zināt. Es taču pati biju pie viņas un palīdzēju viņai ceļasomas sakravāt.

Šajās dienās bija grūti ar Babeti sadzīvot. Kalnā uznāca Dollija Nisleina, lai parunātos ar Hanšeli. Hanšelis, šķiet, bija apskaities. Dollija atnesa viņam cigarešu kastīti. Viņa iegāja arī pie Babetes virtuvē un nekavējoties sāka mēļot — protams, par Kristīni.

— Ak tu, protams, sen to jau zini, Babet? — viņa teica.

— Ko tad? — Babete tūdaļ nikni iesaucās.

Dollija bija te ieradusies bezrūpīgā noskaņojumā, vienīgi mazliet satraukta bija viņas mīlošā sirds, bet nu viņa jutās aizskarta, ka Babete tūliņ tik nikni uzkliedza. Dollija skaļi iesmējās.

— Tu, Babet, laikam esi slikti gulējusi, vai ne? — viņa izsmejoši iesaucās. — Nē, tu gan esi jocīga! Nakts melnumā viņa ir pazudusi, viņa, kas aizvien rauca degunu, ja viena vai otra no mums tikai pameta acis sāņus. Nu viņa pati to dara!

— Ko tad? — Babete bija tumši piesarkusi aiz dusmām.

— Nu, es tev varētu arī pateikt, ar ko viņa ir aizbēgusi.

— Ar ko? Pasaki taču, ja zini!

— To tu gan labprāt vēlētos? Vai ne? Tas tev derētu gan. Ar labu rītu.

— Es tā neizliktos, Dollij, — Babete spiedza viņai nopakaļ un izbāza galvu pa durvīm. — Tu vienmēr nāc šurp augšā, lai aprunātos ar kādu jaunu cilvēku un pa kluso iedod viņam cigaretes. Tev vajadzētu kaunēties, nevis plātīties.

Nu Dollija kļuva gaužām nikna. Viņa tumši piesarka un palika stāvot.

— Ai, paskat tik! — viņa teica un iesprieda rokas izaicinoši sānos. — Labāk būtu, Babet, ja tu pati tā neizliktos. Ļaudis zina, ka tev Raunē ir divdesmit gadus veca meita. Šā iemesla dēļ Špāns tevi arī padzina.

— Ak tu neliete! — Babete aiz niknuma nospļāvās.

Tas bija kā ar mietu pa pieri. Babete parāva galvu at-pakaļ un grīļīgiem soļiem aizgāja pa virtuvi. Bāla un satriekta viņa palika stāvam. Raunā? Kā viņi to zināja? Un divdesmit gadus veca Alvīne tagad bija — kā viņi to visu

zināja?

24

Beidzot Bornās par šo notikumu vairs nerunāja. Dzīve ritēja tālāk. Pūta vējš, un atkal sala. Cirmeņi sēžot gandrīz metru dziļi zemē, tas nozīmējot garu, bargu ziemu, Rudbārdis teica, un viņam bija jātic.

Helzē pilsēta joprojām bija aprakta sniegā, smailais baznīcas tornis vizuļoja kā ledus adata. Pirms pāris dienām, kad kusa, ezers izskatījās kā tumši zils plankums baltās ainavas vidū, atgādinādams marmoru, bet nu tas atkal bija sniegbalts tāpat kā lauki, un tā krastmalu varēja samanīt tikai pēc sakaltušajiem rūsgani sārtajiem meldriem, kurus vējš lieca slīpi lejup.

Tad nu atlika vienīgi darbs; paldies dievam, ka dienas jau kļuva garākas. Hermanis un Antons tēsa statņus šķūņa piebūvei.

— Tu pat vairs neatvēli sev laiku paēšanai, Herman, — Babete pārmetoši teica. Hermanis iekarsis strādāja gandrīz bez pārtraukuma, nebilstot ne vārda. Tikai kad Babete parādījās tuvumā, viņš savā nodabā klusi svilpoja. Lai viņa neiedomātos, ka viņš varbūt bēdājas.

Hanšelis gandrīz katru dienu pavadīja pilsētā. Svinības joprojām turpinājās, dziedātāji, strēlnieki, vingrotāji, ugunsdzēsēji — visi svinēja. Hanšelis pastāstīja notikumus un tenkas, varēja tikai pabrīnīties, kas viss tik nenotika tur lejā, pilsētā, kura likās kā izmirusi. Kristīni Hanšelis nekad ne ar vārdu nepieminēja, lai gan Nisleina salonā dzirdēja visu, par ko ļaudis tenko. Hermanim bieži vien radās kārdinājums no viņa ko izdibināt. Viņš tik tikko klausījās, kad Babete reizēm ieminējās par Špānu un Kristīni. Un tomēr, izdzirdot Kristīnes vārdu, sirdī iedūra it kā ar platu, nokaitētu nazi.

— Es nekad neticēšu, ka Kristīne ir slikts cilvēks, — Babete teica. — It nekad, es taču viņu pazīstu, Viņai ir laba, lepna sirds. Bet kāpēc viņa neraksta? Vecais nobēdājies līdz nāvei.

Hermanis atbildēja tikai pēc krietna brīža un tik pārvērstā, vienaldzīgā balsī, ka Babetei aizsitās elpa.

— Viņai būs savs iegansts, Babet.

Babete cieši ielūkojās Hermanim sejā. Viņa aizvien bija domājusi, ka Hermanis bēdājas, un viņu žēlojusi. Bet nē — viņa balss skanēja tik vienaldzīgi un garlaikoti, it kā viņam negribētos neko par Kristīni vairs dzirdēt. Labi — viņa varēja arī klusēt, ja viņš tā vēlējās.

Bet tad mājās atgadījās notikums: Antona trusenei kādā naktī atnesās astoņi mazuļi. Trusene bija no sava kažoka izplēsusi mīkstu spalvu kušķi, un mazie gulēja tik jauki kā vatē, zīdaina vērpuma pārsegti. Antons aiz lepnuma nespēja klusēt. Astoņi gabali! It kā šie mazuļi jau būtu izauguši lieli un vismaz sešas mārciņas smagi, nevis vārgi un sīki kā mazas žurciņas.

— Tas nozīmē jaunu pavērsienu! — Antons dižojās. — Tagad visām likstām drīz būs gals. Viņi taču aug ātri.

Nepieciešami bija, lai tie ātri augtu un te augšā jo drīzāk būtu pārmaiņas. Vīri izskatījās nonīkuši un bāli. Ja Hanšelis nebūtu par viņiem tā rūpējies, viņi aiz bada sen vairs neturētos uz kājām.

Bet Rudbārdis tomēr bija velna zellis! Viņa sējumu kastēs iesētais jau dīga. Tās reizēm stāvēja tumšā vietā, reizēm gaišā, dažreiz vēsajā šķūnī, citreiz atkal siltajā virtuvē. Katru dienu viņš bija ar tām darbojies, un pēdīgi dažas kastes jau bija pavisam zaļas; brīnum jauks un sulīgs bija šis zaļums, ko viņi aplūkoja ar mīlīgām acīm. Rudbārdis aiz lepnuma tumši piesarka, kad vīri viņu uzslavēja. Jā, nu patiešām pavasaris vairs nevarēja būt tālu.

Bet ziema neatkāpās, un ledains vējš atkal brāzās no austrumiem. Aka no jauna pārklājās ar biezām ledus bruņām, un Brūnaļa atkal ieģērbās pašā biezākajā polārajā «ģērbā», tā ka bija redzams tikai purns. Kādu nakti pūta tik stindzinošs vējš, ka Hermanis savā nožēlojamā guļvietā trīcēja aiz aukstuma. Krāsns bija izdzisusi, viņš piecēlās un iekūra ar skaidām un žagariem uguni un piestājās pavisam tuvu pie krāsns, lai sasildītos. Viņš jutās noguris, tukšu sirdi un cieši vērās ugunī. Pēkšņi viņš iztrūkās: liesmu vidū sprikstošu dzirksteļu apņemtu viņš bija ieraudzījis Kristīnes seju.

Kristīnes seja bija tāda, kādu viņš bija redzējis pirms gada savā pēdējā atvaļinājuma dienā. Kristīne bija ienākusi pie Babetes, un viņš pavadīja viņu atceļā uz pilsētu. Sājā vakarā bija plosījies stiprs negaiss, alejas liepu slapjās galotnes vēl pilēja, un likās, ka lejup pār viņiem līst lietus. Virs tumšajiem kokiem mirdzēja mēness un spožas

zvaigznes. Kristīnes seju apspīdēja spožā mēness gaisma, kas nemitīgi mainījās, lietus lāses vizuļoja kā rasa uz viņas māliem un vaigiem, acu dzīles dzirkstīja. Tā bija rasas, vaigžņu un acu mirdzuma apņemta seja, ko apspīdēja mēnesnīca. Tādu viņš to redzēja. Toreiz, spiezdama viņam mku, viņa bija pateikusi mazo vārdiņu: «Atgriezies!» Un is vārds bija tas, kas viņu izveda cauri kauju šausmām, las bija burvju vārds, kas viņu bija nosargājis.

Hermanis iesvieda liesmās vēl žagarus, lai seja neizgaistu. Žagari sprakstēja. No kāda egļu zara izsprāga sīkas, baltas tvaiku lodītes, un pēkšņi seju aprija dūmi.

Kādu nakti sāka plosīties vētra, nakts bija brāzmaina, un mežs šalca tik skaļi kā sabangota jūra. Lūza kāds satrunējis zars, un bija dzirdams, cik smagi tas nogāžas zemē. Pūta dienvidu vējš. Hermanis iztrūkās no miega: pavisam skaidri viņš bija dzirdējis smagā lielgabala grāvienu, tas nevarēja būt tik tuvu. Atkal tālumā dobji dunēja. Ezers! Ledus ezerā sāka plaisāt. Bezgalīgi garā ziema, šķiet, tomēr gāja uz beigām. Hermanis ieklausījās, sirds viņam skaļi pukstēja. Tā bija skumju un bažu pilna. Atgriezies! Jā, viņš bija atgriezies. Kāpēc? Draugi miegā krāca, bet viņš gulēja atvērtām, sūrstošām acīm, līdz mazais lodziņš metās palss. Tad viņš piecēlās.

Otra daļa

1

Spīd saule. Laiks vējains.

Viņi pusdienas pārtraukumā stāv pagalma vārtos, un viņu acis klīst pāri ielejai. Vējš plivina matus un salāpītos virsvalkus. Viņi izskatās pabāli, bet nu jau ziema aiz muguras.

Tikai tālajos mežos vēl rur tur mirgoja sniegs, citādi zeme bija kaila un tukša, brūna un mitra kā dzīvnieka āda, kad tas, izkāpis no ūdens, žāvējas saulē. Vietu vietām virs tīrumiem tikko samanāms blāvoja gaišs, maigs zaļums. Tie bija ziemas sējumi. Ezers līdz pusei bija vaļā, un tā sīkajos, raitajos viļņos šūpojās saule. Kaijas bariem peldēja gar ledus malu un nemierīgi grozījās šurp un turp.

— Kas tie par putniem? — Hanšelis prasīja, aiz aukstuma trīcēdams. Neviens viņam neatbildēja, visi klusēja. Pastiepis prāvo degunu vējā, Antons tikai pēc brīža pateica:

— Tās ir kaijas. Viņas peld un uzglūn zivīm.

Rudbārdis vēl aizvien bija satuntuļojies kā visdziļākā

ziemā. Izņēmis viņam lāpstu no rokām, Hermanis strauji to iegrūda zemē. Nosprēgāja dzirksteles. Augsne joprojām bija sasalusi.

— Vēl paies dažas dienas, iekams mēs varēsim sākt, — Hermanis teica.

Viņš nepacietībā klīda pa tīrumiem. Te būs kvieši, tur rudzi, tur — auzas, tur — rušināmaugi, bet tur — kartupeļi. Bieži vien viņš stāvēja kluss, ar kaistošu galvu: pēkšņi viss šis darbs viņam likās gandrīz pārcilvēcisks. Tie vairs nebija tīrumi, tā bija postaža.

Viņš aizrakstīja tantei Klārai par sēklas labību. Kad tante neatbildēja, viņš nobijās. Ja nu viņa savu solījumu nožēlo? Ja atstāj viņu tagad likteņa varā! Bet pēc dažām dienām piebrauca rati ar sēklu. Graudi ar lielu rūpību tika izbērti, visi sausie kakti bija graudu pilni, tos sabēra pat zem Babetes gultas. Nu Hermanis naktīs varēs atkal mierīgi gulēt. Ar sasārtušiem vaigiem satraukts viņš grāba graudus no lielajām kaudzēm un ļāva tiem slīdēt caur pirkstiem. Tie bija cieti, ražīgi graudi ar veselīgu spīdumu.

— Lieliski graudi!

— Jā, lieliski gan! — arī Antons piebalsoja un pamāja ar galvu.

No šiem graudiem Bornu sētai vajadzēja atkal atdzimt, kļūt tādai pašai, kāda tā reiz bija. Apmēram tā, kā no rieksta pa ilgiem, ilgiem gadiem izaug riekstkoks. Tikai pacietību!

Augsne vairs nebija sasalusi, taču joprojām bija mikla un smaga. Tomēr Rudbārdis vairs nedrīkstēja ilgāk turēt rokas klēpī — jo kā citādi viņš tiktu ar visu galā? No agra rīta līdz nakts tumsai viņš strādāja dārzā aiz dzīvojamās mājas drupām. Līdz krūtīm stāvēdams dziļā grāvī, viņš raka. Ja viņš pieliecās, redzama bija vienīgi viņa stīvā platmale un sarkanā bārda. Lāpsta šļakstēja un plak-šķēja melnajā augsnē. Augsne spīdēja kā speķis, kad viņš to gludi nolīdzināja. Ar katru dienu grāvis viņam aiz muguras kļuva garāks; ātri tas nevedās šai slapjajā augsnē, un viņam arī nebija nekādas steigas. Pacietība bija Rud-bārža labākais tikums.

Pile Tantiņa nemierpilna lumpačoja šurpu turpu un pēkšķējar viņai pa pēdām nāca vistas. Tās kāri knābāja melno augsni un kārpījās. Kad Rudbārdis atrada īpašu gardumu, kādu treknu, dzeltenu cirmeni vai resnu, gaļīgu larpu, tad, pasviedis to sāņus, aicināja: «Sanāk, sanak!» Viņa seja laipni staroja, viņš jutās kā pats dievs, kas rūpējas par dzīvo radību.

Sviedriem līstot, viņš pa brīžam apstājās, atstūma iebuktēto cepuri no pieres un noslaucīja seju. Nu tik kļuva redzams, cik ļoti neglīts ir Rudais. Viņa seja bija zilgani bāla un klāta dzelteniem plankumiem. Viņš izskatījās pēc salamandras, kas dzīvo alā, — pēc alu salamandras, kas nekad neradās dienas gaismā, — bāls un uzblīdis, un bez īpašas formas

Kļuva jau siltāks, un viņš mazliet vaļīgāk atraisīja

kaklautu.

— Nāk nu šurp! Mudīgi! Tas tik ir kumosiņš! Rāmi, tikai rāmi, Tantiņ, arī citiem gribas ēst!

2

Kad spīdēja saule, Kalējkārlis pusdienas pārtraukumā parasti sēdēja šķūņa vārtu priekšā. Te bija patīkami, gandrīz nejuta vēju, vārtu dēļi sasila saulē un atstaroja siltumu. Viņš sēdēja, uzlicis dūres uz ceļgaliem un pavērsis seju pret sauli. Atliecis galvu, viņš redzēja sīku saules atspulgu savu melno briļļu stiklos. Viņa seja bija novājējusi un āda dzeltena, kā uzspīlēta, un nu varēja saskatīt arī dziļās sāpju grumbas, kuras it kā asi iegrieztas iezīmējās starp viņa biezajiem, tumšajiem bārdas rugājiem. Viņš sēdēja pavisam rāmi un nekustīgi, tikai šad tad klusi, pavisam klusi nopūzdamies, lai Babete nedzirdētu.

Kārlis ausījās. Tie bija strazdi, kas nupat svilpoja! Tālumā zizināja žubīte. Jā, jā, nu bija pavasaris! Atkal reiz pavasaris, jā, jā! Reizumis putni ar spalgiem kliedzieniem pāršāvās pāri pagalmam, un viņš tiem sekoja, pavērsdams melnās brilles.

Kad pusdienlaiks bija beidzies, uz kāpnēm iznāca Babete un sauca:

— Laiks ķerties pie darba, Kārli! — Un Kārlis paklausīgi piecēlās un sāka strādāt.

— Kārli, vai tu zini, ka tev pa vienu nedēļu jāuztaisa trīs grozi? — Babetes balss skanēja gandrīz nelaipni, pēdējās dienās viņa ar Kārli nebija apmierināta. Viņš Babe-tei nepatika, jo vienmēr klusībā pie sevis ko prātoja, pieri grumbās savilcis, un šīs grumbas nemitīgi raucās. Viņš vairs nerunāja gandrīz ne vārda. Tā viņam aizvien sākās, un viņa zināja, ka tad vislabākais ir izturēties pret viņu stingri. Nesen Babete bija ievērojusi, ka viņš asina vecu kabatas nazi, ko kaut kur bija atradis. Kad viņai izdevās to slepus paņemt, asmens bija jau tik ass kā bārdas skujamais nazis.

— Jā, Babet, es to zinu, — Kārlis norūca un paņēma pīpi, lai piebāztu.

— Atmet taču to mūžīgo pīpēšanu! — Babete pukojās. — Tā tikai maksā naudu un kaitē taviem nerviem. Nav brīnums, ka tev ar nerviem kļūst aizvien sliktāk.

Kārlis paklausīgi nolika pie malas pīpi un ķērās pie klūgām. Pēc kāda laika Babete atgriezās un teica:

— Nu, Kārli, tagad tu esi savu pīpi godīgi nopelnījis.

Taču Kārlis ar sadrūmušu seju vienīgi kaut ko nomurmināja un vairs negribēja smēķēt.

Babete kaunējās par savu bargumu, viņa noskuma. — Es laikam vairs nedrīkstu tev neko teikt? Domāju taču tikai par tavu veselību, un tu ņem ļaunā.

Babetes balss skanēja gandrīz maigi, un viņa teica, ka viņi abi drīz vien došoties lejā uz pilsētu, lai pārdotu ziemā izgatavotos grozus. Tad Kārlim vajadzēšot iegādāties jaunu pīpi un arī tabaku, bet labāku, nevis tādus nožēlojamus praulus, tie taču tā ožot, ka pat Rekse nevarot izturēt, un suns taču panesot daudz ko.

— Jā, jā! — Kārlis piekrizdams pamāja ar galvu. Viņš tik savādi savieba seju, ka Babete izbijās un klusēja. Kārlim atkal bija uznākušas viņa ļaunās dienas, viņu nedrīkstēja izlaist no acīm. Tas bija tīrais posts, tik spēcīgs vīrs un ar tik labu sirdi! Viņš bija gandrīz trīsdesmit gadu vecs, mati viņam jau metās sirmi, un pār pieri nokārās sniegbalta šķipsna. Ļautiņi mīļie, tur bija vai jāraud!

Kārlis kļuva aizvien klusāks. Citi līksmi tērzēja un ar dīvainu satraukumu runāja vairs vienīgi par darbu — par aršanu, sēšanu, dziļaršanu. Hermanim un Antonam sarunās bija noteicošais vārds. Pēc pāris dienām vajadzēja ierasties Forngrēbera aizjūgam, un Anzorge bija ar mieru aizdot vienu aizjūgu uz veselu nedēju. Kārlis bija uzaudzis laukos, viņš bija gan aris, gan izkapti vēcinājis, un var-

būt viņš mācēja visu labāk nekā Antons, kas tikai izlikās, ka māk. Dažas reizes Kārlis bija mēģinājis iejaukties sarunā, bet tie neklausījās viņā, un kopš tā laika viņš vairs nebilda ne vārda. Kālab lai arī to darītu? Nebija taču nekādas nozīmes. Viņš un tie — tās bija divas dažādas pasaules. Tie dzīvoja augšā — gaismā, pūlējās un smagi Irādāja, jo pūlēties un smagi strādāt — tā bija īstā dzīve, bis bija skaisti. Bet viņš dzīvoja dziļi lejā — tumsā, divdesmit asu dziļumā apakš zemes, un melnā nakts vien jau nozīmēja nāvi. Kārlim radās dīvains plāns — izrakt pašam sev kapu — bedri vairāku metru dziļumā, un tad viņš gribēja nokāpt lejā un zemei vajadzēja nogrūt pār viņu. Šis plāns viņu nodarbināja daudzas dienas un naktis, taču beigu beigās viņš atzina, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Tie bija viņam atņēmuši pat mazo asmenīti, ko viņš bija uzasinājis tik asu kā bārdas nazi.

Pār pagalmu novēdīja rēna, gandrīz silta vēsma, kas karsēja un sausināja ādu. Kārlis tvēra ar rokām gaisā, gaiss šķita silts un liegs. Brūnaļa un teļš nāca laukā no kūts. Kad tie gāja Kārlim garām, viņš juta lopu dvaku. Ikreiz, kad sāka kūkot dzeguze, kura laikam bija tepat pavisam tuvu, Rekse ņēmās neganti riet.

Reizēm, kad Kārlis sēdēja šķūņa vārtu priekšā, viņam prātā pazibēja raibas krāsas, kas viegli saplūda cita ar citu, bet atmiņā atausa sejas, pārdzīvojumi, sen aizmirsti nenozīmīgi nieki. Suns, kas stiepj kaulu un lūr sānis, kāda dzērāja sarkanā seja, kurš viņu pirms gadiem desmit bija nolamājis. Tas viss pazibēja viņa prātā, to atcerēties dievs vēl viņam bija atvēlējis. Tās bija sejas, kas nāca no nekurienes un nekurienē aizslīdēja.

Šodien saule karsēja sevišķi stipri. Sīka, spīva uguntiņa iesprikstēja viņam acu kaktiņā, skarba, sprakšķoša uguntiņa, kas kņudināja, un pēkšņi viņam dega visa seja, it kā to kvēlinātu smēdes ēze, — un tad atkal radās sajuta, it kā pie sejas pieglaustos silts vaigs, maigs, silts vaigs.

Šis maigais, siltais, tvirtais un stingrais vaigs — bet pēkšņi viņš attapa, ka tā bija Frīda. Tas bija siltais Frīdas vaigs kādā saulainā jūlija dienā. Asa izkapts pļāva labību, un tad viņi uz brīdi pārstāja strādāt, un Frīda viņam piederēja. Bet toreiz, kad notika nelaime ar acīm, viņš teica, lai māsiņa aizraksta vēstuli, un Frīda atbildēja. «Nē, nē, esmu pārāk jūtīga meitene, es to nevarētu izturēt, man vienmēr būtu jāraud. Tagad esmu saderinājusies ar kādu atslēdznieku, vārdā Ksavers.»

Ko gan lai darītu meitene ar aklu vīru?

Kārlis strauji elpoja. Bet tad viņš pēkšņi juta maigas lūpas pieskaramies savējām. Tās atkal bija Frīdas lūpas — tik bezgala maigas. Nē, nē, viņš atteica, ko nu vairs. Labi jau, labi! Ej pie sava Ksavera!

Piepeši viņš nikni pietrūkās kājās un skaļi iesaucās:

— Ej pie sava Ksavera!

Bet tai pašā mirklī Kārlis ļoti iztrūkās un ieklausījās, kas notiek apkārt, un tad atviegloti uzelpoja: neviens viņu nebija dzirdējis.

Kārli, Kārli, Kārli! Ai, viņš pielika visus spēkus. Viņš tā centās! Dievs bija viņa liecinieks.

Kādu vakaru viņš neēda vairs ne kumosa. Viņš nevarēja neko ieēst, jo nejutās labi. Jau agri viņš atlaidās uz lāviņas un no rīta necēlās augšā. Kārlis bija slims. Viņš negribēja ne ēst, ne dzert, pat ne malku piena viņš nebaudīja — kas gan ar viņu bija noticis? Hermanis, pats zinošākais no visiem, pārbaudīja Kārlim pulsu, uzlika roku viņam uz pieres un vaigiem. Nekādas vainas.

Babete atnesa bļodiņu ar nūdeļu zupu — ar tādu zupu, kas liktu pat mirušam pamosties. Kārlis noraidoši papurināja galvu un pagriezās pret sienu. Viņš neko neēda dienas trīs, četras, piecas, veselu nedēļu. Kārlis izskatījās briesmīgi — bāls un sakrities. Viņi atsauca ārstu. Viņiem gan nebija naudas, ko samaksāt,_tomēr viņi bija lūguši jauno ārstu Bretšneideru atnākt. Ārsts pārbaudīja Kārlim pulsu, izmērīja temperatūru; cik savādi, slimniekam nekas, gluži nekas nekaitēja, un tomēr viņš bija slims.

Pie Kārļa lāviņas piegāja Hanšelis; viņš smaržoja pēc parfīma un esencēm, jo tikko kā nāca no Nisleina salona. Hanšelim rokā bija glāze ar groku, un viņš ļāva, lai skur-binošais aromāts plūst Kārlim degunā. īsts kalējs būtu pat no zārka uzcēlies! Bet Kārlis necēlās. Viņš valstīja galvu gan uz vienu, gan otru pusi un klusēja.

— Paklau, Kārli, to es pilsētā dabūju. Paklau, Kārli, — tas ir pirmā labuma, vienu malku, un tu būsi vesels. Nu, esi taču tik prātīgs!

Nē, Kārlis nevēlējās būt prātīgs. Viņš izlikās, ka ir aizmidzis. Un Hanšelis, neko nepanācis, piecēlās un pats izdzēra groku.

Ienāca Rudbārdis. Viņš nebija no valodīgajiem. Krietnu brīdi viņš sēdēja klusēdams, tad paraustīja Kārli aiz rokas.

— Ei, kas ir ar tevi? — viņš murmināja. — Tas pāries. Tici man, es to zinu. Tas notiek, ja krīt galīgā izmisumā. Ei, Kārli! Tici man, es to zinu. Es arī kādreiz vairs negribēju ēst. Es biju cietumā, vieninieka kamerā. Nespēju vairs izturēt. Ei, paklau, Kārli, tas pāries!

Rudbārdis klausījās. Klusums. Viņš vēlreiz paraustīja Kārli aiz piedurknes, tad brīdi sēdēja, nebilzdams ne vārda, un beidzot klusi izslīdēja no istabas.

Antons nepievērsa viņam tik daudz uzmanības. Viņš pavēla Kārļa galvu uz sāniem un iekliedza viņam ausī:

— Tu tikai izliecies! Ak tāds tu esi? Apkaunies! Pfu tu! Kā pieaudzis cilvēks var spēlēt tādu teātri?

Aiitons tā auroja, ka skanēja viss pagalms, bet kalējs pat nepakustējās.

Kārlis nu jau desmit dienu nebija neko ēdis. Viņš acīm redzami sakritās, kļuva pret visu gaužām vienaldzīgs un gandrīz nepārtraukti gulēja miegā. Viņš grib nomirt, Hermanis domāja, tikai nomirt. Viņš nespēj paciest savu aklumu.

Pēc divpadsmit dienām Babete nolēma nokaut vienu no trim vistām, kuras bija palikušas dzīvas. Viņa vārīja tādu buljonu, ka smaržoja viss pagalms, kad viņa to nesa uz nojumi.

— Vai tu dzirdi, Kārli? — viņa, sēžot pie Kārļa lāviņas, neparasti maigā, liegā balsī teica. — Kārli! — Kārlis nekustējās. — Kārli! — Viņš pārvilka segu pār galvu. — Kārli!

Klusums. Kārlis vairs nekustējās. Viņš bija pilnīgi pazudis zem segas.

Tad Babete sāka plikšķināt pa segu. — Vai tu dzirdi? — viņa iespiedzās. — Mēs nokāvām vistu, lai gan mums ir tikai dažas vistas, un izvārījām tev zupu. — Viņa nožēloja savu nesavaldību un viegli noglauda Kārļa roku.

— Kārli, paklausies — mēs tevi mīlam, kāpēc dari mums pāri? — Viņa atkal kļuva sirdīga. — Nepateicīgais! Necilvēks tāds! — viņa sauca. — Tu tā dari, lai tikai mūs mocītu. Aiz īsta ļaunuma. Tu esi gatavais velns! — Viņa sāka bezpalīdzīgi raudāt un atkal viegli glaudīt Kārļa raupjo roku.

Sega palika nekustīga. Bet pēc brītiņa tā tomēr sakustējās. Beidzot parādījās Kārļa galva. Kārlis cieši ar savām melnajām brillēm lūkojās Babetē.

— Velns? Es esot velns? Tu tā saki?

Viņa bālā seja bija nosvīdusi mikla.

Babete joprojām raudāja. Viņa vēl vienmēr maigi glaudīja Kārļa roku. — Mēs tevi mīlam — kāpēc dari mums pāri?

Paņēmusi lakatiņu, viņa noslaucīja Kārļa miklo seju. «Kā viņš svīst!» Viņa šņukstēja un pēkšņi atkal spiedzīgā balsī iesaucās:

— Jā, īsts velns tu esi! Tikai aiz tīra ļaunuma izliecies, lai mūs apbēdinātu!

Kārlis pūlējās piecelties sēdus. Babete viņu atbalstīja. Tur nu viņš stīvi sēdēja — kā no kapa izkāpis.

— Nē, — viņš teica, — nē! Es neesmu velns. Es arī neizliekos. Tas ir tikai tāpēc — nevaru tev to izskaidrot. Kāpēc jūs man neļaujat nomirt? Es jums negribu darīt neko Jaunu.

— Bet tu mums tomēr dari ļaunu! Tu mūs apbēdini. Un mēs visi, it visi taču tevi mīlam. Arī es tevi mīlu.

Kārlis klausījās. Tad papurināja galvu.

— Es jūs tikai traucēju.

Babete ašiem pirkstiem glaudīja Kārļa roku. Ai, kā viņa mīl šo lielo, bezpalīdzīgo vīru, nu viņa to skaidri zina. Viņa mīl viņu kā māte savu bērnu, un viņa vairs nekad negrib viņu izlaist no acīm. Babete noglāsta bārdas rugājiem apaugušos Kārļa vaigus.

— Vai nu tu gribi ēst? — viņa mīlīgi vaicā.

Kārlis sēž nevarīgs un kluss. Viņa sāk .viņu barot kā bērnu, un viņš paklausīgi, stīvi izslējies, ēd vistas zupu.

— Varbūt es patiesi esmu slikts cilvēks, Babet? Varbūt tev taisnība?

— Tagad nerunā un ēd, citādi neies labumā. Un vai tu man apsolīsi, ka arī rīt ēdīsi? Apsoli to! — Babete priecīgi teica.

Kārlis paklausīgi apsolīja.

Pēc trim dienām viņš bāls, vājš, iekritušām acīm, kā no miroņiem uzcēlies, atkal staigāja pa pagalmu. Tas nu reiz atkal bija garām.

— Saudzē sevi tagad! — Hermanis viņam teica.

Saudzēt? Kālab? Viņš gribēja strādāt, lai gan bija vēl

pavārgs. Viņš noteikti gribēja strādāt. Hermanis iedeva viņam uzasināt nažus. Nu viņš vairākas dienas asināja nažus, cirvjus, šķēres, visu, kas vien bija asināms. Tad atkal ķērās pie kārklu klūgām un pina savus grozus.

— Mums jāpadomā, ko tu vēl varētu taisīt pārdošanai, — Babete teica, lāpīdama zeķes. Viņa klusēja un ilgi apsvēra. — Piemēram, grābekļus. Vai mazas kastītes, kā-das nepieciešamas augļu sūtīšanai. Vai ari statnīšus olām — zini, tādus ar caurumiem. Vai arī pavārnīcas un Koka lāpstas. Ir taču daudz lietu, kas noderīgas un vajadzīgas. Nedomā, ka tev visu mūžu vajadzēs pīt vienīgi grozus.

Kārlis sēcoši vilka elpu. Viņš no sirds bija pateicīgs Babetei. Visas šīs lietas, ko viņa bija nosaukusi, viņš redzēja savu acu priekšā, redzēja ļoti skaidri. Varbūt viņam kādreiz būs pilna lāde ar šādām mantām. Varbūt tomēr šai dzīvei vēl bija kāda nozīme?

3

Babete bija nosolījusies Kārli turpmāk nekad neizlaist no acīm. Savu vārdu viņa turēja. Galvenais, viņam nedrīkstēja ļaut pārāk nodoties domām. Babete iesaistīja Kārli visos darbos.

— Kārli, panāc šurp un palīdzi man drusku! — viņa lūdza. — Viena pati es to nevaru veikt. Ak tu dieviņ, man taču ari ir tikai divas rokas!

Kārlis piekrītoši pameta ar galvu. Viņš palīdzēja viņai tikt galā ar veļu, tīrīja drānas ar suku, berza, vilka smagos toverus šurpu turpu. Viņa to rāja, ja kaut kas vedās aplam. Nē, viņa Kārli nepavisam nelutināja. Šodien vajadzēja sakopt virtuvi, tā nu vairs turpmāk nevarēja dzīvot.

Viss bija jāiznes ārā. Te tev ir smiltis. Vajadzēja izberzt klonu. Ziemas netīrumiem jāpazūd, klonam jāizskatās kā jaunam.

— Rīt, Kārli, iesim lejā uz pilsētu pārdot tavus grozus, vai dzirdi, ko saku? — Babete jautāja. Viņa gluži vienkārši pavēlēja.

— Labi, labi.

Kārlis bija tik satraukts, ka šajā naktī gandrīz nemaz negulēja. Uz pilsētu! Kopš viņš dzīvoja te augšā, Bornās, viņš vēl nekad nebija devies lejā uz pilsētu. Viņam rādījās nejauki sapņi: grabēja rati, kuros viņš iemetās, klupa virsū suņi, lieli kā teļi, piedzēruši zemnieki pēkšņi uzbruka viņam.

Rītausmā Babete sāka apkraut Kārli ar nesamiem: vispirms uz muguras liels grozs, tajā citi — mazāki, un tā aizvien vairāk un vairāk. Beidzot bija sakrauti astoņi gabali, īsts grozu tornis.

— Mierīgu prātu vari uzkraut vēl, — Kārlis sacīja.

— Nē, nē, vairāk ne.

Labajā rokā Kārlim bija spieķis, kreisajā — vesels komplekts mazu groziņu. Babete sevi bija apkrāvusi ar aug|u groziņu nastu, zem kuras pati gandrīz vai pazuda.

— Tā, un nu — aiziet! — viņa pavēlēja. — Turies vienmēr cieši aiz manis!

Lēca saule, kad viņi devās no kalna lejup — Babete, grozu nastas aprakta, Kārlis ar augstin augstu torni uz muguras.

Beidzot viņi bija uz lielceļa, un te jau iešana vedās daudz labāk.

— Nu tu esi uz ceļa — vai tev nesamais nav par smagu?

— Nē, nē, mierīgi varētu panest divtik daudz.

Zemnieku rati skaļi rībināja viņiem pretī.

— Labrīt!

— Tas bija Lohners, bodnieks, — Babete teica. — Viņam ir divdesmit morgenu zemes. Reiz viņš savu sievu bija tā piekāvis, ka sēdēja aiz restēm trīs mēnešus. Viņš skrien pakaļ katriem brunčiem.

Bet nu brauca kaut kas pavisam īpašs — ar smagiem zirgiem, tikai tādiem tā klaudzēja pakavi.

— Labrīt! — Babete uzsauca. — Vai tad Anna, vai?

Smagie rati apstājās.

— Jā, tā pati gan. Labrīt, Babet!

— Tu esi labi iekārtojusies, Anna.

— Katrs iekārtojas tik labi, kā var.

— Tev ir skaisti zirgi.

— Jā, tie nebija arī lēti.

— Vai tu, Anna, negribētu no mums nopirkt dažus grozus?

— Grozus? Ak, man ir vesels šķūnis pilns ar groziem. Ar labu ritu, Babet!

Babete nospļāvās aiz prombraucošajiem ratiem.

— Kad viņa vēl bija maza puņķutapa, — viņa teica, — es viņai bieži vien izšņaucu degunu. Uzmanīgi, Kārli, te ir liela peļķe.

Pēkšņi Kārlis palika kā sastindzis stāvot.

— Paklau! — viņš teica. — Kas tad tas?

— Tā ir Helbinga smēde. Viņš ir vecākais kalējs visā apkaimē. Helbings ir mans brālēns, viņa sieva dzemdēja viņam septiņus bērnus, ar astoto nomira nedēļās. Viņu sauca Luīze, un viņas meitas uzvārds bija Štēre.

Smēdes āmurs skanēja dobji un spalgi. Kārlis nekustējās ne no vietas, viņš stāvēja kā sastindzis, atbalstījies uz spieķa, ar grozu torni uz muguras.

— Viņi apkaļ zirgu. Es saožu karstas dzelzs smaku, —* viņš aizgūtnēm sacīja. — Tas ir zirgs ar cietiem nagiem. Vecs zirgs.

— Nu kāpēc lai viņi neapkaltu zirgu, viņi taču ir kalēji! Tas ir Hāberlanda vecais sirmis, ilgi viņš vairs neies. Labrīt, Helbing! Kā aizvien čakli strādā? Tu raujies no agra rīta līdz vēlam vakaram, līdz visas lādes pilnas ar dālderiem. Mēs pārdodam grozus, Konrād, — vai negribi no mums ko nopirkt?

Kalējs smējās. Kur lai viņš liekot grozus?

— Bet tā taču esi tu, Babet. Jāapskata, ko tad tu stiep uz muguras, tevi jau tikko var ieraudzīt.

Pēc ilgas kaulēšanās viņš nopirka no Babetes trīs mazus groziņus.

Kārlis pa to laiku mierīgi stāvēja, ostīja gaisu un ieklausījās smēdes trokšņos.

— Tie ir smagi veseri! Ko jūs tur kaļat? — Viņš tik drošu soli devās pie laktas, it kā viņam būtu redzīgas acis. Jā, arī viņš bija kādreiz bijis kalējs, to vien viņš gribēja tiem pateikt.

— Viņš ir mācīts kalējs, — Babete sacīja, — bet nu viņam ir slikti ar acīm un jāmācās strādāt kas cits. Iesim, Kārli!

Bet Kārlis nekustējās ne no vietas.

— Tie ir smagi veseri! —1 Viņam patiesi būtu prieks atkal pamēģināt, vai ar šiem veseriem vēl vedas darbs.

— Nu iedodiet viņam smago uzsitējveseri! — kalējs teica.

Kārlis sakampa smagā vesera kātu ar vieglu tvērienu. Viņa roku locītavas saspringa, tā ka kauliņi kļuva balti, viņš pavēzēja veseri un tad gandrīz veselu minūti turēja to horizontāli gaisā, it kā tas būtu tikai no koka.

— Vai velns, tas tik ir spēks! — Helbings teica.

Kārlis bija tumši piesarcis — ne jau no piepūles, bet

no satraukuma — un pats nezināja, kālab. Tik labprāt viņš būtu tiem parādījis, kā gaisā paceļ laktu.

— Bet nāc nu, Kārli! Neņemiet ļaunā, Konrād!

Pļāpādama un niekus triekdama, Babete gāja no mājas

uz māju. Reizēm viņa tērgāja vai veselu pusstundu. Viņi bija tikuši vaļā no diviem veļas groziem. Tie bija lēti, jo tiem bija sīkas vainas, taču to zināja tikai paši grozu pinēji. Uz Špangenberga veikala kāpnēm, rokas platajās bikšu kabatās sabāzis, stāvēja resnais Benno un gozējās saulē. Babete apbēra viņu ar veselu vārdu birumu: viņa esot tā mātei — lai dievs mielo viņas dvēseli! — mazgājusi veļu, un viņa pazīstot Benno kungu kopš tiem laikiem, kad viņš vēl nav mācējis aizpogāt bikses. Benno nespēja nevienam neko atteikt, viņam bija pārāk laba sirds: tā bija ieslīgusi biezā tauku kārtā un tāpēc kļuvusi tik laba. Viņš tūdaļ nopirka četrus lielos un sešus mazos groziņus. Kāpēc lai viņš nepārdotu ari grozus? Viņš solīja paziņot, tiklīdz viņam vajadzēšot vēl. Jā, tāds bija Benno.

— Labo sirdi viņš mantojis no mātes, — Babete teica, kad viņi devās tālāk, bet to viņa sacīja tik skaļi, lai Benno dzirdētu.

Viņu veikala gaitas gāja gan šurp, gan turp, un ap pulksten vienpadsmitiem viņi bija jau pārdevuši pusi no savas preces. Babete izskatījās sarkana kā uguns un svīda, lai gan laiks nepavisam nebija karsts.

— Nāc nu, tagad mēs, Kārli, varam kaut ko sev atļauties!

Viņi iegāja «Kronā», mazā krodziņā, un Babete pasūtīja sev kafiju un Kārlim stipru ķimeli. Bet ilgi viņi nekavējās, Babete skubināja pasteigties, viņai vajadzēja atkal būt mājās, nevarēja taču tos tur augšā pamest vienus. Kad saule rietēja, viņi atgriezās Bornās.

Viņi bija pārdevuši gandrīz visus grozus.

— Redzi nu, Kārli? Vai es neteicu? — Babete sajūsmā sauca. — Mums veicas. Redzi nu!

— Jā, jā! — Viņš to atzina. Viņš atzina — veicas.

Kārlis sēdēja, galvu izslējis, krūtis izgāzis, dūres nolicis

uz galda. Viņam nebija jāsēž ielas malā ar veco zaldāta cepuri uz ceļiem. No tā viņš visvairāk bija baidījies. Viņš izmaksāja lielu krūzi alus un, izvilcis no kabatas tabakas paku, nolika to galda vidū.

— Ja kāds grib uzsmēķēt!

— Tu vareni uzstājies, Kārli! — Antons iesaucās, piebāzdams pīpi. — Kur tu ņēmi šitādu tabaku?

— Tā nav no sliktākām. Resnais Benno tūliņ nopirka četrus lielos un sešus mazos groziņus un grib vēl pasūtīt.

— Es jau domās redzu tavu grozu fabriku, Kārli! Ar elektromotoriem un visām ērtībām.

Kārlis omulīgi kūpināja pīpi. Viņš smaidīja. Kopš viņš pie tiem dzīvoja, tie nekad nebija redzējuši viņu smaidām. Viņa seju kā bieza pelnu kārta vienmēr klāja tik gaužām biezs skumības plīvurs, kam smaids nespulgoja cauri.

— Pie kalēja Helbinga viņiem ir pamatīgs uzsitēj -veseris, — Kārlis teica. — Bet mums savā laikā bija vēl

tiogāks.

— Nākamo reizi viņš jau var viens pats doties veikala i ūtās! — Babete iesaucās.

Kārlis piekrītoši pamāja.

4

Dollija Nisleina smaidīdama izpūta gaisā cigaretes dūmus. Dollija un Veronika sēdēja «Pie gulbja» stūristabā un dzēra kafiju. No savas vietas viņas varēja pārredzēt visu tirgus laukumu, bet pašas no āra palika nemanītas.

— Ja es, Veronik, kādu vīrieti mīlu, — Dollija teica klusinātā balsī, — tad viņš ar mani var darīt, ko vien vēlas. Viņš var mani pat sist. Ak, tāda nu reiz esmu!

Viņa domāja par Hanšeli. Dollija atkal reiz bija pavisam neprātīgi iemīlējusies.

Veronika nicīgi pasmējās. Viņa sēdēja ar salīkušu muguru, šauro seju atbalstījusi rokās. Tik tieva viņa bija, ka cauri kleitai varēja saskatīt katru mugurkaula skriemeli. Veronika zobgalīgi raudzījās Dollijā.

— Tā tu gan tālu tiksi, Dollij! Tieši tas viņiem ir pa prātam, ka viņi ar mums var darīt, ko vien vēlas. Viņi visi, it visi ir tik briesmīgi egoisti! Tagad noteikti velku strīpu pāri, miers ar tiem visiem! — viņa piebilda. Viņa pazvanīja sulainim un pasūtīja konjaku.

Ja Veronika dzēra konjaku, tad Dollijai bija skaidrs, kā viņai ap dūšu.

— Vai tev vēl aizvien nav nekādu ziņu? Un no Kopenhāgenas šoreiz laikam nekas neiznāks? — viņa vaicāja klusi un gandrīz pazemīgi.

— Nē! — Veronika strauji papurināja sarkano matu cekulu. — Bet viņš bijis Kopenhāgenā uz kongresu. Es par to lasīju avīzē.

— Viņš bijis Kopenhāgenā?

— Jā! Un viņam pat neatlika laika uzrakstīt man kaut vai kartīti. Bet nu man pietiek!

— Tā tu aizvien saki.

Veronikai kādreiz bija uzsmaidījusi liela laime. Viņa reiz vasaras ceļojuma laikā bija iepazinusies ar kādu kungu — īstu velnu no vīrieša, tiesa, ne vairs gluži jaunu, bet kaut ko tādu viņa vēl nekad nebija redzējusi. Viņa

tūlīt bija viņā iemīlējusies. Tā bija liela mīlestība; viņa bija kā apmāta, un vēl tai pašā dienā viņi bija nosvinējuši kāzas. Bet tad izrādījās, ka šis velna vīrišķis ir slavenība, turklāt starptautiska slavenība — pašas ievērojamākās Berlīnes klīnikas galvenais ārsts. Un vai tas ko kaitēja? Nē, protams, ne, gluži otrādi. Veronika bija gaužām lepna uz savu velna vīrišķi. Bet tad kļuva zināms, ka šis slavenība ir precējies un ka viņam ir gandrīz jau pieauguši bērni. Tas tiešām bija briesmīgi, un Veronikas laime pārvērtās lielā nelaimē. Viņa savu mīļoto velna vīrišķi varēja satikt tikai pavisam reti, nedaudzas dienas gadā — tas bija viss. Viņam nebija laika. Bet Veronika viņu patiesi mīlēja.

Viņš Veroniku apdāvināja, viņa varēja dabūt visu, ko vien vēlējās. Bet vai tas ko nozīmēja? Vai tā bija dzīve? Ik pa pāris mēnešiem divas trīs dienas. Un citā laikā? Kas notika citā laikā? Viņa bija jauna un nekādā gadījumā ne jau no koka, nu nepavisam ne, un tad nu viņa «panašķēja» gan šur, gan tur, vienkārši «panašķēja». Šāds izteiksmes veids Veronikai allaž piemita tad, kad viņa sevi noniecināja. «Našķēja» pēc kāda skūpsta, pēc glāsta un vēl kā cita. Nē, tā vairs nedrīkstēja turpināties, tas patiesi nebija iespējams! Viņa gribēja pārvilkt svītru.

Veronika dzēra konjaku un kūpināja cigareti. Viņa paraustīja vājos plecus un klusi pie sevis pasmējās.

— Ak, nevajadzētu to visu ņemt tik nopietni pie sirds, — viņa teica, — vīrieši to nemaz nav pelnījuši! Paklau, Dollij, ko es tev sacīšu! Nekad neizrādi, ka tu mīli! Nekad, nekad! Vai dzirdi?

Ai, tik naiva Dollija galu galā arī nebija. Iekams viņa kādam vīrietim izrādīja kaut mazāko labvēlību, viņam vajadzēja dot zvērestu — dot zvērestu, ka mīl.

— Es šodien pat viņam rakstīšu, — Veronika teica, — šodien es noteikti pārvilkšu svītru.

Ak, cik biežj viņa jau to bija teikusi, un pēc tam pienāca telegramma, un viņa pameta visu un brauca prom. Nu jau tas turpinājās divus gadus.

Dollija šķetināja savu domu pavedienu. Viņai nedeva mieru lieliskais plāns, kas pēkšņi bija iešāvies prātā. Viņa taču ne mirkli nevarēja netraucēti parunāt ar Hanšeli, jo vienmēr virinājās durvis. Bet vakar Dollija piepeši bija atcerējusies dārza mājiņu, kas viņiem piederēja pilsētas nomalē. Tā tiešām bija dieva sūtīta iedvesma. Tur bija pat dzelzs krāsniņa, tā ka nevajadzēja gaidīt, kamēr laiks no kļūst siltāks. Brīnišķīgi! Beidzot reiz viņa varēs ar Han-

li izrunāties vienā mierā. Bet viņam būs jādod zvērests.

Hanšelim šai laikā neklājās slikti, viņš arī nežēlojās. Bieži vien viņš klusībā pie sevis vīpsnāja un viņa acu : katiens bija šķelmīgs un viltīgs. Nē, viņš it nemaz negarai kojās, nepavisam negarlaikojās šai pilsētā, turklāt viņam nevajadzēja īpaši pūlēties. Vai tad viņš bija vainīgs? Jo sevišķi viņu interesēja Veronika ar savu pārgalvīgo, sarkano matu cekulu, kas kuploja virs šaurās galvas, un brīnišķīgajām kājām. Tā noslēpumaini viņu valdzināja, un tās pelēkās acis bija dīvaini smaidīgas ikreiz, kad ta viņu uzlūkoja. Taču pilnīgi bezprātīga bija Dollija. Tā slepus deva viņam cigaretes un mīlestības vēstules. Dollija mācījās pie viņa frizieres amatu vienīgi tādēļ, lai allaž varētu būt viņa tuvumā. Bet Dollija jau tagad mocīja viņu ar savu greizsirdību. Kad ieradās Veronika, viņa visu laiku nekustēja ne no vietas.

Šodien Dollija viņam teica: — Man ir lielisks plāns, kā mēs varētu netraucēti parunāties.

— Nu?

— Pēc pāris dienām es jums, Hansīt, pateikšu ko vairak.

Dollija aizgāja uz dārza mājiņu, noslaucīja putekļus un

sakārtoja telpu mazliet omulīgāku. Malku varēja dabūt pietiekami. Ik dienas viņa nočiepa no veikala kases pa piecdesmit feniņiem — to neviens nevarēja pamanīt — un par šo naudu nopirka vīnu, liķieri, cigaretes, ābolus, kēksu un šokolādi. Ak, viņa jau sapņoja par līksmošanu, par vēl nepiedzīvotu izpriecu, visam vajadzēja būt kā pasakā, lai Hansītis kļūtu aiz brīnumiem vai mēms.

— Vai jūs šovakar esat brīvs? — viņa čukstus Hanšelim vaicāja, kad sēdēja atzveltnes krēslā un viņš sukāja viņai matus. Tā bija frizēšanas mācību stunda. Viņa bija pietvīkusi gluži sarkana, un viņas acīs dzirkstīja solījums.

— Šovakar? Jā. — Hanšelis bija jo patīkami pārsteigts.

— Jauki. Jauki. Es taču jums stāstīju par savu plānu. Ja nu jums patiktu... — Dollija klusi un kārdinoši čukstēja.

Hanšelim gandrīz aizsitās elpa. Vai viņam patiktu? Beidzot sagaida kaut kas labs, te viss bija tikai tukša blēņošanās, nekas vairāk kā vien gražošanās, skūpsti, vēstules, turklāt nekas nesanāca.

— Bet kur? — Hanšelis vaicāja. «Vai tad te, šai dieva pamestajā nostūri,» viņš domāja, «tas ir iespējams?»

Dollija uzvaroši smaidīja. — Nu, brīnišķi!

Īli

Viņa dzirdēja, kā dauzās pašas sirds. Liktenis bija viņai vēlīgs. Ai, cik uzbudināta viņa bija jau tagad, droši vien viņa šodien izdarīs lielu muļķību. Dollija satraukti sāka čukstēt. Tātad aiz kapsētas — tur bija plats ceļš starp dārziem, un ceļa galā kāda dārza mājiņa ar garu karoga kārti. Nekur citur tādas nebija, no skursteņa kāps dūmi; protams, gaismas nekādas.

— Puksten vienpadsmitos. Jā?

— Jā, — Hansītis sajūsmināts čukstēja. «Ak, šīs meitenes ir brīnišķīgas būtnes!» viņš domāja.

Pulksten vienpadsmitos viņš, dēkaini satraukts, nedrošiem soļiem gāja pa ķepīgo sniegu, — jā, karoga kārts, — viņš saoda degošas malkas dūmus. Tūliņ arī atvērās mājiņas durvis, un Dollijas apaļīgās rokas ievilka viņu iekšā.

— Ak, Hansīt, cik esmu laimīga, ka jūs esat atnācis! — viņa čukstēja Hanšelim pie auss.

Uz grīdas dega svece, pārāk gaišs nedrīkstēja būt, no mazās dzelzs krāsniņas trīsuļoja sārts atspīdums. Te bija patīkami silts, brīnum jauki, Hanšelis jutās aizgrābts, Dollija — tā tik bija meitene! Padomā vien — Helzē, šajā dieva pamestajā nostūrī, šitāds piedzīvojums! Jā, meitenēm visā pasaulē, lai kur tas arī būtu, bija visbrīnumainākās izdomas, ja viņas bija iemīlējušās.

— Vislabāk būs, ja sēdēsim uz grīdas, — Dollija sacīja. — Tur ir arī visgaišāk.

Sveces gaismā un mazās krāsniņas sārtajā atspīdumā viņa izskatījās dīvaina, gluži kā apburta, piemīlīgāka nekā citkārt, viņas mati mirdzēja vara krāsā.

— Te ir vīns, te cigaretes.

Ak, tas bija kā «galdiņ, klājies»! Un grīda bija pārsegta ar biezu segu.

Hanšelis bija iemīlējies, viņš aplika roku Dollijai ap vidu un noskūpstīja viņu. Bet, kad viņš kļuva mazliet pārgalvīgāks, Dollija atvairījās.

— Nu mēs ēdīsim un dzersim, — viņa teica.

Viņa ielēja vīnu, un viņi saskandināja glāzes.

— Sadzersim «tubrālības», Hansīt! Bet to, protams, var atļauties tikai tad, ja mēs esam divi vien.

«Viņa iet taisnā ceļā uz mērķi,» Hanšelis domāja, «es darīšu visu, ko spēšu.»

Pēc maltītes Hanšelis atkal kļuva mīlīgs. Dollija kaislīgi viņu skūpstīja, viņa piekļāvās viņam pie krūtīm, apvija rokas ap kaklu, pat viegli iešņukstējās aiz satraukuma.

- Ai, kā es tevi mīlu! — viņa čukstēja. — Tu, mans

vienīgais! Es mīlu tevi!

I Ianšelim gandrīz vai pietrūka elpas, bet beigu beigās — viņš taču nebija pirmo reizi kopā ar jaunu meiteni un zināja, ko darīt.

Piepeši Dollija pietrūkās kājās. Nē, viņiem taču jābūt prātīgiem!

— Ja es kādu vīrieti mīlu, — viņa teica, — tad viņš ar mani var darīt, ko vien vēlas. Viņš, zini, var pat mani sist, Hansīt, visu viņš var darīt ar mani.

Hanšelis gribēja Dolliju apkampt, bet viņa izslīdēja viņam no rokām.

— Man nepavisam nav nodoma tevi sist, Dollij, gluži otrādi.

Viņš satvēra Dolliju, — nu pabaidi tik tu, meiten! Uzvaras apziņā viņš smēja mazliet pārgalvīgus smieklus

— Gluži otrādi, Dollij, gluži otrādi.

Viņš skūpstīja Dolliju tā, ka viņai aizrāvās elpa.

— Nē, nē, nē, es vairs nevaru paelpot.

Ak, viņa bija ielaidušies briesmīgā dēkā! Tagad pašai jāzina, kā no tās izkļūt sveikā. Tas bija grūti, gandrīz neiespējami.

— Nē, nē, vai dzirdi, Hansīt, vispirms tev man kaut kas jāapzvēr. Vai dzirdi — jāapzvēr!

Viņš pietiekami labi pazina šos zvērestus.

— Es ķlausos, Dollij.

Viņš jau bija aizdomu pilns, un viņa uzvaras apziņā gūtais labais noskaņojums sāka gaist.

— Zvēri man, Hansīt, ka mani mīli!

To viņš, protams, ar tīru sirdsapziņu varēja zvērēt. Dollija taču viņam nebija nesimpātiska, lai gan viņš labāk te būtu sastapis — kā taču viņu sauca — šo Veroniku. Tātad viņš zvērēja. Nē, tik vienkārši to vis nevarēja: viņam vajadzēja zvērēt ar paceltiem pirkstiem. Kāpēc gan ne? Viņš pastiepa uz augšu pirkstus.

— Un nu, Hansīt, zvēri, ka būsi man mūžīgi uzticīgs!

Dollija nebija vieglprātīga. Šī bija viņas pirmā īstā

mīlestība.

Hanšelis iztrūkās. Nē, to viņš nevarēja! Viņš sapīka. Tas bija muļķīgi. Atvilināt viņu šurp — tiesa gan, bija gaužām jauki —, bet tas nu bija par daudz. Dollija bija muļķa zoss. Mūžīgi uzticīgs? No dieva puses, nē! To taču godavīrs nevarēja apzvērēt. Viņš ielēja sev glāzi vīna un izdzēra. Nē, to nu ne, vīrietis, kas sevi kaut cik cienīja, nevarēja apzvērēt to, ko viņa prasīja.

— Hansīt, Hansīt! — Dollija izbijusies iesaucās. — Kas tev notika? Hansīt, vai dzirdi, tas taču ir tikai tādēļ, ka es tevi tik ļoti mīlu un nevarētu paciest, ja tu šodien mīlētu mani, bet rīt jau citu.

Tur nu Dollija sēdēja — viņas mati, lūpas, krūtis, gurni, kas skaidri bija redzami zem plānās kleitas, vilināja, likās — viņam vajadzētu tikai pastiept roku pēc šiem krāšņumiem. Viņš bija ārkārtīgi vīlies.

— Nē, nē, — viņš atteica, lai vienīgi kaut ko sacītu; tāds nu viņš neesot. Tik ilgi, kamēr viņš kādu meiteni mīlot, viņš vienmēr arī esot bijis uzticīgs. Bet zvērēt? Kāpēc tūlīt jāzvēr?

Dollija nomierinājās. Viņa pievirzījās tuvāk, pieglaudās viņam.

— Ak dievs, tu taču, Hansīt, vari ar mani darīt, ko vien gribi, tu vari mani pat sist. Es varu tev piederēt kaut uz visu mūžu. Bet — paklausies, Hansīt, zvēri, ka tu mani reiz apprecēsi!

Hansītis pirmajā brīdī neteica ne vārda, tik apstulbis viņš jutās. Gluži vai mēms viņš pārsteigts blenza Dollij ā. Tad pavirzījās no viņas prom un piecēlās. Viņš paņēma no galda cigarešu kārbiņu, iebāza kabatā, tad izdzēra vēl vienu glāzīti vīna un pēdīgi teica:

— Tu, Dollij, zini, ka esmu jūrnieks. Esmu frizieris, taču braucu arī jūrā, tu to labi zini. Es atkal kādreiz braukšu uz lielajiem tvaikoņiem, pasaule mani vilina. Dzīvot mierīgi nespēju, es tev to visu esmu jau teicis.

Viņš runāja pavisam rāmi, pat mazliet smaidīja un nebija dusmīgs; tad viņš paņēma cepuri.

— Bet tu mani neesi sapratusi. Tu esi mani piemānījusi, Dollij, un man diemžēl, diemžēl tev jāteic, ka tu esi muļķa zoss.

Muļķa zoss? Dollija pārbiedētām acīm raudzījās Han-šelī un sekoja katrai viņa gluži neizprotamajai kustībai. Ko tad viņš vēlējās? Hanšelis nožāvājās un uzsita ar pirkstu sev pa lūpām.

— Esmu noguris, piedod man, Dollij.

Nē, Hanšelis nebija nežēlīgs, viņš pat sniedza Dollij ai roku.

— Nedusmojies, Dollij, liels paldies par jauko vakaru!

Kā? Kā? Viņš laikam gribot aiziet? Nē, to viņa nepārcietīšot, to viņa patiesi nepārcietīšot. Viņa lūdzoši pastiepa

lokas un grasījās mesties ceļos. «Hansīt! Hansīt!» Taču viņa nepaspēja ne apskatīties, viņa neticēja vēl savām acīm — viņš bija jau aizgājis. Projām! Izkūpējis kā miglā!

— Žēlīgais dievs! — Dollija skaļi raudāja. Muļķa zoss, viņš bija teicis! Un viņš patiesi devās prom! Hansīt! Dollija piesteidzās pie durvīm un nakts tumsā iesaucās: — Hansīt! — Bet viņš neatgriezās.

5

Kārlis jau izskatījās daudz spirgtāks un paļāvīgāks. Ba-betei bija taisnība — viņu vajadzēja iesaistīt visos darbos, viņam bija jājūt, ka viņš pieder pie viņu pulka. Hermanis sev ļoti pārmeta, ka viņi bija pārāk maz par Kārli rūpējušies. Cilvēki bija patmīlīgi un nevērīgi, kamēr tiem pašiem nekas nekaitēja. Otrs varēja viņu acu priekšā aiziet bojā, un viņi savā patmīlībā un stulbumā to nepamanīja.

— Pāris stundu dienā mēs tagad iesaistīsim Kārli darbā, — Hermanis vakarā virtuvē teica.

— Kārli, vai dzirdi? Pāris stundu tu laikam gan mums atlicināsi?

— Pāris stundu viņam vienmēr būs laika, — Babete atbildēja Kārļa vietā. Kārlis piekrītoši pamāja.

— Pats par sevi saprotams!

Lai tikai pasaucot, kad esot vajadzīgs.

— Paklau, Kārli! — Hermanis iesaucās. — Lai tavi grozi kādu laiciņu pagaida, palīdzi man iznest veco arklu!

Viņi izvilka no šķūņa arklu, ko vecais Fasbinders jau pirms daudziem gadiem bija izmetis pie vecām dzelzs grabažām. šajā pavasarī to vēl varētu izmantot, ja saremontētu. Kārlis taču bija kalējs, tātad tas bija viņa darbs. Bet arklam jābūt dažās dienās gatavam. Kāriis labi zināja, kā arklu salabot; viņš aptaustīja aprūsējušo lemesi, un augu dienu bija dzirdams, kā viņš kaļ, dauza ar āmuru un vīlē. Nākamajā dienā arkls jau bija kārtībā. Hermanis viņu uzlielīja.

— Jā, tev var darbu uzticēt!

Simtiem reižu dienā Hermanis vērās debesīs. Paldies dievam, laiks skaidrojās, vējš žāvēja miklo augsni. Viņš strādāja uz braucamā ceļa un blietēja drazas, ko Rudbārdis ziemā cītīgi bija izvedis ar ķerru. Pa kreisi un pa labi no ceļa bija izvilktas auklas grāvjiem. Hermanim patika akurāti strādāt, viņš reizēm varēja būt pedantisks. Sur

tur tālumā pa mirdzošajiem tīrumiem jau kustējās dažs aizjūgs, ieleja modās. Šad tad saules starā, kas izlauzās no zemu slīdošajiem mākoņiem, pazibsnīja kāds lemesis.

Jau kopš daudzām dienām viņi runāja vairs vienīgi par Forngrēbera aizjūgu. Parit Forngrēbers to atsūtīs, kā stingri bija nosolījies. Tas nebija aiz laipnības, tas bija ciešs nolīgums. Antons tālab bija pie Forngrēbera strādājis.

— Rīt būs noteikti klāt!

Tātad rīt! Šajā naktī viņiem visiem bija tramīgs miegs.

— Rīt Forngrēbera zirgi būs klāt!

Pulksten četros no rīta viņi pie akas nomazgājās. Vēl bija melna nakts, ledaini auksts un tik tumšs, ka viņi, tāpat kā Kalējkārlis, neredzēja neko vairāk kā vien ēnas. Debesis tikko varēja saskatīt — melnum melns tumšums, kurā vizuļoja dažas lielas, spokainas zvaigznes. Strauts šalca neparasti skaļi. Babetes istabā jau dega kvēpele: Ba-bete, protams, bija jau piecēlusies. Tikai Hanšelis vēl gulēja, viņš bija no darbiem atbrīvots — jo ko gan frizieris saprata no lauksaimniecības? Pāri pagalmam šūpojās kūts luktura gaisma. Tur nāca Rudbārdis.

Viņi dzēra kafiju. Tiešām kafiju? Babete šai svētku dienai par godu uzcienāja ar kafiju, ko bija nopirkusi par savu naudu. Pēkšņi visi pacēla galvu. Klau! Jā, aizjūgs brauca šurp. Bet varbūt tas nebija aizjūgs? Vai tiešām brauc?

— Atver, Rudais, durvis!

Tomēr šaubīties vairs nevarēja — tas bija Forngrēbera aizjūgs. Tas brauca tuvāk un tuvāk, braucējs bija Stefans. Un pēc brītiņa jau bija dzirdama zirgu pakavu duna uz pagalma akmeņainās zemes. Skanēja pakavu duna! Sastingušais pagalms pamodās. It kā burvestība vērta viņus pavisam klusus.

Babete atvēra durvis un spiedzīgā balsī skaļi sauca tumsā. Viņiem nebija nekādas daļas ne par zvaigznēm, ne nakts klusumu.

— Ak, Stefan, tu patiesi esi akurāts! Nāc iekšā, iedzer kafiju!

— Jā, Babet, akurātam jābūt, — Stefans kaut kur tumsā atbildēja. Ne viņš pats, ne zirgi nebija redzami. — Tā piederas, kur tad citādi tiksi?

Pagalmā valdīja klusums. Ne skaņas. Tikai zirgi iejūgā skurinājās, viņiem sala.

— Kārli! — Hermanis piepeši iesaucās. Viņa balss spalgi ieskanējās tumsā — kāpēc viņš tā kliedza? Tas taču

izKlausījās gandrīz tā, it kā Kārlis te augšā viens pats būtu par visu atbildīgs?

- Nesiet abi ar Rudbārdi šurp arklu, tu zini, kur tas atrodas. — Luktura sarkanā gaisma nolīgoja pāri pagalmam, arkls tika iekabināts vēzelēs.

— Pārnesiet arklu pāri pagalma akmeņiem! — Hermanis sauca. — Tālāk ne!

Viņi bija nonākuši tīruma malā. Stefans tumsā apstādinu ja zirgus vajadzīgajā vietā un atvadījās. Rudbārža luktura gaisma plaiksnīja šurp un turp gar zirgu kājām.

— Un nu aiziet! — Hermanis teica ar manāmu satraukumu.

Viņš pacēla arklu uz augšu un mazliet saliecās, pastiepis kreiso plecu uz priekšu.

— Ar dieva palīgu! — viņš nosacīja pie sevis gandrīz vai svinīgi. Tad ļāva ieslīdēt lemesim augsnē un juta, ka usmens šķeļ to. — Aiziet! Nū! — Galvā viņam dūktin dūca it kā ērģeles. Viņš spēra soļus, noreibis aiz laimes. Kopš mēnešiem, kopš gadiem viņš bija sapņojis vienīgi par šo mirkli, kad dzīs pirmo vagu. Tas bija sākums! Tūkstoš dienu vajadzēja, lai šo tuksnesi pārvērstu atkal tīrumos un laukos, tūkstoš dienu, ak, to viņš labi zināja, bet tas te — tas bija sākums. Luktura sarkanā gaisma lēkāja pāri laukam. Kārlis dzirdēja Hermaņa balsi skanam aizvien tālāk, bet pavisam skaidri vēl viņa ausīs spiedās zirgu pakavu dobjā duna.

Kārlis stāvēja nekustīgs un ļoti vērīgi klausījās. Viņš bija zemnieka dēls un zināja, ko nozīmē art, sēt, vākt ražu. Tas bija darbs, par ko vērts uztraukties — kā, piemēram, Hermanim. Hermanis šodien sāka darbu, kam nebija beigu, kam nekad nebūs beigu: art, sēt, novākt ražu. Viņš dzirdēja Hermaņa saucienus skanam aizvien tālāk un tālāk, beidzot tie izdzisa pavisam, vēl bija saklausāma tikai dobja dunoņa — un tad vairs nekas. No augsnes plūstošais aukstums apņēma viņu, viņš saoda tikko uzartas zemes smaržu un juta uzvēdām spirgto nakts gaisu. Bārda viņam bija kļuvusi mikla, rītausma vairs nebija tālu. Kaut kur kaut kas aizšvīkstēja liegi un steidzīgi — tā bija pūce. Tad smago soļu dipoņa atkal tuvojās, vienlaicīgi arī Hermaņa uzsaucieni, skubinot zirgus. Iejūga dzelži žvadzēja, zirgi smagiem soļiem gāja tuvu viņam garām; pēkšņi Kārlis iztēlē redzēja spēcīgos darba zirgus tik skaidri, ka viņš tos būtu varējis uzzīmēt. Viņš kāri ieelpoja zirgu izgarojumu dvaku, un viņa rokai jau piedūrās mīkstais zirga purns. Zirgi aiz piepūles sprauslāja, un viņš juta to siekalas iesprikstam sejā.

— Vai tu, Kārli, vēl esi te? — Hermanis vaicāja.

— Jā, esmu te. Tie laikam gan ir spēcīgi zirgi?

— Jā, tie ir spēcīgi zeļļi, bet zeme vēl ir ļoti mitra un smaga. Palīdzi man apgriezt! Pacel arklu! Es nākšu atpakaļ, paliec tepat, Kārli!

Kad Hermanis atgriezās, Rudbārdis ar lukturi gāja projām. Bija jau pietiekami gaišs. Ausa diena. Rudbārdis gribēja strādāt savā dārzā. Hermanis slaucīja seju un smējās.

— Še, patausti, Kārli, — viņš teica, — slapjš līdz ādai, vai ne? Pēc tik ilga laika šāds darbs vairs nav tik ierasts. Ķeries nu tu, Kārli, pie arkla!

— Pie arkla? — Kārlis iztrūkās. Kā viņš varēja ķerties pie arkla? Viņš taču neredzēja pat virzienu, kādā art. Aiz satraukuma viņš trīsēja: vai Hermanis bija gluži bez prāta?

— Ej tik vienmēr uz priekšu, Kārli! Aiziet! — Hermanis bez liekas runāšanas pavēlēja.

Zirgi sāka iet, un Kārlis sekoja. Arkls sākumā rāva viņu šurpu turpu, tāpēc viņš streipuļoja. Hermanis gāja starp zirgiem un veda tos.

— Vienmēr tik uz priekšu! — viņš sauca. — Ļoti labi! Ne tik dziļi! Var redzēt, ka esi uzaudzis laukos. Vienmēr tik uz priekšu!

Viņi dzina vagu pēc vagas. Pēc stundas Kārlis, sviedros izmircis, palika stāvam un noslaucīja, pieri. Viņš juta lecošās saules siltumu savā miklajā sejā.

— Spīd taču saule, — viņš sacīja.

— Jā, bet liekas — būs lietus un vējš. Dod tagad man arklu! Aiziet!

Tā nu tas turpinās ik rītu. Beidzot Kārlis jūtas gluži vai apdullis aiz noguruma.

— Un kaut vai garu izlaižam, — Hermanis saka, — mums tas jāveic!

Anzorges aizjūgs ierodas uz veselu nedēļu. Darbu sāk jau naktī. Kārlis dzird zirgus sprauslājam un, noguris no iepriekšējās dienas darba, iet streipuļodams aiz arkla.

— Kā tu to veselu nedēļu vari izturēt, — Kārlis ar apbrīnu saka Hermanim.

— Es izturu tikai tāpēc, ka tu mani nomaini. Citādi es jau sen būtu nokritis no kājām.

Vakarā Hermanis spēcīgi uzbliež Kārlim uz pleca.

Šodien dūšīgi sarāvām! Tas bija triju dienu darbs! Vai paveiksim, Anton?

— Protams! — Antons ir līdz nāvei pārguris, strādājot pie būves. — Tu paveiksi, — viņš saka un žāvājas. — Ļaunākajā gadījumā tu iestādīsi pāris morgenu vairāk kartupeļu.

— Kaut šis pavasaris būtu man jau garām!

Atnāk resnais Benno un pasūta duci veļas grozu. Kārlim jāstrādā uz lauka, bet Babete iebilst.

— Jūs viņu nedrīkstat vienmēr tā nodarbināt, — viņa saka. — Tā taču nevar. Rīt viņam atkal jādomā pašam par Bavu darbu.

Kārli! Kārli! Kārli, nāc šurp!

Ko lai viņš dara? Viņam jāstrādā uz lauka, Rudbārdis gaida viņu savā dārzā, un viņam jāpin grozi. Ko lai viņš īstenībā dara? Viņš grib būt visiem izpalīdzīgs, ne ar vienu viņš negrib sanīsties.

6

Gauži nomākta oma, patiesi drūms noskaņojums.

Dollija kā ēnu valsts parādība gāja augšup un lejup pa savas mājas čīkstošajām, stāvajām kāpnēm, viņas sejā nebija ne asins lāsītes. Grozīdama pie spoguļa zilās acis, viņa redzēja asaras plūstam pār vaigiem, viņa pūta un elsa, reizēm noslīga nevarīgi kādā krēslā.

— Kas tev galu galā kait? — māte taujāja.

Dollija atgūlās gultā. Bet to pašu bridi atkal skaidri attapa visu savu apkaunojumu. Muļķa zoss — un prom viņš bija! Bet pagaidi tik, pagaidi! Pēc dažām dienām mēs atkal redzēsimies. Tad viņa parādīs viņam savu nicinājumu, vislielāko nicinājumu. Hansīt, Hansīt, piesargies! Viņa šņukstēja.

Pilnīgi negaidot Hanšelis pirmdienas rītā ieradās frizētavā, cepurīti draiski uz vienas auss pastūmis, jautrs un apmierināts kā vienmēr, it kā gluži nekas nebūtu noticis. Dollija ledainu skatienu paraudzījās viņā.

— Labrīt! — Hanšelis priecīgi sauca.

— Labdien! — Dollija atteica, bet tik salti — tiešām tik saltā balsī, ka Nisleins pārsteigts paraudzījās meitā, — un viņa jau bija aiz durvīm. Dzirdēji, vai ne? Jā, pagaidi vien, Hansīt!

Hanšelis bija atnācis tikai tāpēc, lai paņemtu savas darba lietas; viņam turpmāk katru pirmdienu pulksten vienpadsmitos bija jāierodas pie aptiekāra Kimmela kundzes izpildīt friziera pienākumus.

— Tiešām godpilns uzdevums! — Nisleins teica. — Es lūdzu apkalpot dāmu ar vislielāko uzmanību. Ļoti izglītota dāma, viņa cauru dienu lasa.

Hanšelis nebija sevišķi iepriecināts par šo uzdevumu. Viņš atcerējās, ka aptiekāra Kimmela kundze — Tita galva — reiz bija augstprātīgi izturējusies pret viņu. Aptiekāra kundze tomēr sagaidīja viņu visai laipni. Viņa bija ģērbusies elegantā rītakleitā, spogulī skaidri bija redzami viņas sniegbalto, pilnīgo krūšu apaļumi. Viņa bija kopta un smaržoja pēc parfīma.

— Man ir gaužām svarīga lietpratīga galvas masāža. Es ārkārtīgi ciešu no galvas sāpēm.

Uz viņas tualetes galdiņa bija daudz dažādu smaržu pudelīšu.

Kimmela kundze agrāk bija strādājusi par pārdevēju kādā gramofona plašu veikalā Berlīnē. Tur, skanot skaļai tango un stepa mūzikai, viņa bija iepazinusies ar aptiekāru Kim-melu. Viņš bija viņu dažas reizes aizvedis pusdienās un beidzot aicinājis līdzi vasaras ceļojumā uz Sveici. Pēdīgi viņš bija to apprecējis. Tā nu «Tita galva» bija nokļuvusi Helzē. Viņai bija ogļumelni mati, kā piķa lāses tumšas acis; Kimmels viņu sauca par «Karmenu», un tā viņu dēvēja visa pilsēta.

Kimmela kundzei — Karmenai — bija papagailis Lola, kas sauca «iekšā», ja kāds klauvēja pie durvīm, un kanārijputniņš, vārdā Princis, īsts Harca kalnu kanārijputniņš, kurš skaļi vīteroja. Turklāt viņai piederēja grāmatplaukts veselas sienas garumā, pilns ar grāmatām; Hanšelis vēl nekad savā mūžā nebija redzējis tik daudz grāmatu. Nisleinam bija taisnība — tā bija izglītota dāma.

— Vai jūs patiešām esat bijis Sanfrancisko? — Kimmela kundze jautāja. — Patiešām? Nu, pastāstiet — kā tur ir?

Hanšelis teica, ka tur esot vācu restorāns, kur varot dabūt lielisku Minhenes alu un desiņas ar kāpostiem. Viņš vēl šo to pastāstīja, bet ne pārāk daudz.

— Cienītā kundze, lūdzu, pasakiet, ja es masēju par stipru.

— Nē, nē. Tā ir labi. Masējiet vien droši!

Kimmela kundze atlaidās puszviļus atzveltnes krēslā un aizvēra acis.

— Ak, cik labi tas der manai nabaga galvai.

Nē, nemaz tik Jauna šī Tita galva nebija. Viņa bija izglītota, runāja izmeklētiem vārdiem un tik labi smaržoja.

Pēc dažām dienām Dollija iegāja dāmu salonā tieši tobrīd, kad Hanšelis apgrieza matus gadu divpadsmit vecai meitenei.

— Labdien, — Dollija īsi un salti teica.

Hanšelis jokojās ar meiteni un Dolliju nemaz neievēroja.

«Ak, kas tu esi salīdzinājumā ar Tita galvu, ar dāmu, ar īstu dāmu,» viņš domāja.

— Bet vai jūs nevarat atbildēt uz manu sveicienu! — viņa dusmīgi iesaucās.

Hanšelis uzjautrināts smējās.

— Labdien! — viņš beidzot pateica, atdarinādams Dol-lijas ledaino sveicienu.

Dollija saniknota devās uz durvīm, skaļi tās aiz sevis aizcirzdama.

Salonā ienāca Nisleins ar dusmīgi piesarkušu seju un trīsošu pensneju.

— Kas te tā cērt durvis? — viņš iesaucās.

— Jūsu meita. — Hanšelis nepacēla acis no darba. — Viņa pašlaik savā sliktajā omā šauj pār strīpu.

Nē, nē, tā nu nevarēja turpināties. Dollija pati to saprata. Viņa piekāpās, padevās bez ierunām. Viņas nervi to vairs necieta.

— Kāpēc jūs nupat mani tā aizvainojāt? — viņa vaicāja brīdī, kad viņi salonā bija vieni.

Hanšelis sarauca pieri. Viņš gribēja atbildēt noraidoši — diezgan, reizi par visām reizēm diezgan! — bet pēkšņi juta pieskaramies Dollijas maigo, pieglaimīgo roku. Nē, Hanšelis taču nebija necilvēks.

Viņš esot bijis dusmīgs, viņš teica. Protams, viņš nekādā gadījumā nav drīkstējis turp iet. Viņam vajadzējis teikt: «Piedodiet, Nisleinas jaunkundz, mēs esam viens otru pārpratuši.»

Ai, tas būtu bijis vēl ļaunāk, to viņa nebūtu pacietusi. Labāk tā.

— Hansīt! Hansīt! — Viņa pieglaudās. — Vai tad nevar būt tāpat kā agrāk?

Hanšelis viegli pastūma viņu prom.

— Varbūt, — viņš sacīja.

Varbūt, varbūt! Viņš teica «varbūt». Tā ir laime. Jā, nu viņa zina, kas ir mīlestība. Ai, kā viņa Hansīti mīlēja!

m

— Ak, Hansīt! — Viņa atkal pieglaudās. Un tad izteica savu priekšlikumu. Dārza mājiņā — rītvakar? Piektdienā tēvam ir ķegļu spēles vakars — tātad pulksten desmitos vakarā? Jā? Hanšelis vilcinājās. Tas bija neizturami, ka viņš vilcinās.

— Hansīt?

— Bet varbūt tu atkal uzstāsi, lai es zvēru?

— Nē, nē, es tev zvēru, ka ne!

Hanšelis smējās.

— Tātad nu tu zvēri? Labi, Dollij, rīt pulksten desmitos!

7

Piektdiena — piektdienā neko nevajadzēja uzsākt. Bet šī piektdiena bija īsta nelaimes diena. Jau cauru dienu Dollija juta, ka draud kaut kas nelabs, viss, pat gaiss rādījās tik nelādzīgs un nelaimi vēstošs.

Jau nokrēslī viņa klusi aizsteidzās uz dārza mājiņu, iekurināja krāsni un uzklāja galdu. Viņa bija nopirkusi pudeli sarkanvīna. Galva viņai skurba, iedomājoties samierinājuma skūpstus. Nabaga Dollija, viņai nebija ne jausmas, ka no skūpstiem nekas neiznāks un viņa varēs teikt, ka, par laimi, nav noticis vēl kas ļaunāks.

Pārradusies mājās, viņa dzirdēja, ka tēvs ķildojas ar mācekli. Viņš runāja vēl ātrāk nekā parasti, viņam šodien patika tiranizēt. Pie vakariņu galda atkal uz mirkli viņa balsī ieskanējās dusmas. Viņš pagaršoja viru, uzlika pensneju un sāka blenzt zirņu zupā tā, it kā būtu tur ko ieraudzījis. Sīpols? Zupa garšoja pēc sīpola!

— Kā gan zupai var būt sīpola garša, — Nisleina kundze iedrošinājās piebilst.

Bet Nisleins jau ar ļaunu triumfa smaidu izzvejoja no zupas sīpola gabaliņu. Nu, ko — Nisleina kundze bija griezusi sīpolu, un gabaliņš bija iekritis zupā. Tā taču galu galā nebija inde.

— Inde? — Vai tad viņš esot apgalvojis, ka zupā inde? Nē, viņš esot teicis, ka zupai nepārprotami ir sīpola garša, neko citu, un nu viņa runājot par indi.

— Neviens nerunā par indi.

Nisleins caur pensneju uzmeta izsmejošu skatienu.

— Neviens nerunā par indi? Bet tu taču pati nupat runāji par indi! — Viņš vairs nebilda ne vārda. Pēc maltītes viņš aizkūpināja savu «Virdžīniju», tad, staigādams šurpu turpu un smēķēdams, sapīcis plūkāja bārdu. Tā nebija nekāda labā zīme, tagad viņš grasījās uzsākt ķildu. Dollija novāca traukus. Pulkstenis deviņi. Cerams, tēvs drīz dosies pie saviem ķegļu spēlmaņiem.

Pēkšņi viņa izdzirda blakusistabā satrauktas balsis. «Ak vai, viņi strīdas!» Tas nebija nekas neparasts, ka tēvs ar māti ķīvējās, bet vēlāk neviens no viņiem nevarēja pasacīt, kāpēc īsti viņi bija strīdējušies.

— Tu šodien esi neciešams, — māte teica, — labāk ej pie saviem ķegļu spēlmaņiem!

— Ak tā? — Viņam jāiet prom! Viņu vairs te negrib? Lūk, kā! Viņš pēc grūtiem dienas darbiem vēlējās atpūsties savas ģimenes vidū, un nu viņu raida projām. Projām, ārā uz ielas!

— Neviens tevi neraida prom. Tu taču sagrozi vārdus.

Ak, vai tad viņš pēdīgi nemetīs mieru savai nebeidzamai tukšai runāšanai un nepazudīs!

— Māte patiesi nedomāja tik ļauni, tēv, — Dollija sacīja.

Nisleins palika stāvot un caur pensneju asi palūkojās viņā.

— Vēl tieši trūka, ka arī bērni iejaucas! — viņš sašutis teica, un Dollija neparedzēja neko labu.

— Tā tik vēl trūka! Sieva pret vīru, meita pret tēvu! Ej gulēt, Dollij! Vai dzirdi? Es nevēlos, ka tu atkal līdz pusnaktij lasi, uguns maksā naudu, meit. Es arī nevēlos, ka tu atkal izmūc no mājām.

Dollij ai sagriezās galva. Nu, nesen viņa tiešām bija izmukusi un aizgājusi uz peldkluba balli, lai gan tēvs viņai bija to aizliedzis, jo, viņaprāt, klubā izturas pārāk brīvi. Pārāk brīvi, vairāk viņš negribot sacīt. Ak, viņš zinot visu, lai gan neko nesakot.

— Ej gulēt, es pārbaudīšu. Turpmāk neļaušu vairs sevi apmānīt. Man jāatjauno mājastēva autoritāte.

Dollija neizģērbusies gulēja gultā. Viņa drebēja aiz bailēm. Viņa raudāja.

Nisleins nemitējās runāt par pagrimušu morāli, par ģimenes anarhiju; beidzot viņš paķēra no pakaramā savu impregnēto mēteli un samta platmali un atstāja māju.

Dollija dzirdēja aizcērtamies namdurvis. Pulkstenis bija gandrīz jau desmit. Nē, šodien viņai vairs nebija drosmes. Hansīt! Hansīt!

Nisleins izmetās laukā naktī. Ar abām rokām viņš uzmauca platmali dziļi uz galvas; viņa nelaimīgā dzīve viņu bezgala nomāca. Viņa dzīve nelaimīga, viņa liktenis traģisks, tāpēc ka viņš bija apprecējis sievu, kas garīgā ziņā nevarēja būt viņam līdzīga. Bet pēc brīža viņš jau mazliet nomierinājās, vieglas melanholijas patīkamais vilnis viņu vērta rāmu.

— Tātad tāda ir dzīve, — viņš sacīja nopūzdamies. — Tātad tāda ir dzīve!

Apprecies, un tev rokas un kājas saistītas, tu esi spiests dzīvot nostūrī, kur mīt tikai nekulturāli ļaudis, kas gandrīz neko nav dzirdējuši ne par atomskaldīšanu, ne par elektroniem. Un varbūt tu, cilvēks, esi dzimis kaut kam dižākam. Būtu izgudrotājs, zinātnieks, valstsvīrs — kas lai zina? Nisleins atkal nopūtās, noņēma plīša platmali, lai atvēsinātu karsto galvu. Varbūt viņš arī būtu filozofs? Kas lai zina? Tagad viss bija vējā un nekas vairs kā vien sabojāta dzīve.

Vislabākais viņam būtu doties projām, projām — Dien-vidjūrā var justies vēl kā cilvēks. Dievs bija saltos ziemeļus pametis, dievs savu svētību bija dāvājis Dienvid-jūrai.

Piepeši Nisleins palika klusi stāvam. Kur viņš īsti atradās? Ap viņu šalkoja tumšā nakts. Pāri mūrim viņš redzēja blāvbaltus krustus, ak, viņš taču bija nonācis pie kapsētas. Mierīgi viņš devās gar blāvbaltajiem krustiem projām. Ai, nē, viņam nebija bailes ne no šiem krustiem un mirušajiem, ne arī no tumšā spoka, kas liecās tālu pāri mūra žogam un grasījās viņu ar rokām satvert. Tas nebija nekas cits kā vien sēru vītols, kas vējā šūpojās. Nisleins nebijās no spokiem. Te, pie šiem krustiem, arī viņš reiz nokļūs. «Cildens mērķis, manis cienīgs,» viņš domāja un ironiski pie sevis pasmējās, iedams prom no krustiem un pamazām nonākdams dārza mājiņu apkaimē. Bet tad viņš pēkšņi apstājās. Vai tiešām neizskatījās tā, it kā no viņa mājiņas spīdētu vārs gaismas stars? Tā taču bija viņa mājiņa — jā gan, tur bija karoga kāts, un no skursteņa vir-muļoja gaišu dūmu strūkla. Dīvaini, dīvaini! Viņš braucīja plāno ķīļbārdu. Varbūt tomēr bija spoki, un varbūt tāds spoks sēdēja tur iekšā pie krāsns un sildīja aukstās rokas? Viņš uzjautrināts pasmējās. «Kādas muļķības,» viņš domāja, «vai tā spriež filozofs? Pat atzīstot, ka eksistē spoki, ir gluži neiespējami ticēt, ka tiem varētu salt. Nē, kur ir dūmi, tur ir cilvēki,» viņš nosprieda. «Dzīvnieki nekur uguni.»

Viņš iegāja mazajā dārziņā un pieklauvēja pie mājiņas durvīm. Klusums. Durvis bija aizslēgtas. Viņš sataustīja

zem notekcaurules atslēgu un atvēra durvis. Krāsnī gailēja sārta kvēle.

— Vai te kāds ir? — viņš uzsauca, un acumirklī visu viņa augumu pārklāja zosāda — tik lielas šobrīd bija bailes. Nisleins uzvilka sērkociņu: neviena — telpa bija tukša. Ieraudzījis uz galda sveci, viņš to aizdedzināja.

— O! Vīns, Bordo vīns! O! Cigaretes, kēkss. O! — Viņš bija mēms aiz brīnumiem. — Acīmredzot manā mājiņā mitinās cilvēks, — viņš pie sevis noteica, — jūtas te jauki, kurina manu labo sakņu malku — kāda briesmīga nekaunība!

Viņš pagaršoja vīnu. Lielisks! Protams, no Špāna. Piedzīvojums viņu pēkšņi nomierināja, pat uzjautrināja, viņš uzreiz bija piemirsis savas lielās bēdas. Droši vien jauni cilvēki — jaunatne šajos laikos ir tik neizsakāmi nekaunīga. Viņi te ērti iekārtojas, spēlē kārtis, ir līksmi un labā omā, smejas, dzied — to visu dara manā mājiņā, un man ne jausmas nav par to. Tiešām amizanti, visaugstākā mērā amizanti!

Pēkšņi viņš ārā izdzirda soļus un aši nopūta sveci. Kāds klusi iesvilpās. Nu Nisleinam vajadzēja parādīt, kas viņš par vīru. Viņš atgrūda durvis.

— Kas tur ir? — viņš sauca, skaļi aurodams aiz lielām bailēm. Viņa balss skanēja baismīgi. Cirvja cirtiens — un viņš būs pagalam. Bet nekā tamlīdzīga — cirtiena nebija. Kāda ēna iztrūkusies parāvās atpakaļ un bēga. Ar šo uzvaru Nisleinam patiesībā būtu vajadzējis apmierināties, bet nē — ja kāds bēg, tad jādzenas pakaļ. Nisleins, ne mirkli nevilcinoties, sekoja ēnai. Viņš bija teicams skrējējs, agrāk viņš bija piedalījies sacīkstēs, un laikrakstos tika rakstīts: «Nisleins guvis labus panākumus.»

— Stāt! Stāt!

8

Bet Hanšelim, protams, ne prātā nebija apstāties. Prom! Viņš bija Nisleinu pazinis pēc garās ķījbārdas. Nodevība! Prom! Bet kā Nisleins skrien, va velns, viņš ir īsts ātr-skrējējs, nāk, aizvien tuvāk, panāks viņu, un tad būs kauns un skandāls, un turklāt nav vēl gluži nekas noticis. Han-šelis zibenīgi apsver. Pie ugunsdzēsēju mājas savests daudz sniega; un Hanšelis divas reizes apskrien apkārt augstajam sniega kalnam, lai apdomātos, ko darīt. Tad aši

metas sniegā un gaida. Cīņa, īsta ciņa jāparāda šim frizierim! Bet nav nemaz tik droši ielaisties ar viņu cīņā. Sniega grēdā ir lieli sniega un ledus gabali. Hanšelis vienā rāvienā atlauž pamatīgu gabalu, tik lielu kā milža galvu, mirkli pagaida un tad ar visu spēku sviež Nisleinam pa galvu. Nisleins pazūd ledus un sniega mākulī.

— Stāt! Stāt!

Stāt! Stāt! Hanšelis skaļi smejas un ir jau pazudis nakts tumsā. Viņš gaužām nožēlojami klibo, jo, mezdamies pie zemes, sasitis celi.

Pēc brīža Nisleins bravūrīgā noskaņā, ar sarkanu punu pierē ierodas bumbotavā. Dīvainā kārtā piedzīvojums bija viņam izraisījis gaužām labu omu. Dažreiz taču kaut kas notiek arī šai pilsētā! Negudri šodien ir jaunie ļaudis, pavisam negudri. Viņš nupat esot saticis kādu zelli, pavisam velnišķīgu zelli. Nisleins stāstīja par savu piedzīvojumu katram, kas vien gribēja klausīties.

— Zini, es, domās nogrimis, eju gar savu mājiņu, nejauši redzu dūmus un prātoju: kas tad tur? Varbūt kāds spoks no kapsētas ieradies, lai manā mājiņā sasildītos?

Visi brīnījās — vai tiešām tas iespējams? Cildināja Nis-leina drosmi, smējās.

— Vai tev, Fēliks, nemaz nebija bailes? Ir taču visādi nelieši?

Bailes? Nē, Fēlikss nezināja, kas ir bailes. Bet velnišķīgs puika tomēr tas bijis. Un kā viņš cīnījies! Tā bijusi īsta kauja! Nisleins atļāvās iedzert glāzīti degvīna.

No rīta Nisleina namā valdīja pilnīgs miers. Tā jau palaikam notika šai dieva pasaulē: naktī plosījās negaiss, un no rīta debess bija saulaina. Nisleins vislabākajā garastāvoklī ieradās pie kafijas galda, viņš bija tik priecīgs, ka berzēja rokas.

— Tev taču ir briesmīgs puns deniņos? — Nisleina kundze izbijusies vaicāja.

— Ak, tas nekas, gluži nekas!

Nisleins jutās labi, viņa ķīļbārda slējās līmeniski gaisā. Viņš smējās.

— Vai tu tici spokiem, Rozā? — viņš vaicāja. — Daudzi cilvēki tic spokiem, lai gan zinātne ne ar mikroskopu, ne ar teleskopu nekad nav atklājusi ne pēdas no spokiem. F.s arī neticu spokiem, to jau tu zini. Bet šonakt!

Jā gan, viņš tomēr šonakt esot sastapis spoku, īstu spoku!

Sitas spoks sēdēja mūsu dārza mājiņā un sildīja ro-kas, jo viņam sala — jā gan, tā bija!

Nisleins jautri smējās. Bet Dollija nobāla, viņa gandrīz nokrita no krēsla. Dollija sēdēja kā uz karstām oglēm. Nisleins stāstīja. Jā, jā, vīns, cigaretes, ak, tie jūtoties omulīgi un turklāt kurinot viņa labo sakņu malku! Nu, un tad viņš dzinies pakaļ spokam, kas ņēmis kājas pār pleciem.

— Vai tu viņu noķēri? — Nisleina kundze ar vislielāko sasprindzinājumu vaicāja.

— Jā! — Nisleins pašapmierināts braucīja bārdu. — Viņš paklupa kādā sniega kupenā, un tad es viņu nogrābu aiz dziesmas. Notika cīņa. Viņš svieda man ar ledus gabalu pa galvu — lūk, te, te puns, bet es viņam pamatīgi sabliezu, un viņš padevās.

— Viņš padevās?

— Padevās.

Dollija kļūst balta kā sniegs. Jā, mīlestība ir briesmīga nelaime! Viņa sēž kā uz nokaitētām oglēm, vēl mirklis — un viņa saļims.

— Un kas viņš tāds bija? Vai tu viņu pazīsti? — māte jautā.

— Jā! Protams, es viņu pazīstu. Jauks, daudzsološs puisis no labas ģimenes. Bet viņš, uz ceļiem krizdams, man lūdzās, lai viņu nenododu, viņa tēvs ...

Dollija uzelpoja.

— Vai tas varbūt bija Valters Forngrēbers? — Nisleina kundze atkal prašņāja. — Tam es uzticētos.

Nisleins godbijīgi papurināja galvu.

— Nē, nē. Es viņam devu vārdu, ka nenodošu, un vārdu es turu.

Bet nu Nisleinam vajadzēja iet savās rīta gaitās pie klientiem. Žēlīgais dievs, kas viņam šodien bija ko stāstīt, un pēdīgi iznāca vesels romāns. «Apžēlojieties, Nisleina kungs, nedariet mani nelaimīgu!»

Kad Hanšelis pēcpusdienā, aizvien vēl klibodams, atnāca darbā, viņš jautri un pārgalvīgi sveicināja Nisleinu.

— Kāpēc meistaram puns pierē? — viņš vaicāja māceklim, bet tik skaļi, lai Nisleins dzirdētu. Jā, viņš patiesi bija pārāk pārdrošs.

Nisleina piedzīvojums iekļuva pat avīzē. «Helzē Vēstnesī» bija par to jautras rindas: «Meistars Nisleins cīnās ar spoku!»

Antons atnesa avīzi uz Bornām. Viņš parādīja rakstu Hanšelim.

— Hansīt? — viņš jautājoši teica un smējās. — Hansīt? Tā kā Hanšelis neko neatbildēja, viņš iegrūda tam pamatīgu dunku ribās.

— Nu, Hansīt? — Antons skaļi iesmējās.

Taču pats par sevi saprotams, ka Hanšelis nevarēja stāstīt visu, kas noticis.

9

Dzelzceļa ekspeditors ik dienas nogādāja kastes un mucas uz Špāna māju. Pagraba telpas pildījās ar rīsu, miltu un cukura maisiem, un no noliktavas aiz veikala atkal plūda kafijas un garšvielu smarža. Viss bija tieši tāpat kā senāk.

Veikals plauka. Palīgam un māceklim bija jāstrādā vienā steigā no astoņiem rītā līdz septiņiem vakarā. Ja pircēju saradās daudz, Špāns ienāca no sava kantora veikalā, lai palīdzētu apkalpot. Viņš bija ļoti atsaucīgs, ļoti pieklājīgs, laipni apjautājās un lūdza, lai pasveicina mājiniekus. Kā aizvien, viņš bija ģērbies ar vislielāko rūpību. Pēc veikala slēgšanas Špāna kantorī dega zaļā lampa, uz ielas varēja redzēt, kā viņš sēž pie savām rēķinu grāmatām.

Bet pilsētā viņu gandrīz nemaz vairs nemanīja, un pie «Gulbja» pastāvīgo viesu galda viņš parādījās tikai ļoti reti.

Citādi viņa dzīves veids tikpat kā nebija mainījies. Viņam tikai bija kāds jauns ieradums. Viņš vairs negāja gulēt kā senāk tieši pulksten desmitos, bet vēl stundām ilgi, pa pusei izģērbies, sēdēja guļamistabā un stingu skatienu vērās grīdā. Viņš pārdomāja savu dzīvi.

Viņš pūlējās izdibināt, kādā ziņā viņš noziedzies pret dieva baušļiem, kādi ir viņa grēki. Viņš kaut kā bija nogrēkojies, varbūt nemaz to nezinādams, un dievs viņu sodīja. Sodīja bargi. Pārāk skaidri bija redzams, ka dievs viņu piemeklējis; viņš bija atņēmis viņam Frici, bet tagad atņēma meitu Kristīni. Kāpēc?

Špāns nolieca galvu. Dievs bija pats taisnīgums un nedarīja neko bez iemesla. Bez šaubām, viņš, Špāns, bija kļūdījies, bet kādā ziņā kļūdījies, ko Jaunu viņš bija darījis?

Nu, protams, viņš nebija nekāds svētais, viņam, tāpat Ka visiem, piemita kļūdas, reizēm viņš bija nesavaldīgs, bieži vien nelaipns pret citiem cilvēkiem, nereti augstprātīgs — bet vai dievs viņu piemeklē šo vājību dēļ? Nē.

Spāns sagumst vēl zemāk un prāto.

Varbūt viņa brāļa Roberta dēļ? Varbūt viņš bija ne-t.iisni izturējies pret savu sievu? Viņš nebeidza un nebeidza prātot. Viņam nebija nekā, ko sev pārmest, viņš neko nevarēja izdomāt. Nē!

Apdomā, Špān, apdomā, Spāni Varbūt dievs tev atvērs

acis.

Viņa brālis Roberts — vai viņš toreiz nebija ļoti bēdājies?

Viņa brālis Roberts bija pieskaitāms pie tiem cilvēkiem, kas gribēja tikt uz augšu, bet viņam nebija izturības. Viņš izstrādāja vieglprātīgas muļķības un beidzot devās uz Dienvidameriku. Pēc desmit gadiem viņš atgriezās, taču ne jau kā bagāts vīrs, kā vienmēr bija lielījies, bet gluži otrādi — viņam nebija kabatā ne feniņa. Roberts izskatījās slims, pavisam zaļganu sejas krāsu, viņš gan runāja pulka valodas, bet tas viņam tagad neko nelīdzēja. Vai Spāns viņu neuzņēma kā īstu brāli? Tēvs pa šo laiku bija nomiris, un Roberts pieprasīja savu mantojuma daļu, lai uzsāktu kaut ko no jauna.

Testaments nebija atrodams, bet Špānam nevajadzēja testamenta. Viņš nepūlējās arī atrunāties, viņš nepūlējās arī no postā nokļuvušā brāļa tikt vaļā par kādu atlīdzību. Ai, nē, tas viņam nenāca ne prātā. Viņš nodeva dokumentus un rēķinu grāmatas notāram Hammaheram, lai tas izlemj. Roberta mantojums bija ieguldīts firmā, firma tāpēc bija ātrāk uzplaukusi. No rēķinu grāmatām varēja viegli aprēķināt ienākumu pieaugumu, brālim no tā vajadzēja dabūt pusi. Tādas bija Spāņa domas. Notārs Hammahers teica, ka viņš, Johans Špāns, gadiem veicis viens visu darbu un mantības pieaugums noticis, galvenokārt pateicoties viņa centībai un apdomībai, — to taču vajagot aprēķinā uzrādīt! Bet par to Spāns negribēja ne dzirdēt. Viņš bija darījis savu pienākumu, neko citu. Viņam nepatika advokātu paņēmieni. Viņš brālim noskaitīja mantojuma naudu uz galda un turklāt arī krietni prāvu peļņas daļu. Toreiz viņam vajadzēja izdarīt bankā lielu aizņēmumu, un firmai bija jāizcīna pieci grūti gadi.

Nē, nē, viņš sev neko nevarēja pārmest. Viņš nebija advokāts, bet saprata, kas ir taisnīgums.

Viņa brālis Roberts devās ar naudu uz Hamburgu. Tur viņš ielaidās spekulatīvos darījumos; padomu dot, protams, viņam nedrīkstēja, viņš pazina pasauli un pats zināja visu labāk. Tas ilga tikko vienu gadu, tad viņš bija visu savu naudu zaudējis. Brālis atkal rakstīja vēstuli un lūdza palīdzību. Špāns viņa lūgumu atteica. Firmai bija parādi, turklāt viņam bija jādomā arī par saviem bērniem. Viņš nedrīkstēja izšķiest viņu mantu. Kāpēc Roberts bija nodevies spekulācijai? Spānam spekulatīvi darījumi bija pretīgi. Viņš brālim vairs nevarēja palīdzēt. Roberts nekad nebija neko stingri ievērojis; toreiz viņam zeme dega zem kājām, un viņš izdarīja lielu neapdomību. Kādu dienu Špānam tika uzrādīts vekselis, un viņš tūliņ pamanīja, ka paraksts viltots. Viņš nojauta, ka vekseli viltojis Roberts, taču noteikti to nezināja. Summa nebija nekāda lielā — divsimt mārku. Vai viņš drīkstēja šo vekseli izpirkt? Nē, tas nebija iespējams. Nekādā ziņā! Ciktāl tas nonāktu? Viņa firmas vārds, viņa paša vārds — neiespējami. Viņš nevarēja slēpt nelikumību — likums palika likums, viņa nevainojamo vārdu nedrīkstēja ne mazākā mērā aptraipīt. Špāns uzrādīja viltoto vekseli. Nu notika tas, kas bija sagaidāms. Roberts tika arestēts, bet jau pirms tiesas nomira izmeklēšanas cietumā. Tas bija briesmīgi, patiešām briesmīgi, un Špāns toreiz neizsakāmi bēdājās.

Vai viņš bija izturējies pareizi vai nepareizi? Špāns ilgi prātoja. Tad papurināja galvu: viņš nejutās vainīgs.

Šajās naktīs viņš bieži domāja arī par Margarēti, savu nelaiķi sievu. Varbūt viņš bijis pret to pārāk valdonīgs, pārāk neiecietīgs, lai gan to karsti mīlēja? Lai dievs viņam piedod! Margarēte bija jautra pēc dabas, viņai patika līksmoties, viņa bija ērģelnieka Merka — dzīvespriecīga, gandrīz vai vieglprātīga cilvēka meita; tēva mājās allaž gāja jautri, reizēm pat pārāk jautri, Tur gandrīz ik dienas skanēja mūzika — kvarteti, dziesmas, pulcējās viesi, dzēra vīnu un boli un spēlēja kārtis. Tirgoņa māja, bez šaubām, bija lietišķāka, klusāka, te valdīja pedantiska kārtība un lietišķa pienākuma gars, jo citādi — cik tālu gan tad tiktu?

Špāns skaidri redzēja, ka sākumā Margarētei bija grūti iejusties jaunajos apstākļos. Viņš pūlējās, cik vien spēja, nēsāja viņu vai uz rokām, nolasīja katru vēlēšanos no lūpām. Tad piedzima bērni, Fricis un Kristīne, un nu Margarētei bija savs pienākumu loks, viņa vairs dzīvoja vienīgi bērniem un saimniecībai. Margarēte bieži slimoja, plaušas viņai jau toreiz nebija visai veselas. Bet viņš juta, ka tajos gados viņa bija laimīga. Tie bija paši laimīgākie gadi viņu laulībā.

Līdz kādu dienu ieradās viesis no Drēzdenes, kopš šīs dienas Margarēte pārvērtās — jā, kopš šīs dienas viņa pilnīgi pārmainījās.

Viņš skaidri redz, kā šis viesis stāv viņa priekšā. Tas bija jauns vīrietis gaišiem, mazliet pagariem matiem, baltā uzvalkā. Bija vasaras laiks. Jauno cilvēku sauca Hansis Fišers, ak, kaut viņš nekad nebūtu ieradies! Varbūt viņš bija vainojams Margarētes pāragrajā nāvē? Šis jaunais gaišmatis — šis Hansis Fišers bija vietējā drēbnieka, izdaudzināta dzērāja, dēls, un ērģelnieks Mērks bija pirms gadiem mācījis viņam spēlēt vijoli. Gadu gaitā viņš kā vijolnieks bija dabūjis labu vietu kādā slavenā filharmonijas orķestrī. Nu viņš bija atgriezies, lai viņu, koncertmeistaru, dzimtā pilsēta apbrīnotu. Kabatas viņam bija pilnas ar naudu — nē, viņš vis nebija nez no kurienes uzklīdis muzikants. Varbūt jau kādreiz senāk, kad bija mācījies pie viņas tēva, viņš bija Margarētē iemīlējies? Jauni cilvēki — kas lai zina? Ļoti iespējams, ka viņš to tikai tāpat apciemoja — kā visi pārējie paziņas. Viņš bija jautrs, viņam patika jokot — pārāk daudz un bieži vien muļķīgi, bet Margarētei, šķiet, viņa jokos patika klausīties. Viņai bija gluži piesarkuši vaigi, un viņa bija labā omā un līksma, kad Fišers pie viņiem vakariņoja. Fišers runāja un smējās tikpat brīvi un skaļi, kā tika runāts un smiets ērģelnieka Merka mājās. Ak, cik dīvaini! Margarēte šai vakarā atkal bija atguvusi meitenes dienu smieklus. Tas bija savādi.

Nākamajā dienā vijolnieks ielūdza viņus izbraukumā ar ekipāžu. Ai, ik sīkumu Špāns vēl šodien redz savu acu priekšā! Tā bija brīnum jauka vasaras diena. Margarēte bija tērpusies baltās drānās un uzlikusi galvā cepuri, ko jau meitenes gados bija nēsājusi, — pavisam plakanu, ar sīkām, sarkanām rozītēm. Viņa izskatījās daiļa un bija nebēdnīgā garastāvoklī. Špāns, protams, nevarēja doties līdzi, veikala darījumi neļāva viņam darbdienās piedalīties izbraukumos. Margarēte iesēdināja ekipāžā bērnus un brauca ar Fišeru viena. Tikai vakarā jautra un laimīga viņa atgriezās mājās. Viņa runāja bez mitas, skūpstīja nogurušos bērnus un nevarēja vien beigt jūsmot par brīnišķīgo pēcpusdienu. Un kāpēc lai viņa nepriecātos? Viņam nekas nebija ko iebilst. Nē. Nu šādi izbraukumi notika ik pārdienas; vienmēr viņa ņēma līdzi bērnus, — bet galu galā tas tomēr bija par daudz. Ko lai domā ļaudis? Kaimiņi sačukstējās — vai šim Fišera kungam nebija nekādas saprašanas par to — tik maza pilsētiņa? Un Mar-garēte? Tā vairs nevarēja turpināties.

Kad Fišera kungs kādu dienu atkal atbrauca ar ekipāžu Margarētei pakaļ, Spāns ar noteiktu apņēmību devās viņam pretī un paklanījies lūdza savā kantorī. Notika nepatīkama scēna. Špāna sievai, kurai esot divi bērni, nepiedienoties ar draugiem gandrīz ik dienas doties izbraukumos. Vai Fišera kungam par to neesot nekādas saprašanas? Vijolnieks ļoti uztraucās un pēdīgi, izmeties ārā pa durvīm, kliedza tik skaļi, ka visi pircēji veikalā varēja dzirdēt: «Jūs, kungs, esat muļķis! Gatavais muļķis!» Nekad neviens nebija uzdrīkstējies tādā tonī ar viņu runāt. Fišera kungs aizceļoja jau tai pašā dienā. Tās bija ļaunas dienas. Bet vai viņš bija Fišera kungu apvainojis? Vai drīzāk tas nebija Fišers, kas atstāja bez ievērības visu, kas attiecās uz Špānu?

Bet Margarēte raudāja, viņa raudāja daudz dienu un nakšu. Tad viss atkal iegāja vecās sliedēs. Atsākās senākā mierīgā dzīve. Tikai Margarēte bija neparasti klusa un skopa vārdos. Bieži vien viņai bija saraudātas acis. Viņš centās, cik spēja, viņu uzjautrināt. Ziemā viņa saaukstējās un iegūla gultā. Viņai bija drudzis, ārsti nāca un gāja. Margarēte vairs nepiecēlās, ārsti vairs nespēja viņai palīdzēt. Viņa kļuva vārgāka un vārgāka un pēc pusgada nomira ar tuberkulozi.

Vai viņš bija vainīgs tās nāvē? Špāns nebeidza domāt. Vai viņš nebija tai novēlējis sīku, pavisam nevainīgu izpriecu? Ai, nē, ai, nē, tikai kad kļuva pārlieku daudz šo izbraukumu, viņš Margarētei tos vairs neatļāva.

Vai tas bija grēks, par ko dievs sodīja?

Nē, nē! Kas lai saprot šo dzīvi?

Špāns papurināja galvu: viņš nejutās vainīgs.

Pulkstenis mahagonija ietvarā nosita pusnakts stundu, un Špāns vēl aizvien sēdēja uz gultas malas.

10

Mazliet attālāk no ielas — starp Špāna māju un «Gulbi» — bija šaura mājiņa, tikai divu logu platumā, tā piederēja pie Špāna gruntsgabala. Šajā nomaļajā stūrī nemanāma un pieticīga dzīvoja Šalkes kundze, kura vienmēr bija redzama ar melnu lakatiņu galva un grozu uz rokas. Viņa bija neievērojama tiesas rakstveža atraitne, strādāja šuvējas darbus un lāpīja zeķes, jo viņai bija niecīga pensija.

Atraitne Salke reizēm nāca uz Spāņa veikalu, un Spā-nam šķita, ka tā viņu vienmēr uzlūko ar dīvainu skatienu. Spāņa dabā bija neuzticēties citiem, bet pēdējā laikā viņa neuzticēšanās bija kļuvusi vēl lielāka, lai gan viņš pūlējās to slēpt. Aši viņš pārlaida acis pircēju sejām. Varbūt kāds skatiens atklās, ko ļaudis domā. Viņš zināja, ka visa pilsēta tenko par viņu un nelaimi, kas viņu bija piemeklējusi. Bieži vien viņam likās, ka ļaužu acīs iedzirkstas ļauns prieks.

Protams, viņš atraitni Salki labi pazina, viņa ikreiz mēneša pirmajā datumā maksāja īri viņa kantorī. Viņa bija īpatnēja sieviete, glīta, gandrīz maza auguma, gadus trīsdesmit piecus veca, un piederēja pie tiem dzīves iebiedētajiem ļaudīm, kas iztrūkstas, ja tos uzrunā. Salkei bija šaura seja, gluda un balta kā porcelāns. Kad viņu uzlūkoja, viņas plaksti gandrīz vienmēr bija nolaisti, bet, ja viņā negaidot paraudzījās augšup, tumšās, mirdzošās acis cieši vērās pretī, taču tikai īsu, īsu mirkli, un plaksti jau atkal nolaidās. Galvu viņa turēja svētulīgi noliektu. Viņa piederēja pie kādas mazas reliģiskas sektas, kuru vadīja kāds galdnieks. Jā, atraitne Šalke uzlūkoja Spāņu vienmēr ar dīvainu skatienu, it kā gribētu viņam ko sacīt, bet nebūtu drosmes to darīt.

Kādu vakaru vēl dziļā ziemā atraitne Salke ieradās pie viņa un viņš atkal manīja tās dīvaino skatienu. Viņš bija veikalā viens. Bet, kad Spāns to uzlūkoja, plaksti, kā arvien, bija nolaisti. Viņa vēloties mārciņu sāls, viņa teica pazemīgā balsī, it kā ubagu dāvanu lūgdama.

Salke nopūtās.

— Tiesa gan, — viņa nedroši teica, — dzīve ir pārbaudījums. Bet pestītājs ir miris par mums visiem, tas ir mierinājums.

Viņa ielika pirkumu kurvī un sameklēja feniņus.

— Kurš gan, Spāņa kungs, būtu domājis, ka ar Kristīnes jaunkundzi var kas tāds atgadīties?

Spāns acumirklī pakāpās atpakaļ, meitas vārda pieminēšana viņam bija atgādinājums. Kopš Kristīne bija prom, neviens netika iedrošinājies viņa klātbūtnē pieminēt tās vārdu. Spāns neko neatbildēja, viņš klusēja un stāvēja aiz letes salts un nepieejams. Atraitne Salke arī tūliņ attapa, ka izdarījusi kaut ko nepiedienīgu. Viņa, acis nodūrusi, kurvi sev klāt piespiedusi, paspēra soli atpakaļ. Ak, to viņai varbūt nevajadzējis sacīt, viņa lūdza Špāna kungam piedošanu. Bet viņa gribējusi pateikt to, ka tad, ja viņa būtu apjautusi, ka ar Kristīnes jaunkundzi var kas tāds notikt, — ka tad gan būtu devusi Špāna kungam kādu mājienu, jo viņi taču esot kaimiņi, un kas zina — varbūt viss būtu bijis citādi. Šalke grasījās doties prom.

— Devusi kādu mājienu? — Čukstus noskanēja Špāna balss nokrēslī. Viņš tikko spēja elpot un stāvēja kā pamiris.

— Jā, būtu devusi kādu mājienu. — No viņas, ilggadīgas īrnieces, laikam gan tas būtu pareizi darīts. — Kas īsti notiek, to man laikam būtu vajadzējis Špāna kungam pastāstīt. Bet kurš kaut ko tādu uzskatītu par iespējamu? Es taču pazinu Kristīnes jaunkundzi, viņa allaž bija tik nopietna un patiesa.

— Vajadzējis pastāstīt? — Špāns stāvēja nekustīgi kā rēgs.

— Nu, ne jau daudz, bet taču šo to.

Špāns drebēja pie visām miesām. Viņš lūdza atraitni ieiet viņa kantorī vairāk ar žestiem nekā ar vārdiem. Aiz samulsuma viņš stomījās.

— Pastāstīt? Bet ko tad pastāstīt?

Vai tad viņa ko zināja? Ak, būtu taču devusi kādu mājienu, kā pati teica, ja nu kaut ko zināja.

— Apsēdieties, lūdzu, lieciet vien mierīgi grozu zemē!

Viņa jau kopš vairākām nedēļām mīļu prātu būtu par

to runājusi ar Špāna kungu, bet neesot uzdrošinājusies to darīt. Tas taču būtu uzbāzīgi, viņa esot tikai nabaga atraitne, un daudz nekas jau tas neesot bijis, ko viņa ievērojusi. Viņa mocījusies ar bezmiegu, jo viņai bieži nācis prātā, cik nožēlojami viņas labais vīrs aizgājis bojā; tad nu viņa staigājusi šurp un turp pa istabu un šad tad arī paraudzījusies ārā pa logu.

Nu, tā — «Pie gulbja» reiz bijis deju vakars, un tad viņa ievērojusi, ka Kristīnes jaunkundze iet pāri pagalmam. Tieši tobrīd spīdējis mēness; Kristīnes jaunkundze brīdi raudzījusies apkārt un tad pārkāpusi pār zemo žogu, kas norobežo «Gulbja» pagalmu no Špāna kunga gruntsgabala. Špāns pacēla galvu. Viņš, protams, zināja, ka Kristīne reizēm bija slepus atstājusi māju. Vai tas esot viss?

— Viss? Nē. Kristīnes jaunkundze varbūt tikai gribēja saīsināt ceļu, toreiz gaužām stipri lija. Ak, mana nabaga

galva — ko es gribēju sacīt? Jā, par atgadījumu ar

Gnu.

— Ar ēnu?

Jā, atgadījums ar ēnu. Kādu nakti, kad atkal nav vatējusi gulēt, viņa, paraudzījusies pa logu, pēkšņi redzējusi pagalmā stāvam kādu ēnu. Pilnīgi nekustīgi. Vai tad pagalmā piepeši būtu izaudzis koks? Mēness tobrīd slēpies «liz mākoņiem, un, kad tas atkal drusku paspīdējis, ēna vēl tur stāvējusi, bet jau tuvāk Spāņa kunga mājai.

— Cik dīvaini! — Spāns teica.

Jā, un šo ēnu viņa esot vairākkārt redzējusi. Bet viņa daudz par to neprātojusi. Kas gan naktī klīstu pa pagalmu? Helzē kramplaužu nav. Tikai vēlāk, kad tas viss noticis, viņai ienākusi prātā šī ēna. Nu, reizēm viņa pat domājusi, ka maldās un ka vispār neko nav redzējusi. Un tad viņa atcerējusies — bet tikai vēlāk —, ka caur loga aizvirtni Spāņa kunga mājā spīdējusi gaisma — tikai reizēm, tumšās naktīs.

— Pa kuru logu?

Nu, viņa varot arī būt maldījusies. Viņai nav nācis miegs, reižu reizēm viņa piegājusi pie loga, lai paraudzītos laukā, vai drīz būs rīts, un tad varot gadīties, ka redz šo to, kā nepavisam nav. Bet vēlāk viņai tas atkal iekritis prātā. Reizēm gaisma spīdējusi cauri loga aizvirtnim — tikai reizēm, tumšās naktīs.

— Kurš logs tas varēja būt? — Spāns uztraukts čukstus vaicāja.

— Kurš logs? — atraitne atkārtoja maigā balsī un nodūra acis. — Es varu būt arī maldījusies. Ja raugās nakts tumsā, bieži vien redz gaismu acu priekšā. Tur ir maza nojumīte, kur stāv rokas ratiņi, un virs tās ir logs — tas bija šis logs.

«Tā ir Friča istaba,» Spāns apstulbis doma, «neviens tur vairs neieiet, kopš viņš kritis karā. Atslēgas ir manā rakstāmgaldā.» Pēkšņi viņam pārskrien karsts pār visu augumu.

— Salkes kundze, lūdzu, atnāciet atkal rīt ap veikala slēgšanas laiku, — viņš teica.

Atslēgas! Jā, Friča istabas atslēgas ir ieslēgtas viņa rakstāmgaldā. Viņš izņēma tās no atvilktnes un devās uz Friča istabu. Cik dīvaini — durvis nebija aizslēgtas! Tajās bija pilnīgi jauna atslēga, varēja vēl redzēt vīlē-juma svītras. «No loga virs mazās nojumītes caur aizvirtni spīdēja gaisma.» Tas bija šis logs.

Spānam vajadzēja apsēsties, viņš pēkšņi vairs nevarēja nostāvēt. Viņš iekrita tādā kā nemaņā un atguvās tikai tad, kad jau ausa diena. Mētai bija jāatsauc ārsts. Sirds krampjaini pukstēja, mēle bija kā paralizēta, viņš tikko spēja elpot. Varbūt tā bija nāve — viņš bija gatavs mirt.

Atnāca vecais Bretšneiders, izdarīja iešļircinājumu, un, kad pēc divām stundām viņš ieradās vēlreiz, Spānam jau bija daudz labāk. Bretšneiders izteica viņam pārmetumus.

— Tu pārāk noslēdzies sevī, pārāk nododies savām pārdomām. Tev jāiet ļaudīs! Kāpēc tu vairs neierodies pie parastā galdiņa?

Špāns gulēja aizvērtām acīm un klusēja, viņš neko neatbildēja. Bretšneiders brītiņu pagaidīja, tad piecēlās un sakumpušu muguru, kājas vilkdams, staigāja šurpu turpu pa istabu.

— Mēs, Spān, protams, zinām, ka tev ir bēdas, un mums ir žēl. — Bet kuram gan neesot bēdas? Vienam tas, citam atkal kas cits. Pēc viņu domām, Špāns pārāk nododoties savām bēdām. Viņa nelaime taču beigu beigās neesot tik briesmīga. Jauna meitene, kas, šķiet, noskaņota mazliet romantiski, aizbēg, nu, kaut kas tāds taču nenotiekot pirmoreiz, tas gadoties ik dienas. Tādā vecumā viņas uz visu spējīgas. Ja viņas esot iemīlējušās, tad bieži ar kādu jaunu cilvēku aizbēgot, tā notiekot. Bet galu galā tā taču neesot nekāda nelaime. Tas, protams, esot labāk, nekā ja viņa ietu slīcināties. Nu, un kādā jaukā dienā viņas, protams, atkal atgriežoties — kad nauda iztērēta vai mīlestība izkūpējusi. Pēc tam mazliet palīšot asaras — un viss būšot atkal kārtībā.

Spāņa mazās, savītušās lūpas sakustējās.

— Kāpēc viņa nebija man uzticējusies? — viņš klusi, vairāk it kā pie sevis teica. Tas bija jautājums, ko viņš sev uzdeva simtiem reižu dienā.

Doktors Bretšneiders skaļi iesmējās.

— Kāpēc nebija uzticējusies? Lai tik būtu mēģinājusi uzticēties! Tad taču viņu ieslēgtu istabā un viņa raudātu un pat logu izsistu. Vai varbūt viņai būtu vajadzējis tev pateikt, ka viņa šonakt aizmuks? To nu galu galā arī nevar prasīt. Jaunajiem ļaudīm ir noslēpumi, ko viņi nekādā gadījumā nevienam nevēlas izpaust un vismazāk saviem vecākiem. Viņi kaunas, viņi ir pārāk kautrīgi. Labāk aizmūk vai noslīcinās. Dzīvo vesels, Johan, rīt vari atkal celties augšā.

11

Nākamajā dienā Spāns bija atkal vesels, lai gan izskaujas vēl vārgs un saguris. Viņš bija tik izklaidīgs un nevērīgs, ka visiem tas dūrās acīs. Vakarā viņš pēkšņi pircēju vidū atkal pamanīja bālo seju zem lakatiņa, un tūdaļ viņam salēcās sirds. Tur viņa atkal bija! Viņa zināja kaut ko vairāk, varbūt viņa zināja visu. Pats dievs to bija viņam atsūtījis. Atraitne Šalke rāmi gaidīja, kamēr viņš apkalpoja visas pircējas, viņa nespiedās priekšā citām, un pēdīgi viņi palika vieni. Šalke teica — viņa esot dzirdējusi, ka Špāna kungs bijis slims, un viņa nožēlojot, ka esot viņu uztraukusi. Viņai vajadzējis visu pastāstīt jau senāk.

Špāns apjucis kaut ko nomurmināja. Viņš lūdza, lai Šalke uz brītiņu ienākot kantorī. Slims? Nekas sevišķs. Viņš visu šo notikumu, lai cik tas bēdīgs, neņemot vairs tik traģiski pie sirds kā sākumā. Jauni ļaudis esot un paliekot jauni ļaudis, un tie bieži vien esot parak kautrīgi, lai uzticētos saviem vecākiem. Tāpēc atgadījusies visa šī nelaime. Bijis tiem kaut drusciņ vairāk uzticības, cik daudz mazāk posta būtu pasaulē!

Špāns izņēma no skapja mazu paciņu un ielika Šalkes kundzes grozā.

Viņš raudzījās grīdā. Vairāk, vairāk! Viņa droši vien zinot ko vairāk? Viņš neesot tāds, kas staigājot apkārt, izklaušinādams ļaudis. Tas nepavisam neesot viņa daba. Šalkes kundze to tīri labi saprotot. — Jā, to viņa, protams, zinot, tāds cilvēks kā Špāna kungs to nevarot. — Bet varbūt Šalkes kundze šo to pastāstīšot, viņš tai pilnīgi uzticoties. Viņa taču apgrozoties tik daudzās mājās. Vai, piemēram, pilsētā daudz runājot par viņa meitu?

— Nē, nē, tagad vairs ne.

— Tagad vairs ne? Tātad par viņu tika runāts?

— Sākumā, protams. Sākumā ļoti daudz.

— Un ko tad stāstīja?

Špāns pavirzījās mazliet tuvāk un vēl vairāk pazemināja balsi. Vai esot izsacīti noteikti minējumi? Piemēram, minēts kāda cilvēka vārds? Jaunais Ditleja kungs? Nē? Un ko viņa pati domājot?

— Mīļā Šalkes kundze, varbūt jūs man varat palīdzēt? Esmu pilnīgi bez padoma — pavisam bez padoma. Es taustos kā pa tumsu.

Plakstiņi zilgani bālajā sejā pārmaiņus gan ātri pacēlās, gan nolaidās kā pūcei. Viņa pameta ašu skatienu uz Spāņu, tad tikpat ātri novērsa acis.

Atraitne Salke neko nezināja, patiesi neko. Tas ir — neko noteiktu.

— Neko noteiktu? Bet varbūt jūs pati ko nojautāt, Sal-kes kundze? Jūs taču galu_ galā esat vienīgā, kas vismaz kaut ko bijāt ievērojusi. Enu, gaismu spīdam caur loga aizvirtni.

Jā, tā esot taisnība. To viņa varot apzvērēt dieva priekšā. Bet ko citu?

Salki pārņēma dīvaina reibuma sajūta. Mīļā Salkes kundze! Viņa šuva un lāpīja citu mājās, salaboja veļu, kā ēna viņa staigāja apkārt pa mājām, kur strādāja, viņas šķīvis stāvēja uz virtuves galda stūrīša, kad viņa ēda. Tirgotājs Spāns viņu tik tikko bija ievērojis, kad viņa maksāja īri. Viņa redzēja Spāņu baznīcas logu mirdzam Svētā Johana baznīcā, viņa pat sapņos dzirdēja Spāņu pulksteņa svinīgos sitienus, no viņu nama izstaroja spožums, kas mulsināja. Un nu tirgotājs Spāns sēdēja pretī viņai un bez mitas jautāja un teica, ka pilnīgi uzticoties viņai. Šķita, viņa piepeši ieguvusi svarīgu nozīmi šā tirgotāja dzīvē; nu viņa bija augstās domās par sevi un savā aprobežotajā prātā nojauta visādas iespējas, kā padarīt sevi vēl svarīgāku un nepieciešamāku.

Tur nu viņa sēdēja, galīgi apskurbusi aiz nepieciešamības un svarīguma apziņas, bet īstenībā viņa nezināja neko, tikpat kā neko. Ena, gaisma caur loga aizvirtni, un tad vēl viņa reizēm bija ievērojusi, ka istabā «Pie gulbja» uz mirkli dīvaini paspīd uguns, paspīd vienreiz, otrreiz, un tad atkal ir tumsa. It kā signāls. Tas bija viss. Viņa tik tikko tam bija pievērsusi uzmanību.

Bet, kad pilsētā sāka par Kristīni Špānu tenkot, viņai ienāca prātā šie paviršie, nejaušie vērojumi. Kristīne Spāņa — jūs jau zināt? Sī lepnā, mazliet augstprātīgā meitene. Ai, jā, jā! Nu, ja ir runa par viņu, Salkes kundze, tad nav jābrīnās. Kā tad tā? Ai, jā! Un tad viņa sāka noslēpumaini stāstīt par ēnu, par uguni, kas spīdējusi caur loga aizvirtni, un par gaismas signāliem. Viņas bālie vaigi pārklājās drudžaini sārtiem plankumiem. Ak jā, viņa varēja šo to pateikt!

Un, ja viņu neatlaidīgi lūdza, viņa ņēmās stāstīt. Viņas fantāzija iekvēlojās. Gandrīz katru nakti ēna staigājusi šurp un turp. Vispirms bijuši gaismas signāli, tad caur aizvirtni paspīdējusi uguns. Un tad atskanējuši smiekli. Kristīne Špāna? Vai tas bija iespējams?

Un kurš gan tas bija? Šī ēna? Kurš tas varēja būt? Skaliem sastapās.

Ari ar viņu tas reiz gribējis pamujķoties. Viņa nesusi ūdeni, un viņš stāvējis «Pie gulbja» logā. Tā bijusi tā pati istaba, kur viņa vienmēr redzējusi gaismas signālus. Viņš pametis gaisa skūpstu — tikko pamanāmi, bet viņa tomēr pamanījusi. Viņš stāvējis peldmētelī, un tas bijis mazliet pavērts vaļā, lai kļūtu redzamas platās, bieziem matiem apaugušās krūtis, — cik riebīgi! Ai, cik vīrieši esot šausmīgi! Viņi nudien esot tik pretīgi, ka taisni bail metoties.

Atraitne Šalke, bāla un sīka, uzbudināta un ar drudžainiem plankumiem pārklātiem vaigiem, nekad neminēja vārdu. Bet visi to zināja: doktors Aleksandrs! Kapelmeistars!

Taču Špānam viņa apgalvoja:

— Nē, nē, neko noteiktu es nezinu. Bet...

— Bet? — Špāns nenolaida acis no viņas lūpām.

Noslēpumainā kārtā Šalkes kundze bija iepinusies lietā,

no kuras varbūt varēja gūt sev kādu labumu, — ne par ko citu viņa vairs nedomāja. Vai minēt vārdu vai ne? Bet tad viņa pēc Špāna skatiena saprata, ka viņš visu zina. Acumirklī viņa mainīja savu izturēšanos.

Pēc viņas domām — ja nu viņai kaut kas jāsakot, lai gan viņa nezinot nekā noteikta, — bet, tā kā Špāna kungs viņai uzticoties, tad viņa uzskatot par pienākumu savas domas pateikt pavisam atklāti. Pēc ēnas auguma un pēc visa cita spriežot, tas varējis būt vienīgi doktors Aleksandrs.

Špāns nobāla. Viņš pamāja ar galvu.

— Tā es ari domāju.

— Jā, doktors Jozefs Aleksandrs. Bet apzvērēt es arī nevaru.

Špāns salīka. «Reiz, tikai vienu vienīgu reizi atsacījos no saviem principiem un atļāvu viņai apmeklēt deju kursus,» viņš domāja. «Tāpēc tā notika.»

Nu, neko noteiktu, protams, arī Šalkes kundze nezināja. Tikpat labi iespējams, ka viņa maldījās.

Krēsloja. Špāns sēdēja, domās iegrimis. Viņš vairs nebilda ne vārda. Šalke piecēlās.

— Drīzā laikā es došos uz pilsētu, — viņa teica, lai gan pirms mirkļa vēl nebija par to ne domājusi, bet ar savu smalko instinktu viņa nojauta, ka zināmos apstākļos, ja vien veikli pamanīsies, var te spēlēt nozīmīgu lomu.

— Jā, es drīzā laikā došos uz pilsētu, — viņa noslēpumaini atkārtoja. — Tur man dzīvo brālis. Viņš ir pianists kādā kino, kinoļaudis un teātra ļaudis pazīst cits citu. Varbūt es viņu tur sastapšu.

— Ko tad?

— Nu, Kristīni!

— Ko? — Spāns stāvēja, muti pavēris. Un šo bezpalīdzīgi, izbiedēti pavērto muti Šalkes kundze redzēja vēl savu acu priekšā, kāpjot lejā pa trepēm.

— Rīt vai parīt es braukšu uz pilsētu, — viņa teica, neskaidru cerību pacilāta. No paša visnenozīmīgākā sīkuma varēja rasties kaut kas svarīgs — neko nevarēja zināt.

Nākošajā rītā viņa devās uz pilsētu.

12

Saimniecības mājas priekšā pirms ugunsgrēka auga divas iesārti ziedošu kastaņu rindas nama augstumā. Tās bija Bornu lepnums. Ziedu laikā kastaņas izskatījās kā sārta sniega kupenas, bet vasarā — kā augsta, smaragdzaļa siena, īsts zaļas lapotnes cietoksnis, caur kuru tikai vietvietām paspīdēja gaišā māja. Pat vislielākajā tveicē no lapotnes vēdīja dzestrums kā no vēsa avota. Kastaņas apdzīvoja simtiem putnu ģimeņu, un, kad uzlēca saule, atskanēja nemitīga čivināšana un klaigas; vakarā kastaņas kļuva pavisam klusas un no tumšajām galotnēm pāri lauku sētai un visai pasaulei nolaidās nakts miers.

Mājai vistuvāk augošo kastaņu rindu uguns bija iznīcinājusi. Tur nu tās stāvēja pārogļojušās un nožēlojamas — galīgi sadegušu koku krāsmatas; skats bija baigs un briesmīgs. Ar šīm melnajām koku krāsmatām, protams, nekas vairs nebija darāms, un Hermanis ar Rudbārdi ziemā kastaņas nocirta. Otrajā rindā koki arī bija stipri cietuši, taču Rudbārdis apgalvoja, ka tie esot glābjami. Divas nedēļas viņš kāpaļāja pa zariem un zāģēja, un tiešām — kad kļuva siltāks, kastaņas sāka plaukt.

— Tu, Rudais, esi velna puika! — Hermanis priecīgs teica, redzēdams spīdīgos, spēcīgos pumpurus. — Tās tiešām atkal zaļos! Bet vai būs tikpat skaistas kā senāk?

Divos trijos gados tās būšot tikpat skaistas kā senāk, Rudais teica, viņš garantējot par to.

— Neaizmirsti kaļķus, Herman! — viņš nosauca Hermanim nopakaļ. — Nākamnedēļ jāķeras pie šķūņa celšanas, dārza darbus esmu jau apdarījis.

Jā, dārza darbus Rudbārdis bija pabeidzis. Babete iepleta muti un acis, kad ieraudzīja veco, agrāk novārtā pamesto dārzu. Tur bija taisni celiņi un taisnas dobes un dažas no tām jau sazaļojušas. Visā Helzē otra tāda dārza vairs neatrast!

Ar cieto, iebuktēto cepuri galvā un šalli ap kaklu, un ar pinkaino bārdu Rudais izskatījās pēc īsta putnu biedēkļa, kas izgājis starp dobēm pastaigāties.

Mežmalā kādā ozolā, kam jau plauka sīkas, zaļas lapiņas, sēdēja meža baloži, tie nemierīgi grozījās šurpu turpu, dūdoja un meta acis uz Rudbārža dārzu; uz augstā dārza žoga pulcējās zvirbuļi, skatīdamies, vai nevarēs ieklupt Rudbārža dobēs. Tiklīdz viņš pavicināja rokas, tā putni aizlaidās.

Tagad, kad kaimiņi lielāko tiesu no saviem laukiem bija apstrādājuši, Hermanim bija vieglāk aizņemties zirgus. Diendienā viņu redzēja pa laukiem un tīrumiem šurpu turpu vadām zirgu — gan aram, gan rullējam, gan ecējam. Vagas galā apgriezis zirgu, viņš mirkli pastāvēja uz vienas kājas un pašūpoja otru, likās, it kā viņš dejotu. Vēlāk Hermani redzēja ik dienas staigājam pa tīrumiem — drīz pa vienu, drīz citu lauku; uzkāris uz vēdera maisu, viņš vēcināja labo roku. Viņš sēja. Kaimiņi, Hermani vērojot, sprieda, ka viņš ne brīdi nedzīvojot bez darba. Šodien viņu redz staigājam ar Forngrēbera spēcīgo zirgu, rīt — ar lielo Anzorges sirmi. Vai tad viņš nemaz nemetīs mieru? Cik ilgi viņš rullēs un ecēs? Nu, protams, Bornu tīrumi bija kā samts, un, ejot pa tiem, kāja iegrima veselu pēdu dziļi.

No pēdējo nedēļu saspringtā darba un visām raizēm, kas viņu nepameta ne dienu, ne nakti, Hermaņa seja bija kļuvusi cieta un kalsena. Viņš gandrīz vairs nenovilka zābakus, kas līdz pat stulmu galiem bija nobristi ar māliem un netika tīrīti, jo nebūtu taču bijis nozīmes to darīt. Mati viņam bija savēlušies un nekopti un bārda uzaugusi jo pamatīga. «Hermanis izskatās pēc īsta mežoņa,» Babete smiedamās domāja, tiklīdz pacēla acis uz viņu.

Noguris un izvārdzis Hermanis raudzījās uz ieleju, kas jau sāka zaļot; biljoniem sēklas graudu gulēja augsnē. Kad tie uzdīgs ...

Bet pēc pāris dienām viņš lika, lai Hanšelis viņu uzpoš. Babetei viņš pieprasīja katlu karsta ūdens un kārtīgi nomazgājās veļas mazgātavā, no kuras iznāca tīrā kreklā, noskuvies, ar svaigu, sasārtušu seju, tik tikko vairs pazīstams. Tātad te nu atkal bija viņš — Hermanis.

13

Lai Babete dzīvotu dīkā, kamēr vīri nopūlējās cik spēdami, par to nu nebija ne domas. Ai, nē! Jau agrā rītausmā viņa grabinājās ar traukiem, kamēr Kārlis aizkūra uguni. Tad devās uz kūti aprūpēt lopus. Kārlim vajadzēja apkopt Brūnaļu un teļu, jo «labi apkopti lopi ir pa pusei jau pabaroti», teica Babete. Pēc tam visādi saimniecības darbi, un tā augu dienu līdz vakaram.

Jau ziemā Babete bija daudz domājusi par mājputniem: tas bija viņas ziņā, jo vīrieši neko no tā nesaprata. Kad pienāca laiks, viņa uzlika perēt balto kluksti, ko Antons bija atnesis no sava svaiņa. Grozu ar perētāju viņa novietoja zem savas gultas; tur bija klusums un krēsla, vista varēja gulēt, un laiks tai nevilksies tik ilgi. Ik dienas Babete ar kluksti runājās, viņa ņēmās to mierināt. «Vēl tikai mazliet pacietības,» viņa teica, «nu jau tas vairs nebūs pārāk ilgi.» Bet kādu dienu, kad vīri pārnāca pusdienās, virtuve bija pilna ņudzošiem, sīkiem cālīšiem; veseli četrpadsmit tie bija, un vīri nezināja, kur spert kāju. Bet Ba-betes seja staroja. Jā, jā, arī viņai bija savas idejas, lai gan viņa bija tikai muļķa sievišķis.

Pēc pāris nedēļām Babete pārradās ar diviem groziem, kuros skanēja pēkšķēšana un gādzināšana. Viņa bija pārnesusi sešus mazus pīlēnus un četrus zoslēnus. Antons uztaisīja putnu būri, ko nolika saulē. Rudbārža pīle «tantiņa» nemierīgi čāpoja apkārt būrim un uztraukta un greizsirdīga pēkšķēja.

Hermanis aplūkoja pīlēnus un zoslēnus.

— Kur tu to visu ņēmi? — viņš jautāja, ar aizdomu pilnu skatienu raudzīdamies uz Babeti. — Tu laikam taisi parādus?

Nē, parādus viņa netaisīja. Viņa par visu bija samaksājusi skaidrā naudā no pašas kabatas, bet to viņa Hermanim neteica, jo pazina viņa jūtīgumu naudas lietās. Dīvainā kārtā Hermanis pēkšņi ieminējās, ka neesot Babetei jau pusgadu maksājis algu.

Tagad? Babete lūkojās viņā naivi pavērtu muti.

— Kā tu, Herman, vari samaksāt, ja tev nav naudas? — viņa jautāja. — Laika taču vēl diezgan. Man liekas, es piederu pie Bornām — vai varbūt ne?

Protams, viņa piederēja pie Bornām. Bet Babete noklusēja, ka Hermaņa tēvs viņai jau divus pēdējos gadus nebija vairs maksājis algu. Bet vai tas attiecās uz Hermani? Nepavisam ne. Tas bija viņas un nelaiķa vecā vīra ziņā; viņš bija tik labs kā neviens un viņai nekad neteica ļaunu vārdu. Lai dievs mielo viņa dvēseli! Viņš gulēja kapā, un no mirušajiem nepieprasa algu.

Pagalmā vidžināja bezdelīgas, dūdoja baloži, iebruka bars nekaunīgu zvirbuļu, lai palūkotos, vai te nav kas dabūjams; vistu saime kladzināja, mazie pīlēni un zoslēni pēkšķēja un gādzināja. Gaiss bija maigs kā samts. Varēja plaši atvērt logus, lai izžūst mitrie kakti un pagaist skābenā smaka. Līdz ar silto gaisu virtuvē ieplūda jautrās, skaļās putnu balsis, kas ielīksmoja Babeti. Ak, tik klusi kā kapsētā te bija tolaik! Tagad Bornas atkal modās, ik dienas jo vairāk atplauka.

Bet tik gludi dzīve vis negāja, vienmēr bija kāda aizķeršanās. Saslima cūka, un viņiem vajadzēja to nokaut.

— Katrā nelaimē ir arī sava laime, — Babete teica, un tā esot patiesība, kāda izteikta sakāmvārdos, bet mēdzot būt arī sakāmvārdi, kas apgalvo pilnīgi pretējo, un arī tie esot tikpat patiesi kā pārējie.

Par cūku viņi rudenī būtu ieņēmuši prāvu summu. Hermanis, protams, rādīja drūmu seju, bet tagad, kad viņi tik sūri grūti strādāja, galu galā nekāda nesātība nebija, ja krietni paēda. Vīri mielojās diendienā, tas bija brīnum jauki. Viņi sāka just, ka pieaug spēki, it vareni spēki, viņi pat mazliet padižojās ar to. Pēc maltītes aizvien tika iedzerta glāzīte degvīna, kas labi noderēja pēc taukā ēdiena. Jā, tagad Bornās klājās brīnum jauki!

Degvīnu, kā parasti, izmaksāja Hanšelis. Viņš šai laikā labi nopelnīja, un viņam kabatās žvadzēja nauda. Helzē dāmas pašreiz kā apsēstas lika cirpt zēngalviņas, neviena negribēja atpalikt, tikpat kā epidēmija bija uznākusi Helzē. Daža laba saņēma pļaukas, kad pārnāca mājās ar zēngalviņu, bet par to viņas maz bēdēja un bija nelokāmas kā mocekles. Turklāt iegadījās, ka «Tita galvai» atkal sākās galvas sāpju periods, un Hanšelim divreiz, pat trīsreiz nedēļā vajadzēja iet viņu safrizēt un masēt viņai galvu. «Tita galva» bija devīga kliente, Hanšelis vienmēr saņēma veselu mārku dzeramnaudas. Tāpēc viņam reižu reizēm izmaksāt pa pudelei degvīna nebija grūti.

— Vai viņai patiesi ir tik daudz grāmatu, kā stāsta? — Babete ziņkārīgi jautāja.

— Jā, viņai grāmatu ir milzum daudz. Visas sienas pilnas. Skaisti iesietas, visādās krāsās.

— Un ko viņa ar šīm grāmatām dara?

— Viņa tās lasa.

— Lasa? Visas? Ak tu visžēlīgā debess! — Jā, viņa esot izglītota dāma. Un tā šuvēja Šalke, kas pie viņas strādā, stāstot, ka viņai piederot tik smalka veļa kā nevienai Helzē dāmai — visa no zīda un mežģīnēm apšūta. Vienīgi bēdas, ka pats aptiekārs esot slims. Slims vīrs, ak debesu tēvs — vai gan vēl lielāka nelaime varot būt jaunai sievai?

— Nav jābrīnās, ka viņai vienmēr sāp galva! — Antons smiedamies iesaucās un iztukšoja savu glāzīti uz «Tita galvas» veselību.

— Nē, nav ko brīnīties, patiesi nav ko brīnīties, — Babete sacīja. — Ļautiņi mīļie — jauna sieva un slims vīrs! Viņai taču vajadzēja bērnus, gurni kā ķēvei, veseli pieci varēja būt. Un tāda skraidelē tik apkārt. Ak, debesu tēvs, vai tavi ceļi ir izdibināmi?

Antons jau vairākas dienas gulēja gultā ar pārsietu galvu, it kā būtu no kaujas lauka pārradies. Viena acs bija asinīm pieplūdusi, otra dzelteni zaļgana un pilnīgi aizvērta. Viņš bija piedalījies pamatīgā kautiņā. Kad Antons devās prom no mājām, nekad nebija zināms, kāds viņš atgriezīsies. Pirms divām nedēļām viņš bija pārnācis saplēstām drānām un galīgi sadauzīts. Viņš bija meties klāt kādam cauri pilsētai braucošam pajūgam un vilkts tam līdzi. Bet šoreiz ar viņu bija pavisam nelāgi apgājušies, mājinieki pamatīgi iztrūkās, viņu ieraudzījuši. Babete pacietīgi lika viņam aukstus apliekamos.

— Sie gļēvie plukatas! — Antons ņurdēja. — Desmit pret vienu — vai tas varbūt ir varoņdarbs?

Bet tā nu aizvien bija ar Antonu; viņš pēdējā laikā saspringti strādāja, un, ja daudz strādāja, tad viņam vajadzēja šad tad arī iebaudīt pa glāzītei. Bet, iedzēris kādu glāzīti pār mēru, viņš tūdaļ juta milzum daudz spēka. Ar pleciem viņš spēja izjaukt stiprus baļķu griestus, uz muguras panest dēļiem piekrautus ratus. Vai bija kāds, kas par to šaubījās? Ja nebija, tad labi. Viņš bija Antons Hohšteters, dzimis franču Langencennā, gatavs sniegt vi-

is izziņas. Viņš bija uzcēlis Sepfingas baznīcas nodegušo torni un Vircenes rātsnama spāres un ņēmis dalību Ham-burgas viesnīcas «Atlantik» spāru sliešanā. Ja kāds to npšauba, lai tik pasaka viņam! Viņš esot uz saviem plecu m stiepis tik daudz baļķu, ka ar tiem varētu piekraut tvaikoni — lielu tvaikoni, vienu no tiem, kādi stāvēja Mamburgas ostā.

Tad Antons izmaksāja katram pa kausam alus, lai tie mazliet iedzer un tiem būtu stipra dūša, jo nu viņš gribēja cīnīties. Viņš, Antons no franču Langencennas, gribēja cīnīties pret tiem visiem, pret visiem šiem nožēlojamiem gļēvuļiem. Lai nu viņi saturas!

Tāpēc viņš atgriezās mājās bēdīgā paskatā.

Pēc astoņām dienām, kad Antons jau atkal klīda apkārt pa māju, viņu apmeklēt ieradās vesela komanda no «Enkura». Tie bija rupji puiši, «Enkura» pastāvīgie apmeklētāji. Viņi esot sūtīti apjautāties, kā Antons jūtas, tie teica.

— Gļēvuļi! — Antons nikni iesaucās. — Gļēvuļi! Desmit pret vienu!

Rāmi, rāmi, ne tik strauji! Nomierinies taču reiz, Anton, un uzklausies! Tātad bija noticis, lūk, kā: viņi visi mierīgi sēdējuši vienkop, un viņiem nav bijis nekādas patikas uzsākt ķildu. Bet viņš, Antons, gribējis izkauties — viņi taču to nepavisam nav gribējuši. Viņš meties visiem virsū ar smagu ozola galdu — nu, un tad tiem, protams, bijis jācīnās.

— Tu, Anton, mūs visus būtu nositis!

— Vai tā bija? Vai tiešām tā bija?

— Jā, tā bija.

Antons piecēlās, izsliedamies visā augumā; galva vēl aizvien viņam bija pārsieta. Viņš uzlika roku uz sirds.

— Ja patiesi tā noticis, — viņš teica, — un es jums ticu —, tad tas bijis pārpratums. Lūdzu, atvainojiet! Neņemiet ļaunā!

Un Antons uzjautrināts skaļi smējās. Pārpratums! Laiku pa laikam Antonam iznāca šādi pārpratumi, viņam bija savi laikposmi.

14

Aizritēja nedēļa pēc nedēļas, no Šalkes kundzes nebija ne miņas. Spāņu bija sagrābis dīvains nemiers. Katru vakaru ap slēgšanas laiku viņš iegāja veikalā un nemanāmi vēroja pircējas: nē, Salkes vēl tur nebija. Viņš kaunējās,

viņa uzvešanās bija necienīga un gjēva, viņam droši vien bija slimi nervi.

Vasara jau bija turpat pie durvīm, kad reiz kādā vakarā viņš pēkšņi atkal ieraudzīja bālo seju zem tumšā lakatiņa un iztrūkās. Bālā seja nemanāmi smaidīja, un tumšās, nemierīgās acis raidīja viņam ašu, slepenu skatienu. Sim skatienam, šķita, bija īpaša nozīme, pēkšņi Špāns neparasti apjuka un satraucās. Viņš aizslēdza kantora durvis un uzlika roku uz krūtīm: kā viņam dauzījās sirds! Ārstam bija taisnība, kaut kas ar viņa sirdi nebija kārtībā, aiz visniecīgākā satraukuma tā pukstēja strauji un neritmiski.

Palīgs pieklauvēja un jautāja, vai Šalkes kundze drīkstot ieiet, viņa gribot samaksāt īri. Špāns ar svarīgu sejas izteiksmi lasīja kādu vēstuli.

— Kas, lūdzu? Ak Šalkes kundze! Lūdzu vēl pāris minūtes paciesties.

Beidzot viņš varēja ar atraitni Salki runāt zem četrām acīm.

— Jūs tik ilgi bijāt prom, Šalkes kundze, — viņš iesāka, cenzdamies izturēties mierīgi un vienaldzīgi.

Šalkes kundze šķita apjukusi un izklaidīga. Jā, viņa bijusi ilgi prom, ilgāk, nekā nodomājusi. Viņas svainiene saslimusi, un tai vajadzējis gulēt uz gultas, un tad viņa, protams, nevarējusi aizbraukt, jo rūpējusies par brāļa saimniecību. Ak, pilsētā esot tik daudz posta, tik liels bezdarbs, un arī viņas brālis, kas kino ieņēmis labu pianista vietu, izmests uz ielas. Atraitne Šalke apklusa, un Špāns dzirdēja viņu klusi un ātri elpojam. Viņa aplaizīja šaurās lūpas ar šauro mēles galiņu un ņēmās melst par pilsētu. Reizēm viņa aši pacēla bālos, gandrīz caurspīdīgos plakstus un uzmeta viņam ātru skatienu. Viņa juta, ka Špāns sēž kā uz adatām un to vien gaida, lai kaut ko uzzinātu par Kristīni, un šis tas viņai arī bija pastāstāms. Taču viņa nolēma neteikt ne vārda, iekams viņš nevaicās. Špāns viņu varbūt uzskatīja par muļķi, bet tur nu viņš pievīlās, lai arī viņa neprata tik veikli runāt kā tirgonis. Pirmo reizi viņa sajuta tādu kā ļaunu prieku un naidīgumu pret Špānu, kam baltajās manšetēs bija zelta pogas un kas tik augstprātīgā pozā sēdēja pie sava rakstāmgalda.

Špāns viņā klausījās nolaistām acīm. Viņš labprāt būtu vērsies pie viņas ar jautājumu, kas viņu interesēja, bet viņš nedabūja to pār lūpām. Drīz vien viņam virsdegunē parādījās sīka, īdzīga grumbiņa, viņš bija neapmierināts

ni sevi. Tas bija necienīgi, pavisam necienīgi kaut vai minūti ilgāk vēl noņemties ar šo Salkes kundzi un turklāt pārrunāt ar viņu familiāra rakstura jautājumus. Viņa bija nožēlojama, likteņa piemeklēta būtne, nabadzīga, dzīvoja trūcīgi, tenkoja, un varbūt pat prāts viņai bija mazliet aprobežots. Kā viņš jebkad bija varējis ar viņu Ielaisties? Tagad viņš pat skaitās uz sevi. Beidzot viņš piecēlās un sacīja ar lielu cieņu:

— Nu, cerams, jūs varēs satikt biežāk, Salkes kundze. Vienmēr esmu jūsu rīcībā. Te ir īres kvīts.

Salkes kundze iztrūkās.

Tas skanēja veikalnieciski un vēsi, it kā viņš neko negribētu zināt. Viņa bija pieļāvusi kļūdu, briesmīgu kļūdu, un nu nekas cits vairs neatlika kā paņemt osaino grozu un doties prom. Viņa bija cerējusi atkal nopelnīt kafijas paciņu un miltus, un cukuru, bet bija izturējusies aplam.

Tomēr durvīs viņa apgriezās, viņa nespēja aiziet, Spā-nam vismaz vajadzēja apjaust, ko viņš aizmirsis. Un tā nu viņa klusinātā, trīcošā balsī, taču bez īpaša uzsvara teica:

— Spāņa kungs, es pavisam piemirsu jums ko pateikt — es viņu redzēju! — Turklāt viņa neiedrošinājās Spāņu uzlūkot un tāpēc nemanīja, ka viņš sarāvās kā no sitiena.

— Jūs viņu redzējāt?

— Jā, es viņu redzēju. Bieži vien.

Spāns klusēja. Viņam bija iedrebējusies balss, viņš baidījās sevi nodot un tāpēc brīdi pagaidīja, līdz nervozā sirds dauzīšanās pierima.

— Ceru, ka viņa izskatās vesela? — viņš puslīdz savaldīgi jautāja.

— Jā, viņa izskatās labi. Pavisam brūna iedegusi, pilsētā dzīvojot.

— Nu, tas ir iepriecinoši.

— Un liekas — arī garastāvoklis viņai labs. Viņa tik priecīgi smējās.

Par Kristīnes labo omu Salkes kundze ieminējas vienīgi tāpēc, lai Špānam pasacītu kaut ko iepriecinošu.

Viņa tik priecīgi smējās? Špānam iedūra sirdī. Sirdēsti spieda viņu pie zemes — un viņa bija labā omā un priecīga! Acumirklī viņš atkal kļuva vēss un noraidošs, juzdamies dziļi jo dziļi aizvainots. Ar oficiālu laipnību viņš pateicās atraitnei Šalkei un aizvēra aiz viņas durvis.

Taču jau pēc mirkļa viņš to nožēloja — ai, nē, ne pēc mirkļa, bet jau tad, kad apgrieza slēdzeni, — viņš nebija

drīkstējis pakļauties mirkļa noskaņai. Nu viņš cauru nakti pavadīja nomodā. Viņa izskatās labi! Viņa ir labā omā! Priecīgi smejas! Ak, Kristīne, Kristīne, kā es tevi mīlu, mans bērns! Labāku ziņu viņš, protams, nebūtu varējis saņemt. Viņš redzēja to priecīgi tērzējam, ejam pa ļaužu pilnām ielām blakus vīram ar melnīgsnēju, mazliet pa-drūmu seju, kuras vaibstus vairs neatcerējās. Viņš dzirdēja tos sarunājamies, pat saklausīja dažus vārdus, un reiz cauri garām slīdošo ļaužu jūrai viņa pavērsa uz viņu mirdzošās, tumšās acis.

Atraitne Šalke ar grozu rokā vīlusies vilkās mājup. Grozs bija viegls kā spalva. Jo tālāk viņa gāja, jo mazāka sarāvās. Viņa bija iedomājusies, ka ir varen gudra, bet patiesībā bija muļķe, tīrā muļķe. Taču nākamajā rītā Meta no pagalma sauca, ka Spāņa kungs labprāt vēlētos vakarā ar viņu uz mirkli parunāt. Viņš esot īres kvītī ielaidis kļūdu.

Sājā vakarā Spāns bija pilnīgi pārvērties. Viņš likās ļoti mierīgs un laipni teica, ka iepriekšējā vakarā diemžēl bijis norūpējies par veikala darījumiem, tas vis neesot tik vienkārši šajos laikos, bet gluži otrādi. Nu, jauki, — viņš teica ar laipnu sirsnību, lai Salki iedrošinātu, — viņš būtu Salkes kundzei pateicīgs, ja tā viņam visu sīki pastāstītu par Kristīni. Kristīne taču esot paša meita — vai nu tā ir jaunības maldīšanās, kāds sāņu lēciens, vai varbūt kas ļaunāks. Salkes kundze, protams, esot saprātīga sieviete un zinot, kādas ir jaunas meitenes.

Salkes kundze nosarka, viņa iespieda plaukstas starp smailajiem ceļgaliem un pamāja ar galvu. Ak, jā, arī viņa kādreiz bijusi jauna un, protams, jaunības dienās nepavisam nekāda svētā. Visi viņi esot grēcinieki, un viņa nu neesot no tām, kas mestu akmeni uz otru, lai kas tas arī būtu. Un jauna meitene! Neviens taču nevarot ne apjaust, kas īstenībā norisinās jaunas meitenes sirdī, vīrietis jau nu nekādā ziņā ne. Jaunie esot kā mēnessērdzīgi, ejot gar briesmu bezdibeņiem, un taisni brīnums, ka vēl tik vien tās nelaimes un nenotiekot kas sliktāks.

Salkes kundze varot runāt ar viņu pilnīgi atklāti. Viņš brīnoties, kā viņai izdevies Kristīni sameklēt. Kā viņa izskatoties? Kādos apstākļos dzīvojot? Lai sīki izstāstot, viņam šovakar esot laika diezgan. Starp citu, viņš atkal Šalkei bija sagatavojis mazu sainīti.

Tātad tur dzīvojot viņas brālis Emīls, Salke stāstīja, kas vēl nesen bijis mūziķis kādā kino orķestrī. Bet Emīls nav

pazinis šo kungu — šo doktoru Aleksandra kungu. Taču ii.iv bijis grūti kaut ko par viņu uzzināt, kino un teātris — tinu, protams, kaut kas kopējs. Brālim tikai vajadzējis cinisku apjautāties. Sis kungs — tātad doktors Aleksandra kungs — bijis pilsētā diezgan maz pazīstams, ne jau nu kāds no slavenajiem, no tādiem, par ko raksta avīzēs, nepavisam ar ne. Viņš esot no labas, pārtikušas ģimenes. Viņa tēvam piederējusi fabrika, dēlam būtu nācies to kādreiz pārņemt savā ziņā, un vecais gribējis, lai dēls kļūst jurists. Tātad viņš studējis. Bet tad viņam nav vairs paticis fabriku pārņemt, viņš spēlējis cauru dienu klavieres un interesējies tikai par teātri. Un tā nu beigu beigās kļuvis kapelmeistars un režisors, un aktieris, bet vecajam Aleksandram mērs bijis pilns, un tas vairs nav devis viņam naudu. Un kopš tā laika dēls klaiņojis apkārt, un nekas prātīgs no viņa vairs nav iznācis. Pašlaik viņš esot Šillera teātra režisors. Tas esot mazs teātris, kur uzvedot joku lugas un operetes, un, kā stāstot, to laikam drīz slēgšot. Jo teātrim trūkstot apmeklētāju. Esot ļaudis, kas doktoru Aleksandru ļoti cienot un ticot, ka viņš reiz tālu tikšot, bet citi atkal domājot par viņu pavisam otrādi. Tie sakot, ka viņš vispār nespējot nopietni strādāt un viņam tikai patīkot dzīvot zaļi.

— Dzīvot zaļi?

Jā, dzīvot zaļi. Kad viņam bijusi nauda, viņš visiem izmaksājis, kamēr vairs nekas nav palicis pāri. Kāda no Sillera teātra aktrisēm viņas brālim bija stāstījusi par Aleksandru. Aleksandram bijusi tante, ļauna un neganta sieviete, kā viņš apgalvojis; viņš ar to bijis saķildojies. Bet tante nomirusi un atstājusi viņam tūkstoš mārku. Taču Aleksandrs nav gribējis saņemt naudu no šīs ļaunās sievietes, pat ne vienu vienīgu feniņu ne. Viņš tātad teicis saviem kolēģiem, lai tie, kam vajadzīga nauda, droši nākot pie viņa, un, protams, nākuši it visi. Aktrise esot viņas brālim apzvērējusi, ka tā patiesi noticis.

Špāns pakratīja galvu.

— Dīvaini gan, — viņš teica.

Ak, nevajagot taču tādām valodām ticēt, tā viņas_brālis sacījis, jo nekur nemelšot tik daudz kā teātrī. Jā, tagad par doktoru Aleksandru varot domāt, kā vien patīk, šā vai tā, bet tas gan jāatzīstot, ka viņš ir stalts vīrietis, un tāpēc taču neesot ko brīnīties, ka viņam piekrišana pie sievietēm. Un šīs sievietes! Tām nebija ne rakstura, ne kauna. Piemēram, miesnieka skaistā, turīga sieva —

dienu un nakti tā neizlaižot Aleksandru no acīm, slepus dodot naudu un dāvanas un reiz pat piedāvājusi Aleksandra sievai piecsimt markas, lai viņa ...

Spāns ar rokas mājienu Salki pārtrauca.

— Viņa sieva? Vai tā jūs teicāt? Vai tad viņam ir sieva? — viņš pārsteigts vaicāja.

— Jā, jā, viņam ir sieva. Viņai ir sarkani krāsoti mati, viņa ir dziedātāja, subrete, kā mēdz dēvēt.

— Tātad viņš ir precējies?

— Jā. Es varu pastāstīt tikai to, ko mans brālis teica. Un šī miesnieka sieva tātad...

Nē, nē, Salkes kundze bija kļūdījusies. Tas nederēja Spānam. Tātad kālab stāstīt? Viņa sevī pasmējās. Nē, nē, viņas brālis pats esot atzinis, ka tas viss tikai meli. Nu, to viņa jau esot teikusi, ka Šillera teātris tuvu bankrotam un stāstot, ka Aleksandrs to pārņemot savā ziņā. Stāstot ari, ka Aleksandrs atvedis no provinces bagātu mīļāko, viņš teātri īrēšot.

— Tā stāsta? Bagātu mīļāko? — Spāns nobāla.

— Jā, aktieri un aktrises tā sakot. Protams, daudz arī tenko. Es jums pastāstu tikai to, ko dzirdējis mans brālis.

— Turpiniet! — Spāns teica.

Jā, tā runājot, bet viņam, Aleksandram, tikai parādi vien un naudas it nemaz, tā esot patiesība. Nu, jauki gan — vēl vienu mirkli! — un brālis Emīls viņai stāstījis, ka Sillera teātra mākslinieki katru pēcpusdienu iegriežoties kādā mazā lokālā iepretī teātrim. Arī Aleksandrs un Kristīne gandrīz ik dienas ejot turp, un mazo lokālu saucot par «Sillera kafejnīcu». Viņa, protams, kļuvusi ziņkārīga un tūliņ nākamajā dienā devusies turp.

— Un tur es redzēju Kristīni! — Salkes kundze teica. Viņa apklusa. Viņai vajadzēja mazliet atelpas, jo tik ļoti viņu bija satraukuši pašas vārdu plūdi. Salke sēdēja nolaistiem plakstiem un rāmi elpoja. Spāns vēl joprojām bija gauži bāls. Viņš nervozi spieda pirkstgalus pie vaigiem, un, kad tos atņēma, uz sejas vēl ilgi palika gaišsārti, drudžaini plankumi. Pēc brīža pacēlusi acis, viņa redzēja, ka Spāns sēž, zemu sagumis, bālganās, matainās plaukstas vienu pret otru salicis.

— Tātad tur jūs Kristīni redzējāt? — viņš pēc brīža jautāja rāmā balsī.

— Jā! — Salke dziļi ievilka elpu un pacēla plakstiņus. Jā, tur viņa redzējusi Kristīni. Tur mājas priekšā esot mazs dārziņš ar gariem, zaļi lapotiem kokiem, un tur pie

diviem apaļiem galdiem sēdējuši teātra ļaudis. Kristīnes ļ.mnkundze ienākusi ar doktoru Aleksandru, un viņi abi apsveikti ar skaļiem saucieniem. Tie gandrīz visi bijuši ļauni cilvēki. Tad ienākusi arī kāda ļoti mundra maza auguma dāma ar sarkaniem matiem, tā bijusi kustīga kā dzīvsudrabs un runājusi Vīnes dialektā. Mazā dāma bijusi Aleksandra sieva. Tad Salkes kundze pastāstīja, kāda izskatījusies Kristīne, kāds viņai apģērbs, it visu; viņa teica, ka viņai nav izdevies Kristīni tā pamatīgi novērot. Viņai bijusi sudraboti balta, lēzena cepurīte, kas, uzlikta mazliet ieslīpi uz tumšajiem matiem, kā pašlaik modē, viņai lieliski piestāvējusi. Tas, protams, izskatījies drusku draiskulīgi, te, Helzē, viņa tā nevarētu staigāt. Jaunajiem māksliniekiem, šķiet, viņa ļoti patikusi, tie visu laiku klaigājuši: «Kristlī, Kristlī!» — tā viņa tur iesaukta, un Kristīnei acīmredzot tas bijis pa prātam, viņa jokojusies un smējusies, kamēr dzērusi kafiju un smēķējusi cigareti.

Bet nu pie labākās gribas Šalkes kundzei nekas vairs neiekrita prātā, ko teikt. Viņa vēl pastāstīja par teātra ļaužu dzīvi un par lielpilsētas postu un apgrēcību, par to varot runāt bez mitas. Špāns klusēdams klausījās. Tikai pa reizei viņš aši šo to pajautāja. Kādos apstākļos dzīvojot Kristīne? Kā viņai ar dzīvokli? Arī par to Šalke zināja pastāstīt, bet viņa apsvēra, ka pirmoreiz labāk visu nepateikt. Šo to viņa šimbrīžam vēl gribēja noklusēt, kāpēc — to pati īsti nezināja. Varbūt viņa gribēja gūt iespēju atkal atnākt, vēlējās Špāna dzīvē spēlēt zināmu lomu, bet patiesībā nesaprata, kāpēc to vēlas. Tā nu viņas atbilde bija nenoteikta: viņa esot sacījusi, lai brālis apjautājas un atraksta, un, tiklīdz saņemšot no viņa vēstuli, tā iedrošināšoties atkal te iegriezties.

Špāns sēdēja, noliecis galvu. Istabā jau metās krēsla.

— Viņa, jūs sakāt, izskatās labi? — viņš vaicāja, lai gan reiz jau bija to vaicājis.

Un Šalke atbildēja ar tādu pašu dedzību:

— Jā, jā, brūni iedegusi un veselīga. Viņa nekad nav bijusi tik brūna.

Bet tas vēl šķita viņai par maz, tāpēc viņa piebilda, ka Kristīne pēc izskata esot mazliet pārvērtusies. Pārvērtusies? Jā, seja, liekas, kļuvusi drusku pilnīgāka, un turklāt tagad viņa krāsojot lūpas un tāpēc laikam izskatoties mazliet citāda. Bet nu Šalkes kundzei patiešām vairs nekas neienāca prātā.

Spāns klusēja. Viņš ar roku bija aizsedzis acis un sēdēja kā sastindzis. Vai viņai jāiet projām? Nu jau istabā bija tumšs, viņa neuzdrīkstējās pakustēties. Beidzot Spāns pavisam lēni mierīgā balsī teica:

— Galvenais, protams, ka viņa ir vesela.

Ai, jā, vesela viņa esot. Visi to redzot, Salke atteica mazliet par skaļu tumšajā telpā.

Spāns lēni piecēlās. Salke redzēja viņa salīkušā auguma ēnu, tad viņš saņēmās, pateicās un pasniedza sainīti. Kad viņš veikalā ieslēdza gaismu, lai Salke redzētu iziet, tā ieraudzīja, ka viņam mikli vaigi.

— Vēlreiz pateicos, mīļā Salkes kundze! Tas bija ļoti laipni no jums. Un vai drīkstu jums vēl ko lūgt — vai drīkstu? Klusējiet par to visu! Nestāstiet nevienam neko. Jūs zināt, kādi te ļaudis ...

Ak, Spāņa kungs varot uz viņu paļauties. Kāda gan ļaudīm daļa? Viņa varot svēti apzvērēt, ka klusēšot, tik tiešām kā dievs debesīs, pie savas mātes kapa viņa varot to apzvērēt.

Cik smags bija sainis! Mājās ar alkatīgu ziņkāri viņa to attaisīja: kafija, cukurs, milti un aploksnē divdesmit mārku. Un ļaudis allaž mēļoja, ka Spāns ir skops.

15

Kopš Spāns bija pieņēmis viņas pakalpojumus, atraitne Salke savās acīs bija cēlusies. Senāk viņa nebija nekas, gluži nekas, viņa labprāt nemaz nerādījās laukā no mājas, bet nīka bezdarbībā aiz tīrā bikluma un mazvērtības sajūtas. Bet tagad! Tāds turīgs un cienījams vīrs kā Spāns aicināja viņu savā kantorī!

Vai viņai patiesi vajadzētu vienmēr bikli sēdēt uz krēsla maliņas? Viņā kaut kas norisa, un viņa pat nezināja, kas īsti, tikai juta, ka dzīvē sākusies nozīmīga pārmaiņa. Atgadījumam ar Spāņu un Kristīni taču vēl ilgi nebūs beigu, ai, nekādā ziņā ne! Viņa vairs neļaus ilgāk pastumt sevi pie malas, pazemojumu laiks bija garām.

Nu arī kurpniekam Dornbušam vajadzēs apjēgt, ka viņa vairs nav tā, kas agrāk, tā, kuru varēja apvainot un kura nebilda pretī ne pušplēsta vārda. Vai Spāns šim kurpniekam sniegtu roku un piedāvātu apsēsties? Nekad!

Kurpnieks dzīvoja apakšstāvā. Viņš te bija ievācies pirms gada un kopš pirmās dienas viņu lencis. Labrīt,

kundze, — kā allaž spirgta un vesela? Viņš salaboja Šal-kes apavus un neprasīja ne feniņu par to, uz ziemassvētkiem uzdāvāja viņai smalkas ādas mājaskurpes. Pirmajos mēnešos viņi sadzīvoja pavisam labi; viņai kurpnieks patika, varbūt pat pārāk patika, tas viņu dīvaini valdzināja. Viņš bija smagnējs vīrs ar sirmu bārdu un neglītu kāksli. īsts kalēja tips, stiprs kā lācis, un viņa nebūtu pievērsusi uzmanību pat tā kākslim un izvalbītajām, ūdeņainajām acīm. Reizēm naktīs viņa nespēja tikt vaļā no domām par viņu un nevarēja iemigt. Viņai arī patika ādas un piķa smaka, kāda nāca no viņa. Bet nē, nekad, nekad! Kurpnieks viņu valdzināja, bet vienlaikus atbaidīja. Viņa salīdzinājumā ar viņu bija tik trausla, un viņš raudzījās ar tik alkatīgu skatienu; ja īsti gribētu, varbūt viņš spētu otram iegrūst īlenu sirdī. Bieži vien viņa nakts vidū aiz bailēm pamodās: klau! Vai tik tas nebija kurpnieks, kas aiz viņas durvīm vilka dvašu?

Kādā vakarā Dornbušs viņai uzglūnēja un koridorā negaidot metās klāt. Tumsā tas viņu apskāva, kā dzelzs knaibles bija tā rokas. Nekad viņa neaizmirsīs šo brīdi. Ceļgali viņai saļodzījās, viņa ievaidējās aiz labpatikas, nekad savā mūžā viņa nebija izjutusi tādu labpatiku. Bet tai pašā mirklī viņa to atgrūda. Nē, nē, nekad, nekad, kopš tiesas rakstveža ņāves viņai nekas vairs nebija ar vīriešiem bijis, un no kurpnieka viņa bijās.

Kopš šī notikuma Dornbušs viņai nedeva mieru, izturējās naidīgi un aizvainoja. Pirms vairākām nedēļām viņa tam bija atļāvusi uztaisīt kurpju pāri, viņš bija viņu pierunājis kurpes taisīt un teicis, ka maksāt varot, kad gribot. Kurpes maksāja astoņas markas, un viņai līdz šim nebija laimējies naudu sadabūt. Bet nu Dornbušs viņai piesūtīja rēķinu un draudēja iesūdzēt tiesā. Aiz tīras ļaunprātības viņš atstāja durvis uz_ nama gaiteni vaļā, zobgalīgi krekšķināja, kad viņa gāja garām, un cieši raudzījās uz viņas kurpēm. Uz viņas sveicienu Dornbušs sen vairs neatbildēja, tikai ieklepojās un raidīja nopakaļ klusus, dzēlīgus smieklus. Reizēm viņš piespļaudīja nama gaiteni, un viņai vajadzēja staigāt pa šiem netīrumiem. Šalke drebinājās ik rītu, kad bija jāiet garām vaļā pamestajām durvīm. Kurpnieks bija atjautīgs savā ļaunprātībā.

Bet šodien Šalke, lai gan bāla kā aizvien, nāca lejā pa kāpnēm ar triumfējošu smaidu. Viņa ļoti laipni padeva labrītu un pieklauvēja pie vaļā stāvošajam durvīm.

Kurpnieks neturēja par vajadzīgu atbildēt. Salke iegāja istabā un nolika naudu uz viņa darbagalda starp ādas strēmelēm.

— Beidzot varu atdot savu parādu, — viņa gaužām pieklājīgi teica. — Pateicos jums par pacietību, Dornbuša kungs. Ak, mūsu laikos tik reti sastopami cēli cilvēki!

Kurpnieks samulsis pablenza uz viņu. Kā stikla bumbas izskatījās viņa acis.

— Jā, tik reti! Jūs man nekad neatgādinājāt, jūs nekad neizturējāties nelaipni pret mani, — ja man atkal vajadzēs kurpes, es, protams, pasūtīšu pie jums. Varbūt arī manā dzīvē drīz sāksies labāki laiki, varbūt!

Salke noslēpumaini savilka plānās lūpas.

Kurpnieks sēdēja, nosarcis pār visu seju, un sēca, viņa lielais kākslis zem pelēkā bārdas kušķa kvēloja purpursārts. Salke jau bija prom. Kurpnieks neatbildēja ne pušplēsta vārda. Tik gauži viņš bija nokaunējies.

Jā, tā vajadzēja ar šiem ļautiņiem apieties. Tie laiki, kad varēja viņu kājām mīdīt, bija pagājuši.

Aiz tīrā bikluma un pazemības atraitne Salke vienmēr bija sējusi galvā tumšu lakatiņu. Nu viņa nolika tumšo lakatiņu un valkāja gaišu cepuri. Arī ķoci viņa atstāja mājās. Ļaudis tikko vairs pazina viņu. Reiz mijkrēslī Salkei pat sekoja kāds jauns vīrietis; viņai bija glīts augums, tas nebija noliedzams, un galu galā viņa taču bija vēl jauna, un jaunais vīrietis izturējās pārdroši un viņu uzrunāja. Bet topašubrīd viņš to pazina.

— Tā esat jūs, Salkes kundze! — viņš pārsteigts teica. — Nudien, es nebūtu jūs pazinis. Jūs esat kļuvusi par desmit gadiem jaunāka. — Tas bija Valters Forngrēbers, ik mēnesi vienu dienu viņa šuva kokzāģera mājā.

Visur, kur Šalke šuva un lāpīja, viņa rādīja noslēpumainu un svarīgu seju. Ai, viņa šo to zināja, varēja šo to pastāstīt! Viņa parūpējās, lai pēkšņi prātus atkal nodarbinātu Kristīne Špāna. Šalke taču dzīvoja Spāņa mājā, un viņai bija skumīgi noskatīties, kā veikalnieks Špāns bēdājas.

Jā, protams, viņa esot ar Špāna kungu runājusi, un viņš raudājis. Patiešām raudājis! Viņa šo to ar viņu pārrunājusi, ko, bez šaubām, nevarot nevienam teikt, jo devusi Špānam vārdu, ka klusēs. Viņa Kristīni pilsētā redzējusi un — viņa lika to saprast — pat runājusi ar viņu, bet par to tāpat dažādu iemeslu deļ nedrīkstot neko stāstīt. Kristīne, tāpat kā visas aktrises, bijusi izskaistinā-

Jusies un nokrāsojusi lūpas, un galvā viņai bijusi maza, sudrabota, draiski uzlikta cepurīte.

— Sudrabota cepurīte?

— Jā, sudrabota. Tā izskatījās kā no tīra sudraba, bet bija no sudrabpelēka zīda un ļoti neparasta.

Un viņa dzīvojot Vilhelma ielā sešdesmit pie Šperbera kundzes, kādreizējās operdziedātājas. Tur viņa mitinoties kopā ar doktoru Aleksandru un Aleksandra sarkanmati sievu subreti Pepiju, kura gan tur nedzīvojot, bet bieži nākot paēst un šad tad arī paliekot pa nakti. Tā viņi visi trīs dzīvojot.

— Kristīne Špāna?

— Jā, Kristīne Spāņa! Tā ir skaidrākā patiesība, ko saku, tik skaidra kā dievs debesīs. Tādi ir tie mākslinieki — ak, es varētu vēl šo to pastāstīt.

Un tad nāca stāsts par miesnieka sievu, kura iemīlējusies doktorā Aleksandrā un sūtot viņam naudu un dāvanas. Viņa Aleksandra sievai piesolījusi piecsimt mārku, ja tā mīļoto Aleksandru nodošot viņas rokās uz dažām nedēļām. Nodošot! Nodošot! Jā, tā bija patiesība, visskaidrākā patiesība.

Ik dienas Šalkes kundze izgudroja jaunus niekus, ik dienas viņa jutās jo svarīgāka. Viņas klientūra auga, sievietes tenkas izplatīja tālāk un kāroja dzirdēt nostāstus no Salkes pašas mutes. Viņas dzēra kafiju, ēda kūkas un sabāza kopā galvas.

— Kristīne Špāna? Kā gan iespējams tādā meitenē vilties?

— Ak, viņas māte arī gaišā dienas laikā brauca kopā ar savu mīļāko karietē.

Divas dienas mēnesī Šalke tagad šuva pie Špāna. Viņš bija jautājis, vai viņa ar mieru pārņemt šūšanas darbus viņa mājās, Meta to tik labi neprotot. Šalke nevilcinoties piekrita. Te nu viņa sēdēja pie pilna veļas groza un šuva, un lāpīja. Bez melnā galvas lakatiņa viņa izskatījās daudz jaunāka. Viņai bija tumšbrūni, spuraini mati, kuros vīdēja dažas tievas, sniegbaltas stīgas. Vieglu dzīvi viņa nebija dzīvojusi. Šalkei nevarēja noteikt vecumu, dažreiz viņai varēja dot trīsdesmit, dažreiz — piecdesmit gadu. Bet augums bija glīts un jaunavīgs — bez kādas vainas.

Maksādams viņai algu, Špāns reizēm apjautājās, vai viņa no brāļa neesot uzzinājusi ko jaunu. Špāns, likās, bija kļuvis daudz mierīgāks.

Salke priecājās par katru darbadienu Spāņa mājā. Te bija tik tīri, tik jauki, tik klusu. Viņa dzirdēja, kā sit mahagonija pulkstenis, un tā svinīgās skaņas iedvesa viņai godbijību. Nu viņa sēdēja te, Spāņa mājā! Vai jebkad kāds būtu uzskatījis to par iespējamu, viņa mulsi un ar triumfu domāja.

Šaubu nebija, viņas cena augtin auga, Salke to manīja. Ilgus gadus viņa kā pamirusi gulēja zārkā, tik tiešām, nejaušība bija atkal atsaukusi viņu dzīvē. Ļaudis viņu atkal cienīja, viņai vairs nebija jāēd virtuvē kopā ar kalpotājiem, viņa ieturēja maltīti pie ģimeņu galda, un namamātes teica: «Ēdiet pa krietnam, Salkes kundze, nekautrējieties!» Viņa, protams, negaidīja, ka visa Helzē šodien vai rīt viņai klanīsies, — tik muļķe viņa vis nebija.

16

Mežs kļuva zaļš, abas ābeles Rudbārža dārzā kā sārti mākoņi slīga pāri zaļajām dobēm, un meža plūme lejā pie smilšu bedres stāvēja vienos baltos ziedos. Pat naktī to varēja redzēt — tik balta tā bija. Pie strauta bija noklāts sulīgu, dzeltenu pureņu paklājs. Gaisā skanēja putnu balsis, un bezdelīgas šaudījās pāri pagalmam un spalgi vidžināja.

— Skaista ir pasaule! — Babete teica. — Skaista kā sapnis! Dievs skaistu radījis pasauli.

Un Babete pameta ašu skatienu ārā pa logu. Viņas dzīs-lainās, spēcīgās rokas līdz elkoņiem rakās ziepju putas un pirksti bija no sārma jau galīgi saēsti un jēli. Kārlis stāvēja pie virtuves galda un cītīgi darbojās ar suku. Babetei seja aiz piepūles bija sārtin sārta un satvīkusi, turklāt mēli viņa kulstīja bez mitas.

Divas bezdelīgas, skaļi vidžinādamas, lidoja cauri mazgātavai — pa durvīm iekšā un pa logu ārā, tās Bornās jutās kā mājās. Izdzirdīs pie auss spārnu švīkstošos vēzienus, Kārlis iztrūcies parāva sāņus galvu.

Babete smējās — bezdelīgas nekad neuzdrāzīšoties viņam virsū, kaut ari to būtu vesels tūkstotis un kaut arī tās lidotu tikpat ātri. Kur gan dzīvā radība ņēmusi savu gudrību? Kur? Ai, viņa, protams, ļoti priecājoties, ka bezdelīgas uztaisījušas ligzdu tieši virs viņas durvīm. Tas nesot laimi un mieru. Un bezdelīgas labi pasargājot arī pret drudzi — tieši tāpat kā ūbeles pret rozi.

— Kārli, palīdzi man izliet toveri!

Bet, kad par to parunājot ar ļaudīm, tie tikai smejoties, taču sava patiesība tomēr tur esot. Ļaudis smejoties par visu, tie smejoties arī tad, ja kāds stāstot par gariem un spokiem. Un tomēr viņa esot spokus redzējusi pāris reižu savā mūžā, to viņa varot apzvērēt. Jā! Tik vienkārši tas tomēr neesot, nevarot par visu tikai smieties. Reiz, tieši tobrīd, kad viņa grasījusies doties prom, pustumsā pa kāpnēm nākusi augšā kāda parādība, kāda aizplīvurojusies sieviete, ak, kā lai viņa to pasakot, — tā nevis gājusi, bet lidinājusies un aizslīdējusi viņai cieši garām. Viņa, Ba-bete, palikusi stāvot, pilnīgi pārakmeņojusies aiz šausmām. Bet parādība pametusi aiz sevis dīvainu dvaku, tādu, kāda ir sēru namā, un tajā pašā vakarā nomirusi viņas māsa. Tik tiešām kā dievs debesīs, viņa to bija pieredzējusi. Un tad vēl tas muižas īpašnieks Frīhaufs — viņa to vēl bija redzējusi —, smagnējs, drūms vīrs; viņš bija pārvietojis robežu akmeņus, un viņa pati savām acīm skatījusi, kā viņš pēc nāves tumšās naktīs klīdis apkārt pa laukiem. Viņa augums bijis tikko samanāms, bet rokas — liesmainas. «Paskaties, Babete, laukā, tas ir viņš — Frīhaufs!» māte sacījusi. Ar liesmainām rokām viņš klaiņojis apkārt, tas bijis viņa sods. Bet šodien? Šodien tie pat neticot vairs dievam, bet tiem būtu kaut vai jāparaugās, kā no olas izšķiļas cālēns. Sākumā nav nekas vairāk kā vien ola, un pēkšņi iznāk dzīva radība. Pat profesori nemākot to izskaidrot.

Pēkšņi Babete mitējās pļāpāt, atvilka elpu un pavērsa acis uz Kārļa pusi.

— Kāpēc tu šodien nebilsti ne vārda? — viņa vaicāja.

— Es klausos, ko tu stāsti, Babet, — Kārlis atteica, — un bez tam arī šo to domāju.

— Ko tad tu domā? — Babete noprasīja ar klusu pārmetumu balsī. Viņai nepatika, ka Kārlis ko domāja, viņa bija greizsirdīga uz viņa domām. Kas tad galu galā viņam jādomā?

Kalējkārlis izskatījās veselīgs un bija iededzis brūns, briesmīgais kaļķa bālums, kāds piemita bezcerīgi nelaimīgajam, bija pazudis. Nē, nu vairs nebija tā, ka viņš ar galvu būtu gatavs skriet sienai cauri, it kā galva būtu no granīta, un viņš arī nelikās gultā, lai nomirtu badā. Agrāk viņš aizvien bija kā sastindzis, tagad viņā pamazām atgriezās dzīvība. Viņam bija draugi, viņš nesala, necieta badu, pat drusku nopelnīja — ne visai daudz, tomēr tik

daudz, lai nevajadzētu justies nabagam. Viņš bija vesels un stiprs kā zirgs. Vai tad tas neko nenozīmē? Daudzi no viņa draugiem bija miruši, tie bija puiši, stipri kā vērši, bet nu jau sen rāmi dusēja zemes klēpī. Vai labāk bija dusēt zemes klēpī vai dzīvot šajā pasaulē ar kādu kaiti? Viņš juta, kad spīd saule, viņš dzirdēja putnu dziesmas un vēja šalkas, un cilvēku balsis. Simtreiz labāk tomēr bija dzīvot ar kādu kaiti nekā dusēt zemes klēpī. Nē, Kārlis nekādā gadījumā nebija neapmierināts, bet saukt par laimīgu viņu arī nevarēja.

— Es bieži vien domāju, — viņš pēc brīža rāmi un vilcinādamies teica, jo vēl vienmēr juta sev pievērsto Babetes skatienu, — es bieži vien domāju par to, ka citiem ir sievas. Viņi strādā, teiksim, akmeņlauztuvē, smagi nopūlas cauru dienu, bet, kad pārnāk mājās, viņa uzliek tam galdā ēdienu. Nav, protams, vajadzīgs nekas īpašs, bet viņš tomēr zina, kur viņa vieta.

Babete grabinājās ar spaiņiem. Salauzusi žagarus, viņa uzpūta uguni. Viņas balss likās pavisam tāla, kad viņa atbildējas

— Kas tad saka, ka arī tev, Kārli, kādreiz nebūs sieva?

— Sieva, man? — Kārlis pavērsa melnās brilles uz katla pusi, kur nojauta stāvam Babeti.

— Jā, kāpēc gan ne? Tu esi jauns un vesels. Kāpēc lai tev kādreiz nebūtu sieva?

— Kas tad mani gribēs ņemt par vīru, Babet?

— Ak, nāks laiks, nāks padoms! Nu, vai tas kas sevišķs ar tavām acīm? Cits slimo ar plaušām, tas ir daudz ļaunāk.

Ar plaušām? Jā, tas, protams, bija daudz ļaunāk, tur viņam vajadzēja piekrist.

— Nu, re nu? Kāpēc tu nemēģini kādreiz viens pats noiet lejā uz pilsētu? Esmu tev to bieži teikusi. Redzēsi, ka būs pavisam labi. Tev tikai reiz jāpamēģina. Nāc nu šurp un ķeries klāt!

— Jā, Babet, rīt es iešu.

Seja Kārlim bija stipri piesarkusi. Viņa tātad ticēja, ka viņam kādreiz būs sieva. Kārlim sirds bija pateicības pilna pret Babeti. Viņi izgrieza palagu, un viņš pieskārās viņas delnām un rokām. Viņš juta nepieciešamību tās aizskart, lai izteiktu savu pateicību, un noglauda tās.

— Vai tu tam patiesi tici, Babet, vai tikai tāpat vien saki?

Protams, viņa patiesi ticot.

— Krietnas rokas tev ir, Babet, visa mana cieņa! — Kārlis turpināja, un viņa balsī skanēja patiesa uzslava un apbrīna.

— Glītas, devīgas rokas.

Babete smējās, smējās mazliet jocīgi, īstenībā te nemaz nebija ko smieties.

— Jā, glītas, devīgas rokas. Un cik tās ir siltas, un āda tām tik mīksta kā zīds.

Babete piekrita, ka viņai rokas nav peļamas, pret tām nebija ko iebilst. Protams, viņai vairs nebija divdesmit gadu, un visu mūžu viņa bija smagi strādājusi no agra rīta līdz vēlai naktij. Ai, kā viņa bija strādājusi, dievs bija viņas liecinieks!

Babetes jocīgie smiekli Kārli samulsināja un topašu-brīd arī iedrošināja. Viņš pārvilka roku pār viņas gurniem.

— Tavi gurni, Babet, arī nav peļami, — viņš atzinīgi teica. Kopš gadiem viņš vairs nebija pieskāries sievietes gurniem; asinis ar joni sakāpa viņam galvā.

— Tev nudien ir kupli gurni, tieši tādi, kā vajag.

Babete atkal smējās jocīgi un aušīgi kā jauna skuķe,

kuru kutina. Viņa pat mazliet ieķiķinājās. Ak, jā, viņas gurni arī bija gluži pieņemami. Babetei bija kupli, pilnīgi gurni, viņa bija pāri četrdesmitiem un kļuvusi mazliet paapaļa.

— Šķiet, viss ir tā, kā vajag, — Kārlis turpināja; ausīs viņam džinkstēja, viņš pēkšņi jutās kā piedzēries un nemaz neattapa, kāpēc; Babete spiedzīgi iesmējās — bet nu pietiek! Viņa atbrīvojās no Kārļa rokām, un tas vairs nezināja, kur viņa atrodas.

— Ak tu tāds! — viņa spiedzīgi iesaucās telpas stūrī, bet balss neskanēja sirdīgi. — Kas ar tevi šodien noticis? Paskat tik! Un rīt tu dosies uz pilsētu viens pats, gan redzēsi, ka viss būs labi. Tev nevajag suni, kas pavada.

— Jā, rīt es noteikti iešu uz pilsētu, Babet!

Un tiešām no rīta Kārlis devās uz pilsētu. Viņš ar spieķi taustīja ceļu. Noiet lejā no kalna bija nieka lieta. Tad nāca mazais tiltiņš un pēc tam platā šoseja. Liepu saknes bija pacēlušas ceļa segumu, un šie pauguri rādīja viņam ceļu gar liepām. Tad sākās apaļo akmeņu bruģis, un nu jau bija klāt pilsētas mājas. Skanēja vesera sitieni. Kārlis, taustīdams ceļu, piegāja pavisam tuvu pie Hel-binga smēdes; tur viņš palika krietnu laiciņu stāvam un ar baudu ieelpoja karstās dzelzs dvaku. Viņam būtu

paticis, ja kāds viņu uzrunātu. Bet kalēji, kas viņu pazina, kautrējās no viņa melnajām brillēm un nebilda ne vārda. Tad viņš devās atkal mājup.

— Es biju aizgājis līdz Helbinga smēdei, Babet, — pārnācis mājās, viņš stāstīja. — Tas bija pavisam viegli. Tev taisnība, man nevajag iet suņa pavadībā. Varu ietaupīt naudu.

— Nu, redzi nu! — Babete ar triumfu teica. — Es jau tev to vienmēr sacīju. Tev tikai reiz bija jāpamēģina.

— Jā, tagad es biežāk iešu uz pilsētu. Atceļš jau bija stipri vieglāks.

Pusdienas ēdot, Babete viņu uzslavēja: viņš viens pats esot aizgājis līdz Helbinga smēdei! Draugi viņu apsveica, un Rudbārdis pavisam nopietni lūdza ieiet viņa dārzā un apbrīnot abas ziedošās ābeles. Tās esot kā viens ziedu mākonis.

— Jā, tās tev, Kārli, jāredz!

Kārlis klusēja.

— Nu, ej taču reizē ar viņu un apskati viņa kokus! — Babete mudināja. Vai viņi bija pavisam aizmirsuši — vai tiešām viņi bija pavisam aizmirsuši...

17

Pavasaris bija vēss un lietains, taču pēdējās dienās saule sildīja gandrīz tikpat silti kā vasarā. Hermanis raudzījās pāri ielejai: graudu biljoni, kas gulēja zemē, jau bija sazēluši. Pa nakti ieleja bija kļuvusi zaļa.

No meža nāca silta vēsma, vējš bija maigs kā mātes vaigs. Rudbārdis aizņēmās no Babetes šķēres un iegāja veļas mazgātavā. Bija dzirdams, kā viņš šļakstinās ar ūdeni, sprauslo un tīksmīgi sēc. Viņš kopās pamatīgi, un tas vis nebija nekāds vieglais darbs. Kad Rudbārdis iznāca ārā, viņu tikko vairs varēja pazīt. Puse no sarkanās bārdas bija nogriezta, kaklauts noņemts un zaļais adītais kamzolis novilkts. Kļuva atkal redzams viņa vecais iesārtais krekls. Viņš izskatījās pēc vistas, kas noplūkta un izbēgusi, it kā galīgi kails, pat nepieklājīgi kails. Viņu ieraudzījis, Antons smējās locīdamies. Jā, nu vairs nebija šaubu, ka vasara tuvu.

Lauki bija apstrādāti — vai nu labāk, vai sliktāk — , kā vien šai gadā bija iespējams. Ziemas sējumi, lai gan pietiekami saņēmušies, tomēr izskatījās vēl mazliet

panīkuši. Laime, ka viņiem bija daudz sēklas kartupeļu. Šogad kartupeļu viņiem netrūks.

Pēcpusdienā Hermanis atļāvās atpūsties, bet vakarā teica:

— Rīt agri sāksim celt šķūni! Šoreiz jūs visi esat man vajadzīgi.

Viņi bija ar mieru. Šogad ar kūti vēl kā nekā bija iespējams iztikt. Rudenī tur varēja iemitināt vēl divus vai trīs lopus, barības bija pārpārēm, arī diviem zirgiem, ko Hermanis gribēja pirkt no tantes, pietika vietas. Bet kā ar šķūni? Šķūņa viņam nebija. Kur viņš rudenī liks labību — rudzus, miežus, auzas, kviešus?

— Pie darba!

Kopīgiem spēkiem viņi ielika fundamentu — desmit metrus garu, piecus metrus platu, pat sviedrus liet viņi nedabūja. Dārza žogmalē bija nokrauta kaudze ar laukakmeņiem, ko Kārlis un Rudbārdis veda klāt ar ķerru; pēc ugunsgrēka bija palikuši pāri arī būvakmeņi — tos varēja izmantot fundamentam, lai tie te veltīgi nemētātos.

Antons vicināja spožo cirvi.

— Tikai rāmā garā! — viņš smiedamies uzsauca. — Mēs, Herman, esam veikuši arī pavisam citādus darbus!

Viņi dzēsa kaļķus. Rudbārdis stāvēja pienainu garaiņu apņemts, reizēm pilnīgi pazuzdams kaļķu mākuļos, ar sarkano bārdu un pliko pauri viņš izskatījās pēc burvja. Vairākas dienas viņš kopā ar Kārli veda kalnā smiltis. Smilšu bedre atradās visattālākajā laukmalē pie dzeloņ-plūmju dzīvžoga; pavasarī plūmes bija tik krāšņi ziedējušas. Smiltis bija lieliskas. Rudbārdis reižu reizēm tās uz plaukstas aplūkoja ar tādām acīm kā dimantu tirgotājs, kas pārbauda briljantus. Smiltis bija pietiekami asas pat betonam.

Statņu būve bija uzcelta, un Rudbārdis varēja sākt mūrnieka darbus. Hanšeļa un Kārļa pienākums bija pievest ar ķerru apmēram divdesmit tūkstošus ķieģeļu, kas bija palikuši pāri pēc ugunsgrēka. Divdesmit tūkstoši ķieģeļu — tas vis nebija pa jokam! Laiks bija diezgan silts, un jau no paša rīta Hanšelim gaišie mati lipa pie pieres.

No ausmas līdz tumsai skanēja Rudbārža ķelles sitieni. Tikai reizēm viņš uz brīdi pārtrauca darbu. Iečivinājās kāds putniņš, un Rudbārdis, galvu pagriezis, klausījās.

Garu garās runas viņam bija ar Tantiņu un Rēksi. Ik vakarus Hermanis nāca paraudzīties, kā darbs sokas.

— Vai tiksi galā, Rudais? — viņš nepacietīgi jautāja.

Rudbārdim patika mazliet palielīties.

— Kāpēc lai netiktu?

Hermanim joprojām bija daudz ko darīt uz lauka, jo bija pienācis laiks kaplēt kartupeļus. Veselu nedēļu Hermanis, Kārlis un Babete rāpoja pa vagām un vakaros, līdz nāvei piekusuši, nolikās uz salmu maisa.

Hermanim šajā vasarā neatlika laika nodoties savām jūtām. Viņš bija darbā pārguris, un tas bija labi. Šad tad viņam Kristīne ienāca prātā. Kristīne? Tas bija tik sen. tik sen, sen — tālā pagātnē; kopš tā laika, likās, pagājuši jau gadi — tas bija noticis kādā citā dzīvē. Tiesa, Kristīne viņam bija patikusi — kāpēc lai viņš to noliegtu? Kā brīnišķa zvaigzne tā bija viņam mirdzējusi, bijusi mērķis, kas varēja dot dzīvei saturu, nu zvaigzne bija izdzisusi, un galu galā viņa paša ziņā bija — arī bez zvaigznes atrast savu ceļu. Viņa bija izvēlējusies citu, to darīt viņai bija pilnīgas tiesības; varbūt viņai klusā lauku sēta nemaz nebūtu piemērota. Diez vai tā viņu, Hermani, vispār bija gribējusi. Un diez vai Spāns būtu devis savu piekrišanu.

Kā nu bija, tā bija — nav ko tiesāt, tas bija liktenis, ko izprast varēs varbūt tikai pēc gadiem, varbūt tikai tad, kad cilvēks kļūst vecs. Pagaidām viņam arī nebija laika domāt par sievu, lai kura tā būtu.

Viņš kaplē cieto, sauso zemi starp sanākušajiem kartupeļiem un zina, ka vēl jāizkaplē bezgala daudz vagu. Vārdu sakot, viņš rūpējas par savu kailo dzīvību, par vājo govi un teļu, un pāris cūkām, un par savu zemi, ko draud aprīt nezāles. Varbūt kādreiz pēc gadiem, kad būs uzcelta māja, kad tur būs mēbeles un gultas, vēl pietiks laika arī domāt par sievu. Varbūt pēc gadiem.

Lejā uz pilsētu Hermanis šajā vasarā devās pavisam reti. Resnajam Benno jaunais paviljons jau bija gandrīz gatavs — viens vienīgs stikls un misiņš! — un Hermanim vajadzēja visu pamatīgi apskatīt un apbrīnot durvju rokturus un logus.

— Cik melns tu, Herman, esi kļuvis! — Benno gluži pārsteigts teica. — Un cik vājš no sejas, tu pārāk daudz strādā!

— Tur augšā ir milzum daudz darba.

Reizēm sestdienās Antons aizveda viņus visus uz pilsētu

iedzert «Enkurā» pa glāzei alus. Noguruši pa nedēļu darbā, viņi tur sēdēja lielākoties klusēdami, reti dažs bilda kādu vārdu. «Enkurā» gandrīz ik vakaru iegriezās kokzāģētavas meistara dēls Valters Forngrēbers. Viņš lakstojās ap skaisto meiteni, kas apkalpoja. Valters reiz bija bildinājis arī Kristīni, Hermanim to bija pastāstījusi Babete. Kādā vakarā Valters mazliet iereibis ieradās «Enkurā» kopā ar jauniem puišiem, kas uzvedās visai pārgalvīgi. Viņi trokšņaini spēlēja kārtis un pa brīžam sačukstējās, pamezdami acis uz Hermani. Hermanis piecēlās. Vai Valters nupat nebija pieminējis Kristīnes vārdu? Vienā mirklī viņš bija Valteram klāt. Aiz svārkiem viņš to uzrāva augšā no krēsla, un viņi abi stāvēja aci pret aci: Hermanis ar nobālušu seju un niknu skatienu, Valters — bāls un stipri iztrūcies.

— Ko tu, Valter, teici? — Hermanis iesaucās, vairs nevaldīdams pār sevi.

Bet tad starp viņiem nostājās Antons un izšķīra viņus ar savām rokām, kas bija lielas kā lāpstas.

Viņš zināja, ka Hermanis ātri skaišas, un baidījās no neapdomīga soļa.

— Nekādu strīdu! — viņš sacīja.

Kopš šī atgadījuma Hermanis vairs negribēja iet uz pilsētu.

— Nav vērts! — viņš teica.

18

Hermanis vienmēr bija nerunīgs, bet kopš kāda laika viņš vairs nebilda gandrīz ne vārda. Viņš strādāja vēl saspringtāk, pat svētdienās nenovēlot sev atpūtu. Babete pazagšus vēroja viņu. Ko gan viņš augu dienu prāto? Reizēm viņš izskatījās tik sadrūmis.

«Viņš nav laimīgs,» Babete domāja. «Tikai darbs un rūpes un prieka nemaz! Cilvēks bez prieka nevar dzīvot. Ja Kristīne te būtu, tad Hermaņa dzīve kļūtu citāda. Kādēļ Kristīne pret viņu tā bija izturējusies? Ak, Kristīne!» Babete no visas sirds nopūtās, lāpīdama caurās zeķes.

— Kas tev kait? — Kārlis vaicāja.

Viņš klusi sēdēja uz sola blakus viņai un kūpināja jauno pīpi, ko Babete bija uzdāvinājusi.

— Ak, dzīve! Reizēm šī dzīve ir tik grūta! Lai dievs man piedod!

— Jā, reizēm dzīve patiešam ir Joti grūta, tev taisnība. Babet.

Visas šīs dienas Babetei bija jādomā par Kristīni, jādomā no agra rīta līdz vēlai naktij; viņa tik skaidri dzirdēja tās balsi. Kreisā auss Babetei nemitīgi džinkstēja; Kristīne šai laikā droši vien tāpat daudz domāja par viņu. Pēdējās naktis Babete bieži sapņoja par Kristīni. Tā atkal bija maza meitene, nakts vidū ienāca pie viņas, pamodināja un teica: «Man ir tik bail, Babet,» — un ielīda pie viņas gultā. Šonakt Babete bija sapņojusi, ka ieiet Spāņa mājā, spalgais veikala zvans skan bez mitas, bet māja ir pilnīgi tukša, un viņa lielās bailēs sauc: «Kristīn, Kristīni» Tad pēkšņi kaut kur mājas dziļumā viņa dzird, ka Kristīne smejas un saka: «Te taču es esmu, Babet!» Cik skaidri viņa to dzirdēja! Ak, Kristīn! Kāpēc tu mums nodarīji pāri? Kāpēc savam tēvam nodarīji pāri? Kāpēc? Vai citādi nevarēji? Kāpēc tu nekā par sevi neziņo, kāpēc?

Babete atkal un atkal purināja galvu.

— Tādas šīs sievietes ir, — viņa pusbalsī pie sevis teica. — Iemīlas, un prāts vējā.

Kārlis smējās.

— Bet varbūt, Babet, tā vajag? — Viņš uzlika savu smago roku uz viņas pleca un pievilka viņu mazliet tuvāk.

Babete nokratīja viņa roku.

— Liecies mierā! — viņa pukojās. — Hermanis nupat paraudzījās šurp.

— Un kas par to?

— Jā, kas gan par to? Protams, nekas. Kā tev iet pie dūšas jaunā pīpe?

— Tā nav vairs tik sūra, Babet.

Nu saki viens cilvēks! — Nākamajā rītā pastnieks atnesa Babetei biezu vēstuli, un tā bija no Kristīnes. Ai, viņa taču bija to nojautusi — un visi šie sapņi pēdējās naktīs!

«Mana mīļā, labā, mana tik labā Babete, es Tevi mīlu kā māti,» Kristīne iesāka vēstuli. Pār Babetes vaigiem lija asaras. Šai pasaulē bija tikai viena tāda Kristīne, tikai viena vienīga, viņa pazina tās mīļo, labo sirdi. Nē, nē, Kristīn, nesaki neko, es visu saprotu. Tev nav arī ko kaunēties par to, ka tu tikai tagad raksti, ai, nē, nē! Es visu saprotu. Protams, nav viegli iejusties jaunos apstākļos, jā, arī to es saprotu, citi cilvēki, pavisam

ļauna pasaule. Nesaki neko vairs! Es arī pacietīgi gaidu, kamēr tu sīki visu varēsi rakstīt, — ak, galvenais taču, ka tu jūties laimīga!

Klāt bija pielikta vēstule Špānam. Babetei šī vēstule bija personiski jānodod tēvam un jānosūta tēva atbilde. Kristīnei sirds vai lūza aiz sāpēm, ka sagādājusi tēvam bēdas, bet viņa citādi nav varējusi. Viņa no tēva baidījusies. Reiz viņš bija to uzlūkojis ar tik ļaunu, baismīgu skatienu, kopš tā laika viņa no tēva baidījusies un viņai bijusi viena vienīga vēlēšanās — no viņa aizbēgt. «Nesaki nevienam manu adresi, Babet, arī tēvam ne!»

Babetei bija darba pilnas rokas, bet viņa tūliņ pēc pusdienām posās lejā uz pilsētu; lai taču Kārlis viens pats nomazgājot traukus. Spāņa vēstule nedeva viņai miera, tā varēja būt gaužām svarīga, cilvēka dzīvība varēja būt atkarīga no tās. Ak, kā Špāns bēdājās, viņš vēl nenojauta, ka viņai somā Kristīnes vēstule!

— Man jāiet lejā pie Spāņa, — viņa uztraukta teica Hermanim. Viņš ar zāli piekrautu ķerru brauca pāri pagalmam, iepriekšējā dienā bija nopļauta pirmā zāle.

— Kristīne man atrakstījusi!

Hermanis apstājās un pievērsa viņai iedegušo, kalsno seju. Likās, viņš nebija sapratis. Pēkšņi viņš nodūra acis.

— Ak tā, — viņš teica, — nu tikai saprotu. Kristīne tev atrakstījusi?

— Jā.

— Cerams, viņai klājas labi? — viņš sacīja diezgan vienaldzīgā balsī, palūkodamies uz Babeti. Viņa acu baltumi gaiši spīdēja, tik tumši iedegusi bija seja.

Babete apjukusi cieši vērās viņā. Šķita, viņu tas ne visai interesēja, tik vienaldzīgi skanēja viņa jautājums. Un viņa aizvien bija domājusi, ka viņš Kristīnē iemīlējies. Ak, tādi viņi visi bija — šie vīrieši!

— Jā, viņai klājas labi, — viņa mazliet aizskarta atbildēja. — Viņa raksta, ka ir vesela un apmierināta.

Hermanis pamāja ar galvu un neteica vairs ne vārda. Ai, ai, ai! Tātad arī viņš bija tāds pats kā visi. Vīriešu mīlestība izkūp kā migla vējā, daudzum daudzie zvēresti nav ne plika graša vērti. Viņa ticēja vēl tikai vienam, tikai vienam vienīgam. Ai, cik smalkjūtīgs šis cilvēks bija, cik maigs, cik pateicīgs par katru nieku! Uzdāvā viņam pīpi, un viņš augu dienu runā tikai par jauno pīpi. Bet varbūt tiem — šiem ēzeļiem — vispirms jākļūst

vārgiem, iekams tie attop, kāda vērtība ir sievietes mīlestība? Ak žēlīgais dievs, kā lai atrod dzīvē pareizo ceļu?

Špāns nebija veikalā, viņš bija augšā dzīvoklī.

— Vai kas steidzams? — pārdevējs jautāja. _

— Jā, kaut kas ļoti steidzams. Es gan labak uziešu augšā pie Spāņa kunga, — Babete teica. Viņa skaidri zināja, ka uziet augšā pie Spāņa bez pieteikšanās ir pārdrošība, bet viņa bija tik gauži uztraukta, ka nespēja vairs ilgāk gaidīt. Un Spānam vēl nebija nekādas nojausmas! Uz kāpnēm viņa pavilka augšup kleitu un no apakšsvārku kabatas izņēma vēstuli.

Dzīvojamā istabā Spāņa nebija. Pie izciļņa loga sēdēja sīka meitene un klusi šuva — dūrienu pēc dūriena — ar trausliem, bāliem pirkstiem. Sīkā meitene pagrieza galvu, un Babetei aiz pārsteiguma pavērās mute. Tā taču bija Šalke!

— Ak tu tā esi, Frīda! — viņa teica. — Pirmajā mirklī tevi nemaz nepazinu. Vai Spāņa kungs ir te augšā?

— Labdien, Babet! Spāņa kungs tikko kā izgāja cauri istabai, viņš tūliņ atgriezīsies, — Šalkes kundze atteica. Viņa ar ziņkāri cieši raudzījās uz vēstuli, kas Babetei bija rokā.

— Vai kaut kas sevišķs?

— Ai, nē, it nekas sevišķs. Tu tagad strādā pie Spāņa?

— Jā, es rūpējos par viņa veļu. Viņš man to lūdza. Ak, šo vīru taču visi pametuši, man bija jāpalīdz.

Pulkstenis mahagonija ietvarā dārdoši sita, un viņām bija jāgaida, līdz tas apklusīs.

Babetei kaut kas Šalkes balsī nepatika, viņai bija smalka dzirde. Bet tad viņa ieteicās, ka arī viņai tuvākajā laikā būšot darbs Frīdai. Viņa taču staigājot pavisam noplīsusi, pienācis brīdis, kad atkal šis tas jāiegādā. Varbūt arī viņas dzīvē drīz būšot pārmaiņa, varbūt — tik droši tas, protams, vēl neesot.

— Pārmaiņa? — Šalke ātri pacēla bālos plakstus un ziņkārīgi uzlūkoja Babeti. Viņa gribēja viņai no sejas nolasīt domas. Bet, tā kā Babete neatbildēja, tad vienaldzīgi turpināja: — Par kādu pārmaiņu ir runa, Babet?

Nē, nē, jāpašujot šis tas jauns. Darbs laikam būšot apmēram vienai nedēļai.

— Veselai nedēļai?

Kāpēc Babete neesot to agrāk pateikusi. Viņai pašlaik esot daudz darba, viņa taču strādājot visievērojamākai

ģimenei pilsētā. Sājā mirklī Spāns gāja cauri istabai. Viņš izskatījās mazliet bālāks nekā parasti, šķita stipri novecojis; mati viņam bija gandrīz pilnīgi balti.

— Babete? — viņš jautāja izbrīnījies un mazliet pārmetoši.

Babete norādīja uz vēstuli. Viņai esot Spana kungam kaut kas jānodod.

Abi izgāja gaitenī, un Spāns aizvēra aiz sevis durvis.

— Jānodod? — viņš klusi, ar baiļpilnu skatienu vaicāja. — Cerams, nekas ļauns?

— Nē, nekas ļauns. Vēstule no Kristīnes. Viņa raksta, ka klājoties labi.

Spāns izbijies sagrīļojās un kļuva vēl bālāks. Tad, ne vārda neteicis, paņēma vēstuli un lēni^6 kāpa lejup pa trepēm. Viņš cieši turējās pie margām. Kad viņi bija nonākuši lejā, viņš labu brīdi palika stāvot, tad domīgi, lejup raudzīdamies, teica:

— Kāpēc viņa raksta tev, Babet, nevis man? Vai tad viņa vairs nezina sava tēva adresi?

Spāns iegāja kantorī un aizslēdza durvis. Tā viņš tagad bieži darīja, pārdevējs par to vairs nebrīnījās. Spāns noslīga krēslā pie rakstāmgalda, uzlika brilles un bija gandrīz bez spēka. Viņš grasījās atvērt aploksni, bet rokas pēkšņi bija kā paralizētas. Kāpēc Kristīne nerakstīja tieši viņam? Viņa taču zināja, kur viņš dzīvo?

Beidzot viņš tiktāl sasparojās, ka spēja vēstuli lasīt, bet saprast nesaprata ne vārda. Tikai pēc laba laika viņš apjēdza, kas vēstulē rakstīts. Špāns skaļi ieelsojās — bet topašubrīd saņēmās un ieklepojās. Varbūt pārdevējs bija dzirdējis viņa elsas. Jā, viņš gribēja meitai piedot, sirds viņam bija pārpilna sirsnības un maiguma, tā vairs turpmāk nedrīkstēja būt, viņš tai piedeva, lai viņa atgriežas mājās, lai ļaudis runā ko runādami. Jau šodien viņš Kristīnei rakstīs. Viņa metas tēva priekšā ceļos, tas vien bija vēstulē rakstīts. Protams, viņš piecels to kājās un piekļaus sev pie krūtīm.

Šalkes kundze nogāja lejā veikalā un jautāja, kur ir Špāns.

— Viņš ir ieslēdzies, — pārdevējs klusi teica.

Ak tā, viņa tikai gribējusi kaut ko pavaicāt. Šalke atkal devās augšā. Nu viņa saprata, ka tā bijusi visai svarīga vēstule: to sūtīja Kristīne.

Šajā vakarā Špāns nerakstīja atbildes vēstuli. Aiz uztraukuma un pārdzīvojuma viņš bija gluži bez spēka;

iedzēris bromu, viņš bez vakariņām gāja gulēt. Nākamajā rītā viņš vēlreiz un vēlreiz pārlasīja vēstuli jau daudz mierīgāk. Tikai tagad viņš attapa, ka Kristīne nav uzdevusi savu adresi. Viņam jāraksta meitai ar Babetes starpniecību. Tas viņu dziļi aizvainoja. Kristīne viņam neuzticējās. Varbūt viņa domāja, ka tēvs uzsūtīs policiju? Viņam šķita, ka vēstule pilnum pilna skaistām frāzēm. «Piedod man, ja vari. Es nenožēloju savu soli, bet es dziļi nožēloju, ka esmu Tev sagādājusi tik lielas bēdas.» Viņa nenožēloja! Nē, šodien Spāns nespēja uz vēstuli atbildēt. Nē, nē, viņa it nebūt negribēja mesties viņa priekšā ceļos — kā gan viņš vakar bija varējis to iedomāties?

Arī nākamajā dienā viņš nespēja uz vēstuli atbildēt. Viņš atzina, ka meita ir iedomīga un stūrgalvīga. Ja viņa būtu rakstījusi, lai piedod, ka viņa vairs nespēj to paciest, lai piedod, ka viņa nožēlo, ļoti nožēlo...

Špānam sirds atkal bija rūgtuma pārpilna.

Dienas pagāja. Nē, uz šo vēstuli viņš pagaidām nespēja atbildēt. Viņš to ieslēdza kases skapī, un tur nu tā gulēja.

Apmēram pēc nedējas Babete nonāca lejā uz veikalu iepirkties; viņa ar ziņkāru skatienu noraudzījās uz Spāņu, parunājās, bet ne ar vārdu nepieminēja vēstuli.

19

Dollija bija laimīga, ar katru dienu dedzīgāk viņa mīlēja Hanšeli. Ak, viņa nemaz nebija spējusi ticēt, ka kļūs vēl bezprātīgāka, bet nu tas bija gandrīz jau tīrais neprāts. Patiesībā viņa bija lietišķa praktiskas dabas meitene, vismaz par tādu sevi uzskatīja; Dollija necieta klīrēšanos un izsmēja meitenes, kuras jūsmoja un izturējās eksaltēti. Un nu izrādījās, ka viņa ir tāda pati muļķe kā pārējās. Viņai prātā nāca visi tie dzejoļi, kurus bija lasījusi — par mēnesnīcu un mīlestību, un lakstīgalas pogošanu — un par kuriem bija pasmaidījusi, jo viņai tie šķita pārspīlēti un bezgaumīgi, tīrie meli, bet nu izrādījās, ka tie nepavisam nemeloja, bet pauda skaidru patiesību. Skaidru patiesību!

Senāk viņa nevarēja saprast, ka tik bezprātīgi var būt cilvēki, kuri viesnīcās noindējās: pie durvīm klauvē, nav atbildes, durvis uzlauž, un tur nu tie guļ apskāvušies nāves miegā. Tas viss Dollijai senāk šķita neaptverami, tikai avīžu izgudrojums. Bet nu viņa zināja, ka tā ir

skaidra patiesība. Ja Hansītis vēlētos, viņa nevilcinoties rīt pat kopā ar viņu ietu slīcināties. Mīlestība, pēc viņas domām, nebija nekas cits kā sava veida burvestība.

Dollija ir izšuvusi Hansītim mājaskurpes, no zaļa zīda notamborējusi kaklasaiti. Dienu un nakti viņa domā, kā to iepriecināt. Tas tik ir puisis, tik brīnišķīgi jauks! Cik viņš glīts, kādi viņam skaisti zobi, kā viņš smaida, — ak, Hansīt!

Viņi jutās tik labi dārza mājiņā! Dollija dzīvoja no piektdienas līdz piektdienai. Ak, kādi skūpsti, kāda kaislība! Ja vien atceras pēdējo piektdienu, kad pilns mēness iespīdēja pa logu! Tik tiešām viņai būtu vajadzējis cauru dienu staigāt aiz kauna purpursārtai, bet savādi — viņa nemaz nekaunējās. Mīlestība paliek mīlestība. Un tomēr reizēm Dollija kļuva stipri domīga, brīžiem pat melanholiska, viņa stingu skatienu lūkojās zemē un jautāja:

— Bet kā tas viss beigsies, Hansīt? Zinu, ka tu man neko neesi solījis. Bet kas galu galā notiks? Tā taču mūžīgi nevar turpināties?

— Mūžīgi? Vai kāds domā, ka mūžīgi?

Nē, par kaut ko mūžīgu Hansītis negribēja ne dzirdēt.

Mīlestība bija kaut kas briesmīgs. Tā bija gan uguns, gan ledus. Paradīze un elle, ai, jā! Dollija to pārāk labi zināja, ak, lai tikai pajautā viņai!

Kad Dollija gāja pāri tirgus laukumam un viņas gaišo matu vilnis mirdzēja saulē, nevienam nebija ne jausmas, ka viņa — tik jauna un ziedoša — degtin dega greizsirdības elles ugunīs. Jā, bez pārspīlējuma jāteic, ka Dollija dega greizsirdības elles ugunīs, reizēm gandrīz izciezdama visas elles mocības. Ak, cik tas bija briesmīgi! Un šī Veronika! Reiz Dollija, šķiet, bija pamanījusi, ka Veronika slepus nodod Hansītim kādu zīmīti. Tā Dollijai bija šausmīga diena. Viņa aizgāja pie Veronikas, sirsnīgi lūdzās viņu. Bet Veronika tikai smējās, viņa izzoboja Dolliju.

— Tu, Dollij, esi prātā jukusi! — viņa teica. — Paturi vien ar mierīgu prātu savu Hansīti! Pietiekami daudz taču ir citu. Tik brīnišķīgs tavs Hansītis galu galā nemaz nav.

Ļaunāk jau bija ar aptiekāra Kimmela sievu, dāmu ar «Tita galvu» — «Karmenu». Kā Dollija tad cieta! Hansītis gāja pie Karmenas katru pirmdienu, dažreiz arī ceturtdienā. Dollija redzēja, kā viņš ieiet tās mājā — un tad tūlīt pēc pāris minūtēm pa nama durvīm iznāca

aptiekāra kundzes kalpone zilibaltā priekšautā, ar iepirkumu grozu rokā. Tātad tagad tie bija vieni. Dollija briesmīgi cieta. Pēc pusstundas kalpone atgriezās ar iepirkumiem. Viņa, šķita, nesteidzās, it kā viņai kāds būtu teicis, ka nevajag steigties.

Nē, tas nu pēdīgi vairs nebija paciešams, un viņa jautāja Hansītim, kā tas gadoties, ka meitene aizvien atstājot māju, kad viņš ierodas. Hansītis apjuka. Kā tas gadoties? Pavisam vienkārši. Karmena pasakot: «Tu vari iet iepirkties, frizieris ir ieradies un var atvērt durvis, ja kāds zvana.»

Tik ticami tas bija! Viņa neko vairs neiedrošinājās vaicāt, jo Hansītis kļuva nikns un teica, ka viņam šī province esot līdz kaklam, te taču jādzīvojot kā viduslaikos.

Nu, un tad vēl bija Berta Helbinga, kalēja meita, korpulents sievišķis ar tuklu pakausi un resnām rokām. Agrāk viņa bija frizējusies pie Nisleina konkurenta, pie Kerna, bet nu pārnākusi pie Nisleina tāpat kā daudzas meitenes, kopš Hansītis te strādāja. Gaužām nesaprotami — ko tās visas no viņa vēlas? Berta uzvedās kā iereibusi, smējās un ķiķināja, kad Hansītis viņu frizēja. Satraukti elpojot, pilnīgās krūtis viņai strauji cilājās — īsts paisums un bēgums. Viņa ik reizes deva piecdesmit feniņus dzeramnaudas. Piecdesmit feniņus! Vai Berta domāja, ka Hansīti varēs nopirkt? Par piecdesmit feniņiem viņš nav dabūjams.

— Nesaki taču viņai tādus komplimentus! — Dollija greizsirdīgi sacīja.

— Komplimentus? Mans pienākums ir apkalpot klientes pieklājīgi, — Hansītis vēsi atbildēja.

Bet Veronika Dollijai teica:

— Tu, Dollij, esi greizsirdīga uz mani, jo domā, ka man ar tavu Hanšeli kaut kas ir. Uzmani labāk Bertu! Kāds mans paziņa esot redzējis, ka viņi abi, Berta un Hanšelis, pulksten desmitos vakarā iegājuši mežā.

— Tas nav tiesa! Tie ir rupji meli!

— Man stāstīja.

Dollija tūlīt to Hansītim noprasīja. Vakarā pulksten desmitos! Mežā! Hansītis apjucis nodūra acis, nepavisam nejuzdamies vainīgs, drīzāk garlaikots un saīdzis.

— Kāda tenku ligzda! — viņš teica. — Es te laikam ilgāk vairs nepalikšu. Laikam drīz atkal došos jūrā.

Dollija izbijās un vairs neuzdrīkstējās neko taujāt. To teikdams, Hanšelis izskatījās patiesi apbēdināts. Viņu vis nevarēja tik viegli pieķert.

20

Debesis mirdzēja vienās zvaigznēs, sienāži sisināja. Naktis bija tik siltas, ka lopus atstāja ārā. Pateicoties lieliskajai barībai, Brūnaļa atkal bija kļuvusi dūšīga un apaļa un tās pavasarī tik nožēlojamā spalva spīdēja aiz veselības. Brūnraibais teļš bija izaudzis par mazu gotiņu. Tajā pašā aplokā bija vēl sešas govis, kas piederēja Forngrēberam un bija nodotas pie Hermaņa ganībās; par to Hermanis rudenī lēti nopirks divus jaunlopus. Cauri nakts tumsai plūda siena smarža.

Rudbārdis ar šķūni jau tikpat kā bija ticis galā, vēl bija jāuzliek tikai jumts. Hermanis devās pie Greca pasūtīt materiālus. Grecs, bez šaubām, došot kredītu līdz rudenim, Antons teica. Grecs iedziļinājās Hermaņa zīmējumos un sacīja, ka viņam, pirmkārt, viss jāaprēķinot, tas, proti, esot pavisam solīds jumts. Nākamajā rītā viņš Antonam paskaidroja, ka nevarot dot uz kredīta. Viņam jau esot pārāk daudz neatmaksātu parādu un pašam parādu līdz acīm. Antons kļuva sarkans kā vēzis un samulsis pakasīja galvu. Neiespējami, gluži neiespējami pavēstīt Hermanim par atteikumu! Visu priekšpusdienu viņš lauzīja galvu un beidzot atrada, šķiet, kādu atrisinājumu.

— Es galvoju, meistar! — viņš teica.

Grecs palūkojās viņā, bet neko neatbildēja.

— Es ieķīlāšu savu algu, meistar, — Antons turpināja. Lai Grecs ik nedēļu dodot viņam tikai pusi no algas, un līdz rudenim par jumtu būšot samaksāts. Tā taču laikam esot garantija, vai ne?

— Ja nu tu tā gribi, Anton!

Viņi vienojās, un Antons nomierinājās.

— Hermanis neko nedrīkst zināt par šo vienošanos, meistar. Viņš ir ļoti jūtīgs un lepns.

Grecs saprata.

Pēc trīs dienām smagie Greca rati brauca augšup kalnā, un viņi varēja vēl to pašu vakaru ķerties pie darba. Vienā nedēļā jumts bija gatavs. Hermanis ar patiku aplūkoja šķūni. Seši metri garš un pieci plats — vietas pietiekami.

Kvieši jau kļuva sudrabaini spīdīgi, rudzi metās tumši, un auzu skarām sāka bālēt galotnes. Stiebri gan nebija gari, bet visumā Hermanis bija apmierināts, viņam patiesi labi bija veicies. Un nākamajā vasarā lauki vairs nebūs tik nezālēm pilni, to viņš varēja droši apgalvot.

Bet nu bija pienācis pats pēdējais laiks domāt par pļauju. Hermanis un Kārlis sagatavoja izkaptis. Viņi asināja un kāpināja tās augām dienām, un Hermanis nemitīgi raudzījās debesīs.

— Pie Anzorges jau vakar sākuši, — Babete ieminējās.

— Jā. — Hermanis atkal paraudzījās debesīs. — Un rit, Babet, sāksim mēs.

Nākamā diena bija svētdiena, un Antons bija brīvs. Kad uzlēca saule un nožuva rasa, viņi sāka pļauju.

— Pļauj tu pirmais, Herman! — Antons uzsauca.

Un Hermanis, mazliet satraukts, plašiem atvēzieniem sāka vicināt izkapti, un tērauds šņāpa labību. Antons pagaidīja, kamēr Hermanis aizpļauj soļus desmit uz priekšu, tad iespļāva delnās, un izkapts sāka švīkstēt viņa strēlē. Stiebri čaukstēja un čirkstēja, un slīga lejup. Antona atvēziens bija vēl spēcīgāks un straujāks nekā Hermanim, un tomēr viņam vajadzēja saņemties, lai turētos līdzi Hermanim, kura izkapts rāmiem un viegliem vēzieniem slīdēja uz priekšu. Aiz pļāvējiem salīkuši sekoja Babete, Kārlis un Rudbārdis, celdami vālus un siedami kūļus. Darbs vilkās līdz dziļai tumsai. Vai tu traks, cik tā bija karsta svētdiena!

Antons bija no Greca dabūjis brīvu pirmdienu, tāpēc ari šo dienu tika strādāts līdz vēlai naktij.

Taču otrdien Antonam vajadzēja atkal būt pie saviem būvdarbiem, vienīgi vakarā dažas stundas viņš varēja palīdzēt. Bet Hermanis rāvās diendienā gluži kā apsēsts, kā apskurbis — kur gan viņam radās šie pārcilvēciskie spēki? Rudbārdis aiz pārguruma streipuļoja. Arī Kārlis jau bija stipri pieguris, bet kalēja gods neļāva viņam kaut vai stundu atvilkt elpu.

Toties Babetei bija sīksta izturība. Viņa bija sarkana kā uguns, šķiet, nākamajā mirklī viņu varēja ķert trieka, tomēr viņa nepadevās. Vienīgi tik daudz nerunāja.

Ielejā šur tur reizēm kas iezibinājās, tās bija asās izkaptis, kas saulē spīguļoja. Gaisā skanēja tālas kņadas atbalss, tīrumi ņudzēja un mudžēja no cilvēkiem, un vietām pa rugaini brauca augstu piekrauti rati. Nē,

zirgus dabūt šajā nedēļā viņiem nebija izdevies, viņi pat nebija tos mēģinājuši dabūt. Varbūt viņiem tomēr laimēsies — un viņiem laimējās. Laiks visumā pieturējās sauss.

Bornu lauki augšā nokalnē bija kūļiem pilni, kad uznāca negaiss, bet nākamajā rītā lauki bija tukši. Kaimiņi brīnījās. Tiem tur augšā taču nav zirgu — kā viņi to paveikuši? Vai pa nakti nesuši kūļus uz muguras augšā? Un rīta agrumā viņi jau atkal strādā? Tā bija visskaidrākā burvestība. Patiešām tie augšā bija traki puiši, pret tiem radās cieņa.

— Tīrie brīnumi, kā viņi to izdarījuši? — Vīri purināja galvu un smējās. Tas bija noslēpums.

21

Hermaņa seja ir netīra un sviedriem klāta, bet viņš smejas. Jau sen viņš nav redzēts smejamies.

Viņi pagalmā ir kārtīgi sakrāvuši un noseguši varen lielu labības kaudzi, jaunais šķūnis ir pilns, vecā nojume pilna, katrs kambarītis pilns. Kad viņi naktī uzstiepa augšā pēdējos kūļus, nopilēja jau pirmās lietus lāses, un tad negaiss plosījās trīs dienas, un lauki pārplūda.

Hermanis dabūja pāris lielu kannu ar alu, un Babetei bija jānopērk gaļa un jāizvāra sava izslavētā zupa. Un pie gaļas piedevām bija svaigas saknes no Rudbārža dārza.

Viņi mielojās un smējās. Ja, viņiem bija laimējies, varen laimējies! Bet vai tad viņiem arī nevajadzētu reiz

laimēties?

Kādu laiku dzīve Bornās ritēja mierīgāk, lai gan Hermanis jau runāja par siena vākšanu, kartupeļiem, rāceņiem un nosusināšanas grāvjiem. Taču pagaidām svētdienās viņi vairs nestrādāja.

Svētdienās viņi atpūtās un par visiem vairāk — Rudbārdis, kam ražas novākšana bija galīgi atņēmusi spēkus. Jā, viņš prata izmantot svētdienas tā kā neviens no viņiem.

Rudbārdis ilgi gulšņāja, tad nomazgājās, ko darbdienās darīt nebija laika. Atklāti sakot, viņam nepatika ūdens, pat karstā vasarā nepatika. Ūdens un aukstums bija viņa seni ienaidnieki. Nomazgājies viņš vēlāk kaut kur atlaidās svelmainajā saulē, lai nosnaustos. Viņš gulēja uz muguras, cieši pieplacis pie zemes, it kā dūres cirtiens

būtu viņu tur notriecis, galīgi nekustīgi un rāmi, vienīgi bārda ap piebildušajām, zilgansārtajām lūpām kustējās pie katra svelpjošā, aizgūtnēm plūstošā elpas vilciena. Tantiņa vienmēr tupēja viņam blakus, knābi spalvās paslēpusi, bieži arī Rekse gulēja turpat, uzlikusi galvu viņam uz krūtīm.

Pagalmā valdīja svētdienīgs klusums. Tikai Babetes vistas kladzināja un pīles pēkšķēja pie kuplā kūļu torņa — īsta labības kalna, kas it kā uz burvju mājiena bija parādījies pagalma vidū. Zvirbuļi, spārnus švirkstinot, metās labībā, baloži nemierīgi lidinājās apkārt, arī sila dūdulis atlidoja no meža; Bornās atkal bija ko ēst.

Pēc nomiedža Rudbārdis, lēni vilkdams burtus, rakstīja Elziņai vēstuli; pa reizei viņš arī lasīja kādu sēnalu romānu no dzeltenām grāmatelēm, kas bija palikušas mantojumā no Mihela, — «Zaļās velves noslēpumu». Paēdis pusdienas, viņš atkal nosnaudās, un svētdiena bija aizvadīta.

Bet kādā svētdienā, kad Rudbārdis jutās jau žirgtāks, viņš nolēma iet uz mežu, kas bija tepat aiz viņa dārza.

Jau pēc kādiem simt soļiem viņš kā apburts apstājās. Te bija mulsinoši tumšs un noslēpumaini kluss. Milzum gari ozoli, skābarži, alkšņi, egles — jaukts mežs, mazliet aizaudzis, bet brīnišķīgs mežs. Viņš ieklausījās ar pukstošu sirdi, meža skaistums viņu mulsināja. Augšā koku galotnes apmirdzēja saule, un zari līgojās ar tikko dzirdamu, vāru šalkoņu, bet lejā pie zemes bija pavisam mierīgi un nekas nekustējās. Dziļais klusums izraisīja viņā svētbijīgu noskaņu un iedvesa pat vieglas bailes. Vai labāk tūlīt negriezties atpakaļ? Ik brīdi varēja atgadīties kaut kas neparedzēts, kaut kas varēja iznākt ārā no biezokņa. Viņš jutās kā pa sapņiem. Tik sen viņš vairs nebija klaiņojis pa mežu! Auss sadzirdēja oda džinkstēšanu, virs papardēm virmoja sīkas, zaļas bronzas lodītes — spīguļainas mušas, kurām, šķiet, nebija spārnu; kādā krūmā sašūpojās zars, gaisā bija pacēlies putns, ko viņš nebija pamanījis. Tālumā klusi un miegaini dziedāja kāds cits putns, izklausījās, it kā tas dziedātu pa sapņiem.

Bailīgi un zaglīgi Rudbārdis lavījās tālāk, galvu plecos ierāvis, it kā būtu nelūgts viesis templī.

— Brīnišķīgs mežs! — viņš teica, lai tikai ko sadzirdētu.

Pēc brīža viņš jau bija apradis ar meža mijkrēsli un svinīgo klusumu; pāris reižu ieklepojies, viņš sāka ar

lietišķu skatienu pētīt apkārtni. Tikai tagad viņš mežu pamatīgi apskatīja.

Sausa malka te bija atliku likām. Veselu ziemu, pat divas un trīs ziemas varēja dzīvot siltā istabā, neiztērējot ne feniņa. Viņš apstājās. Sēnes! Kaut kur tepat tuvumā vajadzēja būt sēnēm, nākamo reizi viņš paņems līdzi maisiņu. Melna meža augsne. Neko darīt — viņam bija jānometas uz ceļiem un jāparakņājas. Cik brīnišķīgi melnā augsne smaržoja, neviena cita smarža visā pasaulē viņam nelikās tik brīnišķīga! Grāvis pilns ar satrūdējušām lapām. Cik labi to visu varēja izmantot! Izmantot savai dārzniecībai, ko viņš kādreiz bija nolēmis ierīkot — tad, kad ieradīsies Elziņa. Jā, arī Rudbārdim bija savi nodomi, viņš tikai neko nestāstīja par tiem. Akmeņi, daudz akmeņu, lieliskas smilšakmens plāksnes — arī tās varēja brīnišķīgi izlietot. Kādreiz vēlāk.

Pēkšņi viņš stāvēja pie kādas nosūnojušas klints sienas, pār kuru urdzēja avota sīkā strūkla. Starp divām klintīm viņš pamanīja caurumu. Ziņkārīgi un piesardzīgi viņš pabāza tur galvu; patiešām ala! Ala bija tik liela, ka tajā ērti varēja izstiepties četri cilvēki. Viņš tur varēja stāvēt visā augumā. Ala bija sausa, zemi klāja pārogļojušās pagales, acīmredzot te bija mitinājušies mežstrādnieki un mednieki. Ar bērnišķīgu aizrautību viņš izslaucīja alu, tad ielīda tajā, apsēdās un jutās svētlaimīgs. Klausījās, kā tek avots lejup no klintīm. Ap kādas lapegles stumbru pavisam tuvu pie ieejas alā lēkāja vāverīte. Te bija jauki, pasakaini skaisti, viņu iepriecināja meža svinīgums un avota burbuļošana. Viņš elpoja dziļi un laimīgi.

— Cerams, Elziņa drīz ieradīsies, — viņš teica. — Un mazais Roberts arī.

Elziņa strādāja pie kāda zāģētavas meistara Tīringā, taču meistars pagaidām viņu nelaida projām. Bet, tiklīdz būs iespējams, Elziņa ar mazo Robertu brauks šurp, ta viņa bija rakstījusi.

Ak, tā bija pasakaina svētdiena!

Mežs Rudbārdi neizsakāmi vilināja. Katru svētdienu viņš devās turp pētnieciskos nolūkos. Uzgāja vietas, kur bija smilšakmens plāksnes, kur bija purva augsne, satrūdējusi lapotne. Viņš gribēja uzzināt, kur aug sēnes un maijpulkstenīši, un mellenes. Kur atrodas saulainas cirsmas un aug zemenes. «Redz, kur ir zemenes, Robert, cukursaldas zemenes!»

Reiz kādā svētdienā viņš vairs nevarēja atrast alu, tāpēc visu nedēļu bija nelaimīgs. Vai tad pa sapņiem viņam būtu rādījusies šī ala un garā lapegle, un vāverīte, kas lēkāja pa zariem? Vai varbūt šajā mežā spokojas? Taču nākamajā svētdienā viņš alu atkal atrada un jutās aplaimots. Vāverīte atkal tekalēja pa vecās lapegles stumbru. Viņas nagi savādi knakšķēja, skarot stumbra mizu, kas bija atlupusi plānās sloksnītēs. Rudbārdis sameklēja vāverītei ēdamo un nolika zemē pie lapegles. Tad nosēdās alas priekšā, aizkūpināja pīpi un smēķēja, un jutās apmierināts.

Vāverīte noskrēja pa lapegles stumbru lejā un atrada nolikto barību. Pamanījusi Rudbārdi, viņa to nopētīja ar savām mazajām, spožajām actiņām un jau atkal pazuda lapegles zaros. Rudbārdis klusi iesvilpās.

— Nu, drīz vien tu ēdīsi man no rokas, — viņš sacīja, — es taču to zinu. Drīz tu nāksi ari pie manis alā. Tu laikam man neuzticies?

Dažu labu svētdienu viņš pilnīgi bija meža burvīguma varā. Reiz pūta stiprs vējš, koki vareni un dobji šalca; viņš nodrebēja, bija tieši kā baznīcā, kad dūca ērģeles. Bet citās svētdienās viņa prāts pievērsās praktiskām lietām, viņš pētīja augsni un stādus, un akmeņus. Beidzot viņš sāka stiept no meža akmeņus, ko nokrāva pie sava dārza. Visu vasaru un rudeni viņš stiepa tos šurp. Kas grib būvēties, tam nepieciešami akmeņi.

Šad tad Rudbārdis atnesa Babetei no meža grozu ar mellenēm. Reiz viņš izbēra tai uz galda veselu kaudzi sēņu. Bet šīs sēnes Babete ne redzēt negribēja.

— Ak tu žēlīgā debess, kas tās par pretīgām sēnēm! — viņa izsaucās. — Tu laikam gribi mūs visus noindēt?

Rudbārdis izvārīja sēnes, taču neviens tām nepieskārās. Bet Rudbārdis apēda sēnes ar gardu muti un šķelmīgi pamirkšķināja ar acīm. Viņi raudzījās uz viņu un domāja, ka viņš nokritīs bez dzīvības. Taču viņš palika dzīvs.

22

Bieži bija dzirdams, ka Babete virtuvē dzied. Viņa dzied vecas, izjustas dziesmas augstā, spalgā balsī un, tiklīdz vairs augstāk nespēj, tā apklust un uzsāk oktāvu zemāk. Kārlis sēž uz kāpnēm un pin savus grozus.

— Skaista dziesma, Babet. Kā tur tālāk bija vārdi?

— To dziedāja, kad es biju jauna. — Un Babete dziji nopūšas. — Ak mīļo dieviņ!

Aizdomīgi bieži viņa devās lejā uz pilsētu. Viņai bija dažas tukšas vietas zobu rindā, sānpusēs tas vēl nebija tik jauni, to vēl varēja pieciest, bet augšējā rindā tieši pašā priekšā trūka divu zobu, un tas neizskatījās labi. Kādu dienu šie pretīgie tukšumi bija pazuduši, tos aizpildīja divi žilbinoši balti, varbūt pārāk balti zobi.

No saviem gājieniem Babete vienmēr atgriezās saiņiem apkrāvusies. Viņa bija nosvīdusi. Babete visu pati stiepa augšā kalnā un to, ko bija pēcpusdienā nopirkusi, gribēja vakarā virtuvē apbrīnot. Saiņos bija mutauti, priekšauti, vēja. Reiz viņa atstiepa veselu baķi linu audekla un augu nedēju ņēmās piegriezt palagus un spilvendrānas. Citureiz pārnesa jaunas kurpes un mīļām acīm tās apbrīnoja. Kurpēm bija lakādas purngali. Vai viņa bija sajukusi? Svētdienā viņa mēģināja staigāt ar jaunajām kurpēm pa sētsvidu. Čāpoja šurpu turpu, gāja ļoti piesardzīgi un drīz vien atkal novilka elegantās kurpes nost. Kājas viņai dega kā ugunīs. Kurpes bija pārāk šauras. Babete bija bezgala nelaimīga. Izdota tik liela nauda!

Kādu dienu viņa pārnesa smagu melnas vadmalas baķi. Tā bija brīnišķīga bieza vadmala ar zīdainu spīdumu. Tā būs izturīga.

Kalnā uznāca atraitne Šalke.

— Labdien, Frīda! — Babete teica. — Man ir pulka darba, ko tev dot!

Vajadzēja pašūt zaļu vilnas kleitu un divus svārkus, un bez tam vēl viņai bija vecs ziemas mētelis, jau krietni apdilis. No tā Šalkei vajadzēja pāršūt žaketi un piedurkņu apmali apšūt ar melnu kažokādu, un arī apkakli uztaisīt no tādas pašas kažokādas.

— Kažokāda? Tev ir kažokāda? — Šalke jautāja, un aiz ziņkāres viņas deguns kļuva gluži smails. Viņa tūlīt pamanīja Babetes mutē jaunos zobus. Vai Babete būtu ko vinnējusi?

— Bet vislabāk laikam būs, ja mēs, Frīda, saksim ar melno vadmalas kleitu, — Babete teica. — Tai jābūt tādai, ar ko var iet arī baznīcā.

Nu viņa vairs nespēja ilgāk vilcināties — atnesa melnās vadmalas baķi un izplāja to uz virtuves galda. Tad paņēma kafijas dzirnaviņas starp ceļgaliem un mala kafiju. Šuvēja — tas taču nozīmēja tikpat kā svētkus, un kopš diviem gadiem šuvēja nebija vairs pie viņas bijusi.

Salkei bija laika diezgan, lai pārbaudītu melno vadmalu. Viņa pārvilka ar saviem caurspīdīgajiem pirkstgaliem pār to.

— Lieliska vadmala, — viņa teica ar apbrīnu. — Tā būs izturīga. Droši vien maksā savas astoņas markas metrā?

— Astoņas markas? — Babete teica. — Ak, ko tu! Divpadsmit, ja gribi zināt! — viņa ar triumfu iesaucās.

— Ko tu saki?

Salke pamāja ar galvu un pēkšņi piesarka. Paskat tik, Babetei ir nauda! Ar viņu nedrīkstēja sabojāt attiecības. Jā, lielisks materiāls, ja tādu iespējams atļauties. Un kleitai droši varot būt pilsētniecisks piegriezums, vai ne? Babete taču vēl esot jauna sieviete.

— Tu, Babet, izskaties spirgta un jauna, — Šalke sacīja — Tu esi kļuvusi ari mazliet pilnīgāka, man šķiet. Bet tas tev piestāv. Un cik tev laba kafija, pat pie birģermeistara kundzes nav labāka.

Katram cilvēkam patīk dzirdēt ko patīkamu, un Babete vēlreiz ielēja Šalkei kafiju.

— Vai tu, Frīda, esi pēdējā laikā redzējusi Špānu?

Jā, viņa esot Špānu redzējusi, viņa taču ik pa divām

nedēļām ierodoties viņa mājā, lai sakārtotu veļu. Špāna kungs kļūstot aizvien dīvaināks. Mētai pie viņa neesot viegli. Viņš pastāvīgi ķildojoties ar Metu, citreiz viņa piecas minūtes nosebojoties, citreiz pietiekami klusi neizejot caur istabu, vēl citreiz nesaimniekojot pietiekami taupīgi. Viņš pēdējā laikā kļūstot gauži skops.

Un nabaga Meta nedrīkstot ari vairs nekur iziet, bet viņa taču ir jauna un viņai ir līgavainis. Pagājušā svētdienā viņa tomēr aizgājusi uz izpriecām un vēlāk devusies ar savu līgavaini pastaigāties, un tikai pulksten trijos naktī atgriezusies mājās. Pēkšņi atvērušās durvis, un Špāns nostājies viņas priekšā vēl dienas drānās. Meta gandrīz paģībusi aiz bailēm. Un tad Špāns teicis: «Tas ir grēks, ko tu, Meta, dari, patiesi grēks. Pulksten vienos slēdz restorānu, un tagad ir trīs.» Meta aiz kauna vai zemē ielīdusi. Un tad Špāns vēl teicis: «Ej savā istabiņā un meties ceļos, un lūdz dievu, lai viņš tevi atkal uzved uz pareizā ceļa! Ari es par tevi lūgšu.»

Babete izbrīnījusies purināja galvu.

— Viņš vēl Mētai tikai labu, — Šalke turpināja. — Viņam ir cēli un smalki uzskati. Bet Meta taču ir jauna meitene.

Meta trīs dienas staigājusi galīgi bāla un raudājusi. Teikusi, ka ilgi to vairs necietīšot. Spāns kļūstot aizvien dīvaināks, viņš bieži pats ar sevi skaļi runājot. Reizēm viņai metoties bail no Spāņa.

Babete iztrūkusies pacēla acis.

— Bailes no viņa? — viņa čukstēja.

— Jā, bailes no viņa. Tā Meta teica.

Babete ilgi klusēja. Tad pakratīja galvu.

— Paklausies, Frīda, — viņa teica klusinātā balsī,

— man tu, protams, vari visu stāstīt, tu taču zini, kādas man ir attiecības ar Spāņu. Bet nesaki neko citiem, tu zini, kādi ir cilvēki. Spānam ir slimi nervi, viņam vairs nav kārtībā nervi, tur tā vaina.

Salke apzvērēja, ka neteiks nevienam ne vārda.

— Tā tu, Frīda, tagad runā, bet, ja tev kāds pasniegs kafijas tasi, tad mute mals vienā malšanā. Nedusmojies uz mani, ja es tev to saku, mēs taču esam pietiekami ilgi pazīstamas. Man stāstīja, kā tu runā par Kristīni, ak vai, nedusmojies, ka to saku! Kristīne krāsojot seju un greznojoties, un uzjautrinoties ar kungiem ...

Salke tapa vēl bālāka un atvirzījās no galda.

— Lai mani zeme aprij, ja es tā vai kaut ko līdzīgu būtu teikusi! Gluži otrādi, es teicu, ak, Kristīnes jaunkundze, es teicu ...

Viņa, protams, tikai domājot, ka jāpasargājot viņa vārds, ļaudis pļāpājot un pļāpājot, pilsēta esot tenku pilna.

Salke sāka ņemt mēru. Nebija vis tik viegli Babetei šūt. Viņai bija mazliet līka mugura, bet šai ziņā varēja izlīdzēties; krūtis nokārās līdz svārku jostai, un vēders bija neparasti liels. Salke pablenza uz vēderu, ak tu mīļo dieviņ! Viņa rēķināja un apsvēra, sāka vilkt ar krītu uz vadmalas melnas svītras un paņēma šķēres.

Babete patiesi nobijās, redzot, kā Salke tver šķēres, nu viņa gribēja atstāt to vienu. Dieva dēļ, galu galā tāda kleita taču nebija nieka lieta! Babete gāja pie sava darba uz kūti.

— Liels paldies, Babet, — Salke teica atvadoties,

— tātad parīt es atkal atnākšu uzlaikot.

Un, kāpdama lejā no kalna, viņa ar dzēlīgi ļaunu prieku domāja: nav taču ne mazāko šaubu, ka Babete drīz dzemdēs! Pavisam drīz dzemdēs! Un nākamajā dienā viņa to pastāstīja savām klientēm. Ak, patiesi, lai gan Babetei

tuvu piecdesmitiem! Kāds tur brīnums, mājās pieci vīrieši!

— Veca malka labi deg, — Šalke pie sevis klusi irgojās. Bet kurš gan no šiem pieciem tas varētu būt?

Babete savu stāvokli tiešām vairs nevarēja ilgāk noslēpt. Viņa to arī nepavisam negribēja slēpt. Kad viņa gāja pāri pagalmam, tie visi redzēja, ka viņa uz grūtām kājām, bet viņa pati nemaz neraizējās. Dievs bija tā lēmis, un viņa bija tikai tā padevīga kalpone.

— Klausies, — viņa kādu vakaru samulsusi teica Hermanim, kad tie abi vien bija palikuši kūtī, — es jau sen gribēju ar tevi aprunāties, bet man nekad nelaimējās. Es tev tikai gribēju pasacīt, ka mēs nu drīz precēsimies — Kārlis un es.

Babetei par brīnumu Hermanis nepavisam nebija pārsteigts. Viņam taču arī bija acis pierē. Tas bija pats labākais atrisinājums gan Kārlim, gan arī Babetei. Lai tiem viņu svētība!

23

Nedēļām ilgi vakaros tika runāts vairs tikai par zirgiem un aizjūgu, ko Hermanis gribēja pirkt no savas tantes. Viņi pazina šos meļņus, par ko Hermanis tik ļoti jūsmoja, viņi bija tos redzējuši, kad pavasarī uz Bornām atveda sēklas labību. Tie bija lieliski, spēcīgi zirgi.

Vienīgi Antons bija pret šo pirkumu. Viņš vispār bija pret vecu zirgu pirkšanu. Tos vajadzēja saudzēt, tie ar katru gadu kļuva nespēcīgāki un ēda tikpat daudz kā jaunie. Bet jauni zirgi ar katru gadu pieņēmās spēkā.

Kādā siltā rudens dienā Hermanis devās uz Neištati nopirkt no tantes meļņus. Viņš nolika naudu uz galda. Tā bija pirmā nauda, ko viņš ar ražu bija nopelnījis. Tieši tobrīd, kad viņš dzīrās doties mājup, uznāca stiprs negaiss, un viņam vajadzēja palikt uz vakariņām. Bet tūliņ pēc tam viņš posās prom.

Kilians, tantes kalps, izvedis zirgus no staļļa, teica, ka viņš kādu gabalu paiešot līdzi. Viņi devās prom tumsā.

— Zirgi, Herman, ir labi, — Kilians tumsā runāja. Viņš esot sešus gadus ar tiem strādājis. Tie veicot vēl jebkuru darbu, tikai tos nedrīkstot nodzīt. Pēdējā ziemā viņš esot ar tiem vedis malku, smagus vezumus — jaunāki zirgi to nespētu. Un ar tiem daudz jārunājot, tie esot tā piera-

dusi. To te saucot, par Melni, bet otru, kam atķērusies labā auss, — par Klaidoni, jo viņš tāds arī esot. Bet nu Kilianam bija jāiet atpakaļ. Ja Hermanis iešot vienmērīgiem soļiem, tad ap saules lēktu nokļūšot Helzē.

— Nu tad ar labu nakti!

Kilians paplikšķināja pa zirgu spēcīgajām mugurām.

— Ar labu nakti, mīļie, es jau jūs atkal redzēšu.

Un viņš pazuda nakts tumsā.

Hermanis devās ceļā. Pērkona lietus bija izmiekšķējis zemi, viņš brida pa dubļiem, un zirgu pakavi plakšķēja aiz viņa. Zirgi nāca aiz viņa bez apaušiem. Tie zināja, ka Kilians tos neatdos sliktam cilvēkam.

Pa brīžam Hermanis ar tiem skaļi sarunājās. Viņš teica, ka Bornās tiem klāšoties labi. Bornās zeme bija vieglāka nekā Neištatē, tur bija smaga māla zeme. Auzu viņam bija pietiekami, tie varēs ēst pilnu vēderu, viņš nebija tik skops kā tante. Un zirgi sīkiem soļiem apmierināti sekoja viņam.

Pie debesīm slīdēja negaisa mākoņi, bet tad tās noskaidrojās, un pēkšņi viņam virs galvas bija mirdzoša, zvaigznēm nosēta zilgme. Sienāži, kurus bija aizdzinis lietus, iznāca no savām slēptuvēm un sāka sisināt. Pār laukiem plūda samirkuša siena smarža. Dīķos atkal kurkstēja vardes. Dnz vien kļuva siltāks, un pēdīgi gaiss bija tikpat tveicīgs kā pirms negaisa.

Hermanis gāja zem zvaigžņotās debess, visapkārt skanēja sienāžu sisināšana, viņa solis bija drošs un paļāvīgs. Daudz viņš bija šai gadā padarījis, reizēm gan zaudējot cerības un brīžam krītot izmisumā, — viņš to nenoliedza. Nu viņš veda uz Bornām zirgus — sāksies jauns posms, un tagad viss veiksies vieglāk. Viņš ies pats savu ceļu — vienmēr tik uz priekšu, vienmēr tik tālāk. Nekāda pasaules vara nespēja viņu no šī ceļa novirzīt.

— Uz priekšu! Ei, neguliet!

Kad lēca saule, Hermanis ieradās Bornās. Viņš bija rasā izmircis. Visi iznāca laukā, lai apbrīnotu meļņus. Tātad te nu tie bija! Jā, nu pats ļaunākais bija garām.

Hermanis ar maisu noberza zirgu muguras, un tie spīdēt spīdēja rīta saulē. Zirgi bija piķa melni, ar tumšpelēkām krēpēm, kurās vizēja pa baltam pavedienam. To kājām bija varen plati nagi. Vai traks, tie varēja mīt pamatīgu soli, ja vezums bija smags, un pie skrumšļiem tiem bija kupli, gaišpelēki spalvu kušķīši, biezi kā kažoks. Zirgi

bija skaisti un spēcīgi, tā apgalvoja visi, un Hermanis staroja aiz prieka un slaucīja nosvīdušo seju.

— Tie ir vareni zirgi! — Babete piekrītoši pamāja. — Es savā mūžā esmu daudz zirgu redzējusi.

No šķūņa nāca Antons, nesdams uz muguras somu ar darbarīkiem. Viņš aizvien bija iebildis pret šo pirkumu un tagad aplūkoja zirgus ar kritisku skatienu. Atklāti sakot, tie viņam šodien patīkot vēl mazāk nekā pavasarī. Viņš neapmierināti pakratīja galvu. Viņam vienīgi jāap-skatot zirgu nāsis, lai zinātu, cik tie veci. Tante esot Hermani apšmaukusi.

— Neviens taču neapgalvo, ka zirgi ir jauni. Tāpēc tie ir arī lēti.

Lēti? Nu, par tādu pašu cenu Hermanis varējis dabūt jaunus zirgus. Vienam krusti esot ļoti stāvi, un otram mugura iedubusi un kāju priekšskrumšļi arī ne tādi, kā īsti vajadzētu, lai gan tieši pirkstminis tas neesot. Antons zirgus nopēla. Viņš ļoti gribēja parādīt, ka ir lietpratējs, lai tie visi redzētu, ka viņš patiesi kaut ko saprot no zirgiem.

— Es, Herman, nekādā gadījumā zirgus nebūtu pircis, — viņš teica un pagriezās, lai dotos prom.

Hermanis jutās aizskarts. Veselas divdesmit četras stundas viņš nebija gulējis, visu nakti atradies ceļā, tāpēc nebija brīnums, ka viņš ātri satraucās. Viņš piesarka.

— Tu nebūtu pircis! — viņš atteica. — Bet es pirku, un galu galā es taču esmu Bornu saimnieks.

Antons ātri apgriezās. Smagie darbarīki, ko viņš nesa mugursomā, skaļi nošķinda.

— Bornu saimnieks? — viņš teica mazliet zobgalīgi, savilcis pieri grumbās. — Jauki, jauki! Ar laburītu! — Viņš aizgāja.

Vakarā atgriezies mājās, Antons ilgi kavējās nojumē. Beidzot viņš iznāca, nesdams sapakotu mugursomu un labajā rokā pilnu maisu.

Antons pavēra virtuves durvis.

— Nu es aizeju, Babet! — viņš iesaucās. — Paldies par visu! Mēs, protams, šad un tad redzēsimies. Dzīvo vesela!

Babete viņu nesaprata.

— Vai tad darbs ārpus mājas? — viņa jautāja.

— Nē, nē, bet es aizeju. Sveiciens visiem, arī Hermanim. «Es esmu Bornu saimnieks,» — tā viņam nevajadzēja sacīt, to tu viņam vari mierīgi pateikt.

Iekams Babete paguva attapties no pārsteiguma, Antons jau bija aizgājis.

Vakariņās Hermanis nebaudīja gandrīz ne kumosa. Saīdzis, sadrūmušu seju viņš košļāja maizes riecienu. Nu, protams, viņam tā nevajadzēja teikt, viņš to nenoliedza. Bet Antons otru vai traku pataisīja ar savu runāšanu par zirgiem. Vienam nebija krusti kārtībā, otram — mugura, un tas kliboja, un dievs vien zina kas vēl. Viņš vienmēr paļāja, vienmēr visu zināja labāk, jau nedēļām ilgi par to runāja.

Hermanis patiesi saskaitās.

— Varbūt tas bija iegansts, lai varētu aizskriet projām? — viņš izsaucās.

Neviens neteica ne vārda, tikai Babete dziļi nopūtās.

Bet pēc vakariņām Hermanis klusi izmanījās ārā. Viņš devās uz pilsētu. Kā jau paredzējis, viņš sastapa Antonu «Enkurā». Antons sēdēja, galvu lielajās rokās atbalstījis, pie alus glāzes. Viņš nepacēla acis, kad Hermanis apsēdās pretī, bet, kolīdz Hermanis pavēra muti, lai ko teiktu, atvairoši pacēla lielo roku.

— Ne vārda! — viņš iesaucās. — Tev tā nevajadzēja teikt, Hermani Pietiek, pietiek! Ne vārda!

Hermanis teica, ka viņš divdesmit četras stundas bijis ceļā, bet Antons beigu beigās zirgus galīgi nopaļājis.

Antons žultaini iesmējās.

— Tu tos sauc par zirgiem? Tava tante tevi apvedusi ap stūri. Viņa tevi galīgi apšmaukusi! Bet, ja tik muti pavērt uzdrīkstas — ja tik uzdrīkstas, — viņš nesavaldīgi kliedza, un viņa acis šķēla tādus zibšņus, it kā gribētu Hermani apsvilināt, — tad tu esi Bornu saimnieks!

Hermanis labi pazina Antonu. Šodien bija veltīgi vēl kaut vārdu ar viņu runāt. Hermanis piecēlās. Viņš cerot, ka rīt Antons uz visu raudzīšoties ar citādām acīm, šodien viņš esot pārāk uztraukts.

— Uztraukts? — Antons iekliedzās un gandrīz apgāza galdu. — Uztraukts! — viņš auroja. — Es esmu tik mierīgs, cik vien cilvēks spēj būt.

Nākamajā vakarā Hanšelis mēģināja Antonu pierunāt, bet atgriezās mājup sašļucis. Viņš bija Antonu sastapis galīgi apdzērušos, un Antons bija viņam skaidri un gaiši pateicis, ka nekad vairs neatgriezīšoties Bornās, kur esot «kungi un kalpi». Lai viņi vairs nepūloties! Ja Hermanim vajagot kalpu, lai taču viņš vedot nēģerus no Kongo! Bet

viņš, Antons Hohšteters, dzimis franču Langencennā, pēc amata namdaris, neesot vis nekāds Kongo nēģeris.

— To tu viņam vari darīt zināmu!

Babete ari gribēja ko līdzēt, viņa iegriezās «Enkurā», bet netika pie vārda. Antons bija briesmīgi piedzēries un tūliņ sāka aurot. Tas tik esot jauki, ka tagad arī sievietes sākšot iemaisīties vīriešu ķildās! Babete metās prom.

Antonu vajadzēja pāris dienu likt mierā. Bornās valdīja tik drūma noskaņa kā sēru namā, vakaros viņi nerunāja gandrīz ne vārda, it kā Antons būtu miris. Tikai tagad viņi saprata, ko Antons viņiem nozīmēja. Viņi mīlēja tā drosmi, tā nelokāmību, no viņa strāvoja spēks. Šis vīrs nesvārstījās un nešaubījās, lai ari debesis un elle būtu pret viņu sazvērējušās. Ne vismazākās žēlabas viņi nekad no tā nebija dzirdējuši; lādēties — to gan viņš prata. Aizvien viņš bija paļāvīgs un drošs. Visus nomāca gan lielākas, gan mazākas rūpes, visi savureiz bija mazdūšīgi, kaut ari centās to slēpt. Bet Antons nezināja, ko nozīmē dūšu zaudēt, un nekad to nezaudēja. Viņi aizvien bija apbrīnojuši enerģiju, kāda piemita Antonam.

Pēc dažām dienām Hermanis vēlreiz mēģināja izlīgt.

— Paklau, Anton, — viņš teica, — es vēlreiz nāku pie tevis, bet tā ir pēdējā reize, man taču ari ir savs lepnums!

Antons pamāja ar galvu. Un Hermanis sacīja, ka pie viņiem augšā esot kā sēru namā un viņi tikai tad pa īstam atžirgšot, ja viņš atgriezīšoties.

— Es tev teikšu pavisam atklāti. Tu mums esi vajadzīgs, tu mums iedves drosmi.

Antons klausījās, brītiņu padomāja, beidzot pacēla acis. Viņš paraudzījās Hermanī ar ilgu, ciešu, stingru skatienu. Tad nodūra plakstus.

— Arī es, ja gribu būt pavisam atklāts, — viņš teica, — arī es ilgojos pēc jums. Te es paklīdīšu. Tas viss ir tīrās blēņas! — Viņš pastiepa Hermanim roku.

— Rīt es atkal atgriezīšos.

24

Par precībām ražas novākšanas laikā, protams, nebija ko domāt, un Babete par to arī nemaz nedomāja. Kartupeļi, rāceņi, otrā un trešā pļauja, siena vākšana — tas bija neiespējami. Taču viņas stāvoklis kļuva aizvien vairāk manāms. Vai tad viņa šādā paskatā varēja stāties

altāra priekšā? Viņai no mācītāja būtu briesmīgi kauns,, un Jaudis rādītu uz viņu ar pirkstiem. Varbūt labāk nobaidīt, līdz bērns ieradīsies pasaulē, un tikai tad apprecēties — kāpēc gan ne? Viņa bija praktiski domājoša sieviete.

Bet Kārlis nepiekrita. Galu galā arī viņam bija savs vārds sakāms, tas taču bija viņa bērns, un bērnam jāpie-dzimst tā, kā noteica likums. Izlemt nācās Hermanim. I Iermanis piekrita Kārlim.

— Kā tu, Babet, izskaties, — viņš teica, — tas ir gluži vienalga.

Viņam šodien esot pilsētā darīšanas, un viņš aprunāšoties ar mācītāju.

— Tātad, teiksim, pēc sešām nedēļām, vai ne?

— Ak tu mīļo dieviņ! — Babete galīgi izmisusi iesaucās.

— Sešās nedēļās es neko nepagūšu, Herman!

— Tātad pēc astoņām nedēļām, citādi būs par vēlu.

Astoņas nedēļas! Babete bija ļoti uztraukusies. Viņa

galīgi pazaudēja galvu, kad iedomājās, kas viss vēl darāms. Ļautiņi mīļie! Turklāt gandrīz ik dienas tagad nāca viešņas — draudzenes, padzirdējušas par uzsaukšanu baznīcā, gribēja Babeti apsveikt. Nu vismaz bija zināms, ka draugu netrūkst. Viņas ziņkārīgi blenza uz Babetes vidukli vai arī saspringti raudzījās gaisā, lai uz vidukli nebūtu jāskatās. Cerams, ka viņa vēl pagūs, domāja sievas. Astoņas nedēļas! Ka tikai viņai kas negadās laulāšanas laikā! Babetes gaišzilā emaljētā kafijas kanna augu dienu stāvēja uz pavarda.

Viena no pirmajām apsveicējām, kas ieradās, bija atraitne Šalke. Viņa pabāza bālo seju pa virtuves durvīm un labu laiku pārmetoši šūpoja galvu. Tad teica:

— Nu, redzi nu, cik jauka tu man esi — nebilsti man ne vārda! Vēlu laimes, ak, Babet, kas to būtu domājis?

— Nāc taču iekšā, Frīda! Jauki, ka esi atnākusi. Kafija vēl karsta.

Acis nodūrusi, Salke mierīgi sēdēja un lēni dzēra kafiju.

— Cik vecs ir tavs nākamais? — viņa apjautājās.

— Cik vecs?

Tik noteikti Babete to nezināja. Viņam varēja būt ap trīsdesmit.

— Ap trīsdesmit! Bet viņš izskatās daudz vecāks. Ap trīsdesmit, tu saki? — Salke iesmējās sīku smiekliņu.

— Tas taču vēl ir jauns cilvēks, Babet!

Or jā, viņš vēl esot jauns, arī viņa, Babete, neesot nekāda vecene. Bet tad Babetei ienāca prātā kaut kas ļoti nepieciešams — viņas meitai Alvīnei, kas Raunē kalpoja pie kāda drēbnieka, katrā ziņā vajadzēja uz kāzām melnu kleitu. Drānas taču viņai vēl bija pietiekami daudz.

— Es nemaz nezināju, ka tev ir tik liela meita, — Salke teica. — Un tu tagad precies un gaidi bērnu!

Šalke gluži labi zināja, ka Babetei ir pieaugusi meita, bet tas bija viņas dabā — viņai vajadzēja pateikt ko ļaunu. Babete nemierīgi rosījās šurpu turpu, viņa samulsa un kaut ko stomīdamās nomurmināja, piepeši sajuzdama tādu kā naidīgumu pret Salki. Varbūt tomēr būtu labāk, viņa teica, ja drānu aizsūtītu Alvīnei un kleitu pašūtu Raunē. Šalke saprata, ka pāršāvusi pār strīpu.

— Ak jā, Babet, — viņa sacīja, — piedod man, tagad es atceros, ka tu pirms gadiem jau biji reiz precējusies. Laiks aizskrien tik ātri.

Babetei bieži vajadzēja doties uz pilsētu. Kārlis taču nevarēja nodriskātā un salāpītā virsvalkā iet pie altāra. Viņam nepieciešami melni kāzu svārki un cilindrs, un kurpes, un dievs vien zina kas viss vēl. Ak manu dieviņ, dienas aizritēja cita pēc citas.

Un tad Babetei bija jābrauc uz savu dzimto ciemu, kur bija apglabāta māte. Viņai jāpasaka mātei, kas guļ tumšā kapā, ka viņa grib precēties, un jālūdz viņas svētība. Tas bija nepieciešams, citādi Babete nespēja, lai arī braucienam turp un atpakaļ nācās tērēt veselas divas dienas.

Kāzu diena tuvojās, Babete kļuva aizvien nervozāka. Māja tika pamatīgi posta, vēl vajadzēja visu izmazgāt. Viņa sāka taisīt ēdienu sarakstu. Hermanis apsolīja parūpēties par mielastu, Babetei neesot ko raizēties. Viņa sacepa veselu kūku kalnu, nedrīkstēja taču skopoties! Līdz vēlai pusnaktij viņa, darba verdzene ar piebriedušo vidukli, cītīgi strādāja.

Nedēļu pirms kāzām Babeti sagrāba īsta panika. Pieri viņai klāja sviedru lāses, viņa netika vairs ar darbu galā. Babete aizsūtīja meitai telegrammu, lai tā tūliņ brauc šurp. Tā bija pirmā telegramma, ko Babete savā mūžā bija nosūtījusi.

Alvīne brauca šurp. Drēbnieks bija viņai piešķīris atvaļinājumu.

— Alvīne brauc!

Bornās valdīja liels uztraukums. Un nu viņa bija klāt.

Alvīne bija spēcīgi noaugusi sieviete, pati veselība, ar «pāļiem, sārtiem vaigiem, ziņkārīgām acīm un tumši dzel-tonām bizēm, kas bija cieši apvītas ap galvu. Viņa nebija visai skaista, jo viņai bija pārāk liela mute un smejoties stipri atsedzās smaganas. Un smieties Alvīne smējās gandrīz vienmēr. Balss viņai bija tikpat spiedzīga kā Habetei, un viņa nebija uz mutes kritusi. Kopš pirmās stundas viņa Bomās jutās kā mājās. Antons aplūkoja viņu ar vēlīgu skatienu.

— Dūšīgs sievišķis, Babet, ir tava meita, — viņš atzinīgi teica. — Vai velns, uz viņu tīk palūkoties!

Pēdīgi Babete bija aizmirsusi vēl kaut ko ļoti svarīgu: plīvuru un miršu vainagu. Jau divdesmit gadu vecumā viņa bija sapņojusi par plīvuru un miršu vainagu, kas taču līgavai piederējās, un nu viņa nekādā gadījumā nespēja no tā atsacīties. Viņai, protams, bija nauda — kādēļ lai viņa atteiktos no tā, par ko visu mūžu sapņojusi? Trīs dienas pirms kāzām viņa devās lejā uz pilsētu un uzticēja savu nodomu atraitnei Salkei. Ko Frīda par to sakot? Salke dedzīgi piekrita. Jā, kāpēc gan Babete savās laulībās nevarētu uzlikt plīvuru un miršu vainagu, pat lauku kalpones to darīja! Grūtības vienīgi sagādāja tas, ka Helzē, tāpat arī Neištatē, bija dabūjams tikai slikts materiāls, un Šalke piedāvājās aizbraukt uz pilsētu. Uz pilsētu? Lai nopirktu līgavas plīvuru un mirtes, ziedot pusi dienas aizbraukšanai un pusi dienas atceļam — kaut kas tāds vēl nebija pieredzēts!

— Un kādu atlīdzību tu pieprasi par pūlēm?

Ko viņa pieprasot? It neko. To viņa darot aiz tīras draudzības.

— Tu, Frīda, protams, esi ielūgta kāzās, — Babete teica, aizkustināta par tādu augstsirdību. — Tas pats par sevi saprotams.

25

Dievs savā žēlastībā ļāva viņai piedzīvot tādu dienu! Babete biju uzcēlusies jau četros no rīta, aiz liela uztraukuma viņa nespēja ilgāk gulēt. Kad kāzu kariete ar gaišziliem zīda aizkariņiem iebrauca pagalmā — bez šīs karietes iztikt Babete nebija ar mieru —, viņa skaļi iešņukstējās, it kā viņu vestu uz soda vietu.

— Esi uzmanīga iekāpjot, māt! — Alvīne teica. — Padomā par savu stāvokli!

Tas tik vēl trūka! Un Babete ar balto plīvuru un miršu vainagu galvā ierāpās karietē. Arī Kalējkārlis apsēdās savā vietā, un kariete ripoja pa nogāzi lejup. Kārlis, nolicis cilindru uz ceļiem, sēdēja svinīgi un cienīgi, sastindzis kā akmens tēls. Melnajos vizītsvārkos ar augsto, balto apkakli viņš vairs tikko bija pazīstams. Kārlis klusēja, reižu reizēm dziļi ievilka elpu, arī viņš jutās aizkustināts un daudz ko pārdomāja. Pāri vestei viņam kārās zelta ķēde. Babete uz kāzām bija uzdāvinājusi Kārlim zelta pulksteni ar ķēdi; tā pieklājās.

Pārējie uz baznīcu bija aizgājuši kājām. Babete gan būtu gribējusi, lai arī tie katrā ziņā dotos turp braukšus — nopakaļ viņu karietei. Viņa labprāt bija ar mieru samaksāt par ekipāžu, bet Hermanis skaitās, tiklīdz viņa par to ieminējās. Rudbārdis palika mājās pieskatīt saimniecību. Viņam nebija ko vilkt mugurā, savā zāles zaļajā, salāpītajā vamzī viņš taču nevarēja iet uz baznīcu.

Baznīcā Babete, dziļi aizkustināta, klusi raudāja. Gandrīz ne vārda viņa neattapa, ko teica mācītājs.

No sirds viņa izraudājās par visu savu dzīvi, par briesmīgi grūto jaunību, par darbu dīrātavā un par mežstrādnieku, šo nekrietneli, kurš viņu bija pametis, un par neskaitāmajām vientuļajām naktīm, kas bija tik briesmīgas un bezcerīgas, ka viņa varējusi vienīgi sēdēt gultā un kā zvērs skaļi kaukt. Ak, nu jau viņa jutās daudz vieglāk. Un nu viņa raudāja aiz tīras pateicības un pazemības. Dievs savā neizmērojamā žēlsirdībā bija ļāvis viņai nākt sava troņa priekšā, viņai vajadzēja uz ceļiem tam tuvoties. Dievs Babetei bija viņas labvēlīgais tēvs, liels un labvēlīgs valdnieks, kas savus kalpus un kalpones neizlaida no acīm. Visus šos gadus viņš nebija izlaidis no acīm ari viņu, savu pazemīgo kalponi Babeti. Pēc sava neizdibināmā lēmuma viņš bija atsūtījis aklo vīru, kuram vajadzēja viņu glābt no vientulības un pamestības. Agrāk taču viņa nezināja, kur viņas īstā vieta, sunim bija labāka dzīve, un, ja viņa kādreiz nomirtu, — kas aizspiestu viņai acis? Viņa domāja arī par to, ka tagad viņas nelaiķe vecā māte labpatikā noraugās lejup uz viņu. Mācītāja balss apklusa, un Babetes asaru aizmiglotās acis pavērās apkārt. Šajā mirklī caur raibajām, mirdzošajām loga rūtīm, kuras kāds Špāns pirms daudziem gadiem bija dāvājis baznīcai, izlauzās saules stari. Tā bija laba zīme.

Nu viss bija garām, un, kad viņi atgriezās Bornās, Ba-betes seja staroja aiz laimes. Taču acis viņai vēl bija sarkanas un satūkušas, it kā viņa būtu atgriezusies no bē-lēm. Vakarā kāzu dzīrēs Babete gandrīz nepārtraukti smeļas par viesu jokiem, pirmāk gan atturīgi, kā godadienā pieklājas, bet, iebaudījusi pāris glāzīšu vīna, viņa sāka skaļi runāt un spiedzīgi smieties, piesardzīgi pieturēdama vēderu, — varēja taču kaut kas atgadīties. Tā nu būtu jauka izgāšanās, mīļie ļautiņi!

Tās tik bija kāzas!

Visi bija līksmi un labā omā, reizēm neviens savus vārdus vairs nesaprata. Hanšelis un Hermanis nenoguruši pildīja glāzes — vīnu, alu, degvīnu, ko vien vēlējās. Draugi nebija skopojušies un sadāvājuši dzērienus. Tad pagalmā tika sarīkota uguņošana. Vai tiešām uguņošana? Ak, protams, — tā bija Hanšeļa izdoma. Viņš bija pagādājis veselu duci raķešu, un, kad raibās gaismas bumbiņas pliukšķēdamas uzšāvās augstu tumšajās debesīs, kaimiņi teica: «Nu tie tur augšā, Bornās, kļuvuši gluži traki.» Bet Babetei ienāca prātā, ko gan domātu viņas vienkāršā māte, ja no paradīzes palūkotos lejup uz Bornām un ieraudzītu uguņošanu. «Babet, Babet, manu meit, tu esi laimīga,» viņa nospriestu.

Ap pusnakti kāzu viesi atvadījās. Arī atraitne Šalke devās projām; viņa Babeti apkampa un noskūpstīja uz abiem vaigiem.

— Jā, tās tik ir kāzas, Babet! Vēlu laimes, daudz laimes! — viņa sacīja.

Nu viņi, Bornu ļaudis, bija palikuši vieni paši. Bez viņiem te vēl bija tikai Alvīne un Babetes brālis, maza auguma līkkājis, jocīgs zemnieks, kuram kā lūsim no ausīm auga ārā spalvas. Viņš tā dzēra vīnu, alu, degvīnu, ka visi mutes pavēra aiz brīnumiem. Viņam bija neparasti garš, līks deguns, kas izskatījās pēc papagaiļa knābja, turklāt viņam bija valodas defekts. Jau tad, kad viņš vēl bija skaidrā prātā, viņu tikko varēja saprast, nu Babetei vajadzēja pateikt, ko viņš saka. Viņš piecēlās, lai turētu runu.

— Ko viņš saka, Babet? — Hermanis jautāja. Viņš nesaprata ne vārda.

— Viņš saka — jūs te Bornās esat tik labi cilvēki, ka viņš labprāt vēlētos pie jums palikt uz visiem laikiem un te augšā tikt apglabāts.

Līkdegunis cilāja glāzi, un visi klaigādami uzdzēra uz viņa veselību: galu galā nebija taču svarīgi, ko viņš teica, bet ko viņš domāja. Alvīne — skaidri redzams — lieliski uzjautrinājās.

Viņa jau bija stipri iereibusi. Smējās un runāja spiedzīgā balsī tāpat kā māte. Viņa visa dega kā ugunīs. Purpursarkani, robaini plankumi kā uz ābola lāsmoja uz viņas vaigiem. Alvīne koķetēja ar Hanšeli, ak, cik tas bija glīts jauneklis, tik labi noaudzis, un cik viņam skaisti mati! Bet, kad Hanšelis viņai ieknieba, viņa uzcirta tam krietni pa pirkstiem. Tik strauji ar viņu vis nedrīkst, ko gan šis uzpūtīgais zeņķis iedomājas! Viņa juta sev nemitīgi pievērsto Antona skatienu, tas sekoja viņai kā gaismas stars. Arī Antons viņai patika, viņš bija tik nopietns un vīrišķīgs, īstenībā viņai Antons patika labāk nekā šis gaišmatis, kas skrēja pakaļ katram sievišķim. Uz Antonu drošāk varēja paļauties. Ja Antons viņai būtu iekniebis, viņa izliktos, ka neko nav manījusi, jā, viņa piepeši vēlējās, lai tas vismaz kādreiz viņu sagrābtu ciet, bet Antons pat tuvumā nenāca. Bornās viņai patika, tie bija jauki cilvēki. Māte bija viņai vaicājusi, vai viņa gribētu braukt šurp, ja vajadzētu. Jā, kāpēc gan ne?

Antons! Asinis pēkšņi sakāpa viņai galvā. Nu tik jātiek svaigā gaisā, viņai patiešām kļuva slikti. Alvīne gribēja padzerties malku auksta ūdens — vai Antons nevarot mazliet piepalīdzēt pie ūdens pumpja? Viņš sēdēja vistuvāk pie durvīm.

Protams, Antons labprāt bija ar mieru palīdzēt, viņš taču bija kavalieris. Gaiss te laukā bija brīnišķīgi svaigs, kā sniegs mutē. Un kādas zvaigznes! Rudbārža pīpes smaka vairs neesot bijusi izturama. Antons pumpēja ūdeni, un Alvīne noliecās, lai piepildītu glāzi. Viņa izdzēra vienu glāzi, tad otru, — ak, cik labs bija dzestrais ūdens! Pildot trešo glāzi, Antons beidzot viņu apskāva — muļķis gan tāds vīrišķis varēja būt! Bet — vai manu dieviņ! — viņa skaļi iebrēcās. Kādas šim vīram rokas! Kā no dzelzs! Nedēļas trīs viņai laikam būs zilumi.

— Tu taču esi galīgi traks! — viņa iesaucās, un Antons nevaldāmi smējās. Viņš dzīrās to nelaist vaļā, bet viņa tomēr aizbēga.

Hermanis deva mājienu, un Hanšelis pielēja glāzes. Un nu Hermanis piecēlās un turēja runu. Viņš teica daudz labu vārdu par Kārli un vēl labākus vārdus par Babeti, par viņas uzticību un labo sirdi, tā ka acis Babetei atkal

pielija asarām. Ak, būtu viņas nelaiķe māte dzirdējusi šo runu! Bet tad visi uzsauca viņai augstas laimes, un viņai vajadzēja saskandināt, un visiem bija jāiztukšo glāzes. Arī viņai savējā. Ai, Babete taču vairs nedrīkstēja, šiem trakuļiem nemaz nebija saprašanas.

Pēdīgi arī Kārlis atžilba no drūmās nopietnības un svinīgā domīguma. Paņēmis rokā glāzi, viņš piepeši piecēlās un uzsāka savā zemajā basā dziesmu. Viņam bija skaista, silta balss. Dziesmai bija lieli panākumi, viņi kļuva gluži neprātīgi, un Kārlim vajadzēja dziedāt vēl vienu dziesmu. Ar to nepietika, vēl aizvien nāca kas jauns. Hanšelis piecēlās un iečukstēja Kārlim kaut ko ausī; Kārlis tūlīt novilka melnos kāzu svārkus. Bet tas nepavisam nebija pa prātam Babetei. Nē, tā taču nevar! Viņa sāka ķīvēties. Pēc kā tas izskatoties? Kārlis savā kāzu dienā nevarot sēdēt bez svārkiem. Bet Hermanis, kas zināja, kādas dotības ir Hanšelim, paskaidroja Babetei, ka Hanšelis rādīšot savu burvju mākslu un tāpēc viņam vajadzīgi Kārļa svārki. Burvju mākslu? Jā, burvju mākslu. Tās tik bija kāzas, mīļie ļautiņi, — vispirms uguņošana, tad burvju māksla! Žēl, ka Salke tik ātri bija aizgājusi.

Hanšelis pazuda, un, kad viņš atgriezās, visi locījās aiz smiekliem. Tas nu bija par daudz, to nevarēja izturēt. Hanšelis izskatījās ārkārtīgi komisks melnajos vizītsvārkos, kas viņam bija pārāk plati; galvā draiski turējās cilindrs, rokā bija spieķītis. Viņš stumdīja cilindru un savilka lūpas: kanārijputniņš, lakstīgala — trūkst vārdu. Kladzināja vistas, vesela vistu saime. Tad rēja suņi, lieli un mazi kranči, visi ciema suņi; Rekse, kas gulēja zem galda, vaukšķēdama izlīda ārā un metās Hanšelim stilbos. Bet tad pēkšņi sāka ņaudēt un brēkt kaķi, kas Rēksi galīgi satracināja, — tur taču bija vesels kaķu bars! Bet, kad šis kaķu bars sāka sprauslāt, Rekse izbijās un, asti ierāvusi, trīcēdama pametās zem galda.

Hanšelis pacēla cilindru un paklanījās. Pirmā daļa beigusies. Nu Hanšelis uzrotīja vizītsvārku garās piedurknes, sasita rokas un pavēra plaukstas: tās bija tukšas. Viņš pastiepa gaisā pirkstgalus, pēkšņi tur bija pielipuši dālderi. Acumirklī tie atkal pazuda. Viņš savilka plaukstas dūrēs, atvēra tās: tukšas. Viņš vēlreiz savilka dūres, un, kad tās atvēra, katrā rokā bija pa olai. Olas tūliņ pazuda. Tad viņš Hermanim, Alvīnei un Antonam no degungala izvilka pa dālderim un beidzot Babetes brālim izņēma olu no mutes. Bet, kad viņš arī Babetei izvilka olu no mutes,

viņa sāka spiegt tik skaļi, ka aptrūka elpas. Un viņa cieši piespieda abas rokas pie vidukļa, citādi — žēlīgais dievs! — bērns vēl šai pašā mirklī varēja nākt pasaulē.

Kāds panākums! Hanšelis skāņi smējās. Viņš noģērba vizītsvārkus un atdeva Kārlim. Alvīne aiz prieka sauca: tie tik ir ļaudis!

Alvīne bija galīgi noreibusi, viņa pati to juta, jo acu priekšā viss līgojās. Skurbumā viņai uznāca neatvairāma vēlēšanās, kaut Antons, šis lielais, sīkstais, kalsnais puisis, viņu reiz tomēr satvertu savās rokās. Ak dievs, cik stulbs viņš bija, lai gan bez mitas viņu uzlūkoja ar tik dīvainu skatienu! Viņa atkal pēkšņi tumši piesarka, degdama kā ugunīs. Alvīne piecēlās. Ak, viņai esot kļuvis slikti, viņa teica, lai gan seja kvēloja purpursārta kā uguns. Viņai atkal vajagot padzerties malku dzestra ūdens. Vai Antons viņai arī šoreiz nevarot palīdzēt? Bet protams — Antons, kā vienmēr, bija kavalieris. Viņš apskāva meiču tik cieši, ka viņa vairs nespēja aizmukt; viņa to arī nemaz nevēlējās. Antons labprāt gribēja ar viņu kādu brīdi mierīgi parunāties, viņi, protams, varēja ieiet dārzā. Nē, nē, Alvīne izsaucās, tomēr gāja līdzi uz dārzu. Šoreiz viņi ilgi nenāca atpakaļ.

— Man ir bailes, — Alvīne teica. — Ko tie tagad domās? Ak dievs, Anton!

— Viņi nedomās neko, — Antons atbildēja un iestūma viņu pa durvīm.

Jā, patiesi viņi neko nedomāja. Viņi pat nepalūkojās uz abiem, kad tie atkal iegāja istabā. Babetes brālis nu bija pilns kā mārks un grasījās kārtot savas vajadzības virtuves stūrī. Hermanis viņu izstiepa ārā, un visi pilnā kaklā smējās.

— Met viņu, Herman, laukā, jā, met tik laukā! — Ba-bete sauca. — Kāds kauns! Manā kāzu dienā!

Bet nu bija pienācis Rudbārža laiks. Rudbārdis visu vakaru nebija bildis gandrīz ne vārda, viņš bija tikai dzēris, dzēris vīnu, alu, degvīnu — visu pēc kārtas — un domājis par Elziņu un savu mazo Robertu. Arī viņš droši vien drīz svinēs kāzas. Varbūt nebūs nemaz tik ilgi jāgaida. Tur nu viņš sēdēja ar zilsārtu pauri un pakšķināja pīpīti, no kuras plūda apdullinoši biezi dūmi. Rudbārdis pats gatavoja tabaku no viņam vien zināmām meža augu lapām un meža augļiem, sastāvu viņš neatklāja. Babete, viņam blakus sēdēdama, bieži vien bija tuvu ģībonim, tik briesmīga bija tabakas smaka.

Bet nu bija pienācis arī Rudbārža laiks! Pēkšņi cauri smiekliem un klaigām kļuva dzirdama dzidra, moža, sveša balss, kura bez mitas runāja.

— Kas tur runā? — Babete izbrīnījusies vaicāja. — Paklausieties taču — tur tomēr kāds runā!

Patiešām — kāds runāja. Pavisam skaidri, dīvainā, dzidrā tenorā. Paklausieties! «Mani godājamie kāzu viesi! Atļaujos izsacīt jaunlaulātajiem vissirsnīgākos laimes vēlējumus. Es, Helzē birģermeistars, jūtos aicināts...»

Babete piecēlās un raudzījās visapkārt.

— Dieva dēļ — kas gan tur runā? — viņa iesaucās. — Birģermeistars? Kāds gars? Bet paklausieties taču!

Hermanis smējās, un tad visi sāka traki smieties. Rudbārdis bija atklājis savas dotības vēderrunāšanā. Ar pī-pīti mutes kaktiņā viņš viltīgi smaidīja. Bet tas nu Ba-betei bija par daudz.

— Ļautiņi mīļie, jūs gribat pataisīt mani pavisam dullu! — viņa iesaucās. — Es nudien domāju, ka tas ir birģermeistars, bet ka es viņu tikai neredzu! Ak, jūs esat gatavie viltnieki!

Tas bija par daudz, tik tiešām par daudz! Babete smiedamās nometās uz krēsla, un nu viņai uznāca īsta smieklu lēkme. Ak, ļautiņi, ļautiņi! Hermanis uzplāja viņai pa muguru. Bet Babete nevarēja rimt smieties un abām rokām bija aptvērusi vēderu. Birģermeistars! Ak, ļautiņi, ļautiņi! Viņi taču esot īsti blēži, viņi visi! Ak, tādas kāzas!

Piepeši Babete pārstāja smieties. Viņa uzreiz palika gaužām klusa un izskatījās bāla un iztrūkusies.

— Alvīn! — viņa sauca. No lielās smiešanās viņai bija kļuvis nelabi.

— Jā, māt.

— Nāc šurp!

Jā, viņai kļuvis nelabi, tik traki bijis jāsmejas. Un Rudbārža pīpes dūmu smaka, — ja viņa tūlīt netikšot svaigā gaisā, tad...

Alvīne veda viņu laukā. Joki vairs nebija ar Babeti, kājas viņai vairs īsti neklausīja, tās likās kā no gumijas.

— Blēži jūs esat, gatavie blēži!

Beidzot abas bija laukā.

Vīrieši smējās.

Pēc kāda laika Alvīne atgriezās un teica, ka māte U2 brītiņu atlikusies, viņa drīz atkal ienākšot. Babetes brālis atkal atgriezās un turēja runu, no kuras viņi ne vārda nesaprata. Bet Hanšelis atbildēja viņam pilnīgi svešā valodā, un apskurbušais dīvainā kārtā saprata šo valodu, un abi varen labi sarunājās.

Alvīne pamāja, lai Hermanis pienāk pie viņas, un iečukstēja viņam ausī: māte vēloties, lai atsūta Fogeļa kundzi, — kurš tad uzņemšoties šo gājienu?

Fogeļa kundze bija Helzē vecmāte. Bet māte vēloties, lai neviens neko nedabū zināt, kāzu dienā tas viņai, protams, būtu mazliet netīkami.

— Es pats iešu, — Hermanis teica. Neviens nepamanīja, ka viņš aiziet.

26

Dienai austot, Fogeļa kundze aizelsusies uzkāpa kalnā un nolika Babetes virtuvē uz galda savu apdilušo ādas somu.

— Esmu klāt, Babet! — viņa iesaucās.

Fogeļa kundze pabāza galvu Babetes istabā, tā bija tukša.

— Kur tad māte? — viņa vaicāja un uzpurināja no miega Alvīni, kas kaktā uz krēsla bija iesnaudusies. Kur māte? Mātei atkal kļuvis labāk, viņa teikusi, ka esot tikai nobijusies. Tagad viņa iegājusi mazgātavā, lai sagatavotu cūkām ēdamo.

Babete atgriezās, viņa gāja smagiem soļiem un aiz sāpēm vieba seju.

— Es domāju, ka man tomēr būs jāatguļas.

— Es arī tā domāju, Babet, — Fogele teica. — Pietiek uz tevi tik pamest acis.

Viņa lika Alvīnei mazgātavā iekurt zem katla uguni un sagatavot lielo, lēzeno toveri. Un spaini ūdens atnešanai viņai vēlreiz vajadzēja labi izmazgāt. Tad viņa iegāja Babetes istabiņā un aizvēra durvis.

— Alvīn, uzvāri kafiju! — Babete sauca no istabas.

Alvīne sāka malt kafiju, viņa tikko turējās uz kājām,

tik neizsakāmi nogurusi jutās. Tikai vienu stundu viņai bija izdevies pagulēt. Viņa devās uz mazgātavu aizkurināt zem katla uguni. Alvīne bija pārsteigta — tur uz kādas kastes sēdēja Kārlis vēl aizvien melnajos kāzu svārkos, ar balto kaklautu. Zem katla kurējās uguns, lēzenais toveris bija sagatavots, un tam blakus stāvēja spoži noberzts spainis. Māte par visu vēl bija parūpējusies pati.

Kārlis apsolījās pieskatīt uguni, un Alvīne atgriezās atkal virtuvē, lai kādu brīdi savā krēslā nosnaustos.

Klusi un svinīgi, gluži kā sastindzis Kārlis sēdēja uz kastes, raupjās rokas nolicis uz ceļgaliem, un klausījās, kā sprašķ uguns. Šad un tad viņš piemeta pa skābarža šķilai. Kārlis nebija iereibis, jo tikai drusku tika dzēris; viņš jutās pavisam modrs, lai arī izskatījās izvārdzis. Būdams nopietnā un dziļi svētsvinīgā noskaņojumā, viņš izjuta dzīvības varenumu un noslēpumu, kas bija tik neizprotams un neizdibināms un ko izzināt neviens nespēja. Viņš bija mēģinājis lūgt dievu: svētais debesu tēvs! Jā, ko citu cilvēks galu galā varēja darīt? Kāds spēks vadīja viņu, kāda vara, kam neviens nespēja pretoties, liela un barga tā bija, bet arī žēlsirdīga. Šī vara valdīja pār zemi un debesīm. Hermanis bija viņu, Kārli, paņēmis līdzi uz Bornām, te viņš bija iepazinies ar Babeti, un tagad nāks pasaulē viņa bērns — tas viss notika ar visspēcīgās varas ziņu. Tas bija brīnums — liels un vienreizējs brīnums. Kārlis bija aizkustināts, lūpas viņam trīcēja. Viņam taču būtu vajadzējis nomesties ceļos un par visu šo žēlsirdību pateikties. Bet viņš palika stīvi sēžam uz kastes, viņš nespēja mesties ceļos, pats nezinādams, kāpēc to nespēj.

Katls sāka sīkt, ūdens tūlīt vārīsies. Laukā iekliedzās kāds putns, arī kastaņās putni sacēla troksni. Kārlis dzirdēja, ka pagalmā pumpē ūdeni un Antons sprauslo un lādas. Hermanis smējās, tie abi sētsvidū pļāpāja, bet viņš nesadzirdēja, ko tie runā. Sākās diena. Hermanis izveda no kūts zirgus, un tad atkal iestājās klusums, vienīgi putni čivināja.

Pēkšņi viņš izdzirda kliedzienu, briesmīgu, necilvēcisku kliedzienu. Viņš piecēlās, atbalstījies pret sienu, stāvēja un drebēja. Viņš būtu bijis ar mieru mirt, labprāt mirt, ja ar Babeti kaut kas notiktu, to viņš sev apzvērēja.

Alvīne raudādama izdrāzās virtuvē. Tā vecā ragana bija iecirtuši viņai pliķi, jo viņa bija iesnaudusies, bet vecajai vajadzēja lēzeno toveri, un Kārlim bija jāielej tajā silts ūdens.

Pēc brīža Alvīne atgriezās; Babete bija dāvājusi dzīvību zēnam. Bet neviens vēl nedrīkstēja pie viņas ieiet. Klusi un svinīgi, gluži kā sastindzis Kārlis sēdēja uz kastes. Rāms un saviļņots aiz pateicības viņš tā nosēdēja veselu stundu, tad atkal sadzirdēja pagalmā balsis. Hermanis gandrīz svinīgā tonī sacīja Rudbārdim:

— Bornās piedzimis jauns iemītnieks!

— Lai slavēts Jēzus Kristus! — Rudbārdis atteica, viņš no viņiem visiem bija vienīgais katolis.

Tikai ap pusdienas laiku Hermanis drīkstēja ieiet pie Babetes. Viņa gulēja, ģērbusies sniegbaltā kreklā, rokā viņai bija dziesmu grāmata zelta griezumā un ar sudrabotu krustu. Bālganās lūpas kustējās, viņa skaitīja lūgšanu; seja viņai bija nāves bālumā. Tomēr par grūtu viņai bija tas viss bijis: gan gatavošanās kāzām pēdējās nedēļās, gan pašas kāzas un nu dzemdības. Bērns bija piedzimis kāzu naktī! Sākumā viņa mazliet kaunējās — ko teiks ļaudis? Bet tagad viņa jutās tik laimīga, ka viņai bija gluži vienalga, ko tie saka. Kāda daļa ļaudīm? Vai tie pasniedz maizes riecienu, ja otram klājas grūti?

Hermanis lūdza, lai Babete sevi saudzē. Nevarot būt ne runas tikai par sešām dienām. Viņš pats parūpēšoties par lopiem, un te taču esot arī Alvīne. Pēc trim dienām Babete jau lēni staigāja šurp un turp pa sētsvidu. Hermanis viņu rāja, bet Babete tikai pasmējās.

— Es taču neesmu nekāda baltrocīte! — viņa teica.

Kārlim šajā laikā bija daudz darba mazgātavā, katru

dienu viņš kaut ko mazgāja, strādādams ar svētsvinīgu dedzību. Virtuvē oda pēc ziepēm un autiņiem, kas bija izkārti žāvēties. Viņš bija dīvaini kluss un domīgs. Likās, laime bija viņu pilnīgi satricinājusi. Babete bieži vien iedeva viņam bērnu, un viņam bija jātur tas uz ceļgaliem. Viņš sēdēja nekustīgi un pacietīgi, pūlēdamies brēcošo miesas un kaulu tīstokli nesaspiest savās lielajās, raupjajās rokās. Reizēm viņš aptaustīja bērna maigo galviņu un, kad neviens neredzēja, ar pirkstgaliem piesardzīgi sameklēja acis. Tad atkal sēdēja svinīgi kluss.

Kādu dienu nokrēslī viņš pasauca nojumē Hermani.

— Vai tu tas esi, Herman? — viņš vaicāja.

— Jā, es.

Kārlim esot liels lūgums, viņš uzticoties Hermanim. Citi viņam melojot, visi, it visi, pat uz Babeti viņš šajā ziņā nevarot paļauties. Bet viņam, Hermanim, viņš uzticoties. Hermanis, protams, teikšot taisnību, ja viņam ko jautāšot? Viņa godavārds? Jā? Kārlis saspieda Hermaņa roku savā cietajā plaukstā.

— Goda vārds, Herman? Pie visa, kas tev svēts?

— Jā, goda vārds, Kārli, nu jautā taču, — Hermanis izbrīnījies teica.

Kārlis klusēja. Aizgūtnēm elpodams, viņš meklēja vārdus, jau visas šīs dienas viņš bija gribējis griezties pie

Hermaņa ar šo jautājumu, bet viņam bija pietrūcis dūšas. Nu viņš ilgāk vairs nespēja izturēt, viņam vajadzēja zināt patiesību.

— Paklau, Herman, — viņš beidzot iesāka, — tev vienīgam es ticu, bet visiem pārējiem man nav ticības. Ar godavārdu — tu teici! Un nu gribu tev jautāt. — Viņš cieši satvēra Hermaņa rokas, tad vaicāja:

— Vai viņš redz?

— Kurš tad? — Hermanis vēl joprojām neaptvēra, ko Kārlis grib zināt.

— Kurš? Mans puika, mans dēls! Saki man — vai viņš redz, vai viņam ir veselas acis tāpat kā jums visiem? Pasaki man to, Herman!

Nu tikai Hermanis saprata. Nabaga Kalējkārļa pieri klāja sviedri, tik lielas bija viņa bailes. Hermanis klusi iesmējās, lai viņu nomierinātu, tad atbildēja nopietnā, gandrīz svinīgā balsī.

— Tev, Kārli, nav ko uztraukties, — viņš teica.

— Puika redz! Viņš pat ļoti labi redz! Viņam ir veselas acis tāpat kā mums visiem. Zvēru pie sava goda un pie visa, kas man svēts!

Kārlis palaida vaļā Hermaņa rokas. Viņš atviegloti uzelpoja, un liegs, laimīgs smaids apskaidroja viņa seju.

— Viņš redz! Viņam ir veselas acis, tu apgalvo?

— Jā! Viņam ir pat ļoti spriganas, lielas un skaistas zilas acis. Viņam, Kārli, ir tavas acis!

— Manas acis?

— Jā, es, protams, domāju, — Hermanis apjucis teica,

— es domāju tādas, kādas tavas acis bija senāk. Tādas pašas zilas.

— Tātad manas acis? — Kārlis noslaucīja ar roku nosvīdušo pieri. — Nu tad viss kārtībā. Paldies, Herman! Tad viss kārtībā, — viņš klusi pateica un aizmanījās prom.

Kopš šīs stundas Kārlis bija pilnīgi pārvērties. Viņš izskatījās rāms un apmierināts, pat laimīgs. Ar līksmu seju nēsāja puiku, staigādams šurp un turp, ja tas brēca, un, ja tas viņu saslapināja, viņš skaļi smējās, juzdams siltumu, — tad taču bija skaidrs, ka puikā mīt dzīvība.

— Un kādā vārdā, māt, puiku lai nosauc?

Babete par to jau sen bija padomājusi un teica, ka bērns jākristī Hermaņa tēva vārdā par Fridrihu Zebasti-anu. Fridrihs Zebastians, kas nekad neteica ļauna vārda, aizvien bija labsirdīgs un izpalīdzīgs un tik ilgi deva un deva citiem, kamēr beidzot pašam nekā vairs nepalika.

Savā mūžā viņa vienu vienīgu tādu bija pazinusi. Un tāpēc viņas puika jāsauc par Fridrihu Zebastianu, un arī viņam jākļūst tikpat labsirdīgam, kāds bija Fridrihs Ze-bastians Fasbinders, — lai dievs mielo viņa dvēseli!

Kopš Babetei bija bērns, viņā kūsāja neiedomājams darba spars. Viņa atvēlēja miegam tik tikko pāris stundu un nepārtraukti strādāja. Bērns, lopi, putni, veļas mazgāšana, cepšana, vārīšana — ak, neviens vairs netika darbos viņai līdzi. Vai tad viņai bija sešas rokas?

— Ļautiņi mīļie, nestāviet, mutes iepletuši! Kartupeļi vēl šodien pat jāsaber kaudzē.

Varēja tikai pabrīnīties.

Babete, protams, domāja arī par nākotni. Hermanis taču bija saprātīgs, un ar viņu varēja par visu aprunāties. Viņš tikpat labi kā Babete pati saprata, ka tagad viņai nepieciešams pašai savs mājoklis, — tā tas piederējās, un par šo mājokli viņa arī bija jau padomājusi.

Turpat blakus Bornu tīrumiem meža malā stāvēja pus-iegruvusi mājele, kur senāk bija mitinājies mežsargs. Mājelei bija salmu jumts, tā bija vairāk nekā simt gadu veca un kopš ilgāka laika neapdzīvota. Tajā bija divas mazas istabiņas un plaša telpa ar klona grīdu; agrāk tā bija izmantota kā šķūnis. Vietas bija pārpārēm, vairāk Babetei nevajadzēja. Mājele piederēja Ditleja muižai, un Babete to nopirka par tūkstoš divsimt markām. Naudu viņa nolika baronam Ditlejam uz galda. Nauda taču viņai bija.

It sevišķi labi bija tas, ka mājele atradās tik tuvu Bor-nām. Babetei bija iespējams katrā laikā uzskriet augšā kalnā un palūkoties, vai tur viss kārtībā. Pavisam bez viņas, protams, iztikt nevarēja.

Trešā daļa

1

Veikalā Špāns tikko vairs parādījās. Atraitne Salke bieži skatījās, vai viņu nepamanīs. Arī savā pēdējā šūšanas dienā viņa Spāņu nebija redzējusi.

— Spāņa kungs taču nav saslimis? — viņa jautāja Mētai.

— Nē, viņš nav slims, tikai kļūst aizvien dīvaināks. Gandrīz vienmēr ieslēdzas savā istabā, arī es viņu ļoti reti redzu.

Šalke nopūtās.

— Tev arī te nav viegli, — viņa teica. — Tik jauns meitēns!

Nākamajā šūšanas reizē Salke beidzot Špānu atkal sastapa. Domās iegrimis, viņš gāja cauri istabai un kustināja lūpas, it kā runātu pats ar sevi.

— Spāņa kungs! Spāņa kungs! — Salke bailīgi čukstēja un piecēlās no krēsla. Spāns pat nepaskatījās uz viņu. Vai tad viņš vairs nedzirdēja, kad viņu sauca? Spāņa zilganpelēkās acis raudzījās kā neredzīgajam — truli un neizteiksmīgi. Tad Šalke atļāvās neparastu pārdrošību. Viņa nostājās Špānam ceļā un teica, ka atkal bijusi pilsētā un ievākusi gaidītās ziņas.

— Tā, tā — pilsētā? — Tikai tagad viņš to pazina, un viņa skatiens kļuva vērīgs. — Šalkes kundze, vai ne? Es jūs ilgi neesmu redzējis. Gaidītās ziņas?

Spāņa plānās lūpas gandrīz nemanāmi raustījās. Viņš tramīgi paraudzījās uz durvīm, un vaigos viņam sakāpa viegls sārtums. — Tā, tā? Nu, un kas? — Viņš pastūma uz augšu brilles un paskatījās uz viņu ar zilganpelēkajām, trulajām acīm. — Bet vai jūs, Salkes kundze, nevēlaties apsēsties? — viņš jau meklēja krēslu.

— Es atļaušos to darīt, Spāņa kungs vienmēr ir tik laipns pret mani.

Un Salke stāstīja. Nekā daudz, protams, nebija ko stāstīt. Spāņa kungs esot viņai pēdīgo reizi jautājis, kādos apstākļos Kristīnes jaunkundze pilsētā dzīvojot, vai ne? Viņa toreiz savam brālim Emīlam aizrakstījusi, bet tam galva savu rūpju pilna, tāpēc beidzamajā reizē, kad ciemojusies pilsētā, viņa pati nolēmusi visu uzzināt. Spāns atzinīgi pamāja. Tas nepavisam neesot bijis viegli, aiz dažādiem iemesliem vajadzējis būt piesardzīgai, bet viņai taču arī esot galva uz pleciem. Šalke pasmaidīja — to viņa darīja visai reti —, tad uz mirkli pavēra plakstus un ar blāvo mēles galiņu aplaizīja lūpas.

Tātad viņa esot izdibinājusi, ka Kristīnes jaunkundze dzīvojot kopā ar savu draugu kādā pieticīgā pansijā Gētes ielā. Pansija piederot kādreizējai operdziedātājai Šperberei, tur lielāko tiesu dzīvojot mākslinieki un teātru ļaudis.

— Kopā ar savu draugu, jūs sakāt? — Špāns viņu pārtrauca.

— Jā, kopā ar savu draugu. — Tas neesot nekas neparasts mākslinieku aprindās, nepavisam nekas neparasts. Drauga sieva, subrete ar sarkani krāsotiem matiem, ari dzīvojot Sperberes pansijā. Bet, kas zina, varbūt tā nemaz neesot viņa sieva, neko noteiktu viņa nebija varējusi izdibināt. Ko tur lai saprotot no šiem māksliniekiem?

Špāns ieklepojās, it kā gribēdams viņu pārtraukt, bet neko neteica.

Viņa esot aizgājusi uz pansiju un pati runājusi ar Šper-beres kundzi. Apjautājusies, vai nevar dabūt istabu kādam paziņam mūziķim. Starp citu, viņa tad pieminējusi arī doktora Aleksandra — talantīga kapelmeistara un režisora vārdu. Bet Sperberes kundze, kura izturējusies ļoti smalki, teikusi, ka viņai laikam drīz vien būšot jāuzsaka doktoram Aleksandra kungam istaba, lai cik žēl tas arī būtu; viņš, protams, esot patīkams cilvēks, bet jau kopš mēnešiem vairs nemaksājot īri. Šillera teātris slēgts, un Aleksandrs palicis bez darba un tikai šad tad piedaloties kādā filmā. Viņš vienmēr lieloties, ka nomāšot Šillera teātri vai atvēršot deju lokālu un ka viņa līgava drīz saņemšot no mājām pulka naudas. Bet ar šādām tukšām runām tas viņu, Šperbera kundzi, vairs nepiemānīšot. Vienīgi Aleksandra līgavas viņai esot žēl, tik jauka meitene, kas nepavisam neiederoties šo ļaužu vidū.

Jā, un tad vēl viņa bija aprunājusies ar nama durvju sargu, un tas viņai pastāstījis, ka visai Sperberes godībai tur augšā drīz būšot beigas. Tur taču ejot par traku. Filmu aktrises un dāmas no teātra, kuras tur dzīvojot, naktīs vedot sev līdzi vīriešus un dzerot, un trokšņojot. Mākslinieki — tā esot sveša pasaule. Un šī Sperberes kundze pati...

Špāns, klausīdamies ar pietvīkušu seju, pēkšņi deva Šalkei mājienu apklust. Viņš lēni piecēlās un uz pirkstgaliem piemānījās pie durvīm. Tad aši atrāva tās vaļā: neviena nebija.

— Stāstiet vien mierīgi tālāk, Šalkes kundze, — viņš teica. — Man likās, ka būtu dzirdējis ārā soļus.

Šalke turpināja un arvien biežāk ar smailo, blāvo mēli aplaizīja lūpas. Viņai uznāca histēriska tīksme fantazēt. Arī policija jau bijusi pie durvju sarga un apjautājusies, kas tur augša pa naktīm notiek. Un tad vienu nakti tur pie vaļēja loga kliegusi kada sieviete, kinoaktrise, viņa tur kliegusi un gribējusi mesties lejā...

Spāns pēkšņi piecēlās, viņš izskatījās gaužām iztrūcies.

— Es jums pateicos, Šalkes kundze, — viņš steidzīgā balsī teica. — Lūdzu, nestāstiet nevienam par to! Jums taisnība — tā ir sveša pasaule, pasaule, ko mēs laikam nekad nesapratīsim. Būšu jums pateicīgs. — Viņš aši pasniedza Šalkei aukstu roku un aizgāja.

Bet Šalke savilka lūpas, ievēra jaunu pavedienu un, noslēpumaini čukstēdama kaut ko pie sevis, cītīgi šuva. Savā histērijā viņa nespēja rimties fantazēt un nu pati sev stāstīja par kinoaktrisi, kas bija gribējusi mesties ārā pa logu. Arī mājās, gulēdama gultā, viņa joprojām murgoja par Šperberes pansiju; viņu bija pārņēmusi it kā apmātība. Acis Šalkei gailēja kā žurkai tumsā. Tātad tur bija tā kinoaktrise, jā gan, viņai bija draugs, kas dzīvoja blakusistabā. Bet kādu nakti viņa pēkšņi izdzirda, ka aiz sienas sačukstas un skūpstās, viņa dzirdēja visu — gan nopūtas, gan elsas. Un pēkšņi viņa dzirdēja, ka meitene aiz sienas smejas un saka «O yes/». Nu aktrise saprata, ka pie viņas drauga ir angliete no Odeona bāra, un tai pašā mirklī viņa nolēma mesties ārā pa logu. Taču, iekams to darīja, tiem abiem tur blakus bija jādzird, ko viņa par tiem domā. Un tāpēc viņa pieklauvēja pie sienas...

Bet nu pie sienas patiešām klauvēja, un Šalke atjēdzās no savas fantazēšanas. Viņa klusi sēdēja, un sirds šaurajās krūtīs viņai trīsēja kā istabas stūrī ielidojuša maza putnēna spārniņš. Tas bija Dombušs, kurpnieks, kas dzīvoja apakšstāvā.

Dombušs kaut ko čukstēja un klusi gramstījās gar durvīm. Šalke dzirdēja viņu elpojam, mazliet astmatiski, pavisam tuvu; viņš pūta dvašu pa atslēgas caurumu. Tā aizritēja dažas minūtes, un Šalkei pa to laiku sirds vai stājās. Dombušs viņu gan neatvairāmi saistīja, gan atbaidīja kā kaut kas šausminošs, tas viņu salauztu gabalu gabalos un kādu dienu nonāvētu. Taču pēc brīža Šalke atkal atvilka elpu, viņā pēkšņi bija radusies drosme un pamodusies dīvaina pārgalvība. Viņa atcerējās tīksmīgo sajūtu, kādu bija izbaudījusi, kad tas reiz gaitenī bija pievilcis viņu sev klāt, šo tīksmīgo sajūtu viņa nekad nespēs aizmirst. Šalke paņēma no naktsgaldiņa atslēgas un pieklauvēja ar tām divreiz pie sienas. Viņa klausījās aizturētu elpu. Viņai gribējās zināt, kas notiks.

Nenotika nekas. Viss palika kluss, kā bijis. Mājā valdīja miers.

Šalke dega kā drudzī, tumsā sprēgāja dzirksteles. Viņa izlīda no gultas un pielavījās pie durvīm.

— Es atvēršu, Dornbuša kungs, — viņa čukstēja, pūzdama karstu elpu durvīs. Bet ne mazākās dzīvības zīmes. Mājā valdīja miers. — Dornbuša kungs? — viņa čukstēja. Nekādas atbildes.

Ak, to visu viņa bija tikai iztēlojusies! Cik dīvaini! Salke ielīda atpakaļ gultā. Un kā tas tur bija — tajā Šper-beres pansijā? «Ak, nabaga meitene,» Šperberes kundze teica, «man viņas tik žēl, tāda jauka meitene!» Viņa mīl to vīrieti, ai, viņa tam pilnīgi pakļāvusies. Varbūt drīz vien viņa krāsos vaigus, Spāņa kungs, lai to piesaistītu pie sevis, varbūt — kas lai zina?

2

Spāns sēdēja pie zaļās galda lampas, noliecies pār savām grāmatām un rēķiniem, un pūlējās piespiest sevi strādāt. Senāk tās viņam bija vispatīkamākās stundas. Bet nu skaitļi sajuka, kaut kas te nebija kārtībā.

Domās viņš redzēja Salkes seju, viņas nolaistos plakstus, plānās lūpas, kas aši un vāri kustējās. Protams, it visam, ko pļāpa stāstīja, viņš neticēja, taču pēc viņas juceklīgajiem vārdiem varēja pietiekami daudz noprast, lai pamostos bailes. Dēls no viņa bija aizgājis uz tālu aizsaules zemi, aizgājis cildeni un godprātīgi uz turieni, kurp arī viņš pats kādreiz tam sekos. Bet viņa meita bija aizbēgusi uz zemāku un nicināmu pasauli — uz tādu pasauli, kurā nevalda morāles likumi un pret kuru viņš juta riebumu. Uz turieni viņš nekad viņai nevarēs sekot. Nekad, it nekad. Kaut viņa labāk būtu nomirusi! Špāns par visu vairāk nicināja to, kas bija saistīts ar teātri.

Neviens nevarēja apgalvot, ka Špāns jebkad būtu bijis īpašs skaisto mākslu cienītājs. Viņa dēļ vispār nekāda māksla nebija nepieciešama. Labi, ja savas desmit grāmatas Špāns mūžā bija izlasījis; viņš bija apskatījis dažus muzejus, apmeklējis koncertus un teātrus, ja gadījās būt pilsētā, — protams, ko citu lai pilsētā dara? Bet gluži labi viņš arī varēja iztikt bez tā visa, nepieciešams tas viņam nelikās. Bija laiks, kad mākslām bija savs attaisnojums, ai, protams, kad dievam par godu tika celti domi un veidotas skulptūras, kad tika izrotātas karaļu un valdnieku pilis. Bet vai šajos grūtajos laikos mākslas nelikās kaut kas pilnīgi lieks? Viņam bija galīgi neizprotams, kāpēc valsts un pilsētu valdes izdod milzīgas summas muzeju, orķestru, teātru vajadzībām, un tai pašā laikā slimnīcās trūka gultu un ielas bija pārpilnas ubagiem. Viņaprāt, mākslām vairs nebija attaisnojuma tautu dzīvē, valstij un pilsētām šajās dienās bija daudz neatliekamāki uzdevumi.

Tā kā Špāns pilnīgi noliedza skaistās mākslas — kādās domās gan viņš varēja būt par pašiem māksliniekiem? Kādās? Atklāti sakot, viņš tos necienīja, viņš tiem nepavisam neuzticējās. Pēc viņa domām, tiem bija nedroša eksistence, viņam bija aizdomas, ka tie vairās nopietna darba un dzenas pēc māņu tēla, pēc slavas, naudas, āriš-ķīguma; tie bija aizdomīgi cilvēki, tiem piemita kaut kas no šarlatāniem, kaut kas no liekēžiem. Viņam tie mazliet atgādināja virves dejotājus, kas pārtiek no vientiesīgu zemnieku grašiem. Katrā ziņā viņš tos necieta un arī neslēpa to. Špāns aplūkoja mākslinieku un dzejnieku, un slavenību sejas ilustrētajos laikrakstos, to pozas, pašapmierināto smaidu — cik uzpūtīgi tie tomēr bija, aizdomīgi uzpūtīgi tie tomēr bija, aizdomīgi uzpūtīgi! Tie uzskatīja sevi par kaut ko īpašu, uzskatīja, ka ir izredzētie. Viņš atcerējās savas sievas jaunības draugu, koncertmeistaru, kas bija iejaucies viņa laulības dzīvē. Cik iedomīgs bija šis puisis! Viņš valkāja dabiska zīda uzvalku un plīvojošu kaklautu. Jau ar savu ārieni vien viņš gribēja atšķirties no citiem, un tas viss tikai tāpēc, ka viņš varbūt, tāpat kā čigāns, mācēja čīgāt vijoli.

Ai, nē, šai ziņā viņam, Špānam, neko nevarēja iestāstīt, viņš visu redzēja nemaldīgi skaidri.

Nē, tā nebija viņa pasaule, nepavisam ar ne. Viņa pasaule bija ikdiena, un viņš atzina, ka ir tikai «ikdienišķs cilvēks», kā Margarēte, viņa sieva, bieži vien nicīgi bija dēvējusi tādus kā viņš. Viņš cienīja pasauli, kur cilvēks savu maizi pelna sūrā darbā un samaksā savus parādus. Viņš cienīja maizniekus, kas naktī mīcīja mīklu, un miesniekus, kuri rīta agrumā kāva lopus. Špāns nicināja visus pārējos, kuri stāvēja ārpus šīs noteiktās darba pasaules: spekulantus un māksliniekus — «šos virves dejotājus, kuri pārtika no vientiesīgu zemnieku grašiem».

Par visu vairāk Špāns nicināja aktierus un jokdarus. Viņš nevarēja saprast, kā cilvēks spēj tiktāl pazemoties, ka pielīmē sev bārdu, lai ziņkārīgajiem ko deklamētu, — kas tie bija par cilvēkiem? Viņš ne tikvien nicināja tos, bet juta pret tiem riebumu. Tie bija nekaunīgi slaisti, kas dzīvoja uz muļķu vientiesības un aušības rēķina.

Un šajā šaubīgajā un divkosīgajā pasaulē bija iekļuvusi viņa meita Kristīne. Kā tas bija iespējams? Vēl aizvien viņš to nevarēja aptvert. Bet gan pienāks kāda diena — diena, kad viņai ar lielām šausmām vajadzēs atzīt, cik melu pilna un satrunējusi ir šī pasaule, un tad viņa ar pretīgumu no tās novērsīsies. Vai nu ātrāk, vai vēlāk šī diena pienāks, viņš to zināja. Varbūt tā nemaz vairs nebija tālu? Ar sāpīgu gandarījumu viņš bija klausījies, ka Kristīne dzīvo nožēlojamos apstākļos. Viņš beidzās vai nost aiz sirdēstiem, — te, tēva mājās, viņa nekad nebūtu pieredzējusi ne mazākās rūpes, te viņai būtu bijis viss, kas nepieciešams: maize, pajumte, apģērbs, siltums. Bet šis pārbaudījums viņai laikam bija uzlikts, dievs tā bija vēlējies. Varbūt viņai vajadzēja ciest badu un izjust riebumu, iekams viņa spētu saprast savu apmātību. Pienāks diena, kad viņa pazemīgi metīsies ceļos uz šā sliekšņa un lūgs viņam piedošanu. Viņš to zināja.

Un viņš — viņš to piecels. Ai, jā, to viņš darīs! Vai tad ari pazudušais dēls netika atkal ar prieku uzņemts tēva mājās?

Spāns vēl vienmēr sēdēja, noliecies pār savām grāmatām. Jā, viņš Kristīni piecels, bet ne tūlīt, ai, nē, ne jau tūlīt. Kādu brīdi viņai būs jāstāv uz ceļiem, bet tad viņš pievilks viņu sev pie krūtīm. Spāns pastūma grāmatas un vēstules pie malas. Viņš noņēma brilles un ar roku aizsedza acis. Ak, cik noguris viņš bija, cik briesmīgi noguris!

Logu slēģi bija aizvērti. Neviens nevarēja viņu novērot. Tikai pirms dažām nedēļām viņš bija licis, lai kantora logiem uztaisa slēģus. Senāk viņa lampas zaļā gaisma svinīgi un mierīgi spīdēja pāri tirgus laukumam, tā bija kā bāka pilsoniskai likumībai un kārtībai. Nu šī bāka bija izdzisusi, Spāņa logi bija tumši.

Spāns aiz lielām dvēseles sāpēm izdvesa vaidu. Pārāk daudz viņš bija cietis. No viņa aizgāja Margarēte, no viņa aizgāja Fricis, Kristīne pameta viņu. Visu mūžu viņš bija strādājis ģimenes labā, savas sievas un bērnu labā — ko citu lai vīrs darītu? Viņa dzīvei vairs nebija nozīmes un satura. Ļaudis nolūkojās viņā ar dīvainām acīm — vai redzat, tas ir Spāns, kura meita slepus aizbēgusi!

Jā, Kristīnei jāmetas ceļos un piere jādauza pret slieksni, — tad viņš pacels viņu, pievilks pie krūtīm un sacīs: «Viss tev, mana meita, ir piedots!»

Špāns vairs tikpat kā neatstāja māju. Pirms dažiem mēnešiem viņš vēl šad tad bija ieradies «Gulbī» pie pastāvīgo apmeklētāju galda. Nu viņš kopš ilgāka laika tur vairs nebija redzēts. «Ko dara mūsu Špāns?» Galdabiedri sūtīja delegātu uz Spāņa māju — tiesas padomnieku Vālu, kas gaužām labi mācēja pārliecināt. Bet Špāns saņēma tiesas padomnieku atturīgi un vēsi. Viņš baudot vientulību un mājas mieru. Ikvienam šad tad mēdzot būt laikposmi, kad pats sevi vēro un pārbauda, kad par saviem soļiem jādod norēķins. Bet tik viegli vis tiesas padomnieks neļāva sevi noraidīt, viņš runāja un runāja, un beidzot, lai tiktu no viņa vaļā, Špāns apsolīja atkal atnākt pie ierastā galda. Tomēr viņš neaizgāja. Pat nepaziņoja, ka neieradīsies. Kopš Spāni dzīvoja Helzē, vēl nekad neviens no viņiem nebija lauzis savu solījumu. Ko tas nozīmēja?

Pēc dažām nedēļām doktoram Bretšneideram izdevās pāris minūšu pēc veikala slēgšanas notvert Špānu viņa kantorī. Viņš sastapa Špānu gurdu un piekusušu, izklaidīgu, samulsušu un gandrīz vai nojukušu. Doktors Bret-šneiders izbijās. Tie bija strauja sabrukuma simptomi. Tajā pašā vakarā viņš uzrakstīja Špānam draudzīgu vēstuli, kurā izteica pārmetumus un pamācības. Spāņa veselības stāvoklis viņam likās gaužām aizdomīgs. Viņš deva padomu aizbraukt pāris nedēļu uz sanatoriju.

Špāns uz šo vēstuli neatbildēja. Neieradās ari vairs pie ierastā galda. Viņš bija nojaucis visus tiltus, kas veda pie cilvēkiem.

3

Dažas nedēļas pēc kāzām Babetei beidzot atlika laiks uzrakstīt Kristīnei garu vēstuli. Kristīne viņai tūliņ atbildēja. Viņa apsveica Babeti sakarā ar precībām un mazo 'Zebastianu un rakstīja tik sirsnīgi un izjusti, ka Babetei acumirklī acis mirka asarās. Neviens visā pasaulē nemācēja rakstīt tik jaukas un sirsnīgas vēstules kā Kristīne, likās, viņas balss skanētu cieši pie auss. Pirmo reizi viņa rakstīja sīki jo sīki par pašas dzīvi. Vēl aizvien viņa jūtoties laimīga un varot viņai, Babetei, atklāti atzīties, ka neko, it neko nenožēlojot. Pašlaik viņi dzīvojot mazā, vienkāršā pansijā pie kādas Sperbera kundzes, agrāk visā pasaulē suminātas operdziedātājas, bet tagad trūcīgas, taču brīnišķīgas vecas dāmas. Vakaros te bieži ierodoties pazīstami pianisti un mūziķi un tiekot rīkoti koncerti un dziedātas dziesmiņas; atnākot arī slaveni rakstnieki, un notiekot pārrunas. Tie esot gaužām jauki un neaizmirstami vakari; Kristīne neesot neko tādu spējusi pat iedomāties. Un kā citādi? Nu, viņiem, protams, neejot gluži spīdoši, bieži vien vajagot atteikties no pēcpusdienas kafijas tases, bet to neesot vērts pieminēt. Viņas draugs mīlot viņu vairāk nekā jebkad, lai gan tagad, kad viņu mācot smagas rūpes, viņš nereti esot nervozs.

Viņu tikai sāpinot tas, ka vēl aizvien neesot izlīgusi ar tēvu. Tas esot neciešami. Viņa aizrakstījusi tēvam vēstuli — un vēl kādu vēstuli, Babet, — viņa rakstījusi, ka, uz ceļiem mezdamās, lūdzot viņa piedošanu. Uz šo vēstuli tēvs vispār neesot atbildējis. Nu viņai — labajai, tik labajai Babetei — jānoejot lejā un jāuzzinot, vai pienācis īstais brīdis vēlreiz rakstīt tēvam. Viņa labprāt atbrauktu uz Helzē, ja būtu izredzes izrunāties ar tēvu. «Ko Tu par to saki, Babet?»

Ak dievs, Kristīne, protams, visu iedomājās daudz vienkāršāk, nekā bija. Babetei bija jārūpējas par bērnu, turklāt par pieciem rimām, kas ar karotēm un nažiem rokās jau gaidīja pie galda, turklāt kūts pilna lopiem un mājputniem. Bet kādā no tuvākajām dienām viņa tomēr atlicināja laiku, lai dotos lejā uz Helzē.

Pašreiz bija grūti pie Špāna piekļūt, iebiedētā Meta lūdza, lai Babete pagaida. Gandrīz pusstundu Babete sēdēja klusu un pacietīgi; beidzot Meta atgriezās, teikdama, ka Špāna kungs gaidot viņu dzīvojamā istabā. Kāpjot augšā pa trepēm, Babeti pārņēma bailes: ak dievs, ko īsti viņa Špānam sacīs? Galva viņai bija pilnīgi tukša. Tikai tagad viņa īsti apzinājās, cik grūts viņas uzdevums.

Špāns sagaidīja viņu ar neuzticīgu skatienu. Viņš gāja salīcis un izskatījās slims. Kopš tā laika, kad viņa bija Spāņu pēdējo reizi redzējusi, viņa mati bija kļuvuši balti kā sniegs. Ar izklaidīgu, gurdu balsi viņš lūdza Babeti apsēsties. Viņa esot apprecējusies, viņš teica bez sevišķas intereses, viņš sirsnīgi vēlot laimes. Un kas šodien Babetei uz sirds? Kāpēc viņa šodien atnākusi? Vai kas īpašs?

— Patiesībā nekas īpašs, — Babete atbildēja samulsusi un nedroša. Vēsā uzņemšana viņu tūdaļ sabiedēja. Viņš

Izturējās pret viņu kā pret svešinieci. Viņa tikai gribē-ļusi — viņa bija tikai gribējusi Spāņa kungu kādreiz apmeklēt, lai uzzinātu, kā viņam ar veselību. Viņa esot dzirdējusi, — viņa pieklusa, juzdamās pilnīgi bezpalīdzīga, redzot Spāņa aizdomu pilno, pētošo skatienu.

— Ko tu esi dzirdējusi? — Spāns jautāja. — Pilsētā laikam bieži runā par mani?

Viņa dzirdējusi, ka Spāņa kungs neesot gluži vesels, citu neko viņa neesot dzirdējusi. Pēkšņi Babete it kā sastinga, viņas balss skanēja iecirtīgi.

Spāņa mazā, spītīgā mute savilkās zobgalīgā smaidā. Tā, tā, un neko citu viņa neesot dzirdējusi? Un tas tātad esot iemesls, kāpēc Babete viņu apciemojusi? Spāns neticīgi smaidīja, un šis smaids lika Babetei pietvīkt. Viņa acis neuzticīgi pētīja viņas seju. Pavisam skaidri bija redzams, ka viņa sava apmeklējuma īsto iemeslu slēpj. Varbūt viņai atkal esot jānodod viņam vēstule? Viņš juta, ka apciemojuma iegansts ir Kristīne. Babete bija tās uzticības persona, viņa bija zvērināta tās sabiedrotā; varbūt tai laikā, kad viņa Bornās dzīvoja viena pati, viņa bija atbalstījusi abu jauniešu satikšanos — kas to lai zina? Spāņa aizdomas augtin auga, pēkšņi viņš juta naidu pret Babeti. Ja Babete būtu bijusi viņa pusē, varbūt būtu spējusi visu aizkavēt, bet šīs zemnieces bija divkosīgas un viltīgas.

Spāns paliecās uz priekšu.

— Es tev kaut ko teikšu, Babet, — viņš sacīja. — Es it labi zinu, kāpēc esi atnākusi. Mana meita, Babet, sūta tevi pie manis! Ai, es zinu, nerunā, nesaki ne vārda! — Viņa balsij, lai gan viņš runāja klusu, bija nepatīkams un aizskarošs tonis.

Babete nodūra galvu, aiz kauna zemu saguma krēslā.

— Nē, nē, — viņa atteica ar steigu, kas liecināja, ka viņa melo. — Nē, nē, nemaz ar ne!

— Bet tu taču, Babet, esi saņēmusi vēstuli no Kristīnes? Vai ne? — Spāns pārtrauca viņas vārdu plūdus, ar ko viņa lūkoja rast glābiņu.

Jā, vēstuli viņa esot no Kristīnes saņēmusi pirms dažām dienām, to viņa atklāti atzīstot. Kristīne rakstot, ka viņai klājas labi, viņa dzīvojot tagad pie kādas vecas, visai smalkas dāmas, agrākās operdziedones.

Spāns viņu atkal pārtrauca.

— Es to zinu, es zinu, Babet! — viņš garlaikots teica, it kā saruna būtu viņu nogurdinājusi, r— Pie kādas Sperbe-res kundzes. Esmu lietas kursā par šo Sperberes pansiju Gētes ielā. Es vispār zinu vairāk, nekā tu domā.

Babete izbijās un pavērtu muti blenza viņā. Viņai šodien galvā bija maza, veca, melna cepure, un nu šī cepure bija sagriezusies šķībi; aiz lielām bailēm Babete bija kā sastingusi.

Spāņa sejā ielija sārtums, bet tūlīt tā atkal kļuva bāla un dzeltenīga. Nosodoši un īgni viņš pakratīja galvu.

— Paklau, Babet, — viņš vēsi teica, — pasaki Kristīnei — ja viņa grib man ko paziņot, tad viņa laikam gan zina, kur es dzīvoju. Vai ne? Tenku vāceles man netīk. Pateicos, Babet, par apciemojumu.

— Tenku vāceles? — Babete apjukusi stomījās.

— Jā, tenku vāceles. Tā laikam tās dēvē. Neļaunojies, ka runāju tik atklāti. Tev tas arī nepavisam nepiederas.

Babete varēja iet. Ar cepuri tāpat iešķībi galvā viņa devās uz durvīm, bērnišķīgi savilkusi lūpas, it kā grasītos raudāt. Viņa jutās jo dziļi aizvainota. Spāņa balss, neuzticīgais skatiens, zobgalīgais smaids, rājiens — tas viss bija viens vienīgs aizvainojums. Nudien, viņš tur sēdēja tā, it kā nopratinādams viņu, kā īsts tiesnesis! Nē, viņa nebija nozagusi nevienu sudraba karoti, ai, nē, Spāņa kungs!

— Tev nav laimējies, Babet, — Meta gaitenī viņu mierināja. — Spānam pašlaik ir melnās dienas, tad viņš visus aizvaino. «Pats labākais, ja cilvēkus nemaz neredz,» viņš vakar teica, «tie visi pret mani sazvērējušies. Aizslēdz durvis, neielaid vairs nevienu!»

Meta jau meklēja jaunu darbavietu.

Tenku vācele? Nē, tā neviens viņu, Babeti, nebija nosaucis. Aizvainota un gandrīz nikna viņa devās atpakaļ uz Bornām, klusībā šķendēdamās. Spāns vienmēr runāja par mīlestību pret savu tuvāko, bet, kad to vajadzēja parādīt, tad izturējās pret savu tuvāko kā gatavais nelietis. Ak nē, viņa to nebija aizmirsusi! Špāns jau reiz bija viņu dziļi aizvainojis. Tas notika pirms daudziem gadiem: toreiz, iesaucis viņu savā kantorī, viņš pasacīja, ka esot uzzinājis par viņas ārlaulības bērnu. Un tad uzteica viņai darbu. Viņam jārēķinoties ar ļaudīm, viņš toreiz bija sacījis, un diemžēl tāda paša iemesla dēļ neesot arī iespējams uzticēt viņai turpmāk savu bērnu uzraudzību. Toreiz viņa, dziļi aizvainota, bija dienām ilgi raudājusi.

Un šodien! Jā, nu tas varēja gaidīt vai līdz pastardienai — viņa tam ne acīs nerādīsies! Ai, ai, Babete nopūtās.

Un ko lai viņa tagad saka Kristīnei, ko gan? Nevarēja taču viņu mudināt, lai viņa pašreiz raksta tēvam? Ne, to viņai patiesi neatļāva sirdsapziņa. Nu pavisam, pavisam neiespējami, ka Kristīne ierastos te, lai izrunātos.

Jau pēc Babetes soļiem noprazdams, ka viņai atgadījies kaut kas nepatīkams, Kārlis noraizējies kavējās viņas tuvumā.

— Nu, kas labs bija pilsētā? — viņš pēdīgi apvaicājās.

— Ak vai! — Babete sapīkusi norūca. — Šis Špāns! Viņš kļūst aizvien dīvaināks. Dienu un nakti runā par mīlestību pret savu tuvāko, bet nezina, ko tas nozīmē. Mīlestība jāparāda ar darbiem, nevis ar vārdiem. Tā vienmēr apgalvoja labais Fasbinders, bet Špāns to vēl ilgi nesapratīs.

4

Kad kastaņām nobira lapas, atkal kļuva redzamas gandrīz līdz pamatiem nodegušās dzīvojamās mājas drupas ar nomelnējušiem logu dobumiem. Atbaidošs skats, to redzot, pat visdrosmīgākajam cilvēkam varēja sašļukt dūša. Hermanis grieza prom galvu ikreiz, kad gāja pāri pagalmam. Viņam vēl bija darbs ar rāceņu kaudzēm, bet, kolīdz ar tiem bija ticis galā, tūdaļ izveda no staļļa zirgus un iejūdza nelielos koka ratos, ko ugunsgrēks bija pasaudzējis.

— Ei, Rudais! — viņš uzsauca Rudbārdim, kas rakņājās pa savu dārzu. — Vai brauksi man līdzi?

Cauri miklam, jau drīzu ziemu vēstošam mežam viņi brauca uz ķieģeļcepli. Rudbārdis, šalli ap kaklu apsējis, bārdu tajā ierāvis, ar veco iebuktēto cepuri galvā sakucis sēdēja blakus Hermanim. Viņš jau bija apvilcis savu «polāro kārtu». Mežs bija kluss, spīva trūdu un sapuvušu sēņu smaka plūda no tā dziļumiem. Ap kāda veca ozola nokaltušo galotni ķērkdamas un plūkdamās lidinājās vārnas.

Hermanis paskubināja zirgus, un meļņi, kas bija ap-snaudušies, pamodās un sprausloja.

— Lieliski zirgi! — Rudais norūca bārdā. Hermanis pie* krītoši pamāja, bet neko neatbildēja. Viņam patika, ka Rudbārdis slavē zirgus. Viņš vēl vienmēr nebija aizmirsis Antona pazemojošo nopēlumu, lai gan tagad Antons it bieži apgalvoja, ka mejņi esot daudz labāki, nekā viņš domājis.

Viņi dzēsa kaļķus; Rudbārdis, līdzīgs burvja tēlam, ar garo kārti stāvēja rēgainajos garaiņu un tvaiku mākoņos. Pēc tam no rītausmas līdz vēlai naktij spalgi skanēja viņa ķelle. Hermanis brauca uz ķieģeļcepli, veda ar ķerru smiltis, strādāja tā, ka sviedri izsprāga uz pieres; viņš jauca javu un beidzot mūrēja arī pats.

-Antons skatījās un brīnījās. Jā, tur arī patiesi bija ko brīnīties. Bija novembra sākums. Ikviens pēc sūrā darba gada būtu pāris nedēļu atvēlējis sev atpūtu, bet Hermanis īsi pirms ziemas iestāšanās sāka tik lielu darbu.

— Drupām jāpazūd, Anton! — Hermanis smiedamies teica. — Es vairs nespēju uz tām raudzīties, tās mani padara slimu — vai tu to vari saprast?

Rudbārdis pareģoja siltu ziemu, viņi droši vien varēšot strādāt līdz decembra vidum. Bites bija lidojušas stropos līdz pat oktobrim, maijvaboļu kāpuri mitinājās augsnē tikko divu lāpstu dziļumā; Rudbārdis laikam taču to zināja.

No ielejas kāpa migla, un Rudbārdis, satuntuļojies ziemas drēbēs, bieži vien miglas tvaikos uz sastatnēm pilnīgi pazuda, un dzirdami bija vienīgi viņa ķelles piesitieni.

Kad iestājās sals, viņi bija jau uzcēluši gandrīz visu ārējo sienu. Pēc gada māja izskatīsies pilnīgi citāda!

Ziema nāca gausi, tā nesteidzās. Vispirms uzkrita sarma, tad ar plānu ledus kārtiņu pārklājās peļķes, un reizēm uzsniga pa sniega pikai. Tikai pēc Jaungada iestājās īsts sals un griezīgs vējš gaudoja pār laukiem. Bet tagad viņiem Bomās klājās labi, pašreizējos apstākļus nevarēja ne salīdzināt ar dzīvi iepriekšējā ziemā. Viņi atcerējās, kā pirms gada ledaini saltajās naktīs uz saviem salmu maisiem aiz aukstuma bija kramā stinguši. Bet nu pie viņiem bija brīnišķīgi silts, dažreiz viņi pat svīda. Nu viņi varēja ēst pilnu vēderu — speķa, kartupeļu un kāpostu bija papilnam. Viņiem klājās'lieliski, lai nu visiem šai pasaulē būtu tik labi! Viņiem visa bija diezgan, viņi bija apmierināti.

Aizvadītajā ziemā bija degusi tikai tumša kvēpele, bet nu pie nojumes baļķa virs galda karājās īsta, spodra petrolejas lampa. Lai arī tā nebija sevišķi gaiša, tomēr salīdzinājumā ar kvēpeli, kura turklāt briesmīgi oda, tā bija kā svētku gaisma. Un Babete spodrināja lampu ik dienas ļoti rūpīgi, lai tā gaiši spīdētu.

Ak, kā viņi izbaudīja vakarus, siltumu, spodrās lampas

gaismu!

— Šoziem mums patiešām klājas brīnum jauki, — Antons teica, omulīgi smiedamies un jaukdams kārtis. — Mums tagad Bornās gandrīz vai izlaidīga dzīve!

— Mēs šogad neesam arī lāpījuši slinkumu, šai ziņā neviens mūs nevar negodā celt.

Nē, slinkumu viņi patiesi nebija lāpījuši, tas tiesa, ta nebija tikai lielība vien. Va tu velns, kā viņi bija strādājuši, to noliegt pat skauģis nevarēja! Bet viņiem bija arī laimējies. Vai ne, Herman? Viņi bija aizkavējušies nedēļas divas, un arī vasara, paldies dievam, bija aizkavējusies. Rudens bija sauss, citādi pļavas būtu pārplūdušas, jo novadgrāvji bija aizsērējuši un netīrīti.

Pēkšņi Antons tumši piesarka un, acīm iedzirkstotiēs, uzbļāva Rudbārdim:

— Atzīsties, blēdi! Es redzu, ka tev ir ercs.

Rudbārdim aizvien bija jāskatās uz pirkstiem, citādi

viņš mānījās, tas bija viņa dabā. Rudbārdis viltīgi smaidīja un kūpināja smirdīgo pīpi. Pēkšņi viņam rokā bija ercs.

Hermanis ar šo gadu varēja būt apmierināts. Viņa izskats liecināja, cik daudz viņam bijis rūpju, bet nu viņš varēja mazliet uzelpot. Nelielā kūts bija pilna kā piebāzta, tur vairs nebija vietas. Tur mitinājās divi meļņi un grūsnā Brūnaļa, kas leknajās ganībās bija kļuvusi apaļa un dūšīga. Raibais telēns bija izaudzis par īstu mazu goteli ar jocīgiem ragiem un nelielu, kaunīgu tesmenīti. Tur bija arī jauna brūna govs, pirmoreiz grūsna, un divi teļi. Tos viņš bija nopircis par sienu, rāceņiem, labību un kartupeļiem. Šaurā aizgaldā mitinājās trīs cūkas, katra divarpus centneru smaga, un turpat blakus trīs vāji puscūči, kurus viņš bija iegādājies iepriekšējā nedēļā. Vēl piedevām vistas, zosis un pīles, par ko Hermanis neraizējās, jo tās atradās Babetes ziņā. Šī saime prasīja ēst; nu tā arī varēja ēst, cik grib. Lopbarības Hermanim bija pietiekoši, Bornās bija iespējams turēt divtik daudz lopu. Pavasarī, kad nebūs vairs auksts, viņš varbūt turēs vēl divus mājlopus — pagaidām kūtī nebija vietas.

Kāpēc lai Hermanis nebūtu apmierināts ar šo gadu?

Viņš bija saņēmis dažas grāmatas, ko viņam bija uzticējusi lauksaimniecības skola. Svētdienās viņš, galvu rokās atbalstījis, cītīgi mācījās. Viņš nebija godkārīgs, ai, nē, viņš nepavisam netiecās pēc naudas un slavas, bet viņa mērķis bija izveidot Bornas par paraugsaimniecību. Zemniekiem būs ko nenobrīnīties! Viņam nepieciešami tikai savi trīs četri gadi.

īstas svētku stundas Hermanim sākās, kad viņš piestiprināja pie galda brūnā iesaiņojuma papīra loksnes ar zīmējumiem. Tur bija Bornu plāns, viss pēc noteikta mēroga uzzīmēts. Vecajai dzīvojamai mājai jābūt tieši tādai pašai, kāda tā bijusi, — ar augstu jumtu, platu, ērtu fasādi. Bet kūtis un šķūni, un saimniecības ēkas bija jāsagrupē un jāuzceļ pēc jauna izkārtojuma.

Antons nenoguris apspriedās ar Hermani par šo plānu.

— Zīmēt tu, Herman, proti, — viņš ar apbrīnu teica. — Kas tiesa, tas tiesa. Dažs labs, kas domā, ka ir labs celtnieks, nevar sacensties ar tevi. Un kā tev liekas — cik drīzā laikā ar visu tiksi galā?

Hermanis ilgi prātoja. Viņš apsvēra milzīgo, gandrīz pārcilvēcisko darbu, kas viņu sagaidīja. Kam naudas pilns maiss, tam galu galā tā nav liela māksla.

— Cik ilgā laikā, tu jautā? Noteikti to nevaru pateikt. Bet apmēram sešu līdz desmit gadu laikā es droši tikšu galā, ja vien izturēšu.

— Sešu līdz desmit gadu laikā! — Antons ar apbrīnu lūkojās Hermanī. Acumirklī viņš neatrada vārdus, ko teikt. — Visu cieņu, Herman, — viņš pēdīgi sacīja, — tev ir pacietība.

Jā, kāpēc lai viņam nebūtu pacietības? Viņš bija jauns. Sešu līdz desmit gadu darbs — kas beigu beigās tas bija? Un viņš priecājās par šo darbu.

— Vai vari iedomāties, cik jauki būs šie gadi? — Hermanis priecīgi pasmējās. — Protams, viss nekad nebūs padarīts, nekad — un tas ir pats skaistākais!

Antons uzsāka savus ziemas darbus; pie Greca viņš strādāja tikai vairs trīs dienas nedēļā. Antons zāģēja, ēvelēja un klaigādams rosījās pa šķūni. Bet te bija darbs pēc darba vai veselam gadam. Vispirms viņš pagatavoja dažus logu rāmjus un slēģus Babetes mājelei, tad ķērās pie redeļu ratu taisīšanas. Tiem jābūt tādiem, lai ciema ļaudis tos apbrīnotu. Brīnums — ne redeļrati! Bet Antonam nekas nebija neiespējams, ne tādas lietas vien viņš bija uztaisījis.

Hanšeli šajā ziemā redzēja tikai paretam. Viņš gandrīz ik dienas bija pilsētā, sākās sezona, un, kad viņš naktī atg?iezās, lielākoties visi jau gulēja. Dažreiz viņš nemaz nepārnāca mājās. Kur viņš pārnakšņoja, to zināja vienīgi mīļais dieviņš un Antons.

— Ai, ai, — Antons teica smiedamies, — kalējs Hel-bings pārsteidzis Hanšeli pie savas meitas, pie resnās Hertas, un bijis liels jandāliņš. Sievietes Hanšeli galīgi pazudinās. Kā prātīgs cilvēks var tā ielaisties ar sievišķiem?

— Un Dollija? Ko saka Dollija?

— Ko lai viņa saka? Viņa neko nezina. Viņš, mūsu Hanšelis, ir liels blēdis!

5

Kamēr laiks vēl bija kaut cik ciešams un nebija sniega, Rudbārdis ik svētdienas klaiņoja pa mežu. Bikli un vērīgi kā izlūks viņš ložņāja zem piemirkušajiem kokiem, un šad tad viņam uzpilēja pa ledainai lāsei. Viņš gāja, galvu ierāvis, sarkano bārdu uz priekšu pastiepis, un izskatījās pēc rūķa, kas lodā pa krēslaino mežu un ko nedrīkst sastapt bērni. Sviedriem līstot, nogurumu nejūtot, Rudbārdis stiepa uz savām «noliktavām» akmeņus un plāksnes; vēl aizvien viņam to nepietika. Viņš jau bija ierīkojis trīs «noliktavas». Rudbārdis vāca arī maikstis un malku un nosedza visu ar žagariem.

Tiklīdz sāka salt un uzsniga sniegs, Rudbārdis svētdienās vairs neatgāja no siltās krāsns. Pat Hermaņa spēcīgie meļņi nebūtu spējuši viņu aizvilkt prom. Viņš lasīja dzeltenās burtnīcas, bijīgi un cieši vērdamies tajās. Vāverīte, ko viņš bija pieradinājis, lēkāja apkārt un ēda viņam no rokas lazdu riekstus. Tad atkal bija svētdienas, kad viņš rakstīja Elziņai vēstuli. Pacietīgi viņš zīmēja burtu pie burta, lūpas un sarkanā bārda bija ar tinti notrieptas zilas, tik bieži viņš lika spalvu pie lūpām.

— Nu, Rudais, kad beidzot Elziņa ieradīsies? — Hermanis jautāja. Viņš uzlika Rudbārdim roku uz pleca, gribēdams iemantot viņa uzticību. Hermanis zināja, ka Rudbārdis ir kautrīgs kā jauna meitene un drīzāk ļautu sev galvu nocirst, nevis atklātu savas slepenās domas.

Rudbārža platā seja pauda bēdas un nomāktību.

— Viņa taču grib braukt šurp, bet zāģētavas meistars nelaiž, — viņš teica.

To Hermanis nespēja saprast. Ja pati Elziņa vēlējās? Kāda tad īstenībā Elziņa esot? Rudbārdis bikli raudzījās sānis, viņš atraisīja vaļīgāk šalli, Hermanis juta, ka viņam kļūtu vieglāk, ja viņš varētu izkratīt sirdi. Kāda esot Elziņa? Elziņa esot stalta, liela auguma, ar īstu ērgļa degunu, patiesi, ar īstu ērgļa degunu. Viņai esot lepna gaita, un viņa izskatoties nevis pēc kalpones, bet pēc zemnieces. Rudbārdis pazīstot viņu jau ilgāk nekā desmit gadu; toreiz viņš kalpojis kokzāģētavā. Viņam esot puika no viņas.

— Tev ir puika? — Hermanis pārsteigts jautāja. To viņš neesot zinājis. Rudbārdis pievērsa viņam izbrīnītu skatienu, viņam likās nesaprotami, ka ir cilvēki, kas nezina, ka viņam ir no Elziņas puika.

— Viņu sauc Roberts, un viņam ir seši gadi.

— Roberts?

Rudbārdis viltīgi pazibināja acis, — tātad bija arī tādi, kas nezina, ka viņa dēlu sauc Roberts?

Un tomēr Hermanis šo to nevarēja saprast.

— Ja Elziņa patiesi grib braukt projām, tad taču viņa var to darīt?

Rudbārdis pameta iecietīgu skatienu uz Hermani. Viņš paraustīja plecus vai, pareizāk sakot, ierāva sarkano bārdu dziļāk šallē.

— Tu, Herman, esi pārāk labs, — viņš teica, — tu nepazīsti cilvēkus. Labie nekad nav cilvēku pazinēji, jo domā, ka visi ir tādi kā viņi paši.

Nē, tik vienkārši tas nu neesot. Zāģētavas meistars nelaižot Elziņu prom — neparko. Viņš atņemot tai drēbes un kurpes. Un reiz, kad viņa gribējusi aizbēgt, Roberts bijis kaut kur pazudis. Zēns pazudis, un bez viņa tā taču nav varējusi iet prom. Meistars licis Elziņai trīs dienas gaidīt, līdz Roberts beidzot atkal uzradies; viņa toreiz gandrīz vai prātu zaudējusi. Jo no meistara — to sauc Rups — varot visu sagaidīt. Tam esot jau pāri sešdesmit, bet tas tik esot zellis, pārdrošs zellis, no kā visi baidoties. Rups Elziņai sacījis: redz nu, kā tev klāsies! Nākamreiz tu vairs Robertu neredzēsi veselu gadu. Tāds esot Rups. Jā, Hermanis esot pārāk labs, viņš nepazīstot cilvēkus.

— Bet — pie velna! — Hermanis nikni iesaucās. — Es tavā vietā reiz aizbrauktu turp un aizvestu Elziņu un puiku prom. Ceļanaudu mēs katrā laikā savāktu.

Rudbārdis nolieca kailo galvu, viņš izskatījās galīgi apjucis.

— Tā tu saki, Herman. Tu nepazīsti cilvēkus.

— Izbeidz taču beidzot par to, ka es cilvēkus nepazīstu. Nevienam to netīk dzirdēt. Brauc tikai turp!

— Tā tu saki, Herman!

Tik vienkārši tas neesot. Zāģētavas meistars, kam esot telefons, piezvanīšot lauku žandarmam un likšot viņu

*i restât.

— Likšot arestēt?

— Nu protams. Par mājas miera traucēšanu un mazgadīga bērna aizvešanu.

Hermanis skaļi iesmējās.

— Vai tad Elziņa ir mazgadīga?

— Nē, bet Roberts!

— Bet paklausies — Roberts taču ir tavs bērns?

— Rups apgalvo, ka tas ir viņa, un žandarms ticēs viņam, visi dara to, ko viņš vēlas, visi baidās no viņa.

— Šis meistars, šķiet, nudien ir īsts velns.

Rudbārža pakausis kvēloja purpursārts, dzīslas pie deniņiem kļuva zilas. Ai, jā, Rups esot īsts velns, bezgodis, pats nelabais. Viņu vajagot nosist, gluži vienkārši nosist! Ar cirvi! Kā viņš to ienīstot, šo meistaru, ak, kā ienīstot!

— Nu pietiek, Rudais, — Hermanis teica, — nomierinies! Padomāsim, ko darīt, tas būs daudz prātīgāk.

Kopš viņi pazinās, Hermanim nekad nebija izdevies tik atklāti parunāt ar Rudbārdi. Lai viņu pilnīgi nomierinātu, Hermanis teica:

— Katrā ziņā aizraksti Elziņai, ka Bomās viņa ar Robertu ir gaidīti ciemiņi.

Rudbārdis pameta ar galvu. Viņš paņēma savu kaligrā-fiski rakstīto vēstuli.

— Tā jau es viņai rakstīju. Esmu viņai rakstījis: «Brauc droši ar mūsu Robertu šurp. Man ir cēls draugs. Viņš aizvien saka: pie mums pietiek vietas visiem. Viņš apsolījis dot man zemi, ja es gribētu ierīkot dārzniecību.» Te tā ir rakstīts, Herman, — vai gribi izlasīt?

Akmens pie akmens — un beidzot pats lielākais nams uzcelts, — tā arī vēstule, ko Rudbārdis tik daudzas svētdienas «zīmēja», beidzot bija uzrakstīta. Kādā svētdienā viņš, cik labi vien varēdams, ar suku iztīrīja pieputējušo, stīvo cepuri un nospodrināja zābakus. Tad labā omā devās lejā uz pilsētu un atgriezās tikai vēlu vakarā mazliet nedrošs uz kājām. Iemest tik svarīgu vēstuli pastkastē — tā vis nebija nieka lieta.

Nu Rudbārdim sākās smagas dienas. Viņš klimta apkārt dzeltens un bāls, bārdu ierāvis, un nerunāja ne vārda. Viņi abi ar Kārli taisni tolaik grieza pie strauta kārklus, bet ap pulksten vienpadsmitiem, tieši tad, kad garām vajadzēja nākt pastniekam, Rudbārdis — tāpat viņš ari senāk bija darījis — gāja uz pagalmu kaut ko meklēt. Veselu pusstundu viņš tur grozījās un beidzot atkal vīlies atgriezās pie darba.

Viņš zināja, ka vienmēr bija pagājis labs laiks, līdz viņš saņēma atbildi. Elziņai viņa vēstule vispirms bija sīki jo sīki jāizlasa un, protams, ne jau vienu reizi vien, un tad vai nu tinte bija izžuvusi, vai mājās nebija vēstuļu papīra, un pauninieks taču nekad nenāca tad, kad vajadzēja. To visu Rudbārdis zināja, dažas nedējas viņš, protams, ar mierīgu prātu gaidīja, bet nu tas vilkās jau pārāk ilgi.

Naktīs pa sapņiem viņš vaidēja, tumsā skaļi runāja un reiz sāka kliegt, ka zāģētavas meistaru pataisīšot aukstu.

— Nu tu, Rudais, nemaz vairs neesi paciešams, — Antons no rīta skaļi žēlojās. — Kuru vēl tu gribi aukstu pataisīt, visus tu gribi aukstus pataisīt? — Rudbārdis kļuva bāls kā nāve.

— Vai es pa miegam runāju? — viņš, galīgi samulsis, stostījās.

— Jā, protams, tu pa miegam runā. Vismaz naktī turi muti! Kāda mums daļa gar tavu Elziņu un meistaru? Mēs esam darbā noguruši un gribam gulēt.

Rudbārdis klīda apkārt galīgi satriekts, bikli nodūris acis.

— Ar mūsu draugu Rudbārdi nav vairs labi, — Hermanis, galvu kratīdams, teica. — Nepavisam nav labi.

— Kaut kas viņa dzīvē nav tā, kā vajadzētu.

— Parādi man, Herman, cilvēku, kura dzīvē viss ir tā, kā vajadzētu, — Antons teica, rūgti pasmiedamies.

Šinī ziņā Antonam bija taisnība. Vienam bija tāda bēda, otram — citāda. Vienam posts ar sievu, otram — ar bērniem.

— Katram ir kaut kas cits, — teica Antons. — Dzīve nav vienreizviens.

Hermanis atcerējās: reiz karalaukā Rudais bija atzinies, ka esot izdarījis kaut ko tādu, ko mūžīgi nožēlošot. Tagad Hermanim tas bieži ienāca prātā. Bet viņš neko nevienam neteica.

Rudais sāka vakaros apmeklēt krogus; viņš varēja darīt, ko vēlas, neciešama vienīgi bija Rekses spalgā riešana, kad viņš vēlā stundā atgriezās mājās; Rudbārdis vienmēr pārnesa sunim tūtu ar kauliem.

— Šonakt, atkal bija īsts jandāliņš, — Antons no rīta pukojās. — Cik ilgi tas vēl turpināsies?

Beidzot pienāca vēstule; Babete nolika to blakus Rudbārža šķīvim. Pārnācis pusdienās, viņš neticīgām acīm cieši raudzījās uz vēstuli.

— Kad vēstule pienāca?

— Pirms stundas.

Degungals Rudbārdim kļuva tik balts kā nosalis, ar strauju žestu viņš satvēra vēstuli, it kā gribētu noķert putnu, tad piecēlās un aizgāja.

Antons smēla zupu.

— Beidzot Elziņa viņam atbildējusi! — viņš smiedamies teica.

Babetei nepatika viņa smiekli, pēc viņas domām, Antons uzvedās nejauki.

— Kāpēc tu, Anton, tik slikti izturies pret viņu? — Babete iesaucās. — Varbūt viņš Elziņai stipri pieķēries?

Acumirklī Antons piesarka. Viņš sāka skaļi klaigāt:

— Ja vīrietis tik traki pieķeras kādai sievietei, tad viņš nav īsts vīrietis, bet lupata! Tādas ir manas domas.

Bet Babete nicīgi savilka lūpas: cik šitādam vīrišķim kā viņš esot nožēlojamas domas par mīlestību, kas taču esot visskaistākais un cēlākais zemes virsū; un viņa devās uz nojumi, lai atvestu Rudbārdi šurp. Taču Rudbārdis pusdienās nenāca, viņš teica, ka ēst negribot.

Galīgi sabrucis, apmulsis un satriekts Rudbārdis sēdēja nojumes kaktā. Bet, kad viņi ēda vakariņas, viņš pēkšņi devās pa sniegputeni prom.

— Šodien viņš galīgi apdzersies, — Hermanis teica.

Babete nopūtās — dzīve bija tik smaga, ai, reizēm tik

briesmīgi smaga!

— Ja vīrieši ir nelaimīgi, tie dzer, bet sievietes raud, — viņa teica.

Antons izaicinoši paraudzījās viņā.

— Kas tev, Babet, patīk labāk? Dzērājs vai vīrišķis, kas pinkšķ?

— Man patīk cilvēks, kas raud, — Babete atteica. — Bet ar tevi par tādām lietām nav ko runāt. Tu, Anton, esi cietsirdīgs.

Kad viņi devās pie miera, jau stipri auroja vējš, dzīdams pāri pagalmam biezus sniega virpuļus.

— Ka tik nu Rudbārdis sveiks pārrodas mājās, — Hermanis teica.

Antons pasmējās. — Dzērājus sargā pats dievs, esi bez rūpēm. Ar labu nakti, Herman!

Hermanis bija sadrūmis un domīgs un tikai ar pūlēm iemiga, bet pēc pāris stundām jau pamodās; citkārt tas reti gadījās ar viņu. Laukā zēvelēja vējš, zemā liesma krāsnī reizēm gaiši uzplaiksnīja. Hermanis dzirdēja, kā Antons aizmidzis sēc, bet Rudbārža krākšana un «zāģēšana» nebija saklausāma — tātad viņš vēl nebija pārradies. Hermanis iededza lampu: pulkstenis gandrīz jau viens, Rudbārdim sen vajadzēja būt mājās. «Enkuru» slēdza ap pusnakti. Viņš piegāja pie mazā lodziņa, lai paraudzītos ārā, bet tas bija pilnīgi aizputināts.

— Kāpēc tu dedz uguni? — Antons samiegojies vaicāja.

— Rudbārdis nav vēl pārradies. Traks laiks ārā!

Šai brīdī kāds ar dūri skaļi dauzīja pie durvīm, tas bija tik neparasti, ka viņi abi stipri iztrūkās.

— Tas ir viņš! — Antons smiedamies izsaucās.

Bet tas nebija Rudbārdis, tā bija Babete. Ietīstījusies apsnigušajā mētelī, ar koka tupelēm kailajās kājās viņa ārkārtīgi uztraukta ienāca iekšā. Vētras dēļ viņa nevarējusi gulēt, un tad pēkšņi sākusi riet Rekse — kā aizvien, kad Rudbārdis ar kauliem pārrodas mājās. Topašu-brīd Babetei licies, ka viņa dzird tālumā kliedzienus.

Acumirklī Hermanis izmetās ārā pa durvīm. Antons viņam sekoja. Sniega virpulis, vējam svelpjot, sitās viņiem pretī. Pagalmā tik tikko varēja orientēties, ceļš lejup bija galīgi aizputināts. Visapkārt dziļa krēsla, bet viņiem, protams, bija zināms ikviens, pat vismazākais pauguriņš. Pašā lejā, gandrīz pie lielceļa, no sniega kupenas slējās aizdomīgs, tumšs priekšmets. Ar grūtībām viņi brida tuvāk, tumšais priekšmets bija Rudbārža cietā cepure, un turpat blakus gulēja viņš pats; redzama vairs bija tikai roka. Viņi nopurināja no viņa sniegu un nesa augšā uz nojumi, kur ņēmās viņu berzt ar sniegu.

— Viņš nav vairs dzīvs! — Hermanis izsaucās. — Jau pilnīgi sastindzis.

Antons pasmējās. — Tev gan būtu jāzina, ko visu cilvēks spēj izturēt.

Velkot nost Rudbārdim zaļo vamzi, uz grīdas nokrita sainītis. Kauli, karbonādes kauli, ko viņš bija «Enkurā» savācis Reksei. Rudbārdis pakustināja lūpas un sāka elpot.

Kalpu mājiņā dega gaisma. Babete vārīja kafiju. Lai nomierinātos, viņa pati izdzēra dažas tasītes un tad tik ilgi pilināja kafiju Rudbārdim mutē, līdz viņš pamodās.

Nākamajā dienā viņš jutās jau labi un pēc trim dienām bija pilnīgi vesels.

— Elziņa laikam vēl nebrauks šurp? — Hermanis jautāja, kad viņi bija vieni.

— Nē, vēl ne. Meistars pagaidām vēl neatļauj. Bet nākamajā vasarā viņa ieradīsies, to viņa apzvēr.

— Vasarā? Nu, tad tev, Rudais, vēl mazliet jāpaciešas.

— Pacietīšos.

Rudbārdis atkal ķērās pie darba, it kā nekas nebūtu atgadījies.

6

Rudbārdim bija taisnība, laiks ziemā pieturējās silts, un pavasaris iestājās pārsteidzoši agri. Jau martā debesis bija gaiši zilas un dzidras — kā citkārt tikai maija

mēnesī.

Bet nu Babete vairs nebija atturama. Mājeli vajadzēja savest kārtībā. Viņa atrāva vaļā līdz galam durvis un logus — sasmakušais gaiss jāizvēdina; viņa gan mazgāja, gan slaucīja un katru vakaru atgriezās noputējusi ar biezu mālu krāsas putekļu kārtu, pat viņas ausis bija dzeltenīgas no putekļiem. Antons ielika jaunus logus un slēģus un salaboja durvis, Rudbārdis saveda kārtībā sienas un grīdu, Hermanis nokrāsoja durvis un logus spilgti zaļā krāsā. Babete staroja aiz prieka.

— Mīļie ļautiņi, ja tādi palīgi, tad nav ko bēdāt!

Mājas iekārtu — gultas, skapi, galdu, pāris krēslu un pulētu greznuma skapīti Babete bija nopirkusi jau ziemu. Ak, pulēts greznuma skapītis Babetei noteikti bija vajadzīgs, viņa ilgus gadus bija par to sapņojusi!

Hermanis viņai ieteica sadalīt mājputnus. Cik katram pieder, tik un tā nekad netiktu īsti skaidrībā. Turklāt barību viņš bija ar mieru piegādāt. Babete ar pateicību pieņēma piedāvājumu. Bet sirds viņai visu mūžu esot klusībā kaut ko vēlējusies, ai, tikai klusībā: lai pašai būtu sava govs! Brālis esot apklaušinājies un atradis viņai govi, glītu, lēnīgu lopiņu un nemaz ne dārgu. Bet mīļie ļautiņi! Govij vajag ganības un ēdamo, pie mājeles taču piederot vienīgi mazs zemes stūrītis. Tad viņa Hermanim atklāja savu vēlēšanos. Viņa labprāt gribētu no viņa rentēt dažus mor-genus zemes — ko viņš par to sakot? Hermanis viņu pazoboja.

— Tev, Babet, nav no manis jārentē, — viņš sacīja. Govs, protams, varot ganīties kopā ar viņa lopiem, un barības ziemai arī esot pietiekami. Viņa taču Bomās esot astoņus gadus sūri grūti strādājusi!

Bet Babetei bija vēl kāda vēlēšanās. Jā, vēl kāda, ko viņa gandrīz nedrīkstot Hermanim teikt. Ko gan Hermanis par viņu domāšot? Domāšot, ka viņa ir negausīga. Viņa labprāt gribētu mājeles tuvumā kādu morgenu zemes dārzam; skaists dārzs ar dārzeņiem un dažām puķu dobēm vienmēr esot bijis viņas sapnis. Arī šo vēlēšanos Hermanis saprata, un Babete bija pateicīga.

Jā, tiktāl tas nu bija! Rīt viņa gribēja pārvākties. Ak mīļais dievs! Rīt viņai jāatstāj Bornas! Babete bija galīgi apmulsusi, šķiršanās viņai tik gauži ķērās pie sirds.

— Apsoliet, ka bieži mani apciemosiet! — viņa raudādama iesaucās. — Apsoliet man to!

Ar skaidru sirdsapziņu viņi to varēja apsolīt, jo mājele atradās tikko piecu minūšu gājienā no Bornām. Rītausmā viņa nonesa lejā kaķi, ko bija ietīstījusi tumšā lakatā, lai tas neredzētu ceļu, un mājās viņa lika, lai kaķis trīs reizes ieskatās spogulī — tad tas pieradīšot pie jaunās mājvietas. Pēc tam viņa pārkravājās.

Trīs dienas Babeti redzēja tikai smejamies. Viņa bija laimīgākais cilvēks plašajā dieva pasaulē. Viņai bija viss, ko viņa savā mūžā tika vēlējusies, — kā gan viņai vēl trūka? Zelts un dārgakmeņi? Trīs dienas viņa neko nestrādāja, jo nespēja neko darīt, tikai stāvēja savas godības vidū un brīnījās. Babete bija iemīlējusies savā spodrajā pavardā un pannās, un traukos. Un tur bija greznuma skapītis, kura pulējums spoži spīdēja, un tā kreisajā pusē stāvēja porcelāna suns, bet labajā — kaķis un pašā vidū divi rūķīši no sarkana māla, tas izskatījās tik brīnum jauki! Nu tas viss piederēja viņai. Viņai bija mājas! Bet, atklāti sakot, viņa jau sen bija aprakusi cerības. Un tomēr bija noticis brīnums. Žēl tikai, ka viņas mazā māmiņa pat ne uz brīdi nevarēja viņu apciemot. Protams, viņa tur augšā no dieva troņa zelta pakāpieniem noskatījās lejup uz viņu un redzēja savu Babeti lepnu un laimīgu. Kur pagaisusi vientulība, baigā vientulība, kas viņu mocīja? Tā bija zudusi uz visiem laikiem.

Pie durvīm klauvēja.

— Iekšā! Laipni lūdzu, nāciet iekšā, vīri! — Babete iesaucās.

Rija atnākuši draugi no Bomām un pieprasīja apsveicinājuma malku.

— Tev te, Babet, ir jauki!

Babete tikai smējās. Runāt viņa vispār vairs nespēja.

Atbrauca Alvīne, un bija arī pats pēdējais laiks viņai Ierasties. Bet tā, kā viņa bija saimniekojusi Raunē, — tā le, Bornās, vairs nevarēja. Babete paskaidroja viņai to tūlīt pirmajā dienā. Un nu viņa gribēja meitai parādīt, kā Bornās berž piena spaini, — ļaudis tur, Raunē, laikam esot īsti sivēni. Babete bija stingra un neiecietīga. Alvīne varbūt esot iedomājusies, ka viņa te atbrauks un varēs <iugu dienu notrallināt, koķetēt ar vīriešiem un ļaut, lai Hanšelis kniebj vaigos, ak, gluži aplam, ja viņa tā iedomājusies.

— Nē, nē, nevīžība te, Bornās, mums neder. Un paklausies — kas attiecas uz vīriešiem, Alvīn, — lai es neko nedzirdētu!

Alvīne smējās skaļi un spiedzīgi tāpat kā Babete. Lai jau māte sprediķo, cik tīk! Viņa grabinājās ar spaiņiem un arī trallināja, meta acis uz vīriešiem un smējās mazliet vientiesīgi. Viņa bija varen krāšņa meitene, viss viņai piemita bagātīgi un pārpilnām. Viņai vaigi bija vienu toni par sarkanu, tēraudzilās acis pārlieku spīdēja, un, kad viņa gāja pāri pagalmam uz kūti, viņas augums viļņot viļņojās — gan krūtis, gan vēders, gan gurni it kā piebrieda un atkal atslāba. Kad viņa smējās, pārāk stipri bija redzami sniegbaltie zobi, kad runāja, skaņas viņas balsī sprikstēt sprikstēja un cauri tām skanēja guldzoši smiekli. Babete ar labpatiku vēroja meitu. Šitāda meitene derētu gleznošanai! Ai, jā, pirms gadiem divdesmit arī viņa nebija nekāda neglītene, un malkas cirtējs, tas nelietis, taču arī bija izskatīgs puisis.

Tikai smieties Alvīnei nevajadzēja. Smejoties atsedzās smaganas, un mute bija plata — no vienas auss līdz otrai, un tomēr viņai tā patika smieties.

— Klausies, Alvīn, — Babete atgādināja, — atceries tikai to, ka šie vīrieši pasmiesies par tevi, kolīdz būs savu panākuši. Tādi viņi ir. Atceries savu tēvu, šo neģēli, — kā viņš mani pameta nelaimē!

Alvīne tikai smējās un raustīja plecus.

— Bet, māt, es taču neesmu vairs jauna zostiņa! — viņa izsaucās.

Neesot vairs jauna zostiņa! Nu ko lai par to saka?

Ak, cik naiva tomēr bija viņas labā māte, dodama savus padomus. Viņai būtu derējis kādreiz aizbraukt uz Rauni un piedalīties tur baznīcas iesvētīšanas svētkos — tad gan viņa kaut ko pieredzētu! Māte arī nezināja, ka viņa, Alvīne, ir tikpat kā saderinājusies, — kālab viņai tas būtu mātei jāstāsta? Divus pielūdzējus viņa bija pametusi Raunē. Viens no tiem bija viņas darbadevējs, bet tam bija divi bērni — ko lai viņa iesāk ar svešiem bērniem? Otrs bija galdnieks Georgs, īsts mākslinieks, gluži vai traks pēc viņas, un ar viņu Alvīne bija, atklāti sakot, tikpat kā saderinājusies. Tas gan nodzēra visu, ko nopelnīja, bet viņa bija tam ieteikusi sakrāt tūkstoš mārku, un tikai tad, ja tik daudz būšot ietaupījis, — tikai tad viņa solījās runāt ar to. Kopš tā laika Georgs krāja naudu, neatvēlot vairs sev pat glāzi alus. Viņš, liekas, nopietni ticēja, ka spēs sakrāt tūkstoš mārku, bet Alvīne par to tikai pasmējās.

Bornās Alvīne jutās lieliski — to viņa nenoliedza. Te bija tik daudz vīriešu! Četri gabali, un viņa — vienīgā meitene. Uz Hermani viņa gandrīz nemaz nemeta acis, pārāk liels respekts viņai bija pret to; Hermanis domāja tikai par darbu, ne.par ko citu. Bet te vēl bija Hanšelis, glīts, mundrs jauneklis, kas jau mātes kāzās viņai bija paticis. Viņa koķetēja ar Hanšeli, un arī tas kļuva gluži vai apmāts. Hanšelis safrizēja viņai matus pēc pilsētas modes, viņa izskatījās pēc dāmas, bet, kad atnāca māte, tā gandrīz apkrita aiz izbīļa un jautāja, vai viņa esot nodomājusi nolīgt darbā gadatirgus šautuves būdā. Ja vien Hanšelim netrūcis mazliet vairāk pacietības — kas zina, kā būtu bijis? Viņa, protams, bija saderināta — bet kas zina, kā būtu bijis?

Te bija arī Rudbārdis, kurš vienmēr staigāja, nodūris acis, un ikreiz, kad viņa uz to palūkojās, sāka nemierīgi tenterēt šurpu turpu. Jocīgs cilvēks, dīvains svētulis, par kuru varēja vai nobeigties aiz smiekliem. Tas laikam baidījās, ka viņa to nepaved?

Un te bija arī Antons! Jā, Antons, bez šaubām, bija īsts vīrietis, tāds, kādam vīrietim jābūt. Alvīne vienmēr juta sev pievērstu viņa bargo, stingro skatienu. Viņš izskatījās pēc tāda, kurš var arī iesist, ja viņu aizkaitina, un arī tas kaut ko nozīmēja — galu galā vīrietim taču jābūt tādam. Bet Alvīne izturējās pret viņu vēsi, tik tikko palūkojās uz viņu, Alvīne izvairījās no sastapšanās ar Antonu un centās nekad nepalikt ar viņu vienatnē.

Ak, Alvīne patiešām jutās neveikli, un viņai bija savi iemesli, kāpēc viņa vairījās sastapties ar Antonu. Vēl pavisam skaidri viņa atcerējās mātes kāzas. Viņai bija slāpis dzert, un kopā ar Antonu viņa bija izgājusi laukā pie ūdens pumpja, kur viņš bija viņai iekniebis — un tas bija viss. Bet — bet — vai viņi abi vēlreiz nebija izgājuši laukā? Jā, bija gan! Un kas tad bija noticis? To viņa nezināja, patiesi vairs nezināja. Viņai vienbrīd likās, ka kaut kas tomēr noticis, bet tad atkal — ka nav noticis nekas. Viņa bija toreiz pamatīgi apskurbusi. Reizēm viņa atcerējās, ka noticis daudz kas, un reizēm — ka nekas, gluži nekas. Ak tu debestiņ, ak tu žēlīgais debesu tētīt! — būtu teikusi māte.

Antona skatiens jautājoši, pētoši un nicinoši sekoja viņai. Alvīne nejutās patīkami, bet viņa taču nevarēja viņam neko jautāt. Tomēr kādu vakaru, kad viņi nejauši bija palikuši vieni, Antons iespieda viņu cieši istabas kaktā, tā ka viņa vairs nejaudāja aizmukt, un niknām, spožām acīm raudzījās viņā.

— Alvīn, paklau! — viņš uzkliedza. — Tu, nolāpītā ragana! Kā tu izturies pret mani? Vai domā, ka pret vīrieti tā drīkst izturēties? Vai tu vairs neatceries, kas starp mums noticis? Tas ir par traku, kā tu uzvedies!

Antons izskatījās sirdīgs. Alvīnei sagriezās galva. Viņa iztrūkusies pavēra lūpas, turēdama rokas atvairīgi pie krūtīm, bet to pašu brīdi neviļus pavirzīdamās ar tuklo augumu viņam tuvāk. Viņa kļuva pavisam nevarīga, redzot, cik nikni raugās vīrietis, kas stāvēja viņai cieši blakus. Alvīne juta kārdinājumu tūlīt padoties un apvīt viņam rokas ap kaklu. Ko tu tā bļausties, mīļais, labais Anton? Bet tā, protams, nedrīkstēja, tas nekādā ziņā nebija pieļaujams. Viņa taču bija, tā sakot, saderinājusies ar galdnieku, viņa nevarēja jau pēc divām nedēļām lauzt vārdu, un, ja viņa sāks tikties ar Antonu, tad visam beigas, to viņa zināja.

Paldies dievam, Alvīne bija atkal saņēmusi sevi rokās un jautāja:

— Kas noticis? Kas tad lai būtu noticis? Es neko nezinu! — Viņa rādīja visai izbrīnītu seju.

— Neko nezini?

— Nē, patiesi neko!

— Tad tu laikam esi bijusi galīgi piedzērusies.

Alvīne smējās. — Varbūt tu pats, Anton! Varbūt es

biju skaidrā prātā, bet tu piedzēries?

Antons rauca uzacis, brīdi padomāja, samulsa; viņa redzēja tā sejā šaubas un atkārtoja:

— Man taču vajadzētu to zināt, vai ne? Bet es neko nezinu. Tieši tu, Anton, biji piedzēries — vai tur kas ļauns?

Antons pakāpās soli atpakaļ.

— Tātad tu, Alvīn, kopā ar mani nebiji dārzā? — viņš iesaucās.

— Dārzā? Ai, nē! Jā, tagad atceros — tu gribēji iet dārzā, bet es teicu: ko domās māte?

Antons bija pilnīgi pievārēts. Te ne velna nevarēja saprast! Varbūt viņai taisnība? Vai varbūt arī ne? Protams, viņi visi tai naktī bija daudz dzēruši un viņš diezgan stipri bija iereibis. Nu, Alvīne nebija skaidri atcerējusies, kas šai naktī noticis, bet tagad viņa to zināja, un viņš, Antons, kas bija zinājis, tagad vairs neko nezināja.

— Ļauj man tagad iet, — Alvīne teica, — man jāmazgājas. Es neciešu vīrišķus, kas ar varu grib ko panākt. Vai dzirdi? Beigu beigās — jūs taču esat stiprāki nekā mēs, tas sen zināms... Mēs, Anton, paliksim labi draugi.

Ai, kādu triumfu viņa tagad izbaudīja!

Antons noskatījās uz viņu ar tumšu, sirdīgu skatienu. Viņš aizgāja. Nedēļām ilgi viņi satiekoties viens pret otru bija atturīgi.

— Labdien, Anton!

— Labdien, Alvīne!

Nudien labi, ka Antonam viņas dēļ mazliet jāpamokās.

7

Ļaudis Helzē tīra apledojušās ietves. Visās ielās skan kapļi un cirvji. «Ai, labdien, labdien, liekas, būs pavasaris.» — «Labdien, jā, saule šodien krietni vien silda.» Pilsētā valda priecīga kņada un rosība.

Uz Špangenberga dzelzslietu tirgotavas kāpnēm stāv resnais Benno ar lielu cigāru zobos un gozē saulē vēderu. Benno apaļā seja staro, gaiši saules atspulgi atspīd uz viņa vaigiem un dubultzoda. Viņš uzaudzējis melnas Ūsiņas, kā tumši nokrāsoti mežakuiļa ilkņi to gali sniedzas augšup cieši gar degunu. Izskats viņam varen komisks. Benno paklanās, sveicina, smejas, reizēm pagriežas atpakaļ un kaut ko sauc veikalā. — Ko tu saki, tētiņ?

Vecais Špangenbergs sēž veikala telpas stūrī aiz veselas zaļu lejkannu sienas. Viņš ir atkal augšāmcēlies no miroņiem un Helzē ļaudīm par patikšanu nav nomiris. Mirt viņš taisījās katru ziemu, reiz pat ļaudis bija atsūtījuši vainagus. Špangenbergs slimoja ar nieru vai aknu kaiti — ārsti īsti to nezināja pateikt. Viņš sēdēja pie Benno rakstāmgalda, ģērbies notrieptos garos svārkos, ar lakatu ap kaklu un lielām čībām kājās. Labi vien bija, ka zaļo lejkannu siena viņu pilnīgi paslēpa pircēju acīm. Kad Špangenbergs piecēlās, viņam gandrīz bruka nost platās bikses. Viņš bija sīks un izdēdējis pēc ilgās sirgšanas, dzeltens kā cidonijas, nodzeltējušo pauri klāja plānu, pelēku matu cekuls. Nepārtraukti viņš smēķēja cigaretes, smēķēja un klepoja, un spļaudījās; bieži vien netrāpīdams spļaujamtraukā, viņš nospļāvās uz grīdas.

— No tavas grāmatvedības, Benno, pats velns te netiek gudrsl — viņš iesaucās. Dienu un nakti viņš meklēja kļūdas, neko viņam nevarēja izdarīt pa prātam.

— Tētiņ, pietiek taču ar to, ja saku, ka apgrozījums pieaudzis gandrīz par piecdesmit procentiem, — Benno pacietīgi atteica. Viņš savu tēvu neņēma nopietni.

— Bet ienākumi par divdesmit pieciem procentiem samazinājušies. Kāda nozīme tad apgrozījuma pieaugšanai? Vai tu, dēls, esi tirgotājs vai neesi? Ar šādām metodēm tu, Benno,, bankrotēsi — bankrotēsi, bankrotēsi, — vecais sirdīgi sauca un skaļi klepoja. — Tikai nedomā, ka tad es tev palīdzēšu izkulties no ķezas, to tu nedomā!

Benno Jāva, lai tēvs runā, un atkal iznāca uz kāpnēm. Tēvs neko nesajēdza no modernām tirdzniecības metodēm. Zemniekus vajadzēja pieradināt pie jaunajiem aparātiem un jaunajām mašīnām, viņiem bija jāizprot, cik šīs mašīnas nepieciešamas. Maksa? Nu, kādreiz jau viņi samaksās.

Tur — krodziņa «Pie gulbja» vārtu ejā — atkal stāvēja tas pats sievišķītis, kas vakar. Vai Veronika? Vai tā bija Veronika, kas ziemā tika aizceļojusi, vai nebija? Kāds augumiņš! Benno seja nemierpilna spīguļoja saulē. Kādas glītas kājas! Tās, šķita, bija Veronikas cildinātās kājas, un tomēr tā nevarēja būt Veronika. Veronikai bija tumšsarkani mati, bet šim sievišķītim mati stipri gaišāki, taisni neticami sarkani, zelta zivtiņu sarkanumā. Un tā bija tik varen eleganti ģērbusies — smalka dāma, īsta dāma. Nu viņa uz augstajiem papēžiem kā uz koka kājām gāja pāri tirgus laukumam — bet šai mirklī Benno pasauca tēvs.

— Cik ilgi man tevi, Benno, jāsauc? — vecais Špan-genbergs nikni teica. — Tu laikam esi kļuvis kurls? — Viņam uznāca klepus lēkme, kas viņu gandrīz nosmacēja.

— Met taču mieru pīpēšanai, tēvs! — Benno pārmetoši sacīja. — Tas tev nenāk par labu.

— Kā tu zini, ka nenāk par labu? Tā mani uztur pie dzīvības. Ja es būtu klausījis jūsu padomus, tad sen jau gulētu kapā!

Vecais Spangenbergs bija visai dīvains. Ārsts bija aizliedzis dzert sarkanvīnu, kas viņam nozīmējot tikpat kā indi. Kopš tā laika viņš dzēra tikai sarkanvīnu — šo īsto indi. Viņš nepavisam nedomāja klausīt šā pūšļotāja padomam, un zāles, ko ārsts viņam bija izrakstījis, viņš tūliņ pat izlēja ārā. Jo laikam viņam šķita, ka Benno ārstu uzpircis, lai tēvu pēc iespējas ātrāk dabūtu apakš zemes, bet viņu, veco Špangenbergu, neviens tik viegli nevarēja apkrāpt.

Kad Benno atkal iznāca uz kāpnēm, sievišķītis stāvēja pie Nisleina salona. No frizētavas iznāca Dollija, un abas jaunās dāmas roku rokā devās pāri tirgus laukumam. Veronika! Tā tomēr bija Veronika! Viņa atkal bija te! Benno sirds aiz prieka nodrebēja.

Jaunās dāmas kāpa pa trepēm augšā «Pie gulbja».

— Kā es, Veronik, priecājos, ka tu atkal esi te! — Dollija teica. — Šoreiz tu ilgi biji prom.

Jā, šoreiz viņa ilgi bijusi prom. Veronikas balss skanēja svešādi, tās tonis bija gurds, rezignēts, gandrīz uzpūtīgs. Dollija pētīja draudzeni. Tā bija kļuvusi neparasti eleganta, valkāja rotaslietas — gredzenu ar akmeni, mazu zelta rokaspulkstenīti, ap kaklu viņai bija tieva sudraba ķēdīte ar pērli. Un kādi mati! Viņa bija nokrāsojusi matus citādā krāsā.

— Kādi tev mati, Veronik! Un cik eleganta tu esi kļuvusi!

— Vienmēr, Dollij, nevar staigāt ar vienādiem matiem, — Veronika smiedamās atteica. — Ticiānsarkani, viss kā Vīnē, arī drānas, viss kā Vīnē.

Viņa pasūtīja kafiju un kūkas un nolika uz galda cigarešu etviju. Pavisam jaunu, mirdzošu, biezu sudraba etviju! Vai Veronika būtu to vinnējusi? «Mīļajai Veronikai» — etvijā bija iegravēts.

— Tu vari izlasīt arī iekšpusē, tur arī kaut kas uzrakstīts.

Dollija lasīja iekšpusē iegravēto: «Kas ir slava bez mīlestības, kas ir gudrība bez mīlestības, kas ir bagātība bez mīlestības, kas visa dzīve ir bez mīlestības? Nekas!»

— No viņa? — Dollija vaicāja, galīgi apmulsusi no šiem vārdiem. Jā, tik skaisti Hanšelis tomēr nemācēja izteikties!

Viesmīlis atnesa kafiju un kūkas. Veronika atzvēlās krēslā un pūta dūmus griestos.

— Un kas ar tevi un Hanšeli? — viņa jautāja. — Vai aizvien vēl lielā mīlestība? — Veronika bija sākusi dīvaini smaidīt — viņa smaidīja, šķībi savilkusi lūpas.

— Jā, vēl aizvien!

Veronika sarauca pieri. Viņa lēni sūca no tases kafiju un tad pateica:

1— Es pārvilku visam strīpu. Pirms trijām dienām atvadījos uz mūžīgiem laikiem no sava velna. Nekad vairs viņu neredzēšu.

— Uz visiem laikiem? — Dollija ar izbailēm jautāja.

— Jā, uz visiem. Nebija vairs izturams!

Jā, esot kļuvis taisni nepanesami. Viņa vairs neesot spējusi gaidīt veselu gada ceturksni, lai viņu pāris dienu redzētu, viņa kļuvusi gluži traka. Viņam vairs nav bijis laika, darbs paņēmis viņu visu, un tās dažas dienas, kad viņš varējis būt brīvs, vajadzējis veltīt savai ģimenei un bērniem. Ai, kas tā par eksistēšanu! Viņi izšķīrušies, protams, kā draugi, kā biedri. Visam beigas, vienkārši beigas, viņš pats arī atzinis, ka viņa to ilgāk nevar izturēt. Pēdīgi viņi esot kopā pavadījuši pāris dienu Vīnē, viņš tur universitātē nolasījis dažas lekcijas. Un tad viņi svinējuši atvadīšanos. Viņš apgādājis viņu ar visu, viņa varējusi pirkt apģērbus un veļu, cik vien vēlas, viņš uzdā-vājis viņai rotaslietas un piedevām vēl iedevis trīstūkstoš mārku, lai viņa var iekārtot veikalu, un viņa naudu pieņēmusi. Vai viņai to nevajadzējis darīt?

— Kāpēc gan ne? — Dollija teica.

Drēzdenē viņi esot izšķīrušies, un pēdīgi viņa bijusi priecīga, ka vilciens aizgājis; trīs atvadu dienas, tas bijis par daudz. Tad nu viņa palikusi viena un izmisusi un nospriedusi: labi, tagad pirmais, kas pagadīsies.

— Dieva dēļ, Veronika! — Dollija izsaucās.

Jā, tagad pirmais, kas pagadīšoties. Un nebijis arī nemaz ilgi, kad viņai jau pirmais, kas pagadījies, bijis blakus un vairs neatkāpies ne soli. Tas bijis liela auguma gaišmatis, ārkārtīgi kopts. Viņa aizgājusi ar to uz restorānu, uz ļoti smalku, ar atsevišķiem kabinetiem, viss nevainojami; viņi labi paēduši un dzēruši brīnišķīgu vīnu un šampanieti. Tad tas kļuvis uzmācīgs, un, kad grasījies viņu noskūpstīt, viņa sagrābusi to aiz rīkles un žņaugusi. Viņa gribējusi to nožņaugt, viņa gribējusi nožņaugt kādu vīrieti, gluži vienalga, kuru! Tas izrāvies un iegāzis viņai divas briesmīgas pļaukas, tā ka viņa vēl otrā dienā bijusi kurla. Un prom bijis.

— Veronika! — Dollija šausmās iesaucās. — Vai kas tāds iespējams?

Kāda dēka, kāds piedzīvojums!

— Jā, ir iespējams. Zvēru tev, ka viss ir patiesība! — Veronika smiedamās atteica. Bet smejoties viņai izsprāga no acīm un noritēja pār vaigiem divas lielas asaras. Viņa tās aši noslaucīja, Dollija to pat nepamanīja.

Veronika pasauca viesmīli un jautāja, vai varot dabūt benediktieti vai šartrēzi. To neesot, bet Dancigas degvīns un ķimelis gan dabūjami. Veronika lika atnest divas glāzes un Dancigas degvīnu.

Jā, šāda dzīve nu esot beigusies, Veronika turpināja. Tagad viņai sākšoties pavisam citāda dzīve, pavisam, pavisam citāda! Viņa gribot te atvērt jaunu modes salonu, bet šoreiz ar sensacionālu iekārtojumu, lai vietējās sievietes galīgi zaudē galvu. Mīlestība, jūtas, ideāli? Veronika smējās. Nē, tas no šā brīža vairs neesot domāts viņai. Šim posmam viņa, paldies dievam, jau tikusi pāri. Turpmāk viņa domāšot tikai par savu labumu, darīšot visu tikai ar aprēķinu, neko citu vairs. Viņai vajagot arī savu prieku un tai pašā laikā jāpameklējot kāds, kas var labi apgādāt.

— Saki, Dollij, — par kuriem vīriešiem te varētu būt runa?

Veronika smaidīja, atkal sašķiebusi muti.

Dollija bija galīgi izbijusies, bet Veronika jau iztukšoja trešo Dancigas degvīna glāzi. Joka pēc Dollija minēja dažus vārdus, taču Veronika papurināja galvu — nekādā ziņā.

— Valters Forngrēbers? Viņš nav gluži tukšā, bet es neticu, ka vecajam vēl daudz kas pieder. Nekādā ziņā.

Beidzot Dollija ieminējās: — Varbūt Benno Špangen-bergs? Viņam vajag būt pietiekami daudz naudas.

Veronika samulsa.

— Resnais Benno?

Agrāk tas bija parādījis viņai visai lielu uzmanību, bet viņa pret to bija izturējusies augstprātīgi. Veronika uzjautrināta skaļi smējās.

— Resnais Benno! Ai, tas tik ir joks, Dollij, tas patiesi li lielisks joks! — Viņa smējās, līdz aizrāvās elpa.

Taču nākamās dienas priekšpusdienā ap pulksten vienpadsmitiem Veronika uzcirtusies parādījās tirgus laukumā un ar interesi apskatīja Benno jauno paviljonu, kas bija vien vienīgi no misiņa un stikla. Viņa staigāja šurp un turp, līdz Benno iznāca uz kāpnēm un pārsteigts nolūkojās uz viņu. Beidzot viņš Veroniku pazina un ar īsajām kājām nobalansēja lejup pa trepēm. Veronikas jaunkundze! Tātad tomēr viņa! Viņa esot mazliet pārvērtusies!

Jā, viņa likusi citādā krāsā nokrāsot matus, Veronika atbildēja un uzlūkoja Benno ar sirsnīgu skatienu. Viņa sniedza tam roku un ļāva paturēt to ilgāk, nekā būtu vajadzējis.

— Arī jūs, Benno, esat mazliet pārvērties, — viņa teica. — Jūs taču esat uzaudzējis ūsas, bet tās jums lieliski piestāv!

Veronika izrādīja interesi par paviljonu — vai varot to apskatīt? Benno atnesa atslēgas. Nekas cits kā vien misiņš un stikls, un aiz veikala vēl divas nelielas telpas, kuras viņai pilnīgi pietiek apdzīvošanai.

Veronika telpas noīrēja, un jau otrā dienā ieradās krāsotājs, kas uz rūtīm ar sarkanu krāsu uzvilka: Veronika. Modes. Uzraksts bija glīts, Veronikas pašas uzmetums.

8

Špānu namu apspīdēja pavasara saule. Zaļo veikala durvju apkalumi un margu smagie misiņa stieņi saulē mirdzēja.

Spīguļoja arī Spāņu mājas logu rūtis, tomēr māja šai pavasarī izskatījās pārvērtusies, lai gan grūti bija pateikt, kas tieši pārvērties un kāds tam iemesls. To varēja arī iedomāties. Spāņa kantora abu logu slēģi arī dienā vairs netika atvērti, un pirmajā stāvā dzīvojamās istabas trīs slēģi tāpat vienmēr bija ciet. Vai Spāns bija aizceļojis? Ai, nē, ikviens zināja, ka viņš ir pilsētā, lai gan kopš pērnā rudens viņu nekur nemanīja.

Spāns vairs nespēja paciest spilgtu dienas gaismu, viņam sāpēja acis. Viņš bijās no ielām un cilvēkiem, viņš vairs nevarēja izturēt skaju balsu čalas un priecīgu dienas kņadu. Skaļi smiekli, kas atskanēja tirgus laukumā, viņam iesmeldza sirdī kā naža dūriens. Viņš vēl dzīvoja gandrīz vienīgi nakts klusumā. Tad Špāns stundām ilgi staigāja šurp un turp. Meta bieži līdz rītausmai dzirdēja viņa gurdos, šļūcošos soļus švīkstam pa dzīvojamo istabu. Kad viņš tā staigāja šurp un turp, likās, it kā viņš stieptu uz pleciem maisu ar svinu. Nereti viņa soļi švīkstēja pa visu māju, viņš nokāpa lejā veikalā un noliktavā un pēc ilga, ilga laika nāca atpakaļ, un soļi atkal švīkstēja pa gaiteni garām istabiņai, kur Meta, gulēdama gultā, aiz bailēm vai pamira.

Bet pēc stundām ilgas klaiņošanas viņš galīgi pārguris noslīga krēslā un sēdēja, acis aizvēris, kā nedzīvs. Viņš bija piekusis, neizsakāmi piekusis!

Špāns jutās viens, briesmīgi viens, ap viņu valdīja klusums un tumsa. Pilsētā dzīvoja laimīgas ģimenes, — kāpēc viņš bija likteņa piemeklēts? Viņš būtu varējis pieredzēt jauku, prieka un cieņas pilnu mūža vakaru. Fricis bija spiests viņu atstāt, tāda bija dieva griba, Kristīne viņu pameta — tā gan nevarēja būt dieva griba.

— Es esmu viens un kļūstu vecs, — bezpalīdzīgs un izmisis viņš atkārtoja atkal un atkal.

Jā, viņš kļuva vecs! Viņam bija gandrīz sešdesmit, tas, protams, nebija daudz, pirms diviem gadiem viņš vēl jutās vingrs un jauns, varēja staigāt visnegantākā vējā stundas trīs un ilgāk, ja bija vajadzīgs, bet tagad viņš vienmēr bija noguris. Sirds viņam bija vārga un slima, bet. protams, ne jau tādēļ, nē, ne jau sirds, tās bija skumjas, kas nerimstoši, bez apstājas plūda sirdī kā ūdens akā Skumjas — tas nozīmēja vecumu. Viņam nebija ne prieka, ne cerību, viņš ilgojās pēc miera, kas būtu mūžīgs. Tas nozīmēja vecumu.

Vai bībele varēja sniegt apskaidrību, stiprinājumu, vai tā varēja rādīt ceļu, kāds jāiet? Augu nakti Špāns sēdēja, nolīcis pār bībeli. Svētie raksti — tajos bija līksmība un izmisums, svētība un lāsts, piemeklējums un pazušana Tajos bija vaimanas un neprātīgas lūgšanas, un, kuru lappusi viņš atšķīra, visur asiņoja cilvēku sirdis, tā bija dieva pātaga, kas šaustīja savu radību. Tēva mīļāko dēlu iztirgoja brāļi, cits dēls aiz matiem karājās mežā, kāds trešais nokļuva maldu ceļos un pagrima tiktāl, ka ēda ar cūkām no vienas siles. Līdzība un mūžīgais liktenis, kopš y\,īdu tūkstošiem viens un tas pats. Par meitām tika ma* /Ak vēstīts, lai ari cik cītīgi viņš centās ko atrast.

Viņš atzvēlās krēslā un domāja. Sirds krūtīs purinājās, mizām šķita — tā apstājās, lai tad pēkšņi no jauna sāktu itraukti un neprātīgi pukstēt. Viņš raudzījās uz savām I/.dēdējušām rokām, tās bija tievas un gandrīz caurspīdīgas; ilgi tas laikam vairs nevilksies, viņš bija sagatavojies. Reizēm viņam aiz noguruma aizkrita acis un viņš sēdēja, sastindzis kā beigts. Bet tad sita mahagonija pulkstenis, un Špāns pacēla pelēkos plakstus, it kā būtu pamodies no narkozes un nezinātu, kur atrodas. Šļūcošiem soļiem viņš atkal staigāja šurpu turpu. Pa slēģu spraugām krita spožas strēles. Spīdēja pilns mēness. Kādu nakti pēkšņi vairs nebija dzirdami cilvēku soļi, bet skanēja tikai viņu balsis. Bija uzsnidzis sniegs.

Špāns atkal un atkal pārskatīja savu dzīvi, tūkstošiem gan nenozīmīgu, gan svarīgu notikumu, kas veido dzīvi. Vai viņš rīkojies pareizi vai nepareizi? «Pārbaudi un spried, Špān, pārbaudi un spried, varbūt drīz tev būs jāstāv visaugstākā soģa priekšā!» Viņš pārbaudīja, un viņš sprieda. Varbūt tas šķita augstprātīgi, bet, pēc viņa domām, viņš bija rīkojies pareizi. Ar mierīgu sirdsapziņu viņš varēja stāties visaugstākā soģa priekšā. Jā, jā! Bet šajās naktīs Špāns vairs nejutās tik pārliecināts kā agrāk, reižu reizēm viņu pārņēma dīvainas šaubas. Varbūt viņš vienmēr bija rīkojies pareizi un tai pašā laikā tomēr arī mazliet nepareizi, vai ne? Varbūt viņam šad tad būtu vajadzējis izturēties žēlīgāk un iecietīgāk — bet vai viņš pats pret sevi bija žēlīgs un iecietīgs? Vienā vai otrā gadījumā viņš varbūt bija izturējies pat cietsirdīgi, jo bija uzskatījis, ka vienīgi tā ir pareizi, — bet vai viņš pats pret sevi arī nebija cietsirdīgs? Varbūt viņam vajadzēja būt devīgākam pret nabadzīgajiem? Bet viņš taču ziedoja visām kasēm, visām labdarības biedrībām, vienmēr parakstījās, ja viņam nolika priekšā sarakstus. Turēt savējos kopā — arī tas galu galā bija viņa — ģimenes tēva pienākums. Nu, lai dievs viņam piedod, ja viņš reizēm šai ziņā bija kļūdījies.

Caurām naktīm Špānam nedod mieru vienas un tās pašas domas, aizvien tās pašas, un pēdīgi viņš iemieg kādā atzveltnes krēslā un pēkšņi pamostas, kad sit mahagonija pulkstenis: pulksten piecos, pulksten sešos. Tad viņš iemetas gultā un guļ kā nosists. Bet pēc dažām stundām viņu atkal pamodina stindzinošas bailes: liekas, pēkšņi apstājusies sirds. Viņš izdzer tasi silta piena ar cukurgraudu un paskribina maizīti. Tas bija gandrīz viss, ko viņš pa dienu iebaudīja. Meta vārīja ēst, bet vai bija kāda jēga vārīt? Viņai taču vajadzēja atkal visu no galda novākt, un, kad viņa pieprasīja saimniecības naudu, Špāns rājās.

Meta gribēja nākamā mēneša pirmajā datumā aiziet, ari līgavainis viņai to uzstāja. Viņa priecājās, ka varēs tikt projām no šejienes. No cilvēka, kas naktīs klīst apkārt pa savu māju kā rēgs un pēdējā laikā turklāt iesācis skaļi viens pats runāt, it kā sprediķotu.

— Tu, Meta, tiešām gribi iet projām? — Šalke vaicāja.

— Jā, noteikti.

Salke nogrozīja galvu. — Ko viņš iesāks? Vai ir jau pieņēmis jaunu?

To Meta nezināja.

Salke atkal nogrozīja galvu, nopūtās.

— Esmu vienīgā, kam būtu jāpierunā tevi, lai tu vēl paliec, — viņa sacīja.

Bet tas taču, ja padomā, esot tīrais posts, tik smalks un labs cilvēks, jā, tā esot nelaime. Viņa reiz piedzīvojusi līdzīgu gadījumu, tas bijis kāds ģimnāzijas skolotājs, ļoti izglītots cilvēks, kas mācējis astoņas valodas. Viņam nomirusi sieva, un viņš dabūjis nervu sabrukumu un vairs nav varējis gulēt. Kļuvis aizvien ļaunāk, un kādu nakti viņš abiem saviem bērniem pārgriezis rīkles.

— Bet tāpēc taču tev, Meta, nav jākliedz! Es tik tev pastāstu, kas dzīvē notiek! Gan dievs apžēlosies, un Spāņa kunga nervi drīz atkal būs kārtībā. Bet tu, Meta, ej vien mierīgi prom, — Salke teica. — Rīt es ar Spāņa kungu aprunāšos un noteikti par viņu parūpēšos, kamēr viņš atradīs citu. Kādam taču beidzot jāuzņemas gādība par viņu.

Kādu nakti, kad laukā plosījās vētra — tā bija sniegputeņa nakts, kurā Rudbārdis gandrīz bija aizgājis bojā, — Spāns pēkšņi, bībeli lasot, dīvaina nemiera mākts, iztrūkās. Līdzīgs vārds bija atsaucis viņa atmiņā kādu notikumu pirms gadiem desmit vai divpadsmit, ko viņš jau bija pilnīgi aizmirsis.

Hubens! Kā taču bija ar šo Hubenu? Kādu dienu pie viņa pieteicās ļoti uztraukts apmēram četrdesmit gadu vecs kungs. Uztrauktais kungs uzdevās par viņa attālāku radinieku, viņu sauca Hubens. Viņš bija no darba atlaists tautskolas skolotājs, jo bija uzstājies ar runu sociālistu priekšvēlēšanu sapulcē. Hubena kungs nodevās ml literāram darbam; viņš nolika Špānam priekšā dažas Id Ik raksta lapas. Bet pašlaik viņš bija nonācis galīgā iz-mīsumā. Spāns bija pazinis tik daudzus, kuri apgalvoja,

I .i esot nonākuši «galīgā izmisumā», un kuri naudu, ko Hem iedeva, nodzēra tuvākajā krogā! Hubens, ceļos mezdamies, lūdza viņu, lai palīdz, viņi taču bija radi, kaut mī attāli. Spāns parādīja viņam durvis. Sis vīrs oda pēc degvīna, un cilvēkus, kas dzēra degvīnu, Spāns neieredzēja ne acu galā. Nākamajā dienā Hubenu atrada pakārušos pilsētas mežā. Pie koka bija piestiprināta zīmīte: «Hubens, bijušais tautskolotājs, ko meklē iestādes, visu radu un draugu atstāts.» Pat tik sīki Spāns visu vēl atcerējās. Jā, viņš pat redzēja zīmīti, kas bija piestiprināta pie koka, viņš to redzēja ar mokošu skaidrību, lai gan īstenībā nekad to nebija redzējis. Viņš par to bija lasījis vienīgi avīzē.

Dīvaini! Bet kāpēc viņa sirds krūtīs pukstēja tik satraukti, kāpēc karsts pārskrēja pār muguru? Kāda daļa viņam gar šo nelaimīgo skolotāju? Viņa atmiņā ieskanējās balss, kas teica: Hubens, bijušais tautskolotājs, ko meklē iestādes, visu radu un draugu atstāts.

Špāns ar sāpīgu sejas izteiksmi satraukts piecēlās. Kā tad tā? Viņš šo cilvēku nemaz nepazina, viņš nekad savā mūžā nebija dzirdējis viņa vārdu. Vai tad viņš varēja visus, kas ieradās pie viņa un oda pēc degvīna, pabalstīt? Ciktāl tad viņš nonāktu? Bet pēkšņi Špāns tā iztrūkās, ka sastinga aiz bailēm, viņš pavisam skaidri bija izdzirdējis sevī balsi: jā, protams, tev vajadzēja viņu pabalstīt — arī tad, ja pašam tikai feniņš būtu pie dvēseles! — Kā tad tā? Protams, protams! Tu esi iedzinis Hubenu nāvē! — Špāns nomocījies savija rokas, un viņam nosvīda piere. Vai tad viņš varēja zināt, ka Hubenam patiesi klājas tik ārkārtīgi bēdīgi? — To tev vajadzēja zināt! — Vai tad viņš varēja nojaust, ka šis cilvēks pakārsies? — Tev vajadzēja nojaust! Tev vajadzēja to just, just, just! Hubens, bijušais tautskolotājs...

Šajā naktī Špāns nemaz neaizmiga. No rīta, kad, galīgi pārguris un sviedros izmircis, viņš vēl neizģērbies gulēja gultā, viņam tūlīt, tai pašā mirklī bija nepieciešams runāt ar Šalkes kundzi.

Šalke ieradās, un Špāns lielā satraukumā lūdza, lai viņa brauc uz pilsētu.

— Manas meitas liktenis man nedod miera, — viņš teica. — Varbūt viņa cieš badu! Es gribu zināt, kā viņai klājas. Jūs esat man vienīgā, Šalkes kundze, — vai saprotat mani? Varbūt jūs varat parunāt ar viņu vai kaut ko uzzināt. Te ir nauda! Pierakstiet visus savus izdevumus. Vai varat braukt tūlīt šodien?

To patiesībā viņa nevarētu, bet Spāņa kungs vienmēr bijis tik laipns pret viņu, tāpēc arī viņai jādarot viss, kas vien iespējams. Pēcpusdienā viņa mēroja ceļu uz staciju. Nevaldīdamās aiz prieka, viņa vai skriešus metās turp; tā taču bija debesu dāvana! Pēdējo reizi, kad viņa apmeklēja pilsētu, viņa bija iepazinusies ar kādu vīrieti — viesnīcas pavāru un virtuves pārzini, un viņi gandrīz jau bija saderinājušies. Viņš rakstīja Salkei mīļas un maigas vēstules un zvērēja, ka apprecēs viņu. Radās laba iespēja uzzināt, vai viņš domā nopietni vai pēc vīriešu paraduma saka vienīgi skaistus vārdus. Ai, viņam nebija ne jausmas, ka tā jau šajā vakarā būs pie viņa!

9

Palīgs vērsa Špāna uzmanību uz to, ka dažādas preces iet jau uz beigām. Palīgs lūdza visu atzīmēt, lai varētu izdarīt pasūtījumu. Taču preces nepienāca. Palīgs bija gluži izmisis, dažus pircējus viņam jau nācās atraidīt. Kā tas iespējams? Senāk Špāna noliktava bijusi pilnum pilna ar precēm. Špāns stipri samulsa.

— Mēs tūliņ noskaidrosim, — viņš teica palīgam, — lūdzu, ienāciet pie manis.

Izrādījās, ka pasūtījumu lapa vēl aizvien guļ rakstāmgalda atvilktnē, kopš nedēļām vairs nebija izdarīts neviens vienīgs pasūtījums. Špāns pietvīka, viņš bija apjucis, aiz nevarības stomījās. Pēc veikala slēgšanas palīgs iegāja kantorī un pāris stundu rakstīja pasūtījumus; viņš saprata, kas notiek ar Špānu. Kopš šīs dienas viņš vadīja veikalu gandrīz viens pats.

Špānam šajā laikā nedeva mieru tikai viena doma: kur viņa kavējas? Vai tad viņa mūžīgi paliks pilsētā? Nu jau Šalke bija prom veselu nedēļu.

Bet nākamajā dienā Šalkes kundze sēdēja dzīvojamā istabā un šuva. Kad Špāns ienāca, viņa nepacēla acis, izlikās, ka nepamana viņu.

Brīdi Špāns vērās viņā, it kā redzētu parādību, tad gāja tuvāk.

— Jūs esat atgriezusies? — viņš izbrīnījies un uzbudināts jautāja.

Šaike iztrūkusies pārstāja šūt.

— Ak, tas esat jūs, Spāņa kungs? Nedzirdēju jūs ienākam. Jā, esmu atgriezusies, pārbraucu vakar vakarā.

Viņas gludie vaigi pārklājās ar vieglu sārtumu. Viņai nebija nekādas steigas atgriezties, kas zina, kad viņai atkal būs izdevība tik lēti ceļot. Jā, brīnišķīgas dienas viņa bija aizvadījusi, ak tu dieviņ, — viņa bija ar pavāru, virtuves pārzini, saderinājusies. Viņu sauca Jekels, un viņi abi dienu un nakti bija kaluši plānus; viņš, šis Spāns, tik tiešām izskatījās tāds, it kā būtu izkāpis no zārka.

— Šoreiz brauciens mazliet ieilga, — viņa piebilda.

Spāņa seja pārklājās sārtiem plankumiem, bet tad viņu

pārņēma patīkama mierīguma sajūta. Viņš pavilka tuvāk krēslu un jautāja, vai Salkes kundzei esot viņam kaut kas stāstāms.

— Meta ir blakusistabā, — Salke čukstēja un, uzlūkodama Spāņu ar triumfējošu skatienu, mazliet skaļāk turpināja: — Es runāju ar viņu!

— Jūs runājāt ar viņu? — Spāns vaicāja un jutās pārsteigts, cik mierīgi to vaicā.

— Jā, es ar viņu runāju.

Salke nemeloja. Tiešām viņa bija ar Kristīni runājusi. Šperberes pansijas tuvumā viņa bija Kristīni slepus gaidījusi un tad it kā pavisam nejauši patrāpījusies ceļā.

Ai, kāds pārsteigums! Spāņa jaunkundze! Bet Spāņa jaunkundze laikam viņu vairs nepazīstot? Protams, Kristīne viņu tūliņ pazina. Taču viņa izturējās vēsi un noraidoši. Kristīne tumši pietvīka un, pieri saraukusi, teica: viņai kāda draudzene no Helzē esot atrakstījusi, ka Salkes kundze staigājot apkārt un stāstot par viņu savām klientēm muļķības un aizvainojošas blēņas. Salke nobāla un apzvērēja, ka tie esot meli un, ja viņa jebkad kaut ko tādu būtu stāstījusi, lai tad viņu uz vietas zeme aprijot! Kristīne kļuva mazliet pielaidīgāka un apjautājās, kā iet pa Helzē un vēl šo to. Viņas parunājās dažas minūtes, tad Kristīne ātri devās prom. Viņa sniedza Salkei pat roku — bet «tikai nejautā, kā man klājas».

Protams, tā stāstīt par savu apkaunojošo tikšanos ar Kristīni Salke Špānam nevarēja, tik vientiesīga viņa nebija; viņa jau sen bija visu pārdomājusi, labi zināja, kas jāstāsta, un vārdi birtin bira pār viņas plānajām lūpām. Tātad Kristīnes jaunkundze aiz pārsteiguma un prieka esot iekliegusies, kad pēkšņi ieraudzījusi acu priekšā paziņu no Helzē. Veselas četras dienas viņa ledainā vējā esot staigājusi šurp un turp gar pansiju. Un nu viņai ar Kristīni tūdaļ vajadzējis ieiet mazā kafejnīciņā, jo abām bijis briesmīgi auksti. Un tur nu viņas sēdējušas un tērzējušas veselu stundu, varbūt arī divas stundas. Špāns atzvēlās krēslā un turēja roku priekšā acīm: gaisma viņu žilbināja; Šalke bija atvērusi vienu slēģi, lai redzētu strādāt.

— Es klausos, — Špāns teica, pamādams ar galvu.

Jā, tur nu viņas abas esot sēdējušas, tas bijis tik jauki un patīkami. Kristīnes jaunkundze vēl vienmēr esot ļoti glīti ģērbusies, taču ne vairs tā kā pirms gada; viņa, Šalke, esot šuvēja, un viņu nevarot piemānīt. Tur kāda apmala atrauta, citur poga neturējusies vairs pavisam stingri, un zilajā beretē, ko Kristīnes jaunkundze valkājot, kode esot izgrauzusi mazu caurumiņu. Par to neesot vērts runāt, bet kaut kas tāds tomēr nedrīkstējis gadīties. Un arī mati Kristīnes jaunkundzei vairs neesot tik kopti, jo kopšana, protams, maksā naudu. Kristīne neizskatījusies slikti, ai, nē, to nevarot sacīt, taču pagājušajā vasarā viņa esot bijusi tik brūna, bet tagad pabāla. Vasarā viņa izskatījusies vēl tik — nu kā lai to pasakot? — tik lepna un pašapzinīga, bet tagad viņai vaibsti ap muti pauduši pagurumu, viņa, šķiet, esot kļuvusi mazdūšīga. Jā, bijis skaidri redzams, ka tāda kā vasarā viņa vairs neesot. Viņa, liekas, esot stipri nervoza un izklaidīga un smēķējot cigareti pēc cigaretes.

Špāns, galvu nodūris, dziļi vilka elpu, ar roku vēl vienmēr aizsedzis acis. Varbūt Kristīne drīz vien atgriezīsies, varbūt kādu rītu, kad viņš pamodīsies, tā stāvēs pie viņa gultas — kā viņš nesen bija sapņojis.

Šalke, kā parasti, apslapināja ar mēles galu lūpas, mute viņai ne mirkli neaizvērās; viņa sacīja, ka neesot arī nekāds brīnums, jo lielpilsēta izsmeļot cilvēka spēkus. Un doktors Aleksandra kungs labi ja nopelnot sāli, ko pielikt pie zupas. Ar teātra nomu, protams, nekas neesot iznācis, jo naudu, ko laikam gaidījis, viņš neesot saņēmis; pašlaik viņš strādājot kādā bārā. To saucot par «Fēniksa» bāru, ko ļoti mīlot apmeklēt uzdzīves kāri vīrieši un sievietes. Viņa tur senāk neesot bijusi, ai, nē, nē, bet viņas brālis bija viņu turp aizvedis. Tur ložās degot sārtas gaismas lampas un bārā uzstājoties dejotājas, kurām gandrīz nekā neesot mugurā un kuras vēcinot baltus vēdekļus, un dziedātājas, kas dziedot dziesmas, kuras labāk laist gar fiuslm. Pirms katra numura parādoties Aleksandra kungs un pasakot pāris asprātīgu vārdu, reižu reizēm viņš noskaitot pa kādam īsam, jautram dzejolītim. Un arī Kristīne sēžot «Fēniksa» bārā cauru nakti, viņa taču nevarot savu draugu pamest tik ilgi vienu. Bet cik tur galu galā par to tiekot samaksāts? Dzīve viņiem neesot nekāds rožu dārzs.

Spāns gribēja Salkes kundzei ko jautat, bet — cik dīvaini — ikreiz, kad viņš grasījās atvērt muti, viņam aizsitās elpa. Beidzot viņš klusi vaicāja:

— Un vai par mani — vai par mani viņa arī apjautājās?

— Ai, jā, protams, — skaidrs, ka viņa apjautājas par Spāņa kungu! — Salke mundri atbildēja. — Un es viņai teicu, ka jūs, paldies dievam, jūtaties labi, un tas, liekas, viņu nomierināja.

Un Salke mēļoja tālāk — nu viņai esot jāpastāsta Spāņa kungam kāds svarīgs jaunums, ļoti svarīgs jaunums. Kristīne, protams, drīz arī pati rakstīšot Spāņa kungam, lai paziņotu par paredzamām laulībām ar doktoru Aleksandru.

Spāns cieši viņu uzlūkoja. Viņš kļuva vēl bālāks, un sirds viņam krūtīs dauzījās.

— Par paredzamām laulībām?

Jā, viņa varot to droši tēvam paziņot, Kristīne teikusi, varbūt šī ziņa tēvu padarīšot miermīlīgāku.

Un Salke melsa tik un melsa — viņai, liekas, esot skaidrs, kāpēc precības tik nepieciešamas. Viņa brīdi pagaidīja, vai Spāns kaut ko nejautās, bet viņš klusēja. Jā, viņai laikam esot viss skaidrs. Spāns vēl aizvien klusēja. Nu, tas taču beidzot neesot tik liels noslēpums, — pēc viņas domām, Kristīne esot mātes cerībās.

Spāns piepeši piecēlās. Mazliet sagrīļojies, viņš tūlīt atkal saņēmās. Pateicies Šalkei par pūlēm, viņš uzreiz kļuva ļoti oficiāls. Varbūt viņai esot līdzi izdevumu saraksts? Salke parakņājās pa somu. Viņa bija pierakstījusi braukšanas biļetes maksu un piecas markas par katras dienas izdevumiem. Vai tas neesot par daudz? Nē, nē, nekādā ziņā!

Nu Spāns vadīja smagas dienas un naktis. Salkes ziņas sākumā bija likušās daudzsološas, viņam jau bija radušās mazas cerības Kristīni drīz atkal redzēt. Bet, kad Salke sāka stāstīt par laulībām, viņš saprata, ka nu visam beigas, beigas uz mūžīgiem laikiem. Kristīne kļuva viņam aizvien tālāka un tālāka. Viņa aizvien vairāk un vairāk iejutās tai pasaulē, kurā viņš līdzi iet nevarēja. Ar šīm laulībām viņš Kristīni pazaudētu uz visiem laikiem.

Kādu rītu, kad Špāns piegāja pie brokastu galda, tas’ nebija klāts. Nu viņš atcerējās, ka Meta vakar no viņa bija atvadījusies. Viņš pats pagatavoja brokastis. Viens, gluži viens viņš bija savā mājā; Špāns izjuta gandrīz slepenu laimi — neviens vairs nevarēja viņu novēroti

Lieliska dzīve, kopš jaunības dienām viņš nekad pat ne stundu nav bijis viens! Špāns nedēļām ilgi saimniekoja pats, viņš izvārīja sev drusku rīsus, atnesa no veikala gabaliņu siera, viņam pietika atliku likām. Viņš kurināja dzīvojamā istabā krāsni un, ja vajadzēja ūdeni, gāja pagalmā pumpēt ūdeni. Zeme ap aku bija apledojusi, un kādu rītu Špāns paslīdēja un smagi pakrita. Viņš juta, ka savainota galva. Bet, atguvis samaņu, viņš gulēja savā gultā, un kāda «parādība» nedzirdami slīdēja pa istabu. «Parādība» deva viņam dzert kafiju. Tad viņš pilnīgi pamodās un pazina Šalkes kundzi.

Kopš tās dienas Šalke rūpējās par viņa saimniecību, un tas bija gaužām labs atrisinājums. Viss bija vislabākā kārtībā. Gulta glīti saklāta, mājas kurpes stāvēja savā vietā, veļa sakārtota, un Salki pašu viņš nekad nemanīja. Šķita, ka viņu apkalpotu neredzama būtne.

10

Naktīs vēl sasala peļķes; saltajā gaisā no tālienes pāri ielejai skanēja suņu rejas. Hermanis jau bija ķēries pie darba. Viņš veda mēslus, aukstumā tie kūpēja. Kad naktis kļuva siltākas un rīta miglā apslāpa balsis un skaņas, viņš jau ara tīrumā. Diendienā viņu redzēja augšā rūpīgi strādājam, viņa lauki bija gludi kā samts. Un ziemāju sējumi — cik lieliski tie bija šogad!

Ar pirmajiem saules stariem Bornās sākās rosība, kas ne uz brīdi neaprima. Kamēr citi vēl tikai ziemas miegu izberza no acīm, viņiem tur augšā darbs ritēja pilnā sparā. Kārlis bija uznācis kalnā vest ar ķerru būvakmeņus un smiltis. Rudbārdis, lakatos satuntuļojies, jau rītausmā stāvēja uz sastatnēm pie dzīvojamās mājas, un viņa sarkano bārdu bieži klāja sarma. Viņš mūrēja vainaga dzegu, laboja cietušās logu ielodzes un taisīja platākas kāpnes.

Beidzot galvenie darbi pie mājas bija apdarīti, un prieks bija skatīties. Tās vairs nebija dūmos nomelnējušās drupas, kas bruka kopā, bet vēl nepabeigta jaunbūve, jo cēlajam bija pietrūcis naudas. Hermanis iztēlē jau skatīja augstu jumtu — pagaidiet tikai! Tagad Bornās vairs nebija ne mazāko ugunsgrēka pēdu.

Bet nu arī Rudbārdis nedrīkstēja ne stundu kavēties. Viņa dārzs! Desmitiem reižu dienā viņš pazuda mežā un atgriezās ar pilnu maisu uz muguras. Viņš stiepa gan satrūdējušas lapas un lapu augsni, gan purva augsni un melno humusu, — arī profesori vēl neesot izpētījuši augsnes noslēpumu, viņš teica. Dienu pēc dienas viņš elsdams nesa pilnus maisus uz savu zemes gabalu, turklāt vēl atlicināja laiku, lai palīdzētu Kārlim viņa piemājas dārzā rijolēt un rakt. Visu var padarīt, ja tikai ir laba griba.

Strauji tuvojās pavasaris. Saule jau manāmi sildīja. Drānu pauna ripoja no pakalna lejup un augšup, neskaitāmas reizes dienā šurp un turp — no Bornām uz mājiņu lejā, tā bija Babete. Ak, Jautiņi, ļautiņi! Govis, cūkas, putni! Un jau atkal vajadzēja zīdīt Zebastianu. Sēklas kartupeļi jāizlasa, rāceņi jāstāda, maize jācep, un toveri iemērktā veļa jāmazgā.

Iestājās agra un karsta vasara, un miegam atlika tikai savas četras piecas stundas. Saule uzlec, uzkāpj zenītā, kaut kur koka paēnā viņi izsmalsta savu zupu, ko atnesusi Alvīne. Saule noriet, un viņi, līdz nāvei pārguruši, noliekas savās guļvietās. Saule uzlec, saule noriet. Tā aiziet diena pēc dienas. Viņi mirkst sviedros; savelkas negaisa mākoņi, šļakst lietus lāses, reizēm viņiem gadās mukt no lietus. Vēl gluži stīvi no vakarējās dienas darba līdz ar gaismiņu viņi ir kājās.

Tāpat kā aizvadītajā gadā, ari tagad Hermanis strādā, cik jaudas, — pirmais no rīta ceļas un pēdējais iet pie miera, aiz pārguruma tikko spēdams parunāt; viņš kļuvis gluži truls un vairs neko ne domā, ne jūt. Kristīne pavisam reti viņam ienāk prātā. Tikai reizēm vēl atmiņā pavīd viņas dīvainais smaids un acu gaišais mirdzums. Saule uzlec, saule noriet.

Alvīne kļuva ar katru dienu čaklāka un izdarīgāka. Pirmajā laikā viņa, muti iepletusi, brīnījās, redzot, kā viņi te kalnā iejūgušies darbā. Babete neizlaida meitu no acīm. Alvīn, kur tu atkal esi pazudusi? Panāc šurp, Alvīn! Nu mazliet mudīgāk, meiteni Reiz Alvīne pat saņēma krietnu pļauku, jo pēcpusdienā, atsēdušies virtuvē uz krēsla, bija iesnaudusies.

— Gulēt dienas laikā? Tā tik vēl trūka! — Babete sašutusi iesaucās. — Vai tev ir divdesmit vai simt gadu?

Bet, kad iekrita kaut īsākais atpūtas bridis, Alvīne varēja runāt bez mitēšanās, turklāt, ja Antons strādāja uz lauka, viņa arī smējās bez mitēšanās, no tveices pietvīkusi sarkana kā uguns.

Viņa ar Antonu atkal bija pilnīgi salabusi un nemaz vairs neslēpa, ka Antons viņai patīk. To redzēja visi, ari Babete. Viņa to redzēja un bija gaužām apmierināta. Antons ir krietns puisis, viņš ir bez viltus un atklāts — viņa domas var nolasīt kā no grāmatas. Un turklāt viņš ir ari spēka pilns vīrs! Ai, Babete labi zināja, kādas dievs radījis sievietes, — kam viņai sevi apmānīt, un Alvīne taču vai plīsa aiz veselības un spēka pārpilnības

Galdnieks no Raunes atrakstīja garu vēstuli; viņš tuvākajā laikā gribēja apmeklēt Bornas, bet Alvīne nesteidzās viņam atbildēt. Kas gan bija bālasinīgais Georgs ar savām noļukušajām ausīm salīdzinājumā ar Antonu! Gatavais nīkulis! Turpretī Antons izskatījās tieši tāds kā no ozolkluča izcirstais apustulis Lūkass Raunes ciema baznīcā, un kādas acis bija Antonam — kā gaišas liesmas tumsā! Nē, ar galdnieku viņu ne salīdzināt nevarēja, lai arī tas nebija no sliņķiem.

11

Bet to, ko Alvīne nākamajās dienās Antona dēļ dabūja pieredzēt, — to viņa nekad nebūtu uzskatījusi par iespējamu. Ak, šie vīrieši! Ko no tiem dažreiz varēja saprast! Alvīne arvien bija jutusi mazliet bailes no Antona, vienmēr bijusies no viņa bargajām acīm; viņš reizēm tik ātri saskaitās, bet reizēm varēja arī tik labsirdīgi smieties, un viņa nešaubījās, ka Antonam laba sirds. Ak, kā viņa pievīlās, cik briesmīgi pievīlās, nu viņai būs mācība uz visiem laikiem!

Kādu svētdienu tūliņ pēc pusdienām pie durvīm klauvēja, un Babete, kas uz īsu brīdi bija uznākusi augšā pie viņiem, aicināja ienākt. Mazliet nedroši un kautrīgi virtuvē ienāca glīta gaišmate, sev pa priekšu stumdama mazu puisēnu.

— Lūdzu, atvainojiet, — gaišmate teica un pamāja viņām ar galvu. Viņai bija gaiši zilas acis, un viņa bija ģērbusies pēc pilsētas modes. Lai gan laiks jau metās silts, viņai mugurā bija plāns, gaišs mētelis un ap pleciem laps-«ida. Mazais, apmēram gadus četrus vecs, tukls puisēns, bija uzposts drusku neparasti.

Raudzīdamās uz sievieti un puiku, kas bailīgi slēpās aiz mātes mēteļa, Babete teica:

— Ai, ai, kāds mazs puisītis nāk pie mums ciemos! Un ko jūs, jaunā kundze, meklējat?

Jaunā kundze samulsusi knibinājās ap cimdiem.

— Lūdzu, atvainojiet, — viņa bikli sacīja. — Es meklēju Antonu.

— Vai namdari?

— Jā, namdari. Te taču ir Bornas?

Jā, pareizi gan, te esot Bornas. Bet Antona pašlaik neesot mājās. Viņš apņēmies svētdien strādāt sīkus remontdarbus pie zāģētavas meistara Forngrēbera, viņa tieši tur, nemaz to nezinādama, esot gājusi garām.

— Ak tā! — Jaunā sieviete bija vīlusies.

Bet Babete zināja, kas jādara. Viņa pastūma sievietei krēslu. Antonam kuru katru brīdi jānākot mājās. Viņa laikam esot Antona radiniece un gribot viņu apciemot?

Jaunā sieviete papurināja galvu un nodūra acis.

— Es esmu viņa sieva, — viņa klusi atbildēja.

Viņa sieva? Uz grīdas nošķindēja tase. Alvīni šie vārdi

tā satrauca, ka slapjā tase izlidoja no rokas. Māte uzmeta viņai stingru skatienu, bet pati tēloja tikai priecīgu izbrīnu.

— Antona sieva? — viņa izsaucās. Un viņa pat neesot zinājusi, ka viņš precējies! Bet tādi jau vīrieši mēdzot būt, tikai strādājot un spēlējot kārtis, taču par personisko dzīvi neminot ne vārda.

— Alvīn, uzvāri kafiju! — viņa uzsauca.

Ak Antona sieva — jā, tad gan viņš priecāšoties, tāds pārsteigums! Un šis te mazais puisītis laikam viņa dēls?

— Jā, tas ir Antona dēls!

— Antona dēls! — Babete it kā aiz liela prieka iespiedzās smalkā balsī. — Un kā tad viņu sauc?

— Heinrihs.

— Nāc nu, Heinrih, šurp pie manis!

Alvīne, kas saimniekoja pie pavarda, skaļi iesmējās, un māte sašutusi pagriezās pret viņu. Meitenei tādas manieres, ka tīri vai kauns! Alvīnei vienkārši bija jāsme-jas. Pat četrus gadus vecs dēls šim nožēlojamam melim bija!

Jaunā sieviete, kuras biklums pamazām zuda, sacīja, ka Heinrihs izskatoties līdzīgs tēvam. Babete piekrita, viņš, protams, esot kā izspļauts tēvs, bet tūliņ viņa ari apgalvoja tieši pretējo. Heinrihs esot izskatā tieši pēc mātes, noteikti pēc mātes. Antonam taču garena, šaura galva, bet Heinriham — pavisam apaļa, un turklāt acis viņam gaiši zilas, bet Antonam — pelēkas. Tomēr sieviete iebilda, ka par galvas formu šādā vecumā vēl nevarot spriest. Babete ielēja kafiju, un Alvīnei bija jāattaisa plūmju ievārījuma burka un jāapsmērē puikam maize. Tik jauks puisītis esot Antona dēls, un viņai, Babetei, ari pašai esot dēls, jā gan! Cik vecs tad viņas dēls? Babete pasmējās: drusku vecāks par pusgadu. To nu jaunā sieviete negribēja ticēt — nē, nē, tas taču neesot iespējams.

Antons smagiem soļiem kāpa augšā pa kāpieniem. Alvīne atsāka saimniekot pie pavarda. Ak, viņai vēl vajadzēja pieredzēt, kā šis liekulis un melis, kas vienmēr tik augstprātīgi tiesāja citus, pats uzvedās!

Antons, kā parasti, atgrūda durvis, noklepojās un iesaucās:

— Labvakar!

Bet tad pamanīja, ka virtuvē ir ciemiņš. Viņš ļāva mugursomai noslīdēt no pleciem un pacēla acis uz jauno sievieti. Antons uzlūkoja to ciešu skatienu, tad izslējās vēl garāks, nobāla, un deguns viņam kļuva gluži plakans.

— Tu, Marij, te? — viņš jautāja, zodu pieliecis. — Kas tad tevi aicinājis šurp?

— Jā, esmu te, Anton! — sieviete neskanīgi atbildēja, jo balss viņai bija galīgi zaudējusi skaņu. Viņa bija balta kā sniegs un drebēja. Tad paraustīja savu lapsādu un pameta gaisā rokas.

— Anton! Anton! — viņa iesaucās.

Viņas tonis bija tāds, ka Alvīnei pārskrēja auksts pār kauliem. Antons pakāpās soli atpakaļ un pacēla stipro roku. Jaunā sieviete tūdaļ paklausīgi palika mierīgi stāvot, viņa klusi šņukstēja. Puika izbijies sāka brēkt.

— Tavs bērns, tavs bērns! — sieviete šņukstēja.

— Jā, mans gan! Es taču arī maksāju par viņu. Vai varbūt ne? — Antons teica, nievīgi smiedamies. — Un kāpēc tu, Marij, esi atnākusi? — viņš draudīgā balsī nikni vaicāja.

Te kaut kas nebija kārtībā. Babete to tūlīt saprata un iejaucās. Bērns jāizvedot ārā, vai bērnam jābūt te, kur vecāki strīdas? Šodien viņš vēl esot par mazu, lai kaut ko saprastu, bet, kad būšot gadu desmit vecs, tad atmiņā atausīšot visi Jaunie vārdi, viņa to zinot. Lai Alvīne ienesot bērnu savā istabiņā, un arī viņai, Babetei, laikam būšot labāk iziet ārā. Bet Antons lūdza, lai viņa paliek. Ba-bete, protams, labprāt palika, viņa vai dega aiz ziņkārības.

Alvīne aizveda brēcošo puiku uz savu istabiņu un noguldīja gultā. Viņa bija tā uztraukusies, ka trīcēja ceļgali. Ak tu debess, ar cik nikni zibošām acīm viņš bija uzlūkojis nabaga sievieti, viņa skatiens bija ass kā nazis! Viņa bija izbijusies, nudien izbijusies. Antons varēja pat nosist cilvēku, ja pārskaitās. Tie abi virtuvē vēl aizvien strīdējās, Alvīne visu nesaprata, bet, kad tie sāka runāt visai skaļi, viņa dzirdēja katru vārdu.

Jaunā sieviete teica, ka turpmāk Antonam par zēnu nav jāmaksā. Tas vairs neesot vajadzīgs. Viņai bija nomirusi māte un atstājusi mantojumā divpadsmit tūkstošu mārku, un tas ari bijis īstais iemesls, kāpēc viņa te ieradusies. Antonam vairs nevajagot mocīties ar darbu, viņš varot ierīkot namdara darbnīcu, ari māja viņai piederot, un, kas piederot viņai, tas, protams, ari Antonam. Pēc viņas domām, tagad viņš varot iekārtoties tā, lai dzīve būtu mazliet vieglāka.

Antons viņu pārtrauca.

— Mani nevar nopirkt! — viņš skaļi iesaucās. — Antonu Hohšteteru nevar nopirkt ne par visu pasaules zeltu — tas tev sen bija jāzina.

Jaunā sieviete atkal sāka izmisusi raudāt.

— Vai tu, Anton, nespēj man piedot? — viņa lūdzās. — Es taču tevi, Anton, mīlu vairāk par visu pasaulē! Anton! Atsauc laulības šķiršanu! Atsauc!

— Ne par kādiem pasaules labumiem!

— Tad šodien pat kopā ar bērnu noslīcināšos. Anton! Anton!

— Es, Marij, to nevaru aizkavēt! Tagad tev jāiet, citādi vairs nepaspēsi uz vilcienu.

Tas nudien bija briesmīgi. Alvīne aizspieda ausis. Vai kaut kas tāds maz iedomājams? «Es, Marij, to nevaru aizkavēt!» Alvīnei lika vest šurp bērnu, un viņa izveda to virtuvē. Antons iedeva zēnam spožu mārku.

— Ak, kālab tev vēl tērēties! — sieviete teica ar saltu izsmieklu un nicīgi nosvieda monētu zemē. — Viņam ir vairāk naudas nekā tev.

Viņi devās prom, Antons gāja viņus pavadīt līdz lielceļam.

Babete bija bāla kā nāve un stipri trīcēja. Viņa bija tik uztraukta, ka nespēja pat raudāt. Jā, tomēr kaut kas tāds arī notiek, lai gan liekas neiespējami. Tāda bija šī pasaule, tādi bija vīrieši! Rupji un bez sirds, un sievietes varēja iet slīcināties.

— Tāds bija arī tavs tēvs, tas nelietis, tieši tāds pats, uz ceļiem mezdamās, es toreiz viņu lūdzos! — Babete iesaucās. — Bet ko viņš man atbildēja? Nemaz nevaru tev teikt, ko viņš atbildēja! Ptu, ptu, ptu! Cerams, ka tu, Alvīn, vēl neesi ielaidušies ar Antonu? Ak, lai dievs tev, meitiņ, žēlīgs! Es taču esmu tava māte.

Bet Antons atkal pēkšņi atgriezās. Viņš staigāja kā mēnessērdzīgs, kaut ko meklēja, laikam savu cepuri; acis tam bija gluži neprātīgas. Pēdīgi viņš atkal devās ārā un bija jau uz sliekšņa, kad Babete vairs nespēja valdīties. Pietrūkusies kājās, viņa spiedzīgā balsī iesaucās:

— Tu, Anton, esi slepkava!

Antons laikam pat nesaprata, ko Babete saka; uzmetis viņai trulu skatienu, viņš aizvēra aiz sevis durvis.

Alvīne šajā naktī ne acu neaizdarīja. Viņa nolēma rīt rakstīt smalkdarbu galdniekam. Ja viņam patīkot, lai viņš kādreiz atbraucot uz Bornām — kāpēc gan ne?

Antons nepārnāca mājās ne šajā, ne arī nākošajā naktī. Bet tad ap pulksten sešiem no rīta viņš pēkšņi ieradās pie Babetes. Viņš izskatījās bāls un noguris, un pierē viņam bija liela skramba. Dievs vien zina, kas viņam atkal bija atgadījies. Pie drēbēm bija pielipušas egļu skujas, acīmredzot viņš bija pārnakšņojis mežā. Babete saņēma viņu ļoti atturīgi.

— Paklau, Babet, — viņš neparasti mierīgā balsī sacīja. — Man tev kas jāteic, es to nespēju paciest, jo tu esi sieviete, ko cienu. Jā, tu esi viena no nedaudzajām, ko es patiesi cienu. Tu mani nosauci par slepkavu.

Vai viņa būtu tā teikusi? Vai viņa būtu tā teikusi?

— Tā es laikam gan nesacīju, Anton, tu būsi pārklausījies. Bet, dieva dēļ, kas tā tev par skrambu pierē?

Antons papurināja galvu.

— Nerunā par skrambu, Babet, tas nav nekas sevišķs. Es iedrāzos kokā.

Ai, jā, viņš esot skaidri dzirdējis! Bet, tā kā Babeti cienot, tad uzaicinot par savu soģi. Tāpēc viņš ari te ieradies. Slepkava? Lai nu viņa spriežot tiesu, citādi viņš vairs nekur nerodot miera.

— Tātad klausies, BabetI

Izceļas karš, un karavīrs tūlīt pirmajā dienā dodas uz fronti, bet pirms tam vēl paspēj apprecēt meiteni, ko mīl. Mīlestība taču nav negods. Tieši pēc divdesmit mēnešiem viņš ierodas pirmoreiz mājās atvaļinājumā. Sastop tur sievu — bet kas tad tas? Tur ir arī bērns! Tur ir bērns, un viņa nav ne rindas par to rakstījusi. Es gribēju tevi pārsteigt, sieva saka un kļūst balta kā sniegs, un viņš aplūko bērnu, kas ir labi ja pāris mēnešu vecs. Istabā ienāk māte, un karavīrs vaicā viņai: māt, cik vecs ir bērns? Bet viņa atteic: vispirms mazliet atpūties, paēd un padzeries, un tad parunāsim. Taču karavīrs paņem no kakta savu šauteni un aiziet. Nākamajā rītā viņš pārvaldē noskaidro, ka bērns ir tieši sešas nedēļas vecs. Karavīram ir desmit dienu atvaļinājums, bet viņš jau pēc četrām dienām atgriežas karalaukā.

— Spried nu, Babet, — vai esmu slepkava?

Noklausījusies, ko Antons stāsta, Babete galīgi samulsa.

Viņa parēķināja: divdesmit mēneši un sešas nedēļas — tur, protams, kaut kas nesaskanēja.

— Ak žēlīgais dievs! — viņa teica nopūzdamās. — Kālab man vēl rēķināt? Es zinu, ka ir arī sliktas sievietes, ne tikai slikti vīrieši, bezgodīgas sievietes, kurām nav ne kauna, ne goda, īstas lupatas — vai tad nav dzirdēts? Vai es, Anton, teicu — slepkava? Nē, tu esi pārklausījies. Iedzer glāzīti melleņu degvīna, tas tev nāks par labu. Dievs, esi žēlīgs šīm bezgodēm! Ak, kāda tev skramba, tu, tā skriedams, varēji pat nosisties!

Antons pamāja ar galvu. — Zars bija atlūzis, — viņš noteica. Un nu viņam esot vēl kāds lūgums Babetei: viss, ko viņš stāstījis, domāts tikai viņai, nevienam citam tas neesot jāzina. Galu galā tas viņa paša kauns, un viņam neesot nekādas vajadzības to izbazūnēt pa visu pasauli.

Babete klusēja, lai gan viņai tas nenācās viegli. Bet, kad viņa ievēroja, ka Alvīne vairs neatņem Antona sveicienu un runā tikai nicinoši par viņu, tad nolēma, ka pareizāk būs, ja ieminēsies Alvīnei, ka Antons viņai šo to pastāstījis un ka viņa tagad spriež par Antonu citādi. Vairāk viņa nedrīkstot teikt. Sieviete pie visa pati vainīga, vairāk viņa nedrīkstot teikt, un bērns arī neesot no Antona. Bet nu viņa patiesi vairāk neko nedrīkstot teikt.

Diendienā resnais Benno ar cigāru mutē stāvēja uz sava veikala kāpnēm. Helzē tirgus laukumu vairs nevarēja iedomāties bez Benno, drīz vien viņš, iespējams, būtu kļuvis par simbolisku pilsētas figūru. No tālienes raugoties, viņš nudien izskatījās kā piepūsta gumijas fabrikas reklāmas figūra.

Reklāmas figūra sveicināja, smaidīja, kūpināja cigāru, reizēm nolidinājās lejup pa kāpnēm un aizlidoja garām Špangenberga veikalam, lai ar lielu apbrīnu pakavētos pie «Veronika. Modes» loga vitrīnas: smalka dāmu veļa, plāni kā zirnekļa tīkls mutautiņi, pasakaini peldkostīmi.

Veronika sēdēja aiz tilla aizkariem un ar saviem maigajiem pirkstiem šuva. Reizēm viņa arī piecēlās, tā ka Benno redzēja viņas galvu, un, kad viņš zemu paklanījās, viņa dāvāja Benno smaidu. Smaids gan bija mazliet nevērīgs, taču tam netrūka laipna gaišuma. Tik bezcerīgas kā senāk Benno izredzes vairs nebija, toreiz Veronika tik tikko bija pievērsusi viņam uzmanību. Brīnum jauki bija apzināties, ka viņa ir tepat tuvumā, labi ja soļu divdesmit no viņa kāpnēm: dāma ar visskaistākajām kājām Helzē un ar sarkani krāsotiem nagiem, vienīgā īstā dāma pilsētāl

Savu mazo dzīvokli Veronika bija iekārtojusi ļoti gaumīgi; dzīvokļa iesvētīšanai viņa rīkoja mazas vakariņas. Veronika uzaicināja Dolliju un Hanšeli un lūdza atnākt arī Benno, ja viņam būtu vēlēšanās. Ai, ar mīļu prātu! Tam jābūt jautram vakaram, un Benno vaicāja, vai viņš drīkstot revanšēties. Viņš pagādāja gardumus un cigaretes, liķieri un vīnu. Bet, ap pulksten astoņiem aizgājis, atrada Veroniku vienu pašu. Dollija pēdējā brīdī bija atteikusies nākt, jo nejutās labi, un Hanšelis bez Dollijas negribēja ierasties.

— Jums jāsamierinās ar mani vienu pašu, — Veronika teica.

Benno jutās aplaimots. Veronikas čalošana viņu sajūsmināja, divatā viņa bija vēl daudz jaukāka nekā sabiedrībā, viņš vēl nekad nebija pieredzējis tik brīnišķīgu un interesantu vakaru.

Nu Benno bieži pavadīja vakarus pie Veronikas. Ja viņš devās cauri dārziņam mājas priekšā, neviens viņu nevarēja pamanīt. Benno drīkstēja apbrīnot Veronikas slaidās rokas un ar lūpām pieskarties krāsotajiem nagiem, pat

k&du «godīgu bučiņu» viņa atļāva. Bet, tikko viņš kāroja vairāk, Veronika izvairījās.

— Benno, jūs visu izjauksiet! — viņa teica, uzmezdama viņam bēdīgu skatienu. — Vai es neteicu, ka jums mazliet jāpaciešas? Es taču jūs vēl nemaz nepazīstu.

Paciesties! Paciesties! Vai tas izklausījās bezcerīgi?

Kāda brīnišķīga vasara! Katru dienu dedzināja saule, pat naktis bija siltas. Sāka ierasties pirmie vasarnieki, Veronikai darījumi labi veicās. Katru pēcpusdienu ap pulksten pieciem viņa piesprauda pie durvīm zīmīti: «Esmu peldētavā, atgriezīšos ap pulksten septiņiem.» Jā, viņai katrā ziņā bija jāpeldas! Veronika parasti mēdza aiziet pakaļ Dollijai, un tad viņas abas gāja ezerā izpeldēties.

Veronika un Dollija bija sadraudzējušās sirsnīgāk nekā jebkad, viņas bija nešķiramas. Veronika bija iedegusi brūna kā nūbiete, brūna un kalsna, tas lieliski saderējās ar viņas sarkanajiem matiem un nagiem, turpretī Dollija, kaislības un iekšējas uguns kveldināta, sāka kļūt patukla. Nisleins ar triumfējošu sejas izteiksmi nolūkojās savā meitā, kad viņa ar spožo matu lāpu virs galvas gāja pār tirgus laukumu; tā tik bija meitene! Ne vienu vien ģimeni, bet veselu tautu spēj radīt ar tādiem gurniem!

Jā, šī vasara bija brīnum jauka, bet kādā siltā novakarē, kad debesis vēl tik dāsni liesmoja, Dollijai vasara negaidot beidzās. Pār muguru viņai skrēja salti drebuļi, un viņa mazliet klepoja. It kā viņu būtu skārusi nāves elpa. Pie vakariņu galda viņa šoreiz ieradās galīgi satraukta. Seja bija bāla un sīka, un viņa nevarēja norīt ne kumosa.

— Kas tev, Dollij, kait? — māte iztrūkusies vaicāja. — Vai tevi kas sabiedējis?

— Nē, nē, es jūtos pavisam labi.

— Vai kaut kas ar Hansīti?

— Nē, nekas.

Nekas neesot ar Hansīti? Ak, jā, tomēr tieši ar Hansīti! Visam beigas, gluži vienkārši beigas! Cilvēki nav nekas cits kā vien nodevēji un meļi. Dieva dēļ, kas tad bija noticis? Viņa šajā vakarā dārza mājiņā bija atradusi smalku sudraba ķēdīti ar zilganu pērli. Tā bija nolikta uz pītā krēsla. Lūk, kas bija noticis — un vai tas nav nekas? Pērle piederēja tai čūskai, tai liekulei, kura vienmēr viņu tik mīlīgi noskūpstīja. Dollij, cik tu laba, Dollij, cik tu mīļa! Visprātīgāk būs, ja viņa vairs ne virsū neskatīsies tādiem cilvēkiem! Un kā tad ar Hansīti? Nu reiz viņai mērs pilns, pārpārēm pilns! Tātad toreiz, kad viņai bija licies, ka šī čūska slepus iedod Hansītim zīmīti, viņa nebija maldījusies? Un cik sašutusi vēl bija šī nekauņa: paturi vien savu Hansīti! Nakti Dollija pavadīja nomodā. Plosījās stiprs negaiss. Dollija vēroja, kā šaudās zibeņi. Kaut tie viņu, Hansīti, trāpītu un iznīcinātu un to čūsku viņas stikla un misiņa paviljonā nosvilinātu! Gan jūs ko pieredzēsiet, gan pieredzēsiet!

Vēl vakar kaislības un iekšējas uguns kveldinātā Dollija no rīta izskatījās pēc īsta rēga. Ieraudzījusi Hanšeli nākam, viņa nogāja lejā frizētavā. Hanšelis asināja bārdas nazi un šorīt bija it īpaši glīts un možs, droši vien viņš labāk nekā Dollija bija pavadījis nakti.

Dollija drebēja. Viņa piegāja Hanšelim cieši klāt un piebāza viņam pie acīm sudraba ķēdīti ar pērli.

— Vai redzi, Hansīt, ko es atradu dārza mājiņā? Vai pazīsti, kas tas ir? — viņa jautāja trīcošā balsī.

Hanšelis joprojām asināja bārdas nazi un uz delnas pārbaudīja asmens asumu. Viņš tikai pavirši palūkojās uz ķēdīti — nevarēja arī prasīt, lai viņš, darbodamies ar asajiem nažiem, apskatītu to vērīgāk. Viņš bija ļoti aizņemts.

— Tā laikam ir Veronikas ķēdīte, — viņš nevērīgi teica.

Jā, Veronikas! Un viņa, Dollija, to vakar vakarā atradusi dārza mājiņā. Tā bijusi nolikta uz pītā krēsla.

— Dārza mājiņā? Kā tad ķēdīte varēja tur gadīties?

— To es jautāju tev! — Dollija iesaucās, aiz dusmām vairs nevaldīdamās.

Hansītis klusu iesmējās.

— Tu man jautā par daudz, — viņš smaidīdams atbildēja un paņēma jaunu nazi.

Šitāds melis viņš bija! Pat nesamulsa, acis pat nepamirkšķināja, šķita, ka šajā mirklī viņam nav nekā svarīgāka par nožēlojamo nazi. Viņš nudien nezinot, kā ķēdīte gadījusies mājiņā, ko citu lai viņš vēl teiktu? Neesot taču šejienietis. Dollija noraudzījās viņā ar nicinošu skatienu.

— Tev nemaz nav kauna! — viņa iesaucās. — Nu tad lai tev ir skaidrs — negribu par tevi neko vairs zināt!

Izskaidrošanās Dolliju bija tā uztraukusi, ka viņai tūlīt pat atkal vajadzēja atlikties gultā. Pēcpusdienā viņa ieraudzīja, ka Veronika ar peldēšanās piederumiem iet pāri tirgus laukumam, un sekoja viņai. Nu tik šī čūska dabūs, nu dabūs! Dollija drebēja aiz dusmām un atriebības kāres.

Ak vai, peldētavā visu ļaužu acu priekšā norisa briesmīgs skandāls! Dollija Veronikas nekaunības dēļ vairs nevaldīja pār sevi.

— Ak mana ķēdīte? Dārza mājiņā, tu teici? Kā tad tā tur varēja gadīties?

Dollija vairs nespēja saņemt sevi rokās, un abas dāmas ieklupa viena otrai matos. Meitenes un sievas smējās un klaigāja, aptiekāra Kimmela nekaunīgā sieva, kas kļuva aizvien resnāka, — šī «Tita galva» pat aplaudēja. Un pēdīgi Dollija un Veronika no laipas iegāzās ūdenī. Tas bija briesmīgi, kāds neizsakāms kauns! Dollija nolīda savas istabas tumšākajā kaktā.

13

Dienām ilgi Dollija vairs neuzdrošinājās iziet no mājas. Avīzē bija pat publicētas zobgalīgas rindas: «Kauja dāmu peldētavā!» Kā spoks Dollija streipuļodama staigāja pa māju un klepoja, jā, patiešām arī klepoja, tik slikti viņa jutās. Edamreizēs viņa tik tikko spēja iebaudīt kādu kumosu. Beidzot Nisleins uzlika pensneju un visai domīgi sāka braucīt savas garās, pelēkās ūsas. Dollija mudīgi paņēma no bļodas vēl pāris kāršu pupiņu un uzlika uz sava šķīvja.

Kopš tās dienas viņai kļuva mazliet vieglāk. Viņa vismaz izgāja atkal no mājām. Uz peldētavu viņa joprojām neiedrošinājās doties. Kāds kauns, tāds briesmīgs kauns! «Kauja dāmu peldētavā!» Viņa arī nevēlējās šo sievišķi sastapt. Nabaga Benno, gatavais muļķis, tiešām žēl viņa.

Kādu rītu viņa nejauši satika Hanšeli, kas ar friziera somu rokā bija ceļā uz darbu. Dollija nobāla.

Bet Hanšelis sveicināja viņu, it kā nekas nebūtu noticis.

— Paklausies taču, Dollij, — viņš teica, miermīlīgi smaidīdams, — varbūt ar tevi var atkal kādu prātīgu vārdu parunāt? Ko? Tu pēdējā laikā biji gauži traka. — Bet, ja esot runa par nožēlojamo ķēdīti, tad viņš nudien nezinot, kā tā gadījusies dārza mājiņā. Lai viņu vai nosit, viņš tiešām to nezinot! Kas zina, varbūt tā pieķērusies pie Dollijas drānām un tādā kārtā ienesta mājiņā? Arī kaut kā citādi tā neizdibināmi tur varējusi nokļūt r— kas lai to zinot? Dollija neko neatbildēja, vienīgi savilka lūpas rūgtā, izsmējīgā smaidā.

Un tad vēl, Hanšelis turpināja, tad vēl tur esot krauklis, ko viņš ne acu galā nevarot ciest. Tas vienmēr sēdējis karoga kārts galā, un Dollija taču pati stāstījusi, ka bieži to redzējusi arī uz palodzes.

Dollija palika stāvot gaužām apjukusi.

— Krauklis? Kāds sakars visam ar kraukli?

Arī Hanšelis apstājās un atvēra kādas mājas durvis, viņam bija laiks doties pie darba.

— Nu, protams, šis pats krauklis, — viņš teica. Viņa taču zinot, ka kraukļi mēdzot zagt spožus priekšmetus? Varbūt tas esot atradis ķēdīti uz ceļa un ienesis mājiņā?

— Ko? — Dollija stāvēja, muti iepletusi. Bet Hanšelis jau bija pazudis, un laikam tā bija viņa laime.

Bet pēc pāris dienām, kad Dollija gāja garām Špangen-berga namam, viņu pasauca resnais Benno. Viņš nolidinājās lejup pa kāpnēm un, laipni smaidīdams, pastiepa viņai savu tuklo, mazo roku.

— Vai meitenes ķildojas, vai tiešām ķildojas? Vai nu tā vajag?

Benno teica, ka Veronika esot ļoti nelaimīga. Viņa no tiesas nemaz neesot vainīga, viņš varot galvot par viņu!

— Vienas ķēdītes dēļ, vienas mazas ķēdītes dēļ jūs ķildojaties? — Un Veronika gandrīz noslīkusi peldētavā, tik dziļi Dollija viņu iegrūdusi ūdenī, ka viņa tik tikko varējusi pacelties augšup.

Dollijai bija gandrīz skaļi jāsmejas. Ak, kāds muļķis bija resnais Benno, vai viņš nemaz nenojauta, ka šī čūska viņu nolūkojusi tikai tāpēc, ka viņam ir nauda? Vai pateikt viņam to?

Bet viņa nepaguva, jo Benno turpināja viņu pārliecināt. Kādēļ ķildoties ķēdītes dēļ, kura labi ja pāris mārku vērta? Nē, to viņas nedrīkstot. Bet taisnības labad katrā ziņā jādodot Veronikai vismaz iespēja attaisnoties. Ja Dollija zinātu, cik Veronika esot nelaimīga! Dolliju pārņēma jau mazliet miermīlīgāka noskaņa.

Pret izskaidrošanos viņai, protams, nebija iebildumu. Un Benno teica, ka labākais būtu, ja šī izskaidrošanās notiktu tūlīt, jā gan, tūlīt. Veronika esot viena pati savā veikalā, un durvis esot atvērtas.

Veronika saņēma Dolliju ar dziļi aizvainotu sejas izteiksmi. Nē, viņa tiešām nezinot, kā ķēdīte nokļuvusi tieši Dollijas mājiņā. Kaut kāda liktenīga, nelaimīga sagadīšanās! Viņa taču vairākkārt ciemojusies tur, bet tas laikam gan bijis nedējas divas pirms tam, Veronika teica. Dollijas smaids bija salti zobgalīgs: tas bijis ilgāk nekā pirms četrām nedēļām, un tad viņa būtu ķēdīti pamanījusi jau agrāk. Tā taču bijusi nolikta uz pītā krēsla.

Veronika papurināja galvu. Viņa bija bez padoma, gluži bez padoma un varēja vienīgi apzvērēt, ka nezina, kādā mīklainā kārtā ķēdīte gadījusies dārza mājiņā. Varbūt kāds to esot atradis un tīšu prātu iesviedis pa logu, lai starp viņām sētu naidu. Jā, kas to lai zinot? Resnais Benno ar īsajām, elegantās kurpēs ieautajām kājām grīļīgiem soļiem staigāja šurpu turpu.

— Veronik, — kaķi! — viņš teica.

— Ak jā, kaķi! — Veronika moži iesaucās. Arī viņai tas ienācis prātā, un viņa par to pastāstījusi Benno. Varbūt viņa ķēdīti Dollijas mājiņā pazaudējusi jau pirms vairākām nedēļām. Tā mētājusies kādā kaktā, un kaķis, ielēcis pa logu, atradis ķēdīti un uzvilcis to uz krēsla, kur tā ari palikusi.

Dollija bija tik pārsteigta, ka lūkojās viņā, muti iepletusi. Viņa sēdēja atzveltnes krēslā, cieši turēdamās pie roku balstiem. Vai varbūt tie abi viņu vēl izsmēja? Han-sītis vainoja kraukli, šie — kaķi.

— Jūs laikam gribat mani izsmiet? — Dollija dusmīgi izsaucās.

Bet Benno nomierinādams uzlika savas apaļās, mazās ro-ķeles viņai uz pleciem.

— Izsmiet? Neviens, Dollij, tevi negrib izsmiet. Pilnīgi iespējams, ka vainīgs kaķis. Vai tad mājiņā nav kaķu?

Protams, kaķi tur bija.

— Paklausies, Dollij! — Nu Benno runāja kā advokāts, kas izspēlē savu lielāko trumpi. Vai viņa vispār varot apzvērēt, ka tā tiešām ir Veronikas ķēdīte? Vai varot? Simtiem esot tādu ķēdīšu ar pērli. Vai varbūt ne? Ķēdīte, dāmām peldētavā ķildojoties, esot pazudusi, vai viņa vispār jebkad varēšot pierādīt, ka tā tik tiešām bijusi Veronikas ķēdīte?

Nē, pierādīt viņa nevarēja neko, ari apzvērēt ne, — tie abi pataisīšot viņu gluži traku. Bet Dollija jau kļuva mazliet pielaidīgāka. Varbūt patiesi ķēdīte bija kādā neizprotamā ceļā nokļuvusi dārza mājiņā? Kas lai to zina? Nevajadzēja nemaz vainot kraukli vai kaķi. Un beigu beigās bija pilnīgi neiedomājami, ka cilvēki spētu tik briesmīgi liekuļot!

Kādu ritu, kad versmīgi silta saule iespīdēja pa pusatvērtajiem logu slēģiem, Špāns, noguris un nemiera mocīts pēc bezmiegā pavadītās nakts, ienāca dzīvojamā istabā brokastot; viņš aizvēra slēģus un aizvilka priekškarus. Blakus viņa tasei ar pienu vāzē stāvēja mazs bāl-sārtu rožu pušķītis, kas stipri smaržoja. To bija nolikusi Šalke. Spāns ieelpoja smaržu, un viņā pamodās atmiņas par kaut ko neizsakāmi dārgu, par jautrības un prieka pilnu laiku. Tās bija rozes no viņa dārziņa mājas priekšā, tās izplauka lielas kā peonijas, bet ātri nobira. Margarē-tei tās patika. Viņas spilvens tika appušķots ar šīm rozēm tajā dienā, kad bija piedzimis Fricis. Prom tās! Ar savītušo, nespēcīgo roku viņš pastūma vāzi ar rozēm, un, mutei aiz nepatikas paveroties, kļuva redzami viņa sīkie zobi: viņam vairs nebija atmiņu, kurās neslēptos rūgtums.

Uz galda gulēja divas vēstules. Viņš pazina Kristīnes rokrakstu un tūliņ saprata, ka tā ir ziņa, kuras dēļ viņš jau kopš nedēļām bija aizvadījis bezmiega naktis. Viņš nebija maldījies. Kristīne paziņoja par savām laulībām. Tātad Šalke nebija melojusi. Kristīne rakstīja atklāti un sirsnīgi, bet Špānam tie bija tikai vārdi, kādus cilvēki parasti lieto sarunās, nekas vairāk. Tie viņam bija tukši vārdi. Viņš tikai zināja, ka tagad Kristīne uz visiem laikiem ir saistīta ar to svešo pasauli, kura viņam bija nesaprotama un kurā viņš nespēja dzīvot. Apslēptie ceļi, kas varbūt vēl varētu savest viņu kopā ar meitu, uz visiem laikiem bija aizrakti. Uz mūžīgiem laikiem. Otrā liela formāta aploksnē bija drukāts paziņojums par kapelmeistara doktora Jozefa Aleksandra un Kristīnes Špānas jaunkundzes laulībām.

Špāns jutās vārgs un atkal atlikās gultā. Viņš gulēja un raudzījās griestos. Nu tas bija skaidrs! Viņš bija Kristīni pilnīgi zaudējis. Viņam vairs nebija meitas.

Ienāca Šalke un ienesa viņam tasi ar buljonu. Viņa jau sen vairs nerunāja ar Spāņu, jo viņš gandrīz nekad neatbildēja ne vārda. Taču šodien Šalke bija runīga, apsveica Špānu ar Kristīnes laulībām. Šīsdienas avīzē jau bija iespiests sludinājums, un pilsētā daudz par to runāja. Jā, nu viss esot nokārtots dieva un likuma vārdā, un ļaudis vairs nevarot tenkot un celt neslavu. Ja bērns nākšot pasaulē... Špāns bija aizvēris acis un izlikās aizmidzis. Šalke aizgāja.

Pēc brīža atvēris acis, Špāns vairs nezināja, vai Salke patiesi te bijusi vai viņš tikai tā iedomājies. ŠI sieviete viņam bieži šķita kā rēgs. Viņa ienāca, atkal pazuda, viņas soļi nebija dzirdami. Viņa kustējās klusi — starp to pasauli, kurā viņš dzīvoja senāk, un to, uz kuru viņam drīz jāaiziet. Reizēm viņš nodrebēja, Salki ieraugot. Varbūt viņa tiešām bija parādība, kas viņam atsūtīta pretī no šīs otras pasaules?

Ja bērns nākšot pasaulē?... Kāds bērns? Protams, tas nāks. Bērns ar viņa dzimtas asinīm, ar Špānu asinīm — kopš gadsimtiem viņi te dzīvoja un tika cienīti —, kas sajauktas ar svešinieka asinīm, kura dzimta nepazīstama, apšaubāma, svešu alku pārņemta. Špānu kratīja drudzis. Viņš varēja rīt nomirt. Rīt? Pat šodien. Viņam jārīkojas. Viņš ienīda svešo dzimtu un nevēlējās, ka tā bauda kādu labumu no viņa mantības. Ne vīrs, ne bērns, kam jānāk pasaulē un ko viņš jau ienīda, pirms tas vēl bija dzimis.

Šajā naktī Špāns neaizmiga, un, rītam austot, viņam viss bija skaidrs. Pats dievs bija iedvesis viņam šo domu! Ne feniņu, ne vienu vienīgu grasi svešajam vīram, ne bērnam, ne šai dzimtai! Kristīnes mātes pūrā bija maza mantība — seštūkstoš mārku, un, guļot jau uz nāves gultas, viņa bija izteikusi vēlēšanos, lai katrs bērns precoties saņemtu no mātes dāvanu — trīs tūkstošus mārku. Viņš bija apsolījis to izpildīt. Neviens par šo norunu nezināja, arī Kristīne ne. Bet Špāns ne mirkli nevilcinājās savu solījumu izpildīt, viņš bija pedantisks un taisnīgs. Špāns aizsūtīja notāram čeku par trīstūkstoš markām un ar īsu, lietišķu paskaidrojumu uzdeva viņam to pārsūtīt Kristīnei. Tā nu šis darījums bija nokārtots. Bet vairāk ne feniņu ne šim vīram, ne bērnam, ne viņu dzimtai! Tajā pašā vēstulē viņš lūdza notāru rītvakar ap pusastoņiem ierasties pie viņa ļoti steidzīgā darījumā. Tas bija visai neparasts laiks, bet notārs un Špāns bija seni tudraugi.

Notārs ieradās tieši noteiktā laikā, un viņam par izbrīnu durvis atvēra pats Špāns.

— Mūs it neviens netraucēs, — viņš teica.

Kāpnes bija tikai skopi apgaismotas, bet dzīvojamā istabā dega uguns un uz galda bija izklāti ar skaitļiem aprakstīti papīri. Kad Špāna galva iekļuva lampas gaismas lokā, notārs tā izbijās, ka ne ar vārdu vairs neuzdrošinājās apjautāties, kā Špāns jūtas. Viņš Špānu gandrīz vairs nepazina. Sniegbaltie mati plānās šķipsnās nokārās gar galvu; dienām ilgi viņš nebija skuvies, un zodu un vaigus

klāja biezi, asi bārdas rugāji. Apkakle bija netīra un svārki neiztīrīti, gaužām traipaini. Notārs, protams, par Spāņu šo to bija dzirdējis, bet, ka viņš tik briesmīgi sabrucis, to viņš nebija ticējis. Visbaismīgāk bija tad, kad Spāns pūlējās smaidīt, cieši sakozdams sīkos zobus un savilkdams šaurās, blāvi zilās lūpas stingā grimasē. Turklāt viņš bija ļoti rosīgs un kustīgs un šķita arī garīgi neparasti možs.

— Lūdzu, apsēdies, — viņš teica un piestūma krēslu pie galda. — Es zinu, ka tu mīli iedzert pa glāzītei ķiršu liķiera. Lūdzu, te, esmu visu jau sagatavojis.

Notārs bija tā apmulsis, ka nespēja izteikt ne vārda. Viņš apsēdās.

— Tu taču, liekas, vēl negribi rakstīt testamentu, Spān? — viņš jautāja, it kā jokodamies, lai gan jokoja aiz tīra apjukuma, un tai pašā mirklī arī it kā kaunēdamies. So vīru, viņa draugu Špānu, nāve bija jau apzīmogojusi. Viņš Špānu cienīja un pazina tikai nedaudzus, kas bija tikpat taisnīgi kā Špāns.

Jā, tieši to viņš gribot darīt, Špāns atteica, savilkdams greizi plānās, zilās lūpas. Viņam ar sirdi neesot labi, ilgi tā laikam vairs neizturēšot un kādā dienā pilnīgi atsacīšoties klausīt. Nē, nē, ārsti viņam vairs nespējot palīdzēt, un viņš par to arī neraizējoties, jo esot atzinis, tāpat kā pravietis Zālamans, ka pasaulē ir tikai posts un iznīcība.

— Bet iedzer taču!

Joprojām samulsis, notārs pielika glāzi pie lūpām.

Špāns sacīja, ka viņš savu pēdējo vēlēšanos varējis izteikt ari rakstiski, bet viņam bijis sevišķs iemesls apgrūtināt viņu, savu draugu, personiski. Ne jau vienu reizi vien gadījies, ka mantinieki apšaubījuši mantas novēlētāja prāta skaidrību, ja testaments nav tāds, kādu tie vēlējušies. Tas bijis iemesls. Špāns centās runāt cik iespējams skaidri. Viņš vēlējās, lai notārs būtu pārliecināts, ka galva viņam gaiša.

Runa esot, lūk, par ko: viņš diezgan ilgi bijis pilsētas padomnieks, tāpēc zinot, kas pilsētai nepieciešams. Visnožēlojamākā stāvoklī, viņaprāt, esot slimnīca, kas Helzē draudzei nepavisam nedarot godu, — slimnīca esot baraka, kas draud sabrukt, baraka bez gaisa un gaismas, bez kārtīgas operāciju zāles. Viņa mantība skaidrā naudā esot apmēram simt divdesmit tūkstoši mārku. Šo naudu viņš novēlot Helzē pilsētai jaunas slimnīcas uzcelšanai. Slimnīca jānosaucot Spāņa vārdā. Vairāk viņš neko nevēlējās. Savu māju ar visu iekārtu viņš ari novēlot pilsētai; tā gada laikā jāpārdod, un nauda jāizlieto slimnīcas, It īpaši operāciju zāles iekārtošanai. Tas pamatvilcienos esot viss.

Notārs teikto atzīmēja. Rītā viņš sagatavoto dokumentu

personiski nodošot tālāk.

— Rītā? Vai tad nepietiek, ja par to, ko tu atzīmēji, es parakstos? — Špāns izbijies jautāja.

— Nē, nē. Tā sastādītu testamentu varētu viegli apšaubīt!

Kad notārs bija aizgājis, Špāns bez spēka atslīga krēslā. Viņš bija viscaur nosvīdis, tik briesmīgi viņu bija nogurdinājusi šī viena stunda. Šajā naktī viņš neuzdrīkstējās iemigt, jo baidījās, ka miegā nenomirst, un gulēja nomodā, līdz ausa rīts. Pēcpusdienā ieradās notārs, un, tikai parakstījis dokumentu, Spāns nomierinājās.

Nu bija nokārtots viss, ko vajadzēja. Nu viņš varēja mirt. Dzīve bija galā, viņš neko vairs nevēlējās, neko vairs nekāroja, viss bija tikai mocības un bēdas. Viņš bija sagatavojies. Mēdza būt ari drosmīgi cilvēki, kas paši sev atņēma dzīvību. Pie šiem drosmīgajiem Špāns nepiederēja. Ko gan teiktu ļaudis? Bet galvenokārt viņam to darīt neļāva reliģioza pārliecība. Nē, nē, tas nebija iespējams!

Bet bija taču vēl citi ceļi, ko dievs droši vien piedotu. Viņš varētu ātrāk sagaidīt nāvi, ja ēstu tik maz, cik vien iespējams. Tagad viņš pa dienu izdzēra vienīgi mazu tasīti piena un apēda tikai pusi no maizītes. Šalke vārīja vienkāršus ēdienus — saknes, olas, nieres vai kādu balodīti, bet viņš ēda pavisam maz, iebaudīdams labi ja kādu kumosu. Nevienam nedrīkstēja būt ne jausmas, kādu ceļu viņš izvēlējies, lai ātrāk sagaidītu nāvi.

Šalke atnesa ēdienus un atkal aiznesa. Viņa bija gluži apmierināta, ja tie bija tikpat kā neaizskarti, lai gan izteica Špānam pārmetumus; virtuvē viņa apēda visu pati.

Nu viņa bija vienīgā saimniece Špāna mājā. Kāda liktenīga sagadīšanās! Viņai vairs nebija jābaidās, ka Špāns viņu varētu pārsteigt. Viņš dzīvoja naktī, bet pa dienu gulēja, gandrīz vienmēr gulēja. Šalke saudzīgi slaucīja putekļus no Špāna mājas mēbelēm, viņai tās patika. Varbūt viņai šīs mēbeles kādreiz piederēs — kas lai to zina? Varbūt Špāns atcerēsies viņu savā testamentā? Mahagonija pulkstenis, kas tik brīnum jauki un pašapzinīgi sita, iedvesa viņā apbrīnu. Parīze! Un kā šis vārds bija uzrak-stits! Viņa ieklausījās — pulkstenī kaut kas skanēja arī tad, kad tas nesita.

Vienā kambarī stāvēja plats veļas skapis, tas — viņa jutās pārsteigta — nebija aizslēgts. No augšas līdz lejai skapis bija piebāzts ar veļu. Tur bija damasta galdauti divpadsmit personām, tajos bija ieaustas vīnkoka lapas un vīnogas. Bezgala daudz bija salvešu, dučiem galdautu, spilveni ar monogrammām — patiešām grezna veļa.

Viņa atrada pilnu lādi ar vīriešu un sieviešu kažokiem, kas bija piesūcināti ar kamparu. Viņa izkāra tos pagalmā saulē, lai reiz apskatītu šo ģimenes kažoku bagātību izplātu visā plašumā. Šalke izokšķerēja un izostīja visas kastes un atvilktnes.

Bufete dzīvojamā istabā bija pilna ar porcelānu un glāzēm. Bet apakšējais nodalījums bija aizslēgts. Beidzot viņai izdevās to atslēgt. Tur stāvēja slīpēta stikla glāzes un kausi un labajā pusē — sudrablietas. Dučiem nažu un dakšiņu, zivju naži, lielas un mazas karotes, smejamie kausi. Aiz apbrīna viņa tikko spēja elpot. Spāņu ģimenes sudrabs! Tā bija liktenīga sagadīšanās, ka viņa bija iekļuvusi šajā mājā. Apzeltītu karošu rinda laupīja viņai tai naktī miegu.

Atkal un atkal viņai nedeva mieru veļas skapis. Viņas saderinātais pavārs un virtuves pārzinis bija nodomājis atvērt uzdzīvotājiem — tikai zināmiem cilvēkiem — lokālu. Ar šo nodomu viņam saistījās lielas cerības. Parīzē un Briselē viņš bija strādājis līdzīgos lokālos. Vai viņa lokālam labi nenoderētu šie damasta galdauti un salvetes? Izņēmusi vienu galdsegu un pusduci salvešu — ar vīnkoka lapām un vīnogām — viņa visu izklāja pār ceļgaliem, un viņai tik gauži iepatikās smalkā auduma raksts, ka viņa tos paņēma. No pārpilnības ņemt nav grēks, viņa domāja, lai sevi mierinātu. Kam gan te vajadzīgas šīs mantas? Tās te vienīgi sapelēs. Īstenībā viņa taču labi vien darīja, tik vērtīgām lietām nedrīkstēja ļaut aiziet postā.

15

Augu dienu mājiņu apņēma kukaiņu vasarīgā sanoņa. Putnu čalas un klaigas atplūda no laukiem. Kaut kur cirta sirpis, kaut kur izkapts grieza labības stiebrus, un, kad bija vējš, šalkoja bērzs, kas auga pie mājiņas. Tā bija pasaule, kurā dzīvoja Kalējkārlis.

Siltā gaisa apstrāvots, viņš lielāko tiesu strādāja pie sava darbagalda mājiņas priekšā; reizēm garām aizšvīkstēja kāda putna spārni, reizēm pa lielceļu aizripoja rati, un viņš sajuta putekļu dvaku — tie oda pēc māliem.

Mazais Zebastians, jau krietni paaudzies, gulēja grozā, kas bija pakārts pie jumta sijas. Ja bērns kļuva nemierīgs, Kārlis pakustināja šūpuli, ja tas sāka brēkuļot, viņš apstādināja šūpuli un mazo pārtina. Gandrīz visu dienu viņš palika mājās viens pats, jo Babete strādāja tīrumos. Bet, kolīdz Zebastians reizēm ilgāku laiku izturējās klusu, Kārli pārņēma bailes. Varbūt Zebastians pēkšņi ir nomiris? Nekad nevarēja zināt, kas notiek ar bērniem. Pieaudzis cilvēks allaž ir stiprāks un nav tik vārīgs — bet bērns? Tas bija kā puķe, kas katru mirkli var nolūzt. Kārlis piecēlās un klusi un piesardzīgi piegāja pie šūpuļa: Zebastians sakarsis gulēja veselīgā miegā.

Brīžiem, pārtraucis darbu, viņš ļāva, lai bērns paķepu-rojas viņam uz ceļgaliem. Hermanis bija apgalvojis, ka Zebastiana acis ir veselas — bet vai bērna acīm pēkšņi nevar uzbrukt kāda slimība? Ja ne šodien, tad rīt? Kārlis izzāģēja no plāna dēlīša grotesku ķipariņu, izkrāsoja to ar spilgtām krāsām un lika tam kustināt kājas un rokas. Zebastians spiedza aiz prieka un stiepa roķeles pēc rotaļlietas: tātad viņš redzēja. Kārli nebija tik viegli par kaut ko pārliecināt, viņš pats attapa, kā tikt par visu skaidrībā. Pēc pāris gadiem viņa dēls Zebastians visur pavadīs tēvu. Kārlis vairs nedomāja iegādāties suni, kas pavadītu. Pāris gadu aizritēs ātri.

Babetes galva bija izdomu bagāta; viņa mājiņas priekšā bija nolikusi ar sniegbaltu galdautu pārklātu galdu un dažus krēslus. Uz galda stāvēja spodras glāzes; vasarnieki te varēja padzerties svaigu pienu. Tā bija lieliska ideja. Nauda, ko saņēma, pārdodot pienu, bija gaužām niecīga, bet, kad Kārlis apkalpoja viesus, tie sāka tērzēt ar nopietno lielā auguma vīru, kam uz acīm vienmēr bija melnas brilles; tie apskatīja viņa darbnīcu, kurā oda pēc zaļa koka un lakas, un pēdīgi nopirka kādu šķirstiņu vai cimdu kastīti, vai citu sīkumu. Kāds kungs no Tīringas, kas tirgojās ar kanārijputniņiem, pasūtīja uzreiz desmit dučus mazu putnubūrīšu. Tas bija liels ieguvums! Ai, cik Babete bija gudra, kādas viņai bija idejas!

Kādu dienu garām gāja inženieris Ladevigs no ceļu būves pārvaldes. Viņam vajadzēja divsimt pusmetru garus, noasinātus un sarkanā un zilā krāsā nokrāsotus mietiņus ceļa nospraušanai. Ja vien Kārlis esot ar mieru, viņš varot pie Ladeviga uz pāris mēnešiem dabūt darbu arī rudenī; inženieris meklēja strādniekus akmeņu skaldīšanai. Cits pēc cita pagadījās kāds darbs. Reiz pusdienas laikā uz šosejas apstājās pavisam jauns kravas automobilis. Tas bija nolakots debeszilā krāsā, un uz tā bija uzraksts ar lieliem burtiem: Špangenbergs. No auto izlēca resnais Benno un nāca augšā uz mājiņu — viņš vēlējās apskatīties, kas labs Kārļa darbnīcā, — varbūt viņš varot šo to paņemt pa ceļam līdzi? Laime, ka Babete bija mājās, jo viņa, protams, prata daudz labāk risināt valodas nekā Kārlis. Babete parādīja Benno Kārļa grozus un olu stat-nīšus, mazus ķeblīšus un lādes, putnu būrus un vēl visu citu.

— Cik tev lielisks auto, Benno! — Babete apbrīnodama teica.

Jā, viņam šo kravas mašīnu vajadzējis iegādāties, lai sacenstos ar konkurentiem. Freijs no Neištates braucot trīsdesmit un pat vēl vairāk kilometrus uz ciemiem un muižām .

— Tu, Babet, ja patīk, vari apskatīt mašīnu arī no iekšpuses, — Benno lepni teica. Babete nevarēja vien rimties aiz pārliekas sajūsmas. Šajā auto taču atradās vesela preču noliktava! Tātad ar to visu Benno devās uz ciemiem un lauku sētām, bez mitas runādams un rādīdams savus katalogus; samaksāt varēja arī tūlīt, ja vien bija nauda. Ai, cik slīpēts veikalnieks bija Benno! Apgrozība kļuva ik mēnesi lielāka, lai gan viņa tēvs kravas auto dzēlīgi nosauca par Špangenberga firmas «līķu ratiem». Kāda gan viņam daļa?

Tās pašas dienas pievakarē Benno, ģērbies savā automobilista elegantajā gaišdzeltenajā ādas tērpā, vēlreiz iegriezās pie Babetes. Zemajiem ķeblīšiem noteikti būšot pircēji — viņš pasūtīja veselu duci.

Vasara sākās labi, Kārlis bija apmierināts. Varbūt jau nākamajā ziemā viņš varēs nopirkt koka virpu? Tad būtu iespējams izgatavot arī vēl citas lietas. Te šajā pakalnā viņam bija mierīga dzīve, viņam bija Babete un Zebasti-ans, kamēr tūkstošiem citu vientuļi klaiņoja pa šo pasauli. Viņš gan bija zaudējis acu gaismu, toties viņa dzirde tagad bija kļuvusi daudz asāka un pasaule atklājās neskaitāmās skaņās un balsīs, un bieži vien viņam šķita, it kā visu spētu saredzēt pilnīgi skaidri. Šai pasaulē bija pat

toņa nokrāsas un tādas skaņas, kādas viņš senāk nekad nebija dzirdējis.

Viņa dzirde tiešām bija tā saasināta, ka Babetei vienmēr bija ko nenobrīnīties. Viņš skaidri sadzirdēja, ko ļaudis tīrumos cits citam uzsauc, bet Babete tikko saklausīja balsis. Visus, kas te bieži staigāja garām, viņš pazina pēc soļiem un pēc skaņas spēja pat atšķirt kaimiņu pajūgus. Un ko visu viņš gan nesadzirdēja cilvēku balsīs! Vai cilvēks noskaņots labvēlīgi vai ir nenovīdīgs — to arī citi pēc balss varēja pateikt, bet Kārlis sadzirdēja vēl daudz ko vairāk. Reiz kādu vakaru atnāca Antons un atnesa dažus plānus liepas koka dēļus; viņš, kā parasti, runāja skaļi un dārdoši, un Babete viņa balsī nemanīja ne mazākās pārmaiņas, bet Kārlis tūlīt apvaicājās, vai Antonam kaut kas nekaitot. Kā nu ne, protams, kaitot gan! Antons izgrūda lāstu. Viņam šodien uz kājas uzkritis baļķis, un kāja esot pietūkusi. Kā gan Kārlis tikai pēc balss varēja to uzminēt?

Hermanis bieži vakarā pēc darba uz kādu brīdi nonāca lejā pie viņiem. Viņš bija jautrs un pat jokoja, bet maldināt Kārli nevarēja.

— Hermanis ir noraizējies, — Kārlis teica. — Par ko

viņš raizējas?

— Kuram gan tagad nav raižu? — Babete atteica. — Vasara pārāk karsta, veselu mēnesi nav nolijuši ne lāsīte, tad arī ir ko raizēties. Bez tam viņi tur augšā grib celt šķūni un nezina, kur ņemt laiku. Hermanis šodien teica, ka būšot droši vien jāstrādā pat naktī.

Nākamās svētdienas pēcpusdienā tie visi spēlēja kārtis Babetes mājiņā un viņa cienāja tos ar melleņu degvīnu. Hermanis daudz smējās, bet viņa smiekli Kārli maldināt nevarēja. Kad viņi bija aizgājuši, Kārlis pakratīja galvu.

— Nezinu pateikt, kāpēc, — viņš teica, — bet kaut kas man Hermaņa uzvedībā netīk. Viņš ir noskumis, viņam ir kādas lielas bēdas, kaut kas spiež viņam sirdi. Es to noprotu pēc viņa smiekliem.

Babete tumsā zīdīja bērnu. Pacēlusi acis, viņa redzēja Kārli stīvi un taisni sēžam uz krēsla. Reizēm viņš sāka iedvest viņai bailes. Viņa laikam zinot, par ko Hermanis bēdājas. Vakar viņš bijis lejā pilsētā un droši vien padzirdējis, ka Kristīne nesen apprecējusies.

— Kāpēc tu, Babet, man to neesi teikusi? — viņš ar dziļu pārmetumu no rīta sacīja. Varbūt tiešām bēdas Hermani nomokot? Bet kā gan Kārlis to spēja uzminēt pēc viņa smiekliem?

Babete noslaucīja krūti un ielika Zebastianu atpakaļ grozā.

— Varbūt viņš patiesi bēdājas, — viņa sacīja nopūzdamās. — Tik daudz ciešanu šai pasaulē! Bieži vien šī zeme šķiet kā vienvienīga rūgta asara dieva acī.

16

Naktī plosījās negaiss, un rīts bija ledaini dzedrs. Augu dienu smidzināja auksts, nemīlīgs lietus. Pa šauro taku, kas veda no lielceļa uz mājiņu, kāds nāca šurp klusiem, piesardzīgiem, šļūcošiem soļiem. Kārlis sēdēja vaļējās durvīs, bet nepacēla galvu. Tā bija «Klusā», ko viņš nevarēja ciest.

— Labdien! Vai Babete mājās? — biklā balss jautā. Tādā balsī mēdz runāt sieviete, kas ubago vai grib pārdot lentes un, izcietusi daudz pazemojumu, bīstas no rupjiem vārdiem un suņiem.

Babete sēdēja priekšnamā pustumsā,. iespiedusi kafijas dzirnaviņas starp ceļgaliem, un Kārļa vietā atbildēja:

— Es esmu te! Kas tur atnācis? Ak tu tā esi, Frīda? Nu, nāc vien iekšā, tu nāc ar sliktu laiku.

— Tas tiesa, laiks slikts. Pa nakti kļuvis tik auksts!

Šalke ienāca iekšā, bet, ieraudzījusi, ka Zebastians grozā

guļ, tūlīt pieklusināja balsi. Galvu pieliekusi, viņa ar mīlīgu skatienu aplūkoja bērnu. Ai, ai, cik jauks bērniņš, cik mīļummīļš bērniņš, tādu viņa savā mūžā vēl neesot redzējusi! Un cerams, ka tas reiz izaugšot liels un stiprs un vienā rāvienā iekarošot it visu meiteņu sirdis. Šalke klusiņām irgojās. Babetes seja kļuva gaiša. Viņai gan bija kritiska auss, ja kāds glaimoja, bet, kad bija runa par Zebastianu, tad varēja glaimot, cik patīk. Ja Šalke būtu pareģojusi, ka Zebastians reiz kļūs par otru Napoleonu, kas iekaros visu pasauli, arī tad viņa aplaimota tūliņ noticētu. Kāpēc lai Zebastians tāds arī nekļūtu?

— Atģērbies, Frīda! — viņa iepriecināta teica. — Pat mēteli tu esi uzvilkusi?

Jā, esot ledaini auksts. Bet tieši tāpēc, ka laiks tik slikts, viņa cerējusi Babeti šodien noteikti sastapt mājās un gribējusi atkal reiz apskatīties, kā viņai klājas. Viņai esot arī kāds lūgums.

Kārlis pamanījās prom uz nojumi un saskaldīja mazliet malkas pavardam. Laikam būs labāk, ja viņš pagaidām nepaliks istabā. Šīs sievietes klātbūtnē viņš nejutās labi. Salkes balss, jau pirmoreiz to dzirdot, izraisīja viņā nepatiku. Vai iespējams, ka cilvēks no neskaitāmām balsīm, ko savā mūžā dzirdējis, patur atmiņā ikvienu skaņu un intonāciju? Jā, ir iespējams, un, kad Kārlis pirmo reizi izdzirda Salkes balsi, viņš pūlējās atcerēties, kur to reiz jau dzirdējis. Tā bija tieši tāda pati balss. Pēkšņi viņš atcerējās. Viņam varēja būt gadu divpadsmit, kad pie mātes bieži nāca bāla, slimīga sieviete aizņemties dažus sērkociņus vai tasīti piena. Mātei sieviete nepatika, viņa teica, ka tā esot «eņģelīšu taisītāja». Eņģelīšu taisītāja? Šis vārds slēpa sevī kaut ko neizprotamu, bet noteikti šausmīgu. Vēlāk šai sievietei arī atnāca pakaļ lauku žandarmi, un viņš vairs neko netika dzirdējis par to. Šalke klusi ķiķināja; viņš pūlējās atcerēties. Vai tiešām iespējams, ka cilvēka smadzenes patur atmiņā neskaitāmi daudz dažādu smieklu? Tomēr iespējams. Tāpat kā Šalke smējās viņa skolotāja meita, kam piemita dīvainas tieksmes. Viņa ielaidās ar visiem vīriešiem, kas pagadījās, vienalga, ar jauniem vai veciem, citādi viņa nespēja dzīvot. Skolotājs tāpēc zaudēja darbu. Viņu sauca skaistā vārdā — Zī-fekings, bet kāda nozīme gan vārdam.

Kādu vakaru, kad viņi gulēja savās augstajās pēļu gultās, Kārlis arī Babetei pateica, ka Šalke viņam nepatīk. Viņam nepavisam netīkot šīs sievietes balss un tās smiekli, viņš sacīja. Bet Babete viņu krietni izbāra. Protams, viegli esot cilvēku nosodīt, ja pats turklāt guļot siltā gultā. Viņš tā domājot tikai tāpēc, ka arī citi to sakot.

— Negrēko, Kārli! — viņa teica. — Eņģelīšu taisītāja? Viņa ir atraitne un dzīvo ļoti vientuļi — vai saproti, ko tas nozīmē sievietei, kura vēl gados jauna? Jūs, vīrieši, varat katrai kalponei pieluncināties, jums taču tas vedas viegli. Šalke ir nabadzīga un nekad nedabū ēst, cik gribētos. Vai tu zini, ko nabadzība spēj izdarīt ar cilvēku? Tā var viņu pilnīgi pārvērst, var viņu pataisīt par suni, kas pazemīgi ložņā zem galda.

Bet tikai nabagie spējot saprast nabagos, un, kam nekad nav bijis utu, tas nezinot, kā tās kož. Jā, arī viņai pašai šis tas esot iebilstams pret Salki, un tomēr viņa varot vienīgi teikt: «Netiesājiet, lai arī jūs netiktu tiesāti!»

Kopš tā laika Kārlis vairs nesacīja ne vārda par «Kluso».

Šalke pateicās par kafiju, ar ko Babete viņu cienāja.

— Jā, Babet, pie tevis te ir jauki un patīkami — nav vārdam vietas! — viņa teica. — Un šitie resnie, vecie baļķi, — tu tiešām dzīvo kā senos laikos. Turklāt tev ir vesels, brīnum jauks bērns un lielisks, stiprs vīrs, stalts kā ozols. Tev ir viss, ko sievietei vajag, tevi patiesi var pat apskaust!

— Es pati arī ik dienas pateicos par dieva žēlastību, — Babete piebilda, pazemīgi palocīdama galvu. Viņa cerot, ka ari Frīdai drīz būšot pašai savas mājas. Vai tad jau tiktāl esot vai varbūt vēl ne?

Padomā esot un tomēr noteikti vēl ne. Līgavainis viņai katru dienu rakstot, ka bez viņas vairs nespējot dzīvot, bet vēl, protams, grūtību bez gala, tik vienkārši tas mūsdienās neesot. Viņiem trūkstot naudas, kādu mazumiņu gan esot iekrājuši, bet ar to, protams, nepietiek. Viņš nodomājis atvērt nelielu lokālu, pavisam nelielu, taču ļoti smalku — tikai diplomātiem un direktoriem, un tādiem, kam naudas papilnam. Un tad viņa, zināms, varētu nākt savam saderinātajam talkā. Palīdzēt virtuvē, kā arī izgreznot lokālu ar puķēm, slīpētām glāzēm un smalka damasta galdautiem.

— Ar damasta galdautiem? Kam tad tūlīt damastu?

Salke samulsusi smējās sīku smiekliņu. Nē, taču nē —

kā viņai ienācis prātā damasts? Viņa vienīgi gribējusi teikt, ka visam jāizskatās ļoti smalki, ļoti eleganti. Tā gan! Uz ceļiem mezdamās, viņa pateikšoties dievam, ja tikšot reiz no šejienes prom. Allaž tikai viena pati, šī mūžīgā vientulība — nē, tā neesot dzīve!

Ai, kā Babete viņu saprata!

— Cilvēkam jāzina, kur viņa vieta, — viņa teica.

Jā, tas tiesa. Un turklāt vēl kurpnieks — tas Dornbušs viņai joprojām nedodot miera, tāpēc tikai prom no šejienes! Bet, lai pārkravātos, — un nu viņai piepeši iekrita prātā savs lūgums, — viņai nepieciešami daži grozi, kur šo to sapakot. Sakrājušās daudzas vecas lietas, ko viņa nevarot gluži vienkārši aizsviest, un pa šiem gadiem, ja vien reizēm bijis mazāk darba, viņa sašuvusi veļu — gultas veļu un arī galda veļu, un visu citu, kas vajadzīgs. Bet tiem jābūt labiem groziem. Šādus ceļojuma grozus viņa redzējusi pie Špangenberga, taču Benno prasot divpadsmit markas — kāda nekaunība! — un tik daudz naudas viņai neesot. Tad viņai ienācis prātā, ka varbūt Babetes vīrs varot pārdot lētāk pāris šādu grozu.

Jā, kāpēc gan ne? Par to jāpadomājot. Babete gribēja apjautāties Kārlim. Divpadsmit markas? Kārlis varot pārdot par astoņām markām un varbūt pat vēl lētāk, cena esot atkarīga no tā, cik grozu viņai vajagot.

Ar trim vai četriem viņai pagaidam pietiktu. Varbūt vēlāk vēl kādu.

— Trīs vai četrus? — Babete pārsteigta iesaucās. — Vai tad tev tik daudz mantu?

Jā, esot sakrājušās pa gadiem. Un tur jau esot vēl viņas nelaiķa vīra mantas.

Pēc kafijas dzeršanas Salkei kļuva silti. Ap pleciem viņai vēl aizvien bija mētelis — glīts mētelis īpatnēji brūnā krāsā, ar platu kažokādas apkakli. Bet nu viņai mētelis bija jāņem nost, tik stipra bija Babetes kafija.

Ar ziņkārīgām, vērīgām acīm Babete aplūkoja kanēļkrā-sas mēteļa drānu un kažokādas apkakli. Bet Salke tūlīt pamanīja Babetes pētošo skatienu un atkal iesmējās sīku smiekliņu.

— Droši vien tu pazīsti šo mēteli, Babet? — viņa teica.

— Tas ir viens no vecajiem mēteļiem, kuri glabājas Spāņu melnajā, kokgriezumiem rotātajā lādē. Es to sev pārtaisīju.

Viņa esot visus mēteļus un arī kažokus izņēmusi no lādes un izkārusi ārā svaigā gaisā, un tajā reizē Spāns apjautājies, ko viņa ar visām šīm mantām gribot darīt.

— Esot tik daudz nabadzīgu cilvēku, kam nav ko vilkt mugurā, piemēram, viņai pašai neesot pat neviena mēteļa. Tad viņš šo mēteli viņai uzdāvājis un bez tam vēl arī kažoku.

— Ņemiet taču, ko vien varat izlietot, te tie visi mētājas apkārt un iet bojā, mīļā Salkes kundze, — jā, viņš esot teicis — mīļā Salkes kundze. Tajā mājā visa pārpilnam, taisni neprāts, kā'piebāztas lādes un skapji!

Protams, Spāņa māja esot veca, kārtīga māja, Babete apgalvoja.

Bet Salke tik ņēmās slavināt Spāņa labsirdību. Viņš at-dāvājis viņai arī vecās kleitas un veļu, un glāzes. Tikai tagad, Spāņu sīkāk iepazinusi, viņa redzot, cik Spāns patiesi labs. Ļaudis saucot viņu par skopuli. Vai tad Spāns ir skopulis?

Babete nodūra galvu un domīgi greizu skatienu raudzījās grīdā. Kaut kas Salkes vārdos viņai nepatika, bet viņa nezināja, kas.

— Jā, taisnība gan, — viņa pēc brīža teica. — Spāns ir labs. Viņš ir pat ļoti labs, lai gan arī drusku bargs. Bet tomēr viņam piemīt kaut kas savāds. Viņā ir kāds vārīgs punkts, un, ja to aizskar, tad visam beigas.

— Kas tas par punktu, Babet?

Babete nemācēja to tik skaidri pateikt. Kamēr darot tā, kā Spāns atzīstot par pareizu, tikmēr labi, bet, ja citādi, nekā viņš domā, tad tiekot aizskarts šis punkts, un to viņš neciešot. Tādas esot viņas domas par Spāņu. Apmēram tā viņa varot paskaidrot, un cerams — esot saprotams, kā viņa domājot.

— Un kā Spānam pašreiz klājas? — Babete apvaicājās. — Vai drīkstu, Frīda, tev ieliet vēl vienu tasīti?

— Jā, lūdzu, Babet, ja es tevi neaplaupu. Kā klājas Spānam? Bēdīgi, Joti bēdīgiI

— Vai tiešām bēdīgi?

— Jā.

Vienas vienīgas bēdas un posts ar viņu. Viņš dzīvojot tikai naktī un badinoties, nudien badinoties.

— Badinās?

— Jā! — Viņš badinoties, tā esot patiesība — tik tiešām, kā viņa te sēžot. Neēdot vairs ne kumosiņa, vienīgi iedzerot tasīti piena — tas viss. Viņa cik spēdama pūloties pierunāt, bet veltīgi. Vakar viņa izvārījusi un pasniegusi balodīti, lūgšus lūgdamās, lai viņš ēd. «Spāņa kungs, Spāņa kungs, tā taču nevar dzīvot!» Bet viņš balodītim pat nepieskāries. Apēdis vienīgi balodīša sirsniņu, kas peldējusi mērcē — citu neko.

— Ak, ļautiņi mīļie!

— Un pulksteni arī viņš apstādinājis.

— Kādu pulksteni?

— Nu to — tajā lielajā kastē, kurš sitis tikpat svinīgi kā doma pulkstenis.

— Mahagonija pulksteni? Vai tiešām?

— Jā, un nu mājā ir tik klusu kā kapā. Un cik nožēlojams viņš izskatās! Kā no zārka izkāpis!

Babete izmisīgi lauzīja rokas. Rīt pat viņa to apmeklēšot, rīt pat un runāšot ar viņu — viņi taču esot veci paziņas, gadiem ilgi viņa dzīvojusi Spāņa mājā! Bet Saike klusi iesmējās. Viņš Babeti nepieņemšot. Viņš nepieņemot nevienu, dzīvoklis esot aizslēgts, un slēdzene viņam kabatā. Kopš mēnešiem viņš ne ar vienu neesot runājis, tikai reiz kādā vakarā ieradies notārs Ešerihs. Ak, tīrās bēdas! Ar veikalu, protams, ejot uz leju, Spāns visu atstājis palīga ziņā, bet palīgs ari vairs nezinot padoma.

rCIk ilgi tā vēl var turpināties, Salkes kundze? — tas va«* kar viņai esot jautājis. Ai, ai, ail Šalke nopūtās un pa-

i,iēma kafijas tasi.

Bet tad viņa uzsāka citu valodu. Viņa vairs nespējot runāt par šīm bēdīgajām lietām, kas dienu un nakti graužot sirdi. Šalke melsa visādas tenkas un stāstīja par nākotnes nodomiem un īpašiem ēdieniem, ko Jekels likšot galdā savā lokālā, un pēdīgi uzsāka valodas par Kristīni. Jā, beidzot viņai esot kaut kas priecīgs ko pavēstīt, viņa gandrīz būtu piemirsusi! Brālis nesen viņai atkal sīki par visu atrakstījis. Jā, tiem abiem nu beidzot klājoties labi — Kristīnei un doktoram Aleksandram, un to viņiem no sirds varot novēlēt. Aleksandrs tagad esot «Fēniksa» bāra —-savas agrākās darba vietas — līdzīpašnieks; viņš, šķiet, kaut kur dabūjis naudu. Tagad viņiem pašiem savs dzīvoklis, un Kristīne ģērbjoties skaistās drānās un valkājot, modernas cepures. Ļaunākais viņiem laikam aiz muguras, un par to varot tikai priecāties.

Bet nu Šalke teica, ka viņa esot Babeti pietiekami ilgi aizkavējusi. Izdzērusi kafiju, viņa ar mēles galiņu aplaizīja lūpas. Tad steigšus uzvilka mēteli.

— Tas man vēl gadiem ilgi labi noderēs, — viņa teica, — un lādē tas būtu satrunējis. Paldies, Babet, par kafiju, un neaizmirsti grozusl

Babete bija galīgi satriekta. Špāns! Špāns! Viņa gulēja un raudāja, un nespēja aizmigt.

— Kas tev, Babet, kait? — Kārlis vaicāja.

Ak, tas Špāns, tas Špāns, — viņai visu laiku jādomājot par viņu.

— Redz, kā notiek, Kārli, — viņa teica, — nu viņš saņem, ko pelnījis, savas cietsirdības dēļ pats iet bojā. Viņa sirdī ir kāds vārīgs punkts, ko nedrīkst aizskart, un tāpēc viņam tagad jāiet bojā.

Babetei tomēr Spāņa bija neizsakāmi žēl, jo viņa pazina arī viņa labās īpašības. Viņš bija godīgs un patiess, īsts taisnīguma iemiesojums un, ja arī mazliet paskops un neatdeva visu maizes riecienu, tad pusi vismaz. Un nekad viņa nebija dzirdējusi no viņa mutes melus.

— Tā, Kārli, notiek ar mūsdienu cilvēkiem — nav, redz, vairs kā senāk, nav vairs pasaulē īstas mīlestības, un tāpēc pasaulei būs jāiet bojā.

Iebrēcās Zebastians, Babete izkāpa no gultas un šūpoja bērnu uz rokām, ar kailajām kājām smagi staigādama šurpu

turpu un visu laiku atkārtodama dus.

vienus

un tos pašus

var«

— Nav mīlestības, nav īstas mīlestības, un, Kārli, tāpēc cilvēkiem jāiet bojā.

redz nu,

17

Rudbārža dārzs bija zaļš un krāšņs, tas bija tik priekšzīmīgs, ka to varētu pat rādīt dārzkopības izstādē.

— Cik brīnišķīgs, Rudais, ir tavs dārzs! — Hermanis apbrīnodams teica un nogrozīja galvu.

— Bet tagad ņem lāpstu un nāc, beidzot jāiet rakt grāv-jus!

Jau nedēļām ilgi viņš lasīja Rudbārdim īstas lekcijas par to, ko nodomājis darīt, lai atūdeņošanas grāvji pļavās būtu labākajā kārtībā.

Viņi devās lejā uz ezeru un sviedriem vaigā vilka caur niedrāju uz pļavām melni nodarvotu laivu. Pats pēdējais laiks esot grāvjus iztīrīt un izrakt platākus, Hermanis sacīja. Pļavu augsne jau metoties skābena, tai trūkstot gaisa, un zeme saknēm kļūstot par aukstu.

Hermanis gribēja rakt tik platus grāvjus, lai pa tiem varētu ērti izbraukt ar laivu. Tad visvieglāk būtu uzturēt grāvjus kārtībā.

— Vai tev, Rudais, ir skaidrs, ko es vēlos?

Jā, viņš bija sapratis. Nākamajā dienā viņš raka viens pats, un šis darbs vilkās bez pārtraukuma nedēļām ilgi. Kopskaitā bija ap divdesmit platu grāvju, katrs pāri par simt piecdesmit soļu garš — tas bija milzu darbs, bet Rudbārdis izturēja, soli pa solim rakdamies pa dubļiem uz priekšu kā bagars. Vēl vairāk strādāt nekā šajā vasara viņam nebija pa spēkam.

Reiz priekšpusdienā, kad viņš atkal svieda dubļaino zemi ārā no grāvja, pie viņa pienāca pastnieks un iedeva vēstuli.

— Laikam būs pareizi — Pēteris Reiters?

— Pareizi gan!

Vēstule bija no Elziņas. Ar vēstuli rokā viņš stāvēja līdz ceļgaliem dubļos, stāvēja gluži kā sastindzis, ar purpursārtu galvu, aiz uztraukuma šķielēdams. Elziņa rakstīja, ka meistars beidzot ar mieru viņu atbrīvot un viņa ar Robertu pirmajā oktobrī braukšot šurp.

Beidzot Rudbārdis atguvās. Tātad nepaies ne trīs mēneši, un viņi būs klāt, viņi abi — Elziņa un Roberts!

Vakarā viņš jau bija nomierinājies un spēja aprunāties ar Hermani; viņš runāja zemā, svinīgā balsī. Tātad beidzot tie ieradīšoties, un viņš gribot apvaicāties, vai dabūšot zemes gabalu, par kuru Hermanis jau vairākkārt ieminējies. Rudbārdim tas bija eksistences jautājums, tāpēc nebija jābrīnās, ka viņa noskaņojums tik svinīgs. Varbūt Hermanis par to tikai tāpat vien ierunājies? Nē, viņš esot nopietni domājis, Rudais, protams, varot zemi dabūt. Pagaidām viņam taču pietikšot ar četriem morgeniem, lai ierīkotu dārzniecību, vēlāk viņš dabūšot vēl četrus un, ja vajadzēšot, vēl vairāk. Kā ar renti? Nē, par renti Hermanis negribēja ne dzirdēt. Viņi esot draugi, un vietas te augšā pietiekot visiem. Bornās joprojām esot darba pārpārēm, un, ja viņš uzturēšot kārtībā grāvjus, tad ar to jau pietiekami samaksāts.

Mirkdams sviedros, Rudbārdis raka grāvjus. Meklēdams neatradīsi cilvēku, kas atdotu bez nomas četrus morgenus vislabākās zemes, diez vai tādu atrastu, pat krustām šķērsām izbraukājot visu Eiropu. Rudbārdis strādāja līdz vēlai pēcpusdienai, bet tad, noslaucījis nosvīdušo seju, pazuda mežā.

Tagad viņam jāpadomā arī par sevi un Elziņu, un Robertu. Pēc mēnešiem trim viņi būs klāt! Pēc mēnešiem trim! Galva sagriezās domājot. Laime, ka viņš jau priekšlaikus bija tik cītīgi strādājis! Tur, zem žagariem — paldies dievam, pilnīgi neskartas — bija nokrautas trīs akmeņu grēdas. Akmeni pēc akmens viņš bija stiepis no meža un ar ķerru vedis uz savu zemesgabalu. Cik labi, ka vakari bija tik gari! Nedēļām ilgi viņš strādāja cik jaudādams, pat svētdienās. Akmeņus vest bieži vien viņam palīdzēja Kārlis.

— Vai pili, vai, gribi celt? — Babete jokoja. — Kam tu ved tik daudz akmeņu?

Rudbārdis saprata humoru, bet nekad vēl neviens nebija dzirdējis, ka viņš uz jokiem arī atbildētu ar jokiem. Tas nebija viņa dabā.

— Nē, Babet, — viņš atteica, — celšu vienkāršu namiņu — istabu ar pavardu, tālāk būvēties varēšu nākamgad.

Hermanis solījās viņam palīdzēt, ja viņš būšot jau tiktāl, un Antons piedāvājās uztaisīt logu rāmjus un durvis.

Pašlaik Rudbārdim akmeņu bija pietiekami daudz, veselas trīs grēdas viņš bija atvedis no mežmalas, kā ari sanesis veselu kaudzi gan resnu, gan tievu kāršu un garākus un īsākus zarus. Tas bija materiāls žogam.

Svētdienās viņš ar satraukumu rakstīja vēstules Elzi-ņai. Viņai bija drīz jo drīz jāsāk kravāties un jau laikus jāapvaicājas, kur dabūs pajūgu.

Elziņa izturējās citādi nekā agrāk — tūlīt viņam atbildēja. Viņa priecājoties, ka beidzot varēšot dzīvot kārtīgos apstākļos. Robertam esot nepieciešams tēvs un viņai — likumīgs vīrs, viņa taču arī kļūstot aizvien vecāka. Bet vi_2 ņas vēstulēs jau atkal ieskanējās kaut kas tāds, kas Rudbārdim nepatika. Tā vien rādoties, ka zāģētavas meistars atkal atsākot savas intrigas. Viņa aizrādījumi esot tik dīvaini: ja Elziņa noteikti gribot pirmajā oktobrī aiziet, tad viņš paturēšot viņas iekrāto naudu, kas atrodas viņa ziņā. Nākamajā vēstulē Elziņa rakstīja, ka viņš jau izteicies skaidrāk: viņa, ja patīk, varot mierīgi doties prom, bet Robertu viņš nedošot līdzi. Zēns bija piedzimis dzirnavās, bet, kas viņa tēvs, to neviens noteikti nezinot; zēns ēdis viņa maizi, un viņam tiesības to paturēt. Viņš neparko to neatdošot, un ar to pietiek! Tāds bija Rups! Tāds viņš bija!

Šajās naktīs Rudbārdis vairs nespēja ne uz mirkli aizmigt, lai arī kā bija noguris no smagā darba, grāvjus rokot un kokus stiepjot. Viņš vai plīsa aiz dusmām, augu nakti strīdējās ar kokzāģētavas meistaru, tik nikni čukstēdams kaut ko tumsā, ka bārda pielija siekalām. Gan viņš parādīšot šim Rūpam, tiesas arī vēl esot pasaulē!

Hermanis pa īstam saskaitās.

— Pie velna ar tavu Rupu! — viņš dusmīgi iesaucās. — Vai tu esi vai neesi vīrietis? Sadod taču viņam, tādi zeļļi nepelna nekādu iecietību! Lai Elziņa viņu iesūdz tiesā, ja viņš neatdod naudu, un tu iesūdzi viņu, ja viņš grib paturēt Robertu. Aizraksti viņam to, bet pasaki visu skaidri un gaiši, ne ar ko nerēķinoties. Tu jau ilgi esi bijis pārāk iecietīgs pret šo slīmestu!

Nu Rudbārdis patiesi vairs nevarēja ne ar ko rēķināties. Arī viņa pacietībai reiz bija mērs pilns; laiks gaidīt bija pagājis. Nākamajā svētdienā viņš jau sešos no rīta sēdēja pie galda un rakstīja Elziņai vēstuli, dodot vajadzīgos norādījumus, un pēcpusdienā viņš rakstīja Rūpam. Rudbārdis gan sarka, gan bālēja, zīmēdams burtus. Pa brīžam viņam vajadzēja uz pāris minūtēm iziet svaigā gaisā, lai nenoslāptu, jo dusmas aizžņaudza rīkli. Lai beidzot Rups nobīstas! Pastāv taču arī tiesas, kundziņ, tā esot brīvības laupīšana un izspiešana, nekas cits, par to draudot cietums, par to viņš varot dabūt veselu gadu. Veselu gadu! Un katrs taču zinot, ka viņš, Rudbārdis, ir Roberta tēvs, jā, to zinot, tas neesot nekas cits kā vien ļaunprātīgs apmelojums no Rupa puses. Un viņam bija pieliekami naudas, lai samaksātu par tiesas procesu, viņš nedzīvoja viens šai pasaulē. Bailes? Kam? No kā? Viņam no Rupa? Tad šis zellis maldās, dziļi maldās.

Nākamajā rītā Rudbārdis devās lejā uz pilsētu un nosūtīja abas ierakstītās vēstules.

— Vai tu, Rudais, viņam pamatīgi sadevi? — Hermanis jautāja. Vai viņš tam sadevis?

Jau pēc nedēļas viņš saņēma no Elziņas vēstuli. Rups trakojot. Sadauzījis lupatu lēveros divus krēslus. Rups licis pateikt — lai piesargoties!

Triumfs! Rudbārdis izslēja bārdu gaisā un smējās. Rups trako! Rups sadauza krēslus! īstā vietā trāpīts, vai ne? Gads cietuma! Izspiešana! Lai piesargoties! No kā? No Rupa? Ai, viņam, Rudbārdim, nebija bailes! Viņš tikai pasmējās. Sadauzi, ja patīk, arī dzirnavas lupatu lēveros, velns tāds!

Un Rudbārdis atkal pazuda mežā, stiepa kārtis, stabus un zarus, it visu, ko varēja izmantot. Viņš pārnesa pat kādu pussabrukušu dēļu tiltiņu. Pēc tam veda smiltis būvei: jāstrādā, jāstrādā, jo drīz ieradīsies viņi abi — Elziņa un Roberts.

Bet tad darbu savā gruntsgabalā viņam nācās pārtraukt, jo Hermanim apmēram uz vienu nedēļu bija nepieciešama viņa palīdzība. Hermanim allaž bija prātā kas jauns, un to, ko viņš bija nodomājis, vajadzēja paveikt, kaut vai kristu no kājām aiz pārguruma. Pagājušajā gadā tika celta šķūņa piebūve, šogad — rakti atūdeņošanas grāvji, bet nu padomā atkal kas jauns. Šķūnis! Hermanis gribēja celt dēļu šķūni, pagaidu šķūni, jo — kur lai liekot ražu? Vecajā šķūnī rudenī jāmitina lopi, vietas tiešām trūka.

Ar jaunajiem labības ratiem, ko Antons ziemā bija uztaisījis, viņi brauca lejā pie Greca, lai atvestu materiālus šķūņa celšanai. Veselus piecus ar baļķiem un dēļiem, un jumta papi piekrautus vezumus. Zirgi tik tikko spēja uzvilkt kalnā pilnos ratus, un ar pēdējo vezumu viņi vairs netika uz priekšu, un pusvezumu nācās izkraut, lai zirgi varētu pavilkt.

Viss sētsvidus bija pilns baļķiem un dēļiem, un, nemitīgi slapinādams pie lūpām zīmuli, Antons ar metra mēru kāpaļāja pār tiem, nepārtraukti skaļi runādams. Antons pū-

lējās Hermani pierunāt, lai viņš piekrīt kādam jaunam plānam, ko viņš šajās dienās bija iecerējis. Antons visu bija smalki aprēķinājis — gan katru baļķa, gan dēļa metru. Ja Hermanis būtu ar mieru dot vēl divsimt mārku, tad viņi varētu ar to pašu materiālu, kas vajadzīgs šķūņa būvei, uzlikt dzīvojamai mājai pagaidu jumtu un izmantot māju kā šķūni. Tiešām, to viņi varēja!

Hermanis rauca pieri un purināja galvu. Tad viņiem būtu stingras sienas, Antons teica. Viņi iegūtu vairāk platības. Varētu pat iekārtot vēl dažas dzīvojamās telpas, un Hermanim būtu iespējams izmantot vecās statņu būves nojumi, kurā viņi tagad mitinājās. Antons iedegās arvien vairāk.

— Nē! — Hermanis strupi atbildēja. Viņam tādas domas jau ziemā ienākušas prātā, bet viņš tās atmetis. Zems papes jumts garo, skaisto ēku galīgi izbojātu. Viņš nespētu paciest, ja tā vienmēr stāvētu acu priekšā tik izbojāta, kaut arī tikai divus trīs gadus.

— Nē, Anton, pagaidīsim, kamēr varēsim uzcelt augstu, stāvu jumtu, vienalga, ja ari jāpagaida daži gadi.

Antons klusēja. Labi! Neko darīt.

Bet tajā pašā naktī Hermanis pamodināja Antonu no miega.

— Paklau, Anton, — tavs priekšlikums tomēr ir pareizs!

— Protams, pareizs! — iesaucās Antons, pagriezdamies uz otriem sāniem.

Nākamajā dienā viņi jau sāka celt jumtu, un pēc divām nedēļām tas bija gatavs.

18

Vasara pagaidām bija pieturējusies silta un sausa, bet tieši ražas novākšanas reizē laiks mainījās, kļuva dzestrs un lietains. Bija aši jāpamanās no druvām novākt pa kādam kūlim, un siens vispār vairs nežuva. Hermanis saīdzis, sliktā omā klīda pa tīrumiem.

Rudbārdis slīka nost dubļos, tāpēc bija spiests beidzot pārtraukt grāvju rakšanu. Tas viņam bija taisni pa prātam, jo nu viņš varēja pilnīgi nodoties darbam savā gruntsgabalā, un lietus un dzestrums viņu nemaz netraucēja. Viņš uztaisīja no žagariem un zariem izpītu žogu un, noracis kartupeļus savā zemes gabalā, sāka taisīt pamatu istabai ar pavardu un mūrēt sienas. Nekad savā mūžā Rudbārdis nebija strādājis ar tādu degsmi, viņš nemeta mieru pat negaisa laikā, kad zibeņoja un grāva pērkons.

Sienas jau bija uzmūrētas divu metru augstumā, kad viņš kādā pēcpusdienā pamanīja gar žogu aizejam divus vīrus ar šautenēm plecā. īstenībā viņš ieraudzīja vienīgi šauteņu stobrus. Viņu pārņēma vieglas izbailes. Mednieki? Tie taču nebija mednieki?

Pielavījies pie žoga, viņš vērīgi pētīja gājējus. Vīri bija formas apģērbos. Nē, tie bija nevis mednieki, bet žandarmi! Viņi devās augšā uz Bornām. Rudbārdis aši ierāva bārdu pakaklē.

Hermanis bija aizņemts ar darbiem kūtī, kad pēkšņi pārsteigts ieraudzīja pagalmā abus lauku žandarmus. Vienu no tiem — tumšmati Albrehtu viņš pazina. Bet otru vēl nekad nebija redzējis, tas, liekas, nebija šejienietis. Svešais bija liela auguma, ar neglītiem, gaišdzelteniem bārdas kušķīšiem pie zoda un ap lūpām un bargām, blāvi zilām acīm. Albrehts noglauda skumīgi uz leju nokārušās melnās ūsas, ko lietus bija aprasinājis, un tvēra ar roku uniformas kabatā, lai izņemtu dokumentu.

— Mēs ar kolēģi Hēnigeru nākam no Neištates, — viņš teica, mazliet samulsis, — mēs, Herman, nākam pie tevis dienesta uzdevumā.

Jā, viņi esot ieradušies, lai apjautātos par tādu Pēteri Klingenbergeru. Tā vārds taču laikam esot Pēteris Klin-genbergers?

Pēteris Klingenbergers? Hermanis padomāja un noliedzoši pakratīja galvu. Viņi laikam esot kļūdījušies. Šajā brīdī uz virtuves kāpnēm iznāca Antons un skaļi nodār-dināja, ka te, augšā pie viņiem, blēži nedzīvojot. Antons nevarēja ciest žandarmus.

Abi žandarmi nosodoši palūkojās uz viņu.

— Viņš saucas arī par Pēteri Reiteru, — gaišmatis, zobgalīgi raudzīdamies, teica un cieši savilka šautenes siksnu. — Šādu vārdu viņš uzdevis arī lejā pastā.

Un Albrehts vēl piebilda: — Viņš ir vidēja auguma, un viņam ir sarkana bārda. Tas droši vien ir tas pats Rudais, ko es bieži esmu redzējis lejā grāvjus rokam.

Rudais? Viņi meklēja Rudbārdi? Ko tiem vajadzēja no viņa?

Hermanim kļuva neomulīgi ap dūšu.

— Viņš strādā lejā savā gruntsgabalā, — viņš teica

— blakus vecajai mājiņai. — Lai Alvīne noejot un Rudo pasaucot. Viņš pēkšņi kļuva laipnāks pret žandarmiem un lūdza, lai tie ieiet virtuvē. Līstot taču lietus, un virtuvē būšot siltāk, un kāda tase kafijas arī laikam vēl atlikusi. Albrehts tūlīt bija ar mieru, bet gaišmatis nelaipni raudzījās debesīs un kaut ko norūca pie sevis. Viņš apsēdās uz veļas tovera, kas, otrādi nolikts, stāvēja pie mazgātavas. Tad arī Albrehts atkal iznāca no virtuves, viņam nepatika, ka kolēģis viens pats gaida. Albrehts staigāja šurp un turp pa sētsvidu, vērīgi apskatīdams šķūni, kūti un dzīvojamo māju.

— Milzum daudz tu, Herman, esi padarījis tik īsā laikā, — viņš sacīja.

Bet gaišmatis stīvi sēdēja uz tovera ar šauteni starp ceļgaliem un nebilda ne vārda.

— Ko viņi grib no Rudbārža? — Antons jautāja. — Varbūt barons Ditlejs viņu apsūdzējis? Viņš taču nesen bija izstiepis no meža pat veselu koka tiltiņu.

Hermanis papurināja galvu. Tas nevarot būt, tad Rudbārdis vispirms būtu saņēmis uzaicinājumu. Tā droši vien esot kāda veca lieta. Hermanis atcerējās vārdus, ko Rudbārdis kādreiz bija izmetis, un viņam ienāca prātā ari tas, ka Rudais reizēm cauru dienu kā sajucis klīda apkārt, kaut ko savā nodabā murminādams.

Atgriezās Alvīne. Rudbārža viņa gruntsgabalā neesot, arī Babetes mājiņā viņa neesot.

— Viņš laikam uz brīdi būs iegājis mežā, — Hermanis teica un atsāka darbus kūtī.

Žandarmi nekustēja ne no vietas. Kad jau bija satumsusi nakts un Rudbārdis vēl aizvien nerādījās, tikai tad viņi devās prom, solīdamies rīt agri no rīta atkal ierasties. Viņi aizgāja, atstādami mājās nemieru un nomācošu sajūtu.

— Velns viņu zina, kas te slēpjas! — Antons iesaucās.

— Labāk būs, ja mēs šos abus izsviedīsim ārā, kad viņi atkal ieradīsies.

Bet Babete teica: — Laikam būs noticis pārpratums, šādi pārpratumi gadās bieži.

Viņi gaidīja Rudbārdi visu vakaru nerunīgi, sliktā omā, ieklausīdamies katrā troksnītī. Pie velna, kur gan Rudais palicis? Tikai ap pusnakti viņi devās pie miera. Bet arī nākamajā rītā Rudais nerādījās. Hanšelis viltīgi pasmaidīja.

— Es zinu, kur viņš slēpjas, — Hanšelis sacīja. — Viņš I»«»prasīja Alvīnei maizi un speķi un aizgāja uz mežu.

Pāris svētdienu Rudbārdis bija paņēmis Hanšeli līdzi uz mežu un parādījis viņam savu alu. Un patiesi — Hanše-lis viņu galīgi izbiedētu un nosalušu gluži zilu atrada šai <dā. Sakūris mazu ugunskuru, viņš sildīja rokas. Mežā viss pilēja aiz slapjuma, un augšā koku galotnes plak-šķēja.

— Vai viņi ilgi uzkavējās? Vai solīja atkal ierasties? — Rudbārdis baiļpilnām acīm prasīja.

— Solījās šorīt atkal atnākt, — Hanšelis atbildēja.

— Prātīgāk būs, ja tu vēl kādu laiku slēpsies.

Rudbārdis, ēzdams maizi, piekrītoši pamāja.

— Tas laikam gan būs visprātīgāk, — viņš teica.

Priekšpusdienā abi žandarmi atkal ieradās. Viņi ložņāja

apkārt Rudbārža zemes gabalam, gaišmatis pat mazliet pagājās pa mežu. Tad visi atgriezās Bornās, un gaišmatis, tāpat kā iepriekšējā dienā, ar šauteni starp ceļgaliem sēdēja uz veļas tovera. Ap pulksten divpadsmitiem viņi pazuda, lai izmantotu pusdienas laiku, bet pulksten vienos bija atkal klāt un palika līdz melnai tumsai.

Tā aizritēja vairākas dienas. Beidzot gaišmatis ar blāvi zilajām acīm sāka justies neomulīgi, varēja dzirdēt, ka viņš tumsā kaut ko norūc un murmina. Albrehts iegāja nojumē un pasauca Hermani sāņus.

— Mans kolēģis apgalvo, ka jūs visi esot uz vienu roku un slēpjot viņu mežā, — viņš teica. — Viņš grasās šovakar zvanīt un pieprasīt rīt no Neištates policijas suņus. Nav taču nekādas nozīmes nonākt līdz tādai galējībai. Viņi esot saņēmuši pavēli Pēteri Klingenbergeru katrā ziņā arestēt — ko viņi galu galā lai dara, ja tāda pavēle?

Tā bija nelāga lieta. Vīri visu vakaru sprieda, ko darīt. Albrehtu varbūt vēl būtu iespējams pierunāt, bet ar nepatīkamo gaišmati jokot vis nevarēja. Ja viņi ieradīsies ar suņiem, tad Rudbārdis būs pazudis un viņa stāvoklis tikai vēl pasliktināsies. Rudbārdim vajadzēja padoties.

— Jā, viņam jāpadodas, — beidzot piekrita arī Antons.

— Nav vairs nekādas jēgas slēpties!

Pašā rīta agrumā Hanšelim vajadzēja doties uz mežu un Rudajam to pateikt. Vispirms viņam bija jāiegriežas Babetes namiņā.

Kad žandarmi nākamajā rītā atkal ieradās, Hermanis pavēstīja, ka viņi Rudbārdi beidzot atraduši. Tas nu esot viņu rīcībā, bet vispirms Hermanis gribot zināt, kas viņiem ar to padomā. Gaišmatis sarauca pieri un uzlūkoja Hermani niknām acīm. Viņš noņēma cepuri, arī galvu viņam klāja tādi paši neglīti matu kušķi, kādi bija uz zoda. Kas viņiem ar to padomā, to viņš tūlīt pateikšot, viņš gandrīz rupji atbildēja. Viņi acumirklī to arestēšot un ar nākošo vilcienu aiztransportēšot uz Neištati, un, ja vien viņš izrādīšot kaut mazāko pretošanos, uzlikšot viņam roku dzelžus, tā jau viņi pārāk ilgi vilcinājušies.

Hermanim seja aiz dusmām satumsa. Ja viņi tā runājot, viņš iesaucās, tad neesot nozīmes vairs kaut vārdu tērēt. Viņš došot Rudbārdim ziņu, lai tas pazūd, un tad lai viņi gaidot, kamēr tas atgriežas! Ja vēloties, lai ņemot līdzi viņu, Hermani, Rudbārža vietā uz Neištati. Kālab gan ne? Nē, Rudbārdi nekādā gadījumā. Lai viņi neaizmirstot, ka Rudbārdis ir viņu draugs un turklāt drosmīgs karavīrs. Draugi neļaušot, lai viņu kā nelieti aizved gaišā dienas laikā, to viņi nekādā ziņā necietīšot! Rudbārdis dažas naktis esot pavadījis brīvā dabā, viņam vajagot mazliet atpūsties un arī sagatavoties ceļam. Nu, labs ir — Hermanim bija šāds priekšlikums: nākamais vilciens atiet pulksten četros; ceturksni pirms četriem viņš ar Rudbārdi būšot stacijā — vai viņi piekrītot?

— Es dodu par to savu goda vārdu! — Hermanis teica.

Albrehts atbildēja, ka tūlīt piekristu viņa priekšlikumam, ja tas būtu atkarīgs vienīgi no viņa, jo, ja Hermanis dodot goda vārdu, tad par to neesot ne mazāko šaubu. Bet tas, protams, neesot atkarīgs vienīgi no viņa, un viņš nezinot, kādas ir kolēģa Hēnigera domas. Bet kolēģis Hē-nigers stūrgalvīgi iebilda — viņam bija dota stingra pavēle, un pret šo pavēli rīkoties viņš nevarēja. Hermanis no jauna ar nebeidzamu pacietību centās gaišmati pierunāt. Drosmīgam karavīram taču nedrīkstot darīt tādu kaunu! Beidzot gaišmatis bija ar mieru, ka viņi satiksies ceļā uz staciju pilsētas pievārtē.

Nu, paldies dievam, viss bija nokārtots.

Rudbārdis bija bāls un apjucis, galīgi zaudējis sajēgu.

— Zāģētavas meistars ir mani denuncējis, — viņš teica. — Ticiet man, neviens cits kā šis Rups! Tagad viņš to panācis!

— Nomierinies! — Antons teica. — Galvu taču tas tev nemaksās!

Bet nu Rudbārdim vispirms bija krietni jāpaēd un pēc tam kārtīgi jāapģērbjas. Viņš taču nevarēja doties prom savā zaļajā adītajā vamzī! Hermanis iedeva viņam virsvalku un vilnas šalli, un Antons atnesa savu garo karavīra šineli — tagad Rudbārdim to gribot negribot vajadzēja pieņemt. Šinelis sniedzās viņam līdz papēžiem, bet liabete veikliem adatas dūrieniem to pataisīja īsāku.

— Tā, nu tu izskaties jau daudz labāk! — Antons teica.

— Katrs tūliņ redz, ka esi bijis karavīrs.

Alvīne sagatavoja sainīti ar maizi, un Hanšelis piebāza viņam pilnas kabatas ar tabaku.

Rudbārdis vēl gribēja pamest skatienu uz savu zemes gabalu. Viņš bija dziļi nelaimīgs un galīgi izmisis, ka tieši tagad atrauts no darba. Nu viņiem vajadzēja doties prom.

— Tā laikam ir veca lieta? — Hermanis jautāja, iedams viņam blakus.

— Jā, veca gan.

— Varbūt mēs tevi, Rudais, ilgi neredzēsim?

Rudbārdis krietnu brīdi padomāja.

— Iespējams gan, — viņš teica. — Nepilni trīs gadi. Un varbūt tā arī ir vislabāk — ka es izciešu sodu, — viņš piebilda.

Trīs gadi! Hermanis vairs neiedrošinājās Rudbārdim vēl ko jautāt.

— Tu mums noteikti raksti, tiklīdz vari, — viņš sacīja.

— Un mēs tev palīdzēsim izkļūt ārā, ja vien kaut kā būs iespējams, mēs tevi nepametīsim likteņa varā — to atceries.

Tirgus laukumā viņi atvadījās no Hanšeja, kam bija jāiet uz darbu. Un nu viņi trijatā — Hermanis, Antons un Rudbārdis — devās tālāk. Pilsētas pievārtē, kur sākās lauki, viņus gaidīja abi žandarmi. Ieraudzījuši viņus nākot, tie lēni gāja uz priekšu, pie tam gaišmatis šad tad pagriezās atpakaļ, lai paraudzītos uz viņiem.

Beidzot pienāca vilciens, viņi vēlreiz paspieda Rudbārdim roku.

— Mēs tevi nepametīsim likteņa varā, to atceries! — Hermanis sauca. Uz mirkli viņi caur apsvīdušo vagona logu vēl neskaidri redzēja pavīdam Rudā bārdu, tad vilciens aizgāja.

19

Rudbārdis bija prom. Rudā vairs te nebija. Nomāktība, kādu abi žandarmi bija radījuši pagalmā, vēl ilgi bija jūtama. Viņiem vēl vienmēr acu priekšā rēgojās vīrs ar gaišbrūnajiem matiem, kurš, iespiedis šauteni starp ceļgaliem, sēdēja virtuves priekšā uz apgāztā veļas tovera.

Grūti bija aptvert, ka Rudbārža Bornās vairs nav. Daudz gan viņi Rudo te nekad nebija manījuši, viņš nevienu nebija traucējis, aizņēmis vienīgi tik daudz vietas, cik nepieciešams, reizēm pat saraudamies gluži mazs. Gudras runas nebija viņa dabā, viņš reti bilda kādu vārdu un, ja arī ko teica, tad piesarka par savu pārdrošību. Neviens nezināja, ko viņš domā, bet ļaunu viņš nevienam nedarīja. Un nu viņš bija prom! Cik neaptverami! Viņi vēl redzēja Rudo ar sakumpušu muguru sēžam pie ēdamgalda, viņa sarkanā bārda bija notašķīta ar zupu, viņi pat saoda viņa pīpes dūmus, šā īpašā maisījuma dūmus, kura sastāvu viņš nevienam neizpauda. Un Babetes kāzās viņš pēkšņi bija uzstājies kā vēderrunātājs! «Es, Helzē birģermeistars, jūtos aicināts...» Viņi vēl dzirdēja viņa balsi. Nē, neaptverami šķita, ka viņš šai pašā brīdī neienāks pa durvīm, ierāvis šallē sarkano bārdu.

— Cik savāds viņš tomēr bija! — Antons sacīja. — Varēja uzkliegt, cik skaļi vien grib, bet viņš klusēja. Tikai vienu reizi redzēju viņu uztrauktu — toreiz, kad Han-šelis pazoboja viņu par Elziņu.

— Un trīs gadi, viņš teica, varbūt trīs gadi! Tā taču ir vesela mūžība!

— Te droši vien kāds pārpratums, ļautiņi mīļie! — Ba-bete nemitīgi atkārtoja.

Rudbārža pīle Tantiņa — citu pīļu un vistu atstumta un pamesta — nemierīgi čāpoja šurp un turp pa sētsvidu, nemitīgi tikai šurp un turp un uztraukta pēkšķināja. Viņa nogāja lejā līdz grāvjiem, tad aizčāpoja pie Babetes un pie mājiņas durvīm tik neatlaidīgi pēkšķināja, ka Babete beidzot izdzirda un ielaida viņu iekšā. Tur viņa arī palika. Rudbārža vāverīte kopš dažām dienām vairs nebija manāma. Reiz viņa vēl jautri palēkāja pa Rudbārža dārza veco ābeli un tad pazuda uz visiem laikiem mežā.

Rudbārdi, Rudbārdi, kur tu tagad esi? Šķita, ka viņš zaļajā adītajā vamzī, uzvilcis iebuktēto stīvo platmali uz pieres, kā putnubiedēklis stāv savā dārzā.

— Tev, Herman, jāiet lejā uz pilsētu un jārunā ar advokātu! — Antons teica. — Tu to proti labāk nekā mēs, pārējie. Mums jādabū Rudajam aizstāvis, bez aizstāvja viņš ir pazudis! Drusku naudas jau mēs vēl sagrabināsim. Arī Hanšelis palīdzēs.

Hermanis piekrita. Rīt agri viņš iešot pie notāra Eše-

rlha, pats par sevi saprotams, ka Rudajam jātiek brīvībā, |<i vien kaut kā iespējams, pat tad, ja viņam, Hermanim, būtu jāpārdod govs.

— Mums tikai jādabū pirmklasīgs advokāts! — Antons teica. — Vai dzirdi, Herman? Tikai pirmklasīgs. Nauda nedrīkst spēlēt nekādu lomu.

Nākamajā dienā Hermanis apmeklēja notāru Ešerihu. Notārs šo to piezīmēja. Viņš nekavējoties ievākšot vajadzīgās ziņas un pavēstīšot Hermanim visu, kas svarīgs.

Bornās valdīja bēdīgs noskaņojums. Hermanis bija satriekts. Sī nelaime ar Rudbārdi, un bez tam — vai kāda patika noskatīties, kā aiziet bojā raža? Hanšelis bija stipri vien zaudējis savu senāko bezbēdību, kaut kas ar viņu nebija tā, kā vajadzētu; Antons, dusmīgi saraucis pieri, klusēja un tikai reizēm, izgrūdis kādu lāstu, noteica:

— Tāda nu ir dzīve!

Bet kas bija noticis ar Alvīni? Vēl nesen viņa bija možākā no visiem, pat tolaik, kad citi bēdājās par Rudbārdi, Alvīne bija savā nodabā klusi dziedājusi. Taču pēdējā laikā viņa izturējās neparasti klusi, tāpat kā māte bieži vien nopūzdamās, un nereti viņai bija sasarkušas, aiztū-kušas acis. Apaļo vaigu starojošais ābolu sārtums bija nobālis, reizēm viņa iznāca no savas istabiņas galīgi noraudājusies. Antons paslepšus vēroja viņu. Bet pēdīgi viņš to vairs nespēja paciest.

— Kas tev kait? — viņš nikni jautāja. — Kļūst nelabi, dzirdot tavas nopūtas!

Acumirklī Alvīne sāka bezpalīdzīgi elsot. Ak, varbūt viņš varot iedomāties, kas viņai kait? Antons saprata. Tātad bija jau tiktāl?

— Ak tu muļķīte! — viņš mazliet mīlīgāk teica. — Kāpēc tev jāraud? Vai tas kas ļauns? Par ko tu mani turi? Es taču esmu atbildīgs par to. Beidz reiz pinkšķēt, negudrā skuķe! — Antons līksmi smējās. — Un šitā muļķīte ņemas kaukt, it kā būtu noticis kas ļauns!

Nu Alvīne jutās mazliet mierīgāka, bet tās jau nebija viņas vienīgās bēdas, viņai bija vēl pavisam citas raizes. Mākslas priekšmetu galdnieks no Raunes, viņas bijušais līgavainis, bija ieradies Helzē un uzmanīja viņu, tā ka viņa tikko vairs uzdrīkstējās iziet pa durvīm. Ak, cik viņai bija bail! Galdnieks varēja Antonam pielabināties, viņa to labi pazina, tas bija viltnieks, no tā varēja visu sagaidīt. Un taisni šajā laikā vajadzēja gadīties arī tai otrai bēdai, izturi nu, cilvēks, to visu!

Par galdnieku, par šo Georgu, viņa vispār vairs nedomāja, tas viss bija sen pagājis. Protams, arī viņš Alvīni jau bija aizmirsis un līksmojās ar mazo sušķi — ar šo Annu no «Ērgļa». Bet kādu svētdienu viņš pieklauvēja pie virtuves durvīm, un, kad viņa, neko nejauzdama, teica «lūdzu», pēkšņi viņas acu priekšā stāvēja Georgs. Viņa vai sastinga aiz pārsteiguma.

Viņš bija ieradies Helzē, lai viņu atkal sastaptu. Viņa taču esot rakstījusi, lai tas viņu apciemojot.

— Apsēdies, Georg, ja nu tu te esi ieradies! — Alvīne i teica ne visai laipni. To, ka esot rakstījusi, viņa tomēr vairs neatceroties.

Kā nu ne, viņa, protams, esot rakstījusi — pirms dau- k dziem mēnešiem. Galdnieks bija svētdienīgi uzcirties, viss 1 viņam bija izaicinoši jauns — gan melnais uzvalks, gan ** sniegbaltais kaklauts un spožās kurpes. Viņš nolika uz J virtuves galda mazu paciņu.

— Es tev, Alvīn, atnesu mazliet šokolādes, — viņš teica.

— Zinu, ka tu to labprāt ēd.

— Paldies! — viņa, acis nepacēlusi, teica.

Georgs paslavēja viņas izskatu. Jā, spirgta un vesela viņa izskatoties, pat mazliet tuklāka esot kļuvusi. Un tad viņš turpināja, teikdams, ka pēdējo reizi, kad abi runājušies, viņa uzstādījusi noteikumu par tūkstoš markām. Alvīne ieklausījās. Kādu noteikumu? Nu, toreiz viņa teikusi, ka nenākot ne prātā precēt vīru, kam nekas nepieder, bet, ja tas varēšot uzrādīt tūkstoš mārku, tad viņa esot ar mieru. Alvīne klusu iesmējās.

— Tu laikam esi sapņojis, Georg? — viņa zobgalīgi vaicāja. Ai, nē, viņš neesot sapņojis. Viņa tā esot teikusi — tik tiešām, kā viņš te viņas priekšā sēžot. Tas tad arī bijis iemesls, kāpēc viņš šodien ieradies: viņš varot parādīt tūkstoš markas, ja viņa gribot naudu redzēt. Un tiešām — viņš iebāza roku kabatā, izvilka naudaszīmju paciņu un parādīja viņai, lielīgi pastiepjot roku. Alvīne nobāla.

Tur esot pat vairāk nekā tūkstotis, viņš teica, tur esot pusotra tūkstoša. Lai viņa saskaitot, ja vēloties. Tātad tā nu esot, un viņš atnācis atgādināt viņai solījumu. Alvīne apjukusi grozījās uz krēsla. Mīļais dievs, viņai nepavisam tā nebija vienkārša situācija! Solījums? Nekad viņa nebija viņam neko solījusi. Nu, protams, šis tas ticis runāts, varbūt viņa kādreiz bija ieminējusies kaut ko par tūkstoš markām, lai gan šodien neko neatcerējās. Bet vai būtu viņam ko solījusi?

— Nē taču!

— Nē? Ak tā? — Georgs aizvainots klusēja. Viņš iebāza naudaszīmes atkal kabatā. Pēc brīža viņš pūlējās citādā veidā viņu ietekmēt. Viņš esot no tantes mantojis divtūkstoš mārku. Krietna summa — vai ne? Tagad viņam radušies tādi apstākļi, ka varot rīkoties patstāvīgi, un tāpēc viņš nolēmis apmesties Helzē un strādāt par galdnieku. Visus vietējos galdniekus viņš pārspēšot. Georgs runāja pašapzinīgi un lielīgi. Viņa bālā, kalsnā seja piesarka un lielās, atkārušās ausis sārti kvēloja. Lai viņa saprot, ka atraida vīru ar daudzsološu nākotni! Bet viņai Antons arī bez feniņa kabatā bija simtreiz mīļāks nekā šis galdnieks, kaut viņš būtu vai tūkstošus desmit mantojis, — to viņa galdniekam skaidri un gaiši varēja pateikt.

Georgs pieklusa un vērīgi lūkojās Alvīnes sejā. Neesot taču nepieciešams jau tūlīt šodien dot atbildi. Viņš neapšaubāmi esot tāds cilvēks, kas tur savu vārdu. Viņa, protams, varot vēl pārdomāt.

— Man nekas nav jāpārdomā! — Alvīne viņu skarbi pārtrauca.

— Nekas? Paskat tik! — Varbūt viņa esot aizmirsusi ne tikai savu solījumu, bet it visu, kas starp viņiem bijis? Galdnieks bija bāls un nikns un mazliet pat šķielēja. Jā, to nu viņš gribot redzēt! Tātad viņi toreiz bijuši «Ērglī» uz dejām, vai ne, un, kad deju vakars beidzies, viņš pavadījis Alvīni uz mājām. Vai tā bijis vai varbūt ne? Tomēr tā bijis.

— Vai tas, Alvīn, bija mans priekšlikums — mazliet pastaigāties pa mežu, — galdnieks turpināja, — vai tavējais? Atbildi! — Alvīne klusēja. — Nu, es jau redzu, ka tu, Alvīn, negribi atbildēt. Vai es teicu, ka tur ir soliņš «Skaistā ainava», kur tik labi pasēdēt un kur neviens netraucē, — vai es to teicu vai tu, Alvīn?

Alvīne naidīgi klusēja, viņa drebēja aiz niknuma.

—r Vai tu, Alvīn, uz šā soliņa sēdēji man klēpī vai es tev? Atbildi! Es to nekad nebūtu iedrošinājies, jo es tevi ļoti cienīju. Tu man likies kā augstāka būtne. Vai nu tu...

Pēkšņi Alvīne strauji piecēlās un nikni piecirta kāju.

— Lasies! — viņa, vairs nevaldīdamās, uzsauca. — Lasies! Tu esi cūka! Gatavais cūka!

Galdnieks, bāls, dusmās sarauktu pieri, grasījās^ doties prom. Citreiz varbūt viņai būšot labāks garastāvoklis, viņš teica. Naktī Alvīne neaizvēra ne acu.

Aiznākamajā svētdienā Georgs atkal bija klāt. Viņš bija Helzē noīrējis darbnīcu un pastāvīgi dzīvoja pilsētā. Viņš atkal griezās pie Alvīnes ar tiem pašiem nekaunīgajiem jautājumiem, un, viņā klausoties, varēja domāt, ka Alvīne viņu pavedusi. Kāds negants cilvēks! Šoreiz netrūka arī slepenu draudu, viņam esot šis tas ko pastāstīt šejieniešiem. Turpmāk viņa vairs neatvēra viņam durvis.

Viņš Alvīni notvēra mijkrēslī, kad viņa grasījās iet lejā uz pilsētu iepirkties. Viņš gribot tikai pateikt, ka mīlot viņu un ka viņš būšot pilnīgi viņas varā, ja vien kaut drusku viņa to pacietīšot. Ar pūlēm viņai izdevās atvairīties.

— Viss pagājis, ej taču prom, — viņa sacīja.

Bet viņš negāja un sāka šņukstēt. — Alvīn, paklau, esmu galīgi jucis!

Vai tas kāds vīrietis, kurš raud? Ar lielu pretīgumu Alvīne viņu atgrūda, bet viņš piepeši viņu sagrāba un sāka žņaugt. Alvīnei izdevās aizmukt. Reizes divas vai trīs viņš jau bija viņai uzglūnējis, un viņa vairs neuzdrīkstējās doties uz pilsētu. Pustumsā viņa redzēja galdnieku ložņājam ap mājām.

Tā nu vairs nevarēja turpināties, viņa ilgāk to nespēja izturēt. Alvīne žēlojās Antonam, izstāstīja visu un gauži raudāja; bet Antons teica, ka par to, kas noticis senāk, viņam neesot nekādas daļas.

Kad Georgs, kā parasti, varen uzposies kādā no nākamajām svētdienām viņu atkal apciemoja, negaidot virtuvē ienāca Antons.

— Labdien, Alvīn, — viņš teica un, nicīgi vērodams galdnieku, piebilda: — Ko tad tas vēlas no tevis? — Viņš izturējās mazliet augstprātīgi, lai Alvīne tūlīt attaptu, kāda atšķirība, milzum liela atšķirība ir starp viņu un galdnieku jocīgajā svētdienas apģērbā.

Dzirdot, cik nicīgā tonī Antons runā, galdnieks pietvīka gluži sarkans. Viņš izslējās taisns kā svece un saniknots teica:

— Vai jums kas iebilstams, vai, ja es apciemoju savu līgavu?

— Līgavu? — Antons zobgalīgi jautāja un smējās.

Jā gan, līgavu, līgavu! Viņam esot tiesības pēc tā visa, kas starp viņiem noticis, uzskatīt Alvīni par savu līgavu. Alvīne gan varot šodien visu noliegt, bet īstenībā tas neko negrozot, gluži neko. Viņš savās goda jūtās esot dziļi aizskarts, un viņam neesot ne mazākās patikas ļaut pret sevi

Izturēties kā pret kādu klaidoni. Galdnieks ņēmās runāt aizvien skaļāk un tramīgāk. To, ko viņš apgalvojot, to varot arī pierādīt. Viņš pastāstīja par tūkstoš markām, arī par deju vakaru «Ērglī» un naksnīgo gājienu pa mežu, un soliņu «Skaistā ainava». Alvīne skaļi iekliedzās, bet viņš nemaz nesamulsa — taisnībai jāpaliek taisnībai.

Antonam aizvien vairāk satumsa seja, un beidzot viņš sāka kliegt, viņam tiešām bija jākliedz, lai viņa vārdus sadzirdētu.

— Man liekas, jūs esat gaužām smalks kavalieris! — Antons kliedza tik skaļi, ka dzīslas uz kakla pietūka. Bet nu pietiekot, ne vārda viņi vairs negribot dzirdēt.

Taču galdnieks saniknots sauca, ka runāt viņam neviens nevar aizliegt, it neviens! Viņš stāstot skaidru patiesību, bet viņi laikam negribot dzirdēt patiesību?

— Vācies prom, plukata! — Antons uzbrēca. — Citādi nokampšu tevi aiz tavām garajām ausīm!

Bāls kā līķis galdnieks grīļodamies piecēlās, gatavs mesties Antonam virsū. Vīrieši kliedza, Alvīne pa vidu izmisusi spiedza. Antoni Anton! Nu notika tieši tas, no kā viņa bija baiļojusies.

— Palīgā, Herman, palīgā, viņi viens otru nositīs!

Nobrīkšķēja durvis, un viņa redzēja, ka Antons, pacēlis

galdnieku ar abām rokām gaisā, tur sev virs galvas — tieši tā, kā baļķus stiepjot. Viņš nesa galdnieku, kas izmisīgi ķepurojās, pāri pagalmam un tad ar plašu vēzienu svieda viņu uz vircas bedres pusi. Georgs savā svētdienas apģērbā vēlās pāri mēslu kaudzei un ieslīdēja bedrē. Tas viss notika zibens ātrumā, — Alvīne pamanīja vairs tikai kāju pāri, kas noplīvoja pa gaisu.

Elsdams Antons atkal ienāca virtuvē, viņš bija gluži bāls un laizīja asiņojošo roku.

— Tas zellis ir traks, viņš man iekoda rokā!

Pamanījis uz galda galdnieka cepuri, viņš izmeta to pa

atvērtajām durvīm pagalmā.

— Se tava cepure, plukata tāds! — viņš uzsauca, aizcirzdams durvis.

Alvīne visa drebēja, aiz bailēm viņai bija aizsitusies

elpa.

— Ak dievs, ak dievs, — viņa teica, bez mitēšanās šņukstēdama.

Antons noslaucīja seju.

— Nomierinies, Alvīn, tas vairs nenāks! — viņš teica.

Beidzot Alvīne atkal spēja parunāt.

— Kāpēc tu viņu uzsviedi uz mēslu kaudzes? — viņa, galīgi pārbijusies, teica. — To viņš nekad neaizmirsis!

— Kāpēc? — Antons atbildēja. — Negribēju, ka viņš salauž kaulus. Tur viņš noteikti nesasitās.

Pēc pāris dienām Alvīne saņēma vēstuli, kurā bija tikai viena lapiņa. Uz tās ar tinti bija uzzīmēta nāves galva un zem tās paraksts: «Nāve klīst ap Bomām!»

Alvīne nobāla. Viņa briesmīgi baidījās par Antonu. Vai tad viņa būtu varējusi iedomāties, ka Georgs ir tāds nelietis? Raunē viņa bieži tika brīdināta viņa dēļ, bet toreiz tikai pasmējās par ļaudīm. Alvīne parādīja zīmīti ar nāves galvu Antonam. Lai viņš turpmāk uzmanoties, it sevišķi tumsā nākot mājās. Šis nelietis varot viņam jebkurā laikā uzglūnēt un uzbrukt. Bet Antons tikai skaļi iesmējās — nē, tas tik patiesi ir joks! «Nāve klīst ap Bornām!»

— «Nāve klīst ap Bornām!» — viņš smiedamies atkārtoja un uzsita ar dūrēm pa galdu. — Nu, lai jau klīst, Alvīn, ja tas viņai dara prieku.

20

Nekādas ziņas no Rudbārža, nekādas ziņas no notāra Ešeriha! Un Bornās jau atkal bija jauns uztraukums: Han-šelis gribēja viņus atstāt. Viņš nevēlējās viņus pamest uz visiem laikiem, bet viņam bija nepieciešams vismaz uz pāris mēnešiem pazust no Helzē, varbūt arī tikai pa ziemu.

— Man jādodas prom, — viņš teica, — man jādodas prom, kamēr nav par vēlul — Nekādā ziņā tā vairs nevarot turpināties.

Vainīga pie visa bija Dollija. Viņa vairs nevienam neslēpa savu mīlestību, visiem dzirdot, uzrunāja Hansīti ar «tu», bet ļaunākais bija tas, ka centās viņu aizvien vairāk satuvināt ar savu ģimeni. Dollija izturējās tā, it kā viņš jau piederētu pie šās ģimenes. Nisleina kundze ielūdza viņu svētdienā uz pusdienām, un, protams, viņš nevarēja būt nepieklājīgs un apsolījās aiziet. Pusdienās bija marinēts cepetis ar kartupeļu klimpām — brīnišķīga maltīte, kas Hanšelim varen garšoja, bet, kad Nisleina kundze viņu atkal aicināja uz pusdienām nākamajā svētdienā, viņš pateikdamies atteicās, viņam diemžēl neesot laika.

«Tev nav laika? Bet kas tev, Hansīt, tik daudz, ko darīt? Tev it nekā nav ko darīt, it nekā, pierunā taču viņu, māt, viņš tikai kautrējas!»

Bet, kad Hanšelis tomēr atteicās, Dollija jutās dziļi aiz-\ .linota. Ak, viņa nudien to nesaprotot!

Arī Nisleina tētiņš jo dienas kļuva pret Hanšeli bied-

i lskāks.

«Vai tev, Hansīt, nebūtu vēlēšanās iebaudīt kādu kausiņu alus, ko?»

Tagad viņš to jau uzrunāja ar «tu». Reiz viņš pat paņēma Hanšeli līdzi uz ķegļu spēles vakaru. Nisleins stāstīja viņam par frizētavas paplašināšanu.

«Mēs, Hansīt, varētu dabūt klāt kaimiņu veikalu telpas, — ko tu par to saki? Manā pārziņā būtu kungu salons, bet tavā un Dollijas — dāmu salons, vai ne?»

Hanšelim mati cēlās stāvus.

— Man jābrauc projām, — Hanšelis uzbudināts teica, — pats pēdējais laiks to darīt!

Hermanis par visu tikai pasmējās, turpretī Antonam tas likās ļoti nopietns jautājums.

— Laidies lapās, Hanšel! — viņš uztraucies iesaucās tik skaļi, ka piekliedza tiem pilnas ausis. — Laidies lapās, cik ātri kājas nes! Es saprotu, ka tu esi par labu viņai. Pazīstu Dolliju, viņa, protams, ir glīta meitene, bet pēc gada izņems tev mājas atslēgas no rokām. Lasies prom, cik ātri vien iespējams, prom!

Pēc dažām nedējām Hanšelis aizbrauca pie savas vecās mātes, kas bija saslimusi, un, lai kā Dollija lauzīja rokas, tas nelīdzēja.

Viņi pavadīja Hanšeli uz staciju, un, kad pārnāca mājās, bija jau nakts un vakariņu galds uzklāts. Uz tā bija vairs tikai trīs šķīvji.

— Mūsu paliek aizvien mazāk, — Alvīne, aušīgi smiedamās, teica. Viņi neko tai neatbildēja.

Uz galda gulēja vēstule, ko ziņnesis bija atnesis: notārs Ešerihs aicināja Hermani ierasties pie viņa nākamās dienas pēcpusdienā. Hermanis, rūpīgi noskuvies, devās lejā uz pilsētu.

— Ļoti daudz kas bija jānoskaidro, — notārs sacīja, atšķirdams dokumentu mapi, kas sagatavota stāvēja uz rakstāmgalda. — Tomēr esam ieguvuši krietni vien lielāku skaidrību, bet tas ir smags gadījums, pārlieku smags.

Hermanis piekrītoši pamāja. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka gadījums sarežģīts.

Notārs runāja gan šo, gan to, šķirstīja dokumentus un beidzot pateica, ka runa esot par smagu noziegumu, ne mazāku kā slepkavība, varētu arī teikt — par slepkavību

bez iepriekšēja nodoma afekta stāvoklī; katrā ziņā tiesa esot savā laikā uzskatījusi to par slepkavību bez iepriekšēja nodoma unr ievērojot vainu mīkstinošus apstākļus, piespriedusi Pēterim Klingenbergeram sešus gadus cietumā.

Kā? Hermanis kļuva bāls kā krīts. Viņš sēdēja gaužām apstulbis, un viņa sejā paplaiksnījās neticīgs, gandrīz vientiesīgs smaids. Slepkavība bez iepriekšēja nodoma, nonāvēšana? Rudbārdis? Viņš, protams, bija sagatavojies visu ko dzirdēt, bet tas bija neiespējami, pilnīgi neiespējami! Cilvēks, kas pat ne mušai nevarēja nodarīt pāri!

— Un tomēr tas bijis iespējams, — notārs sacīja. Cilvēkiem nekas neesot neiespējams, neviens nevarot ielīst to sirdīs. Arī labs cilvēks zināmos apstākļos pilnīgi pārvēršoties — varbūt tikai uz brīdi, pat tikai uz mirkli. Pēteris Klingenbergers aiz greizsirdības nositis ar cirvi un iesviedis dīķī dzirnavu kalpu Vilhelmu Rābi. Iemesls šai greizsirdībai bijusi to pašu dzirnavu kalpone Elza Vēbere.

Hermanim noreiba galva, viņš tik tikko vairs dzirdēja, ko notārs teica. Ko sacījis aizstāvis — ko bija sacījis aizstāvis? Nē, viņš vairs nespēja sekot tam, ko notārs stāstīja.

Aizstāvis, protams, apgalvojis, ka notikusi slepkavība bez iepriekšēja nodoma, turpretī pats Pēteris Klingenbergers apliecinājis, ka tajā pēcpusdienā ar nodomu nolicis gatavībā cirvi, lai vakarā kalpu nosistu. Šādos gadījumos tiesai esot grūti spriest. Tātad apstākļi sarežģīti, ļoti sarežģīti! No piespriestajiem sešiem gadiem Klingenbergers trīs soda gadus jau bijis izcietis, kad sācies karš. Viņš brīvprātīgi pieteicies armijā, taču noraidīts. Bet tad mūsu Klingenbergers, šķiet, neesot vairs izturējis aiz cietuma mūriem. Viņam laimējies izbēgt un dabūt dokumentus uz Pētera Reitera vārda. Ar šo vārdu viņš cīnījies karalaukā. Blēdības tagad kļuvušas zināmas varas iestādei, un tā likusi viņu no jauna arestēt. Sods taču vēl neesot izciests. Sākt vēlreizēju tiesas procesu notārs neieteica, tas vilktos pārāk ilgi, labākus panākumus, pēc viņa domām, gūtu, ja iesniegtu lūgumu tieslietu ministram. Varbūt tad panāktu, ka Pēterim Klingenbergeram vismaz daļu soda atlaiž, it īpaši, ja varētu pievienot pārliecinošus datus, ka Klingenbergers karalaukā cīnījies tik varonīgi, kā Hermanis apgalvojot. Varbūt no pulka, varbūt no baterijas komandiera, Hermanis teica un piecēlās. Viņš ne mirkli vairs neuzkavējās notāra kancelejā.

— Šodien pat rakstīšu baterijas komandierim! — viņš teica un atvadījās tik steidzīgi, ka aizmirsa notāram pateikties. Galīgi apjucis, viņš atgriezās mājās. Alvīnei pusdienu zupa bija jāēd vienai, Hermanis teica, ka pilsētā esot jau paēdis. Lai gan stipri lija, viņš visu pēcpusdienu kā apmāts strādāja pa biešu lauku, un metās jau krēsla, kad viņš pārveda pēdējo vezumu.

Antons viņu virtuvē gaidīja.

— Nu, ko tev pateica notārs? — viņš ar nepacietību jautāja.

Tas esot sarežģīts gadījums, Hermanis atbildēja, paiešot vēl krietns laiks, līdz viņi Rudo atkal redzēšot. Viņš pameta Antonam ar acīm; virtuvē bija Alvīne. Tikai šķūnī viņš Antonam sīki jo sīki visu izstāstīja. Antons sēdēja, it kā ar mietu pa pieri dabūjis. Vai tas iespējams? Un tā Elza Vēbere laikam esot viņa Elziņa? Kas to būtu domājis! Rudais! Rudais, kam vāverīte ēda no rokas? Pavisam neticami. Viņi tūlīt bija vienis prātis, ka par šo notikumu citiem nekas nav jāzina, arī Kārlim un Babetei ne. Tā bija labāk.

Nevilcinoties viņi rakstīja vēstules uzmetumu baterijas komandierim. Tas bija kapteinis fon Hase no Kleinrodes muižas pie Magdeburgas. Viņi pieminēja, ka Rudais neskaitāmas reizes cīņās parādījis drosmi; pieminēja viņa ārkārtējo savaldību un aukstasinību. Nākamajā dienā Hermanis pārrakstīja vēstuli tīrrakstā, un nu viņiem kļuva jau mazliet vieglāk ap dūšu. Uz kapteini Hasi varēja paļauties, viņš Rudo, savu «burkānu», kā mēdza to dēvēt, bija sevišķi iemīlējis, viņš to noteikti atcerēsies.

Tagad Bornās valdīja klusums. Viņi stipri izjuta, ka nav vairs Rudbārža, kas kāršu spēlē tik brīnum jauki mācēja blēdīties, un nu bija prom arī Hanšelis, kurš izklaidēja ar saviem jokiem un tenku stāstiem. Saīguši viņi vakaros spēlēja «sešdesmit seši», bet spēle drīz vien apnika, viņi sāka žāvāties un priekšlaikus aizgāja gulēt. Pa dienu Hermanis kalnā strādāja viens pats. Darba, paldies dievam, bija pietiekami, bet viņam vairs nebija īsta prieka kā senāk. Šāda dzīve viņam vairs nepatika, kaut kā trūka. Viņš sajuta sirdī tukšumu; pie velna — kur palicis viņa spars un neatlaidība? Kāda nozīme viņam bija domāt par meiteni, kas viņam zudusi uz visiem laikiem?

Biežāk nekā senāk viņš apciemoja Babeti. Namiņā jau bija iekurināta krāsns, jo mazais Zebastians drusku klepoja; kad no aukstā, vējainā rudens gaisa iegāja iekšā, tur bija patīkami silts. Un tur vienmēr valdīja rosība. Mazais Zebastians klaigāja, Kārlis sita ar āmuru un ēvelēja, Babete grabinājās ar traukiem, pļāpāja un līksmi smējās. Viņiem te klājās labi, un viņus varēja gandrīz vai apskaust.

— Apsēdies taču, Hermani — Babete teica, ar priekšautu noslaucīdama krēsla sēdekli. — Es tev atnesīšu giā zīti degvīna. Ak, cik auksts vējš, būs agra ziema. Šonakt jau bija salna.

Nē, lai Babete nepūloties, viņš tikai kādu mirkli pakavēšoties.

— Ak, cik tu, Herman, vienmēr esi nevaļīgs! Iedzert glāzīti degvīna vīrietim vienmēr atliek laika. Mēs nupat runājām, ka nu Kārlim jānopērk koka virpa.

Tātad ar tirgošanos neejot slikti? Nē, gluži otrādi — pavisam labi. Kārlis bija apmierināts.

— Viņš pašlaik labi nopelna, — Babete lepni teica.

Pēdējā laikā Kārlis agri no rīta devās ceļā ar augsti

sakrautu grozu torni uz muguras. Viņš apstaigāja mājas pilsētā, gāja jūdzēm tālu uz ciemiem un lauku sētām. Gan tur, gan citur viņš pa mazumam pārdeva; arī sīklops dod mēslojumu, Babete teica. Babete, kurai bija tik daudz ideju kā sunim blusu, iedeva viņam līdz pārdošanai pat sapņu grāmatas, kuras bija izdevis kāds Neištates iespiedējs. Babete apzvērēja, ka šīs sapņu grāmatas esot visticamākās, kādas jebkad viņai bijušas. Sākumā Kārlis kautrējās grāmatas pat piedāvāt, taču, kad pēdīgi iedrošinājās tās piesolīt, izrādījās, ka zemnieces un kalpones grāmatas interesē vairāk nekā viņa grozi un olu statnīši. Katrā gājienā viņš pārdeva dažas grāmatas, reiz pat piecas gabalas. Babete bija varen lepna, viņa taču zināja, ko ļaudīm vajag!

Kad dienas kļuva īsākas, Kārlim tirgoņa gaitas bija jāpārtrauc. Pūta ledains vējš, dzīdams sniegu pār laukiem, iestājās pāragra un barga ziema. Tagad Kārlis strādāja istabā — gan ēvelēja, gan nagloja un pina grozus, un viņa pīpe kūpēja cauru dienu. Mierīgas un brīnum jaukas viņam bija šīs dienas.

Viņi agri devās pie miera. Ielīdusi gultā, Babete noteica: — Lai dievs dod saldu miegu! — pāris reižu nopūtās un pavaicāja, vai Kārlim neesot auksti, tad stipri iekrācās un, nogurusi no garās dienas darbiem, jau bija iemigusi.

Bet Kārlis parasti vēl ilgi bija nomodā. Viņš kā uz katafalka gulēja bieza pēļa gultā, viņu apņēma bezgalīga tumsība — it kā milzīgi lielā, tumšā dievnama. Bet šī tumsa bija maiga, tā nebija ļauna un iznīcinoša kā senāk, un, gluži tāpat kā dievnamā vienā otrā vietā blāvi pavīd altāri, tā viņa bezgalīgajā tumsā atblāzmoja silta, mierinoša gaisma. Viņš bija apmierināts un laimīgs. Viņam bija Babete, pati labsirdība, tik labsirdīga kā māte, tik bezgalīgi laba; tā nekad viņu nepametīs. Reizēm viņi gan ķīvējās un bārās — bet vai tas ko kaitēja? Viņam bija Žebastians, viņam piederēja govs, kas deva pietiekami piena, divi sivēni un astoņas vistas, — ko gan viņam vēl vajadzēja? Nē, grēks būtu gribēt vēl vairāk. Viņš nopelnīja tieši tik daudz, lai varētu uzturēt Babeti un bērnu, ja Babete kādreiz saslimtu. Kārlis jutās lepns un pašpaļāvīgs.

Viņš mierīgi baudīja klusās stundas bezgalīgajā, maigajā tumsā, kas pletās ap viņu. Krāsnī iesprakšķējās iz-kvēlojusi pagale, Žebastians klusi iečinkstējās, Babete, dziļi un mierīgi elpojot, šņākuļoja. Vējš brāzās pret mājiņas sienām, kāda pele skribinājās pie pakša. Garām pa ceļu aizbrauca pajūgs, zemnieki bija piedzērušies. Bet kādu vakaru viņš saklausīja zvaniņu skaņas: brauca kamanas! Pret rūtīm kaut kas pakšķēja — tas bija sniegs.

Trīs dienas un naktis bez mitēšanās krita mīksts sniegs. Mājiņa bija pilnīgi ieputināta, un Kārlis vairs nedzirdēja sniegu krītam. Kādu nakti garām aizslīdēja kamanas, tik tikko vairs bija dzirdamas žiglo zvaniņu skaņas, iepriekšējā dienā nakts tumsā aizdrāzās garām kāds automobilis — droši vien kravas automobilis, kas uz labu brīdi iztraucēja mieru, bet šonakt valdīja vēl lielāks klusums nekā parasti. Laikam stipri sniga. Šad tad zem sniega nastas nobrakšķēja kāds jumta baļķis, reizēm cauri salmu jumtam nopilēja pa lāsei, sniegs no klona siltuma kusa.

Šajā naktī, kad tik klusi krita sniegs, Kārlis negaidot izdzirda rāmus, šļūcošus soļus; viņš sadzirdēja tos jau iztālēm. Soli pa solim kāds brida pa dziļo sniegu, ar pūlēm vilkdamies uz priekšu. Kāds cilvēks, kas bija pārguris. Kārlis aizturēja elpu un saspringti klausījās. Soļi apstājās, nācējs, līdz nāvei piekusis, bija palicis stāvot. Ja kāds te pārāk ilgi domā atpūsties, tas būs pazudis! Bet pēc brīža viņš atkal sadzirdēja soļus. Nogurušais ceļinieks bija nogriezies no šosejas un smagi brida augšup pa taku uz mājiņu. Gaužām lēni gājējs tuvojās, kājas tam laikam grima sniegā. Tas bija dūšu zaudējis gājējs, kas tik tikko vēl vilkās uz priekšu. Soļi bija sīki un nedroši: tā bija sieviete!

Klusie soļi dziļajā sniegā, kurus varēja sadzirdēt vienīgi Kārlis, nāca aizvien tuvāk un beidzot apstājās pie loga.

Kārlis piecēlās gultā sēdus. «Nu viņa ir klāt!» viņš gaužām uztraukts domāja. «Viņa elpo, viņai ir bailes. Kas viņa tāda ir?»

Pie rūts klusi piedauzīja. Tai pašā mirklī Kārlis dzirdēja, ka Babete uztrūkstas un iekliedzas.

— Tur kāds ir! — Kārlis čukstēja. — Kāds ir pie loga!

Pie rūts atkal klauvēja, un sievietes balss sauca: — Ba-

bet, Babet! — Tas izklausījās kā tāls palīgā sauciens.

— Klusu! — Babete uzsauca un izkāpa no gultas. Vienā kreklā viņa piegāja pie loga un saspringti raudzījās ārā, bet logs bija tā aizputināts, ka viņa neko nespēja saredzēt.

— Kas tur ir? — viņa vaicāja.

— Babet! Babet!

Babetei sirds gandrīz apstājās. Viņa atvēra logu. Pēkšņi bailes bija kā ar roku atņemtas.

— Vai tu tā esi, Kristīn? — viņa čukstēja.

— Jā, es tā esmu, Babet.

— Dieva dēļ — nāc taču iekšā!

Nokrakstēja slēdzene. Kāds ienāca. Kārlis dzirdēja, ka sievietes saskūpstās un klusi raud un Babete gauži nopūšas.

— Ak žēlīgais dievs! Tu taču esi gandrīz nosalusi, meitiņ! Apsēdies, es tev novilkšu kurpes. Ai, kas tās nu par kurpītēm! Tādas der tikai pilsētā, bet ne te.

— Babet, cik tu esi laba!

Kārlis dzirdēja krakšķam malku.

— Tūlīt iekurināsim, lai tu vari izžāvēt drānas. Noģērbies, jūties kā mājās! Tev uzreiz kļūs silti, ai, tik tāls ceļš no stacijas līdz Bornām! Apsēdies pie krāsns, ak, tev taču rokas kā no ledus! Manu mīļo meitiņ! Es uzvārīšu kafiju.

Kārlis grozījās pa savu gultu.

— Kas atnācis? — viņš prasīja.

— Guli vien, tēv! — Babete atteica. — Pie manis zagļi nenāk, to tu labi zini. Rīt es tev visu izstāstīšu.

Un Kārlis dzirdēja, ka nakts vidū tiek malta kafija.

Ceturtā daļa

1

Mājiņa bija pilnīgi iegrimusi sniegā. Tā bija iesniguši līdz palodzēm. No skursteņa pelēkajās debesīs mutuļiem kāpa biezi dūmi: tie tur pa krietnam kurināja šajās dienās, lai gan nemaz nebija tik auksts.

Kopš lielā sniegputeņa Babete tikai paretam uzgāja augšā kalnā. Aizbildinoties plūda vesela vārdu straume. Tik dziļš sniegs! Un darba viņai netrūkstot ne dienu, ne nakti.

— Un kā klājas Zebastianam? — Hermanis apjautājās. — Nekas ļauns taču nav noticis ar viņu?

— Ar Zebastianu?

Jā, viņš esot uz šosejas sastapis jauno dakteri Bretšnei-deru, tas teicis, ka esot ceļā pie Babetes.

—- Ak, jā, jā! — Babete galīgi apjuka un pietvīka gluži sarkana aiz apmulsuma. Ak, jā, ja! Kārlis esot tik bailīgs! Tiklīdz bērns naktī kaut pāris reižu ieklepojas, tā tūdaļ jānāk ārstam, citādi viņš neesot ar mieru. Babete bija neparasti izklaidīga un aizdomīgi steidzīga, kaut kas ar viņu bija noticis, — Hermanis taču viņu labi pazina.

— Kas mātei kait? — viņš jauta ja Alvīnei.

— Mātei? Kas lai viņai kaitētu? — Alvīne izvairīgi, ar noslēpumainu balss pieskaņu atteica.

Ari Antons manīja, ka Babete ir pārvērtusies. Kad lejā pie durvīm pieklauvēja, tās vienmēr bija aizšautas ar bultu — vējš neganti laužoties durvīs, Babete teica. Viņš šodien gribējis nodot Kārlim paciņu ar naglām un izdzirdīs istabā sieviešu balsis, bet, kolīdz pieklauvējis, tūliņ iestājies klusums, un Babete pienākusi pie durvīm un jautājusi, kas atnācis. Viņš tikai gribot atdot paciņu ar naglām un, ja viņai ciemiņš, tad netraucēšot, Antons teicis.

— Ciemiņš? Mums, Anton, nav neviena ciemiņa, nāc vien iekšā! — Babete bija tik savādi smējusies. Istabā neviena nav bijis, bet viņš taču skaidri bija dzirdējis otras sievietes balsi. Vai tad patiesi Babetei bija nepieciešams spēlēt viņam komēdiju? Tādas nu bija sievietes, tās meloja arī tad, ja nepavisam nebija vajadzīgs, bez meliem tās nevarēja dzīvot. Dievs vien zina, ko Babete slēpa savā mājelē?

Hermanis smējās. — Kas gan viņai būtu jāslēpj?

— Es nezinu. Varbūt viņai ir vēl kāda meita? Vēl viena! Bet vai viņai jāspēlē man komēdija? — Antons norūca.

Tā tiešām bija neganta ziema. Sniega mākoņi dienām ilgi brāzās pāri laukiem, un bija tik tumšs, ka jau pusdienas laikā vajadzēja iedegt lukturi; šad tad plosījās negaiss. Kādu vakaru Hermanis pavēlāk bija aizkavējies pie zirgiem, jo viens no meļņiem bija apsirdzis, un, iznākot no staļļa, vējš apdzēsa lukturi. Vesela sniega lavīna brāzmoja viņam pretī, un cik savādi — viņš tikko spēja atrast ceļu uz nojumi. Soli pa solim brizdams uz priekšu, viņš uzjautrinājās par jocīgo atgadījumu — bet pēkšņi iztrūcies palika stāvot. Kāds sauca! Cauri vēja auriem viņš sadzirdēja tālumā kliedzienu. Tā kliedz izmisuma pārņemts cilvēks, tā sauc palīgā apmaldījies gājējs, kam draud bojāeja sniegputenī. Klau! Un piepeši viņš sastinga aiz liela satraukuma. Paklau! Paklau! Viņam šķita, ka saprot, ko cilvēks sauc, viņam likās, ka dzird vārdus, kurus izmisusī balss bez mitas sauca un sauca: «Kristīn! Kristīn!»

Nē, viņš nevīlās! Saprata katru zilbi. Gluži sastindzis viņš bija aiz bailēm, un sirds vai pa muti kāpa ārā. Bet tad balss pēkšņi apklusa un bija dzirdama vienīgi vēja aurošana. It kā spokošanās, it kā baisa spokošanās! Nekas vairāk.

Vēl aizvien kā sastindzis aiz pārbīļa, viņš pēdīgi atrada nojumes durvis un ieraudzīja Antonu sēžam guļvietā. Viņš skatījās ar spožām acīm un saspringtu sejas izteiksmi.

— Vai tu dzirdēji kliedzienus? — Hermanis jautāja. — Kāds vējā kliedza.

— Jā! — Antons pamāja ar galvu. — Man arī tā likās. Bet laikam gan tas bija tikai vējš, — viņš piebilda, tad žāvādamies nolikās uz sāniem un tūlīt atkal iemiga.

Nākamajā rītā spīdēja saule, gaiss bija mīlīgs un sniegs mīksts un vizuļains kā zīds. Mājiņa bija iegrimusi klusumā, no skursteņa taisni kā svece skaidrajās debesīs kāpa dūmi. Pēdējās nedēļās šoseja bija tukša kā izmirusi, bet nu tur atkal slīdēja zemnieku kamanas, pa sniegu brida skolas bērni, un Špangenberga debeszilais auto ripoja savu ceļu. Arī ziemā Benno braukāja apkārt, lai palielinātu veikala agrozījumu.

Kādā saulainā, klusā dienā Šalke brida pa sniegu augšā uz Babetes mājiņu. Viņa bija ģērbusies melnā kažokā, un galvā viņai bija mazliet vecmodīga, augsta ka-

žokādas cepure. Pa dziļo sniegu viņa tika lēnām uz priekšu, turklāt rēnais gaiss bija viņu nogurdinājis. Piegājusi pie durvīm, viņa palika klusi stāvot un ieklausījās. Ne skaņas, māja šķita kā izmirusi. Tad viņa pieklauvēja. Klusums — bet pēkšņi turpat pie durvīm viņa izdzirda Babetes balsi.

—- Vienu mirkli! — Babete sauca. — Es nupat kā zīdīju Zebastianu. — Labu brīdi bija dzirdams, ka Babete rosās pa istabu, tad viņa atvēra durvis.

— Mums, Frīda, durvis jāaizšauj, — viņa teica, — tu pat nevari iedomāties, kā vējš triecas durvīs. Mēs salstam vai nost aiz aukstuma!

Tikai mazliet uzmetusi acis, Babete redzēja, ka Frīdai mugurā nelaiķes Spāņa kundzes kažoks un galvā viņas cepure.

Ļautiņi mīļie, šo cepuri viņa uzreiz pazina! Kažoks un cepure kādreiz pirms daudziem, daudziem gadiem bija ziemassvētku dāvana. Ai, kā pagājusi dzīve!

— Nāc iekšā, Frīda!

Salkei aiz uztraukuma spīdēja acis. Šodien viņa bija atnākusi ar tik daudzām jaunām ziņām, ka tikko spēja sagaidīt, līdz varēs visu izklāstīt Babetei. Bet sākumā viņa izturējās tā, it kā nekas sevišķs nebūtu pastāstāms. Ieminējās par briesmīgo sniega vētru, par to, ka vilcieni nav varējuši tikt uz priekšu, un tad patērzēja ar mazo Zebastianu — «troņmantnieks» taču neesot saaukstējies? Beidzot viņa ierunājās par groziem, kas bija tik lieliski noderējuši. Viņa pasūtīja vēl trīs gabalus — ak, viņai esot daudz vairāk mantu, nekā viņa domājusi. Un šodien viņa beidzot atdošot savu parādu, tas arī īstenībā esot iemesls, kāpēc nākusi šurp. Babete jau sen bija gaidījusi parāda atmaksu, pat mazliet raizējusies, bet nu viņa teica, ka neesot, nepavisam tik steidzīgi, gan jau paspēšot. Bet nē, jel nē, — Salke izvilka maciņu, un nu izrādījās, ka viņai līdzi ir tikai desmit markas, taču parādā viņa bija trīsdesmit divas markas.

Ar kafijas piedāvāšanu Babete šoreiz īpaši nesteidzās. Atklāti sakot, viņa jau bija kafiju padzērusi. Uz galda stāvēja iztukšotas tases. Trīs tases — Salke izskaitīja. Trīs? Kāpēc trīs? Vai tad mazajam Zebastianam jau pašam sava tase? Pēdīgi Babete uzsildīja mazliet kafijas, bet šoreiz tā bija ļoti negaršīga, tik tiešām negaršīga.

— Tā ja, — Salke nopūtās, bet nu viņai pēdīgi jāpa-stāstot jaunās ziņas. Pēdējās nedēļās esot notikušas dīvainas lietas, pavisam savādas lietas! Negaidot Salkes mazās, spīdīgās acis pameta mirkli zem sola, uz kura Ba-bete sēdēja: tur stāvēja dāmu kurpes — dievs vien zina, kam tās! Kam gan tās varētu būt? Babetei taču tādas nebija? Tās bija pilsētnieces kurpes! Babete, pamanījusi viņas pētošo skatienu, kļuva tramīga. Viņa piecēlās un savāca veselu gubu bērnu veļas.

— Piedod, Frīda, ka te tāda nekārtība, —- viņa teica. — Pēdējās dienās nebija iespējams ne iziet pagalmā, ne aizkļūt līdz nojumei, visu nācās padarīt tepat istabā. Ak, darbi te nav apdarāmi!

Bet, kad Šalke atkal palūrēja zem sola, kurpes jau bija pazudušas.

— Tā ja, — Šalke mazliet pārsteigta nopūtās, un nu viņa pēdīgi varēja klāt vaļā savu sakāmo. Dzīve esot mūžīgi tik nemierpilna, viņa teica, viens nomirstot, cits piedzimstot, un, tikko cilvēks domājot, ka atradis mieru, tā atkal piemeklējot ļauns liktenis. Atklāti sakot, ar cilvēkiem esot tāpat kā ar meža dzīvniekiem, kas meklējot glābiņu no mednieka bises, — mieru tie redzot tikpat maz.

Viņa atkal esot saņēmusi ziņas no pilsētas, pavisam dīvainas ziņas. Babete vērīgi palūkojās viņā. Nesen viņas abas esot runājušas un priecājušās, no visas sirds priecājušās, ka Kristīnei beidzot pilsētā sācis klāties mazliet labāk, vai nav tiesa — par to taču viņas abas runājušas? Bet viņas priecājušās mazliet par agru, jo izrādījies, ka tomēr tik jauki nav, kā viņas domājušas. Nē, nē! Bet nu Šalke vairs nespēja ilgāk klusēt. Viņai vajadzēja visu pastāstīt, vajadzēja darīt visu zināmu. Dziļi un klusi ievilkusi elpu, viņa noslēpumainā, čukstošā balsī teica:

— Kristīne, liekas, nav vairs pilsētā, Babet!

Babete iztrūkusies pavirzījās tālāk un saķēra galvu.

— Ko? Ko tu saki? Vai tas iespējams? — viņa iesaucās ārkārtīgi pārsteigta.

Šalke pamāja ar galvu.

— Jā, tā ir, — viņa sacīja, un viņas gludos vaigus klāja drudžaini sārti plankumi. Pirms dažām nedēļām pavisam negaidot Špāna mājās pienākusi telegramma doktora Aleksandra kundzei, dzimušai Špānai. Špāns tūlīt, ne vārda nebildis, atdevis atnesējam telegrammu atpakaļ. Jau toreiz viņa esot brīnījusies. Kāpēc telegramma sūtīta uz šejieni? Pēc divām dienām pienākusi ierakstīta vēstule tieši uz šo adresi — Tirgus laukumā numurs trīs. Viņa pati esot vēstuli saņēmusi. Vēl tajā pašā vakarā viņa rakstījusi brālim uz pilsētu, un viņš tūlīt ievācis ziņas. Kā viņa domājusi, tā arī bijis: Kristīne patiešām vairs nav atradusies pilsētā! Un, kur viņa pašreiz uzturoties, nevienam neesot ne miņas.

— Ak mans dievs, vai tas, ļautiņi mīļie, iespējams? — Babete iesaucās. Viņas izbrīnam nebija robežu.

Jā, tā esot. Šķiet, ka starp viņiem abiem bijušas nesaskaņas, Šalke čukstēja. Drīz pasaulē nākšot bērns, un, kā palaikam vīrieši mēdz darīt, tā arī doktors Aleksandrs, liekas, esot izklaidējies ar citām sievietēm. Kas gan vīriešus nepazīst!

Babete vēl vienmēr purināja galvu, likās, viņa nespēja attapties no pārsteiguma.

Bet nu pats lielākais jaunums! Šalke vispirms pāris reižu krietni izšņauca degunu, jo aiz satraukuma vairs nespēja paelpot. Tad paklusināja balsi un čukstēja:

— Viņš bija šeit! — viņa teica lēnā, drebošā balsī. Viņa pati arī trīcēja.

— Dieva dēļ — kurš tad?

— Nu, doktors Aleksandrs bija te! — Vai nu Babete ticot, vai neticot, bet viņa varot pat apzvērēt. Tas noticis pirms nedaudzām dienām, varbūt pirms nedēļas, tieši tad, kad sācies stiprais sniegputenis. To viņai pastāstījusi «Gulbja» istabene, un neesot vairs ne mazāko šaubu. Viņš kopā ar diviem draugiem atbraucis ar auto, tas bijis pilnīgi ieputināts sniegā, un viņi bijuši nosaluši galīgi zili un iegājuši «Pie gulbja» sasildīties. Un tad pieprasījuši istabu, un Elzai vajadzējis iekurināt krāsni. Pēkšņi vēlu vakarā, tieši tad, kad vistrakāk snidzis un plosījusies vētra, viņi atkal aizbraukuši un atgriezušies tikai ap pulksten desmitiem. Viņi ēduši vakariņas, bet Aleksandrs nepieskāries ne kumosam, viņš tikai sēdējis, smēķējis cigareti pēc cigaretes un bijis bāls kā krīts. Un pēc vakariņām viņi naktī atkal aizbraukuši. Par istabu samaksājuši, bet nav nakšņojuši, teikuši, ka jābūt atpakaļ pilsētā. Elza gluži veltīgi izkurinājusi krāsni.

Babete vēl vienmēr grozīja galvu.

— Ļautiņi mīļie, vai tas maz iespējams?

Šalke sēdēja, triumfējoši smaidīdama. Viņa tīksminājās par Babetes neizsakāmo pārsteigumu. Tie patiešām esot nedzirdēti jaunumi. Tomēr Šalke bija mazliet vīlusies. Babete it neko nejautāja. It neko!

Un viņa taču uz katru jautājumu, uz it visiem jautājumiem ar lielāko prieku būtu atbildējusi. Babete likās izklaidīga un aizņemta pati ar savām domām. Viņa kārtoja bērna veļu, tad sāka steigšus mizot kartupeļus un nebilda vairs ne vārda. Viņa pat aizmirsa viešņai pajautāt, vai neieliet vēl kafiju.

— Tev, Babet, šodien laikam daudz darba? — Šalke jautāja mazliet aizvainotā balsī un piecēlās.

Jā, viņai esot daudz darba, atbildēja Babete, turklāt viņai šodien esot smaga diena un daudz kas jāpārdomā.

Salke gāja projām. Laiks bija kļuvis ledaini salts, viņa vīstīja tievo augumu kažokā un uzmauca dziļāk uz pieres silto kažokādas cepuri. Šalke izbaudīja savu triumfu. Babetei dūša bija saplakusi, galīgi saplakusi, viņa pat neko daudz netērgāja.

Jo tuvāk Šalke nāca pilsētai, jo lēnāki kļuva viņas soļi. Piepeši viņai kļuva neomulīgi ap sirdi. Babetes izturēšanās bija savāda! Viņas bezgalīgais izbrīns — vai tas nebija mazliet pārspīlēts, pat tēlots? Un viņa neko nebija jautājusi. Un pilsētnieciskās kurpes zem sola? Un ar bultu aizšautās durvis? Bet nu Šalke tā izbijās, it kā viņa pēkšņi būtu iekritusi dziļā sniega bedrē. «Varbūt Babete zināja vairāk nekā viņi visi?» Šalke apjukusi domāja. «Vai varbūt Babete spēlē aktrisi? Vai viņa varbūt ir jokdare?»

2

Kādu rītu pavisam agri, kad notāra Ešeriha saimniecības vadītāja gribēja iepirkties Spāņa veikalā, pie veikala durvīm bija pielīmēta maza, vienkārša zīmīte: «Likvidēšanas dēļ veikals slēgts.» Vecā sieviete šaubīdamās paraudzījās uz izkārtni, tad, pakāpusies dažus soļus atpakaļ, ar nedrošu skatienu aplūkoja Špāna māju. Varbūt arī pati māja vairs nav savā vietā?

Palīgs noliktavā pārbaudīja inventāru; pēcāk uzradās vairāki tirgotāji, tie nebija šejienieši; kaut ko sarēķinājuši savās piezīmju grāmatiņās, viņi nolika uz galda banknotes. Piebrauca aizjūgi un aizveda kastes un maisus, un ar to viss beidzās. Veikala durvis vairs neatvērās, un slēģi bija aizdarīti. Špāns palika viens. Pasaules nemiers un cilvēku smieklīgais niecīgums, kas tiem likās tik neaptverami svarīgs, vairs nepārkāpa viņa slieksni.

Špāns dzīvoja savādā, dziļā, brīnišķīgā krēslas valstībā, kur tikai reizēm uz īsu brīdi paplaiksnījās baismīga, rē~ gaina skaidrība. Viņš daudz gulēja, jo bija kļuvis gauži vārgs; stundām ilgi viņš gulēja vaļā acīm gultā, bieži vien Salke atrada viņu iesnaudušos kādā atzveltni. Reizēm elektrība dega līdz rītam, viņš bija aizmirsis to izslēgt. Vai bija diena vai nakts? To Špāns sen vairs nezināja. Cik dīvaini — nereti viņš rakstīja caurām naktīm! Salke jutās pārsteigta, atradusi no rīta rakstāmgaldu pilnu lapām, kuras bija apkricelētas nesalasāmām, ātri uzmestām rindām.

Cik vien varēdama, Salke izvairījās ar Spāņu sastapties, jo viņa izskats ik reizes no jauna viņu izbaidīja. Viņš izskatījās pēc galīgi izģinduša sirmgalvja ar sniegbaltu galvu, kurš izkāpis no zārka un pretrunā visiem dabas likumiem vēl staigā šurpu turpu un rēgainiem, nedzirdamiem soļiem kāpj augšā un lejā pa trepēm. Ne par kādu pasaules naudu viņa nebūtu iedrošinājusies ieiet Spāņu mājā naktī. Par laimi, Spāns, ejot viņai garām, lielāko tiesu nekad viņu nepamanīja. Viņš izskatījās novārtā pamests un nožēlojams, taču savās gaišajās dienās, kādas gadījās aizvien retāk, pārģērbās un pat noskiwās. Tad viņš reizēm ar Salki parunājās. Viņa nolika Spānam uz galda saimniecības grāmatu, ko viņš ar saspringtu sejas izteiksmi pārlūkoja. Pēc tam viņš devās uz guļamistabu, kur stāvēja kases skapis, un viņa dzirdēja, ka viņš to atslēdz. Bet, kur viņš glabāja slēdzeni, to viņa līdz šai dienai vēl nebija izdibinājusi.

Vienā no šādām dienām viņa reiz ierunājās arī par Kristīni. Kristīne, kā liekas, vairs neesot pilsētā, viņa teica, un neviens nezinot, kur viņa uzturoties. Špāns nodūra acis un ar mokošu piepūli ilgi kaut ko domāja. Bet šķita, viņš nemaz nebija sapratis, ko viņa teica.

— Nē, — viņš sacīja un pakratīja galvu, — pasakiet ļaudīm, ka veikals vairs netiks atvērts. Esmu nācis pie atziņas, ka nav derīgi nodoties tirdzniecībai, ka nekas, it nekas nav derīgs, ko cilvēks dara. — Un pēc brīža viņš vēl piebilda, ka savas atmiņas esot pēdējās naktīs uzrakstījis, pēc viņa nāves tās atradīšot, un varbūt tad cilvēki sapratīšot savu maldīšanos.

Un Špāns jau atkal bija iegrimis savā dziļajā, brīnišķīgajā krēslas valstībā. Tur bija miers un izlīgšana. Ēnas ap viņu slīdēja rāmām kustībām un maigiem vārdiem, miera un brīnišķas sirsnības apskaidrots, viņš pārdzīvoja to, kas bija noticis viņa dzīvē, jaukās vīzijas skur-bināja viņu. Augas naktis viņš aizvadīja aplaimojošos sapņos. Fricis vesels un līksms bija atgriezies no ceļojuma uz Londonu — un paskat tik, cik gudrs! Viņš bija Londonā atklājis jaunus avotus, kur dabūt tēju un kafiju — ar neiedomājami augstu kvalitāti un par neiedomājami lētu cenu. Hamburgas un Brēmenes lieltirgotāji viņus apkrāpa. Londonā cenas bija uz pusi lētākas un kvalitāte tik tiešām nepārspējama. Un tad nāca ciemos Kristīne ar savu mazo meitiņu Johannu. Cik viņas abas — gan māte, gan meita — izskatījās ziedošas, vasarīga smarža plūda no viņām. Un Špāns varēja visu nakti tērzēt ar Kristīni un viņas mazo meitiņu, tie bija nevainīgi vārdi un joki, kas veldzēja sirdi ar laimes sajūtu. Viņš raudāja aiz laimes, asaras viņu nogurdināja, un viņš, sēžot atzveltnes krēslā, iemiga.

Bet tad atkal piepeši viņu pārņēma neizskaidrojams nemiers. Viņš dzirdēja mahagonija pulksteņa dārdošos sitienus un piesteidzās pie tā, lai apstādinātu, bet, palūk, tas taču negāja, jo viņš pats bija izņēmis atsvaru bumbas. Nemiers dzenāja viņu šurpu turpu, pa kāpnēm augšā un lejā, viņš bija kā spoku tēls, kas nekur nerod mieru. Sienās kaut kas krikšķēja, jumta sijas krakšķēja, pa gaiteņiem slīdēja soļi, gaisā jautās draudi; ilgi tā vairs nevar turpināties — māja sagrūs. Un tad nāca šausmīgi brīži, kad viņš piepeši visu skaidri saprata, kad viss ar saltu gaismu, kas viņam iedvesa šausmas, sabruka pār viņu. Viņš bija tirgotājs Špāns, viņš bija aizslēdzis savu veikalu, jo viņam šķita, ka nodarboties ar tirdzniecību nav lietderīgi. Viņa dēls Fricis bija kritis karā, un viņa meita Kristīne bija pametusi viņu. Savu mantu viņš bija norakstījis kā ziedojumu un nojaucis visus tiltus, kas viņu saistīja ar pasaulīgo dzīvi. Aiz tīras augstprātības, ak, ne jau aiz cita iemesla viņš bija izracis dziļu bezdibeni starp sevi un pārējiem cilvēkiem, un pēkšņi viņš sajuta stindzinošas bailes, ka viņam nav vairs atpakaļceļa. Par vēlu, viss par vēlu! Augstprātīgi un cietsirdīgi, un despotiski viņš bija izturējies pret cilvēkiem, un dievs tāpēc bija viņu sodījis. Kā tiesnesis viņš sprieda tiesu par tiem, kā tiesnesis par paša sievu un meitu — savu miesu un asinīm, viņš bija bargs un nepiekāpīgs — augstprātis ar dieva vārdu uz lūpām. Tas bija viņa grēks, trūka īstas mīlestības, tas bija viņa grēks. Ja viņš būtu pateicis meitai vienu vienīgu sirsnīgu vārdu, tikai vienu vienīgu — tad viss būtu bijis citādi.

Un tomēr viņš mīlēja Kristīni, viņš bezgalīgi mīlēja savu meitu, mīlēja viņu gandrīz vai ar pārlieku inīles-tlbu — kā mīļoto, mokoša un rūgta bija šī mīlestība, un rītā viņš dosies pie viņas un uz viņas sliekšņa metīsies ceļos.

Šī nožēlojamā apskaidrība bija šausminoša. Visaugstākais soģis sprieda tiesu par viņu un viņu sodīja. Šausmas viņu trenca augšup un lejup pa kāpnēm, cauri visām istabām, un neko nelīdzēja ari tas, ka viņš visur uzgrieza gaismu. Kāda balss skanēja cauri visai mājai: «Špān, Špān!» Kāda balss, kas prasīja atbildi un aicināja dot norēķinu. «Špān! Špān!» Sākumā viņš izlikās, ka balsi nedzird, bet tad palika mierīgi stāvam.

— Te es esmu! Te esmu! — viņš atsaucās un nometās uz ceļiem, un salika rokas, un raudāja.

Un līdz ar asarām pār viņu atkal nolaidās maigā, samierinošā krēsla un pagaisa mokas, ērkšķu dūrieni. Krēslainā mežā viņš sastapa kādu vīru, pieskārās tā ēnai un jautāja: «Vai tu esi Hubens? Ko tu te dari?» — Vīrs teica: «Jā, es tas esmu, es gribu pakārties.» — «Kāpēc tu to gribi darīt?» — «Mani māc izmisums.» Un Hubens stāstīja, ka viņš bijis skolotājs un atlaists no darba, jo uzstājies ar runu kādā politiska rakstura sapulcē. To visu Špāns sen jau zināja. Viņš pasmējās. «Huben, draugs, nav prātīgi krist izmisumā. Nāc man līdzi!»

Un viņš ved Hubenu no meža atpakaļ uz pilsētu un, iegājis savā mājā, sauc: «Margarēt, es vedu līdzi viesi!» Un mājas puskrēslā viņš dzird Margarētes laipno balsi.

Nākamajā rītā Šalke atrada viņu dzīvojamā istabā, dziļā miegā guļot atzveltnī. Pirmajā brīdī viņa iztrūkās, nodomādama, ka viņš miris, jo tik mierīgs bija viņa smaids. Bet tai pašā mirklī viņš atvēra acis un raudzījās viņā ar gaišu skatienu.

— Es laikam biju mazliet piesnaudies? — viņš stomīdamies teica.

— Jā, bet tagad liecieties gultā, Spāņa kungs.

Špāns ar pūlēm piecēlās.

— Cilvēkam jābūt labam, viņam jābūt labam, — iedams prom, viņš murmināja kaut ko pie sevis. — Tas ir viegli, tas nepavisam nav grūti.

3

Šalke jutās labi krēslainajā un tīrajā Špānu mājā. Vai nebija gandrīz tā, it kā tā piederētu viņai? Viņa kopa māju ar lielu rūpību. Veca, solīda māja — tā bija teikusi

Babete, un nu viņa pati zināja, ko nozīmē veca, solīda māja. Salke pulēja smagos skapjus un kumodes, lai tie spīdētu, ne puteklītis nepalika ņepamanīts viņas acīm, aizkari bija balti kā ziepju putas.

Māja viņai vairs nebija nekāds noslēpums, tikai vēl kas — bet tas arī bija pēdējais, kas viņai jāizpēta. Skapji un lādes, un kumodes vilināja viņu ar tādu spēku, kam viņa nespēja pretoties; pat naktī viņa sapņoja, ka vandās pa linaudeklu, drānu un zīda lakatu kaudzēm. Viņa bija pievākusi citu pēc cita galdautus un salvetes, turklāt visu veļu no lielā mahagonija skapja. Tā tik un tā aizietu postā, būtu grēks to te pamest. Spāņu sudrabs mēnešiem ilgi viņu pat miegā žilbināja. Sākumā viņa iedrošinājās paņemt no kādas atvilktnes tikai salauztas rotaslietas, bet vēlāk nespēja turēties pretī kārdinājumam, citādi kļūtu aiz nemiera gluži slima. Vispirms viņa paņēma tikai duci kafijas karotīšu, bet tad ik dienas arvien vairāk — gan galda piederumus, gan smeļamos kausus un zivju nažus, gan sudraba šķīvjus un bļodas, paplātes, trīs vecmodīgas apzeltītas cukurstandziņas un četrus smagus sudraba svečturus. Beidzot viņa pati brīnījās, ka nekas nav vairs palicis pāri. Bufete bija tukša! Bet viņa taču ņēma no pārlieku lielas bagātības, arī nabagam pienācās sava tiesa, tas nebija grēks. Kādu nakti taču varēja atnākt zaglis un paņemt visu! Pa šiem mēnešiem viņa bija iztukšojusi lādes un skapjus. Tiklīdz viena lāde bija tukša, viņa to rūpīgi aizslēdza, bet atslēgu paņēma līdzi un iemeta krūmos — lai tā tur rūsē!

Laiku pa laikam viņa aizsūtīja uz pilsētu kādu smagu grozu. Protams, ne jau brālim, ai, nē, ari tam nevarēja visu uzticēt, un viņas brālis pārāk labi pazina pilsētas lombardus. Arī Jekelam, savam līgavainim, ne, jo viņa pārāk maz to pazina. Viņa neticēja nevienam visā plašajā pasaulē. Viņai bija desmit gadi, kad dzērājs tēvs bija reiz nozadzis viņai krājkasīti ar vesela gada krājumiņu, — vai tad viņa vēl varēja kādam cilvēkam ticēt? Nu nē, tāpēc grozi uz viņas vārda glabājās pie kāda ekspeditora; tur tie bija drošībā. Salke vispirms gribēja pārliecināties, kāds ir Jekels, vai viņš patiesi ir tik kārtīgs, kāds vienmēr izlikās. Tādā gadījumā viņa, protams, varētu ar galda veļu izlīdzēt, un, ja viņam patiesi pēc desmit gadiem piederētu maza viesnīca, kā viņš vakar bija rakstījis, nu, tad arī sudrabs būtu izmantojams, bet pārsteigties viņa baidījās.

Ejot pa ielu, Salke izskatījās kā pati pieticība un kautrība. Tumšās, mazās acis spīdēja kā ogas, un to skatiens slīdēja lejup pa ielas bruģi. Plānās lūpas pastāvīgi nemanāmi kustējās, jo viņa nepārtraukti runāja pati ar sevi. Viņa runāja par savu mantību, kas glabājās pie ekspeditora, par Špānu, par Jekelu un tā lokālu un ari viesnīcu. Vienmēr viņa bija uztraukta, bālie kalsnie vaigi klāti apaļiem, aveņu sarkaniem plankumiem, kas izskatījās kā uzkrāsoti. Reizēm viņa pat smējās sīku smiekliņu savā nodabā.

Šalke staigāja kā drudzī, lai gan viņas trauslās rokas un vaigi aizvien bija vēsi un gludi kā strauta oļi. Viņai sāka rādīties, ka patiešām ir apburta, un dzīve, kādu viņa tagad dzīvoja, viņai bieži vien šķita nereāla.

Viss bija likteņa ziņā — to viņa tagad noprata. Liktenis bija atvēris viņai Špāna mājas durvis, licis satikties ar Jekelu, un arī tas bija likteņa lēmums, ka zāģētavas meistara Forngrēbera kundze aicināja viņu šūt un Valteram Fomgrēberam radās izdevība iemīlēties viņā.

Šalke klusībā pairgojās. Ak, jā, liktenis patiesi bija viņai vēlīgs! Senāk viņa bija cietusi badu un reiz pat virvi uzmaukusi kaklā, bet, tiklīdz grasījusies krēslu pagrūst prom, tā kaimiņu istabā tik jautri iesmējies bērns, ka viņa nav spējusi to izdarīt. Tagad viņai pilsētā bija vesela bagātība, mēnešiem ilgi viņa varēja no tās pārtikt, nekādu baiļu vairs, ka atkal vajadzēs ciest badu. Agrāk ļaudis uz viņu tik tikko paskatījās, bet tagad pat viscienījamākie cilvēki, sastapuši viņu uz ielas, aprunājās, gribēdami uzzināt, kā jūtas Špāns. O, viņa nebija tik muļķe, ka atklāti pateiktu, ko domā, tas arī nebija viņas pienākums, — lai taču tie paši iet pie Špāna un pajautā viņam.

Nē, nē, nevienam te pilsētā nebija ne jausmas par viņas noslēpumu. Lai cik labi pārtikušās pilsētnieces bija paēdušas un apmierinātas raudzījās pasaulē, viņu vietā Šalke nevēlējās būt!

Liktenis atkal bija iežēlojies par viņu. Viņa taču vēl bija tikai trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, un viņai nebūt nebija zivs asinis! Viņai nebija viegli, caurām naktīm viņa pavadīja bez miega, tumsā acu priekšā rēgojās sarkana uguns, tā nebija nekas cits kā šķīstīšanās uguns, pati elles uguns, kā to mēdza dēvēt. Viņa nezināja, kā dzīvo citas sievietes, bet bija labāk par to nemaz nerunāt. Toreiz viņai nedeva miera domas par kurpnieku, kas viņu vienlaik ir valdzināja, ir atbaidīja.

Bet nu viņu pie sevis aicināja zāģētavas meistara Forn-* grēbera kundze, lai pašūtu kaut ko jaunu, un istabā vienmēr uzkavējās arī Valters Forngrēbers, ņiprs puisis, kas teica viņai komplimentus.

— Jums ir brīnišķīgs augums, — viņš sacīja. Un reiz, kad briesmīgi gāza lietus, viņš ar lietussargu pavadīja to uz mājām. Aplicis roku viņai ap vidu, viņš pievilka sev klāt, bet viņa izlikās to nemaz nemanām.

— Jums droši vien ir brīnišķīgs augums, — viņš teica, un viņa sāka irgoties. Tā bija pamatīga lietusgāze, un viņi bija slapji līdz ādai, kad beidzot nonāca pilsētā. Valters lūdza, vai drīkst ieiet pie viņas mazliet apžāvēties. Viņa nevarēja šo lūgumu noraidīt.

— Klusiņām, klusiņām, — viņa čukstēja, — kurpnieks!

Bet, tikko viņš tai pieskārās, tā kļuva gluži nevarīga.

Kopš tā laika Valters apmeklēja viņu it bieži — reizes

divas trīs nedēļā. Viņš meta akmentiņus viņas logā, un viņa, tikko padzirdusi pa miegam pirmo akmentiņu sviežam, pamodās kā uguns liesmas skarta. Tā nu tas turpinājās jau nedēļām ilgi, viņa bija kā apreibusi un neprātīga kā jauna skuķe.

Un Jekels? Ko pieminēt Jekelu? Viņa sev neko nevarēja pārmest, nē, nepavisam, jo tik tuvs Jekels viņai vēl nebija; viņa taču vēl nebija ar to apprecējusies.

Bet kādu dienu Šalke bāla kā krīts klīda pa ielām, un, tikko ierējās kāds suns, viņa iekliedzās un, sastingusi aiz bailēm, palika stāvot. Dieva dēļ — kas bija noticis?

Aizvadītajā naktī bija noticis kaut kas šausmīgs, kaut kas neizsakāmi briesmīgs. Viņa vēl tagad visa trīcēja. Naktī Valters atkal bija pie viņas, un pret rītu viņa to pavadīja lejā līdz durvīm.

— Klusi, klusītiņām, kurpnieks!

Bet tieši tobrīd, kad viņa dzīrās apgriezt slēdzeni, koridorā nočīkstēja durvis, un kurpnieks, ģērbies zilajā kreklā, stāvēja viņas priekšā un cieši raudzījās viņā ar savām izvalbītajām zivs acīm.

— Ai, ai, — viņš lēni teica, — klusi kā pele ložņā pa māju!

Kurpnieks piegāja Šalkei tuvāk, no viņa plūda darbnīcas un ādas smaka, un viņa, aiz bailēm sastingusi, pavirzījās nostāk. Viņa visa vēl kvēloja, izbaudījusi Valtera skāvienus.

— Ai, ai, ai, tikumīgā Frīda, kas pa ielu iet, vienmēr acis nodūrusi! — Paskat vien, nu viņam tā esot rokā! Bet

viņš nepavisam nedomājot darīt viņai ko Jaunu, ai, ne! Neesot taču tā jādreb. Viņš nenodošot viņu, un ar! greizsirdīgs viņš neesot uz jauno cilvēku, jo tādā ziņā esot pārāk prātīgs. Bet, ja viņa esot mīiīg3 pret Valteru, — kālab izturoties tik slikti pret viņu? Kālab?

Kurpnieks stāvēja viņai pavisam tuvu un ar savām lielajām rokām apskāva viņas plecus. Viņa juta viņa bārdu un kāksli pieskaramies savam vaigam. Kā viņa trīcēja! Bet izteikt nespēja ne vārda.

Un turklāt viņš bieži novērojis, kurpnieks turpināja, ka viņa aizvien ar pilnu grozu nākot no Spāņa mājas, bet, kad ejot turp, grozs vienmēr tukšs — to viņš esot novērojis. Bet arī par to viņš bija ar mieru klusēt — cst, cst! — un neteikt nevienam ne vārda, tikai mazliet mīlīgākai viņai jābūt pret viņu, mazliet, mazliet mīlīgākai, vai ne?

Viņa joprojām trīcēja, tad pēkšņi sastinga aiz bailēm un gandrīz noģība. Viņa bija pazudusi, viss zaudēts! Visam beigas! Un viņa vairs neturējās pretī un piekļāvās viņam. Viņš nesa viņu uz rokām augšā pa šaurajām kāpnēm, kas krakšķēja tik stipri, it kā draudētu ielūzt.

Kāds briesmīgs piedzīvojums! Divas dienas Salke staigāja balta kā sniegs, bet drīz vien uz viņas gludajiem vaigiem atkal ziedēja sārtas rozītes. Visu izlēma liktenis. Ko viņa spēja darīt pret to? Neko! Ai, viņa bija galīgi bezspēcīga. Un kurpnieks? Tas bija gluži kā traks! Seja viņai ikreiz pietvīka sarkana, iedomājoties par viņu. Nē, neviens te pilsētā nezināja viņas noslēpumu, tāpat kā viņa nezināja citu noslēpumus. Vai varbūt viņai vajadzēja būt citādai nekā pārējiem cilvēkiem?

4

Kristīne mitinājās Babetes mājiņas mazajā istabiņā. Tajā bija vienkārša gulta un pret sienu saslieti Kārļa dēļi, kurus viņš nevarēja nest uz mitro nojumi. Daudz vietas mazajā telpā nebija, bet viņai arī daudz nevajadzēja. Tur nu viņa gulēja.

Pirmajā laikā viņa gandrīz nepārtraukti gulēja miegā, tik nespēcīga viņa jutās. Protams, viņa bija nākusi tālu ceļu un bija piekususi. Reizēm Babete klusi pavēra durvis, lai paraudzītos, vai segas nav noslīdējušas. Dažreiz Kristīne, juzdama Babetes rokas pieskārienu, pamodās un teica:

— Cik tu, Babet, esi laba! — Parasti viņa nesacīja ne vārda.

Un Babete atteica: — Guli vien, Kristīn, izgulies labi! Vai tev jāsteidzas?

Vai jāsteidzas? Kristīne pašūpoja galvu. Jāsteidzas viņai nebūt nebija. Viņas seja bija rāma un nopietna. Un dīvainais smaids, kas senāk vienmēr pārslīdēja pār viņas lūpām, — kur tas palicis? Tas bija pazudis.

Bet kādu rītu viņa pamodās ar degošiem vaigiem un karstu pieri. Acis viņai bija spožas, tās mirdzēja kā senāk, daudz, daudz sīku uguntiņu dzirkstīja tajās. Taču Babetei nepatika viņas mirdzošās acis, tās bija pārāk spožas, tieši tādas pašas kā tolaik viņas mātei, Babete atcerējās, kad tā iegūla, lai vairs nepieceltos.

— Paliec mierīgi guļot, Kristīn, — Babete teica, — tu esi slima.

Ak, ar tik plānām kurpēm brist pa sniegu — tad jau, protams, jāsaslimst! Un vēl viņas stāvoklī!

— Papūlies atkal aizmigt, Kristīn, es tev vēlāk atnesīšu siltu pienu.

— Cik tu esi laba, Babet! — Bet viņa nevarēja iemigt, jo laikam bija jau daudzas dienas gulējusi. Kristīne gribēja redzēt mazo Zebastianu. Babete ienesa bērnu pie Kristīnes, un viņa to apmīļoja.

— Tev, Babet, ir jauks, veselīgs bērns.

— Drīz ari tev, Kristīn, tāds būs! — Babete teica un smējās.

— Jā! — Kristīne aizvēra acis. — Jā, jā, Babet, drīz vien, — viņa gurdi teica.

Tad viņa atkal gulēja viena, stundas ritēja, un nemitīgi pa galvu jaucās domas, patvaļīgas un juceklīgas domas kā sapnī. Ļaužu straume plūda pa lietu, un auto spuldzes traucās viņai pretī, un vajadzēja uzmanīties, lai riteņi nenošļakstītu ar ūdeni. Spēlēja orķestris, un viņa redzēja uz spoži apgaismotās skatuves šādu ainu: istaba pilna ar meitenēm, tās sēž pie ratiņa, un viņu balsis skan tik dzidri. Tad viņa skaidri saklausīja klavieru skaņas, blakusistabā spēlēja mazais Seirigs, kas gatavojās koncertam, ar ko guva tik lielus panākumus, ka vēlāk visus ielūdza uz dzīrēm. Atkal viņa redzēja sejas, daudzas sejas, drīz pavisam tuvu, drīz tālu, bet visas ļoti skaidri; tie smējās, uzsauca viņai vārdus, ko viņa nesaprata. Kāds vīrs ar skaistu, sirmu galvu noņēma brilles un viņai uzsmaidīja — tas bija slavens rakstnieks, kas bija sarakstī-ļis daudz lielisku grāmatu un tomēr tik tikko vilka dzīvību.

Tad viņa sēdēja vilcienā, tas brauca un brauca, līdz beidzot apstājās. Iedrāzās kāds vīrs un steidzās pie viņas: «hercogs», viņas «hercogs». Tā viņa to sauca. Uz rokām tas izcēla viņu no vagona, patiešām izcēla visu ļaužu acu priekšā un nesa viņu uz pajūgu, un pajūgs ienira ielas drūzmā. «Hercogs» bez mitēšanās skūpstīja viņai rokas, un viņa raudzījās apkārt lielajā, svešajā pilsētā.

Reiz, kad Kristīne vēl bija maza meitene, varbūt gadu desmit veca, viņa nejauši bija ieraudzījusi kādā žurnālā jauna cilvēka attēlu, kas viņu diez kāpēc valdzināja. Tā bija kāda vecmeistara glezna, tajā viņš bija uzgleznojis hercogu fon Orleānu, varbūt to sauca arī citādi, to viņa vēlāk vairs neatcerējās. Jaunā cilvēka mazliet valdonīgā galva ar tumšajiem, sprogainajiem matiem, augsti izliekto pieri, melnajām acīm un nelielo, mazliet augstprātīgo muti tā satrauca viņas bērnišķīgo fantāziju, ka viņa tikko vairs spēja no hercoga novērst skatienu. Viņa izgrieza portretu no žurnāla, uzglabāja, un tas viņai bija sava veida kults. Laiku pa laikam viņa to paņēma un arvien no jauna ilgi lūkojās uz savu hercogu. Tā turpinājās vairākus gadus. Beidzot viņa hercogu aizmirsa un vairs nezināja, kur attēls palicis. Bet nu, kad bija jau pieaugusi, viņa kādu dienu, raudzīdamās pa logu, pēkšņi ieraudzīja sava hercoga galvu pretējās mājas logā; sākumā viņa vēl šaubījās. Tomēr tas bija viņš! Jā, neapšaubāmi, tas bija viņas hercogs! Kā gan tas iespējams? Viņa bija tam nepieciešama; tā bija it kā burvestība, un tad viņa brauca kopā ar to pa lielās pilsētas ielām, pa kurām steidzās sveši cilvēki, un tas klāja skūpstiem viņas rokas.

Nu viņa pastāvīgi dzīvoja pie sava hercoga, pie vīra ar tumšajiem, sprogainajiem matiem un augsto, izliekto pieri, un ik dienas viņu redzēja. Atkal un atkal viņa raudzījās šā vīra sejā: jā, tas bija viņš, neapšaubāmi tas bija viņas hercogs. Bet pagāja mēneši — un viņai sāka likties, ka tas tomēr nav viņš.

Viņam taču bija pavisam citāda seja! Un vēl pēc kādiem mēnešiem tā seja kļuva aizvien mazāk līdzīga viņas hercogam un beidzot kļuva pilnīgi sveša. Nē, nē, tas tomēr nebija hercogs, kas, braucot kopā ar viņu pa svešās pilsētas ielām, bija skūpstījis viņai rokas.

Kristīnei rādījās daudzas sejas cita aiz citas, tās izplūda, sašķobījās, dažas pavisam pagaisa. Seju straume hercogu aizrāva līdzi. Beidzot palika viena vienīga seja. Tā bija pelēka, bezkrāsaina un baisa, tajā bija bēdas un nāves jausmas, tā nāca aizvien tuvāk, kļuva aizvien lielāka, noliecās pār viņu, un no šīs bālās sejas strāvoja saltums un šausmas. Kristīne nodrebēja. Viņa uztrūkās no miega un atjēdzās, ka pelēkā seja nebija nekas cits kā mazais, aizputinātais lodziņš iepretī viņas gultai.

Babete stāvēja pie gultas ar karsta piena glāzi rokā.

— Tu, Kristīn, laikam sapņoji? Pa sapņiem kliedzi.

— Vai kliedzu? — Kristīne drudžaini pasmaidīja. — Jā, es redzu tik murgainus sapņus, es vienmēr redzu sapņus.

Babete apsēdās uz gultas malas un juta, cik Kristīnei karstas rokas.

— Es atsaukšu ārstu, — viņa izbijusies teica. — Tev ir drudzis.

Bet Kristīne nevēlējās ārstu.

— Lai nu paliek, Babet, — viņa lūdza, — rīt es būšu atkal pilnīgi vesela.

5

Bet, kad drudzis vēl pieņēmās, Babete tomēr aicināja jauno ārstu Bretšneideru. Kristīne gulēja nesamaņā, kad viņš to izmeklēja. Ārsts sacīja, ka viņa nopietni saaukstējusies, un izrakstīja vairākas receptes. Kristīnei kļuva mazliet labāk, un pēc dažām dienām drudzis gandrīz bija mitējies.

Viņas istabiņas durvis stāvēja vaļā, un viņa dzirdēja, ka Babete blakustelpā rosās un apkopj bērnu. Tiklīdz kāds klauvēja pie ārdurvīm, Babete steigšus aizvēra durvis. Tad blakustelpā skanēja skaļas balsis, līdz ciemiņš beidzot atkal atvadījās.

Reiz Kristīne dzirdēja arī Dollijas balsi. Dollija bija nelaimīga un apjautājās, vai Hansītis drīz nebraukšot mājup. Nē, Babete it neko nezinot par viņu, kopš nedēļām no viņa neesot nekādu ziņu. Dollija raudāja. Žēlojās, ka nespējot to vairs paciest. Viņa solījās doties slidot uz ezeru, kur zvejnieki ledū izcirtuši āliņģus; tajos varot iekrist, un ļaudis ticēšot, ka noticis nelaimes gadījums. Bet Babete pazobojās par viņu. Kad viņa bijusi tik jauna kā Dollija, Babete teica, tad arī kādu dienu gribējusi pakārties un vēlāk grasījusies slīcināties — un viņa tomēr dzīvojot vēl šobaltdien.

— Nē, nē, Dollij, — Babete teica, — pārdomā vēlreiz visu! Neliecies ne zinis par Hanšeli. Viņš ir glīts jauneklis, bet laulības dzīvei neder.

Taču Dollija nespēja bez Hanšeļa dzīvot — vai Babete nevarot viņam aizrakstīt? Babete apskaitās. Nē, viņai patiesi neesot laika. Ak tu mīļā debestiņ, ļaudis nākot un domājot, ka viņai nav nekā cita ko darīt kā vienīgi klausīties viņu tukšās runās! Dollija gāja prom, bet vēlreiz atgriezās, jo bija aizmirsusi iedot zvaniņu, ko bija atnesusi mazajam Zebastianam. Un Kristīne izdzirda zvaniņa sudrabainās skaņas.

— Liels paldies, Dollij, — Babete sacīja jau labākā omā. — Bet Hanšelim es tik un tā nerakstīšu. Viņš mani tikai izzobos. Vai tad tam jābūt tieši viņam? Ir taču tik daudz citu.

— Nē, tikai viņam, tikai viņam un nevienam citam!

Kad Babetes nebija mājās, Kristīne palika viena ar

Kārli un bērnu. Kārlis ēvelēja un dauzīja ar āmuru, visu laiku runādamies ar Zebastianu, un Kristīne bieži dzirdēja, kā sudrabaini skan zvaniņš, ko bija atnesusi Dollija. Kolīdz Kristīne savā istabiņā mazliet pakustējās, Kārlis acumirklī stāvēja uz sliekšņa.

— Kristīn, vai tu ko vēlies? — viņš jautāja. Viņš dzīrās pataustīt viņas pieri. Raupja kā ozola miza bija viņa roka. — Mazliet karsta tu aizvien vēl esi. Ja tev ko va-jag, pasauc mani. Vai tev patīk pie mums?

Jā, viņa te jūtoties ļoti labi.

— Ja tev, Kristīn, ir kāda īpaša vēlēšanās, — Kārlis turpināja, — tad tūdaļ to saki. Mēs neesam bagāti, bet tavā labā darīsim visu, ko vien varēsim.

Reiz, kad Kristīne bija piemiguši, viņš pienesa Zebastianu pie viņas gultas.

— Neļaunojies, Kristīn, — viņš sacīja, — man liekas, Zebastianam kaut kas kait acij. Viņš tik, ērmīgi činkst. Paraugies, kas tai vainas!

Zebastians bija diezgan pamatīgi notriepis seju, ar aci viss bija kārtībā.

— Tad guli vien mierīgi, Kristīn, neņem ļaunā! — Kārlis sacīja.

Turpmākajās dienās Kristīne mēģināja piecelties no gultas. Pāris stundu viņa pasēdēja priekšnamā pie paša pavarda, jo viņai sala, taču siltāk nekļuva, un Babete teica, lai viņa atkal liekas gultā.

Kristīne gulēja, viņai bija viegls drudzis. Pa brīžam vējš aizpūta sniegu no rūtīm, un viņa redzēja, kā pārslas traucas gar logu, taču drīz vien vējš tās atkal citu pēc citas pietrieca pie rūtīm, un nekas vairs nebija redzams. Nereti viņa pamodās nakts vidū — lielāko tiesu ar pilnīgi skaidru galvu. Viņa dzirdēja, kā Kārlis un Babete savā istabā krāc un vējš rausta durvis, un, kad iestājās pilnīgs klusums, bieži kļuva saklausāmi smalki pīkstieni priekšnamā, it kā pa sapņiem iečiepstētos putni. Tās bija peles. Reizēm bija arī dzirdams, ka tās skraidelē. Lai gan priekšnamā gulēja Rekse un kaķis, tie necēla ne ausu. Tik miermīlīga bija Babetes māja.

Tikpat miera pilna bija Kristīnes sirds, un viņa rāmā garā varēja pārdomāt savu dzīvi bez izmisuma un bēdām, | nevis tā kā dažkārt dienā. Kas ar viņu bija noticis? Viņa pati gandrīz nespēja neko aptvert, kad viss jau bija pa- ] gājis. Viņas dzīvē bija ieradies kāds vīrietis, līdzīgs attēlam, kāds viņu bija valdzinājis bērnu dienās, viņa bija šai ļ vīrietī iemīlējusies, un mīlestība bija aiztraukusi viņu prom ^ tāpat kā vējš lapu. Ne mirkli vairs nedomādama, viņa bija gājusi viņam līdzi, bet vēlāk, sajutusi, ka viņa mīlēs- J tība sāk dzist, topašubrīd aizbēgusi. Tas bija viss, tas likās tik gaužām vienkārši, bet, kaut vai simt gadu domātu, viņa nemūžam to nespētu saprast.

Tā nu viņa sēdēja nakts tumsā un domāja par šo bries- j mīgi vienkāršo dzīvi, ko viņa nekad nespētu izdibināt. Stundām ilgi viņa domāja vienas un tās pašas domas, līdz i izdzirda, ka Babete ceļas augšā. Rekse nolēca no krēsla un purinājās, mazais Zebastians čīkstēja un pēc brīža zīda krūti. Tad Babete iekūra uguni un viena pati skaļi runāja.

— Laiks celties, tēv! — viņa spalgā balsī iesaucās.

Un Kārlis krekšķinādamies teica: — Šonakt atkal bija

pamatīgs vējš.

Tik vienkārša bija dzīve.

Pa dienu Babete bieži sēdēja pie Kristīnes gultas, viņa adīja zeķes un pļāpāja par visu, kas tik ienāca prātā.

— Sejas krāsa tev, Kristīn, nudien jau labāka, — viņa teica. — Kad ieradies, tu izskatījies slima un seju tev klāja nejauki dzelteni plankumi. Bet nu jau atkal labi!

Tiesa, Babete pļāpāja par visu, kas ienāca prātā, bet ne reizes neko nebija jautājusi Kristīnei, negribēdama izrādīt ziņkārību vai apkaunot viņu. Ne vārda par kaut

ko! Ne — kāpēc, ne — kālab, ne — kā gan tā, ne — ko nu? Ne vārda.

Jā, Babete bija laba un varbūt tieši tāpēc bez liekas prātošanas saprata dzīves vienkāršību. Dienā Kristīne jutās vairāk nomākta nekā nakts klusumā, viņai gribējās atvieglot sirdi, un viņa pati uzsāka runāt par to, par ko Babete nekad nebija ieminējusies. Taču Babete laikam neesot sapratusi, kāpēc viņa kādā rītā bija devusies prom? Neviens taču to nespējot attapt, arī viņa pati ne.

— Daudz kas dzīvē ir tāds, ko neviens nevar saprast, — Babete piekrizdama atteica.

Lai gan tomēr neesot grūti to saprast, Kristīne turpināja. Viņa bijusi iemīlējusies, un tas viss tāpēc.

Babete dziļi nopūtās.

— Ai, jā, — viņa sūrojās, — ja mūs, nabaga sievietes, pārņem ņeprāts, tad lai dievs mums žēlīgs! Tā tas ir, un nav ko lieki runāt.

Kristīnei bija vēl daudz jautājumu uz sirds, un reizēm, kad mājiņā bija pavisam klusi, viņa iedrošinājās šo to pavaicāt, tā, piemēram, bija kāds jautājums, kas ne dienu, ne nakti nedeva viņai mieru. Reiz viņai bija jātiek skaidrībā!

— Paklau, Babet, — viņa it kā nevilšus teica bērnišķīgi sirsnīgā toni, kādā mēdza runāt ar Babeti bērnu dienās. — Man tev jāvaicā kaut kas tāds, kas moka mani dienu un nakti. — Viņa pieklusināja balsi. — Babet, saki — vai viņš te bija vai nebija?

— Kurš tad?

— Nu, tu taču zini, kuru es domāju. Es noteikti nezinu, varbūt drudža murgos man tikai tā bija licies.

— Jā, viņš te bija, — Babete teica, pamādama ar galvu. Kādu nakti, kad plosījies sniegputenis, viņi esot te ieradušies un spīdinājuši logā auto prožektorus, un tad viņš kā neprātīgs sācis saukt: «Kristīn, Kristīn!» Un viņa teikusi Kārlim, lai iziet laukā — varbūt tie trakie pazaudējuši ceļu. Viņš ienācis arī iekšā un kliedzis, un ārdījies, un gribējis vest Kristīni tādu pašu slimu līdzi. Bet viņa sacījusi: «Vai tad jums nemaz nav sajēgas, vai tad neredzat, ka slimajai tā būtu nāve?»

— Un tad viņš devās prom?

— Jā, bet gribēja vispirms lūgt tev piedošanu.

— Un vai es piedevu?

— Jā, tu viņam piedevi. — Babete smaidīja. — Ko citu tu būtu darījusi? Tiem jau vienmēr tiek piedots, ja arī to nav pelnījuši.

Kristīne ilgi klusēja.

— Nav jau viņš, Babet, tik ļauns, — viņa teica. — Tici man, viņš ir labs un godīgs cilvēks. Tikai ar vāju raksturu.

Babete nebilda ne vārda. Tikai nicīgi savilka lūpas. Viņa pazina šos vīriešus ar vājo raksturu. Un nu Kristīnei vēl daudz bija ko jautāt.

— Paklau, Babet, man bieži ir lielas bailes. Kas tagad notiks ar mani? — viņa vaicāja.

Babete sapīkusi paraudzījās viņā.

— Kas tagad notiks? Nav ko runāt par to, kas tagad notiks! — viņa iesaucās. — Izveseļojies un sagaidi bērnu, un tad padomāsim, kā būs ar tevi.

Kristīne neko neatteica. Un viņai bija vēl kāds jautājums. Te pie viņiem par visiem runājot — gan par Han-šeli, kam meitenes skrien pakaļ, gan par Rudbārdi, kurš iesēdināts, gan par Antonu, tikai Hermaņa vārds nekad, nekad netiekot pieminēts, it kā viņi būtu norunājuši to nepieminēt. Un tieši tāpēc viņa tagad gribot zināt, kā klājas Hermanim.

— Hermanim? — Galvu pieliekusi, Babete skatījās uz zeķi, ko adīja. Viņa sāka skaitīt valdziņus.

— Netraucē tagad mani, meitiņ! Ak Hermanim? — Ai, viņam klājoties labi. Viņš strādājot, spēkus nežēlojot un nemaz nenākot pie prāta, un tāpēc viņam labi veicoties. Be£ viņš tikšot galā, — ļaudīm esot ko nenobrīnīties. Visu bez naudas! Tikai ar savu spīvo prātu un savām divām rokām!

Hermanis laikam esot ļoti sliktās domās par viņu?

Babete ar nepatiku paraustīja plecus. Tādas tukšas runas viņai nebija pa prātam. Sliktās vai labās — kā lai viņa to zinot?

— Pajautā viņam pašam, kad viņš atnāks, — viņa sacīja.

Kristīne papurināja galvu. Nekad viņa nevarēšot viņam to pajautāt, tad viņai aiz kauna būtu vai zemē jāielien. Babete paraudzījās uz viņu ar pārmetošu skatienu.

— Aiz kauna? Vai tad tu esi izdarījusi kādu noziegumu? — Un viņa atkal sāka skaitīt valdziņus. — Netraucē mani tagad, meitiņ!

Šādus jautājumus Kristīne uzdeva tikai vienu reizi — samulsusi un apkaunota, un slimības novārdzināta, un ar feo reizi arī pietika. Bet vienu jautājumu viņa atkārtoja ikreiz, kolīdz ar Babeti mierīgi tērzēja.

— Kad mēs iesim pie tēva? — Un tad viņa aizvien paslēpās zem segām un šņukstēja.

— Pagaidi vēl mazliet, Kristīn, — Babete saudzīgi teica, — līdz varēsi atkal paiet. Ak, kāda nepacietība!

Pie durvīm skaļi klauvēja, un Kristīne acumirklī apklusa.

— Tas ir Antons, — Babete čukstēja. — Es pazīstu viņu pēc klauvēšanas. īsts trakgalvis. Esi bez rūpēm! — Un viņa aizvēra aiz sevis istabiņas durvis.

— Vai tu tas esi, Anton? — viņa priekšnamā spiedzīgā balsī skaļi vaicāja. — Vai manu mājeli gribi pirkt vai varbūt Ditleja muižu? Mums durvis jāpieslēdz, citādi vējš izdzēš pavardā uguni.

— Babet, vēja taču nemaz nav!

— Vai tad man allaž jābāž deguns laukā, lai paraudzītos, vai pūš vējš? — Babete smiedamās sacīja.

6

Hermanis iebrauca pagalmā, vezdams veselu kravu ar jauniem noēvelētiem dēļiem, kas brīnum jauki smaržoja.

— Vai tad Bornas gribi uzcelt vēl šajā ziemā? — Babete jautāja.

— Tas, Babet, laikam būtu vislabākais! — Hermanis smiedamies teica un sāka izkraut dēļus.

Svētdienā viņi abi ar Antonu sanagloja dzīvojamās mājas stūristabas grīdu. Hermanis pagaidām gribēja dabūt gatavu tikai šo istabu un virtuvi aiz tās, un arī tā jau būtu tīrā greznība, un viņam tāpēc vajadzēja taisīt parādus. Tā bija vienīgā iespēja. Viņam bija nepieciešamas telpas. Kūtī vietas vairs nebija. Tur blakus zirgiem mitinājās trīs govis, četras teles un divi telēni. Cūkām kūtī vietas nepietika, un tās nācās novietot nojumē, kur līdz šim dzīvoja viņš pats un Antons.

Tagad viņš pārvācās uz mājas stūristabu un Antons — uz virtuvi. Pirmoreiz kopš gadiem viņi dzīvoja katrs savā telpā.

— Bomās kļūst aizvien glaunāk, — Antons teica. — Uz ko tu saderi, Herman, ka drīz vien spēlēsim kārtis pie elektriskā apgaismojuma?

Hermanis nederēja ne uz ko, viņš bija uzsācis noārdīt daļu no mūra, kas bija savus trīsdesmit metrus garš.

I

Viņam vajadzēja vietas saimniecības ēkai. Mūris bija jāpārceļ metrus piecpadsmit tālāk. Tas bija īstais darbs ziemas laikā. Mūris bija jāceļ no laukakmeņiem, daži no tiem bija vairāk nekā centneru smagi, tā ka dabūs sviedrus liet pat visbargākajā salā.

— Kas tad te atkal taps? — Alvīne jautāja. Viņai bija ko nenobrīnīties. Nekad savā mūžā viņa nebija redzējusi tādu cilvēku kā Hermani, kurš nevienu vienīgu dienu neatvēlēja sev atpūtu. — Vai tu gribi te augšā visu pārbūvēt?

Hermanis nepacēla acis no darba.

— Jā, visu. Arī saimes māja kādreiz būs jānoplēš un jāuzceļ no jauna, gan tu to visu vēl pieredzēsi, Alvīn.

Kādu dienu Antons pārnesa vēstuli, ko viņam pa ceļam bija iedevis pastnieks. Sī vēstule varēja gandrīz vai nobiedēt, jo izskatījās pēc oficiāla augstas iestādes kancelejas raksta, burti bija gluži kā iegravēti.

— No Rudbārža! — Hermanis teica, aiz prieka piesarkdams. Vēstule bija sešas lapas gara, un katrs burts tajā bija kā tēraudā iegravēts; četras svētdienas Rudbārdis bija to «zīmējis».

Rudbārdis rakstīja, ka viņam klājas labi, pat lieliski un ka viņš jūtas visai apmierināts. Viņš bija pieņēmies sešas mārciņas svarā.

— Nu ko tu neteiksi! — Antons iesaucās. — Un mēs tā < bēdājāmies par viņu!

Patiesi Rudajam klājās ļoti labi. Viņš bija nokļuvis tajā ļ pašā iestādē, kur agrāk, un sastapis tur daudzus no kādreizējiem paziņām. Arī direktors vēl bija tas pats un izturējās pret viņu visai labvēlīgi. Rudenī Rudbārdis, tāpat kā senāk, bija strādājis cietuma dārzā; direktors esot liels puķu mīļotājs; kaut viņi būtu redzējuši, kādas dālijas un asteres tur ziedējušas, — Rudbārdis bija uzrakstījis šķirņu nosaukumus, — tad viņiem liktos, ka atrodas paradīzes dārzā! Tik tiešām paradīzes dārzā — tā viņš rakstīja.

Pašlaik viņš bija nodarbināts kancelejā, bet jau tagad priecājās par darbu dārzā, kad sāksies pavasaris. Nu viņam vairs nebija ne mazāko šaubu, ka viņu denuncējis Rups, uzdodams iestādei viņa dzīves vietu. Bet tagad Rudbārdis bija piedevis Rūpam, viņš bija atteicies arī no domas viņu nožņaugt, kā toreiz tika nozvērējies darīt. Varbūt tā arī esot vislabāk, katrā ziņā viņa sirdsapziņa nu mierīgāka. Apžēlošanas lūgums ticis aizsūtīts, un direktors

aizbildis par viņu. Bet Elziņa svēti nosolījusies doties pie viņa uz Bornām, tiklīdz viņš būšot atbrīvots. Protams, viņš priecātos, ja varētu drīz tikt laukā — kā nu ne —, bet, ja vajag vēl palikt, arī tad neesot ko bēdāt, ko ēst viņam esot, un dzīve te kārtīga. Sešas garas lapas par to visu. Viņš lūdza draugus pieskatīt, lai kāds nenozog viņa akmeņus, un apjautājās, kā jūtas Tantiņa. Kas lai tagad rok grāvjus, viņš jautāja. Bet reiz taču viņš atgriezīšoties.

— Šo vēstuli gribas lasīt vai desmitiem reižu! — Antons teica.

— Jā, tik tiešām. Galvenais, ka viņam klajas labi.

Rudbārdis sēdēja aiz cietuma mūriem un ne ar vārdu

nežēlojās, turpretī Hanšelis, kas staigāja apkārt brīvs un pilsētā labi ņopelnīja, mūžīgi bija neapmierināts. Viņš gribēja doties uz ārzemēm, gribēja atkal braukt uz lielajiem tvaikoņiem un redzēt pasauli, un, ak vai, meitenes viņam bija apnikušas, jo allaž atkārtojās viens un tas pats. Sākumā mīlestība bez noteikumiem, tad mūžīga mīlestība ar noteikumiem — un pēcāk viņu uzskatīja par neuzticīgu nelieti; viņš jau bija aizrakstījis Ziemeļvācijas Loidam, pie kura senāk bija strādājis. Cik dažādi tomēr bija cilvēki!

— Pēc pusdienām noiešu lejā pie Babetes, aiznesīšu viņai vēstuli, — Hermanis teica. — Viņa katru dienu apjautājas par Rudbārdi.

Strādājot augšā pie mūra, Hermanis saulainas, jaukas dienās šad tad pamanīja, ka lejā no Babetes mājiņas iznāk kāda sieviete. Savīstījusies lakatos, tā brīdi pagājās šurp un turp gar māju un atkal pazuda. Šaubu nebija, ka Babete savā mājā kādai sievietei devusi pajumti un nevēlas, ka par to uzzina, tāpēc arī viņš neko nejautāja.

Šorīt, kad spīdēja saule, viņš atkal bija pamanījis šo sievieti. Vļņa lēnām staigāja šurp un turp gar mājas sienu, reizēm balstīdamās pret to. Lakatos satuntuļojusies, viņa tikai ar pūlēm kustējās uz priekšu un bieži apstājās, lai atvilktu elpu. Acīmredzot tā bija slima, veca un vārga uņ Babete aiz savas labās sirds to bija pieņēmusi un ņpkopa. Bet tad — cik dīvaini! — sieviete pēkšņi pieliecās, pagrāba sauju sniega, savēla piku un ar gandrīz bērnišķīgu kustību pastiepa rokas un svieda to gaisā. Cik dīvaini! Nē, veca tā tomēr nevarēja būt, vecs cilvēks nespēlējas ar sniega pikām. Tā droši vien bija jauna, ari roku kustības bija kā jaunai, un viņam ienāca prātā, ka tāda roku pamešana gaisā jau kādreiz kur redzēta. Bet tad viņš vairs nedomāja par to — tas taču nebija nekas svarīgs, un viņam bija jāstrādā.

Kad Hermanis pēcpusdienā gāja lejup pie Babetes, lai aiznestu Rudbārža vēstuli, laiks bija pilnīgi mainījies. Sniga tik stipri, ka viņš no augšas mājiņu vairs nesaredzēja. Tā iznira viņa acu priekšā tikai tad, kad viņš bija piegājis pavisam klāt. Kārlis priekšnamā dauzīja ar āmuru tā, ka skan, un Hermanis pagaidīja, līdz viņš pārstās sist. Beidzot Kārlis uz brīdi pieklusa, bet mirklī, kad Hermanis dzīrās, pieklauvēt pie durvīm, viņš izdzirda sudrabainas zvaniņa skaņas. Pirmajā mirklī viņam likās, ka tas ir garāmbraucošu kamanu zvaniņš, un viņš neviļus pagrieza galvu uz šosejas pusi. Atkal ieskanējās zvaniņš, bet šoreiz aiz durvīm, un tai pašā brīdī pie pašas auss, kā viņam šķita, kāda balss teica:

— Zebastian, vai dzirdi, kā zvaniņš skan?

Bērns aiz prieka iespiedzās.

— Vai dzirdi zvaniņu, Zebastian? — balss atkārtoja.

Hermanim roka kā nedzīva noslīga lejup, un viņš lēnām atkāpās soli no durvīm. Tā bija maiga, silta, pazema balss. Atkal skanēja zvaniņš, un Hermanis devās soli pa solim atpakaļ, līdz mājiņa atkal pazuda sniegputenī un viņš vairs zvaniņu nevarēja sadzirdēt.

Hermanis paraudzījās apkārt. Neviena cilvēka, tuvumā neviena paša cilvēka, ap viņu vizmoja tikai sniegpārslas.

— Tas nav iespējams! — viņš čukstēja. Un pēkšņi sniegpārslas, kas bija lidinājušās viņam pretī, sagriezās ap viņu straujā virpulī.

7

Beidzot šķita, ka Kristīne ir mazliet atspirgusi, un nu viņa negribēja vairs gaidīt ne dienu ilgāk. Babete gan pūlējās viņu atrunāt, bet pēdīgi viņai neatlika nekas cits kā doties pie Šalkes. Viegli viņai tas gan nebija, bet, parunājusi par šo un to, viņa beidzot Šalkei pateica, ka pavisam negaidot ieradusies Kristīne, lai mēģinātu izskaidroties ar tēvu.

Šalke pārlieku brīnījās.

— Kad tad viņa ieradās? — Šalke jautāja.

— Kad? Pirms divām vai trim dienām, viņa bija mazliet apaukstējusies.

— Pirms divām vai trim dienām? —- Šalke viltīgi pasmaidīja, lūkodamās Babetē. Lai nu Babete nedomā, ka varēs viņu apmānīt, lai nedomā, ka viņa ir tāda muļķe! — Tikai pirms divām vai trim dienām? — Šalke zobgalīgi irgojās. Babete apmulsa un knibinājās gar savu kaklautu.

— Nu, var jau būt, ka dažas dienas agrak, Frīda, — viņa sacīja.

Vēl tēlodama pārsteigto, Šalke zibens ātrumā visu apsvēra. Nē, atraidīt Babetes lūgumu būt par starpnieci viņa nekādā ziņā nedrīkstēja — pēc kā gan tas izskatītos? Bet vai viņai pašai reizē ar Kristīnes apciemojumu nedraud briesmas? Kas lai zina? Taču tūlīt pat viņa saprata, ka briesmas nevar draudēt, jo Špāns pašlaik bija galīgi slims un laikam gan ne Babeti, ne Kristīni nebūtu pazinis.

— Ar lielāko prieku, — viņa atbildēja, — ar lielāko prieku, Babet. Ak, neko citu es nevēlos kā vienīgi Kristīnei palīdzēt. Bet Špāns pašreiz ir ļoti slims, galīgi sajucis. Ko lai nu mēs darām, Babet?

— Atsūti, Frīda, pie mums kādu, lai paziņo, tiklīdz viņam kļūst labāk.

Jā, to Šalke labprāt bija ar mieru darīt. Un pēc pāris dienām viņa atsūtīja pie Babetes kādu zēnu ar vēstulīti, lai gan Špāna veselības stāvoklis it nemaz nebija uzlabojies. Krēslas stundā, kad būs jau gandrīz satumsis, viņām abām vajadzēja doties uz pilsētu.

— Vai tu esi jau gatava, Kristīn? — Babete jautāja.

— Jā, esmu gatava! — Kristīne droši atbildēja, lai gan stipri drebēja.

Viņa bija apģērbusies, un Babete redzēja, cik nožēlojama viņa izskatās. Seja viņai bija mazliet pietūkusi un it kā pārklāta safrāndzelteniem putekļiem, kas biezā kārtā sedza arī lūpas un it sevišķi mutes kaktiņus. Uz vaigiem bija neglīti brūni plankumi, un acis pārlieku spīdēja, it kā viņai būtu drudzis. Turklāt vēl izbojātais augums. «Tāda nu viņa atgriezās, ak, cik nožēlojamas būtnes esam mēs, sievietes!» Babete nodomāja un teica Kārlim:

— Pieskati labi Zebastianu, tēv, mēs drīz būsim mājās! Nu tad iesim, Kristīn, ar dieva palīgu! Apsien labi cieši ap kaklu lakatu!

Jau stipri krēsloja, kad viņas atstāja mājas. Pie debesīm vēlās tumši mākoņu vāli, un rietumu pusē kvēloja baisa, spokaina uguns, kas, likās, drīz izdzisīs. Kur ugunīgais spožums skāra sniegu, tas bija sarkans kā vīns, bet ēnas pusē — melns kā no dzelzs.

Kristīne notrīsēja. Šo gaisu ieelpojot, viņa sajuta mutē ledainu saltumu, bet tādu saltumu, kas dedzināja kā uguns. Sniegs visapkārt lāktīja gan sarkanīgos, gan zilganos, gan zaļganos toņos, lāsmodams kā degoša gāze virs ugunskura.

— Turies cieši pie manis, Kristīni Lūdz dievu, lai viņš tev dod spēku! Lūdz dievu, lai viņš iežēlina tavu tēvu, tu esi smagi nogrēkojusies pret viņu.

— Jā, esmu smagi nogrēkojusies pret viņu. — Bet nu Kristīne vairs nespēja paiet. Viņa sagrīļojās, un viņai vajadzēja ceļmalā apsēsties.

— Varbūt tomēr būs labāk, ja, Kristīn, manu nabaga meitiņ, mēs dosimies atkal mājup.

— Nē, nē, Babet!

— Nu, tad turies cieši pie manis! Vai vari paiet? Kad būsim pie viņa, Kristīn, tu labāk nebilsti ne vārda — vai dzirdi, ko saku? Gan jau dievs ieliks man mutē pareizos vārdus.

— Labi, Babet!

— Es taču pazīstu tavu tēvu. Viņam ir laba sirds, bet viņš ir stūrgalvīgs tāpat kā visi Spāni un arī tu, Kristīn.

— Jā, zinu, arī es.

Baisā, spokainā uguns bija tik pēkšņi izdzisusi, it kā tā būtu izplēnējusi un izmīņāta kājām. Pēkšņi visapkārt bija dziļa nakts. Kristīne izbijās no melnās tumsas, un, kad viņa gribēja paraudzīties apkārt, viņai uznāca reibonis. Viņa atkal sagrīļojās un noslīga pie zemes.

Babete viņu pacēla un berzēja viņas seju ar sniegu.

— Dosimies tomēr atpakaļ, Kristīn! — viņa vaimanāja.

— Nē, nē, man jātiek pie viņa!

Pilsētā Kristīne pēkšņi jutās stipri labāk. Te, liekas, bija arī siltāks. Šalke sagaidīja viņas pie pagalma vārtiem un ieveda virtuvē. Samanot virtuves gaisu, kas nebija mainījies, Kristīne pilnīgi zaudēja spēkus. Babete iedeva viņai nodzerties ūdeni, un beidzot viņa bija tiktāl saņēmusies, ka, turēdamās Babetei pie rokas, kāpa augšā pa šaurajām kāpnēm. Un nu viņa sēdēja skopi apgaismotajā istabā pa pusei bez atmaņas un kā apburta raudzījās uz mahagonija pulksteni.

— Pulkstenis taču apstājies, Babet! — viņa čukstēja.

— Jā, esi tikai pavisam mierīga, Kristīn!

Šalke aizgāja. Babete apskatīja istabu un apmierināta pamāja ar galvu. Tas nu bija jāatzīst, ka Frīda visu uztur kārtībā, viņa domāja. Tad viņa gribēja ātri atraut kādu bufetes atvilktni, bet tā bija aizslēgta. Babete klusībā pasmaidīja. Tik slims Špāns laikam gan nebija, ka aizmirstu aizslēgt! Pēc brīža Šalke atgriezās. Viņa pamāja, lai Babete pienāk tuvāk, un virtuves kaktā ar viņu sačukstējās.

— Šodien tavs tēvs nepavisam nejūtas labi, — Babete teica Kristīnei. — Es mēģināšu ar viņu parunāt. Paliec vien mierīgi sēžot.

Kristīne palika sēžot, viņai nemaz to īpaši nevajadzēja atgādināt. Viņa bija atkal tuvu ģībonim un, kad Babete atgriezusies papurināja viņu aiz rokas, nemaz neapjauta, vai tā bijusi prom dažas minūtes vai veselu stundu.

— Nāc šurp, Babet, — Šalke čukstēja Babetei. — Mēs ieiesim pa šīm durvīm. — Babete viņai sekoja.

Špāns sēdēja gultā, blakus uz galdiņa dega naktslam-piņa. Tikai pēc brītiņa Babete viņu pazina. Viņš bija čokurā sarāvies, balstījās uz rokām un, dziļi domās iegrimis, raudzījās grīdā. Viņa acis neko neredzēja, tās bija bez izteiksmes, nespodras un svina pelēkas. It kā viņš būtu miris, bet vēl nopietni pārdomātu problēmas, ko, dzīvs būdams, nav varējis atrisināt. Mute, ap kuru bija apauguši sprogaini, sīki matiņi, brīžiem iedrebējās, un reiz pat likās, ka viņš dziras pasmaidīt. Zilganpelēkās lūpas pavērās, un kļuva redzama šaura sīku zobu svītra, tā bija ņirdzīga grimase, kas Babetei iedvesa šausmas.

— Špāna kungs? — viņa nedroši čukstēja.

— Runā skaļāk! — Šalke teica. — Tu droši vari kliegt.

— Špāna kungs!

Bet Špāns nedzirdēja. Viņš raudzījās platām acīm un, šķiet, saspringti klausījās, taču neredzēja un nedzirdēja neko, kas ap viņu notiek. Pēdējās nedēļās viņš bija iegrimis tik dziļos sapņos, ka viņu nekas vairs nespēja atmodināt. Ko viņš sapņoja?

Ai, jā, viņš sapņoja par kaut ko cildenu, brīnumainu un neizsakāmi jauku, par ko neviens pat iedomāties nespēja. Viņš bija svinīgi aizkustināts un uztraucies. Māja bija izrotāta ziediem, galds uzklāts, istabās smaržoja pēc kūkām un vislabākās kafijas, kāda vien bija viņa noliktavā. Viņš pats to bija uzvārījis. Vēl uz kāpnēm jāizklāj tepiķis, viņš teica, sarkans tepiķis. Un tas jānokaisa ziediem!

Sviedriem norasojušo pieri slaucīdams, jo bija vasara un laiks karsts, viņš skraidīja augšup un lejup pa kāpnēm. Sita mahagonija pulkstenis, un nu kuru katru brīdi

vajadzēja ierasties Kristīnei! Pajūgs jau pirms stundas bija aizbraucis pretī uz staciju.

Garām gāja ļaudis, tie sveicināja un apsveica viņu. Viņš gaidīja Kristīni, savu meitu, kas bija apprecējusi Amsterdamā kādu tirgoni un nu beidzot pēc ilgiem gadiem ar saviem abiem bērniem brauca ciemā. Vairākus mēnešus viņa bija noslimojusi, bet tagad, nebaidīdamās no ceļa grūtībām, bija saposusies ar bērniem apmeklēt savu veco tēvu. Tā jā — bet tur jau brauca pajūgs!

Pajūgs pieripoja pie mājas, un Spāns svinīgi kāpa lejā pa trepēm. Bet ratos sēdēja tikai policijas inspektors, kas, piecēlies kājās, ziņoja, ka pa šoseju droši varot braukt. Viss ir labākajā kārtībā, Spāņa kungs, viņš teica, pielikdams roku pie cepures. Spāns pateicās. Viņš bija pieprasījis eskortu, kam vajadzēja Kristīni pavadīt, lai viņa ceļā justos droši.

Bet tad tuvojās pajūgs ar Kristīni! Tas brauca, putekļu mākulim virmojot, ļaudis uzgavilēja un vēcināja lakatiņus. Tas bija četru zirgu aizjūgs, četru zirgu aizjūgā viņa meita brauca šurp. Aizvien tuvāk un tuvāk, tad piecēlās ratos kājās, viņš jau redzēja, kā viņa smaida un kā pamirdz baltie zobi. Kristīne bija sakarsusi un pietvīkusi kā jau vasarā, un abi bērni viņai blakus izturējās rāmi un bija piemīlīgi kā pavasaris. Pajūgs apstājās, Špāns steigšus devās klāt un izstiepa Kristīnei pretī rokas. Kristīn, Kristīni

Spāns, gultā sēžot, patiešām pastiepa rokas, lūpas viņam uztraukti kustējās un nespodrajās, svina pelēkajās acīs paplaiksnīja mirdzums. Babete sadūšojās. Bija taču nomanāms, ka viņš ir nomodā. Viņa piegāja soli tuvāk un paliecās uz priekšu.

— Spāņa kungs! — viņa teica. — Spāņa kungs, es te esmu, Babete. Es esmu Babete!

Bet Spāns nedzirdēja viņas vārdus, viņš dzirdēja zirgu sprauslāšanu, bērnu smieklus un Kristīnes silto, maigo balsi, kas viņu aplaimoja. Babete piegāja vēl soli tuvāk, nu viņa stāvēja cieši pie gultas, nolēmusi Spāņu pilnīgi pamodināt.

— Spāņa kungs! — viņa izsaucās, pieskardamās tā plecam. — Es esmu Babete. Kristīne ir te, Kristīne! Viņa grib ar jums runāt, Kristīne ir tepat blakus. Spāņa kungs! Spāņa kungs!

Pēkšņi Spāns pavērsās pret viņu, nikni un izbiedēti paceldams drebošās rokas.

— Prom, proml — viņš teica sēcošā balsī, neskatīdamies uz viņu. — Prom! — Un Babete pārbijusies pakāpās atpakaļ.

Nē, Babete nespēja atmodināt Spāņu no dziļā sapņa. Viņš savā acu priekšā redzēja ubagu, kas gribēja iespiesties starp viņu un Kristīni. Ar rokas mājienu viņš to aizdzina prom; vēlāk — vēlāk viņi visi, it visi dabūs ēst un dzert un arī dāvanas.

Ne uz mirkli netika pārtraukts viņa dziļais, brīnišķīgais sapnis. Kristīne, šķiet, bija izaugusi lielāka un kļuvusi mazliet pilnīgāka, būdama māte, viņa bija krāšņi atplaukusi. Un nu nāc iekšā sava tēva namā, Kristīn, nāc iekšā! Viņš paņēma bērnus uz rokām, priecādamies, ka viņi ir tik piemīlīgi. Te nu jūs beidzot esat! Ai, cik jauki un skaisti ir tavi mazie, Kristīn!

Babete papurināja Kristīni aiz rokas. Kristīne bija bāla un trīcēja.

— Nāc, Kristīn! — viņa satriekta teica. — Šodien tavam tēvam neklājas visai labi. Atnāksim citreiz.

— Citreiz?

— Jā.

Truli, neko nedomādama, Kristīne blakus Babetei gāja prom. Viņa atguvās tikai tad, kad viņas jau bija atstājušas pilsētu un stāvēja nakts klusuma un tumsas apņemtas. Aiz aukstuma viņa drebēja.

— Tev, Babet, man viss jāpastāsta, — viņa sacīja.

— Ko tēvs teica?

— Atbalsties labi stingri pret mani, — Babete atbildēja,

— citādi tu pakritīsi tāpat kā pinnīt. Tavam tēvam šodien tumšās dienas, — es tev visu izstāstīšu. Bet vispirms aiziesim mājās, es uzvārīšu kafiju un ieguldīšu tevi gultā, kur ielikšu karstu akmeni, un tad, kad būsi krietni sasildījusies, tad es tev visu, visu izstāstīšu. Mums jāturas vairāk pa kreisi, Kristīn, ak dievs, cik gan šodien tumšs!

8

Dollija skuma pēc Hanšeļa. Viņa labu laiku slēpās savā istabā, jo patiešām bija izmisusi. Dollija bija stingri nolēmusi šoziem nepiedalīties nekādās izpriecās. Viss pagājis, it viss, viņas dzīvē viss pagājis uz mūžīgiem laikiem. Viņa gandrīz vienmēr ģērbās tumšās drānās gluži kā atraitne, taču viņas mati lāsmoja vēl gaišāk un vilinošāk. Uz ielas viņa gandrīz nekad nerādījās.

Tāda bija viņa, Dollija!

Turpretī Veronikai bija prātā vienīgi svinības un masku balles. Viņa nepalaida garām nevienu izpriecu un nekaunīgi flirtēja ar visiem vīriešiem, kā Dollija stāstīja, un resnais, vientiesīgais Benno sēdēja viņai blakus un pieglaimīgi smaidīja.

Dollija nebija aizgājusi uz «dziesmu vakara» balli un nekādā gadījumā neies arī rīt uz sporta svētkiem, lai viņu vai nosit, bet neies! Nisleins kādu laiku nebija licies ne zinis par Dolliju, bet nu viņš sāka glaust pelēkās ūsas un iegrozīt pareizi pensneju. Visam ir savs mērs! Princesītes untumi, princesītes uzvešanās, turklāt princesītes sēras — tas viss viņam bija galīgi apnicis, apnicis līdz kaklam. Viņš bija veikalnieks, un viņa amatam piederējās, lai viņa ģimene bez ierunām visur piedalītos.

— Rīt tu uz sporta svētkiem iesi! — viņš sacīja, nenogaidījis Dollijas atbildi.

Dollija neļāva, «lai viņu vai nosit», viņa devās uz svētkiem. Nu, maz gan prieka tēvs no viņas pieredzēs. Tur nu viņa sēdēja salta un bāla kā biste frizētavas skatlogā. Nerunāja ne vārda, nesmaidīja — lai taču tēvs mierīgi izpilda savu gribu! Uz pilsētu nesen bija pārcelts jauns skolotājs, kāds doktors Dikerhofs, ievērojams sportists, ko visi dēvēja par «ātrskrējēju»; Dikerhofs palocījās Dollijai un uzaicināja viņu uz deju. Dollija lēni papurināja galvu, un «ātrskrējējs», juzdamies mazliet aizvainots, aizgāja. Bet pēc brīža viņš tēvam pie rokas atkal atgriezās, un tēvs teica:

— Es pie tevis, Dollij, vedu Dikerhofa kungu, ātrāko vīrieti Vācijā, un nu negražojies, meitiņ, mudīgi, klients paliek klients. — Nisleins, būdams labā omā, smējās, viņš jau bija iztukšojis pāris glāzīšu, un Dollija aiz kauna vai zemē līda tēva neveiklības un muļķīgo smieklu dēļ.

Doktors Dikerhofs bija izstīdzējis jauns gaišmatis, kas vienmēr runāja tikai par sportu. Viņš bija izcils skrējējs un saņēmis jau vairākas balvas. Dollija tik tikko viņam atbildēja kādu vārdu. Viņa dejoja ar skolotāju mazurku, bet, kad viņš vēlreiz uzaicināja dejot, sāka smaidīt jau mazliet laipnāk.

Kāpēc gan lai viņa nedejotu? Kāpēc lai slēptos mājās savā istabā? Vai tad viņa nebija jauna? «Ātrskrējējs» bija lielisks dejotājs, nav ko brīnīties, ka viņš teicami prata vadīt. Dollija atcerējās, kā viņa bija dejojusi ar Hansīti, ai, tik bieži viņa ar to bija dejojusi! Bet pēkšņi viņa sarauca pieri un pat ar prieku pieņēma «ātrskrējēja» uzaicinājumu iedzert kopā glāzi šampanieša. Viņš, šis «ātr-skrējējs», nudien nebūtu bijis tik peļams, ja vien neizturētos tik gauži iedomīgi. Vai tas kaut kas sevišķs, ja viņš var ātri paskriet? Citādi viņš tiešām bija patīkams. Nu viņa nepavisam vairs nebija tik atturīga kā sākumā, izturējās brīvāk, uzsmaidīja savam dejas partnerim un — pēc savas paražas — dejojot it kā nevilšus piekļāvās viņam ar savu mazo, apaļo vēderiņu.

Tas bija sporta svētkos. Bet, kad pēc nedēļas Teātra biedrībai bija sarīkojums, Dollija, protams, nevarēja nepiedalīties; to viņai nekad nebūtu piedevusi biedrības vadība — Veronika un resnais Benno; Dollija nevienu negribēja aizvainot. Šai vakarā Dollija nepārtraukti domāja par Hansīti, kļūdama gandrīz vai melanholiska. Viņa kavējās jaukās atmiņās par Hansīša skūpstiem dārza mājiņā un, domādama par to, it kā patvērumu meklēdama, pieglaudās pie «ātrskrējēja» krūtīm. Vecgada ballē viņa deju pārtraukumos jau gāja ar Dikerhofu pastaigāties pa vēso koridoru. Ak, cik bieži viņa bija, būdama bezprātīgi iemīlējusies, staigājusi te ar Hansīti! Viņai nudien bija jāiztukšo pāris vīna glāžu, lai nesāktu kaukt aiz bēdām un neaizskrietu uz mājām. Bet, staigājot ar Dikerhofu pa gaiteni un klausoties, ko viņš stāsta par savu vieglatlēta triumfu, viņa beidzot pieglaudās pie viņa pleca. Kapec te nebija Hansīša? Kur viņš tagad atrodas? Viņai bija jāizdzer vēl viena glāze vīna un pēc tam vēl viena. Reiz pat viņai saskrēja asaras acīs. Un tomēr Hansīša tēls viņas atmiņās aizvien vairāk un vairāk izbālēja, un tikai reizēm viņai vēl ausīs ieskanējās viņa vieglprātīgie, jautrie smiekli, kas visus tā valdzināja. Tik brīnum jauki Diker-hofs, protams, neprata smieties, lai gan droši vien varēja paskriet ātrāk nekā citi. Un arī skūpstīties viņš nemācēja tik jauki kā Hanšelis.

Kad karnevālu laiks tuvojās nobeigumam, «ātrskrējējs» jau mēdza sēdēt pie Nisleina galdiņa un dejoja vienīgi ar Dolliju.

9

Babete bieži pieklauvēja pie Šalkes durvīm, lai apjautātos, kā jūtas Špāns. Kristīni mocīja nemiers un bailes. Špānam neklājās labi, viņam nepavisam neklājās labi, bet ārstu Špāns nekādā ziņā nevēlējās.

Pēdējā laikā viņam nepārtraukti uznāca vājuma brīži, sirds atsacījās strādāt. Šalke uzvārīja viņam stipru, melnu kafiju un ar karotīti lēja mutē.

— Tas vairs nav ilgs dzīvotājs, — Salke teica kurpniekam Dornbušam.

— Reiz mums visiem jāaiziet, — tas atteica.

Savu diloņslimo vīru Šalke bija kopusi līdz beidzamajai stundai, tāpēc zināja, kā cilvēks mirst. Pēdējās dienās viņa tikko vairs atgāja no Spāņa gultas. Viņš lielāko tiesu gulēja aizmidzis. Bet reizēm pavisam negaidot uztrūkās aiz briesmīgas baiļu sajūtas: kāds ar ledainiem pirkstiem bija pieskāries viņa plecam, kāds neredzamais, kas gribēja viņu brīdināt no briesmām. Kāda balss gaužām skaidri čukstēja viņam kaut ko ausī, bet, kad viņš pietrūkās sēdus un paraudzījās apkārt, neviena nebija. Bieži vien viņš savos murgos redzēja arī Kristīni. Viņš lēnām vilkās cauri tveicīgai tumsai, cauri verdošam tumsības tuksnesim, mocīdamies briesmīgās slāpēs, tad gaisā kaut kas liegi nošalkoja, un viņa priekšā stāvēja bāls, sudrabaini vizošs eņģelis un nesa uz pirksta rasas lāsi; un trīsēdams viņš juta, ka tā ir Kristīne, kas apslacina viņam lūpas. Viņa ķermenis kvēloja un izkalta briesmīgā kvēlē, tad vizošais eņģelis uzvēdīja viņam vēsu, smaržīgu elpu. Jā, tā bija Kristīne, viņa bija atnākusi, lai izvadītu viņu cauri visām briesmām.

Dažreiz Šalke dzirdēja Spāņu stundām ilgi runājot un čukstot, un viņa arī skaidri saprata, ko viņš saka. Viņš runāja par kafiju un rīsiem, un cukuru, nemierīgi virs segas kustinādams rokas. Stundām ilgi viņš ar pirkstgaliem pārbaudīja rīsus un cukuru, reizēm tie bija ari milti un beidzot smiltis, vienīgi smiltis. «Jūs man esat pārdevuši smiltis,» viņš čukstēja.

Šad tad negaidot atvērdams acis, viņš redzēja, ka ap viņu ložņā kāds rēgs, kāda parādība, gribēdama satvert sudraba ķēdīti uz krūtīm. Tad viņš atkal iekrita dziļajā miegā. Tur viņam parādība nespēja sekot. «Cik grūti viņš mirst!» domāja Šalke.

Kādu vakaru Špāns pēkšņi pamodās pie pilnīgi skaidras apziņas, kopš nedēļām viņam vairs nebija bijusi tik skaidra saprašana. Ar pūlēm paslējies augšā, viņš pārsteidzoši spirgtā balsī jautāja:

— Kur ir Kristīne?

Šalke sniedza viņam glāzi ar ūdeni. — Kristīne ir pilsētā, — viņa atbildēja.

— Pilsētā? Protams, viņa ir pilsētā.

Šalke bija atbildējusi, neko nedomājot. Ko citu lai viņa teiktu? Vai pēdējā acumirklī viņai viss jāzaudē? Vai kāds viņai pateiksies par to, ka viņa, mēnešiem ilgi slimo kopdama, nomocījusies? Neviens. Varbūt viņai vajadzētu sūtīt augšā pie Babetes kādu ar ziņu — sūtīt tagad tumsā? Kur lai viņa tik ātri sameklē kādu? Šim vīram nāve jau apzīmogojusi seju, kamēr Kristīne ieradīsies, viss varbūt sen būs garām. Kādēļ lai viņa Špānam pēdējos brīžos sagādā uztraukumu?

Spāņa tumši pelēkās, blāvās acis cieši lūkojās vienā punktā. Viņš saspringti domāja, tad teica:

— Sauciet notāru, lai viņš tūlīt atnāk!

Bet, iekams Šalke paspēja ko atbildēt, viņš atkal atslīga uz spilvena un gulēja klusi, ar aizvērtiem plakstiem, kas lēni trīcēja. Kopš šī brīža Špāns vairs nenāca pie samaņas. Viņš tikko vēl vilka elpu, pulss pie plaukstas locītavas vairs nebija sataustāms. Pamazām viņš sāka elpot ar klusu svelpoņu un beidzot gārdza. Rokas pa brīžam noraustījās. Šalke gāja prom, viņa saprata, ka tās ir beigas.

Šalke bija galīgi pārgurusi un zaudējusi speķus.

— Uzkod, Frīda! — kurpnieks, ar pilnu muti gremodams, teica; uz galda viņš bija nolicis maizi un sieru.

— Nevaru ne kumosa norīt.

— Nu tad vismaz iedzer kādu glāzīti! — Viņš ielēja viņai glāzi salda ungāru vīna. Vīns bija no Spāņa pagraba.

— Jā, tas varbūt man nāks par labu.

Kurpnieks pilnu muti ēda, dzēra un šmakstināja. Liels un smagnējs, vēl priekšautu nenoņēmis, viņš sēdēja pie galda, un no viņa nāca stipra ādas un sviedru smaka. Ar resno, sarkano mēli viņš nolaizīja zobus un lēnām nobraucīja plāno, mīksto kā zīds bārdu, kas kārās kā vērpums pāri kākslim.

— Nu, Frīda? — viņš teica, uzlūkodams viņu ar izvalbītajām, gaišajām zivs acīm un alkatīgi stiepdams pēc viņas ļumīgo roku.

Šalke pielēca kājās.

— Liec mani mierā, man jāiet gulēt! — viņa iesaucās. — Citādi sajukšu prātā.

— Tas taču vairs ilgi nevilksies.

Bet Šalke negāja gulēt. Viņa klausījās, līdz izdzirda, ka kurpnieks lejā liekas gultā. Beidzot viņš krāca. Tad viņa klusi piecēlās un lavījās atkal pāri pretī uz Spāņa māju. Bailes žņaudza viņai kaklu. Viņa patiesi bija pārgurusi, bet, ja tagad no šā soļa atteiktos, tad viss būtu bijis veltīgi.

Māja grima pilnīgā klusumā. Viņa neiedrošinājās uzdegt uguni, lai gan viņai katrā ziņā to vajadzēja darīt, lai būtu gaišs. Taču no tirgus laukuma kāds varēja pamanīt gaismu, maza nejaušība, katrs nieks spēja visu apdraudēt, — cik bieži par to bija rakstīts avīzē.

Salke klausījās pie Spāņa istabas durvīm. Klusums, ne skaņas. Beidzot viņa saņēma dūšu un palūkojās istabā: viņš gulēja tur rāms un nekustīgs, sīks un sarucis, kā simt gadu vecs. Viņš izskatījās kā nosalis, mati sniegbalti, bārdas rugāji kā ledus adatas, acis — šauras ledus šķembi-ņas; viņa nodrebēja. Špāns bija miris.

Salki pārņēma skumjas un grūtsirdība; viņa padevīgi nolieca galvu un lūdza dievu. Lai dievs ir žēlīgs viņa dvēselei, apmēram tā viņa lūdza, pati nezinādama, ko. Bet viņa izjuta kaut ko cildenu un dižu, redzot viņu guļam tik briesmīgi vientuļu.

Taču tagad pienāca visgrūtākais brīdis, pats visgrūtākais. No šī brīža viņa vienmēr bija baidījusies. Ak, patiesībā viņa bija bailīgas un gļēvas dabas un nepavisam ne drosmīga sieviete, pat no peles viņa bijās. Tomēr tas laikam bija jādara. Kad viņa bija pārklājusi kabatas lakatiņu pār simtgadīgo sīko seju ar ledus adatiņām, kļuva jau daudz vieglāk. Kur ķēdīte? Viņa meklēja ķēdīti, ko Špāns nēsāja ap kaklu. Tur tā bija, viņas pirksti sataustīja atslēdziņu, un nu viņa piesardzīgi noņēma ķēdīti pāri galvai no mirušā krūtīm. Ar to nu viņa bija galā. Elpu aizturējusi, Šalke ieklausījās. Visur klusums, pilsētā nedzirdēja ne skaņas.

Atmuguriski iedama, visu laiku paturēdama acīs gultu, viņa aizlavījās līdz istabas kaktam, kur stāvēja Špāna mazais, dzeltenais naudas skapis. Lēni notupusies uz ceļiem, viņa skapi atslēdza, un tā durtiņas nedzirdami atslīdēja vaļā. Ja nu kaut kas būtu noticis, ja kaut kas būtu sakustējies vai ieskanējies, viņa nogāztos beigta zemē — to viņa zināja — un nākošajā rītā viņu atrastu pie šā kauna darba. Skapī bija vēstules un dokumenti, tie viņu neinteresēja, tur bija arī groziņš ar sudraba naudu, kas tāpat viņu neinteresēja. Turpat blakus atradās banknošu paciņa, ko viņa steigšus paķēra. Tad atkal jo rūpīgi aiz-

slēdza skapi; tā durvis cieši aizspiežot, nošvīkstējagaiss. Un nu viņa bija ar visu galā! Rokas viņai kustējās aši, bija pats pēdējais laiks.

Aiz izbija viņai sirds vai stājās. Pilsētā pēkšņi sāka gaudot suns. Kā sastingusi viņa tupēja uz grīdas; kamēr suns gaudoja, viņai trūka spēka piecelties. Beidzot viņa atkal pakustējās. Ja nu Spāns pamodies sēž savā gultā? Kaut kas iešvīkstējās, vai patiesi kaut kas bija iešvīkstējies? Tā bija sudraba ķēdīte ar atslēdziņu. Viņa bija gļēvulīga, briesmīgi gļēvulīga, nepieciešama mazliet lielāka drosme, ja ko tādu uzsāk! Sajūtot uz krūtīm naudaszīmju paciņu, domas par naudu viņai atkal deva spēku. Viņai ienāca prātā, ka arvien bija dzīvojusi bailēs ar domām, ka rītdien atkal būs jācieš bads. Nu vairs nebūs jādzīvo trūkumā; viņa iedomājās par Jekela dzīrotāju lokālu un par to, ka Kristīnei vēl atlicis pietiekami, pārpārēm pietiekami, jo viņa bija paņēmusi tikai no pārpalikuma.

Beidzot Šalke uzdrīkstējās pacelt galvu: Špāns vēl aizvien tāpat gulēja ar kabatas lakatiņu pārklātu seju. Šalke piecēlās. Bet viņai vairs nebija dūšas aplikt viņam ap kaklu ķēdīti ar atslēdziņu. Viņa aizmeta ķēdīti aiz gultas. Tad atmuguriski izgāja no istabas un, cik vien ātri varēdama, atstādama uguni degot, steidzās cauri mājai. Viņai bija šausmīgas bailes, ka Špāns varētu sekot. Ai, viņa reiz sapnī bija redzējusi kādu mirušu vecu sievieti, kas viņai skrēja pakaļ un iesita ar līķautu; tagad viņai nedeva miera domas par to.

Iznākusi atkal nelielajā pagalmā un ieelpojusi svaigu gaisu, viņa nomierinājās. Uzlavījusies augšā savā istabā, viņa aizbultēja durvis, un te lampas sārtajā gaismā pie savām vāzītēm un figūriņām, kas stāvēja uz skapīša, viņa jutās jau drošāka. Iedzērusi malku ūdens, jo mute un lūpas bija galīgi izkaltušas, viņa klusi skaitīja naudaszīmes. Šalke jutās drusku vīlusies. Te bija tikai mazdrusciņ vairāk par četriem tūkstošiem mārku. Bet varēja gadīties vēl mazāk! Katrā ziņā Kristīnei palika vēl pietiekami daudz.

Aizmigt, protams, viņa nespēja, jo bija vēl pārāk uztraukta. Tā nu viņa sēdēja, taisni izslējusies, gultā un ieklausījās katrā troksnītī. Varbūt Špāns vēl varēja atnākt pēc savas naudas, lai gan viņa bija cieši aizslēgusi durvis. Kas lai zina, ko spēj izdarīt mirušie? Cik dīvaini — tagad visā pilsētā sāka kaukt un smilkstēt suņi! Bet lai nu kauc, cik patīk, tagad viņu vairs neurdīja briesmīgās bailes. Aizritēja stunda pēc stundas. Tad viņa izdzirda ratu rīboņu un šai mirklī pilnīgi nomierinājās: ļaudis modās, un mirušajiem vairs nebija varas pār dzīvajiem.

No rīta, izdzirdusi lejā rosāmies kurpnieku, viņa piecēlās un sāka staigāt. Šalke pieklauvēja pie Dornbuša dzīvokļa. Kurpnieks atvēra durvis. Viņš stāvēja kreklā izmeties un kasīja spalvainās krūtis.

— Man ir tik bail, — Šalke sacīja, — es redzēju baismīgu sapni.

— Arī suņi naktī gaudoja, — kurpnieks teica.

Pēc brīža Šalke kliegdama atkal atskrēja pie kurpnieka.

— Viņš ir miris! — viņa sauca. — Viņš ir miris! — Un viņa izskrēja uz ielas un šņukstēdama stāstīja visiem, ka Špāns nomiris. Aizgājusi no rīta viņu apraudzīt, viņa atradusi to jau mirušu savā gultā. Un nu viņa gribēja skriet pēc ārsta — kā taču to sauca? — ak tā, viņa atcerējās — pēc Bretšneidera.

10

Kristīne, acis aizvērusi, nekustīgi gulēja gultā. Babete viņu apmīļoja, mēģināja pārliecināt, it kā viņa būtu vēl maza meitene, bet Kristīne nepakustējās.

— Vai tu, mīļā meitiņ, neatbildēsi Babetei ne vārda?

Kristīne papurināja galvu.

— Babete taču vienmēr ir bijusi laba pret tevi, mīlulīt? Kāpēc tagad viņu sāpini? Vai Babete neko nevar darīt tavā labā?

Kristīne joprojām gulēja nekustīgi.

Nu sākās pavisam grūtas dienas, cita par citu drūmākas un tumšākas, un pat Babetei tas bija gandrīz par smagu. Veselas divas nedējas viņa pat nebija noģērbusies. Kristīne dāvāja dzīvību meitenei, bet bērns kopš pirmās stundas jau bija vārgs un pēc trijām dienām nomira. Vairākas dienas Kristīne gulēja kā bez dzīvības. Kārlis uztaisīja mazu zārciņu, un Babete pa krēslu, pārklājusi rokas ratiņiem segu, noveda to lejā pilsētā.

Beidzot dzīve mājiņā atkal kļuva mierīgāka un Babete vismaz varēja ķerties pie darba. Kristīne joprojām bija slima. Pēdējās dienās viņa bija pasākusi pārvilkt segu pāri galvai. Viņa bija dzirdējusi reiz kādā pēcpusdienā lejā pilsētā skanam kapsētas zvanu, viņa bija dzirdējusi, kā Kārlis taisa bērnam zārciņu, pārlieku daudz viņa bija dzirdējusi un nu vairs nevēlējās dzirdēt neko.

— Kristīni — Babete lūdzās ar kafijas tasi rokā. — Kriš-tin, mīlulīt, paklausies! Es tā esmu, Babete. Ak dievs, esi man žēlīgs!

Sega sakustējās, Kristīne kaut ko sacīja.

— Ko tu, meitiņ, saki? Runā taču, es klausos.

— Dzīve man ir beigusies, Babet!

— Ko tu teici?

— Dzīve man ir beigusies.

Babete lauzīja rokas.

— Bet, Kristīn, Kristīnīt, paklausies, manu meitiņ! Paklausies taču!

Un Babete stāstīja, kā viņa jutusies tolaik, kad tas nelietis mežstrādnieks viņu pametis un bērnam vajadzējis nākt pasaulē. Ak, viņa bijusi galīgi izmisusi un gribējusi noslīcināties, un arī viņa toreiz teikusi, ka viņas dzīve beigusies; to katrs savā mūžā daudzas reizes teicis. Bet kas notiekot, ja strautmalā nocērt kārklu? No saknēm izaugot jauni dzinumi un no tiem jauns koks, un tieši tapat esot ar cilvēkiem. Toreiz lielās bēdās viņa aizgājusi pie kādas vecas sievietes, kas likusi kārtis, un kāršliceja sacījusi: Ak mīļo dieviņ, Babet, jāteic, ka viss rādās diezgan ļauni, bet, manuprāt, krist izmisumā nav iemesla. Pacietību, tikai pacietību, un viss_ pamazām vērtīsies uz labu. Un redzi — tur tev blakus stāv melns vīrs un nauda, daudz naudas, un cilvēki tevi vēl apskaudīs. Un tagad viss piepildījies. Melnais vīrs esot Kārlis ar tumšajām brillēm, un ļaudis viņu apskaužot Zebastiana dēļ. Un daudz naudas? Varbūt vēl būšot arī daudz naudas, kas to var zināt?

— Kristīn? Vai tu dzirdi, Kristīn?

Bet Kristīne neatbildēja ne vārda.

Sīs dienas Babetei bija raižu pilnas; Kristīne gulēja, paslēpusies zem segas, un naktīs briesmīgi klepoja. Ze-bastians bez mitēšanās brēca, viņam nāca zobi, un, uzgājusi augšā Bornās, viņa ieraudzīja Alvīni ar sapampušu vaigu; vai viņa jutās slikti, ar viņu laikam jau bija tiktāl. Tā aizritēja dzīve, un vienmēr atkārtojās viens un tas pats. Mazliet vaimanu un žēlabu bija šai dzīvē, mazliet smieklu un prieka, un tad tā bija jau galā. Tas bija gauži maz, gauži maz. Visa pasaule bija viena vienīga bēdu ieleja.

Apsējusi mitru lakatu ap pieri, Babete apkopa mājas soli. Jā, nu reiz arī viņai bija par daudz!

Kārlis uzlika viņai roku uz pleca.

— Māt, — viņš norūpējies teica. — Tā tikai vēl trūkst, ka arī tu paliec slima. Kas tad notiks? Tas būs tikai tās slimnieces dēļ.

Babete strauji papurināja galvu.

— Ak, par mani tu, Kārli, neraizējies! — viņa izsaucās. — Es šajās dienās tikai nejūtos īsti savā ādā. Rīt atkal būšu uz strīpas. — Un viņa ņēmās skaļi šķindināt traukus.

Bez visām citām bēdām Babetei šajās dienās bija vēl kādas — Hermanis lūkojās uz viņu ar gauži satumsušu seju. Viņš gandrīz ne vārda nerunāja ar viņu, kad viņa uznāca Bomās. Kas gan Hermanim bija pret viņu?

Hermanis vēl aizvien strādāja pie mūra sienas nojaukšanas. Simtiem reižu dienā viņa skatiens slīdēja pāri ielejai, un simtiem reižu dienā tas gribot negribot kavējās pie Babetes mājiņas. Tiklīdz pavērās mājiņas durvis, viņš iztrūkās. Iznāca Babete vai Kārlis, un viņš jutās vīlies; Babetes viešņa kopš nedēļām vairs nebija redzēta. Dažu-dien viņš vairījās mājiņu novērot un bija apmierināts, ja laiks pielaidās, jo tad bija darbs pie jaunās mēslu bedres un viņam nevajadzēja vienmēr raudzīties pāri ielejai.

Un tomēr arī tad, kad viņš strādāja pie bedres, viņam nedeva miera domas, ka viņa tagad dzīvo lejā mājiņā, tikai nedaudzu minūšu gājiena attālumā no viņa. Ko viņa dara, viņš domāja. Kāpēc viņu vairs neredz? Vai viņa ir slima? Viņš neko nezināja un drīzāk būtu mēli nokodis, nevis kādu izjautājis. Reizēm viņš pat vakaros izgāja laukā, lai tikai paraudzītos uz mājiņas mazo, gaišo lodziņu. Vai viņa ar Babeti sēdēja pie pavarda? Viņš tik labprāt būtu vēlreiz dzirdējis viņas balsi: «Vai tu, Zebas-tian, dzirdi, kā skan zvaniņš.» Cik silti un laipni tas izklausījās! Tumsā viņš redzēja pavīdam tās dīvaino smaidu — tāpat kā noliktavas spogulī toreiz, kad tā no viņa slēpās.

Pēdējos gados, vienmēr darbā aizņemts, viņš bija Kristīni gandrīz aizmirsis un sirds nesatraucās, ja tā nejauši ienāca prātā. 2ēl gan, viņš domāja, bez dziļākas nožēlas un bez skumjām, žēl gan, viņa tomēr bija citāda nekā pārējās. Un neko citu.

Bet tagad piepeši viņa domās Kristīne atkal bija kļuvusi dzīva, un viņam iesmeldzās sirds, tiklīdz viņa ienāca prātā. Hermanis jutās ļoti noskumis, nemiera nomākts, apzinoties, ka Kristīni zaudējis. Dienā, nomodā esot, tā mita viņa sirdī kā gaiša uguns, bet naktī pa miegam — kā karsta liesma. Nemiers kļuva mokošs, un pēkšņi sirds iedegās karstās ilgās pēc Kristīnes. Viņam vajadzēja to vēlreiz redzēt! Jānoiet tikai lejā uz mājiņu un jānotēlo pārsteigums. To taču viņš varēja izdarīt kurā katrā laikā?

Nē, tomēr nevarēja! Tas bija pilnīgi neiespējami! Tad viņam visu mūžu būtu pašam par sevi jākaunas. Viņš nedrīkstēja viņu vairs redzēt pēc visa, kas bija noticis. Cik gļēvām un nožēlojamām pārdomām viņš bija nodevies! Sviedriem vaigā viņš strādāja. Viņš taču bija vīrietis — un vai drīkstēja zaudēt cieņu pats savās acīs?

Nē, viņi nekad vairs nedrīkstēja satikties, nekad! Viņš nocietināja sirdi un saņēma stingri sevi rokās. Tas nebija viegli. Kopš šā laika Hermanis staigāja ar satumsušu seju, savilcis pieri dziļās grumbās.

Ar Babeti viņš runāja tikai pašu nepieciešamāko, ne kāju vairs nesperdams pār viņas mājiņas slieksni. Nē, nekad.

Beidzot Babete to vairs nespēja paciest. Kādu dienu, kad Hermanis, savilcis pieri dziļās grumbās, atkal strādāja pie mūra, viņa gribēja noteikti aprunāties.

r— Kārlis dusmojas, ka tu, Herman, vairs nenāc_ pie mums, — viņa iesāka. — Viņš katru dienu prasa, kāpēc tu nemaz vairs neatnāc.

Hermanis vēla zemē smagu akmeni, viņš aši paraudzījās augšup, un viņa tumšās acis iedzirkstījās.

— Kārlis labi zina, kāpēc es vairs neeju. Un arī tu, Babet, to skaidri zini. Tikai ne melus starp mums, tikai ne melus. — Viņa balss skanēja cieti un nepielūdzami.

Babete vainas apziņā nodūra skatienu. Viņš zina visu, viņa domāja. Kā gan viņš uzzinājis? Hermanis izbaudīja niknu gandarījumu: Babete vismaz kaunējās! Ak, redz, kaunas gan!

— Nu, es, protams, neesmu izdarījusi neko ļaunu, — viņa pēdīgi teica.

— Protams, neko ļaunu, — Hermanis atteica jau daudz laipnāk. — Vai tad es tev ko pārmetu?

— Kā es tev būtu varējusi ko stāstīt, Herman? Viņa to nevēlējās. Viņa vienmēr prasīja, lai apsolu, ka Hermanis nekādā gadījumā neko neuzzinās. Viņa ir slima, — Babete turpināja, — jau kopš daudzām nedēļām slima. Protams, viņa priecāsies, ja tu, Herman, aiziesi viņu apciemot. Viņa ir tik vientuļa. Jūs abi taču bijāt draugi.

Hermanis stūma ķerru Babetei garām. Tad pēkšņi apstājās, noslaucīja nosvīdušo seju un mierīgi teica:

— Jā, Babet, tev taisnība, mēs kādreiz bijām draugi. Manā sirdī arī nav ļaunuma pret Kristīni, vari man ticēt. Pasveicini viņu no manis, Babet! Pasaki viņai, ka man žēl, ka viņa zaudējusi tēvu un bērnu. Pasaki viņai, ka jūtu viņai līdzi bēdās, ko lēmis liktenis. Novēlu viņai drīzu izveseļošanos. Bet apmeklēt — paklau, Babet, — es viņu nekad neapmeklēšu! To tu viņai vari pasacīt! — viņš izsaucās, un viņa acis iedzirkstījās. — Nekad! — Viņš ķērās atkal pie ķerras.

Babete brīdi klusēja. Viņa jutās aizskarta un nezināja, kālab.

— Labāk neteikšu viņai neko, — viņa sacīja aizvainotā balsī.

— Tā būs labāk, tā būs vislabāk! — Hermanis iesaucās, stāvēdams pie mūra.

Šajās dienās nebija viegli ar Hermani sadzīvot. Par laimi, tieši tolaik Bornās atgadījās notikumi, kas viņu novirzīja uz citām domām.

11

Kārlis uznāca pie Hermaņa krēslas stundā.

— Labvakar, Kārli, — Hermanis sveicināja, — vai tevi kas īpašs atvedis pie manis?

— Nē, nekas īpašs. Es tikai gribēju atkal reiz ar tevi aprunāties.

Viņi sēdēja Hermaņa istabā un kūpināja pīpes.

— Tā ja, — Kārlis sacīja. — Pīdams savus grozus, es daudz ko pārdomāju par cilvēkiem. Pasaulē tik daudz bēdu tāpēc, ka cilvēki nedzīvo mierā un saticībā. Tā tas ir. Kāpēc tie ir tik nesaticīgi, es domāju. Vai tu zini, kāpēc?

Hermanis uzmeta Kārlim aizdomu pilnu skatienu. Viņu laikam atsūtījusi Babete, viņam ienāca prātā. Viņš ne vārda neatbildēja.

— Tāpēc, ka tie vēl nav īsti cilvēki, — Kārlis piebilda.

— Nav vēl īsti cilvēki?

— Nē, nav. Bet varbūt pēc tūkstoš vai divtūkstoš gadiem viņi jau tādi būs kļuvuši. Par to es bieži domāju, pinot savus grozus.

Bija jau dziļa nakts, un viņi sēdēja klusēdami. Kārlis piecēlās.

— Gribēju arī vēl aprunāties ar Antonu, — viņš teica, — bet viņš šodien laikam aizkavējies?

— Varbūt, Kārli, es varu viņam ko pateikt?

r— Nē, nē.

Hermanis manīja, ka Kalējkārli kaut kas nomāc, bet viņš negrib skaidri izteikties. Tomēr beidzot Kārlis sacīja:

— īstenībā es šovakar te atnācu Antonu brīdināt.

— Brīdināt?

— Jā!

Tātad, lūk, kas: viņš bieži redzējis dīvainus sapņus, un Babete teikusi, ka viņa sapņi nozīmējot kaut ko īpašu. Kad viņi toreiz aizveduši Rudbārdi, viņš dažas naktis pirms tam arī bieži sapņojis par viņu. Sapnī Rudais vienmēr tik skrējis un skrējis, it kā bēgtu. Pēdējās naktis viņš sapnī redzējis Antonu, divas reizes vienu un to pašu sapni. Antons pakrēslī gājis pa tumša egļu meža stigu, un pēkšņi viņam sekojuši vilki. Četri gabali, un viņš skaidri redzējis, kā tiem gailē acis. Antons apgriezies un kliedzis, viņš plosījies un vēcinājis cirvi, un četrus vilkus nositis. Bet, kad viņš uzvaras priekā skaļi smējies, no biezokņa iznācis piektais vilks, pieklupis viņam pie skausta un nogāzis zemē. Divas reizes Kārlis esot redzējis vienu un to pašu sapni, tāpēc Babete teikusi, lai viņš tūlīt dodas pie Antona.

— Saki, ka es lieku viņu brīdināt, — Kalējkārlis sacīja, — nojaušamas kādas briesmas, lai viņš piesargās, pasaki viņam to.

Kad Hermanis pastāstīja Antonam sapni par pieciem vilkiem, viņš tikai pasmējās. Kārlis sapņojot, nu, lai sapņojot vien!

Antons, liekas, bija izaudzis vēl lielāks un neapšaubāmi kļuvis arī vēl stiprāks. Ja šis milzīgā auguma vīrs platajās, melnajās biksēs, ar lielo celtnieka cepuri galvā un uzasinātu cirvi rokā nāca pretī uz ceļa, gandrīz vai bailes metās. Antons strādāja akorddarbu, viņam bija naudas pilnas kabatas, un šoziem viņa izturēšanās bija diezgan lielmanīga. Vienu kausu! Vēl vienu kausu! Viņš mazliet bija palaidies dzeršanā un bieži vien bija nebēdnīgā omā. Vienīgi Hermanis un Alvīne zināja, ka tiesa bija izšķīrusi viņa laulību, viņš bija brīvs un varēja sākt dzīvi no jauna.

Viņš gribēja būvēties. Gribēja dabūt pats savu būvvietu kādā no Hermaņa pļavām; vietu viņi jau bija izraudzījuši. Gruntsgabals aizstiepās līdz ezermalai, tā ka viņš varēja materiālus ar laivu vest pāri ezeram. Pēc diviem gadiem Grecs vairs nestrādāšot, jo tad viņam būšot septiņdesmit, un līdz tam laikam visam jābūt gatavam, Tad plašā apkaimē būšot tikai viena vienīga namdara darbnīca, jo pārējās ne velnam nederot. Tā tas esot!

Antons labprāt palielījās un pārāk daudz skaļi klaigāja, bet ļaudīm viņš patika, un pilsētā viņam bija tikai viens ienaidnieks. Tas bija nelaimīgais galdnieks Georgs ar noļukušajām ausīm, kurš agrāk bija tīkojis apprecēt Alvīni. Galdnieks vēl aizvien nebija Alvīni aizmirsis, viņš dzēra aiz bēdām, nodzēra visu savu mantojumu, bet ar galdnieka darbiem viņam lāgā neveicās. Skatlogā stāvēja lieliski izstrādāts skapis, bet, ja pie viņa pasūtīja galdu, pēc četrām nedēļām viņš vēl nebija sācis zāģēt pirmo dēli.

Kādā ziemas dienā, kad metās jau krēsla, Georgs sastapās ar baismīgo namdari, ko viņš līdz nāvei ienīda. Antons uz muguras nesa somu un rokā spožu cirvi. Galdnieks aši palēca sānis, jo namdaris rādīja tādu seju, it kā gribētu viņu ar acīm vai apēst. Bet Antons palika stāvot un nicīgi nospļāvās. Pēdējās dienās Georgs nu jau otru reizi saskrējās ar namdari. Pudelesbrāļi bija paņēmuši viņu līdzi uz «Enkuru», kur puiši sita ķegļus, un sev par lielām izbailēm viņš bumbotavā pēkšņi ieraudzīja Antonu. Amatnieku biedrības ķegļu spēles vakaros tika runāts skarbā tonī, tur neizturējās pārāk iejūtīgi un tik smalki neapdomāja, ko saka, bet Antons šajā vakarā atļāvās mazliet par daudz — to atzina visi. Valstīdams rokā bumbu, viņš tieši tobrīd manīja sev aiz muguras kaut ko netīkamu un apgriezās: viņam iepretī negaidot stāvēja riebīgais slīmests. Antons nometa smago bumbu, tā ka nodārdēja zeme.

— Es vairs nespēlēju! — viņš iebļāvās, ar nievājošu skatienu raudzīdamies uz galdnieku. — Ja tāds plukata nāk uz bumbotavu, es vairs nepiedalos.

Bāls un iztrūcies galdnieks pakāpās soli atpakaļ, pat viņa lielās ausis izskatījās gluži zaļas. Viņš bija mazliet iereibis, un viņam nebija dūšas ne vārda atteikt pretī.

Puiši centās Antonu pārliecināt — mieru, tikai mieru —, bet viņš ietiepās.

Kur mana cepure? — viņš iesaucās. — Es eju prom. Šitāds plukata reiz kādu nakti pasēž ar meiteni uz soliņa, un nākamajā rītā tas jau zināms visam ciemam. Ar tādu plukatu man nav nekā kopēja.

Galdnieks paķēra cepuri. — Man ir skaidrs, ka namdaris gaida manu nāvi, — viņš stomīdamies teica un aizgāja.

Pēc Antona domām, incidents līdz ar to bija beidzies, un viņš atkal piedalījās spēlē. Šai vakarā viņš bija iebaudījis pāris alus glāžu pār mēru un gāja mājup diezgan pavēlu. Mazu gabaliņu viņu pavadīja kāds maiznieks, un, kad abiem radās vajadzība apstāties tieši pie viena koka, maiznieks deva Antonam padomu mazliet uzmanīties no galdnieka. Georgs esot piedraudējis. Ja man jāiet bojā, viņš teicis, tad arī viņš ies kopā ar mani, nudien varu apzvērēt, ka tā notiks.

— Tu taču vari būt mazliet piesardzīgāks, Anton? Varbūt viņš būs paslēpies aiz kādas liepas?

Antons smējās. Viņam patiešām bija jāsmejas. Sitas galdnieks! Tas jau gāžas zemē kā nopļauts, kolīdz vien uzpūš elpu. Antons smējās arī vēl tad, kad iegriezās tumšajā liepu alejā.

— Ei, galdniek! — viņš auroja. — Nu es nāku, ja tu mani gaidi, tad te es esmu! Es nāku, mani sauc Antons Hohšteters! — Viņš apstājās un ieklausījās. Ne mazākās dzīvības zīmes, tikai veco liepu kailās galotnes klusi krakšķēja nakts vējā.

— Ei, galdniek, kur tu tik ilgi kavējies? Es nekādā gadījumā nevēlos tavu nāvi, nē, puis, nē, vari man ticēt! Ar tādiem plukatām es vispār nenoņemos. Šodien gan esmu pilns kā mārks, bet nāc vien šurp, es neizvairos no sastapšanās ar tevi. — Un Antons gāja uz priekšu. Netālu no mazā tiltiņa, kur viņam vajadzēja nogriezties, valdīja pilnīga tumsa. Viņš uzgrūdās kādam kokam.

— Hoplā, neņem ļaunā! — viņš iesaucās. — Ei, galdniek, varbūt tu mani nesaredzi, jo te ir tik tumšs? Bet es aizsmēķēšu cigāru, lai tu zini, kur atrodos. Paskaties šurp — kur kvēlo cigāra uguntiņa, tur stāvu. Un, kaut jūs būtu vai divdesmit pieci, es tomēr ar tādiem divdesmit pieciem diedelniekiem tikšu galā!

Izaicinoši smiedamies, viņš brīdi pagaidīja, tad pārgāja pāri mazajam tiltiņam un nonāca klajā laukā. Nevienas dzīvas dvēseles ne tuvumā, ne tālumā. Gļēvs pļāpa bija šis galdnieks, šis diedelnieks!

Pēc dažām dienām Antons uzzināja, ka galdnieks atstājis pilsētu. Pie viņa veikala loga bija piesprausta zīme: «Veikals pārdodams». Nu, jauki, labi vien bija, ka plukata aizlaidies no pilsētas!

Bet, kad zemnieks Anzorge pēc nedēļas rītausmā veda pienu uz pienotavu, viņa zirgs pie mazā tiltiņa pēkšņi apstājās un negāja vairs ne soli tālāk.

— Tur taču guļ cilvēks! — Anzorge izbijies teica. Pēc platajām, melnajām biksēm un lielās namdara cepures viņš pazina Antonu.

— Anton, celies augšā! Šoreiz gan tu esi pietempies! — Un viņš izkāpa no ratiem, lai Antonu, kas gulēja ar seju pie zemes, uzpurinātu no miega. Taču pēkšņi viņš pamanīja nazi, kas bija iedurts viņam starp lāpstiņām. Naža kāts bija pilnīgi jauns un Antona mētelis notriepts asinīm.

12

Nu Antons gulēja gultā. Atnāca ārsts un apskatīja brūci. Antons bija nesamaņā, taču pēcpusdienā viņš pamodās un lēni pavēra acis. Šķita, viņš bija pārsteigts, ka guļ gultā; arī gaisā bija jūtama tik dīvaina un asa smaka, gluži kā slimnīcā. Atmiņā neskaidri pavīdēja doma, ka bija pakritis — ka, tikko iznācis no tumšās alejas, bija paklupis un nogāzies.

Istabā ienāca Alvīne un, ieraudzījusi Antona līķa bālo seju, skaļi ievaimanājās. Visu laiku Hermanis nebija ļāvis viņai nākt pie Antona.

— Anton! Anton! Ko tas nelietis tev nodarījis?

Antons lūkojās uz savām lielajām rokām, brīnīdamies,

ka tās tik bālas un pelēcīgas.

— Ej ārā, Alvīn! — viņš pavēlēja. Viņš gribēja, kā paradis, skaļi uzsaukt un bija pārsteigts, ka tikko sadzird savu balsi. Droši vien esmu sasitis galvu, viņš nodomāja. Pēkšņi sajutis stipras sāpes starp lāpstiņām, viņš gribēja piecelties. Bet Hermanis neļāva.

— Paliec vien mierīgi guļot un nerunā, ārsts to aizliedza.

— Ārsts?

Antons savilka muti, gribēdams pasmieties, bet nespēja un atkal krita nesamaņā.

Jau četras dienas Antons gulēja, un ārsts nāca divreiz dienā. Tikai šad tad uz īsu brīdi viņš pamodās no dziļās nemaņas. Reiz viņš ieraudzīja pie gultas sēžam Alvīni. Viņa klusi raudāja.

— Ej prom, tagad es tevi negribu redzēt, — viņš čukstēja. — Tikai nebaiļojies par mani, īsts namdaris tik ātri nemirst. Reiz jau biju nogāzies no jaunbūves otrā stāva.

Alvīne klusi izgāja ārā. Viņa raudāja un vaimanāja. Hermanis pūlējās viņu nomierināt.

— Bērns taču nāks pasaulē! Ko es darīšu, kad bērns nāks pasaulē? — viņa izmisusi iesaucās.

— Paliec nu mierīga, Alvīn! — Hermanis sacīja. — Ja arī notiktu visjaunākais, kam mēs negribam ticēt, tad zini, ka Bornās tev un tavam bērnam vietas pietiks!

Ceturtajā dienā pret vakaru Antonam pēkšņi sākās stiprs drudzis. Viņš runāja skaļi un nesaprotami un brīžiem svaidīja dūres pa gaisu. Viņš tēsa baļķus un vicināja cirvi. Mudīgi jo mudīgi vajadzēja strādāt! Viņš rājās ar palīgiem, pēc līguma jumta krēsls bija jādabū gatavs astoņās dienās. Tad viņš bija kaujas laukā un apkalpoja lielgabalu. Tikai drosmi, gan viņi tiem, šiem neliešiem tur, viņā pusē, parādīšot, ko spēj, viņi taču bija vēl pie dzīvības, un tiem tur smiekli vis nenāks! Tik uz priekšu, viņš sauca, tik uz priekšu, sadot viņiem, šiem velna zeļļiem! Pēc tam viņš sāka zākāties par sievietēm, tās visas esot čūskas. Pēdīgi viņš tik briesmīgi plosījās, ka Hermanis izbijās un aizsūtīja Alvīni pēc ārsta, lai gan dakteris Bretšneiders jau pēcpusdienā bija atnācis.

Jā, ar Antonu bija pavisam ļauni. Augšā kalnā visi staigāja kā mēmi, nebilzdami ne vārda.

— Viņam ir stiprs organisms, — Babete teica, — tā ir mana vienīgā cerība, citādi viņš jau sen būtu aizgājis.

Un Kārlis taču tika viņu brīdinājis; bet Antonam bija pašam sava galva — kas tad nu viņam varot notikt? Pieci vilki — un baiļu nemaz! Ak tu žēlīgais dievs!

Kad ieradās ārsts, Antons atkal mierīgi gulēja. Viņš gulēja, stīvi izstiepies, aizvērtām acīm un klusi elpoja. Ārsts palika pie viņa veselu stundu.

— Es viņam vairs nespēju palīdzēt, — viņš, projām iedams, sacīja. — Tuvojas pēdējā stunda.

Nakti Hermanis pavadīja viens pats pie Antona. Dīvaini kluss bija kļuvis slimnieks, rokas viņam bija aukstas un seja vēl aukstāka. Viņš gulēja ar cieši sakostiem zobiem, un reizēm tie sasitās kopā kā drudzī. Aizvien vairāk un vairāk viņš stiepās garumā, acis iegrima dobumos, lūpas jau bija pilnīgi baltas un vaigi iekrituši. Stiprais galvaskauss ar pāri pārvilkto ādu atgādināja miroņgalvu.

Hermanis daudzus bija redzējis mirstam. Viņam nebija baiļu no nāves un vēl mazāk no mirstoša cilvēka. Bet sirds viņam- krūtīs sažņaudzās. Šķita pilnīgi neiespējami, ka no viņiem aiziet Antons!

Te nu viņš gulēja — Antons Hohšteters no franču Lan-gencennas! Te nu gulēja viņš, Antons, pret kura pauri leiz kāds zellis bija pārsitis jumta līsti un kuru bija izaudzinājušas pļaukas. Tur gulēja cilvēks, kas uz saviem pleciem bija stiepis tik daudz baļķu, ka ar tiem varētu pielādēt lielu okeāna tvaikoni. Tur gulēja stiprinieks, kas nekad savā mūžā nebija izturējies mazdūšīgi, nekad nebija zaudējis drosmi, nekad nebija žēlojies. Tur nu viņš, stiprinieks, gulēja un pamazām šķīrās no šīs pasaules, bet ārā no nakts tumšajām debesīm svinīgi raudzījās zvaigznes.

Saimes namiņā dega gaisma, Babete bija palikusi pie Alvīnes, lai viņu mierinātu.

Hermanis sēdēja istabas stūrī un saspringti klausījās Antona klusajos elpas vilcienos. Kurš katrs no tiem varēja būt pēdējais. Piepeši viņš jutās neizsakāmi noguris, jo pēdējās naktīs gandrīz nebija aizvēris acu. Aizritēja stunda pēc stundas. Kolīdz ausīs gaisma, Babete viņu nomainīs.

Viņš domāja par Antonu, atcerējās, kā viņš bija smējies un skaļi klaigājis, un lādējies, un pēkšņi iesnaudās. Bet viņš bija aizmidzis varbūt tikai minūti, kad klusa skaņa viņu uzmodināja.

— Cstl

Vai Antons būtu saucis? Piecēlies viņš piegāja pie gultas un ieraudzīja, ka Antons guļ puspievērtām acīm. Piere viņam bija auksta kā ledus un zobi klabēja.

— Vai tu kaut ko vēlies? — Hermanis jautāja, un viņa balss istabas klusumā likās skaļa.

Antons pamāja ar galvu, un Hermanis pielika ausi cieši viņam pie lūpām.

— Konjaku — vai tev ir konjaks? — Antons čukstēja.

Protams, konjaks Hermanim bija; Hanšelis atvadoties

bija viņam atstājis savus dzērienu krājumus, un starp tiem atradās arī pudele konjaka. Viņš to atnesa. Paņēmis kādu turpat pagadījušos kafijas tasīti, viņš ielēja tajā konjaku. Tad pielika trauku Antonam pie lūpām. Antons pūlējās norīt, bet lielākā tiesa nolija gar zodu. Pēc brīža Hermanis mēģināja dot vēlreiz, un nu jau izdevās labāk. Zobi Antonam pārstāja klabēt.

— Dod vēli — viņš čukstēja.

Hermanis pielēja vēl pustasīti un lēja viņam mutē. Šoreiz viņš jau dzēra, kā nākas. Pagulējis brītiņu klusēdams, viņš lēni sacīja:

— Ārsts teica, ka nespēj man vairs palīdzēt? Ko gan tāds dakteris zina? Iedod vēl konjaku, man jau ir mazliet siltāk. Es nobeigšos aiz aukstuma.

Kas zina, varbūt konjaks nepavisam nederēja mirstošam cilvēkam, bet galu galā bija taču gluži vienalga, jo ārsts bija atmetis visas cerības, — un Hermanis atkal iedeva Antonam pustasītes konjaka.

Ieradies nākamās dienas rīta pusē, ārsts bija ļoti pārsteigts.

— Viņš vēl ir dzīvs? — viņš neticīgi vaicāja.

Hermanis ne vārda neieminējās par konjaku, viņš sargājās par to runāt, jo kāda par to daļa ārstam. Babete jau bija aizgājusi pēc jaunas konjaka pudeles. Antons pa nakti bija izdzēris visu pudeli, nu viņš vairs nesala un gulēja dziļā miegā. Ārsts pakratīja galvu — patiesi bija ko nenobrīnīties!

Vēlu naktī Antons pamodās; viņam atkal sala, un viņu kratīja drebuļi, bet šoreiz viss pārgāja jau pēc pirmās konjaka tasītes. Viegls sārtums klāja Antona seju, acu skatiens jau bija daudz skaidrāks.

— Ko gan tie ārsti zina? — viņš teica. — īsts namdaris tik ātri vis nemirst.

Pēc trīs dienām Antona dzīvībai briesmas vairs nedraudēja.

13

Protams, nebija grūti uzminēt, kas Antonu bija sadūris. Galdnieks gan kopš ilgāka laika bija no pilsētas pazudis, bet kāds viņu tomēr pirms nedaudzām dienām bija redzējis Neištatē.

Lauku žandarms Albrehts ierādās Bornās un, izvilcis savu biezo, melno dienesta grāmatu, nopratināja virtuvē Alvīni. Viņa pastāstīja par draudu vēstuli: «Nāve klīst ap Bornām!» Žandarms apmierināts braucīja kuplās ūsas — gadījums pilnīgi skaidrs. Bet, kad pēc dažām dienām viņš nopratināja Antonu, tas neko nezināja pateikt. Viņš esot iedzēris kādu glāzi pār mēru, viņš teica, un pie tiltiņa paklupis un nogāzies — vairāk viņš neko neatcerējās. Viņam arī nebija ne pret vienu ne mazāko aizdomu. Bet piedraudēšana? Nu, kaut ko tādu bija rakstījis vientiesīgs cilvēciņš, turklāt neko daudz nedomādams. Tam nebija nekādas nozīmes, pat ne mazākās nozīmes!

Antons, protams, ne mirkli nešaubījās, ka viņam bija uzbrucis galdnieks. Atklāti sakot, tādu pārdrošību viņš nebija no tā gaidījis, un galdnieks ar lielajām ausīm viņa acīs bija kļuvis nozīmīgāks. Galdnieks, pret kuru viņš tomēr nebija īpaši labi izturējies, gluži vienkārši bija viņam atriebies — tas bija viss. Bet galu galā tā bija ķilda starp diviem vīriešiem, un policijai te nebija gluži nekādas daļas. Tādas bija Antona domas. Bet, ja šis galdnieks kādreiz nokļūtu viņa nagos — vairāk viņš negribēja izteikties —, tad laikam gan nekas no viņa nepaliktu pāri!

Nu jau Antons varēja gultā sēdēt, viņš sāka ātri vien atlabt. Protams — kā jau bija viņa dabā — viņš mazliet palielījās, ja kāds atnāca apciemot. Tas nemaz tik viegli neesot — dabūt viņu pie malas, arī vēl citi to bija mēģinājuši darīt. Un tomēr šoreiz viņam liekoties, ka daudzi to nebūtu pārcietuši, to viņš bez pārspīlējuma varot apgalvot. Ārsts jau atmetis visas cerības, un viņš taču bijis jau galīgi stīvs un auksts. Sastindzis kā līķis! Un Antons smējās.

Laiks atlaidās, saule jau silti paspīdēja starp mākoņiem un atvizuļoja neskaitāmajās lāsēs, kas krita no kastaņām. Hermanis veda ārā no bedres smiltis, diendienā turpinājās darbs. Bet kādā pēcpusdienā, atļāvis meļņiem pakalnē mazliet atvilkt elpu, viņš ieraudzīja kalnā kāpjam kādu vīru.

Kas varēja būt šis vīrs? Vienbrīd tas šķita pazīstams un tomēr atkal likās nepazīstams. Vīrs bija ģērbies gaišā mētelī pēc pilsētas modes, un galvā viņam bija melna, bieza cepure. Rokā viņš nesa koferi, bet uz muguras stiepa neglītu maisu. Dīvaini gan — tik pilsētnieciski ģērbies cilvēks stiepj uz muguras lielu maisu?

Bet tad Babetes Rekse metās pāri laukiem, tā ka zeme vien nokūpēja. Suns rēja, smilkstēja un gluži kā traks aiz prieka tik nevaldāmi lēkāja apkārt vīram, ka tam vajadzēja nolikt zemē koferi un maisu, un beigu beigās suns notrieca tam no galvas melno, biezo cepuri. Hermanis ieraudzīja paspīdam gaišu galvvidu un nācēja sār-teno seju, kas bija it kā ar rūsu notriepta. Hermanim kļuva savādi ap dūšu. Vai tiešām? Tas taču bija Rudbārdis!

Jā, tas bija viņš! Rudbārdis bija atgriezies! Amnestija, viņš teica, tie bija viņu apžēlojuši. Paldies dievam! Nu viņš atkal bija mājās!

Rudbārdis bija mārciņas desmit pieņēmies svarā, viņš izskatījās apaļš un gluds kā notēsts stabs. Apģērbu, kas viņam bija mugurā, bija uzdāvinājis cietuma direktors, un maisā viņš stiepa stādus — jaunāko flokšu šķirņu, zilaušu, vīteņaugu stādus un rožu cerus, noliekšņus un puķu sīpolus — veselu maisu ar visu, kas paredzēts dārzniecībai. Un Elziņa un mazais Roberts atbraukšot pēc diviem mēnešiem.

Rudais pārnācis! Bornās valdīja prieks.

— Ak, Rudbārdis! — Babete iesaucās, mazliet apraudādamās. — Vai es vienmēr netiku sacījusi, ka tie viņu drīz atbrīvos, ka tas ir tikai pārpratums? Vai es vienmēr to neteicu?

Visu, it visu Babete bija jau iepriekš paredzējusi, viņa bija īsta pareģe.

Rudbārdis paraudzījās apkārt, it kā kaut ko meklēdams.

— Un kur tad Tantiņa? — viņš jautāja.

Tantiņa! Babete nodūra acis. Ak, Tantiņa esot noslīkusi/

— Noslīkusi? Vai tad pīle var noslīkt?

Nu, varbūt tas neesot pareizi pateikts. Pīle esot ierāpusies ūdens mucā, ko Rudbārdis bija ieracis dārzā, un nav varējusi vairs tikt ārā, un Babete nākamajā dienā atradusi to aiz nespēka nobeigušos.

Hm! Par vāverīti Rudbārdis nemaz nejautāja, bet, kad neviens neredzēja, aizgāja uz mežu un, šurpu turpu staigādams, pa reizei klusi, žēli iesvilpās, taču koku galotnēs nekā nemanīja.

Viņa akmeņi atradās savā vietā, tāpat arī kārtis un baļķi, un kaļķu bedre stāvēja, kur stāvējusi. Jau otrā dienā viņš sāka jaukt javu un mūrēt un strādāja elsdams pūzdams aiz satraukuma pilnas steigas. Hermanis un Kārlis gāja viņam talkā. Rudajam darbs bija jāpaveic steidzīgi. Nedēļas laikā viņi jau bija uzlikuši mājiņai jumtu. Antons, kam vēl aizvien bija iekritušas acis, atveda durvis un logu rāmjus, kuri jau sen uztaisīti stāvēja nojumē. Stumjot ķerru, viņam bieži bija jāapstājas, tik nespēcīgs viņš vēl jutās, taču runāja tikpat dārdošā balsī kā senāk.

Rudbārdis nonesa lejā savu un Hanšeļa gultu, galdu un pāris ķeblīšu, nokrāsoja visu zilā krāsā un nākamajā dienā nopirka pie Špangenberga nelielu pavardu, ko pārveda mājās ar Babetes rokasratiņiem. Tad noslaucīja nosvīdušo pakausi. Jā, tagad viņi, Elziņa un mazais Roberts, varēja braukt šurp, viņš bija ar visu ticis galā.

Kristīne saņēma vēstuli no pilsētas draudzenes. Bet, izlasījusi to līdz pusei, saprata, ka patiesībā tā ir no Aleksandra; draudzene bija ņēmusi dalību šai blēdībā. Aleksandrs bija licis viņai aizrakstīt, ka pieņemts ar trīsgadīgu līgumu par otro kapelmeistaru pilsētas teātrī; viņš lūdza Kristīni atgriezties pie viņa. Kristīne ļāva vēstulei nokrist uz grīdas.

Cik naivs tomēr varēja būt šis vīrietis! It kā nekas nebūtu noticis! Viņš vēl vienmēr neaptvēra, ka viss pagājis, uz mūžīgiem laikiem beidzies.

Ienāca Babete, vēstule bija viņu uztraukusi.

— Vai kaut kas slikts, Kristīn? — viņa jautāja.

Kristīne sēdēja gultā gan mazliet domīga, taču mierīga

un tamborēja.

— Tur ir vēstule. Tu vari to izlasīt.

Babete uzlika brilles un lasīja.

— Un tev laikam nav liela vēlēšanās atgriezties? — viņa, izlasījusi vēstuli, teica.

Kristīne neko neatbildēja, tikai uzlūkoja viņu izbrīnītām acīm un turpināja tamborēt.

— Rīt gan es celšos augšā, Babet, — viņa teica.

Viņa atkal izskatījās līdzīga tai Kristīnei, kāda bija palikusi Babetei atmiņā. Savādā safrāndzeltenā sejas krāsa bija pazudusi, tāpat arī slimīgie dzeltenie plankumi. Viņa bija tāda pati kā senāk, tikai mazliet slaidāka un bālāka nekā parasti, un viņas mirdzošās acis bālajā sejā šķita gandrīz melnas. Dīvainais smaids atkal lidinājās ap viņas lūpām. Viņa izskatījās satriecoši līdzīga savai mātei, kad tā gulēja smagi slima, pat rokas viņai bija tādas kā mātei, tikpat tievas un caurspīdīgas.

— Labāk pagaidi, Kristīn, kamēr kļūs mazliet siltāks, — Babete teica, — tu vēl naktī pārāk stipri klepo.

Protams, viņa vēl klepoja, bet neliels klepus viņai bija vienmēr, un pilsētas ārsti bija teikuši, ka tik ļauni ar viņu nebūšot. Reizēm viņai vēl bija viegls drudzis, bet citādi viņa jau jutās daudz labāk. Arī sirds bija vieglāka, dzīve vairs nelikās tik bezgalīgi bezcerīga, viņa atkal bija saņēmusi mazliet drosmi.

Viņas istabiņas mazais lodziņš, kurā raudzījās zilu debesu četrstūris, pa dienu stāvēja vaļā, un iekšā plūda svaigs gaiss. Gaiss vēl aizvien mazliet smaržoja pēc sniega, meža dziļumos zemi laikam vēl klāja sniegs, bet

gaiss smaržoja ari pēc melnas augsnes un koku mizas; kokos rietēja sula. Mazajā lodziņā iesniedzās vītola dzeltenīgais zars ar sīkām lapiņām, un kārkli, kurus viņa neredzēja, sāka smaržot pēc medus, tiklīdz tos apspīdēja saule. Gaisā skanēja putnu dziesmas, nemitējās vilinājuma saucieni un jo dedzīgas klaigas, un kādu dienu — ai, kāds brīnums! — uz viņas palodzes uzlaidās mazs putniņš ar dzeltenu cekuliņu un satraukts sāka vidžināt un aicinoši čivināt un tad pēkšņi aizspurdza. Kārkla zars strauji sašūpojās. Jā, Kristīnē modās vairāk drosmes.

Sāka līņāt. Kādreiz jau vajadzēja arī lietu. Istabiņa oda pēc kajķiem, sienas kļuva mitras un pēkšņi izskatījās kā ar veļas zilumiem nokrāsotas. Lāse pēc lāses pilēja cauri salmu jumtam. Vecie, sapelējušie salmi oda. Lāses krita uz noblietētā klona, un nu oda ari pēc māliem. Kristīne šai laikā jutās slikti, viņa bieži klepoja; Babete bija izmisusi.

— Ko lai mēs darām? — viņa teica. — Mājele ir veca, mūsu istabiņa arī nav labāka, citādi es tev atdotu mūsu istabiņu. Es kurināšu krāsni.

Viņa kurināja krāsni, tomēr nekļuva labāk.

— Ak, nav taču nemaz tik bēdīgi, — Kristīne teica,

— drīz laiks kļūs siltāks!

Bija skaidri manāms, ka pavasaris tuvu. Tagad mājiņā jo bieži ieradās ciemiņi. Kristīne dzirdēja to skaļās balsis un smieklus priekšnamā. Reiz viņa saklausīja arī atraitnes Šalkes lēnīgo, pazemīgo balsi.

Šalke atnāca atvadīties. Nu viņa beidzot bija sagatavojusies doties ceļā. Bet pirms aizbraukšanas gribēja atdot parādus. Viņa žvadzināja sudraba naudu, un pēdīgi viņai bija jāapgriež maciņš uz otru pusi, lai varētu visu parādu atdot.

— Redzi nu, Babet, — viņa irgodamās teica, — veselu nedēļu staigāju, lai iekasētu parādus, — un kas man galu galā paliek pāri? Tik tikko, lai nopirktu biļeti. Bet nav ko raizēties, kad būšu pilsētā, Jekels samaksās, viņam taču nauda ir.

— Kopš kura laika viņam ir nauda? — Babete jautāja.

— Tu taču vienmēr teici, ka viņam nekā nav.

— Kā — nekā nav? Nē, to es neesmu teikusi. Bet, protams, viņam nav daudz, ko gan lielu viņš var būt iekrājis? — Viņa knibinājās gar savu somu un izvilka veselu kaudzi aprakstītu lapu.

— Sls lapas es atradu uz Spāņa rakstāmgalda, — viņa noslēpumaini teica. — Es tās paņēmu līdzi, manuprāt, tās vēl var Kristīnei noderēt.

Babete paņēma brilles un uzmanīgi aplūkoja aprakstītās lapas.

— Tas ir Spāņa rokraksts, — viņa teica. — Bet es nevaru izlasīt nevienu vārdu.

Nu, varbūt Kristīne spējot uzrakstīto izburtot. Tie varot būt arī svarīgi rīkojumi, viss esot iespējams. Galu galā šīs piezīmes varot būt Kristīnei iegansts testamenta apstrīdēšanai. Tā taču gadoties. Katrā ziņā viņa vienmēr esot ar mieru apliecināt, ka pēdējos mēnešos viņš nav vairs bijis garīgi vesels.

Babete gan neticēja, ka Kristīnei ir nodoms testamentu apstrīdēt.

— Bet viņa noteikti būs tev ļoti pateicīga, — Babete sacīja.

— Un kā Kristīnei klājas? — Šalke vaicāja.

Ak, sevišķi labi viņai neklājoties. Viņa vēl aizvien slimojot. Šalke labprāt būtu gribējusi pateikt Kristīnei ardievas, bet, ja nu viņa slima, tad, protams, nevēloties traucēt. Brīdi viņa klusēja, un viņas gludā seja pauda aizvainojumu. Te tev nu bija! Ne paldies, ne vienu vienīgu vārdu nepateica par viņas uzupurēšanos. Tādi bija cilvēki! Vai viņa nebūtu bijusi stulba, ja būtu sūtījusi pie Babetes kādu ar ziņu toreiz, kad Špāns īsi pirms nāves vaicāja par Kristīni? Ne tikai stulba, bet gatavā muļķe viņa būtu, gatavā muļķe!

Šalke piecēlās.

— Ja tev, Babet, kādreiz jābrauc uz pilsētu, — viņa teica, — tad zini, kur varēsi justies kā mājās. — Jau stāvēdama durvīs, viņa ieminējās vēl par kādu pasūtījumu, ko gribēja, lai Kārlis izpilda. Tie esot lēzeni groziņi, kādus Francijā izmantojot sarkanvīnam. Jekels gribot šādus groziņus turēt savā lokālā, un viņa atsūtīšot Kārlim paraugu, viņai nepieciešams kāds ducis šādu groziņu.

— Tu vienmēr padomā par mums, — Babete aizkustināta teica. — Neaizmirsti mūs, Frīda, tāpat kā mēs nekad neaizmirstam īstus draugus!

Babetes mājiņā gandrīz ik dienas iegriezās daudz ciemiņu, bet dīvainā kārtā nekad neatnāca Hermanis.

— Kāpēc Hermanis nekad neatnāk pie jums? — Kristīne pēdīgi jautāja. — Vai viņš ir noskaities?

Babete samulsa, viņa centās atbildēt izvairīgi.

— Ak, ko nu, viņš ceļ mūra sienu, taisa jaunu kūtsmēslu bedri, ved smiltis.

Acīmredzot Hermanis dusmojoties uz viņu. Kāpēc? Ba-bete nevarēja attapt īsto atbildi. Nu, varbūt viņš esot lolojis cerības? Lolojis cerības? Viņš, protams, vienmēr viņai esot bijis simpātisks, bet viņas jūtas visus šos gadus esot bijušas tik juceklīgas un neizprotamas, tā ka viņa pati neesot tikusi skaidrībā par tām. Tātad viņa nav varējusi viņam dot ne mazākās cerības. Kāpēc Hermanis dusmojās uz viņu?

Viņa Hermani labprāt gribētu atkal redzēt, kāpēc lai viņa to noliedz? Viņš šķita nopietnāks un iejūtīgāks nekā citi, viņš spēja būt īsts draugs. Ja viņš pats nenākot, viņa lūgšot viņu, lai apciemo. Kristīne uzrakstīja pāris rindiņu un lūdza, lai Babete viņam nodod.

— Vai man patiesi vēstule jānodod? — Babete nedroši ieminējās.

— Protams. — Kristīne smaidīja. — Kāpēc gan ne?

Babete vēstuli nodeva. Bet notika tieši tā, kā viņa bija

paredzējusi. Hermanis samiedza šauras acis, izlasīja vēstuli un, savilcis starp uzacīm dziļu grumbu, atkal devās pie darba.

— Nu, un ko lai es nododu? — Babete jautāja.

Grumba starp uzacīm Hermanim kļuva vēl dziļāka.

— Ko lai nododi? Nododi viņai — daudz sveicienu.

Viņš nekad neatbildēs. Kristīne bēdājās — kāpēc viņš

neatbild, kāpēc dusmojas uz viņu? Nu pagaidi tik, drīz viņa būs vesela, uzies augšā pie viņa un sacīs: te nu es esmu, Herman, — vai to tu sauc par draudzību? Viņa klusībā pasmējās. Varbūt viņš tomēr kādu dienu atnāks, viņa bieži domāja. Bet viņš nenāca.

Gaiss kļuva siltāks. Tas smaržoja pēc zemes un zaļiem augiem un pēc eglēm, kurām nāca jauni dzinumi. Nereti no meža uzvēdīja auglības dvesma. Ļaužu balsis skanēja gaiši un paļāvīgi.

Kristīne jutās labāk un mundrāk. $Jt es celšos augšā, — viņa teica ik dienas, bet — cik dīvaini — viņa vienmēr bija ļoti nogurusi. Kādu rītu, stipri klepodama, viņa pēkšņi sajuta mutē neparastu garšu, kas viņu izbiedēja. Viņa paņēma mutautiņu: asinis.

Kristīne paslēpa mutautu no Babetes.

— Nu, kā tu šodien jūties? — Babete vaicāja.

Kristīne bija neparasti klusa.

— Es visai labi negulēju, — viņa teica.

Rudbārdis strādāja savā dārzā no rītausmas līdz nakts tumsai un skaitīja dienas.

— Rit viņi būs klāt! — viņš pēdīgi ar apskaidrotu seju noteica un uzelpoja.

Tik smalki uzposies viņš vēl nekad nebija redzēts. Viņš bija uzvilcis gaišo mēteli un uzlicis cieto, melno platmali, kas bija mazliet par lielu un slīdēja uz ausīm. Ap kaklu bija apsieta koši zaļa vilnas šalle. Aizņēmies no Babetes rokas ratiņus, viņš ar lielu satraukumu pēcpusdienā teciņus vien devās lejā no kalna, vilkdams ratiņus aiz sevis. Rudbārdis baiļojās nokavēties, taču stacijā viņam bija jāgaida vēl vesela stunda.

Vilciens pienāca, un viņam acu priekšā viss sagriezās. Bet Elziņu viņš tomēr pazina uzreiz, lai gan nebija redzējis piecus gadus. Viņa arī tagad bija melnīgsnēja kā čigāniete un ar tādu pašu lielu ērgļa degunu. Viņš tūlīt pamanīja, ka viņai ir jauni, sniegbalti zobi, tie spīdēt spīdēja tumšajā iegarenajā sejā. Turklāt viņa bija lielāka auguma un resnāka nekā citas sievietes. Jā, viņa bija kļuvusi varen kupla pēdējos gados, gandrīz pārāk kupla, un rokas viņai bija kā īstas vangales, bet ar tādām varēja pa krietnam sakampt.

Elziņa ar acīm meklēja viņu un pazina tikai tad, kad viņš nostājās cieši blakus.

— Vai tiešām tu tas esi? — viņa iesaucās. — Es tevi, Pēter, gandrīz vairs nepazinu, tik ļoti tu esi atkopies!

— Nu, nu, — Rudbārdis stomījās un aiz apjukuma tumši piesarka. — Te nu jūs pēdīgi esat! — Un tas tur, tas mazais puišelis, laikam esot Roberts, viņa mazais Ro-bertiņš? — Tāls ceļš jums aiz muguras!

Elziņa skaļi iesmējās, viņas jaunie zobi mirdzēja.

— Tas gan nav Roberts! — viņa teica. — Roberts ir tas tur! Bet šis ir Konrāds.

— Konrāds?

Jā, tas esot mazais Konrāds, viņas mirušās māsas Rozas dēlēns. Viņa taču toreiz, kad Rozā nomirusi, viņam rakstījusi. Rozā? Rozā? Viņš neskaidri atcerējās, ka par Rožu kaut ko bija dzirdējis, bet par Rozas puišeli gan nekad neko nebija zinājis. Šī tikšanās, par ko jau ga-diem ilgi bija sapņojis, viņu galīgi apstulbināja. Tātad tas ar sarkanajiem matiem un uzrauto degunu bija viņa Roberts?

— Mantas! — Elziņa iesaucās. — Vilciens taču mūžīgi te nestāvēs!

Viņai bija līdzi milzum daudz bagāžas — koferi, kastes, kārbas, pakas bez sava gala.

Rudbārdis sakrāva bagāžu rokas ratiņos. Par laimi, viņš bija no Babetes aizņēmies ratiņus!

Elziņa paraudzījās apkārt.

— Cik pie jums līdzena zeme! — viņa vīlusies teica.

— Pie jums nav kalnu. Un nu sāk vēl lietus līt. Mana jaunā cepūre! — Viņai galvā bija maza salmu cepurīte pēc pilsētas modes.

Rudbārdis izņēma no mēteļa kabatas dzeltenu mutautu un uzklāja uz Elziņas cepures.

— Tas tev laikam noderēs? — viņš teica. Nē, kalnu viņiem te neesot, bet jauki pakalni un brīnumaini meži gan — to visu viņa rīt redzēšot, šodien diemžēl debesis apmākušās. Rudbārdim iekrita prātā, ka viņš Robertam bija paņēmis līdzi saldumus, un, izvilcis no kabatas tūtu, viņš to iedeva zēniem, lai tie savā starpā tos sadala. Bet nu laikam viņi varēja doties ceļā? Mazais Roberts gribēja stumt ratiņus, bet Konrāds — sēdēt tajos. Katrs vēlējās, lai notiek pēc viņa prāta.

Rudbārdis, ratiņus stumdams, pazagšus pašķielēja uz Elziņu. Viņa bija ģērbusies tik skaistā mētelī, un tas bija gluži jauns. Un pat cimdi viņai bija rokās!

— Cerams, ka ceļojums tevi, Elziņ, nav pārāk nogurdinājis? — viņš vaicāja.

Nē, nogurusi viņa nepavisam neesot, bet ēst gan ļoti griboties.

— Vai vēl tālu? Ak, turklāt arī lietus!

Dikti tālu vairs neesot. Vēl pusstundas gājiens, un ko ēst būšot gana.

Kad viņi nonāca Bornās, metās jau krēsla.

— Drīz būsim mājās, — Rudbārdis teica, — tepat jau ir mājiņa, kur dzīvo Babete.

Elziņa palika stāvot.

— Bet mājiņai taču vēl ir salmu jumts! — viņa teica.

— Es zinu, kādas ir vecās mājas, — tur čum un mudž peles un žurkas.

Vēl pāris soļu, un viņi bija klāt. Rudbārdis atvēra dārza vārtiņus. Jau stipri krēsloja, taču taisnie, gaišie smilšu celiņi, ko viņš no rīta bija tīri nogrābstījis, bija vēl saredzami.

— Tātad tas ir tavs dārzs? — viņa noprasīja, un balss viņai aiz vilšanās aprāvās. Jā, tas esot viņa dārzs, četrus morgenus liels dārzs. Elziņa labu laiku, klusēja.

— Bet tur taču nekas neaug?

Rudbārdis iebilda. Rīt viņa visu varēšot apskatīt. Tur augot dārzeņi un salāti, un kartupeļi, un zemenes, pat daudzgadīgus augus viņš esot jau iestādījis, retas flokšu šķirnes un četrējādus tumšzilos zilaušus, un rozes, un gli-cīnijas. Nākamgad te, protams, izskatīšoties pavisam citādi, lai dārzs ieaugtu, savam laikam jāpaiet.

— Un tā tur laikam ir tava māja? — viņa jautāja, īsi iesmiedamās. Ak, cik netīkami skanēja viņas smiekli!

Jā, tā esot viņa māja. Uzcelta tikai pirms pāris nedēļām, un nākamajā gadā viņš gribot turpināt būvēšanos, tad māju celšot divtik lielu.

Elziņa atkal netīkami iesmējās. Nu, to viņam vajadzējis iepriekš pateikt, to viņai vajadzējis iepriekš zināt. Tā jau tikai tāda dārza mājele vien esot — un vai viņiem visiem tur vietas pietikšot?

Vai pietikšot vietas? Protams, pietikšot. Visiem tur vietas diezgan.

Rudbārdis pirmais devās iekšā un iededzināja lampu. Galds jau bija uzklāts: uz tā bija maize un desa, un speķis, un siers atliku likām, un arī piens un alus. Un nu viņš gribēja vēl uzvārīt kafiju. Ar lepnumu viņš noraudzījās šajā bagātībā.

Elziņa sēdēja galīgi sašļukusi, un viņas tumšās, gandrīz melnās un mazliet skumīgās acis slīdēja šurp un turp. Viņa nespēja pat izšķirties, vai vilkt nost mēteli un noņemt cepuri.

— Jā, vai mums te visiem pietiks vietas? — viņa atkārtoja. Par to viņam vajadzējis rakstīt, tad viņa būtu pagaidījusi, kamēr māja būs pavisam gatava. Dzirnavās esot bijušas plašas telpas, īstas zāles salīdzinājumā ar šo virtuvi, koridors blakus viņas istabai bijis lielāks nekā visa šī istaba. Un no kā viņi te pārtikšot? — Elziņa nerimās. Lai nu par Rupu sakot, ko gribot, bet, ja runa bijusi par ēšanu, tad viņš nav skopojies. Gaļa un zupa viņiem gandrīz vienmēr bijusi un svētdienās bieži vien cūkas cepetis ar klimpām. Kā tad nu te būšot?

— Gan to visu, Elziņ, dabūsim, — Rudbārdis teica aizvainots un mazliet nedrošs. — Nākamgad mums būs cūkas un vistas, un varbūt arī kaza. Trūkumu mēs, protams, necietīsim. Bet nu atģērbies un paēdi

Un Elziņa vilcinādamās novilka mēteli un apsēdās pie galda. Un tikai tagad Rudbārdis varēja to īsti aplūkot. Viņa, protams, nebija pa šiem gadiem kļuvusi jaunāka, un par to, ka viņa bija ļoti smagi strādājusi, varēja spriest pēc dziļajām grumbām sejā. Taču viņa izskatījās stipra un vesela. Mazliet svešu viņu vērta neparasti baltie zobi. Un arī Robertu viņš tikai tagad varēja pa īstam apskatīt. Viņam bija tēraudzilas acis un spītīga seja, no vienas vietas pārklāta ar vasaras raibumiem. Par visu vairāk viņam patika zēna stiprie zobi. Tieši tādi paši stipri un veseli zobi puikas gados bija viņam pašam.

— Ed nu dūšīgi, Robertiņ, — viņš mudināja, — lai tu izaudz dūšīgs vīrs! Un arī tu, Konrād!

Konrāds bija maiga izskata, un mati viņam bija salmu krāsā; viņš varēja būt pāris gadu jaunāks par Robertu. Acis viņam bija gaiši zilas, vēl gaišākas nekā neaizmirstulītes un seja mazliet pabāla. Bet te svaigā gaisā bālums ātri pazudīs.

— Tātad viņu sauc Konrāds? — Rudbārdis jautāja.

— Es tiešām biju aizmirsis, ka tev ir māsa.

Viņa taču rakstījusi, ka Rozā nomirusi, viņa nomirusi pēkšņi ar plaušu karsoni. Protams, bērnu viņai vajadzējis pieņemt, galu galā māsa tomēr viņa esot. Un dzirnavās viņa arī nevarējusi puiku pamest.

To viņa, protams, nav varējusi darīt. Rudbārdis piekrītoši pamāja ar galvu.

— Paēd tikai pa krietnam, Elziņ! — viņš teica. — Tu gan esi varen uzcirtusies, pat pulkstenis uz rokas tev ir!

Un viņai bija gredzens un zelta ķēdīte ar krustiņu ap kaklu. To visu Rups pa šiem gadiem esot viņai sadāvinājis, parasti uz ziemassvētkiem. Lai nu ko par Rupu sakot, bet skops viņš neesot bijis. Dzīvot pašam un ļaut dzīvot citiem — tāds bijis viņa uzskats. Viņš esot uzdāvinājis viņai arī kleitu drānas, tās esot koferos.

Pēkšņi Rudbārdis atcerējās, ka bija nopircis Elziņas iecienīto degvīnu, gandrīz viņš būtu to aizmirsis. Vajadzēja taču sagādāt pārsteigumu! Viņš atnesa spilgti zaļu pudeli un pielēja Elziņai glāzīti.

— Vai atceries? — viņš jautāja, šķelmīgi smaidīdams.

— Tas ir piparmētru šņabis, ko tu tik labprāt dzēri, kad mēs apmeklējām «Zelta briedi».

Elziņa tumši piesarka.

•— Tu to neesi aizmirsis? — viņa sacīja.

Viņa izdzēra pāris glāzīšu sava iecienītā degvīna un dažus kausus alus un nu jau bija daudz labākā omā. Viņai jāatzīstot, ka alus viņiem te lielisks un tāda speķa neesot pat pie Rupa. Apguldījusi abus pārgurušos zēnus, Elziņa sāka izkravāt koferus. Viņa nolika uz galda tabakas paciņu un pīpi. To viņa esot atvedusi viņam. Un tad viņa izņēma no kofera niķelētu modinātāju, kaklautu un divus pārus pašas adītas biezas zeķes un nolika visu viņam priekšā uz galda.

Rudbārža mazās actiņas spīdēja.

— Un to visu tu esi atvedusi man? — viņš jautāja pārlieku izbrīnījies. Un vienā koferī vēl esot uzvalka drāna, Elziņa teica. Nevarot taču nākt tukšām rokām pie viņa! Viņa esot jau rakstījusi, ka iekrājusi astoņsimt mārku, un tās arī viņa atvedusi viņam, lai uzceltu māju. Un tad viņi varēšot uzcelt nelielu kūti un nobarot pāris cūku. Arī vistas viņi turēšot. Nu jau viņa mazliet paļāvīgāk sāka lūkoties nākotnē, un arī Rudbārdis atkal sadūšojās.

Nē, trūkumu viņi te, protams, necietīšot! Viņš jūsmoja par savu dārzu, zeme esot lieliska un silta, un viņš no meža atstiepis apmēram simt maisu purva augsnes un humusa. Viņa brīnīt brīnīšoties, kas tā būšot par dārzniecību pēc diviem trim gadiem. Pilsētā viņš varēšot viegli pārdot dārzeņus, jo te neesot nevienas kārtīgas dārzniecības. Arī bites viņš gribot turēt! Ak, viņš nebaidoties — gan Elziņa te pieradīšot. Un galu galā tā taču viņas pašas māja, kaut arī maza, un viņai vairs nevajadzēšot smagi strādāt svešu ļaužu labā.

— Vēl kādu kausiņu alus? Alus vēl ir daudz!

Elziņa izdzēra vēl vienu kausu alus. Kā tad, viņa to visu saprotot, un, ja viņa pirmīt esot runājusi par dzirnavu lielajām istabām, lai viņš to neņemot ļaunā. Arī ceļojums esot viņu nogurdinājis.

Rudbārdis atbildēja, ka viņš nepavisam neņemot ļaunā, un pirmoreiz iedrošinājās viņai pieskarties un uzlikt savu roku uz viņējās. Viņa, Elziņa, esot viņam kļuvusi gandrīz sveša. Pieci gadi — tas ir ilgs laiks.

Bet nu Elziņa bija nogurusi un gribēja doties pie miera. Taču aizmigt viņi tomēr nespēja, jo nebeidza un nebeidza runāt. Bet nakts vidū viņa sāka smieties un teica:

— Man, Pēter, ir nevis astoņsimt mārku, bet tūkstoš divsimt. Rīkojies ar tām, kā patīk! Rīt es tev naudu iedošu.

Kas gan noticis Babetei? Viņa staigā ar sadrūmušu seju, piere kļuvusi pavisam zema, tik stipri viņa to saraukusi grumbās. Acis viņai apsarkušas un iekaisušas, viņa ari netekalē vairs augšā un lejā no kalna, bet staigā domīga un bieži vien runā savā nodabā. Viņu tikko vairs var pazīt.

Ar Hermani viņa runāja tikai pašu nepieciešamāko, savu neapmierinātību, ko juta pret Hermani, nemaz viņam neslēpdama, un Hermanis sāka justies neērti. Viņu, liekas, mocīja slikta sirdsapziņa, lai gan viņš neko sev pārmest nevarēja. Ar domīgu seju viņš strādāja no agra rīta līdz vēlam vakaram, apkopdams savus laukus. Lai nu Babete domā par viņu, ko vien grib, šajā jautājumā viņš bija nepiekāpīgs un nelokāms.

Taču beidzot viņš vairs neizturēja.

— Kas noticis ar māti? — viņš kādu vakaru jautāja Alvīnei.

— Ar māti? — Alvīne izvairīgi atbildēja. — Ar viņu pašu nekas. Bet tas laikam ir Kristīnes dēļ.

— Kas tad kait Kristīnei?

— Viņa klepo. Bet ļaunākais tas, ka viņa vairs nevar gulēt.

— Nevar vairs gulēt?

— Nē. Laikam viņa visu notikušo ņēmusi ļoti pie sirds.

Hermanis atkal gāja aiz arkla tāpat kā katru dienu.

Todien viņš bieži rājās ar zirgiem, tie neko nedarīja viņam pa prātam. Viņa vairs nevarēja gulēt? Droši vien bija pilsētā sabeigusi nervus — tas viņai par sodu.

Viņu tomēr mocīja sirdsapziņa, viņš tikai nesaprata, kāda iemesla pēc. Viņš taču sev neko nevarēja pārmest? Vai tad galu galā viņš bija aizbēdzis uz pilsētu — taču nē?

Babete iznāca no mājiņas un kāpa augšā kalnā.

Pēdējā laikā viņa bieži runāja pati pie sevis un uztraukta mētājās rokām. Hermanis ļāva zirgiem atpūsties un raudzījās uz viņas pusi, acīmredzot gaidīdams viņu. Bet nu viņš varēja gaidīt, līdz pūcei aste ziedēs; Babete izlikās, it kā būtu ko piemirsusi, un atkal iegāja māja. Ak, tāds bija Hermanis, — viņa bija tā vīlusies viņā, reti kādā cilvēkā iespējams tik ļoti vilties! Viņa arvien bija ticējusi, ka viņš būs tāds pats kā tēvs, kā vecais Fasbin-ders, kurš bija īsts labais gars. «Mīlestību parāda ar dar-

biem, nevis ar vārdiem.» Vecais Fasbinders jau bija noraizējies, kolīdz tik kāds rādīja neapmierinātu seju, — bet Hermanis? Hermanis bija stūrgalvīgs un cietsirdīgs, viņš laikam iedomājās, ka dzīve ir bezgalīgi gara un cilvēks nespēj nemūžam piedot un var dzīvot ar cietu sirdi? Cik dzīve īsa, to viņš laikam neattapa.

Kad viņa atkal iznāca no mājiņas, Hermanis ar zirgiem joprojām gaidīja. Viņš pasauca Babeti un piegāja viņai klāt.

— Man ar tevi jārunā, Babet, — viņš drūmi sacīja. — Kas tev ir pret mani?

Babete nodūra acis.

— Pret tevi? Pret tevi man, Herman, nav nekas.

Hermanis sarauca pieri. Bet viņš skaidri jūtot, ka viņa

dusmojoties uz viņu, ka neesot apmierināta ar viņu.

— Pasaki taču, Babet!

Babete tīstīja rokas priekšautā, atkal iztina tās ārā un noslaucīja, lai gan rokas nemaz nebija mitras. Tad viņa brīdi padomāja un, uzlūkodama Hermani ar pārmetuma pilnu, gandrīz sirdīgu skatienu, pēkšņi iesaucās:

— Tu neko nejautā! Tas ir iemesls, kāpēc esmu tāda pret tevi. — Viņa runāja tik skaļi, ka Elziņa, kas strādāja savā dārzā, pastiepa galvu pāri žogam. — Tu neko nejautā! Cilvēks var aiziet postā, bet tu ne ar pušplēstu vārdu neapjautājies!

Tātad tā bija viņa vaina, ka viņš neko nejautāja!

Jā, tā esot viņa vaina, un nejautāt esot liels grēks, un viņš taču redzot, cik skumīga viņa staigājot un ka esot acis aiz bēdām izraudājusi. Babetei lija asaras.

— Nu, nomierinies, Babet! Elziņa klausās.

— Lai taču viņa klausās!

Hermanim todien bija daudz kas jādzird. Veselu pusstundu viņš ar Babeti stāvēja tīruma vidū. Zirgi izbrīnīti jaudzījās atpakaļ uz viņu. Babete stāstīja, cik Kristīne ir smagi slima. Tā neesot bijusi nekāda nieka sasaldēšanās, kā viņš varbūt iedomājies. Te esot runa par dzīvību un nāvi. Ļaunākais esot tas, ka nu jau kopš daudzām dienām viņa vairs nevarot gulēt. Jaunais dakteris Bretšneiders atnācis un sacījis, ka tā vairs ilgi turpināties nevarot. Ja cilvēks neguļ, kur lai viņš gūtu spēkus? Ak, kā viņa klepojot! Istabiņa esot mitra, un vispār mājiņa esot mitra, viņi gan mēģinājuši darīt visu, kas viņu spēkos. Kristīnei, protams, nepieciešama visrūpīgākā kopšana un galvenokārt silta, sausa istaba, kur iespīd gaisma un saule, tā ārsts teicis.

Hermanis samulsis raudzījās zemē. Viņš bija kļuvis gluži bāls. Bet Kristīne taču varot kādu laiku dzīvot sanatorijā? Vai viņa to nevēloties? Pēc tā visa, ko viņa pārcietusi.

Babete paraudzījās uz viņu tādu skatienu, kā raugās uz nesaprašu, un zobgalīgi pasmējās. Uz sanatoriju? Jā, bet par kādiem līdzekļiem? Vai tad viņš nezinot, ka Špāns visu mantu atdāvājis kā ziedojumu? Naudu un māju, un visu pārējo. Tātad par kādiem līdzekļiem?

Nē, Hermanis neko nezināja, neviens vienīgs vārds par to viņam nebija stāstīts.

— Tā notiek, ja neko nejautā! — Babete izsmējīgi iesaucās. — Redzi nu, tā notiek, un tu to esi pelnījis!

Sājā vakarā Rudbārdis uznāca pie viņiem paspēlēt kārtis, bet Hermanim nebija ne mazākās patikas piedalīties. Viņš devās lejā uz pilsētu apmeklēt jauno dakteri Bret-šneideru. Viņi bija labi pazīstami kopš Antona slimības laika. Bretšneiders tieši tobrīd gāja projām un lūdza, lai Hermanis viņu kādu gabaliņu pavadot. Kā ar Kristīni? Nu, viņš neatklāšot nekādu noslēpumu, ja teikšot, ka uzskatot viņas veselības stāvokli par gaužām bēdīgu. Viņai esot plaušu galotņu iekaisums, bet tas vēl nebūtu tik bīstami, ļaunākais esot viņas bezmiegs un grūtsirdība. Viņai vajagot gaisu un gaismu, sauli un cilvēkus, un izklaidēšanos. Tā visa viņai trūkstot pie Babetes, kura, protams, esot brīnum jauka sieviete. Ja Kristīne vēl kādas nedēļas tik savrup un vientuļi dzīvošot mitrajā telpā, tad diezin vai kāds varēšot viņai vairs palīdzēt. Viņa gan nežēlojoties, nesakot ne vārda, viņa esot ļoti drosmīga un tomēr, kaut arī drosmīga, aiziešot bojā. Viņa tēvs jau esot ierosinājis, lai daži vecā Spāņa draugi kopīgi savāktu līdzekļus un aizsūtītu Kristīni uz sanatoriju.

Šai naktī Hermanis, pirms devās pie miera, vēl ilgi staigāja šurp un turp pa sētsvidu, taču aizmigt viņš nevarēja, lai gan bija no dienas darba gaužām pārguris.

Viņam kūtī bija pirmpiena govs — tik brīnum jauks, lēnīgs lopiņš, kādu bieži negadās redzēt. Pērngad viņš šo teli bija iegādājies, tā bija pirmoreiz atnesusies un lieliski attīstījās. Govs bija balta kā sniegs, tā izskatījās kā krējumā izmērcēta, tikai acis tai bija tumši brūnas; viņai bija maigas kā zīds ausis un liels tesmenis, it kā pārklāts ar garu, zīdainu pavedienu tīklu. Bija sagaidāms, ka tā kļūs pirmšķirīga slaucamā govs. Hermanis lopiņu bija ļoti iemīlējis.

Lielsaimnieks Dirrs, pazīstams lopkopis, ieraudzījis Balto ganībās, bija kā uzburts uz to. Viņš reižu reizēm nāca uz Bornām ar vilinošiem piedāvājumiem, bet Hermanis tikai pasmējās. Viņš labi zināja, kas tā par govi! Nākamajā rītā viņš nogāja lejā pie Dirra un Balto pārdeva.

Šajā dienā Hermanis mājās netika redzēts. Vakar viņš bija pametis arklu tīruma vidū — tā vēl nekad nebija gadījies. Vakarā viņš atkal uznāca augšā, iejūdza zirgus ratos un tikai tad, kad pilnīgi satumsa, atgriezās mājās.

Antons iznāca pagalmā un ziņkārīgi aplūkoja Hermaņa vezumu. Skapis, galds, matracis, gulta, kumode — tik daudz viņš tumsā varēja saskatīt.

— Ko tad tu tur ved? — Antons prasīja. Bet pēkšņi apklusa un neko vairs nejautāja; viņš bija visu sapratis.

— Es uz kādu laiku droši vien pārvākšos pie tevis, — Hermanis sacīja.

— Vēl jo labāk. Man vienam diezgan garlaicīgi.

17

Kristīne izstiepusies, acis aizvērusi, gulēja gultā, bet viņa nebija aizmigusi. Bāli un maigi liecās plaksti pār iekritušajām acīm. Tumšās skropstas uz bālganajiem vaigiem sāka trīsēt; kāds bija ienācis istabiņā. Viņa pazina, ka tā ir Babete, un nepakustējās.

Babete piegāja pie gultas, aizskāra viņas roku, lai viņa neizbīstas, un teica:

— Atnācis kāds vecs draugs, kas vēlas tevi apciemot, Kristīn. — Parasti Kristīnei bija mazliet jāpadomā, ja kāds viņai ko teica, bet šoreiz viņa saprata vienā mirklī. Viņa tūlīt zināja, kas ir šis draugs, un iztrūkusies piecēlās sēdus.

Hermanis jau stāvēja pie viņas gultas.

Viņa nosarka, seja viņai kaisa, viņa atglauda matus pakausī atpakaļ, tad ilgi un atklāti, pavisam atklāti, ar rāmu uzmanību, gandrīz pētoši skatījās, tāpat kā bērni pēta pieaugušos. Cik plati kļuvuši viņa pleci, un cik stingri viņš tur galvu! Viņa seja bija kļuvusi tumšāka nekā senāk, noteiktāka un vīrišķīgāka, gandrīz vai paskarba, un viņš bija uzaudzējis mazas Ūsiņas. Tumšās acis ar rāmu sirsnību raudzījās viņā, no Hermaņa viņai nebija ko bīties.

Hermanis samulsa no viņas skatiena. Aizvadītajā nakti viņš bija pārdomājis, ko viņai sacīt, bet tagad nezināja, kā iesākt. Viņa ir ļoti bāla, viņš domāja, it sevišķi ausis viņai ir tik dīvaini bālas, bet citādi, viņam šķita, tā sevišķi nebija pārvērtusies, varbūt tikai kļuvusi mazliet vājāka. Galvenokārt novājējušas bija rokas. Nu viņš vairs nejuta ne mazājķā sarūgtinājuma.

Stomīdamies viņš teica, lai tā piedodot, viņš nākot no lauka — tāds, kā tur bijis, esot atnācis pie viņas.

Kristīne smaidīja, viņa pat klusu iesmējās un atslīga atkal uz spilvena.

— Es esmu tik vārga, — viņa teica un atkal pasmaidīja it kā atvainodamās. Viņa uzlūkoja Hermani lielām, mirdzošām acīm. Tās bija skaistas un maigas kā dzīvniekam.

— Tas taču atkal pāries, Kristīni

Viņa arī cerot, bet pagaidām nepavisam tā neliekoties. Viņa priecājoties Hermani redzēt. Kāpēc viņš jau agrāk neesot atnācis? Hermanis tumši pietvīka. Nē, viņam nevajagot sacīt ne vārda, Babete viņai jau visu pateikusi. Viņš dusmojies, Babete teikusi, viņa esot Hermani aizvainojusi. Viņa arī lūgusi kādreiz apciemot, lai varētu viņam izstāstīt, kā viss bijis un kā noticis. Viņai ne domas nav bijis viņu aizvainot.

Hermanis viņu pārtrauca. Viņam atkal iekrita prātā, kāpēc viņš bija atnācis.

-— Nerunā, Kristīn, par tādām lietām, — viņš teica. — Šodien nerunā! Tagad mēs tiksimies biežāk, katru dienu, ja tu gribēsi.

Jā, to viņa labprāt gribot, tad viņa varētu viņam visu paskaidrot, un tad viņš saprastu viņu.

Bet šodien viņš ieradies pie viņas ar īpašu lūgumu.

— Ak tā? — Kristīne uzmanīgi klausījās, un ap viņas lūpām lidinājās savādais smaids. Ar kādu lūgumu? Pie viņas?

— Tu esi slima, Kristīn, ļoti slima, tu pati to zini.

Jā, to viņa zinot. Kristīne pamāja ar galvu.

— Esmu uz visu sagatavojusies, — viņa klusi un droši sacīja un uzlūkoja viņu.

Hermanis nolaida plakstus. Vai viņa varot saprast, ka viņas draugi par viņu parūpējušies, vai varot? Viņa piekrītoši pamāja. Tad viņai esot ari jāsaprot, ka draugi par visu vairāk vēlas to, lai viņa drīz atkal kļūtu vesela. Kristīne pamāja.

Nu labi, ja viņa to visu atzīstot, tad arī izpildīšot draugu lūgumu. Viņi visu labi apsvēruši un pārrunājuši.

— Tev jādara tas, ko vēlas tavi draugi, Kristīni Viņi grib darīt labu, Kristīni — Hermanis sniedza viņai roku.

— Bet man nebūs jāiet prom no jums?

— Nē, nē, protams, nel

Kristīne pamāja un saņēma viņa roku. Viņa slepus to noglāstīja.

— Ja tu ar mani tā runā, tad man jāpiekrīt, — viņa

atteica.

Pēkšņi Hermanis kļuva ļoti nevaļīgs. Zirgi visu laiku stāvot ārā.

— Babete ar tevi, Kristīn, par visu aprunāsies. Rīt atkal redzēsimies.

Viņš steidzīgi atvadījās.

Kristīne visam piekrita. Viņa jutās bezpalīdzīga un vārga, un gandrīz bezcerīga, bet Hermaņa balsī viņa sadzirda ko tādu, kas viņu iedrošināja. Viņa saprata, ka augšā, Bornās, ir lielākas telpas un vairāk gaisa un gaismas, un saules un ka Alvīnei ir vairāk laika nekā Babe-tei, kas bija aizņemta ar Zebastianu un savu saimniecību. Babetei viņa bija tikai par nastu. Viņa to visu saprata un piekrita jau šajā pašā vakarā pārcelties uz Bornām, bet tā, lai neviens to nemanītu, arī Hermanis ne.

— Vai tu, Babet, mani uz muguras uzstiepsi augšā? — viņa jautāja.

— Atstāj to manā ziņā! — Babete teica.

Vakarā viņa ievīstīja Kristīni segās un abi ar Kārli uz nelielām kāpnītēm nesa augšā uz Bornām. Neviens viņus neredzēja. Tur nu viņa atradās. Istabā bija silts, Alvīne bija iekurinājusi krāsni, jo vakars bija dzestrs. Un cik jauki Hermanis bija iekārtojis istabu! Te bija pat paklājs pie gultas un spogulis.

— Un nu, Kristīn, paliec ātri vesela! — Babete sacīja. — Man atkal jāiet lejā pie Zebastiana. Tepat aiz durvīm mājo Hermanis un Antons, un tev tikai jāpasauc, ja kaut kas vajadzīgs. Un Alvīne tev tūliņ ienesīs drusku zupas. Nu, tad ar labu nakti, meitiņ!

18

Elziņa bija dūšīga strādniece. Ar apbrīnu un lepnumu Rudbārdis raudzījās, kā viņa rok dārzu un, augsti uzspraudusi svārku apmali, stāv pie veļas baļļas.

— Tur Elziņ, strādā par diviem!

Paldies dievam, ka viņa te kalnā bija jau gluži labi iejutušies. It sevišķi viņai patika mežs, kas stiepās aiz dārza, un skats uz ezeru. Rudbārdis bija uzcēlis lielu, plašu verandu, kur Elziņa šuva un strādāja, nepavisam vairs nemanīdama, ka māja ir tik maza.

Rudais varēja būt apmierināts. Darbi vedās, dārzā viss plauka un ziedēja, augsne bija mīksta kā krējums. Viņš bija uzcēlis mazu nojumīti un kūtiņu un iegādājies sešus bišu stropus. Rudenī viņš gribēja iestādīt simt augļu kociņu un pilnīgi pabeigt mājas būvēšanu. Viņam nebija nekāda iemesla būt neapmierinātam, un tomēr viņš bieži vien domīgs un pat ar sadrūmušu seju devās uz mežu un neatgriezās stundām ilgi.

Dažudien Elziņa daudz jo daudz stāstīja par kokzāģētavu — kā tur pie viņiem bijis un ko Rups teicis, un kā reiz gandrīz nodegušas visas dzirnavas. Tiklīdz viņa sāka stāstīt par dzirnavām, tā nevarēja vien mitēties runāt, un, jo ilgāk viņa stāstīja, jo klusāks un drūmāks kļuva Rudbārdis, dīvaini miegdams acis, kas tapa aizvien šaurākas un beidzot pavisam aizvērās. Zāģētavai Rups! Vai viņa reiz neaizmirsīs šīs dzirnavas un Rupu? Rudbārdi mocīja greizsirdība, viņš bieži vien nakti pavadīja nomodā, domādams par drānām un par rokas pulksteni un ķēdīti ar krustiņu, ko Rups viņai dāvinājis. Vislabāk viņš būtu šīs drānas saplēsis driskās un pulksteni un visus krāmus iesviedis mēslu bedrē. Beidzot izrādījās, ka arī par jaunajiem zobiem Rups bija samaksājis! Rudbārdis rauca pieri un izskatījās sirdīgs.

Un turklāt šis mazais Konrāds! Abi zēni augu dienu draiskojās pa dārzu, un Rudbārdis ieklausījās, kad Elziņa ar tiem runāja. Viņas balsī neieskanējās ne mazākā atšķirība, runājot vai nu ar Konrādu, vai mazo Robertu, Viņa apgājās ar abiem bērniem vienādi, bet viņam šķita, ka saprotamāk būtu, ja viņa pret Robertu izturētos labāk.

— Kāpēc Konrāds tevi, Elziņ, sauc par māti? Tu taču neesi viņa māte!

Rudbārdis neraudzījās uz Elziņu.

— Ko tu atkal prašņā? Es viņu pieņēmu, kad viņam bija divi gadi. Tad viņš mani sauca par māti, un kopš tā laika tā arī palika.

Hm! Rudbārdis kaut ko norūca bārdā. Atkal un atkal viņš atsāka runāt par mazo Konrādu. Viņš errojās, ja viņa Konrādu reizēm paņēma pie sevis gultā gluži tāpat kā savu bērnu.

— Viņiem abiem tas gauži patīk, — Elziņa teica, — dažreiz paņemu Robertu un citureiz Konrādu, viņi tā pieraduši.

Strādādams Rudbārdis diendienā lauzīja galvu. Viņš bija nerunīgs un īgns. Ja viņš nopietni pārdomāja, tad gan neatcerējās, ka vispār jebkad būtu ko dzirdējis par māsu Rožu. Varbūt tādas māsas Rozas nebija nekad bijis pasaulē, un varbūt viņa nemaz nebija nomirusi? Kā lai viņš uzzina patiesību?

— Ja Konrāds ir tavas māsas bērns, tad tev taču jābūt kādiem dokumentiem. — Bet Elziņai neesot neviena vienīga dokumenta, ne dzimšanas apliecības, ne kristāmās zīmes, nekā. Viņa esot Konrādu pieņēmusi bez jebkādiem dokumentiem.

— Vai tad tev nevajadzētu dabūt kādus dokumentus?

— Esi vien mierīgs, ja viņam kādreiz tos vajadzēs, tad arī dabūšu. Tas ir pavisam viegli, es taču zinu, kur un kad viņš ir dzimis.

— Bet es vēlētos, lai tu tos drīz dabū, — Rudbārdis turpināja niknā balsī, raudzīdamies draudošām acīm.

Elziņa saskaitās.

— Ne prātā nenāk! — viņa nikni iesaucās. — Es labi zinu, ko tu domā. Katru dienu es varu tev domas no acīm nelasīt. Par spīti ne, ka es tev saku!

— Par spīti ne? — Un Rudbārdis nedeva viņai miera, jautādams atkal to pašu. Kāpēc Rūpam ienācis prātā samaksāt viņai par zobiem? Kāpēc viņa nav agrāk braukusi pie viņa? Kāpēc tik ilgi palikusi pie Rupa? Kāpēc Rups viņu denuncējis? Kāpēc un kāpēc?

— Es vairs negribu dzirdēt šos mūžīgos «kāpēc»! — Elziņa iesaucās un nikni uzcirta ar dūri pa galdu. — Man šī melšana līdz kaklam.

— Ticu gan, ka tev šie jautājumi līdz kaklam, — Rudbārdis teica nobālušu seju. Viņš izgāja ārā, aizcirzdams durvis. Sājā naktī viņš nepārnāca mājās. No rīta, ne vārda nerunādams, viņš strādāja dārzā, bet vakarā atkal pazuda. Tā tas turpinājās vairākas dienas un naktis. Kad viņš no rīta atgriezās, pie viņa vilnas vamža bieži bija pieķērušās savītušas lapas. Viņš, šis greizsirdis, droši vien pārnakšņoja mežā? Savā alā? Beigu beigās tā vairs nebija nekāda dzīve, Elziņa klusībā noraudājās. Un viņa bija

cerējusi beidzot atrast mieru! Bet, ka Eiziņa raud, to Rudbārdis nevarēja paciest. Viņš bija nokaunējies, galīgi apjucis, aiz izmisuma gaužām satriekts un nevarīgi stiepa viņai pretī rokas.

— Neraudi, Elziņ! — viņš lūdzās. — Es tevi nekad vairs nemocīšu ar šiem jautājumiem. Zvēru, Elziņ!

Nu atkal dažas nedēļas mājās valdīja miers un klusums.

Bet pēc kāda laika Rudbārdi atkal sāka mocīt greizsirdība. Tā bija kā inde, kas padarīja viņu galīgi slimu.

Diendienā viņš slepeni vēroja un pētīja mazo Konrādu. Viņš bieži rāja viņu, un bērns kļuva bailīgs un ietiepīgs. Mazais gaišmatainais knauķis sēdēja un uzlūkoja viņu zobgalīgām piemiegtām acīm. Tas bija īsts mazs, Jauns velnēns, patiešām īsts velnēns! Un šīs blāvi zilās acis, kas slēpās zem gaišajiem plakstiņiem, kuri tā samiedzās, ka palika tikai gandrīz nemanāma spraudziņa, — tās viņam likās pazīstamas! Kur viņš tās jau bija redzējis? Tās bija Rupa acis! Tas bija glūnošais, zobgalīgais Rupa skatiens, kad viņš nikni noraudzījās pakaļ kalpam, ko tikko bija izbāris. Jā, tas bija Rups, kas uz viņu raudzījās samiegtām acīm!

Bāls kā nāve Rudbārdis klīda pa dārzu. Viņš bija galīgi slims aiz greizsirdības. Pats ļaunais gars bija iemājojis viņā. Tādos mirkļos, kad asinis viņam sakāpa galvā un acis aizmiglojās, viņā pēkšņi pamodās mežonīgas dusmas. Viņš bija gatavs visu satriekt drupās, lai visi trīc bailēs no viņa. Lai visi baidās no viņa, lai viņš iedveš bailes un šausmas, viņš nespēja savaldīties. Lai bīstas no viņa, lai bīstas!

— Tas ir Rups! — ar nozilušām lūpām, bālin bāls viņš klusi izdvesa. Viņš bija pilnīgi zaudējis savaldīšanos. — Tas ir Rups! — viņš kliedza. — Viņa tēvs ir Rups!

Eiziņa pašlaik slaucīja istabu. Viņa pārtrauca darbu un dusmīgi pavērsās uz Rudbārža pusi. Bet, ieraudzījusi viņu, pārbijās un nobāla.

— Nu jau šodien atkal ies vaļā cauru dienu! — viņa iesaucās. — Es vairs negribu neko dzirdēt!

Rudbārdis saliecies sēdēja pie galda, it kā sagatavojies lēcienam. Viņš izskatījās briesmīgs. Saviebtā seja bija bāla, un zem sarkanās bārdas āda šķita zilgani blāva. Bārda šķita liesmojam, un parasti tik šaurās acis dzirkstīja kā kvēlojošs svins.

— Es gribu zināt patiesību! — viņš izdvesa. — Patiesību! Vai tu dzirdi, es nejokoju. Es jau reiz nositu vienu cilvēku!

— Tu laikam domā, ka esmu to aizmirsusi, — Elziņa izsmējīgi atteica.

— Es arī no cietuma nebaidos! Vai dzirdi? Gribu zināt patiesību! Patiesību!

Elziņa pakāpās atpakaļ.

— Bet tu taču zini patiesību! — viņa saniknota iesaucās, un seja viņai tumši piesarka. — Pie savas mātes kapa es tev to zvēru!

Vai šis cilvēks bija kļuvis vājprātīgs? Rudbārdis piecēlās, pavisam lēni viņš uzslējās kājās, un pēkšņi viņam rokā pazibēja garš nazis. Viņš iecirta nazi galdā.

— Patiesību! — viņš kliedza, un seja un rokas viņam drebēja. — Šodien gribu to zināt! Visu patiesību!

Elziņa aiz bailēm sastinga. Viņa kļuva bāla kā nobal-sinātā siena. Viņa neļaus šim cilvēkam darīt ar viņu, kas vien tīk! Viņa nekustēja ne no vietas.

— Tu man draudi ar nazi? — viņa pārskaitusies, vairs nevaldīdama pār sevi, kliedza.

— Patiesību, Elziņ!

— Tu man draudi ar nazi? — Elziņa liela un stipra stāvēja ar slotu rokā. Un tad lēnām gāja viņam tuvāk.

— Patiesību, muļķi tāds? Bet es taču tev zvērēju!

Rudbārdis pasmējās. — Ko tu esi zvērējusi? Neko, it

neko tu neesi man zvērējusi!

Elziņa vairs neattapa, ko dara. Negaidot, gluži negaidot viņa trieca slotu Rudbārdim sejā — vienreiz, otrreiz, tā ka viņš atstreipuļoja atpakaļ. Vēl mirklis, un viņa, cik spēka, gāza Rudbārdim ar slotu. Noplaukšķēja vien — spēks viņai bija.

— Ģeķi! — viņa bez mitēšanās atkārtoja. Rudbārdis grīļojās. Viņa notrieca galdvirsā iecirsto nazi.

— Ģeķi! Ģeķi!

Rudbārdis saguma zem viņas sitieniem. Viņš ar rokām atvairīja slotas belzienus.

— Jā, sit mani! — viņš sauca. — Sit mani, Elziņ, esmu slikts cilvēks!

Tā bija drūma diena. Vakarā Elziņa lika Rudbārdim uz sejas vēsus, mitrus mutautiņus.

— Tu nudien mani pataisīji traku, — viņa teica un viegli noglaudīja viņa kailo galvvidu.

Bet kopš šās dienas ar Rudbārdi varēja sadzīvot, viņš vairs Elziņu neizprašņāja, un nu mājās valdīja miers.

Dienas nāca un gāja. Rudbārdis strādāja savā dārzā, ko mīlēja par visu vairāk pasaulē, viņam bija bites, un viņš mīlēja katru bitīti. Kad dārzs bija apkopts, viņam atkal bija laiks rakt Hermanim notekgrāvjus; lai Hermanis nedomā, ka viņš ir nepateicīgs cilvēks.

Rudbārdis strādāja no rīta līdz vakaram, bet, kad rietēja saule, viņš sēdēja uz mazā soliņa kūts priekšā.

Viņš sēdēja pievērtām acīm un, noguris no dienas darba, sapņoja. Dobes ar flokšiem, kas smaržo pēc medus, dobes ar zilajiem zilaušiem, kuri ir tik dzidri zili kā bērna acis un bišu pilni līgojas, dobes ar spirejām, kam ir sniega smarža, — tā te drīz izskatīsies, pavisam drīz.

Bites dūkdamas lidoja viņam gar ausīm, viņš sēdēja tuvu stropiem. Reizēm bites sīca viņa bārdā, kas oda pēc sviedriem un siena. Tās rāpoja viņam pār seju, bieži vien viņa bārda mudžēja no bitēm.

Rudbārdis smaidīja. Daudz ko viņš ir pieredzējis, bet. tas pieder pagātnei. Viņš ir apmierināts. Ak, nevajag taču visu tik sīki zināt, nevajag izdibināt visus noslēpumus — tas nemaz nav vajadzīgs. Vai nu ir tā, vai citādi, cilvēkam jāsamierinās. Jā, Rudbārdim ir iemesls būt apmierinātam, lai nu visiem klājas tik labi kā viņam.

19

Kad Veronika ar savām skaistajām kājām gāja pāri tirgus laukumam, viņa vairs nešūpojās ceļgalos ar tādu uzvaras apziņu kā senāk. Tiesa gan — zeltaini sārtenie mati plīvoja tāpat kā agrāk, taču draiskās, pašpārliecinātās sejas izteiksmes viņai vairs nebija. Bet kādā jaukā dienā viņa izskatījās pagalam noraizējusies.

— Kas tev kait pēdējā laikā? — Dollija izbijusies vaicāja.

Dollijas seja starot staroja aiz laimes, viņa tagad bija oficiāli saderinājusies ar «ātrskrējēju».

— Kas man kait? — Veronika nervozi kodīja nokrāsotās lūpas. — Esmu noraizējusies. Droši vien man ar Benno nekas nesanāks. Nē! Viss laikam pagalam!

Ak, Dollija taču tik un tā drīz uzzināšot, un tāpēc viņa tūlīt varot viņai pastāstīt. Benno pēc dažām dienām pārtraukšot maksājumus. Viņš ir bankrotējis.

— Ak, cik žēl man Benno! Ko lai es daru? Dod man padomu, Dollij!

Pēc trim dienām Benno paziņoja, ka ir bankrotējis. Tas pilsētai bija kā zibens no skaidrām debesīm. Benno Špan-genbergs? Tas taču neiespējami! Veikals viņam šodien tāds pats kā jebkurā lielpilsētā — viss paviljons vienīgi no stikla un misiņa, turklāt zilais preču auto! Neiespējami! Resnajam Benno visi juta līdzi, pilsētā viņam nebija neviena vienīga ienaidnieka — tas tagad bija skaidrs. Un Veronikas un viņa saderināšanās kartītes jau iespiestas! Bet vecais Špangenbergs taču varēja viņam ar savu naudu palīdzēt!

Taču vecais Špangenbergs nepavisam nedomāja palīdzēt. Triumfēdams viņš berzēja rokas. Kā allaž, smēķēja, klepoja un spļaudījās aiz zaļo lejkannu sienas.

— Bankrotējis, tātad bankrotējis, — viņš teica ar ļaunu prieku, un viņa izdēdējusī seja saviebās grimasē. — Tātad bankrotējis, redzi nu! Tās nu ir modernās tirdzniecības metodes. Apgrozība trīskāršojusies. Kad ieradās zilais auto, vai es neteicu: Špangenberga firmas līķa rati! Kam nu, dēls, bija taisnība? Tev vai man?

Benno teica, ka kreditori gribot palīdzēt viņam, lai uzlabotu viņa finanses. Jautājums par palīdzību esot jau izlemts. Rīt no pilsētas ieradīšoties advokāts.

Par to vecajam Špangenbergam bija ko nenosmieties.

— Tu to sauc par finanšu uzlabošanu? — viņš jautāja. — Tiešām — par uzlabošanu? Viņi tam velk ādu pār acīm, bet viņš to sauc par uzlabošanu.

— Bet galu galā man taču ir vēl draugi, — Benno atteica, dziļi aizvainots.

— Draugi? Ak tu vēl tici draudzībai? Tu tici visiem meliem, ko cilvēki melš ik dienas. Draudzība, mīlestība, pateicība — tas viss ir meli, un tu tomēr vēl tici, ko šie liekuļi un stulbeņi tev saka. — Vecais runāja spiedzīgā balsī kā sieviete un nospļāvās. — Un tā tu gribi kārtot savus darījumus šai pasaulē? Tev atkal un atkal ģērēs ādu. Tici man, savam vecajam tēvam!

Benno — nelaimīgais Benno aiz bēdām acīmredzot sa-kritās. Viņš kļuva jo dienas jo vājāks kā pārdurts balons. Viņam nekas vairs nepiederēja. Par precībām ar Veroniku nevarēja būt vairs ne runas. Vismaz pagaidām ne. Benno bija galīgi izmisis.

— Jā, jā, nu viņš, mūsu Bennohens, ir laimīgi bankrotējis! — vecais Špangenbergs sacīja Veronikai un smējās. Ar alkainu spožumu mazajās acīs viņš vērīgi aplūkoja viņu un pamāja ar galvu. ~~ Jauka, jauka, jaukai — viņš teica. Kas gan esot visas vietējās sievietes salīdzinājumā ar viņu? Un vai viņa patiesi gribot precēties ar Benno? Vēl vienmēr, ari vēl tagad, kad viņš bankrotējis? Bet mīļais bērns! Jūs taču neesat prātu zaudējusi? Kas ir mīlestība? Tie ir vienvienīgi meli, ko cilvēki ik dienas nebeidz skandināt. Sājā vārdā slēpjas cilvēces bezpalīdzība un izmisums. Mīlestība? Mīlestība? Vecais Span-genbergs pašūpoja galvu uz tievā kakla. Viņš ilgi klusēja un aplūkoja Veroniku no galvas līdz kājām. — Jauka, jauka, jauka! — Jokus pie malas, viņš gribot izteikt viņai pavisam citu piedāvājumu, prātīgāku piedāvājumu. — Nāciet, Veronik, pie manis par sievu, — viņš teica un acumirklī kļuva sarkans, it kā viņam būtu piemeties drudzis.

— Kāpēc ne? — viņš jautāja, un rokas viņam trīcēja. — Ja esat prātīga meitene, apsveriet manu piedāvājumu, nesmejieties par to! Jūsu Rennohenam vairs nav ne plika graša, bet man vēl vienmēr nauda turas, arī diviem pietiks. Mēs varēsim ceļot, ja jums labpatiks, — ko jūs ar savām burvīgajām kājiņām te, šajā nomalē, nīksiet? Es dzīvošu varbūt vēl gadus desmit, un tad jūs būsiet jauna, neatkarīga atraitne un varēsiet nopirkt tādu vīru, kāds jums patiks.

Nu, nu? Varbūt viņš arī nolemšot viņu nodrošināt jau laulību dienā ar divdesmittūkstoš markām?

Veronika smējās. Bet ar pretīgumu pavirzījās tālāk.

Vecais Špangenbergs piecēlās un norādīja uz saviem netīrajiem, traipainajiem svārkiem un nošļukušajām biksēm.

— Jums nav pa prātam, ka es tāds izskatos, Veronik? Ak, to visu var grozīt. To visu viegli var grozīt, ja ir nauda. Tikai tad, ja nav naudas, ir grūti ko grozīt.

Sākumā vecais Špangenbergs varbūt bija tikai pajokojis, bet tagad trakās idejas dēļ viņš kļuva gluži apmāts. Viņš atsauca drēbnieku, lai pašuj divus ļoti modernus uzvalkus neparastā gaišpelēkā krāsā.

— Es precēšos, — viņš teica drēbniekam. — Un kāpēc gan ne?

Tad lika atnākt Nisleinam un uzpost sevi, cik labi vien iespējams.

— Es precēšos, Nislein, — viņš smiedamies teica, — un vai zināt, ar ko? Ar jūsu meitas labu draudzeni.

Spangenbergs aizrakstīja Veronikai vēstuli, paziņodams, ka laulību dienā apsola viņai izmaksāt divdesmit tūkstošus mārku.

— Ko tu, Dollij, teiktu, — Veronika kādu dienu domīga jautāja, — ja es apprecētos ar veco Špangenbergu?

— Pfu! — Dollija sacīja. Vairāk viņa nebilda ne vārda.

Pilsētā sākās valodas. Tas taču galīgi neiespējami! Bet

vai kaut kas šai pasaulē bija neiespējams? Viss iespējams! Vai Veronika apprecēs jauno vai veco Špangenbergu — visi jautāja.

Ne vienu, ne otru! Vasaras nogalē ieradās doktors Vincera kungs, ķīmiķis no Brēmenes, glīta izskata cilvēks un, kā redzams, arī turīgs. Viņam bija skaists balts auto, un katru dienu tas stāvēja pie Veronikas salona. Bieži vien Veronika ar doktoru Vinceru devās izbraukumos. Un kādu dienu, braucot atkal cauri tirgus laukumam, viņa ļoti neatlaidīgi māja Benno ar lakatiņu — neparasti neatlaidīgi. Kopš tās reizes viņu pilsētā vairs neredzēja.

— Gan viņa atkal atgriezīsies, Benno, — vecais Spangenbergs sacīja. — Esi mierīgs, Benno! Viņa ir gudra!

Bet, kad pagāja divas nedēļas un Veronika nepārradās, viņš, ciniski smīnēdams, teica:

— Esmu kļūdījies, Benno, viņa ir tāda pati muļķe kā visas citas.

20

Kāds gaiss un gaisma, un saule te bija! Pavasara dzestrajās dienās Alvīne iekurināja krāsni, bet, kad spīdēja saule, Babete jau agri no rīta uznāca augšā, lai pārliecinātos, vai visi logi atvērti. Viņa arī raudzījās, lai Kristīne noteiktā laikā paēd. Babete nesa vīnu un medu, šokolādi un ābolus, tā ka Hermanis jau sāka rāties.

— Tu, Babet, laikam domā, ka mēs viņu mērdējam badā?

— Zinu, ko daru, Herman!

Babete jutās laimīga.

— Tu, mīļo meitiņ, jau izskaties daudz labāk, — viņa teica. — Ak, pirms kāda mēneša — tad nudien es vairs daudz necerēju, ka tu atlabsi.

Kristīnei arī pašai bija jāatzīst, ka viņa klepo daudz mazāk. Bet viņa vēl aizvien nevarēja gulēt.

— Ari tas pāries, vari man ticēt, tas ir tikai aiz vārguma, kā teic ārsts.

Aiz Kristīnes loga sāka zaļot vecās kastaņas, to pumpuri mirdzēja kā ar medu pārklāti. Rīta saulei spīdot, lielas, vizošas rasas lāses krita no zariem, galotnēs vīte-roja putni.

Dienā viņa cauri kastaņu lapotnei redzēja augstās debesis ar gaišajiem mākoņu plīvuriem, kas klāja bezgalīgo zilgmi, bet naktīs cauri zaļajām koku galotnēm spīdēja zvaigznes. Dažreiz tā bija tikai sīka dzirkstīte, kas iezibējās pa lapu spraudziņu, tik smalka kā adatas dūriens, tad atkal zaros iezaigojās un tūlīt pat izdzisa gaiša liesma. Kādā rāmā, klusā naktī, kad gaiss cauri tumšajai lapotnei zaļi zalgoja, viņa piecēlās gultā sēdus un redzēja, ka visa ieleja izskatās kā sudrabainas gaismas jūra: spīdēja mēness.

Blakus, virtuvē, viņa dzirdēja vīriešu dziļos elpas vilcienus, tie gulēja, no dienas darba noguruši. Viņu pārņēma miers. Reizēm vīri miegā arī runāja, Hermanis izmeta pusbalsī pa kādam vārdam, it kā paskubinot zirgus, Antons kaut ko noņurdēja un reizēm sapņos smējās. Tad arī viņai bija jāpasmejas. Tā pagāja nakts. Pret rītu viņa parasti mazliet iesnaudās, bet tad izdzirda zirgu soļu dunu un atkal pamodās; sākās diena. Koku lapas ietrīsējās rīta vēja pūsmā.

Sākumā viņi blakustelpā, vakaros pļāpājot un kārtis spēlējot, apslāpēja balsis, bet Kristīne lūdza Hermani, lai viņas dēļ to nedarot. Viņi to netraucējot, gluži otrādi, viņu čalošana to izklaidējot. Kopš tā laika viņi runāja skaļi, it kā Kristīnes blakus nebūtu. Viņa cauri durvīm saoda pīpju dūmus un dzirdēja viņu dūru dobjos uzsitienus, metot kārtis galdā. Reizēm vakaros pie viņiem augšā uznāca arī Rudais, tad sarunas bija skaļākas nekā parasti. Viņi skaņās balsīs tērzēja un smējās, un apcēla Rudbārdi Elziņas dēļ.

— Vai tev, resnais, ir atvaļinājums? Cik tad ilgi tu drīksti te palikt?

Hermani viņa reti kad redzēja. Viņš aizbildinājās ar darbu. Bet katru svētdienas pēcpusdienu, tīri uzposies, viņš pieklauvēja pie durvīm un ienāca kādu stundiņu papļāpāt.

— Kā tu šodien jūties, Kristīn? — viņš apjautājās.

Paldies, Herman, nu jau mazliet labāk.

— Jā, liekas, vaigi tev kļuvuši tā kā apaļāki. Vai tu

kaut ko nevēlies?

— Nē, paldies.

Tad viņš atkal klusēja, un viņa seja bija nopietna; ar viņu bija grūti risināt sarunu. Bet Kristīne tomēr priecājās, ka viņš ienāk pie viņas.

— Jūs te kalnā strādājat pat svētdienās, — Kristīne teica, — tu patiešām nekad neatpūties, Hermani

Hermanis papurināja galvu. Nē, viņam neesot laika, viņam cītīgi jāstrādājot, jo viņš gribot nodomāto veikt.

Kristīne sacīja, ka esot gluži neticami, cik daudz viņš šajos divos gados jau padarījis.

Jā, šo to viņš esot paguvis, Hermanis piekrita. Bet pats galvenais tikai vēl sākšoties. Vēl viņu gaidot spraiga darba pilni gadi.

— Spraiga darba gadi? — Kristīne nesaprata.

■— Man nav tik viegli tev paskaidrot, — Hermanis smaidīdams teica, — tad tev jāapskata mani plāni.

Viņa plāni? Viņa tiešām gribētu tos apskatīt, ja viņš būtu ar mieru parādīt. Hermanis piecēlās. Labprāt, ja viņai tie interesējot. Viņš aizgāja pēc plāniem. Atnesis savus ruļļus, viņš izplāja tos uz Kristīnes gultas segas. Te nu esot plāni, kur tātad viss sīki uzzīmēts. Tas būšot jaunais pagalms, kurā ir trīs ēkas — kūts, šķūnis un ratnīca. Tur bija viss paredzēts. Gan lopbarības glabātava, gan zirglietu glabātava, gan pieliekamais piena produktiem. Viss, kā nākas. Parasti Hermanis bija paskops vārdos, bet, ja runa bija par plāniem, viņš varēja stāstīt nenoguris.

Kristīne sēdēja gultā, cenzdamās zīmējumos orientēties.

— Te, bez šaubām, pietiks darba vēl vairākiem gadiem, Herman, — viņa teica un pakratīja galvu.

— Jā, protams, vēl vairākiem gadiem! — Hermanis atbildēja, un viņa seja kļuva nopietna. — Gadiem sešiem varbūt, — viņš teica.

— Sešiem gadiem?

— Jā, varbūt vēl vairāk.

Šoziem viņš noārdījis te šo mūra gabalu un ielicis jaunajai kūtij akmens pamatus. Te viņš gribot šajā vasarā un rudenī darbu turpināt un varbūt līdz nākamajai ziemai uzbūvēt vismaz kādu kūts daļu, lai varētu ievietot zirgus. Katru gadu viņš varot īstenot tikai daļu no sava plāna, bet viņš ļoti priecājoties par šo darbu. Vienīgā patiesā laime šai pasaulē taču esot darbs: kaut ko jaunu radīt! Hermanis pēkšņi jutās možs, viņš runāja vienā runāšanā.

Bet piepeši viņš apklusa. Kristīne aiz noguruma bija atslīgusi uz spilvena. Plaksti no bezmiega viņai bija viegli apsārtuši un tikko manāmi trīsēja.

— Turpini vien, — viņa teica, — es visu dzirdu.

Viņas balss skanēja miegaini un it kā no tālienes. Hermanis pusbalsī turpināja runāt un piepeši pamanīja, ka ap-sārtušie plaksti vairs nekustas. Kristīne bija iemigusi. Šaubu nebija — viņa gulēja dziļā un ciešā miegā. Ilgu laiku viņš neiedrošinājās pakustēties. Kristīne gulēja! Spējš prieks uzvilnīja viņa sirdī, viņš pietvīka. Tad dzirdēja, ka pāri pagalmam nāk Alvīne: viņa nesa Kristīnei ēdienu. Klusi izgājis ārā, viņš pačukstēja Alvīnei:

— Kristīne guļ.

Vakarā viņi gribēja spēlēt kārtis. Viņi spēlēja Alvīnes virtuvē un izturējās klusi. Laiku pa laikam Hermanis devās uz dzīvojamo māju un paklausījās pie viņas durvīm: patiešām — viņa vēl vienmēr gulēja. Tavu brīnumu!

Šajā naktī Hermanis neaizvēra ne acu. Viņš klausījās Kristīnes elpas vilcienos. Vai tiešām viņa gulēja miegā? Uz rīta pusi viņa sāka klepot un viņš dzirdēja, ka viņa gultā sakustas.

Hermanis piegāja pie durvīm.

— Nenobīsties, Kristīn, es tas esmu, — viņš klusi teica. — Vai tu ko nevēlies? — Viņš iegāja Kristīnes istabā, kas bija mēness gaismas pielijuši.

— Nē, — viņa atbildēja. — Paldies. Es biju aizmigusi, padomā, Herman, es biju aizmigusi!

Viņš apsēdās pie viņas gultas. — Jā, tu tiešām biji aizmigusi, Kristīn, un tas ir ļoti labi.

Kristīne uzlika rokas viņam uz pleciem. — Varbūt es tomēr vēl kļūšu vesela? — viņa teica.

— Tu noteikti kļūsi vesela, Kristīn. Bet nu guli vien, tev krietni jāizguļas.

Viņa atslīga uz spilvena un aizvēra acis. Viņš noglāstīja viņas rokas.

— Nu paguli vien vēl, — viņš teica.

Kristīne jau atkal bija aizmigusi.

No rīta Hermanis pļāva zāli; pēc nomodā pavadītās nakts viņš izskatījās saguris.

— Paklau, Babet, — viņš teica, — šonakt Kristīne pirmoreiz gulēja miegā!

Babete to jau zināja, Alvīne bija viņai pastāstījusi.

— Tagad es patiesi ticu, ka pats ļaunākais aiz muguras, — Babete sacīja, un seja viņai staroja aiz prieka.

Cik dīvaini — ja Hermanis vakaros apsēdās pie Kristīnes gultas, patērzēja ar viņu un paturēja viņas roku savējā, viņa pēc maza laiciņa vienmēr iemiga.

— Vainīga Hermaņa balss, — Kristīne teica Babetei, — viņa balss skan tik mierīgi un paļāvīgi. Tā mani iemidzina,

21

Kristīne gulēja, atlaidusies krēslā zem garās kastaņas. Mīlīgs, silts vējš atnesa līdz viņai siena un salmu smaržu. Tas apvēdīja viņas seju. Viņa sajuta to kā bezgala labas, maigas rokas glāstu un pastiepa pretī tam vaigus un acis, un lūpas. Ai, jā, nu viņa skaidri manīja, ka atgriežas dzīvē!

Diendienā viņa gulēja te ārā vasaras siltās elpas apdvesta. Katru dienu viņa mēģināja pastaigāt dažus soļus, un tas vedās aizvien vieglāk. Vakar viņa bija aizgājusi līdz Alvīnes virtuvei — turp un atkal šurp, bet šodien jau sadūšojās aiziet pat līdz pagalma vārtiem un jutās satraukta par savu pārdrošību.

Bezdelīgas vidžinādamas lidinājās viņai garām, ezers mirguļoja' saulē, bet pāri ielejai it kā viena vienīga vizoša lasas lāse vēsmoja tīrais, dzidrais gaiss. Vējā viļņoja jaunā labība, pār ezeru laidās meža pīļu bars — tievā virknītē, kā sarotījusies pātaga. Lejā pļavās viņa redzēja Babeti un Kārli grābjam sienu. Sīki siena putekļu mā-kuļi kūpēja ap viņu kājām. Reizēm vējš atnesa Babetes balsi augšā līdz viņai.

Tad Hermanis gāja pāri pagalmam ar abiem meļņiem. Izbrīnījies viņš palika pie vārtiem stāvot.

— Tu šodien tik dūšīga? — viņš vaicāja.

— Jā! Varbūt es drīz vien varēšu iet lejā pie jums un palīdzēt!

Hermanis pasmaidīja.

— Laikam vēl ne tik drīz, Kristīn!

— Kas lai zina?

Kristīne noglāstīja zirgu mīkstos purnus.

— Cik tiem brīnišķīgas acis! — viņa teica.

Tādas pašas kā tev, Hermanis domāja, bet neteica neko. Viņam atkal bija jādodas pie darba.

Acumirklī Kristīnei ienāca prātā lieliska doma. Jau meitenes gados viņai par visu vairāk patika sēdēt darba zirga platajā mugurā un jāt pa laukiem. Kāpēc lai viņa nepamēģinātu to darīt arī tagad?

Paklau, Herman, — viņa teica, — kā tu domā? Vai Klaidonis mani nesīs vai nosviedīs — ko tu saki?

— Protams, viņš tevi nesīs.

— Tad palīdzi man uzrāpties!

Hermanis vilcinājās. Vai tomēr Kristīnei tāda piepūle nebūšot par grūtu? Bet topašubrīd viņš jau cēla viņu augšā, un nu viņa sēdēja zirgam mugurā. Tur nu viņa bija! Klaidoņa mugura bija saulē sasilusi, plata un mīksta.

Cik jauki sēdēt zirgā! Kad zirgi sāka iet, viņa viegli šūpojās šurp un turp, rēnajā vējā plīvoja mati.

— Tiklīdz tev kļūst par grūtu, Kristīn, tūlīt pasaki — vai dzirdi? — Hermanis teica.

Par grūtu? Viņai par grūtu? Kristīne klusu smējās, sēdēdama zirga mugurā.

— Kaut tu zinātu, cik tas ir jauki! — viņa teica. — Kaut tu to, Herman, zinātu! Man reibst galva, esmu aiz prieka galīgi apreibusi!

Saule žilbināja viņu, tā ka bija jāpiever acis. Zirgs viņu nesa pretī gaismai, taisni pretī sārti liesmojošai saulei.

Бернгард Келлерман

ПЕСНЯ ДРУЖБЫ

Рига «Лиесма» 1986 Библиотека классики На латышском языке Перевела с немецкого В. Балоде Художник Д. Брейкш

HB № 4795

Bernhards Kellermanis

draudzības DZIESMA

Redaktore V. Kumuška Mākslinieciskais redaktors I. Zvaguzis Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 11.10.85. Parakstīta iespiešanai 15.04.86. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijās papīrs № 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 19 32 uzsk. iespiedi.; 19,53 uzsk. krāsu nov., 21,03 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt,• 1332—5. Cena 2 rbļ. 30 kap. f^evnieci «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. Iz devn. № 94/32350/D-1024. Iespiesta Latvijas

PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa iela 38/40.

Content

Kellermanis Bernhards Draudzības dziesma

Pirmā daļa

Otra daļa

Trešā daļa

Ceturtā daļa